Regeringens proposition

1998/99:114

Kulturarv kulturmiljöer och kulturföremål

Prop.

1998/99:114

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 maj 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Kulturdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen övergripande mål för arbetet för

kulturmiljön. Genom målen förtydligas bl.a. vikten av att olika sektorer i

samhället samverkar till gagn för en långsiktigt hållbar förvaltning och

utveckling av kultur- och naturmiljön. Vidare framhålls kulturarvets

betydelse för den demokratiska utvecklingen samt vikten av samarbete

över nationsgränserna m.m. I propositionen görs även en sammanfattning

av de senaste årens utveckling av kulturmiljöfrågorna inom andra

politikområden samt i det internationella samarbetet.

Regeringen föreslår vidare att länsstyrelsen även under ett pågående

ärende om byggnadsminnesförklaring skall kunna meddela beslut om

anmälningsskyldighet. Vidare föreslås att beslut om fornminnen i

huvudsak skall kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol och att

länsstyrelsens möjligheter att besluta om förelägganden utökas när det

gäller byggnadsminnen.

Ett skydd för ortnamn föreslås, vilket innebär att god ortnamnssed

skall iakttas vid statlig och kommunal verksamhet.

Vidare föreslås att regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om

vilka kulturföremål som det skall krävas tillstånd för att få föra ut ur

landet. Det föreslås också att regeringen skall besluta om vad som skall

krävas av ansökningarnas innehåll och handläggningen av dessa.

Fideikommissnämnden föreslås få något utökade befogenheter.

Slutligen lämnas förslag som innebär att samlingar skall kunna

tillskjutas ett fideikommissaktiebolag utan reavinstbeskattning och att ett

sådant bolag reavinstbeskattas när det avyttrar fastigheter eller samlingar

samt att aktieägaren reavinstbeskattas när denne säljer aktier

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m. 6

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. 9

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat

land inom Europeiska unionen 16

3 Ärendet och dess beredning 18

4 Kulturmiljöverksamhetens mål och inriktning 19

4.1 Bakgrund 19

4.2 Kulturmiljöns tvärsektoriella hantering samt internationellt

samarbete 21

4.3 Målen för kulturmiljöarbetet 27

4.4 Behov av fortsatt utredning 30

5 Ortnamn 32

5.1 En regel om hänsyn för ortnamn 32

6 Överklagande av beslut i forn- och byggnadsminnesärenden 35

6.1 Nuvarande ordning 35

6.2 Beslut i fornminnesärenden överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol 36

7 Byggnadsminnen 38

7.1 Nuvarande ordning 38

7.2 Anmälningsplikt under pågående handläggning 39

7.3 Länsstyrelsens möjlighet att utfärda förelägganden

utvidgas 41

7.4 Övrigt 42

8 Utförsel av kulturföremål ur landet 44

8.1 Nuvarande ordning 44

8.2 Grunderna för bestämmelserna 45

8.3 Bemyndigande för regeringen 46

8.4 Föremålskategorier 47

8.5 Undantag från tillståndsplikten 54

8.6 Tillståndsprövningen 55

8.7 Överklagande 56

8.8 Övrigt 57

9 Frågor rörande fideikommiss 57

9.1 Nuvarande ordning 57

9.2 Förlängning av fideikommiss, m.m. 59

9.3 Fideikommissnämndens uppgifter m.m. 60

9.4 Beskattning vid tillskjutande av egendom till

fideikommissaktiebolag 61

9.5 Arvsskatt vid avveckling av fideikommiss 64

10 Kyrkstäder 65

10.1 Skyddet för kyrkstäder 65

10.2 Upphävande av kungliga skrivelser 69

11 Kostnadskonsekvenser 70

12 Författningskommentar 71

12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss 71

12.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m. 71

12.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. 73

12.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat

land inom Europeiska unionen 76

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandena Skyddet av kulturmiljön

(SOU 1996:128) och delbetänkandet Kulturegendomar och

kulturföremål (SOU 1995:128) samt promemorian

Kulturhistoriskt värdefulla samlingar i fideikommiss 77

Bilaga 2 Delar av Kulturarvsutredningens författningsförslag i

betänkandet Skyddet av kulturmiljön (SOU 1996:128) 82

Bilaga 3 Delar av Kulturarvsutredningens författningsförslag i

betänkandet Kulturegendomar och kulturföremål (SOU

1995:128) 98

Bilaga 4 Författningsförslag i promemorian Kulturhistoriskt värde-

fulla samlingar i fideikommiss 113

Bilaga 5 Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

 skyddet av kulturmiljön 115

Bilaga 6 Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Kulturegendomar och kulturföremål 116

Bilaga 7 Remissinstanser som yttrat sig över promemorian

Kulturhistoriskt värdefulla samlingar i fideikommiss 117

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 118

Bilaga 9 Lagrådets yttrande 131

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 maj 1999 136

Rättsdatablad 137

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1963:583) om avveckling av fideikommiss,

2. lag om ändring i lagen (1963:587) om inkomstbeskattning av

fideikommissbo, m.m.,

3. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m., och

4. lag om ändring i lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid

gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen,

dels godkänner vad regeringen föreslår om målen för

kulturmiljöarbetet (avsnitt 4.3).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1963:583) om avveckling av

fideikommiss

dels att 32 § skall upphöra att gälla,

dels att i 6, 16, 17, 19, 28, 30, 31, 34, 37 och 38 §§ ordet Konungen i

olika böjningsformer skall bytas ut mot regeringen i motsvarande

form,

dels att i 16 och 17 §§ ordet kronan skall bytas ut mot staten ,

dels att 18 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

Avvecklingen av fideikommiss skall ske under medverkan av en

särskild nämnd, fideikommissnämnden.

Fideikommissnämnden skall

utreda frågor som avses i 6, 16, 17

och 38 §§ samt till Konungen göra

de framställningar, som föranledas

av utredningen. Vidare skall

nämnden främja avvecklingen

genom rådgivande och vägledande

verksamhet samt meddela beslut,

som enligt vad nedan stadgas

ankommer på nämnden.

Fideikommissnämnden skall

utreda frågor som avses i 6, 16, 17

och 38 §§ samt hos regeringen

göra de framställningar, som

föranleds av utredningen. Vidare

skall nämnden genom rådgivning

och på annat sätt verka för att

lagens syften fullföljs samt

meddela beslut, som enligt vad

nedan stadgas ankommer på

nämnden.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m.

dels att 5 § skall upphöra att gälla,

dels att 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas sju nya paragrafer, 2 a 2 g §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Om fideikommissfastighet

överföres till ett aktiebolag genom

tillskott i samband med aktieteck-

ning, skall följande iakttagas.

Skattepliktig realisationsvinst

eller avdragsgill realisationsförlust

skall icke anses uppkomma genom

överföringen och ej heller om bo-

laget avyttrar fastigheten eller

den, som erhållit aktie i bolaget

vid avvecklingen av fideikommiss,

avyttrar aktien.

Överföringen skall icke med-

föra, att fideikommissinnehavare

vid tillämpning av bestämmelserna

i förordningen den 27 mars 1954

(nr 142) om taxering för inkomst

av medel, som insatts å skogs-

konto, skall anses hava överlåtit

fastighet.

Efter därom gjord framställning

äger fideikommiss eller fideikom-

missbo erhålla befrielse från be-

skattning av sådan intäkt av

skogsbruk och av jordstycknings-

rörelse, som må föranledas av

överföringen. Vid befrielse från

beskattning av intäkt av skogsbruk

skall bolaget övertaga det för fi-

deikommisset eller fideikommiss-

boet vid överföringen gällande

ingångsvärdet och det för fidei-

kommisset eller boet gällande in-

gående virkesförrådet för skogen.

Vid befrielse från beskattning av

intäkt av jordstyckningsrörelse

skall bolagets anskaffningsvärde

för fastighet eller del av fastighet,

som vid överföringen ingår i

jordstyckningsrörelsen, anses mot-

svara det i beskattningshänseende

gällande värdet av sådan fastighet

eller fastighetsdel hos fideikom-

misset eller fideikommisboet.

Efter därom av fideikommssin-

nehavare eller fideikommissbo

gjord framställning äger bolaget

åtnjuta de värdeminskningsavdrag

för täckdikningsanläggningar och

skogsvägar å fastigheten som

skulle hava tillkommit fideikom-

misset, fideikommissinnehavaren

eller fideikommissboet om fastig-

heten icke överlåtits.

Om en fideikommissfastighet

överförs till ett aktiebolag genom

tillskott i samband med aktieteck-

ning, skall skattepliktig realisa-

tionsvinst eller avdragsgill realisa-

tionsförlust inte anses uppkomma

genom överföringen.

2 a § I fall som avses i 2 § har

en fideikommissinnehavare eller

ett fideikommissbo rätt att efter

anmälan undantas från

beskattning för sådan intäkt av

näringsverksamhet som hänför sig

till skogsbruk eller tomtrörelse

och som föranleds av överför-

ingen. Därvid gäller i fråga om

skogsbruk att aktiebolaget skall

överta det ingångsvärde som gäller

för fideikommisset eller

fideikommissboet. I fråga om

tomtrörelse gäller att bolagets

anskaffningsvärde för en fastighet

eller en del av fastighet som vid

överföringen ingår i tomtrörelsen

anses motsvara det skattemässiga

värdet av en sådan fastighet eller

fastighetsdel hos fideikommisset

eller fideikommissboet.

2 b § Efter anmälan av fidei-

kommissinnehavaren eller fidei-

kommissboet inträder i fall som

avses i 2 § aktiebolaget i

överlåtarens skattemässiga situa-

tion i fråga om värdeminsknings-

avdrag för täckdikningsanlägg-

ningar och skogsvägar på fastig-

heten.

2 c §

Om en samling som avses i 17 §

lagen (1963:583) om avveckling

av fideikommiss överförs till ett

aktiebolag genom tillskott i sam-

band med aktieteckning, skall

skattepliktig realisationsvinst eller

avdragsgill realisationsförlust inte

anses uppkomma genom överför-

ingen.

2 d §

Om en fastighet eller en tillgång

som ingår i en samling som avses i

17 § lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss efter

utgången av år 1999 har överförts

till ett aktiebolag genom tillskott i

samband med aktieteckning, skall

bolagets anskaffningsvärde för

egendomen anses motsvara

tillgångens skattemässiga värde

vid tidpunkten för överföringen.

2 e §

Med skattemässigt värde avses i

denna lag vad som följer av 9 §

lagen (1998:1600) om beskattning

vid överlåtelser till underpris.

2 f §

Vid överföring av en närings-

fastighet enligt 2 § tillämpas inte

bestämmelserna om återföring av

värdeminskningsavdrag m.m. i

punkt 4 andra stycket och punkt 5

anvisningarna till 22 §

kommunalskattelagen (1928:370).

2 g §

Om i fall som avses i 2 eller 2 c

§ en överföring av en fideikom-

missfastighet eller en samling som

avses i 17 § lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss gjorts

efter utgången av år 1999 skall

anskaffningsvärdet för aktie som

förvärvas i samband med över-

föringen anses motsvara den

överförda fastighetens respektive

samlingens marknadsvärde vid

den tidpunkten, fördelat på de

aktier som då förvärvas.

__________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000 och tillämpas på överför-

ingar och avyttringar som sker efter ikraftträdandet.

2. Om en fideikommissfastighet överförts till ett aktiebolag före ut-

gången av år 1999 och bolaget avyttrar fastigheten skall bolagets an-

skaffningsvärde för tillgången anses motsvara fastighetens marknads-

värde den 1 januari 2000.

3. Om en fideikommissfastighet överförts till ett aktiebolag före ut-

gången av år 1999 och en aktie som förvärvats i samband med

överföringen avyttras skall anskaffningsvärdet för aktien anses motsvara

dess marknadsvärde den 1 januari 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

dels att 5 kap. 4 6, 8, 12 och 14 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubrikerna närmast före 5 kap. 3 och 10 §§ skall utgå,

dels att i 3 kap. 2, 3, 10, 11, 14, 15 och 18 §§ ordet

 skyddsföreskrifter i olika böjningsformer skall bytas ut mot

 skyddsbestämmelser i motsvarande form,

dels att 5 kap. 11 och 13 §§ skall betecknas 5 kap. 12 och 8 §§,

dels att 1 kap. 2 §, 2 kap. 24 §, 3 kap. 6, 16, 17 och 19 §§ samt 5 kap.

1, 3, 7, 9 och 10 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 5 kap. 8 § skall sättas närmast före 5 kap.

7 §,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 1 kap 4 §, 5 kap. 11

och 13 §§ samt närmast före 1 kap. 4 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

2 §1

I denna lag finns bestämmelser

om fornminnen, byggnadsminnen

och kyrkliga kulturminnen samt om

utförsel av kulturföremål ur landet.

I denna lag finns bestämmelser

om ortnamn, fornminnen, bygg-

nadsminnen och kyrkliga

kulturminnen samt om utförsel och

återlämnande av kulturföremål.

Länsstyrelsen har tillsyn över kulturminnesvården i länet.

Riksantikvarieämbetet har överinseende över kulturminnesvården i

landet. Riksantikvarieämbetet får överklaga beslut av domstol eller annan

myndighet enligt denna lag.

God ortnamnssed

4 §

Vid statlig och kommunal verk-

samhet skall god ortnamnssed

iakttas. Detta innebär att

 hävdvunna ortnamn inte ändras

utan starka skäl,

 ortnamn i övrigt stavas enligt

vedertagna regler för språkriktig-

het, om inte hävdvunna stavnings-

former talar för annat,

 påverkan på hävdvunna namn

beaktas vid nybildning av ortnamn,

och

 svenska, samiska och finska

namn så långt möjligt används

samtidigt på kartor samt vid

skyltning och övrig utmärkning i

flerspråkiga områden.

Namn som godkänts för offentlig

kartproduktion skall även i andra

sammanhang användas i sin

godkända form.

2 kap.

24 §

Beslut av länsstyrelsen överkla-

gas hos allmän förvaltningsdom-

stol när det gäller

1. fastställelse av gränserna för

ett fornlämnningsområde enligt

2 §,

2. särskilda ordningsföreskrifter

enligt 9 §,

3. fridlysning enligt 9 § eller

4. tillstånd att medföra och an-

vända metallsökare enligt 20 §.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

enligt 16 § överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

eller länsstyrelsen enligt detta ka-

pitel överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol, om inte annat

följer av andra stycket eller 25 §.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

enligt 17 § överklagas hos rege-

ringen.

Beslut i övrigt enligt detta kapi-

tel av länsstyrelsen eller Riksan-

tikvarieämbetet får överklagas hos

regeringen, om inte annat följer av

25 §.

Kommunen får överklaga länsstyrelsens beslut enligt 2 § andra stycket,

9 § första fjärde styckena och 12 § andra stycket.

3 kap.

6 §

Om en byggnad kan antas

komma i fråga som byggnads-

minne, får länsstyrelsen, utan att

fråga väckts om byggnadsminnes-

förklaring, förordna att anmälan

till länsstyrelsen skall göras, innan

byggnaden rivs eller ändras på ett

sätt som väsentligt minskar dess

kulturhistoriska värde.

Länsstyrelsen skall inom en må-

nad från det anmälningen kom in

dit avgöra om den skall ta upp

fråga om byggnadsminnesförkla-

ring av den berörda byggnaden.

Under denna frist får den anmälda

åtgärden inte vidtas utan att läns-

styrelsen har medgett det.

Om en byggnad kan antas

komma i fråga som byggnads-

minne får länsstyrelsen förordna

att anmälan till länsstyrelsen skall

göras innan byggnaden rivs eller

ändras på ett sätt som väsentligt

minskar dess kulturhistoriska

värde (anmälningsplikt).

Länsstyrelsen skall inom en må-

nad från det anmälan kom in dit

avgöra om den anmälda åtgärden

skall få vidtas eller förbjudas en-

ligt 5 §. Under denna tid får den

anmälda åtgärden inte vidtas utan

att länsstyrelsen har medgett det.

16 §

Om ägaren till ett byggnads-

minne försummar det som åligger

honom enligt skyddsföreskrifterna,

får länsstyrelsen förelägga honom

att inom viss skälig tid vidta nöd-

vändiga åtgärder. Föreläggandet

får inte omfatta åtgärder som med

hänsyn till byggnadens använd-

ning och omständigheterna i

övrigt är oskäligt betungande. Om

föreläggandet inte följs, får läns-

styrelsen utföra åtgärderna på

ägarens bekostnad.

Länsstyrelsen får förelägga den

som är ansvarig för förvaltningen

av ett byggnadsminne att vidta

rättelse eller avbryta pågående

åtgärder för att säkerställa efter-

levnaden av skyddsbestämmelser

och beslut enligt detta kapitel. Ett

sådant föreläggande får förenas

med vite.

I de fall som avses i första

stycket får länsstyrelsen i stället

hos kronofogdemyndigheten be-

gära särskild handräckning enligt

lagen (1990:746) om betalningsfö-

reläggande och handräckning mot

den som ansvarar för förvalt-

ningen av ett byggnadsminne.

17 §

Om ett byggnadsminne har

ändrats i strid mot meddelade

skyddsföreskrifter, får länsstyrel-

sen förelägga ägaren att återställa

ändringen om det är möjligt. Ett

sådant föreläggande får förenas

med vite.

Kronofogdemyndigheten får

meddela särskild handräckning för

att avbryta pågående förstörelse

av ett byggnadsminne eller för att

återställa det. Även i annat fall får

handräckning beslutas, om det

behövs för att bestämmelse i detta

kapitel skall efterlevas.

Ansökan om handräckning får

göras av länsstyrelsen. I fråga om

sådan handräckning finns be-

stämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och hand-

räckning.

Om en länsstyrelse har

meddelat ett föreläggande eller

förbud mot någon i egenskap av

ägare till en fastighet,

tomträttshavare eller ägare till en

byggnad på mark som tillhör

någon annan, får länsstyrelsen

sända beslutet till

inskrivningsmyndigheten för

anteckning i fastighetsboken eller

tomträttsboken. Är föreläggandet

förenat med löpande vite, skall

även detta antecknas. Den som

senast sökt lagfart eller

inskrivning av förvärv av tomträtt

skall, om den sökande inte är

föreläggandets eller förbudets

adressat, av

inskrivningsmyndigheten genast i

rekommenderat brev underrättas

om anteckningen.

Har anteckning gjorts, gäller

föreläggandet eller förbudet mot

ny ägare av egendomen. Har den

nya ägaren förvärvat egendomen

genom köp, byte eller gåva och

utgör egendomen fastighet eller

tomträtt, gäller även löpande vite

mot den nya ägaren räknat från

tidpunkten för

äganderättsövergången. Annat

vite gäller inte mot en ny ägare av

egendomen, men länsstyrelsen får

sätta ut nytt vite för den ägaren.

Löpande vite som avser en viss

period får tas ut endast av den

som var ägare vid periodens

början.

Har ett antecknat föreläggande

eller förbud upphävts genom ett

beslut som vunnit laga kraft eller

har den åtgärd som avses med

föreläggandet vidtagits eller har

ändamålet med föreläggandet eller

förbudet förlorat sin betydelse,

skall länsstyrelsen så snart den

fått vetskap om förhållandet

anmäla detta till

inskrivningsmyndigheten för

borttagande av anteckningen.

19 §

Beslut av länsstyrelsen överkla-

gas hos allmän förvaltningsdom-

stol när det gäller

1. byggnadsminnesförklaring

enligt 1 §,

2. skyddsföreskrifter enligt 2 §,

3. förbud mot åtgärder enligt 5

§,

4. anmälningsplikt enligt 6 §,

5. deposition enligt 12 § första

stycket,

6. tillstånd eller villkor för till-

stånd enligt 14 §,

7. jämkning av skyddsföreskrif-

ter eller hävande av byggnadsmin-

nesförklaring enligt 15 § första

stycket,

8. dokumentation enligt 15 §

tredje stycket,

9. föreläggande enligt 16 § eller

10. föreläggande enligt 17 §

första stycket.

Beslut av länsstyrelsen enligt

detta kapitel överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Länsstyrelsens beslut att inte förklara en byggnad för byggnadsminne

får överklagas endast av Riksantikvarieämbetet.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

5 kap.

1 §

Äldre svenska och utländska

kulturföremål som anges i detta

kapitel och som är av stor bety-

delse för det nationella kulturar-

vet, får inte föras ut ur landet utan

särskilt tillstånd.

Äldre svenska och utländska

kulturföremål som kan vara av

stor betydelse för det nationella

kulturarvet, får inte föras ut ur

landet utan särskilt tillstånd.

3 §

Den som vill föra ut ett kultur-

föremål ur landet skall ha till-

stånd till utförseln, om föremålet

är av det slag som anges i 4 och 5

§§.

Regeringen får meddela före-

skrifter om vilka kulturföremål

som inte får föras ut ur landet

utan särskilt tillstånd.

7 §

Ett kulturföremål får föras ut ur

landet utan tillstånd, om

1. föremålets ägare flyttar från

Sverige för att bosätta sig i annat

land,

2. föremålet genom arv, testa-

mente eller bodelning har förvär-

vats av en enskild person som är

bosatt i annat land,

3. föremålet förs ut ur landet av

en offentlig institution här i landet

eller en institution som får bidrag

av stat, kommun eller landstings-

kommun och det skall föras till-

baka till Sverige,

4. föremålet förs ut av en en-

skild person för att användas i

samband med offentlig kultur-

verksamhet och det skall föras

tillbaka till Sverige eller

5. föremålet är tillfälligt inlånat

från utlandet.

Frågor om tillstånd till utförsel

skall prövas av Kungl. biblioteket,

Riksantikvarieämbetet,

Riksarkivet, Statens konstmuseer

eller Stiftelsen Nordiska museet

(tillståndsmyndigheter) enligt den

fördelning som regeringen be-

stämmer.

Ansökningarna skall ges in till

Riksantikvarieämbetet.

Regeringen eller den myndig-

het regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

ansökningsförfarandet.

9 §

Frågor om tillstånd till utförsel

skall prövas av kungl. biblioteket,

riksantikvarieämbetet, riksarkivet,

statens konstmuseer eller Stiftel-

sen Nordiska museet

(tillståndsmyndigheter).

För varje slag av föremål som

anges i 4 och 5 §§ föreskriver re-

geringen vilken tillståndsmyndig-

het som skall pröva ansökan om

tillstånd.

Den som söker tillstånd skall

på begäran av tillståndsmyndig-

heten ställa föremålet till myndig-

hetens förfogande för granskning.

10 §

Ansökan om tillstånd skall ges

in till Riksantikvarieämbetet. Om

det med stöd av 9 § har föreskri-

vits att ansökningen skall prövas

av annan tillståndsmyndighet,

skall ansökningen överlämnas till

denna.

Tillstånd till utförsel skall ges,

om föremålet inte är av stor bety-

delse för det nationella kulturar-

vet.

11 §

Även om ett föremål är av stor

betydelse för det nationella

kulturarvet skall tillstånd till ut-

försel ges om

1. ägaren flyttar från Sverige

för att bosätta sig i ett annat land,

2. föremålet genom arv, testa-

mente eller bodelning har förvär-

vats av en enskild person som är

bosatt i annat land,

3. föremålet förs ut ur landet

av en offentlig institution här i

landet eller en institution som får

bidrag av stat, kommun eller

landstingskommun och det skall

föras tillbaka till Sverige,

4. föremålet förs ut av en en-

skild person för att användas i

samband med offentlig kultur-

verksamhet och det skall föras

tillbaka till Sverige, eller

5. föremålet tillfälligt är i lan-

det.

Även om ett föremål är av stor

betydelse för det nationella

kulturarvet får tillstånd till utför-

sel ges om föremålet förvärvats

av en institution i utlandet.

13 §

Ett tillstånd till utförsel gäller i

ett år från dagen för beslutet.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Beslut om tillstånd till utförsel av kulturföremål som har meddelats

innan denna lag trätt i kraft gäller inte efter utgången av år 2000.

2.4

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land

inom Europeiska unionen

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §1

Lagen är tillämplig endast beträffande följande varor:

1. krigsmateriel som avses i lagen (1992:1300) om krigsmateriel, och

produkter som avses i lagen (1998:397) om strategiska produkter,

2. varor som skall beskattas enligt lagen (1994:1565) om beskattning

av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är

medlem i Europeiska unionen,

3. narkotika som avses i narkotikastrafflagen (1968:64),

4. vapen och ammunition som avses i vapenlagen (1996:67),

5. injektionssprutor och kanyler,

6. dopningsmedel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel,

7. springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller nit-

handskar, batonger, karatepinnar, blydaggar, spikklubbor och liknande,

8. kulturföremål som avses i 5

kap. 4 6 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.,

8. kulturföremål som avses i 5

kap. lagen (1988:950) om kultur-

minnen m.m.,

9. hundar och katter för annat ändamål än handel,

10. spritdrycker, vin och starköl enligt alkohollagen (1994:1738),

teknisk sprit och alkoholhaltiga preparat enligt lagen (1961:181) om för-

säljning av teknisk sprit m.m. samt tobaksvaror vid kontroll av ålders-

gränsen i 13 § tobakslagen (1993:581),

11. nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän, fisk och reptiler,

12. andra djur än sådana som anges ovan och produkter av djur, om det

finns särskild anledning att misstänka att smittsam sjukdom förekommer,

att djuret eller djurprodukten på annat sätt utgör en allvarlig hälsorisk för

människor eller djur, att medföljande dokument är ofullständiga eller

felaktiga, att erforderliga dokument saknas eller att de villkor som i öv-

rigt gäller för införseln inte är uppfyllda,

13. barnpornografi enligt lagen (1998:1443) om förbud mot införsel

och utförsel av barnpornografi,

14. varor som avses i lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga

varor.

___________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.5

3 Ärendet och dess beredning

I juni 1994 bemyndigades chefen för Kulturdepartementet att tillkalla en

särskild utredare med uppgift att utreda vissa frågor om kulturminnes-

skydd m.m. (dir. 1994:57). Utredningen antog namnet Kulturarvsutred-

ningen.

Utredningen överlämnade i december 1995 delbetänkandet

Kulturegendomar och kulturföremål (SOU 1995:128) och i september

1996 slutbetänkandet Skyddet av kulturmiljön (SOU 1996:128). En

sammanfattning av delbetänkandet och slutbetänkandet finns i bilaga 1.

Efter remissbehandlingen har beredning fortsatt i Regeringskansliet.

Arbetet redovisades i november 1998 i promemorian Kulturhistoriskt

värdefulla samlingar i fideikommiss. En sammanfattning av

promemorian finns i bilaga 1.

Kulturarvsutredningen har föreslagit förändringar av normgivnings-

reglerna i regeringsformen. Detta är en fråga som har stor principiell

betydelse. Den kräver enligt regeringens mening en djupare analys än

som varit möjlig inom ramen för detta lagstiftningsarbete. Frågan bör

övervägas ytterligare.

De delar av utredningens lagförslag som behandlas i denna proposition

finns i bilaga 2 och 3. Promemorians lagförslag finns i bilaga 4.

Betänkandena och promemorian har remissbehandlats.

Remissinstanserna är förtecknade i bilaga 5, 6 respektive 7.

Remissammanställningar finns tillgängliga i Kulturdepartementet (dnr

Ku1999/1289/Ka). Vidare har Riksantikvarieämbetet och länsstyrelserna

i Kalmar och Gävleborgs län givits tillfälle att lämna synpunkter på

avsnitt 4.3.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 8 april 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 8.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 9.

Lagrådet har lämnat ett antal synpunkter på utformningen av

lagförslagen. Synpunkterna är främst av redaktionell art men avser i vissa

fall sakfrågorna. Regeringen har i stor utsträckning följt Lagrådets

förslag. Regeringen återkommer i avsnitt 7.3 och 8.5 samt i författnings-

kommentaren till Lagrådets synpunkter.

I förhållande till lagrådsremissens förslag har ett avsnitt lagts till

(avsnitt 4). Vidare har vissa språkliga ändringar gjorts.

4 Kulturmiljöverksamhetens mål och inriktning

4.1 Bakgrund

Under våren 1998 stod den svenska regeringen värd för den

mellanstatliga Unescokonferensen om kultur och utveckling, The Power

of Culture. Vid konferensen, som grundade sig på den av FN:s

världskommission för kultur och utveckling utarbetade rapporten Vår

skapande mångfald , antog de ansvariga ministrarna en handlingsplan

med namnet Kulturpolitik för utveckling (Svenska Unescorådets

skriftserie nr 3, 1998). Handlingsplanen slår fast att en hållbar utveckling

och en vital kultur är ömsesidigt beroende av varandra, dvs. att all politik

för utveckling i grunden måste vara lyhörd för kulturen själv. All

kulturpolitik bör beakta alla de faktorer som formar kulturlivet, dvs.

skapandet, bevarandet av kulturarvet och kulturens tillgänglighet. Därför

enades medlemsländernas delegationer om att det är angeläget att stärka

politiken för att skydda och berika kulturarvet såväl det materiella som

det immateriella. Man enades också om i linje med den

kulturarvspolitik Sverige driver att den traditionella definitionen av

kulturarvet måste omprövas till att innefatta alla naturens och kulturens

resurser som ärvs eller nyskapas, samt att planer, program och politik för

städers och landsdelars utveckling måste innefatta och säkerställa

skyddet av kulturellt värdefulla byggnader, platser, sammanhållna

miljöer och landskap.

I propositionen Kulturmiljövård (1987/88:104) anförde regeringen

bl.a. att skyddet och vården av vår byggda och odlade miljö är en viktig

nationell angelägenhet. Detta slogs också fast i en inledande bestämmelse

i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) som

följde propositionen. I samma bestämmelse klargörs också att ansvaret

för kulturmiljön delas av alla och såväl enskilda som myndigheter skall

visa hänsyn och aktsamhet mot kulturmiljön. Betydelsen av att

upprätthålla det synsätt som den inledande bestämmelsen ger uttryck för

har inte minskat sedan den infördes. Snarare har dess betydelse ökat inför

trycket av en fortsatt snabb samhällsomvandling.

Kulturarvet utgörs av vad tidigare generationer skapat och hur vi

uppfattar, tolkar och för det vidare. Varje tid bildar sig således, vilket

också framhölls i propositionen, en egen uppfattning om det kulturella

arvets innehåll och betydelse och om vilka delar av det som är särskilt

värdefulla och angelägna att ta vara på och utveckla. Vidare framhöll

regeringen behovet av en bred kulturminnesvård som omfattar såväl

enskilda monument som kulturmiljön som sådan och att detta borde

föranleda att verksamheten integreras med annan miljöplanering. För att

också befästa att verksamheten inte bara gällde kulturarvets specifikt

ålderdomliga delar valde regeringen att i fortsättningen använda uttrycket

kulturmiljövård som en sammanfattande benämning för vården av den av

människan skapade miljön.

Att bevara och bruka kulturarvet är ett av riksdagen fastlagt nationellt

mål för kulturpolitiken. Propositionen Kulturpolitik (1996/97:3) där detta

fördes fram markerar en betydelsefull utveckling av kulturpolitiken. Här

anlades ett samlat perspektiv på de kulturverksamheter för vilka

omsorgen om kulturarvet är en huvuduppgift och där särskilt

kulturmiljöorganisationen, övrigt museiväsende och arkiven har ett

gemensamt ansvar. Samtidigt underströk regeringen att kulturarvet

speglar samhället och människors historia i en mångfald av

uttrycksformer och spår. Det är då inte fråga endast om fornminnen och

byggd miljö utan även den av människan utnyttjade och påverkade

naturen. Även rena naturformer kan bli en del av kulturarvet, genom

människans namngivning, klassificering och insamling. Alla människor

har del i tillkomsten av kulturarvet oavsett kön, ålder, härkomst, social

ställning, utbildning, talang eller sysselsättning. Kulturarvet är både det

materiella och det immateriella, det skolat konstnärliga och det folkliga,

det unika och det vanliga. Det bevaras i institutioner som arkiv, bibliotek

och museer och i utvalda kulturmiljöer, men det finns också runtom oss i

vardagslandskapet, i hemmen och på arbetsplatserna. Regeringen

underströk också att kulturmiljön är en del av våra samlade resurser, vår

miljö i dess vidaste bemärkelse, som måste förvaltas på ett långsiktigt

och hållbart sätt.

Det ligger i linje med detta synsätt att sambandet mellan kulturarvets

materiella och immateriella delar betonas. Det har därför varit naturligt

för regeringen att i olika sammanhang återkomma till vikten av samband

och samspel mellan de s.k. kulturarvsinstitutionerna, t.ex. i arbetet med

att framhäva kulturarvets betydelse för demokratin och i insatserna för

industrisamhällets kulturarv. Det är inte minst i det sistnämnda fallet som

den byggda miljön, traditioner och levnadsskick, historiskt

dokumenterade händelser, föremål och produktionsprocesser kan ges en

bättre förståelse utifrån en beskrivning och analys som utgår från ett

samlat kulturarvsperspektiv. Det är bl.a. en sådan behandling som

regeringens särskilda satsning på industrisamhällets kulturarv syftar till

(prop. 1997/98:1, utg. omr. 17, prop. 1998/99:1, utg. omr. 17, dir.

1998:43, SOU 1999:18).

För Riksantikvarieämbetet, länsstyrelserna och länsmuseerna har det

breddade perspektivet inneburit ökade krav på fördjupning, men också

nya möjligheter att se och utveckla sambanden mellan det yttre

kulturmiljöarbetet och den kulturhistoriska museiverksamheten i övrigt

samt en strävan efter integration över tidigare sektorsgränser inom

kulturområdet. Riksantikvarieämbetets uppdrag som central

förvaltningsmyndighet för kulturmiljöfrågor kvarstår oförändrat men har

i myndighetens instruktion kompletterats med ett ansvar för kulturarvet.

Regeringen framhöll därför i propositionen Kulturpolitik (1996/97:3)

att det i den praktiska hanteringen av vår gemensamma miljö är av

särskild vikt att olika sektorer och synsätt samverkar till gagn för en

långsiktigt hållbar förvaltning och utveckling av kultur- och naturmiljön,

samt att målen för kulturmiljöarbetet borde kompletteras med en sådan

inriktning. I propositionen framhöll regeringen också kulturens betydelse

för den demokratiska utvecklingen samt vikten av samarbete över

nationsgränserna och att Sverige även är berett att göra insatser i andra

länder där kulturarvet hotas av katastrofer. Regeringen återkommer nu

med målformuleringar som svarar mot dessa behov.

Kulturarvsbegrepp

Kulturarvet kan sägas utgöras av de traditioner och värden som vi

medvetet eller omedvetet övertar från tidigare generationer. Det är både

materiellt och immateriellt. Dess innehåll är öppet och dynamiskt och

påverkas ständigt av tidsmässigt och socialt skiftande värderingar. Det

inbegriper sådant som enskilda kulturminnen, kulturmiljöer, konstnärliga

verk, myter och bruk - faktorer som vittnar om människans villkor i olika

tider och civilisationer. Kulturmiljön kan beskrivas som det samlade

uttrycket för människans materiella och immateriella påverkan på den

omgivande miljön. Kulturmiljöer är områden där det finns historiskt och

geografiskt samband betingat av den mänskliga påverkan och prägling

som utformat eller bidragit till att utforma platsen eller på annat sätt ge

den en mening. Kulturmiljöarbete eller kulturmiljöverksamhet är den

verksamhet som bedrivs för att främja kulturmiljöns värden. Det

innefattar således såväl vård och levandegörande som nyttjande, dvs

sådana aktiviteter som syftar till att kulturmiljövärdena tas till vara och

integreras i samhällsutvecklingen.

4.2 Kulturmiljöns tvärsektoriella hantering samt

internationellt samarbete

Regeringens bedömning: En rad betydelsefulla insatser har gjorts

under senare år för att utveckla ansvaret för miljöns kulturvärden

inom olika sektorer i samhället. Arbetet med att utveckla det

tvärsektoriella ansvaret för kulturmiljön bör fortsätta samt fördjupas.

Skäl för regeringens bedömning: Kulturmiljön och därmed också

förutsättningarna för kulturmiljöarbetet påverkas ständigt av

förändringar i omvärlden. En följd av detta förhållande är att

kulturmiljön i hög grad påverkas av utvecklingen inom en rad andra

politikområden än kulturpolitiken. Regeringen har sedan propositionen

Kulturpolitik (1996/97:3) beslutades genom en rad initiativ ytterligare

strukit under och utvecklat kulturmiljöns betydelse som en viktig del av

arbetet inom olika politikområden. Enligt regeringens mening är det

angeläget att fortsätta arbetet med att utveckla det tvärsektoriella ansvaret

för kulturmiljön. Ett sådant vidgat ansvar för att ta till vara miljöns

kulturvärden i andra sektorer i samhället utgår ytterst från

kulturminneslagens inledande bestämmelse att det är en nationell

angelägenhet att skydda och vårda vår kulturmiljö och att ansvaret för

detta delas av alla (1 kap. 1 §). Nedan görs en sammanfattning av de

senaste årens viktigare beslut av betydelse för kulturmiljön inom

huvudsakligen andra politikområden. Vidare görs en kort

sammanfattning av det internationella samarbetet inom området.

Arkitektur, formgivning och design

I propositionen Framtidsformer (1997/98:117) redovisades för första

gången ett nationellt handlingsprogram för arkitektur, formgivning och

design. Genom propositionen lades sex mål för statens arbete på dessa

områden fast. I detta sammanhang kan särskilt nämnas att

kulturhistoriska och estetiska värden i befintliga miljöer skall tas till vara

och förstärkas, samt att kvalitet och skönhetsaspekter inte skall

underställas kortsiktiga ekonomiska överväganden. Genom ändringar i

väglagen (1971:948) och lagen (1995:1649) om byggande av järnväg

förtydligades ansvaret för landskapets estetiska och kulturhistoriska

värden hos de myndigheter som ansvarar för de kanske mest storskaliga

ingreppen i landskapet. Genom ändringar i plan- och bygglagen

(1987:10) förtydligades förutsättningarna för kommunerna att ta ett

större ansvar för arkitektoniska värden och kulturmiljövärden.

Det kyrkliga kulturarvet

Svenska kyrkan är ansvarig för den största sammanhållna delen av vårt

kulturarv. Detta kulturarv omfattar bl.a. kyrkobyggnader, prästgårdar och

andra byggnader, kyrkotomter, kyrkliga inventarier, begravningsplatser

samt kyrkliga arkiv och kyrkomusik. När det gäller vissa kategorier av

den kyrkliga egendomen ställer staten speciella krav i fråga om

förvaltningen. I 4 kap. kulturminneslagen finns nämligen särskilda

bestämmelser om skydd för kyrkliga kulturminnen, dvs kyrkobyggnader,

kyrkotomter, kyrkliga inventarier och begravningsplatser.

Den 1 januari 2000 kommer relationerna mellan staten och Svenska

kyrkan att ändras. De särskilda skyddsbestämmelserna i 4 kap.

kulturminneslagen skall gälla även efter relationsändringen. Vidare skall

Svenska kyrkan få viss ersättning från staten för kulturhistoriskt

motiverade kostnader i samband med vård och underhåll av de kyrkliga

kulturminnena, kyrkoantikvarisk ersättning (se prop. 1998/99:38, bet.

1998/99:KU18, rskr. 1998/99:176). Fördelningen av ersättningen skall

ske genom Svenska kyrkan och beslut om fördelning skall föregås av

samråd med myndigheterna inom kulturmiljöområdet. Det skall träffas

en överenskommelse mellan staten och Svenska kyrkan i frågor som rör

de kulturhistoriska värdena inom kyrkan. Vidare kan nämnas att

länsstyrelsen skall ha möjlighet att, i likhet med vad som gäller för

byggnadsminnen enligt 3 kap. kulturminneslagen, förelägga den som är

ansvarig för förvaltningen av ett kyrkligt kulturminne att vidta rättelse

eller avbryta pågående åtgärder om föreskrifter eller beslut enligt 4 kap.

kulturminneslagen inte följs.

Regeringen lyfter i prop. 1998/99:38 fram betydelsen av samverkan

mellan Svenska kyrkan och kulturmiljöområdets myndigheter och

museer i fråga om kulturvärdena inom Svenska kyrkan. Bland annat bör

det enligt regeringens bedömning skapas samrådsgrupper för frågor som

rör de kyrkliga kulturvärdena. Sådana samrådsgrupper, som bör finnas på

central och regional nivå, bör bestå av representanter för de antikvariska

myndigheterna och Svenska kyrkan. Regeringen avser att ge

Riksantikvarieämbetet i uppdrag att i samverkan med Svenska kyrkan ta

fram ett underlag för hur samrådsgrupperna bör vara sammansatta och

vilka uppgifter de bör ha.

Storstadspolitiken

En stor utmaning för en mer jämlik storstadsutveckling är att finna

former för att förvalta och utveckla storstadens bebyggelsearv. I

propositionen Utveckling och rättvisa en politik för storstaden på 2000-

talet (1997/98:165) uppmärksammade regeringen särskilt betydelsen av

storstadsregionernas kulturmiljövärden och arkitektoniska värden. En

utgångspunkt härvidlag är behovet av att flytta kulturmiljöverksamhetens

tidsperspektiv framåt i tiden. Det framstår som angeläget att inte bara den

äldre bebyggelsen, utan även efterkrigstidens, inte minst 1960- och 70-

talens, bebyggelse uppmärksammas. Här är förändringstrycket för

närvarande kanske som starkast och dessa miljöer ställer nya krav bl.a.

på kunskapsunderlag och samverkansformer. I propositionen lyfts vidare

storstädernas kulturmiljövärden och arkitektoniska kvaliteter in i

diskussionerna kring de allmänna utvecklingsfrågornas koppling till

förändringar i den fysiska miljön. Den särskilda satsning på storstädernas

kulturmiljövärden och arkitektoniska kvaliteter som redovisades i

propositionen har påbörjats och bör bl.a. ge tillgång till fördjupade

kunskapsunderlag när det gäller de värden som finns i bebyggelse och

kulturmiljöer från vår egen tid.

Miljöpolitiken

Naturvårds- och kulturmiljösektorerna har viktiga gemensamma

intressen i det samlade arbetet för resurshushållning och hållbar

utveckling. För att så effektivt som möjligt kunna hävda sina långsiktiga

intressen i samhällsplaneringen är det angeläget att de båda sektorerna

eftersträvar en samlad miljösyn. I propositionen Svenska miljömål

miljöpolitik för ett hållbart Sverige (1997/98:145) lyfts kulturmiljön fram

som en central del i en sådan bred miljösyn. För flertalet av de 15 nya

miljökvalitetsmål som föreslås i propositionen och som skall uppnås

inom en generation skall särskilda delmål för miljöns kulturvärden

formuleras. I propositionen läggs grunden för ett system med mål- och

resultatstyrning som bl.a. innebär att kulturmiljösektorn tar steget in i en

ny hantering, som i ökad utsträckning kommer att utgå från en ökad

samordning och ett decentraliserat ansvar för hushållningen med natur-

och kulturvärden. Av särskild betydelse är således det utökade ansvar för

miljöns kulturvärden som bör bäras av andra sektorer i samhället. Som

en följd av regeringens proposition har ett 25-tal myndigheter getts i

uppdrag att bl.a. lämna förslag på sektorsmål för sin verksamhet som

utgår från de föreslagna delmålen och således skall tillgodose även

kulturvärdena.

Miljöbalken som trädde i kraft den 1 januari 1999 utgör en samordnad,

skärpt och breddad miljölagstiftning för en hållbar utveckling. Vad gäller

miljöns kulturvärden skall balken tillämpas bl.a. så att värdefulla natur-

och kulturmiljöer skyddas och vårdas. Miljöbalken innehåller också ett

helt nytt skyddsinstitut benämnt kulturreservat. Skyddsinstitutet ger

länsstyrelser och kommuner möjlighet att inrätta kulturreservat enligt

samma principer som gäller för naturreservat då det huvudsakligen är det

historiska landskapet och dess kulturvärden som skall skyddas. Men även

på andra sätt, bl.a. genom tydligare preciserade krav på

miljökonsekvensbeskrivningar i anslutning till exploateringsföretag,

kommer miljöbalken att påverka möjligheterna att skydda och vårda

kulturmiljön.

Arbetet för en ekologiskt hållbar utveckling har även drivits genom de

lokala investeringsprogrammen för ekologisk omställning och genom

den s.k. Kretsloppsmiljarden. Kulturmiljösektorn har en viktig roll när

det gäller denna omställning. I de lokala investeringsprogrammen finns

krav på att insatser inte får ske på bekostnad av kulturmiljövärden och att

dessa värden måste hanteras varsamt samt att konsekvenserna för

kulturmiljön skall definieras och beskrivas. Därutöver finns möjligheter

att erhålla stöd för att genomföra insatser för att ta till vara kulturmiljön

och kulturvärdena som ett led i en ökad resurshushållning.

Jordbrukspolitiken

Jordbruket har sedan tusentals år format och omformat landskapet och

därmed satt sin prägel på stora delar av Sverige. Ett levande jordbruk är

en förutsättning för att natur- och kulturvärden skall kunna bevaras i

odlingslandskapet och utvecklas. Sveriges EU-medlemskap och

anslutningen till den gemensamma jordbrukspolitiken (CAP) innebar nya

förutsättningar för jordbrukspolitiken och för möjligheten att hävda

odlingslandskapets natur- och kulturvärden, bl.a. genom jordbrukets

miljöersättningsprogram. Riksdagen har även uttalat att EG:s

gemensamma jordbrukspolitik måste förändras mot en ökad

miljöanpassning i enlighet med propositionen Riktlinjer för Sveriges

arbete med jordbruks- och livsmedelspolitiken inom Europeiska unionen

(prop. 1997/98:142, bet. 1997/98:JoU23, rskr. 1997/98:241). För

närvarande pågår arbetet med att ta fram förslag på ett nytt, förbättrat

kulturmiljöstöd inom ramen för ett nytt svenskt miljöprogram för

jordbruket för perioden 2001 2005. Genom riksdagens beslut i enlighet

med propositionen Hållbart fiske och jordbruk (prop. 1997/98:2, bet.

1997/98:JoU9, rskr. 1997/98:116) genomfördes en utbyggnad och

förstärkning av jordbrukets miljöersättningsprogram. Nya

ersättningsformer för bl.a. bevarande av samiska natur- och kulturmiljöer

och för restaurering av slåttermarker har införts.

Skogspolitiken

Den svenska skogen rymmer ett rikt kulturarv, som många gånger kanske

inte är lika känt och uppmärksammat som i t.ex. odlingslandskapet.

Under senare år har emellertid kunskaperna om skogens

kulturmiljövärden utvecklats samtidigt som intresset och engagemanget

för skogens natur- och kulturmiljövärden har ökat. I propositionen

Uppföljning av skogspolitiken (1997/98:158) behandlade regeringen

särskilt skogens kulturmiljövärden. Härvid betonades bl.a. vikten av en

nära samverkan mellan naturvården, kulturmiljöorganisationen och

Skogsvårdsorganisationen samt att en sådan samverkan bör komma till

uttryck bl.a. i en ökad samordning av olika underlag för

bevarandearbetet. Enligt skogspolitikens miljömål skall skogens

kulturmiljövärden värnas. Detta mål skall i enlighet med nämnda

proposition ligga fast. I det arbete som pågår med att utveckla delmål till

miljökvalitetsmålet Levande skogar har kulturmiljöfrågorna getts en

framskjuten plats. Regeringen avser att noga följa utvecklingen av

hänsynen till skogens kulturmiljövärden, bl.a. med utgångspunkt i den

fortlöpande utvärdering av skogspolitiken som Skogsstyrelsen har i

uppdrag att göra.

Transportpolitiken

De senare årens utbyggnad av den storskaliga infrastrukturen har

inneburit betydande påfrestningar på landskapets natur- och

kulturvärden. Det var bl.a. mot denna bakgrund som regeringen i

propositionen Infrastrukturinriktning för framtida transporter

(1996/97:53) angav vissa målsättningar för nya transportanläggningar,

t.ex. att nya transportanläggningar bör lokaliseras så att de fungerar i

samklang med sin omgivning och utformas med hänsyn till regionala och

lokala natur- och kulturvärden. I propositionen Transportpolitik för en

hållbar utveckling (1997/98:56) utvecklade regeringen ytterligare

betydelsen av hänsyn till natur- och kulturmiljön i samband med

infrastrukturutbyggnad och transporter. Genom de nya målen för

transportpolitiken lyftes miljöns kulturvärden fram som en av

utgångspunkterna för hur infrastrukturutvecklingen skall ske. Regeringen

angav bl.a. att transportsystemet så långt möjligt måste utvecklas och

utformas på ett sätt som utgår från, samspelar med och bygger vidare på

den befintliga natur- och kulturmiljön. Regeringen uttalade också att

vissa etappmål bör utvecklas, bl.a. avseende transporternas inverkan på

natur-, kultur- och bebyggelsemiljön.

Regional utveckling, tillväxt och sysselsättning

Sambandet mellan kultur, kulturarv och utveckling har under 1990-talet

tillmätts en ökad betydelse. I propositionen Regional tillväxt för arbete

och välfärd (1997/98:62) framhölls kulturmiljön som en utgångspunkt

för lokal och regional identitet, men också som central för en regions

attraktivitet. Denna koppling mellan betydelsen av en rik livsmiljö för

utveckling och tillväxt har i förlängningen självklara ekonomiska

konsekvenser. Härtill kommer att insatser av betydelse för

kulturmiljöområdet ger nya arbetstillfällen inom skilda samhällssektorer.

Inom EU:s strukturfondsprogram uppmärksammas kulturen och

kulturarvet som en faktor som kan bidra till utveckling i eftersatta

områden. Särskilt har insatser inom kulturarvsområdet och för den

småskaliga besöksnäringen kulturturismen lyfts fram.

Sammanställningar visar att omkring 300 miljoner kronor av EU-medel

avsattes mellan den 1 november 1997 och 31 oktober 1998 för åtgärder

och verksamhet med anknytning till kulturen och kulturarvet. Därtill

skall läggas den nationella medfinansieringen som beräknats till omkring

430 miljoner kronor för samma period. Kulturarvet och kulturmiljön

kommer även i fortsättningen att utgöra en viktig grund för regeringens

arbete med de regionala tillväxtavtalen och de kommande strukturfonds-

programmen.

Internationellt samarbete

I allt större utsträckning har kulturarvet och kulturmiljön kommit att

uppmärksammas i det internationella samarbetet som en utgångspunkt

för dialog, samarbete, ömsesidig respekt och förståelse mellan

människor. Regeringens internationella arbete inom i första hand EU,

Unesco, Europarådet, Östersjösamarbetet och det nordiska samarbetet

syftar bl.a. till att uppmärksamma kulturarvets betydelse för en

demokratisk samhällsutveckling.

Inom EU har antagits ett direktiv (93/7/EEG) som innebär att vissa

kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstat under vissa

förutsättningar skall återlämnas till den statens territorium. Inom EU har

vidare kulturarvsprogrammet Raphael nu börjat verka i full omfattning.

Ett avtal upprättades år 1997 med EG-kommissionen om ett svenskt

informationskontor på Riksantikvarieämbetet. Erfarenheterna hittills av

programmet tyder bl.a. på att svenska institutioner är eftertraktade som

samarbetspartners i olika projekt. EG-kommissionen har föreslagit att ett

nytt kulturramprogram skall inrättas år 2000 2005 och att

Raphaelprogrammet skall uppgå i detta. Kommissionens förslag bereds

för närvarande i rådet. Kulturens och kulturarvets betydelse för ökad

sysselsättning, regional utveckling och tillväxt har uppmärksammats i ett

flertal sammanhang, liksom vikten av att kulturen beaktas inom alla

unionens verksamheter i enlighet med artikel 128 (4) i Romfördraget..

Inom Unesco har Sverige bl.a. deltagit aktivt i den nyligen genomförda

revideringen av 1954 års Haagkonvention till skydd för kulturegendom i

händelse av väpnad konflikt och i beredningen av en eventuell

konvention till skydd för det marina kulturarvet. Intresset och

engagemanget för objekt som förts upp för skydd enligt 1972 års

konvention om skydd för världens kultur- och naturarv, den s.k.

världsarvskonventionen, får bedömas vara betydande. Sverige bevakar

vidare inom Unesco frågor som gäller kulturföremål.

Europarådet bedriver en omfattande och bred verksamhet inom

kulturarvsområdet. Genom normativa instrument såsom konventioner,

rekommendationer och resolutioner, men även genom kampanjer samt

expertutbyte och expertsamverkan verkar Europarådet för att skydda

kulturarvet och kulturmiljön samt utveckla dess betydelse i ett europeiskt

perspektiv. Sverige stöder aktivt detta arbete och har bl.a. stått värd för

den officiella europeiska invigningen av European heritage days, som är

Europarådets årligen återkommande manifestation för kulturarvet, samt

ett internationellt seminarium om nedbrytning av kulturarvet genom

luftföroreningar och andra liknande faktorer. För närvarande pågår

förberedelserna för Europarådets kampanj Europe - a common heritage,

som beslutades av regeringscheferna vid deras andra toppmöte i

Strasbourg år 1997. Kampanjen skall pågå under perioden september

1999 september 2000.

Inom Östersjösamarbetet har kulturministrarna som en följd av Visby-

toppmötet tillsatt en arbetsgrupp med uppgift att ta fram ett förslag till en

strategisk handlingsplan för Östersjöregionens gemensamma kulturarv.

Kulturmiljön har även uppmärksammats som en resurs och som en

utgångspunkt för regional utveckling i samband med regeringens beslut

angående den s.k. Östersjömiljarden, där under år 1997 och 1998 två

stora byggnadsvårdsprojekt i Polen respektive Estland har beviljats

sammanlagt 60 miljoner kronor.

Även inom biståndsverksamheten har kulturarvet kommit att

uppmärksammas som en utgångspunkt och viktig faktor för en

demokratisk och hållbar utveckling. Särskilda bidrag har bl.a. lämnats till

Stiftelsen Kulturarv utan gränser, som verkar för återuppbyggnaden av

det krigsskadade kulturarvet i det forna Jugoslavien.

Inom ramen för det nordiska samarbetet har nyligen tagits fram en

handlingsplan för bevarande av kulturmiljöer i landskapet. Vidare svarar

bl.a. Nordiska ministerrådet för betydelsefull expertsamverkan och

erfarenhetsutbyte.

4.3 Målen för kulturmiljöarbetet

Regeringens förslag: De övergripande målen för verksamheten inom

kulturmiljöområdet skall vara:

Ett försvarat och bevarat kulturarv

Ett hållbart samhälle med goda och stimulerande miljöer och med

kulturmiljöarbetet som en drivande kraft i omställningen

Allas förståelse, delaktighet och ansvarstagande för den egna

kulturmiljön

Nationell och internationell solidaritet och respekt inför olika gruppers

kulturarv

Skäl för regeringens förslag: Kulturpolitiken skall skapa

förutsättningar för att bevara och bruka kulturarvet. Kulturmiljön är en

del av vårt kulturarv och är genom sin existens i nuet också ovillkorligen

en del av vår samtid. Kulturmiljön utgör därmed en viktig del av den

grund på vilken samhället vilar. Den kan ge oss den nödvändiga

bakgrunden till dagens och morgondagens utveckling och förståelsen för

sambandet med tidigare epoker, andra länder och andra kulturer. Den

utgör en del av den mångfald som behövs i ett kulturellt rikt samhälle

och utgör därmed ett viktigt inslag i de faktorer som kan skapa attraktiva

bygder för bosättning och näringslivsutveckling. Kulturmiljön har liksom

kulturarvet i stort i alla tider gett inspiration till nyskapande men en gång

förlorade kan dess värden inte återskapas. Samspelet mellan det

kulturhistoriska bevarandearbetet, naturmiljön och den nyskapande

arkitekturen är av stor betydelse för kvaliteten i den miljö vi lever i. Ett

klokt utnyttjande av den samhällsresurs som kulturmiljön utgör är en

nödvändig grund för ett framgångsrikt regionalt och lokalt

utvecklingsarbete.

Kulturmiljön bär på vittnesbörd om vår historia och på gemensamma

minnen. Det är därför viktigt vad som bevaras eftersom det i hög grad

kommer att påverka vad vi kan få kunskap om. Bredast möjliga urval av

miljöer och andra vittnesbörd om kultur och natur måste därför tas till

vara, såväl enstaka objekt som hela miljöer, såväl det exklusiva och

specifikt intressanta som det vardagliga, såväl det som präglats av

dominerande kulturer som av dominerade, såväl av det dagliga livet

övergivna kulturminnen som levande, också det som präglats av vår tid.

Var och en har rätt till respekt för sin kulturmiljö samt till delaktighet i

bruket och utformningen av den. Det arbete som utförs i kommuner, i

folkrörelser och frivilligorganisationer i syfte att underlätta och stödja det

demokratiska bruket av kulturmiljön är därför att stor betydelse. Sverige

har här också ett ansvar för att medverka i ett internationellt

solidaritetsarbete.

Det är sektorns ansvar att sprida de kunskaper och perspektiv som

kulturarvet manifesterat i våra kulturmiljöer möjliggör.

Kulturmiljöarbetet syftar till att göra kulturarvet i form av kulturmiljöer

och kulturminnen tillgängligt för hela befolkningen, för nu levande och

kommande generationer. Det innebär att kulturarvet i sina väsentliga

delar skall fortleva, vara väl dokumenterat, väl tolkat och väl presenterat

samt i tillämpliga delar fortsatt brukat på ett sätt som inte bryter ner dess

väsentliga värden. Att förstå och förklara samt förmedla och försvara är

tillsammans med klok användning, varsam förnyelse och

entusiasmerande och insiktsfulla presentationer, nyckelbegrepp i de

strategier som måste tillämpas tillsammans i ett framgångsrikt arbete för

kulturmiljön.

Kulturmiljövården skall enligt den målbeskrivning som gavs i

regeringens proposition 1987/88:104 bevara och levandegöra kulturarvet,

syfta till kontinuitet i utvecklingen av den yttre miljön, främja den lokala

kulturella identiteten, möta hoten mot kulturmiljön och bidra till att öka

medvetenheten om estetiska värden och historiska sammanhang.

Med utgångspunkt i det senaste decenniets erfarenheter och det

kulturmiljöarbete som i dag bedrivs enligt den beskrivning som lämnats

ovan finns det nu anledning att modernisera de övergripande målen för

kulturmiljöverksamheten. Det finns ett behov av att de på ett tydligare

sätt än för närvarande skall svara mot den vikt som idag läggs på att

integrera frågor om resurshushållning och hållbarhet, bevarande,

delaktighet, tolerans för olika gruppers kulturarv, samt ett internationellt

engagemang, det senare särskilt aktualiserat genom EU-inträdet. De nu

föreslagna övergripande målen är inte av den karaktären att de i sig

kräver ökade insatser inom kulturmiljöverksamheten i förhållande till

nuvarande mål. Regeringen anser således att följande övergripande

verksamhetsmål bör gälla.

Ett försvarat och bevarat kulturarv

Ett effektivt och framåtsyftande kulturmiljöarbete måste bedrivas

förebyggande. Verksamheten skall i god tid uppmärksamma och påtala

hoten mot kulturmiljön och den lokala miljöns identitet. Det kräver att

kulturmiljöverksamheten samverkar med andra samhällssektorer men

också att kulturmiljöverksamheten systematiskt följer och analyserar

samhällsutvecklingen och dess inverkan på kulturarvet. Ett effektivt

försvar av kulturvärden liksom en kvalitetsmässig förnyelse kan inte

åstadkommas utan djup kunskap om sådana processer och deras

historiska betingelser. Forskning och kunskapsinhämtning om kulturarvet

och dess villkor är därför av grundläggande betydelse.

Ett hållbart samhälle med goda och stimulerande miljöer och med

kulturmiljöarbetet som en drivande kraft i omställningen

Kulturmiljöverksamheten skall utgå från en helhetssyn på människan och

hennes miljö. Den måste därför spela en tydlig och integrerad roll inom

övriga samhällssektorer. Kulturmiljöverksamhet är ytterst

resurshushållning och dess uppdrag är att ta till vara, hävda och

återanvända befintliga värden i miljön så att de tjänar samtiden och

därmed framtiden. Kulturvärden kan, och skall, nybildas men

kulturhistoriska värden som förstörts kan inte återskapas. Detta manar till

en konstruktiv dialog mellan det befintliga och det nytillkommande. En

ökad medvetenhet om estetiska värden och historiska samband är härvid

av stor vikt. Kulturarvet skall därför ses som en tillgång i samhällsbygget

och bilda utgångspunkt för nyskapande och erforderliga förändringar av

bebyggelse och anläggningar i stad och landskap. En varsam förvaltning

och ett framsynt tillvaratagande av kulturarvet i all dess mångfald är

således en nödvändig utgångspunkt i arbetet för en hållbar utveckling. En

kulturmiljövårdande inställning i samhället och till våra vardagsmiljöer

innebär en minskad förbrukning av ändliga material och att

förvaltningsskedets betydelse för livslängden i investeringar och

nyinstallationer framhävs. Verksamheten inom området skall syfta till att

kulturmiljövärden hävdas och brukas på ett sätt som garanterar dess

bevarande på lång sikt.

Allas förståelse, delaktighet och ansvarstagande för den egna kulturmiljön

Kulturmiljöverksamhet är i djupaste mening vården av vår vardagsmiljö -

den miljö där vi bor, arbetar och tillbringar vår fritid. Utformningen av

denna miljö är en angelägenhet för alla och ansvaret för dess vård delas

också av alla. Människor utan erkänt kulturarv och dokumenterad

historia riskerar att stå sämre rustade när de skall delta i formandet av

samhället och hävda sina krav på lika rättigheter och möjligheter.

Kulturmiljöns förutsättningar att skapa levande kunskap om kultur och

historia hos alla måste tas till vara. Kulturmiljöverksamhetens uppgift är

därför att ge perspektiv på samhällsutvecklingen och underlätta

förståelsen för miljöns kulturvärden så att de kan engagera oss, leva

vidare och på så sätt berika våra upplevelser av och vår förankring i den

egna miljön, samt sätta oss i stånd att försvara kulturmiljöns väsentliga

värden mot förfall och förödelse.

Nationell och internationell solidaritet och respekt inför olika gruppers

kulturarv

Kulturarvet i Sverige är en del av mänsklighetens kulturarv och som

sådant ett svenskt ansvar gentemot det internationella samfundet. Av

motsvarande skäl bör Sverige engagera sig i ett solidariskt samarbete

med andra länder för att skydda detta arv. Men kulturarvet är inget

enhetligt. Tvärtom utmärks det av mångsidighet och olikhet över tiden

och mellan regioner och folkgrupper. Denna rikedom är en väsentlig del

av kulturarvets värde och kulturmiljöverksamheten måste arbeta i

medvetande om och respekt för skilda kulturyttringar. Förståelsen för

olika gruppers kulturarv inom och utom det egna landet är en grund för

tolerans med olikheter. Men kulturarvet kan också missbrukas i ett

trångsynt identitetsbyggande som i förlängningen kan leda till

utestängning av det olikartade. Kulturmiljöverksamheten skall därför ta

ansvar för kunskapen om och tolkningen av kulturarvet och härigenom

medverka till ett ansvarsfullt användande.

4.4 Behov av fortsatt utredning

Regeringens bedömning: En särskild utredare bör tillkallas för att

utreda och lämna förslag om ett förbättrat skydd för kulturhistoriskt

värdefull bebyggelse. Utredaren bör vidare överväga möjligheten att låta

byggnadsminnesförklaringar omfatta även lösöre.

Skälen för regeringens bedömning

K-märkning

Sverige har ett i en internationell jämförelse svagt skydd för

kulturhistorisk bebyggelse vilket till viss del torde ha att göra med en i

detta hänseende omständlig lagstiftning. Det svaga skyddet svarar inte

mot det folkliga intresse för byggnadsvården som har manifesterat sig

bl.a. i den breda uppslutningen kring kampanjen Svenska folkets egen k-

märkning under kulturhuvudstadsåret. Boverket har i en rapport till

regeringen, Kulturvärden i detaljplan (1998), konstaterat att kommunerna

endast i begränsad utsträckning använder sig av möjligheten att skydda

kulturminnen och kulturmiljöer genom de instrument som erbjuds i plan-

och bygglagen (1987:10), PBL. En bidragande orsak till detta är att

planläggning normalt inte sätts i gång enbart för att värna kulturvärden.

Regeringen finner det angeläget att finna former som utan att vara

administrativt betungande eller innebära allt för stora ingrepp i

äganderätten kan förbättra skyddet för den kulturhistoriskt värdefulla

bebyggelsen.

Kulturarvsutredningen har föreslagit att länsstyrelsen skall kunna

besluta om anmälningsplikt för kulturhistoriskt värdefulla byggnader där

staten har lämnat bidrag eller en dokumentation har skett av byggnaden.

Till frågan om utvidgad anmälningsplikt hör även frågan om det enbart

är länsstyrelsen som bör besluta i sådana ärenden och den ytmässiga

omfattningen av skyddet. Utredningen har utgått från att en sådan

bestämmelse i kulturminneslagen uteslutande skall handhas av staten

genom länsstyrelserna. Det finns emellertid skäl inte minst på

demokratiska grunder att överväga om inte även kommunerna bör ges

en möjlighet att vid sidan av PBL tillämpa kulturminneslagen och ett

eventuellt anmälningsinstitut i denna kulturminnesmärkning (k-

märkning) av bebyggelse. Härigenom bör bl.a. behovet av skydd för

vissa prästgårdar och ännu oskyddad kyrkstadsbebyggelse kunna beaktas.

Byggnadsminnen

I förarbeten till kulturminneslagen och dess bestämmelser om

byggnadsminnnen fördes en diskussion om hur lagtexten skulle markera

att lagen syftade till att skydda den kulturhistoriskt sett mest

kvalificerade och svårmistliga bebyggelsen (prop. 1987/88:104). Frågan

gällde om rekvisitet synnerligen märklig skulle ersättas med enbart

 märklig för att inte alltför drastiskt beskära tillämpningsområdet då

ordet synnerligen i lagsammanhang anger mycket stor restriktivitet.

Regeringen uttalade att uttrycket synnerligen märklig skulle uttolkas som

innebärande ett betydande kulturhistoriskt värde, utan att det för den

skull måste innebära mycket långtgående krav (a. prop. s. 48).

Regeringen är fortsatt av samma uppfattning.

I miljöbalken och tidigare i naturresurslagen används emellertid, när

det gäller att avgränsa frågor som är av nationellt intresse från sådana av

mer regionalt eller lokalt intresse, begreppet riksintresse. Det kan

ifrågasättas om det är lämpligt att miljöbalken och kulturminneslagen har

helt olika uttryckssätt för närbesläktade företeelser. Regeringen anser

därför att denna fråga bör utredas närmare.

Lösöre

Kulturarvsutredningen har föreslagit att det skall öppnas en möjlighet att

låta skyddsföreskrifter vid byggnadsminnesförklaring omfatta lösöre.

Regeringen delar utredningens uppfattning att lösöret i många fall har

stor betydelse för det samlade kulturhistoriska värdet hos en byggnad.

Utredningens förslag i denna del behöver dock övervägas ytterligare.

5 Ortnamn

5.1 En regel om hänsyn för ortnamn

Regeringens förslag: En bestämmelse om att god ortnamnssed skall

iakttas vid statlig och kommunal verksamhet införs i

kulturminneslagen.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Riksdagens tidigare överväganden: Frågan om en

ortnamnslagstiftning har flera gånger behandlats av riksdagen under

1990-talet och senast i kulturutskottets betänkande (1995/96:KrU8)

varvid arbetsläget i frågan beskrivs. I betänkandet (1993/94:KrU2)

Ortnamn framhöll utskottet att samhällsförändringarna nu påkallade

överväganden om en lagstiftning som har till uppgift att skydda ortnamn

och att regeringen borde återkomma till riksdagen med förslag till en

hänsynsregel för ortnamn i första hand i kulturminneslagen. Regeringen

borde härvid överväga om det är lämpligt att skapa ett skydd för ortnamn

även i annan lagstiftning av betydelse på området, bl.a.

fastighetsbildningslagstiftningen.

Remissinstanserna: Utredningens förslag får ett starkt stöd av

flertalet av remissinstanserna. Svenska kommunförbundet anser att

utredningen gjort en lämplig avvägning mellan olika krav. Föreningen

Sveriges landsantikvarier och flera länsmuseer, däribland Blekinge läns

museum, anser dock att utredningens förslag inte är tillräckligt

långtgående. Flera remissinstanser efterlyser en starkare markering av att

adresseringssystemet på landsbygden inte bör utformas så att

traditionella by- och gårdsnamn tas ur bruk.

Språk- och folkminnesinstitutet ifrågasätter utredningens slutsats att det

inte finns tillräckliga skäl för särskilda regler om ortnamn i

fastighetsbildningslagen. Kammarkollegiet anser däremot att en

gemensam hänsynsregel i kulturminneslagen är att föredra framför en

vittgående specialreglering.

Sveriges Hembygdsförbund anser att en tvingande regel om att

kommunerna skall inrätta en särskild ortnamnsberedning bör införas och

att en hänsynsregeln även bör gälla ortnamnsverksamheten vid statliga

och kommunala bolag.

Skälen för regeringens förslag: Med ortnamn menas alla

benämningar som syftar till att geografiskt identifiera olika lokaliteter

som är accepterade inom en given språkgemenskap. Ortnamnet är en del

av en plats identitet och dess bibehållande kan ha stor betydelse för

människors känsla av samhörighet med en plats och dess traditioner.

Ortnamn är dessutom en viktig historisk källa. Med språkhistoriska

kunskaper kan man ofta förstå äldre ortnamns ursprungliga innebörd

vilket kan ge viktiga upplysningar om den namngivna platsens tidigare

historia. I områden där förändringarna varit stora kan ortnamnen vara

kvarlevande vittnesbörd om det förgångna.

Ortnamnen är således en viktig del av vårt kulturarv. Det är av stort

värde att nedärvda ortnamn vårdas och bevaras samt att namngivning av

ortnamn sker med hänsyn till kulturarvet. Detta gäller inte minst

ursprungsbefolkningens kulturarv. Samtidigt är det viktigt att vedertagna

regler för språkriktighet inom respektive språkgrupp respekteras vid

sådan namngivning, både med avseende på stavning och ordbildning.

Ortnamn hålls levande genom att hållas i bruk eller nyskapas vid

behov. Livslängden och tillkomsten av nya ortnamn påverkas i första

hand av om de behövs av dem som använder namnet. Men påverkan sker

också genom åtgärder som stat och kommun genomför av främst

administrativa skäl. Det är i första hand vid fem sådana åtgärder som det

allmännas påverkan av ortnamnsskicket sker, nämligen vid

fastighetsbildning och fastighetsregistrering, ändring av

adresseringssystem, administrativ indelning, kommunal ortnamngivning

samt redigering och utgivning av allmänna kartor.

Såvitt gäller fastighetsbildning och fastighetsregistrering kan

konstateras att fastighetsbeteckningsreformen, så som påtalats av

utredningen, inte medfört att ortnamn tagits ur bruk i någon större

utsträckning. Det framstår i stället som avgörande för namnens fortsatta

liv om fastigheterna är bebyggda och namnen redovisas på kartor.

Regeringen delar därför utredningens uppfattning att det med nuvarande

regelverk för fastighetsindelning och fastighetsbeteckning går att få en ur

ortnamnssynpunkt bra tillämpning.

Vad gäller adressering har i strävan att rationalisera lägesbestämningen

av fastigheter på landsbygden i många kommuner införts adressregister

av stadskaraktär med gatunamn. Detta har skett för att tillgodose bl.a.

postdistribution och räddningstjänst. Genom det adresseringssystem som

tillämpats för landsbygden har för dessa områden ett nytt och främmande

ortnamnsbruk införts. Detta har starkt kommit att ifrågasättas av

namnvårdande och kulturmiljövårdande organ. Efter ett samarbete

mellan Posten AB och Svenska kommunförbundet träffades ett avtal i

frågor som rör adressering på landsbygden mellan nämnda parter. Avtalet

innebar bl.a. att det slogs fast att kommunerna har ansvar för adresser på

landsbygden och att adressättningen skall ske i samverkan med berörda

parter. Med anledning av nu nämnda avtal har Svenska

kommunförbundet belyst adresseringsfrågorna från kulturhistoriska och

språkliga utgångspunkter bl.a. genom att ge ut cirkulär och anordna

konferenser.

Regeringen vill framhålla vikten av att adresseringssystemet på

landsbygden utformas så att traditionella by- och gårdsnamn får fortsatt

användning och att inte för lokalmiljön främmande system införs.

Såvitt avser betydelsen av den administrativa indelningen och den

kommunala ortnamnsverksamheten hänvisas till vad utredningen anfört i

dessa delar (SOU 1996:128 s. 214 ff., 225 ff. och s. 248 254).

Vad gäller allmänna kartor kan inledningsvis framhållas att

utmärkning på sådana är av stor betydelse för att hålla kunskapen om

platsers namn vid liv. Enligt utredningen är utmärkning på kartor den

åtgärd som har den största effekten för att god ortnamnssed, inbegripet

stavningen av ortnamn, upprätthålls. Regeringen delar utredningens

uppfattning.

Allmänna kartor framställs till stor del av Lantmäteriverket. De namn

som finns på allmänna kartor producerade av Lantmäteriverket har

granskats av ortnamnsexpertis och får en normerande roll. De ortnamn

som förekommer på kartorna bildar tillsammans ett ortnamnsregister som

är under uppbyggnad och som lämpar sig för att utgöra ett register ur

vilket officiellt godkända namnformer kan hämtas för olika ändamål.

De kommunalt producerade kartorna har också stor genomslagskraft.

De är dock mer sällan granskade av ortnamnsexpertis. Dessa kartor får

särskild betydelse eftersom de kan återge ortnamn som inte får plats på

Lantmäteriverkets mer småskaliga kartor. Av den anledningen finns

behov av riktlinjer till stöd för kommunal namnverksamhet.

De argument som framförts för behov av god ortnamnssed i allmänhet

gäller givetvis även minoritetsspråk. I nu aktuellt hänseende får finska

även anses innefatta meän kieli, dvs. tornedalsfinska. Ortnamnen utgör

ett immateriellt kulturarv som inte bör förringas eller utsläckas genom

tillämpning av majoritetsspråket. Regeringen finner att de namnformer

som ingår i Lantmäteriverkets ortnamnsregister och därmed används på

de allmänna kartorna också bör användas vid vägskyltning även om det i

vissa fall leder till dubbla namnformer.

Som framgått fattar Lantmäteriverket de mest väsentliga normgivande

besluten när det gäller ortnamn. Verket skall enligt förordningen

(1995:1418) med instruktion för det statliga lantmäteriet verka för ett

ändamålsenligt och vårdat ortnamnsskick samt fastställa ortnamn i den

utsträckning som inte någon annan myndighet har sådana befogenheter.

Namnförslag remitteras före fastställandet till Språk- och

folkminnesinstitutet för språklig och kulturhistorisk granskning och i

vissa fall även till Riksantikvarieämbetet.

Inom Lantmäteriverket skall enligt dess instruktion finnas ett råd för

frågor om ortnamn med företrädare för ortnamnsvårdande och

namngivande intressenter. Ortnamnsrådet biträder verket med synpunkter

i namngivningsfrågor. Verket beslutar om ortnamnsrådets

sammansättning.

Det sätt på vilket Lantmäteriverket fastställer ortnamn får anses

fungera väl. Vidare kan konstateras att Lantmäteriverket lägger sig vinn

om ortnamnsrådets representativitet. Det ortnamnsregister som verket

bygger upp i samband med kartarbetet bör vara normerande för den

statliga och kommunala ortnamnsverksamheten. Regeringen finner det

angeläget att även den kommunala hanteringen av ortnamn präglas av

samma omsorg som Lantmäteriverket visar. Svenska kommunförbundet

arbetar också som ovan nämnts med att sprida kunskaper i

ortnamnsfrågor till kommunerna.

Det allmännas påverkan av ortnamn genom de tidigare beskrivna

åtgärderna kan, till skillnad från den påverkan som sker genom det

spontana bruket av ortnamn, regleras genom exempelvis lagstiftning.

Detta gäller givetvis också stavningen av ortnamn.

Även om det är möjligt att införa en specialreglering riktad till de

myndigheter som är centrala för ortnamnsverksamheten, finns det en

påtaglig risk för att det leder till en onödigt tyngande byråkrati. En sådan

detaljreglering skulle knappast heller träffa all användning av ortnamn

och inte gå att genomföra utanför myndighetsområdet. Regeringen delar

utredningens uppfattning att det är naturligt att i stället komplettera

kulturminneslagen med ifrågavarande ortnamnsregler då ortnamn

befintliga såväl som nytillkommande utgör en väsentlig del av en

levande kulturmiljö.

Sammantaget finner regeringen att övervägande skäl talar för att regler

om god ortnamnssed införs i kulturminneslagen.

En hänsynsregel om god ortnamnssed bör kunna utgöra ett stöd för

kommunernas arbete med ortnamn. En sådan bestämmelse bör därför

omfatta även kommunal verksamhet.

Bestämmelsen bör utformas så att hävdvunna ortnamnsformer priorite-

ras, men bör också kräva respekt för vedertagna regler för språkriktighet

 även de som gäller för minoritetsspråken.

I detta sammanhang vill regeringen erinra om det överinseende över

kulturminnesvården i landet som Riksantikvarieämbetet har enligt 1 kap.

2 § tredje stycket kulturminneslagen. Detta ansvar kommer att innefatta

även de delar av kulturmiljön som utgörs av ortnamn

6 Överklagande av beslut i forn- och

byggnadsminnesärenden

6.1 Nuvarande ordning

Beslut av länsstyrelsen eller Riksantikvarieämbetet i fornminnesärenden

enligt 2 kap. kulturminneslagen överklagas hos regeringen med undantag

för beslut som rör fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde

enligt 2 §, särskilda ordningsföreskrifter enligt 9 §, fridlysning enligt 9 §

eller tillstånd att medföra och använda metallsökare enligt 20 §.

Undantag görs vidare för beslut enligt 16 § om inlösen, ersättning och

hittelön vid fornfynd, som överklagas hos allmän förvaltningsdomstol

(24 §).

Beslut av länsstyrelsen får inte överklagas när det gäller ersättning för

kostnader eller skada enligt 7 § fjärde stycket, ersättning enligt 8 § tredje

stycket, beslut om kostnad för förundersökning eller särskild

förundersökning enligt 14 § andra stycket eller ersättning enligt 15 §

första stycket. Den som är missnöjd med ett sådant beslut kan i stället

väcka talan mot staten vid fastighetsdomstolen (25 §).

Beslut av länsstyrelsen i ärenden om byggnadsminnen enligt 3 kap.

kulturminneslagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol när det

gäller byggnadsminnesförklaring enligt 1 §, skyddsföreskrifter enligt 2 §,

förbud mot åtgärder enligt 5 §, anmälningsplikt enligt 6 §, deposition

enligt 12 § första stycket, tillstånd eller villkor för tillstånd enligt 14 §,

jämkning av skyddsföreskrifter eller hävande av byggnadsminnes-

förklaring enligt 15 § första stycket, dokumentation enligt 15 § tredje

stycket, föreläggande enligt 16 § eller föreläggande enligt 17 § första

stycket. Länsstyrelsens beslut att inte förklara en byggnad för

byggnadsminne får överklagas endast av Riksantikvarieämbetet (19 §).

Länsstyrelsen beslut om ersättning och inlösen får inte överklagas.

Talan får i stället väckas vid fastighetsdomstol (20 §).

6.2 Beslut i fornminnesärenden överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol

Regeringens förslag: Beslut i fornminnesärenden enligt 2 kap.

kulturminneslagen som nu överklagas hos regeringen skall överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Undantagna är beslut om

fyndhantering (17 §) och ersättningsfrågor (25 §).

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har föreslagit att till skillnad från vad som gäller i dag

beslut om byggnadsminnesförklaring skall överklagas hos regeringen.

Remissinstanserna: Hovrätten för Västra Sverige, Kammarkollegiet,

Sveriges Fastighetsägareförbund och Sveriges Jordägareförbund har

avstyrkt att beslut om att förklara en byggnad för byggnadsminne skall

överklagas hos regeringen och tillstyrkt utredningens förslag i övrigt. De

remissinstanser som i övrigt yttrat sig, däribland Kammarrätten i

Stockholm och Riksantikvarieämbetet, tillstyrker att beslut att förklara en

byggnad för byggnadsminne överklagas hos regeringen och

fornminnesärenden hos allmän förvaltningsdomstol.

Skälen för regeringens förslag: Riksdagen fastställde år 1984

riktlinjer för en systematisk översyn av reglerna om rätten att överklaga

beslut till regeringen. I enlighet med dessa riktlinjer har strävandena

inriktats bl.a. på att från regeringen lyfta bort sådana ärenden som inte

kräver ställningstaganden från regeringen som politiskt organ. Enligt

riktlinjerna bör det i allmänhet ankomma på regeringen att pröva

överklaganden i frågor där försvars-, ordnings-, säkerhets-,

allmänekonomiska eller statsnyttosynpunkter är särskilt framträdande

medan förvaltningsdomstolarna huvudsakligen bör befatta sig med

sådana mål och ärenden av rättslig natur, vilka rör förhållandet mellan

enskilda inbördes eller mellan enskilda och det allmänna och vilkas

avgörande kan vara av väsentlig betydelse för den enskilde (prop.

1983/84:120).

Mot denna bakgrund finns inte skäl att ändra vad som nu gäller

beträffande överklagande av ärenden om byggnadsminnen enligt 3 kap.

kulturminneslagen. Beslut i dessa ärenden får alltså även fortsättningsvis

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Av samma skäl bör dock

beslut enligt 2 kap. kulturminneslagen med undantag för beslut som

fattas med stöd av 7 § fjärde stycket, 8 § tredje stycket, 14 § andra

stycket, 15 § första stycket (se 25 §) eller 17 § kulturminneslagen

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Förslaget i denna del innebär

i huvudsak att överklagande hos allmän förvaltningsdomstol får ske i

ytterligare några fall där regeringen i dag är överklagandeinstans.

De beslut som fattas enligt 2 kap. kulturminneslagen och som kommer

att överklagas hos allmän förvaltningsdomstol blir således följande.

Riksantikvarieämbetets och länsstyrelsens beslut om åtgärder till skydd

och vård av en fast fornlämning (7 §), Riksantikvarieämbetets och

länsstyrelsens beslut om egna undersökningar m.m. av fornlämningar

inklusive skeppsvrak (8 § första stycket), länsstyrelsens beslut om

tillstånd för annan att företa undersökning eller bärgning av

fornlämning/skeppsvrak (8 § andra stycket), länsstyrelsens beslut om

särskild arkeologisk utredning (11 §) och länsstyrelsens beslut om

tillstånd till ingrepp i fast fornlämning och vilka villkor som därvid skall

gälla, inklusive kostnadsansvar för arkeologiska undersökningar (12 13

§§ samt 14 § första stycket). Har länsstyrelsen fattat beslut i

kostnadsfrågan särskilt på grund av framställning från företagare att bli

befriad från kostnadsansvar skall dock talan väckas vid fastighetsdomstol

(jämför 25 § och prop. 1987/88:104 s. 46).

Den dominerande gruppen av ovan nämnda beslut som överklagas är

sådana som rör tillstånd till ingrepp i fast fornlämning.

7 Byggnadsminnen

7.1 Nuvarande ordning

I 3 kap. kulturminneslagen finns regler om byggnadsminnen.

Om en byggnad är synnerligen märklig genom sitt kulturhistoriska

värde eller ingår i ett synnerligen kulturhistoriskt märkligt

bebyggelseområde får den förklaras som byggnadsminne av

länsstyrelsen. Bestämmelserna om byggnadsminnen skall även tillämpas

på parker, trädgårdar eller andra anläggningar av kulturhistoriskt värde

(1 §).

När en byggnad förklaras för byggnadsminne skall länsstyrelsen

genom skyddsföreskrifter ange på vilket sätt byggnaden skall vårdas och

underhållas samt i vilka avseenden den inte får ändras (2 §).

Fråga om en byggnad bör förklaras för byggnadsminne kan väckas av

var och en genom en ansökan eller tas upp av länsstyrelsen på eget

initiativ (4 §).

När en fråga väckts eller tagits upp om att byggnad skall förklaras för

byggnadsminne får länsstyrelsen i avvaktan på ärendets slutliga prövning

meddela förbud mot åtgärder som kan minska eller förstöra byggnadens

kulturhistoriska värde (5 §).

Om en byggnad kan antas komma i fråga som byggnadsminne, får

länsstyrelsen, utan fråga väckts om byggnadsminnesförklaring, förordna

att anmälan till länsstyrelsen skall göras, innan byggnaden rivs eller

ändras på ett sätt som väsentligt minskar dess kulturhistoriska värde.

Länsstyrelsen skall inom en månad från det att anmälan kom in dit

avgöra om den skall ta upp fråga om byggnadsminnesförklaring av

byggnaden. Under denna tid får den anmälda åtgärden inte vidtas utan att

länsstyrelsen medgivit det (6 §).

Länsstyrelsen skall i de fall ett statligt byggnadsminne övergått till att

bli byggnadsminne enligt kulturminneslagen utfärda en förklaring om att

så skett. Länsstyrelsen skall vidare för anteckning i fastighetsboken

ofördröjligen underrätta inskrivningsmyndigheten då fråga väckts eller

tagits upp om att en byggnad skall förklaras för byggnadsminne eller

förklaring utfärdats enligt 7 §, då förordnande enligt 6 § första stycket

meddelats eller upphävts, då beslut om byggnadsminnesförklaring vunnit

laga kraft eller hävts eller då ansökan om byggnadsminnesförklaring

avslagits (7 8 §§).

Om ägaren till ett byggnadsminne försummar det som åligger honom

enligt skyddsföreskrifterna så får länsstyrelsen förelägga honom att vidta

nödvändiga åtgärder inom skälig tid. Föreläggandet får inte omfatta

åtgärder som med hänsyn till byggnadens användning och

omständigheterna i övrigt är oskäligt betungande. Följs inte

föreläggandet får länsstyrelsen utföra åtgärderna på ägarens bekostnad

(16 §).

För det fall ett byggnadsminne ändrats i strid med skyddsföreskrifterna

får länsstyrelsen förelägga ägaren att återställa ändringen om det är

möjligt. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Vidare får

kronofogdemyndigheten meddela beslut om särskild handräckning för att

avbryta pågående förstörelse av ett byggnadsminne eller för att återställa

det. Även i andra fall får handräckning beslutas om det behövs för att en

bestämmelse i 3 kap. skall efterlevas. En ansökan om handräckning kan

lämnas av länsstyrelsen (17 §).

Den som bryter mot förordnande som meddelats med stöd av 6 § första

stycket eller vidtar åtgärder i strid med 6 § andra stycket döms till böter

(18 §).

7.2 Anmälningsplikt under pågående handläggning

Regeringens förslag: Länsstyrelsen ges möjlighet att besluta om

anmälningsplikt under pågående handläggning av ett ärende om att

förklara en byggnad för byggnadsminne. Om länsstyrelsen inte inom

en månad beslutar att förbjuda anmälda åtgärder får de utföras.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att anmälningsplikten skall få gälla

under högst tre år.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Flera remissinstanser, däribland

Riksantikvarieämbetet, har dock påpekat att handläggningstiden om en

månad för att åtgärda en anmälan är alltför kort samt att giltighetstiden av

ett beslut inte bör begränsas till tre år utan till fem år.

Skälen för regeringens förslag: Den utvärdering som utredningen

gjort talar för att länsstyrelserna inte förklarat byggnader för

byggnadsminnen i den takt som från antikvariskt håll anses motiverat.

Utredningens slutsatser tyder även på att kommunerna inte i den

omfattning som förutsattes vid införandet av plan- och bygglagen

(1987:10) utnyttjat de skyddsinstrument som lagen erbjuder, t.ex. i form

av skyddsbestämmelser och förhöjd lovplikt i vissa områden.

Orsaken till att länsstyrelserna inte förklarat byggnader för

byggnadsminnen i önskvärd omfattning är enligt utredningen bl.a. det

resurskrävande förfarandet och de svårigheter som är förenade med

arbetet att fastställa skyddsföreskrifter.

Ett beslut om anmälningsplikt innebär ett förbud mot att vidta åtgärder

som innebär rivning eller andra ändringar av byggnaden eller

anläggningen innan en anmälan gjorts till länsstyrelsen. Möjligheterna att

besluta om anmälningsplikt med stöd av 3 kap. 6 § kulturminneslagen

har utnyttjats i ganska liten utsträckning av länsstyrelserna. Under tiden

den 1 januari 1989 1 januari 1995 har det endast fattats elva sådana

beslut. En första fråga är därför om ett skydd i form av anmälningsplikt

bör behållas och eventuellt utvecklas.

När bestämmelsen om anmälningsplikt infördes ansågs det att den dels

skulle ge länsstyrelserna möjlighet att ta upp frågor om

byggnadsminnesförklaring i lämplig tidsföljd, dels att den var lämplig

mot bakgrund av det utdragna förfarandet vid en

byggnadsminnesförklaring (prop. 1987/88:104 s. 51). Ytterligare skäl

som anförts är att både fastighetsägaren och kommunen genom

anmälningsplikten får kännedom om de kulturhistoriska värdena samt att

länsstyrelserna får möjlighet att följa upp bidragsbeslut (Ds U 1987:9 s.

182 f. och SOU 1972:45 s. 145). Enligt regeringens mening har de skäl

som tidigare åberopats för en bestämmelse om anmälningsplikt alltjämt

bärighet. Det finns således skäl för att behålla ett enklare skydd i form av

en anmälningsplikt. Förutsättningarna för att använda nämnda

skyddsinstrument kan dock enligt regeringens bedömning förbättras.

Detta kan ske bl.a. genom att anmälningsplikt kan beslutas under

pågående handläggning.

Av 3 kap. 6 § kulturminneslagen följer att beslut om anmälningsplikt

inte kan fattas under ett pågående ärende om att förklara en byggnad för

byggnadsminne. Det är uppenbart att det medan handläggningen av ett

ärende om byggnadsminnesförklaring pågår kan finnas ett behov av en

enklare skyddsform. Särskilt mot bakgrund av att ett beslut om

interimistiskt förbud enligt 3 kap. 5 § kulturminneslagen kan medföra en

ersättningsskyldighet för staten. Härmed undgås i viss mån att frågor om

ersättning inte aktualiseras i onödan. Länsstyrelsen bör därför kunna

besluta om anmälningsskyldighet även under pågående handläggning.

Beslutet förfaller om byggnadsminnesärendet avgörs genom att det

konstateras att byggnaden inte har ett sådant kulturhistoriskt värde att den

kan komma i fråga som byggnadsminne.

Förbudet bör, som nu, gälla under en månad från att anmälan kom in

till länsstyrelsen om inte länsstyrelsen dessförinnan godkänt åtgärden.

Tidsfristen för att bestämma om en anmäld åtgärd skall få vidtas blir

därigenom så kort att inskränkningen inte bör utlösa ett ersättningsansvar

för staten. För det fall länsstyrelsen vill att ett förbud skall fortsätta att

gälla kan det ske genom ett interimistiskt beslut med stöd av 3 kap. 5 §

kulturminneslagen.

Ett beslut om anmälningsplikt bör föregås av en kommunikation med

fastighetsägaren.

Ett antal remissinstanser tar i sina remissvar upp frågan om

giltighetstiden för ett beslut om anmälningsskyldighet under pågående

handläggning av ett byggnadsminnesärende. Exempelvis föreslår

Riksantikvarieämbetet att giltighetstiden bestäms till fem år för att på så

sätt skapa ytterligare rådrum för länsstyrelsen.

Den tid som behövs för att handlägga ett ärende om

byggnadsminnesförklaring bör givetvis hållas så kort som möjlig. Detta

är även något som generellt gäller för myndigheters handläggning av

ärenden enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223). Mot bakgrund härav och

det många gånger omfattande och komplicerade förfarandet i sådana

ärenden saknas tillräckliga skäl att begränsa den tid som ett beslut om

anmälningsplikt kan gälla.

Vad gäller termen skyddsföreskrifter i 3 kap. kulturminneslagen

ansluter sig regeringen till utredningens bedömning att denna skall bytas

ut mot termen skyddsbestämmelser . Benämningen föreskrifter bör,

så som utredningen framhållit, vara förbehållen föreskrifter i

regeringsformens mening.

7.3 Länsstyrelsens möjlighet att utfärda förelägganden

utvidgas

Regeringens förslag: Länsstyrelsen ges rätt att förelägga den som är

ansvarig för förvaltningen av ett byggnadsminne att vidta rättelse eller

avbryta pågående åtgärder om skyddsbestämmelser eller beslut enligt

3 kap. kulturminneslagen inte följs. Ett föreläggande får förenas med

vite. Länsstyrelsen kan i stället begära särskild handräckning hos

kronofogdemyndigheten.

Ett föreläggande eller ett löpande vite skall gälla även mot en ny

rättighetshavare till fastigheten eller en byggnad på fastigheten under

förutsättning att anteckning om föreläggandet och vitet gjorts i

fastighets- eller tomträttsboken.

Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Hovrätten för Västra Sverige har anfört att det

bör framgå på vilket stadium fråga om byggnadsminne skall befinna sig

för att bestämmelsen skall bli tillämplig.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts kan enligt 3

kap. 16 och 17 §§ kulturminneslagen förelägganden utfärdas av

länsstyrelsen om ägaren försummar vad som åligger honom enligt

skyddsbestämmelserna eller, om det är möjligt, för att återställa en

otillåten ändring av byggnaden. I det förstnämnda fallet kan

föreläggandet inte förenas med vite. Ett föreläggande om att vidta rättelse

skall vidare enligt nämnda bestämmelser i kulturminneslagen riktas mot

den som är ägare till byggnadsminnet.

För att få till stånd en rättelse kan länsstyrelsen ansöka om särskild

handräckningen enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning. Länsstyrelsen kan i samtliga fall där föreläggande kan

användas i stället välja att ansöka om särskild handräckning hos

kronofogdemyndigheten.

Regeringen delar utredningens bedömning att det i många fall kan

finnas fördelar med att länsstyrelsen kan utfärda ett föreläggande i stället

för att ansöka om särskild handräckning. Kan rättelse uppnås genom ett

föreläggande framstår det exempelvis som onödigt att engagera

kronofogdemyndigheten. Möjligheten till att använda förelägganden bör

därför finnas kvar och i likhet med vad utredningen föreslagit utvidgas.

Föreläggande bör därför kunna beslutas för att säkerställa att

skyddsbestämmelser och beslut enligt 3 kap. följs. Det bör kunna

kombineras med vite.

Som tidigare nämnts kan ett föreläggande enligt 3 kap. 16 och 17 §§

kulturminneslagen endast riktas mot ägaren av ett byggnadsminne. Det

framstår dock som lämpligt att ett föreläggande kan riktas mot den som

närmast har att svara för det åliggande detta innehåller. Det kan

exempelvis vara en nyttjanderättshavare, förvaltare eller annat

förvaltningsorgan. 3 kap. 16 § kulturminneslagen bör därför ändras på så

sätt att ett föreläggande om rättelse kan riktas mot den som i det enskilda

fallet vidtagit en åtgärd i strid med skyddsbestämmelser eller beslut

enligt 3 kap. Länsstyrelsen får härigenom möjlighet att rikta

föreläggandet mot den som har sådan rådighet över egendomen att han

har de faktiska och juridiska möjligheterna att utföra den förelagda

åtgärden.

I likhet med vad som gäller enligt motsvarande bestämmelse i 26 kap.

15 § miljöbalken bör ett föreläggande eller ett löpande vite riktat mot

fastighetsägaren eller tomträttshavaren kunna gälla även mot en ny

fastighetsägare eller tomträttshavare. En förutsättning för detta är att

anteckning skett i fastighetsboken eller tomträttsboken om föreläggandet

och vitet. Jordabalkens regler om sådana anteckningar som nu är i fråga

utgår fortfarande från att de görs i fastighetsbok respektive tomträttsbok

(se 19 kap. jordabalken). Lämpligen bör därför anteckning ske i

fastighetsboken eller tomträttsboken.

7.4 Övrigt

Regeringens bedömning: Rätten för var och en att väcka fråga om

byggnadsminnesförklaring bör inte tas bort.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att rätten för var och

en att väcka fråga om byggnadsminnesförklaring tas bort.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet, Länsstyrelsen i

dåvarande Göteborgs och Bohus län, Lantmäteriverket, Skellefteå

kommun, Föreningen Sveriges länsantikvarier, Sveriges

Jordägareförbund och Lantbrukarnas riksförbund tillstyrker förslaget.

Sveriges Hembygdsförbund, Upplandsmuseet, Blekinge läns museum,

Skaraborgs läns museum, Sveriges landsantikvarier, Länsmuseernas

samarbetsråd, HSB och Länsstyrelsen i Kronobergs län har ansett att

förslaget rimmar illa med det ökande intresset för kulturmiljövård samt

att det skulle minska allmänhetens möjligheter att engagera sig i och

påverka vården av den byggda miljön. Några remissinstanser har menat

att förslaget inte skulle medföra någon påtaglig lättnad för

länsstyrelserna.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 3 kap. 4 §

kulturminneslagen kan fråga om en byggnad bör förklaras för

byggnadsminne väckas av var och en. Vidare framgår av 1 kap. 1 §

kulturminneslagen att ansvaret för skydd och vård av vår kulturmiljö är

något som delas av alla.

Enligt regeringens mening är det av stor vikt att det finns goda

möjligheter för allmänheten att engagera sig i frågor som rör vår

kulturmiljö. Utredningens förslag att rätten för var och en att väcka fråga

om byggnadsminnesförklaring tas bort innebär en risk för att det ökande

intresset hos allmänheten för kulturmiljövård motverkas. Det är vidare

tveksamt om lättnaden i länsstyrelsernas arbetsbörda skulle bli sådan att

den motiverar en inskränkning i rätten att ansöka om att en byggnad bör

förklaras för byggnadsminne. Med hänsyn härtill bör förslaget inte nu

genomföras.

Kulturarvsutredningens förslag om kulturreservat m.m.

Av 7 kap. 9 § miljöbalken framgår att ett mark- eller vattenområde kan

förklaras som kulturreservat i syfte att bevara värdefulla kulturpräglade

landskap. Vidare kan kulturminneslagen i viss utsträckning erbjuda ett

skydd åt förhållandevis utrymmeskrävande anläggningar. Som redogjorts

för i avsnitt 4.4 skall en översyn av reglerna om skydd för den

kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen göras utifrån där angivna

utgångspunkter. Mot den redovisade bakgrunden är underlaget inte

tillräckligt för att nu föreslå ändrade regler såvitt gäller den ytmässiga

utsträckningen av den bebyggelse som skall kunna skyddas med stöd av

kulturminneslagen. Denna fråga kommer att övervägas när den angivna

utredningen genomförts.

Kulturarvsutredningen har även lämnat förslag till ändring av

naturvårdslagen (1964:822). Denna lag har dock upphört att gälla i

samband med ikraftträdandet av miljöbalken.

Inom Regeringskansliet (Justitiedepartementet) övervägs för

närvarande ett förslag till ny författningsreglering avseende registrering

av fastigheter. Det finns därför enligt regeringens mening inte anledning

att nu föreslå ytterligare förändringar rörande länsstyrelsernas

underrättelseskyldighet enligt 3 kap. kulturminneslagen. De två

betänkandena av Kulturarvsuredningen innehåller vidare ett antal förslag

till redaktionella ändringar i kulturminneslagen. Regeringen har inte

funnit skäl att nu genomföra dessa i större omfattning än vad som

framgår av propositionen.

8 Utförsel av kulturföremål ur landet

8.1 Nuvarande ordning

Utförsel av kulturföremål

I 5 kap. kulturminneslagen finns bestämmelser om utförsel av vissa äldre

kulturföremål.

Av 1 § framgår att det krävs tillstånd för att ur landet föra sådana äldre

svenska och utländska kulturföremål som anges i lagen. Med svenska

kulturföremål avses enligt 2 § föremål som är eller kan antas vara

framställda i Sverige eller i annat land av en svensk. I 4 och 5 §§ anges

för vilka föremål tillstånd krävs. I fråga om vissa föremål krävs att de

skall ha ett visst minsta värde. Värdegränserna är 2 000 kr och 50 000

kr. För utländska kulturföremål gäller att de skall vara värda minst 50

000 kr och ha kommit till Sverige före år 1840.

Enligt 7 § får föremål i vissa fall föras ut från landet utan tillstånd. Det

gäller om 1. föremålets ägare flyttar från Sverige för att bosätta sig

utomlands, 2. föremålet genom arv, testamente eller bodelning har

förvärvats av en enskild person som är bosatt i annat land, 3. föremålet

förs ut av en offentlig institution här i landet eller en institution som får

bidrag av stat, kommun eller landstingskommun och det skall föras

tillbaka till Sverige, 4. föremålet förs ut av en enskild person för att

användas i samband med offentlig kulturverksamhet och det skall föras

tillbaka till Sverige, eller 5. föremålet är tillfälligt inlånat från utlandet.

Tillstånd till utförsel skall ges om föremålet inte är av stor betydelse

för det nationella kulturarvet (8 §). Även om ett föremål har en sådan

betydelse får regeringen medge tillstånd om det finns synnerliga skäl

 (16 §). Frågor om tillstånd prövas av Kungl. biblioteket,

Riksantikvarieämbetet, Riksarkivet, Statens konstmuseer eller Stiftelsen

Nordiska museet (9 §). Fördelningen mellan dem anges i 24 28 §§

förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. (kulturminnes-

förordningen).

I 6 kap. kulturminneslagen finns bestämmelser om återlämnande av

olagligt bortförda kulturföremål. Bestämmelserna bygger på rådets

direktiv 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts

bort från ett medlemslands territorium. De avser föremål som enligt

lagstiftning, som har stöd i artikel 36 Romfördraget, utgör nationella

skatter och därför kan undantas från den fria rörligheten av varor. Sådana

nationella skatter kan om de faller inom de kategorier och värdegränser

som framgår av bilagan till lagen under vissa i lagen angivna

förutsättningar komma att återlämnas till det land de olagligen förts bort

från.

EG:s förordning om export av kulturföremål

EG:s råd antog år 1992 förordning (EEG) nr 3911/92 om export av

kulturföremål. Enligt förordningen krävs det exportlicens för utförsel för

av vissa kulturföremål från EU. De föremål som omfattas av

förordningen är, i allt väsentligt, samma som kan bli föremål för

återlämnande enligt 6 kap. kulturminneslagen. Beslut om sådan s.k. EG-

licens fattas av samma myndigheter som beslutar om tillstånd enligt

kulturminneslagen. Riksantikvarieämbetet beslutar i fråga om föremål för

vilka det inte krävs utförseltillstånd enligt kulturminneslagen (se 23 a §

kulturminnesförordningen).

8.2 Grunderna för bestämmelserna

Regeringens bedömning: Bestämmelserna om när tillstånd till

utförsel skall lämnas bör inte ändras.

Utredningens förslag: Det preciseras vilka kriterier som ska beaktas

vid prövningen av om ett föremål har så stor betydelse för det nationella

kulturarvet att utförsel inte skall tillåtas.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslaget i

huvudsak. Statens konstmuseer, Stiftelsen Nordiska museet och Mölndals

museum invänder mot utredningens resonemang om ursprungsmiljön. De

menar vidare att förekomsten av föremål i offentliga samlingar inte skall

påverka bedömningen av ett föremåls betydelse för det nationella

kulturarvet. Bukowski Auktioner AB förespråkar en mindre restriktiv syn

på utförsel av kulturföremål och understryker vikten av att grunderna för

att avslå en ansökan om utförsel noggrant preciseras.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 5 kap 8 §

kulturminneslagen skall tillstånd till utförsel ges om föremålet inte är av

stor betydelse för det nationella kulturarvet. Detta bör gälla även i

fortsättningen.

När det gäller vad som avses med att ett föremål har stor betydelse för

det nationella kulturarvet sägs i förarbetena till gällande lagstiftning att

ett föremål måste anses ha stor betydelse för det nationella kulturarvet

om det är unikt eller har bevarats relativt intakt och tillhör en

föremålsgrupp som det inte längre finns ett representativt bestånd av i

landet (prop. 1984/85:179 s. 33). Vidare sägs att i vissa fall gäller

 främst kriteriet att förhindra en utarmning av det svenska kulturarvet. I

dessa fall är de enstaka föremålen sällan unika men kan ha stort

kulturhistoriskt värde. Dessa föremål kommer ofta från den folkliga

kulturen. I andra fall kan själva föremålet vara kulturhistoriskt och

kvalitetsmässigt synnerligen värdefullt och unikt (a. prop. s. 20).

Regeringen finner inte anledning att föreslå någon ändring av dessa

utgångspunkter.

Utredningen har föreslagit att det i lagtexten anges vad som skall

beaktas vid bedömningen av ett föremåls betydelse för det nationella

kulturarvet. Enligt förslaget skall beaktas om föremålet 1. är sällsynt eller

särskilt representativt för landets kulturhistoria varvid hänsyn skall tas

till förekomsten av motsvarande föremål i allmänt tillgängliga samlingar,

2. har ett värdefullt samband med en kulturmiljö av stor betydelse och

lämpligen kan återställas dit, 3. är knutet till en betydelsefull person eller

händelse i svensk historia, eller 4. av annan synnerlig anledning bör

bevaras i landet.

Förslaget innebär en inskränkning av möjligheten att neka tillstånd.

Enligt nu gällande regler krävs inte att föremål skall vara representativa i

någon kvalificerad mening. Inte heller har förekomsten av motsvarande

föremål i offentliga samlingar i sig någon avgörande betydelse. Snarare

är det en av många faktorer som skall beaktas. Eftersom det är svårt att

ange vilka fall som åsyftas, kommer sannolikt ett stort antal bedömningar

att hänföras till en sista generellt utformad punkt. Under sådana

förhållanden har inte den önskade preciseringen uppnåtts. Med hänsyn

härtill och till att någon ändring i sak inte är motiverad, bör förslaget inte

genomföras.

8.3 Bemyndigande för regeringen

Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas att genom förordning

meddela föreskrifter om vilka föremål som skall vara tillståndspliktiga.

Utredningens förslag: Utredningen har inte lämnat något förslag om

detta.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet har föreslagit att

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer skall bemyndigas

att ange vilka föremål som skall vara tillståndspliktiga.

Skälen för regeringens förslag: I 5 kap. kulturminneslagen anges

vilka föremål som skall omfattas av tillståndsplikt. Sådana föreskrifter

behöver dock inte meddelas genom lag. Enligt 8 kap. 7 § första stycket 3

regeringsformen kan nämligen regeringen efter bemyndigande i lag

genom förordning meddela föreskrifter om bl.a. in- och utförsel av varor.

Som Riksantikvarieämbetet anfört i sitt remissyttrande är det inte i alla

avseenden lämpligt att det skall krävas ett riksdagsbeslut varje gång det

visar sig att en föremålskategori behöver ändras eller en ålders eller

värdegräns förändras. Det innebär ju att det tar tid innan ändringar kan

genomföras. Det kan finnas behov att snabbt genomföra ändringar i

reglernas systematik på grund av ändringar av EG-reglerna. Vidare kan

det finnas behov att snabbt införa tillståndsplikt för vissa föremål. Det är

således väsentligt att det skapas möjlighet att snabbt anpassa reglerna till

förändrade förhållanden. Mot den bakgrunden bör regeringen ges ett

bemyndigande att genom förordning föreskriva vilka föremål som skall

vara tillståndspliktiga. Med hänsyn till frågans vikt bör denna befogenhet

inte kunna delegeras vidare till myndighet.

8.4 Föremålskategorier

Regeringens bedömning: En författningsteknisk anpassning till EG-

reglerna bör göras i fråga om föremålskategorierna. Åldersgränsen för

utländska föremål bör avse föremål som varit i landet mer än 100 år.

Tillståndsplikt bör införas för

 vissa arkeologiska föremål som härrör från tiden före år 1650 oavsett

värde,

 svenska porträtt som är äldre än 100 år och värda mer än 20 000 kr,

 samlingar av inkunabler och icke tryckt material som är värda mer än

50 000 kr på i övrigt samma villkor som för de enskilda objekten,

 svenska och utländska böcker äldre än 100 år som är värda mer än

10 000 kr,

 utländska kartor som funnits i landet mer än 100 år och svenska kartor

äldre än 100 år som är värda mer än 10 000 kr,

 utländska transportmedel som har funnits i landet mer än 100 år och

svenska transportmedel äldre än 100 år som är värda mer än 50 000 kr,

 svenska föremål som framställts före år 1650 tillverkade av trä, ben

keramik, metall eller textil,

 kakelugnar som är mer än 100 år gamla och värda mer än 50 000 kr.

För svenska möbler, speglar och skrin bör åldersgränsen justeras till att

avse föremål som tillverkats före år 1860.

Utredningens förslag: I fråga om föremålskategorierna

överenstämmer utredningens förslag till stor del med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet anser att åldersgränsen år

1600 genomgående bör ersättas med år 1650. I fråga om arkeologiska

föremål tillstyrker Riksantikvarieämbetet förslaget, men anser att den bör

gälla oavsett material. Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige,

Skaraborgs Länsmuseum, Värmlands museum, Länsmuseernas

samarbetsråd och Föreningen Sveriges landsantikvarier menar att

tillstånd bör avse arkeologiska föremål som är mer än 100 år gamla. När

det gäller svenska porträtt tillstyrker Riksantikvarieämbetet, Statens

konstmuseer och Stiftelsen Nordiska museet förslaget.

Riksantikvarieämbetet menar dock att med svenska porträtt bör avses

porträtt som föreställer en svensk eller en i Sverige verksam person och

att värdegränsen skall vara 10 000 kr. Stiftelsen Nordiska museet menar

att värdegränsen skall vara 5 000 kr och liksom Statens konstmuseer

att modellen skall vara svensk. Statens konstmuseer föreslår att även

utländsk grafik skall omfattas av tillståndsplikt. I fråga om

transportmedel tillstyrker Riksantikvarieämbetet förslaget. Statens

sjöhistoriska museer anser att det bör övervägas att låta tillståndsplikten

även avse fartyg. Stiftelsen Tekniska museet föreslår i fråga om svenska

föremål att tillståndsplikt skall gälla för motorfordon som är äldre än 50

år och värda mer än 10 000 kr. Kulturhistoriska föreningen för södra

Sverige, Skaraborgs Länsmuseum, Värmlands museum, Länsmuseernas

samarbetsråd och Föreningen Sveriges landsantikvarier anser att

tillståndsplikten bör avse transportmedel som tillverkats före år 1930 och

som är värda mer än 20 000 kr. Lantbrukarnas riksförbund anser att

åldersgränsen bör sänkas till i vart fall 75 år och att det klart bör framgå

att reglerna avser även fartyg, båtar, järnvägsmaterial, bilar, motorcyklar,

traktorer och velocipeder. Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige,

Skaraborgs Länsmuseum, Värmlands museum, Länsmuseernas

samarbetsråd och Föreningen Sveriges landsantikvarieranser anser att

tillståndsplikten för svenska föremål av trä, ben, keramik, metall och

textil bör avse föremål som är äldre än 100 år. Riksantikvarieämbetet

menar att tillståndsplikt även bör gälla för folkdräkter och broderad eller

mönstervävd folklig textil framställda före år 1860, svenska icke tryckta

protokoll, brev, dagböcker, manuskript, noter, räkenskaper samt

handritade kartor och ritningar som är äldre än 50 år oavsett värde,

svenska daguerrotyper m.fl. tekniker framställda före år 1860 oavsett

värde, kyrkliga föremål som är mer än 100 år gamla och papperstapeter

som är värda mer än 20 000 kr. Flera remissinstanser anser att det klart

bör framgå att kakelugnar är tillståndspliktiga. Kungl. biblioteket och

Riksantikvarieämbetet anser att svenska tryckta skrifter före år 1600 även

fortsättningsvis bör vara tillståndspliktiga oavsett värde. Kungl.

biblioteket menar vidare att det kan vara svårt att använda regeln om

samlingar, eftersom de ofta skingras och säljs styckevis utomlands.

Naturhistoriska riksmuseet föreslår att tillståndsplikt införs för samlingar

och föremål från zoologiska, botaniska, mineralogiska och anatomiska

samlingar samt samlingar av paleontologiskt intresse som är äldre än 100

år och värda mer än 50 000 kr. Statens Sjöhistoriska museer menar att

tillståndsplikt även bör gälla för äldre värdefull nautika. Folkens Museum

- Etnografiska anser att frågor om tillstånd till utförsel av äldre

etnografiska samlingar och föremål bör prövas av museet.

Skälen för regeringens bedömning: Som framgår av avsnitt 8.1 finns

det två parallella system för utförseltillstånd. Föremålskategorierna i de

olika systemen skiljer sig åt. EG-kategorierna är fler och omfattar även

andra föremål än reglerna i kulturminneslagen. Åldersgränserna är också

olika och EG-reglernas värdegränser i de flesta avseenden betydligt

högre. Som utredningen har konstaterat behöver reglerna i

kulturminneslagen i materiellt hänseende inte anpassas till EG-reglerna.

Däremot talar mycket för att bestämmelserna i lagen anpassas till EG-

reglerna så att samma systematik gäller i fråga om indelningen i

kategorier, annars blir systemet med utförseltillstånd svårt för de berörda

att förstå. Dessutom blir det inte möjligt att samordna

ansökningsförfarandet och prövningen enligt de två systemen, vilket

framstår som angeläget. Mot denna bakgrund bör, som utredningen

föreslagit, en författningsteknisk anpassning av bestämmelserna i

kulturminneslagen göras.

Allmänt om föremålskategorierna

I fråga om vilka föremål som skall vara tillståndspliktiga är

utgångspunkten att nuvarande regler med vissa ändringar bör bestå. Det

bör dock framhållas att de bedömningar som nedan görs angående

beloppsgränser och föremålskategorier kan komma att behöva anpassas

till gällande förhållanden m.m. vid den tidpunkt då beslutet om

förordning skall fattas. De utgör sålunda en utgångspunkt för de

bedömningar som då kommer att göras. Regeringen avser vidare att ha en

hög beredskap för att kunna göra de ändringar som behövs för att

effektivt kunna skydda det nationella kulturarvet.

Utländska föremål

Tillståndsplikten för utländska föremål avser bara sådana som kommit

till Sverige före år 1840. Utredningen har föreslagit att kriteriet i stället

skall var att föremålet funnits i landet i mer än 100 år. Remissinstanserna

har tillstyrkt förslaget och det bör genomföras.

Arkeologiska föremål

Denna EG-kategori har idag ingen motsvarighet i kulturminneslagen.

Utredningen har föreslagit att vissa arkeologiska föremål som inte tillhör

staten eller omfattas av hembudsplikt enligt 2 kap. 4 § kulturminneslagen

skall vara tillståndspliktiga. Enligt förslaget skall föremålen vara av trä,

ben, keramik och metall och härröra från tiden före år 1600.

Riksantikvarieämbetet har invänt att tidsgränsen bör vara år 1650, bl.a.

eftersom det är en bättre tidpunkt för att bedöma föremål stilistiskt.

Vidare menar ämbetet att begränsningen till vissa material är olämplig,

eftersom den utesluter viktiga material som sten, glas, bärnsten, horn och

textil. Regeringen delar Riksantikvarieämbetets bedömning. Att

ytterligare utvidga tillståndsplikten till att avse föremål som är äldre än

100 år som några remissinstanser föreslagit finns det dock inte

tillräckliga skäl för. Tillståndsplikt bör således införas för arkeologiska

föremål som härrör från tiden före år 1650, oavsett material och värde.

Svenska porträtt

Utredningen har föreslagit att en särskild kategori av målningar och

teckningar m.m. införs, svenska porträtt, med en värdegräns om

20 000 kr. Med svenska porträtt avser utredningen porträtt som är eller

kan antas vara framställda av en svensk i Sverige eller i annat land av en

svensk.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget, men invänt mot definitionen

och värdegränsen. Av förslagen till definition är den som förespråkas av

Riksantikvarieämbetets att föredra. Det är något vidare och torde bättre

täcka de situationer då ett föremål kan ha betydelse för det nationella

kulturarvet. Med svenska porträtt bör därför avses porträtt som föreställer

en svensk eller en i Sverige verksam person. Det har inte framkommit

tillräckliga skäl för att sätta värdegränsen lägre än 20 000 kr.

Originalgrafik m.m.

 Utredningen har föreslagit att tillståndsplikt införs för matriser till

originalgrafik som är framställd före år 1600. Riksantikvarieämbetet har

invänt att matriser bör kunna utgå, eftersom de få ännu bevarade med

stor säkerhet ingår i offentliga samlingar. På samma skäl som tidigare

nämnts har ämbetet ansett att år 1650 bör vara tidsgränsen för den

befintliga tillståndsplikten för bilder, vilka ämbetet anser bör benämnas

träsnitt och kopparstick. Regeringen delar Riksantikvarieämbetets

bedömning.

Originalskulpturer m.m.

Utredningen har förslagit att kopior av originalskulpturer och

originalstatyer skall vara tillståndspliktiga. Riksantikvarieämbetet har

 bortsett från vissa terminologiska anmärkningar ansett att

tillståndsplikten skall avse repliker i stället för kopior. Regeringen delar

den uppfattningen. Däremot finns inte tillräckliga skäl att sänka den

nuvarande värdegränsen från 50 000 kr till 20 000 kr, som ämbetet har

föreslagit.

Inkunabler och manuskript m.m.

Utredningen har förslagit att den nu gällande tillståndsplikten för

inkunabler, dvs. skrifter som tryckts före år 1501, m.m. och icke tryckt

material även skall avse samlingar av sådana föremål om värdet är mer är

mer än 50 000 kr. Förslaget har tillstyrkts av den enda remissinstansen

som yttrat sig om saken, Riksantikvarieämbetet, och bör genomföras.

Däremot finns inte skäl att, som Riksantikvarieämbetet har föreslagit, ta

bort värdegränsen för enstaka föremål av icke tryckt material.

Böcker

Enligt gällande regler är tryckta skrifter framställda före år 1600

tillståndspliktiga oavsett värde. Utredningen har förslagit att

tiilståndsplikten skall utökas till att avse svenska böcker som är äldre än

100 år och utländska böcker under förutsättning att de är värda mer än

10 000 kr. Vidare har förslagits att samlingar av böcker värda mer än

50 000 kr skall vara tillståndspliktiga. Remissinstanserna har tillstyrkt

förslaget, men ansett att tryckta skrifter framställda före år 1600 även i

fortsättningen bör vara tillståndspliktiga oavsett värde. Kungl. biblioteket

har framfört att brukslitteraturen från tiden före år 1600 ofta inte når upp

till den föreslagna värdegränsen, 10 000 kr, trots att de är väsentliga delar

av kulturarvet. Vidare har Kungl. biblioteket påpekat att kategorin

samlingar blir svår att tillämpa, eftersom samlingar ofta skingras redan i

Sverige och säljs styckevis utomlands. Regeringen delar uppfattningen

att tillståndsplikten för tryckta skrifter som framställts före år 1600 bör

gälla oavsett värde. Tillståndsplikt för samlingar skulle vara alltför lätt att

kringgå och bör därför inte införas. I övrigt bör dock förslaget

genomföras.

Tryckta kartor

Enligt gällande regler är tryckta kartor framställda före år 1600

tillståndspliktiga oavsett värde. Utredningen har förslagit att

tillståndsplikten skall avse svenska tryckta kartor som är äldre än 100 år

och utländska kartor som funnits i landet mer än 100 år. Vidare har

utredningen föreslagit en värdegräns om 10 000 kr. Skälet är att även

yngre kartor kan vara av stor betydelse för det nationella kulturarvet.

Förslaget har tillstyrkts av den enda remissinstansen som yttrat sig om

saken, Riksantikvarieämbetet, och bör genomföras.

Transportmedel

Transportmedel är inte tillståndspliktiga enligt kulturminneslagen.

Utredningen har föreslagit att tillståndsplikt införs för svenska

transportmedel som är mer än 100 år gamla och utländska transportmedel

som funnits i landet i mer än 100 år. Den föreslagna värdegränsen är

50 000 kr. Remissinstanserna har haft många synpunkter på såväl

föremålskategorins utformning som ålders- och värdegränser.

Regeringen delar uppfattningen att tillståndsplikt bör införas för

transportmedel. Med hänsyn till att det är en ny kategori och

skyddsbehoven inte är helt klarlagda, bör tillståndsplikten tills vidare ha

den omfattning som utredningen förslagit.

Tekniska modeller, prototyper och vetenskapliga instrument

Tekniska modeller, prototyper och vetenskapliga instrument är enligt

gällande regler tillståndspliktiga om de är mer än 50 år gamla och värda

mer än 2 000 kr. Utredningen har föreslagit att tillståndsplikten upphävs,

eftersom sådana föremål sällan varit föremål för utförselprövning.

Remissinstanserna har motsatt sig detta och anfört bl.a. att många

framstående tekniker och instrumentmakare varit verksamma i Sverige.

Regeringen delar bedömningen att dessa föremål även fortsättningsvis

bör vara tillståndspliktiga. Det är inte nödvändigt att anpassa

åldersgränsen till det som gäller enligt kategori 14 i EG-förordningen.

Därför bör åldersgränsen vara oförändrad.

Svenska möbler, speglar och skrin

För svenska möbler, speglar och skrin gäller tillståndsplikt för föremål

som är mer än 100 år gamla. Utredningen har förslagit att

tillståndsplikten skall gälla sådana föremål som framställts före år 1860

och oavsett värde. Skälet är att de flesta ansökningar avser dessa föremål

och endast 3 4 procent av ansökningarna avslås. Genom den föreslagna

åldersgränsen skulle antalet ansökningar begränsas, utan att flertalet av

de föremål som har betydelse för det nationella kulturarvet skulle falla

utanför systemet. Som skäl för att inte ha någon värdegräns har

utredningen anfört att föremål som har stor betydelse för det nationella

kulturarvet ofta säljs för mindre än 2 000 kr. Förslaget har tillstyrkts av

den enda remissinstansen som yttrat sig om saken,

Riksantikvarieämbetet, och bör genomföras.

Kakelugnar

Utredningen har inte ansett det nödvändigt att särskilt ange att

kakelugnar är tillståndspliktiga, eftersom de täcks av kategorin keramik.

För den kategorin gäller tillståndsplikt om föremålen är mer än 100 år

gamla och värda mer än 50 000 kr. Flera av tillståndsmyndigheterna har

ansett att det klart bör framgå att kakelugnar är tillståndspliktiga.

Det är uppenbart att kakelugnar bör utförselprövas i någon mån.

Eftersom tillståndsmyndigheterna utgått från att de nu inte omfattas av

tillståndsplikt, bör det göras klart vad som gäller. Således bör det

uttryckligen föreskrivas att tillståndsplikt gäller för kakelugnar.

Åldersgränsen bör vara 100 år och värdegränsen 50 000 kr.

Tillståndsplikten bör endast avse svenska kakelugnar.

Vissa andra svenska föremål

För följande svenska föremål som är mer än 100 år gamla gäller

tillståndsplikt oavsett värde: dryckeskärl, seldon och textilredskap, om de

är av trä och har målad eller skuren dekor; folkdräkter och broderad eller

mönstervävd folklig textil; bonadsmåleri; möbler speglar och skrin;

golvur, väggur och bordsur; signerade fajanser; musikinstrument; samt

skjutvapen, blankvapen och skyddsvapen. Utredningen har utöver vad

som redan redogjorts för under rubriken svenska möbler m.m.

föreslagit att en ny föremålskategori införs, svenska föremål som

framställts före år 1600 av trä, ben, keramik, metall eller textil. Förslaget

innebär bl.a. att en mängd serietillverkade vapen från 1800-talet undantas

från tillståndsplikt.

Riksantikvarieämbetet har i sitt remissyttrande föreslagit att

tillståndsplikt skall gälla för alla material, eftersom viktiga material som

arkitekturfragment av sten annars inte skulle omfattas. Vidare har

ämbetet föreslagit att tidsgränsen skall sättas till år 1650 och att även

folkdräkter och broderad eller mönstervävd textil framställda före år

1860 skall vara tillståndspliktiga.

I fråga om materialbegränsningen kan noteras att stenföremål idag inte

omfattas av tillståndsplikt. Det finns inget underlag för att bedöma om

det finns risk för att föremål av detta slag som är av betydelse för det

nationella kulturarvet förs ut ur landet. Mot den bakgrunden bör den av

utredningen föreslagna materialbegränsningen godtas. I fråga om

åldersgränsen talar, som tidigare nämnts, starka skäl för att år 1650 är en

mera lämplig tidsgräns och den bör därför gälla. I fråga om folkdräkter

m.m. har Riksantikvarieämbetet uppgett att de nu gällande reglerna har

minskat utförseln av sådana föremål. Mot den bakgrunden bör

tillståndsplikten för dessa föremål behållas. I övrigt bör förslaget

genomföras.

Övriga förslag

Remissinstanserna har lämnat en mängd förslag om nya

föremålskategorier, ändrade värdegränser och nya tillståndsmyndigheter.

I fråga om förslagen om nya föremålskategorierna saknas det

genomgående tillräckligt underlag för att bedöma behovet av

tillståndsplikt. Det är därför inte aktuellt att nu utvidga området för

tillståndsplikt ytterligare. Det kan vidare konstateras att flera föremål,

som t.ex. en hel del zoologiska föremål omfattas av annan

författningsreglering och att etnografiska föremål i stor omfattning

kommer att täckas av de föremålskategorier som behandlats ovan.

När det gäller värdegränserna förordar regeringen, som framgått, vissa

justeringar nedåt. En ny värdegräns om 20 000 kr skall gälla för en del

kategorier. I fråga om andra avskaffas värdegränsen. Värdegränserna har

den huvudsakliga uppgiften att begränsa antalet ansökningar (se prop.

1984/85:179 s. 17 ff). För att ytterligare sänka värdegränserna bör därför

krävas att det finns en påtaglig risk för det nationella kulturarvet. Det har

inte påvisats och därför bör det inte nu vara aktuellt att ändra fler

värdegränser.

Tillståndsprövningen ligger idag på fyra myndigheter och Stiftelsen

Nordiska museet. Det är ett tillräckligt stort antal. Om det krävs för att

pröva en ansökan, bör tillståndsmyndigheten inhämta upplysningar från

andra myndigheter eller institutioner. Därmed bör de önskemål som

framförts vara tillgodosedda.

8.5 Undantag från tillståndsplikten

Regeringens förslag: Tillstånd till utförsel krävs även i de situationer

som nu är tillståndsfria, men tillstånd skall beviljas. Bestämmelserna

förtydligas så att det framgår att tillstånd skall ges för alla föremål som

tillfälligt är i landet.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslaget.

Statens musiksamlingar avstyrker förslaget och menar att reglerna bör

förtydligas så att det framgår att de även avser fallet att ett föremål som

förts till landet av en utländsk ägare, t.ex. för försäljning, skall föras ut ur

landet.

Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 8.1 finns

vissa situationer när tillstånd till utförsel inte behövs. Enligt utredningen

har denna ordning inte fungerat helt tillfredsställande. Det har t.ex.

förekommit fall där det varit svårt att utreda om föremålet verkligen ärvts

av den som det skall föras ut till.

Med nuvarande regler finns det alltid en risk för att det blir problem

för tullen att utreda om tillståndsfrihet föreligger. Även om en sådan

utredning kan ta tid har den nuvarande ordningen den fördelen att saken

kan lösas på plats av tullen. Det behövs ju inte tillstånd av någon annan

myndighet. Den föreslagna ordningen kan därför förväntas att leda till

ytterligare förseningar. Detta talar mot förslaget. Mot det skall ställas att

det för export av kulturföremål till tredje land krävs tillstånd, s.k. EG-

licens, för alla föremål som omfattas av EG-förordningen. Med

utredningens förslag skulle ett enhetligt system skapas. Fördelarna med

det är uppenbara. Mot den bakgrunden bör förslaget genomföras. Således

måste tillstånd sökas i de fall som nu är tillståndsfria, men tillstånd skall

beviljas. Lagrådet har ifrågasatt om förslaget bör genomföras eftersom

ett åsidosättande av tillståndskravet utgör varusmugglingsbrott och

påföljder och rättsverkningar i vart fall i teorin kan leda till allvarliga

konsekvenser. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att det kan

förutsättas att straffet för en ägare som underlåtit att skaffa ett tillstånd,

som inte kan vägras honom, i regel kommer att stanna vid penningböter

och att ett förverkande av föremålet anses uppenbart obilligt. Mot denna

bakgrund och med beaktande av de fördelar förslaget medför vad gäller

att skapa ett med EG-förordningen enhetligt system och att underlätta för

tullen, bör förslaget genomföras.

Utredningen har föreslagit att tillstånd även skall kunna ges om

föremålet förvärvats av en institution i utlandet och förvärvet kan antas

främja kunskap om svenska kulturföremål. Enligt 5 kap. 8 § andra

stycket kulturminneslagen får även om ett föremål har stor betydelse för

det nationella kulturarvet tillstånd ges om föremålet förvärvas av en

institution i utlandet. Motivet till bestämmelsen är att det ligger ett värde

i att kännedom om svensk kultur sprids utanför landets gränser och ges

en fullvärdig presentation i museer och andra institutioner i utlandet

(prop. 1984/85:179 s. 33). Utredningens förslag är således redan

tillgodosett med gällande bestämmelser.

Mot bakgrund av remissynpunkterna från Statens musiksamlingar bör

bestämmelserna förtydligas så att det framgår att tillstånd skall ges för

alla föremål som tillfälligt är i landet.

Med anledning av påpekanden i remissyttrandena från Statens

konstmuseer och Stiftelsen Nordiska museet kan anmärkas att det är helt

klart att antikvitetsmässor inte är att anse som offentlig kulturverksamhet

och att utförsel för att delta i en sådan mässa därför inte omfattas av de

nu gällande bestämmelserna om tillståndsfrihet (se prop. 1994/95:179 s.

34).

8.6 Tillståndsprövningen

Regeringens förslag: Föreskrifter om ansökningarnas innehåll och

handläggningen av dem beslutas av regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer. Ansökan skall vara fri från avgift. Ett tillstånd

till utförsel skall gälla i ett år.

Regeringens bedömning: Förhandsbesked bör inte regleras i lag.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att tillståndsmyndigheter ges en lagfäst

möjlighet att meddela icke-bindande förhandsbesked om utförseltillstånd

i samband med att föremål bjuds ut till försäljning .

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslagen.

Kammarrätten i Göteborg ifrågasätter behovet att författningsreglera

förhandsbesked, eftersom beskeden inte är avsedda att vara bindande.

Skälen för regeringens förslag: I 5 kap. 12 § första stycket

kulturminneslagen anges vad ansökan om tillstånd till utförsel skall

innehålla. Sådana bestämmelser behöver inte ha lagform. De bör i stället

beslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

På detta sätt kan en snabb anpassning ske om bestämmelserna i EG-

förordningen ändras.

Som närmare utvecklats i betänkandet (se SOU 1995:128, s. 242 243,

280) torde det inte vara förenligt med EG-rätten att ta ut avgifter för

ansökningar om s.k. EG-licens. Avgift tas inte heller ut idag i fråga om

sådana ansökningar. Däremot är ansökningar om tillstånd enligt 5 kap.

kulturminneslagen belagda med avgift (se 5 kap. 14 § kulturminneslagen,

29 § kulturminnesförordningen). Den nuvarande ordningen är svår att

motivera. Till detta kommer att det tillståndspliktiga området föreslås bli

utökat till att avse även fall där tillstånd skall meddelas. Mot denna

bakgrund bör även ansökningar om tillstånd enligt 5 kap.

kulturminneslagen vara avgiftsfria. Detta kommer att innebära ett

intäktsbortfall för tillståndsprövande institutioner om sammanlagt cirka

300 000 kr per år.

Tillstånden till utförsel enligt kulturminneslagen är inte

tidsbegränsade. EG-licenserna gäller däremot endast i ett år.

Bedömningen av om ett föremål är av stor betydelse för det nationella

kulturarvet kan förändras, bl.a. för att föremål av det aktuella slaget förts

ut i sådan utsträckning att det blivit sällsynt i landet. Till detta kommer

risken för att tillstånd missbrukas genom att användas flera gånger för

snarlika föremål. Med hänsyn härtill bör tillstånden ges en begränsad

giltighet. Samma tid bör gälla som för EG-licenserna. Äldre tillstånd bör

 som utredningen förslagit upphöra att gälla ett år efter det att de nya

bestämmelserna har trätt i kraft.

Utredningens förslag om icke-bindande förhandsbesked tillämpas

redan av vissa tillståndsmyndigheter. Att lagfästa detta förfarande är

dock som Kammarrätten i Göteborg anmärkt inte nödvändigt och inte

heller lämpligt. Ett författningsreglerat förhandsbesked bör nämligen

vara bindande i det enskilda fallet. Förslaget bör därför inte genomföras.

De tillståndsmyndigheter som finner det lämpligt kan dock även

fortsättningsvis lämna icke-bindande förhandsbesked, förutsatt att den

som bjuder ut föremålet till försäljning medger det.

8.7 Överklagande

Regeringens bedömning: Riksantikvarieämbetet bör inte undantas

från kravet på prövningstillstånd i kammarrätten.

Utredningens förslag: Riksantikvarieämbetet skall kunna överklaga

allmän förvaltningsdomstols beslut att ge tillstånd till utförsel. För

Riksantikvarieämbetet skall inte fordras prövningstillstånd i

kammarrätten.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslaget.

Kammarrätten i Göteborg avstyrker förslaget om prövningstillstånd.

Skälen för regeringens bedömning: Det saknas bärande skäl att

undanta Riksantikvarieämbetet från kravet på prövningstillstånd i

kammarrätt. Förslaget i fråga bör därför inte genomföras.

Enligt 7 a § första stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall

om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut myndigheten

vara den enskildes motpart. Detta gäller dock enligt andra stycket

nämnda lagrum inte i fråga om beslut som överklagas direkt hos

kammarrätt. I de fall som avses i första stycket har myndigheten rätt att

överklaga domstolens beslut om det gått myndigheten emot (33 § andra

stycket samma lag). Av 2 § samma lag följer att detta gäller om inte

annat föreskrivits.

Riksantikvarieämbetet är central myndighet på kulturmiljöområdet.

Det har kommit till uttryck bl.a. genom att ämbetet enligt 1 kap. 2 §

kulturminneslagen får överklaga beslut av domstol eller myndighet enligt

denna lag. Denna bestämmelse medför att Riksantikvarieämbetet

jämsides med tillståndsmyndigheten i de fall denna är annan myndighet

än ämbetet blir motpart i de fall en enskild överklagar ett beslut att inte

medge tillstånd till utförsel. Den enskilde kan således i vissa situationer

få två motparter. I de fall en annan myndighet än Riksantikvarieämbetet

är tillståndsmyndighet bör givetvis ett samråd ske mellan myndigheterna.

8.8 Övrigt

Flera remissinstanser anser att det skall finnas en skyldighet att uppvisa

tillstånd vid gräns mot annat EU-land. Som utredningen konstaterat är

det inte möjligt att föreskriva det. Vid passage av gräns mot tredje land är

dock den som skall föra ut ett tillståndspliktigt föremål skyldig att visa

upp tillståndet.

Som utredningen konstaterat har anslutningen till EU i viss mån

minskat möjligheten att kontrollera att tillståndspliktiga föremål inte förs

ut illegalt till ett annat medlemsland. För att förbättra kontrollen föreslog

utredningen att tullmyndighet skulle få kontrollera om utförsel av

kulturföremål till annat EU-land förekommit i strid med bestämmelserna

i kulturminneslagen. Förslaget har redan genomförts genom lagen

(1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot annat

land inom Europeiska Unionen, som trädde i kraft den 1 juli 1996. Lagen

avser vissa i lagen angivna varor, bl.a. kulturföremål som avses i 5 kap.

4 6 §§ kulturminneslagen. Enligt den får kontroller vid gränsen mot

annat land inom Europeiska unionen inte utformas så att urvalet av vad

och vem som skall kontrolleras sker slumpmässigt (2 §). Selektiva

kontroller får dock utföras även om det inte finns misstanke om visst

smugglingsbrott.

9 Frågor rörande fideikommiss

9.1 Nuvarande ordning

Avveckling av fideikommiss

Enligt lagen (1963:583) om avveckling av fideikommiss

(avvecklingslagen) skall fideikommiss, som upprättats för obegränsad tid

till förmån för medlemmar av en eller flera släkter, avvecklas (1 §).

Avvecklingen skall ske när den avlider som när lagen trädde i kraft den

1 januari 1964 var innehavare av fideikommisset (3 §).

Om ett fideikommiss har synnerligt kulturhistoriskt värde eller det

annars föreligger särskilda skäl får dock regeringen besluta att

fideikommisset skall bestå tills vidare eller till dess att en i beslutet

angiven innehavare avlider (6 §). Vid avvecklingen skall egendomen

fördelas. Den som skulle ha blivit nästa fideikommissarie efterträdaren

 har rätt till hälften av boet. Resten av boet skall fördelas enligt vanliga

arvs- och testamentsregler. Efterträdaren har rätt att på sin lott få

huvudgården med där förvarade samlingar. Om det finns särskilda

bestämmelser i fideikommissurkunden om vad som skall gälla om

fideikommisset upphävs, gäller de i princip (7 10 §§).

Regeringen kan besluta om inlösen av en större jord- och

skogsegendom om dess bevarande som en enhet är av betydande allmänt

intresse (16 §). Lösenrätt finns också när det gäller samlingar av möbler,

tavlor, böcker eller andra föremål av särskilt kulturhistoriskt värde

(17 §). För att förebygga att en sådan samling får försämrad vård,

skingras eller bortflyttas får regeringen besluta att staten eller en

kulturvårdande institution skall överta den. Om enighet inte kan nås om

lösesummans storlek skall den bestämmas genom skiljedom.

Avveckling av fideikommiss skall ske under medverkan en särskild

nämnd, Fideikommissnämnden (18 §). Nämnden skall bl.a. utreda frågor

om förlängning av fideikommiss, lösen av större jord- och

skogsegendomar, lösen av samlingar samt genom rådgivning främja

avvecklingen av fideikommiss. Utan nämndens medgivande får bl.a.

skifte av ett fideikommissbo inte ske (29 §). Nämnden beslutar vidare om

permutation när det gäller fideikommiss som omfattas av

avvecklingslagen (2 § permutationslagen /1972:205/)

Beskattningsregler

I lagen (1963:587) om inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m.

finns regler för att underlätta bildandet av fideikommissaktiebolag. Enligt

bestämmelserna skall skattepliktig realisationsvinst eller avdragsgill

realisationsförlust inte anses uppkomma när en fideikommissfastighet

överförs till ett aktiebolag genom tillskott i samband med aktieteckning.

Detsamma gäller om bolaget avyttrar fastigheten eller om den som fått

aktier i samband med avvecklingen av ett fideikommiss avyttrar sådana

aktier.

Enligt förordningen (1963:588) om arvsskatt vid avveckling av

fideikommiss kan regeringen besluta om befrielse eller nedsättning av

arvsskatt för byggnad, trädgård, parkanläggning eller samling vars

bevarande med hänsyn till egendomens historiska, vetenskapliga eller

konstnärliga värde är av allmänt intresse. Även i annat fall kan

regeringen fatta sådant beslut om det finns synnerliga skäl.

Kulturhistoriska värden i kvarvarande fideikommiss

I bilaga 2 till utredningens betänkande SOU 1995:128 finns en

förteckning över fideikommissen. I den görs en bedömning av de

kulturhistoriska värdena. Fideikommissen delas därvid in i tre kategorier.

För kategori 1 anges att ett långsiktigt bevarande är av nationellt intresse

och bör genomföras även om det kräver stora statliga insatser samt att en

avveckling inte bör godtas förrän en långsiktig lösning tryggats. För

kategori 2 anges att ett långsiktigt bevarande är angeläget, att ett samlat

bevarande bör främjas av staten och att en förlängning bör främjas om

innehavaren önskar det. För kategori 3 anges att det inte behövs några

insatser utöver vad som kan uppnås inom ramen för kulturminneslagen

och plan- och bygglagen.

Till kategori 1 hänförs 12 av de fideikommiss som är intakta, dvs.

fideikommiss från vilka egendom inte sålts eller tillskjutits till

fideikommissaktiebolag. Av dessa är ett under avveckling. Tre av

fideikommissen, Boo, Fullerö och Erstavik har förlängts. Till kategori 2

hänförs 13 intakta fideikommiss, varav två är under avveckling.

9.2 Förlängning av fideikommiss, m.m.

Regeringens bedömning: Bestämmelserna om förlängning av fidei-

kommissurkunders giltighet bör inte ändras. Inte heller bör det införas

en möjlighet att till en stiftelse överföra fideikommissegendom.

Utredningens förslag: Kulturhistoriskt särskilt värdefulla

fidekommiss skall inte avvecklas förrän kulturvärdenas långsiktiga

bevarande tryggats på annat sätt. En innehavare av ett fideikommiss med

särskilt stora kulturhistoriska värden skall kunna ges tillstånd att till en

stiftelse överlåta fideikommissegendom om syftet är att hålla de

kulturhistoriska värdena samlade.

Remissinstanserna: Flertalet av de som yttrat sig är positiva till

förslagen.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt avvecklingslagen skall

fideikommiss avvecklas. Som framgår av avsnitt 9.1 finns dock

möjlighet för regeringen att förlänga fideikommissurkundens

bestämmelser om fideikommissegendomen har synnerligt kulturhistoriskt

värde eller det annars finns särskilda skäl.

Det finns inte skäl att ompröva syftet med avvecklingslagen.

Utgångspunkten är således att de fideikommiss som omfattas av lagen

skall avvecklas. Därför bör utrymmet för förlängning även

fortsättningsvis vara begränsat. Utredningens förslag i denna del bör

därför inte genomföras.

Regeringen har i tre fall, som det närmare redogörs för i betänkandet

(se SOU 1995:128 s. 218), genom permutationsbeslut tillåtit att

fideikommissegendom överlåtits till en stiftelse. Det finns dock inte

utrymme för att fatta ett sådant beslut enligt avvecklingslagen. Detta och

att egentliga grunder för permutation av detta slag saknas är de

huvudsakliga skälen till utredningens förslag om stiftelser.

En stiftelsebildning ligger fideikommisset nära i fråga om verkningar

och ändamål. Det skulle innebära ett väsentligt avsteg från

avvecklingslagens huvudsakliga syfte, nämligen att återföra egendomen

till vanlig succession. Mot denna bakgrund bör förslaget inte

genomföras.

9.3 Fideikommissnämndens uppgifter m.m.

Regeringens förslag: Fideikommissnämnden skall genom rådgivning

och på annat sätt verka för att avvecklingslagens syften fullföljs.

Avvecklingslagen skall anpassas till gällande aktiebolagsrättsliga

regler.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Fideikommissnämnden, Riksantikvarieämbetet,

Sveriges jordägareförbund, Fideikommissariernas intresseorganisation,

Sveriges hembygdsförbund och Länsmuseernas samarbetsråd tillstyrker

förslaget om att Fideikommissnämnden skall ta aktiv del i frågan om

bevarande av fideikommissens kulturvärden. Stiftelsen Nordiska museet

anser att Fideikommissnämnden bör ha ytterligare en ledamot med

kulturhistorisk kompetens.

Skälen för regeringens förslag: Utredningen har föreslagit att det

skall vara Fideikommissnämnden i stället för regeringen som skall ge

tillstånd till innehavare av fideikommiss eller till fideikommissbo att

tillskjuta fideikommissegendom till ett aktiebolag i samband med

aktieteckning. Utredningens förslag skulle troligen inte ha någon större

praktisk betydelse. Mot denna bakgrund väljer regeringen att inte nu

lägga fram något förslag i denna del.

Fideikommissnämndens huvuduppgifter i dag framgår av 18 20 §§

avvecklingslagen. Nämndens uppgifter före avvecklingstillfället är

begränsade och nämnden har inte några möjligheter att ta egna initiativ

avseende fideikommiss som inte står under avveckling. Utredningen har

framhållit att det följer av förslaget om nya beslutsbefogenheter för

Fideikommissnämnden att nämnden bör ges ett större ansvar för att

avvecklingen av fideikommiss sker utan att kulturvärden skadas. Enligt

utredningen kräver de utvidgade arbetsuppgifterna som nämnden skulle

få bl.a. ett intensifierat samarbete med kulturmiljövårdande

expertmyndigheter. Utredningen har föreslagit att nämnden skall genom

rådgivning och egna initiativ verka för att lagens syften fullföljs.

Fideikommissnämnden har välkomnat denna möjlighet till större frihet

att agera. Även om det inte i förevarande lagstiftningsärende föreslås

utökade beslutsbefogenheter för Fideikommissnämnden anser regeringen

att det skulle vara värdefullt att nämnden nu får bättre befogenheter att

verka för att syftena med avvecklingslagen fullföljs. Som nämnden har

påpekat bör det dock vara fideikommissinnehavaren och hans familj som

skall ta det första initiativet till avveckling och förberedande åtgärder för

avvecklingen. Fideikommissnämndens något utvidgade befogenhet att

agera bör markeras genom en ändring av 18 § avvecklingslagen.

I förarbetena till avvecklingslagen sägs i fråga om Fideikommiss-

nämndens sammansättning att ordföranden och vice ordföranden bör vara

lagkunniga och att det bör finnas företrädd erfarenhet av jordbruks-,

skogs- och kulturfrågor samt av fideikommissförvaltning (prop. 1963:5 s.

184). Det finns varken skäl för att ändra dessa utgångspunkter eller för

att ändra nämndens sammansättning.

I 32 § avvecklingslagen ges regler om undantag från aktiebolagslagen

(1975:1385) för att en ensam fideikommissinnehavare eller ett

fideikommissbo skall få bilda ett bolag. Ett sådant undantag är enligt i

dag gällande aktiebolagsrättsliga regler inte nödvändigt. Bestämmelsen

bör därför upphävas.

9.4 Beskattning vid tillskjutande av egendom till

fideikommissaktiebolag

Regeringens förslag: Undantaget från bestämmelserna om skatt på

reavinst vid tillskott i samband med aktieteckning enligt lagen

(1963:587) om inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m. skall

även gälla vid överföring av samlingar som avses i 17 §

avvecklingslagen. Om fideikommissaktiebolaget säljer samlingen

eller aktieägare avyttrar aktie skall reavinsbeskattning ske.

Reavinstbeskattning skall också ske om ett fideikommissaktiebolag

avyttrar fideikommissfastighet.

Bolagets anskaffningsvärde för egendom som överförs skall

motsvara tillgångarnas skattemässiga värde vid tidpunkten för

överföringen.

Anskaffningsvärdet för aktie som förvärvas i samband med

överföring av en fideikommissfastighet eller en samling skall anses

motsvara den tillskjutna egendomens marknadsvärde vid tidpunkten

för överföringen, fördelat på de aktier som då förvärvas.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Fideikommissnämnden tillstyrker förslaget i den

del förslaget innebär att undantag från reglerna om reavinstbeskattning

görs för kulturhistoriskt värdefulla samlingar av lösöre som överförs

genom tillskott till ett fideikommissaktiebolag. Nämnden ställer sig dock

tveksam till att reavinstbeskattning skall ske om fideikommissaktiebolag

avyttrar en överförd fastighet och vid avyttring av aktier i bolaget.

Riksskatteverket tillstyrker förslaget men anser att

övergångsbestämmelserna i vissa avseenden inte ger klart besked om

vilket anskaffningsvärde som skall gälla för aktier i bolaget.

Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslaget. Statens konstmuseer

tillstyrker förslaget men menar att detta behöver kompletteras med

föreskrifter om dels krav på detaljerade register över det lösöre som

tillskjuts bolaget, dels besiktning av kulturvårdande myndigheter.

Länsstyrelsen i Skåne län menar att det bör klarläggas vad som avses

med skattemässigt värde. Fideikommissariernas Intresseorganisation

(FIO) tillstyrker förslaget att samlingar skall kunna överföras till ett

fideikommissaktiebolag utan reavinstbeskattning och menar att det bör

övervägas om denna möjlighet även skall finnas för lösöre som inte utgör

fideikommiss. FIO avstyrker förslaget om att reavinstbeskattning skall

ske när ett fideikommissaktiebolag avyttrar samling,

fideikommissfastighet eller när aktie i sådant bolag avyttras.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts finns det i lagen

(1963:587) om inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m. särskilda

bestämmelser om reavinstbeskattning för bl.a. fideikommissaktiebolag.

De avser endast fast egendom. När lagen kom till i början på 1960-talet

var bestämmelserna om reavinstbeskattning av lös egendom inte lika

omfattande som nu. Bl.a. förelåg inte skatteplikt för föremål som

innehafts en längre tid. Skatteeffekterna var därför mycket marginella.

Reavinster är enligt gällande regler skattepliktiga oavsett innehavstid.

För föremål med stort ekonomiskt värde som förvärvats för lång tid

sedan kan därför skatten vid en överlåtelse uppgå till betydande belopp.

I samband med avveckling av fideikommiss är risken stor att samlingar

med kulturhistoriskt värde skingras. Om en samling har särskilt

kulturhistoriskt värde kan visserligen regeringen enligt 17 §

avvecklingslagen besluta att lösa in den. Det är dock som regel förenat

med stora ekonomiska åtaganden för staten. Vidare ligger ofta en stor del

av det särskilda kulturhistoriska värdet i att samlingen finns kvar i sin

miljö. Inlösen är därför sällan en lämplig lösning. Benägenheten att

tillskjuta en samling till ett fideikommissaktiebolag så att den kan

hållas samlad i byggnaden där den funnits sedan länge torde vara liten

om det leder till skattekonsekvenser. Efterträdaren har visserligen rätt att

få samlingen på sin lott. I många fall torde emellertid inte tillgångarna i

boet vara tillräckligt stora för att göra detta möjligt. Oftast skiftas

samlingen i stället mellan de efterlevande och skingras därmed.

Om samlingar av särskilt kulturhistoriskt värde kunde överföras till ett

fideikommissaktiebolag utan skattekonsekvenser skulle förutsättningarna

för att hålla ihop sådana samlingar avsevärt förbättras. Mot bakgrund av

vad som nu sagts bör bestämmelserna i lagen om inkomstbeskattning av

fideikommissbo, m.m. även gälla samlingar som avses i 17 §

avvecklingslagen. Undantaget från reavinstbeskattning bör dock endast

avse själva överföringen av samlingen till bolaget. Om bolaget säljer hela

eller delar av samlingen eller om aktierna som tecknats i samband med

tillskottet av samlingen säljs, bör däremot vanliga reavinstregler gälla.

Vidare bör bolagets anskaffningsvärde för den överförda samlingen

motsvara det skattemässiga värdet på egendomen. På detta sätt

upprätthålls kontinuitet vid beskattningen.

För att fideikommissegendom eller ett fideikommissbos egendom skall

få tillskjutas ett aktiebolag krävs tillstånd enligt avvecklingslagen. Om ett

sådant tillståndsbeslut omfattar en samling som avses i 17 §

avvecklingslagen bör det av beslutet framgå vad samlingen består av. För

att motverka att samlingen skingras bör ett krav för tillstånd vara att det

av bolagsordningen skall framgå att samlingen eller delar av den inte får

överlåtas utan tillstånd av Fideikommissnämnden. Liknande villkor

brukar ställas i fråga om fast egendom som tillskjuts ett

fideikommissaktiebolag (jämför prop. 1963:5 s. 151 och SOU 1995:128

s. 215).

Punkt 14 tredje stycket av anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370), KL, tar sikte på det fallet att en

delägare eller denne närstående person avyttrar personligt lösöre eller

annan lös egendom till ett fåmansbolag. Om sådan egendom inte är eller

kan väntas bli till nytta för bolaget, s.k. näringsfrämmande egendom,

skall hela ersättningen beskattas hos överlåtaren som inkomst av tjänst.

Genom att avvecklingslagen ger möjlighet att överföra lös egendom i

form av en samling till ett fideikommissaktiebolag kan bolagets

verksamhet anses vara bl. a. förvaltning av sådan egendom. Det kan

också förutsättas att detta anges i bolagsordningen. På grund härav kan

en sådan samling inte anses vara näringsfrämmande. Därmed kan det inte

bli fråga om tjänsteinkomstbeskattning hos överlåtaren.

Antalet samlingar som berörs av förslaget är litet; färre än tio. Endast

om det hade blivit fråga om försäljning eller byte skulle

skattekonsekvenser ha uppstått. Om föremålen skiftas till arvingarna

skulle troligen huvuddelen av föremålen ha behållits av dem. Således

torde skattebortfallet vara litet.

Som tidigare nämnts uppkommer inte skattepliktig reavinst om den

som fått aktier i ett fideikommissaktiebolag i samband med en

avveckling av en fideikommiss senare avyttrar aktierna. Det finns inte

några bärande skäl för att behålla detta undantag från vanliga regler om

reavinstbeskattning. Om aktier avyttras bör samma regler gälla oavsett

vilken egendom som tillskjutits i samband med att aktierna tecknades.

Det finns inte heller några bärande skäl för att behålla undantaget från

reavinstbeskattning om bolaget avyttrar en fideikommissfastighet. Lagen

om inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m. bör ändras i enlighet

med detta.

Mot bakgrund av att det inte längre skall föreligga någon skattefrihet

om bolaget avyttrar fastigheten bör bolagets anskaffningsvärde för

fastigheten inte anses överstiga fastighetens skattemässiga värde vid

tidpunkten för överföringen. Detta skall, som ovan angetts, även gälla för

samlingar som överförs till ett bolag. Anskaffningsvärdet för aktien bör

dock anses motsvara den tillskjutna egendomens marknadsvärde.

Den 1 januari 1999 trädde lagen (1998:1600) om beskattning vid

överlåtelser till underpris (underprislagen) och en ändring i 3 § 1 h mom.

lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, SIL, i kraft. Dessa

bestämmelser har i huvudsak samma skattemässiga innebörd som de nu

föreslagna ändringarna i lagen (1963:587) om inkomstbeskattning av

fideikommissbo, m.m. Det har därför ifrågasatts om inte den särskilda

skatteregleringen av fideikommissbon skulle avskaffas. I så fall skulle

överföringar till fideikommissaktiebolag i skattehänseende regleras enligt

samma bestämmelser som sådana överföringar i allmänhet.

Vissa skäl talar emellertid mot en sådan ordning. Den lösning som här

föreslås beträffande anskaffningsvärdet för en aktie i ett

fideikommissaktiebolag skiljer sig från vad som skulle gälla enligt den

allmänna regleringen. Det som nu föreslagits innebär att

anskaffningsvärdet på aktierna i fideikommissaktiebolaget skall motsvara

marknadsvärdet på den tillskjutna egendomen. Motsvarande regler i

underprislagen och i SIL har en annan utformning. Anskaffningsvärdet

på aktierna skulle bli lägre och den latenta reavinsten i motsvarande mån

högre. Detta kan förväntas innebära att viljan att föra över

fideikommissfastigheter och samlingar till bolag väsentligen skulle

minska. Sådana skatteregler skulle således kunna komma att motverka

regeringens strävanden att öka förutsättningarna för att

fideikommissegendom hålls samman. Regeringen har därför gjort den

bedömningen att särskilda skatteregler bör för fideikommissegendom

finnas även i fortsättningen.

Det nyss nämnda skattebortfallet som uppkommer vid överföringar av

samlingar torde kompenseras av den föreslagna skatteplikten vid

avyttring av fastigheter och aktier.

Övergångsregler

De nya reglerna skall tillämpas på sådana överföringar som sker efter

ikraftträdandet, vilket föreslås ske den 1 januari 2000.

För sådana överföringar som skett före utgången av år 1999 skall inte

längre skattefrihet föreligga när bolaget säljer fastigheten eller en

aktieägare avyttrar aktie i bolaget. Den värdestegring på fastighet eller

aktie som uppkommit efter det att egendomen överfördes till bolaget

fram till den nya lagens ikraftträdande bör emellertid inte omfattas av

skatteplikten. Det bör därför föreskrivas att bolagets anskaffningsvärde

för fastigheten och aktieägarens anskaffningsvärde för aktien bör

motsvara tillgångens marknadsvärde vid tidpunkten för den nya lagens

ikraftträdande, dvs. den 1 januari 2000.

Om fastighetens marknadsvärde inte utan problem går att fastställa bör

vid värderingen som alternativ kunna tillämpas 133 % av fastighetens

taxeringsvärde den 1 januari 2000. Det uppräknade värdet på den

tillskjutna egendomen skall inte föranleda att bolaget därigenom får ett

högre avskrivningsunderlag. Det uppräknade värdet skall endast

tillämpas vid reavinstberäkningen om bolaget säljer fastigheten.

Den som fått aktier i samband med avveckling av ett fideikommiss

före den nya lagens ikraftträdande bör på motsvarande sätt få ett

anskaffningsvärde på aktierna som motsvarar deras marknadsvärde vid

den tidpunkten.

9.5 Arvsskatt vid avveckling av fideikommiss

Regeringens bedömning: Utredningens förslag om anstånd med

arvsskatt bör inte genomföras.

Utredningens förslag: Anstånd skall kunna medges under högst tio

år med fastställande av arvs- och gåvoskatt som belöper på fast

egendom som förklarats som byggnadsminne eller är av beskaffenhet att

kunna bli byggnadsminne. Kulturhistoriskt motiverade överkostnader vid

reparation och underhåll skall avräknas som betalning av skatten.

Arvsskatt skall kunna efterges när fideikommissegendom i samband med

avvecklingen avstås till en bevarandestiftelse. Realisationsvinst skall inte

uppkomma när en fideikommissfastighet överlåts till en sådan stiftelse.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har menat att utredningens

förslag bör kompletteras med ekonomiska insatser från statens sida, bl.a.

genom åtgärder på skatteområdet. Riksantikvarieämbetet,

Livrustkammaren, Skoklosters slott och Hallwylska museet (LSH) och

Arkitekturmuseet tillstyrker förslaget. Sveriges jordägareförbund och

Fideikommissariernas intresseorganisation tillstyrker förslaget om

anstånd m.m., men anser att det även bör omfatta skatt som belöper på

jord och skog och att tiden bör utsträckas till 15 år. Vidare anser de att en

motsvarande reglering bör gälla för den årliga kapitalbeskattningen.

Lantbrukarnas riksförbund anser att reglerna bör avse hela den fastighet

där byggnaden finns. Sveriges hembygdsförbund ifrågasätter om

förslaget innebär någon egentlig lättnad. Riksskatteverket och

Kammarkollegiet avstyrker förslaget. Fideikommissnämnden och Statens

konstmuseer anser att förslaget är otillräckligt, eftersom byggnader som

förklarats som byggnadsminne normalt har ett förhållandevis lågt

taxeringsvärde. Kammarkollegiet, Riksantikvarieämbetet, LSH, Sveriges

jordägareförbund, Fideikommissariernas intresseorganisation, Sveriges

hembygdsförbund och Länsmuseernas samarbetsråd tillstyrker förslaget

om eftergift av arvsskatt. Sveriges jordägareförbund föreslår att eftergift

av arvsskatt skall kunna lämnas även för kulturbyggnader som inte är

fideikommissegendom.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag om anstånd

med arvsskatt m.m. skulle som flera remissinstanser påpekat få

mycket begränsad effekt, eftersom kulturhistoriskt värdefulla byggnader

normalt är åsatta ett relativt lågt värde. Vidare avser förslaget en relativt

stor och heterogen grupp. I den ingår allt från hyreshus i storstäder till

herrgårdar. Problemen vid ett generationsskifte är som regel helt olika i

dessa fall. Hotbilderna från kulturmiljösynpunkt skiljer sig också starkt.

Mot bakgrund härav bör utredningens förslag i denna del inte

genomföras

10 Kyrkstäder

10.1 Skyddet för kyrkstäder

Regeringens bedömning: Utredningens förslag om skydd för

kyrkstäder bör inte genomföras.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att bestämmelser

om skydd för kyrkstäderna införs i kulturminneslagen. Skyddet skall

innebära att kyrkstäderna underhålls så att deras kulturhistoriska värde

inte minskar eller förvanskas. Länsstyrelsen skall pröva frågor om

väsentliga ändringar och en anmälan skall göras dit innan ägarbyte sker

inom en kyrkstad.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget.

Några remissinstanser, däribland Länsstyrelserna i Norrbottens och

Västerbottens län, har påtalat att även nyttjandet av kyrkstugor bör

regleras.

Skälen för regeringens bedömning: Inledningsvis vill regeringen

framhålla att kyrkstäderna utgör en värdefull del av vårt kulturarv. Det är

därför angeläget att de skyddas och bevaras.

Med den avgränsning utredningen gjort finns det 16 kyrkstäder. Det

finns dock, som påtalats av Skellefteå kommun, gränsdragningsproblem.

Bl. a. beträffande kyrkstugor i Åsele och[REDACTED_EFTERNAMN], som flyttats och fått annan

användning samt den enda bevarande kyrkstugan i Pajalas första

kyrkplats. Nedan ges kortfattat en redovisning av de kyrkstäder som

faller inom den avgränsning utredningen gjort och de beslut som fattats

för dessa med stöd av plan- och bygglagen (1987:10) och/eller

kulturminneslagen.

Arvidsjaur, Lappstaden

Lappstaden är sedan år 1976 byggnadsminne. Enligt skyddsföreskrifterna

är rivning, flyttning och yttre förändringar förbjudna. Det anges även att

arbeten som berör äldre fast inredning endast får utföras efter tillstånd av

riksantikvarien, att området inte får bli föremål för väsentlig förändring

utan tillstånd och att löpande underhåll skall utföras på byggnaderna.

Boden

För kyrkstaden i Boden finns sedan den 4 april 1995 en detaljplan med

allmänna bevarandebestämmelser.

Hortlax

För kyrkstaden finns en byggnadsplan från den 22 april 1961 enligt vilket

området betecknas Ks, vilket innebär område för kyrkstugor.

Luleå Gammelstaden

Sedan den 16 november 1993 finns en detaljplan för området. Planen

innehåller detaljerade utformnings- och skyddsbestämmelser samt

bestämmelser om rivningsförbud och förhöjd lovplikt. Området utgör

kulturmiljö av riksintresse och är sedan år 1997 ett objekt uppfört på

UNESCO:s värdsarvslista.

Norrfjärden

I gällande byggnadsplan från år 1955 är området avsatt för kyrkstugor.

Kyrkstugorna får enligt planen uppföras fristående till vissa högsta

nybyggnadshöjder. Miljön är av riksintresse.

Råneå

För området gäller en stadsplan med reservatsbestämmelser för befintliga

hus och med bestämmelser om våningsantal och byggnadshöjd för nya

byggnader.

Älvsbyn

Den 13 september 1993 fastställdes en detaljplan med bestämmelser om

bevarande för kyrkstaden. Området ligger inom den del av Älvsbyns

samhälle som markerats som kulturmiljö av riksintresse.

Öjebyn Piteå Gammelstad

För området finns sedan den 6 maj 1970 en stadsplan med bestämmelser

om bevarande. Området har markerats som kulturmiljö av riksintresse.

Ammarnäs

Det finns sedan den 30 december 1975 en byggnadsplan med

kulturresarvatsbestämmelser för Ammarnäs. Kyrkstaden är vidare

skyddad genom ett beslut av länsstyrelsen år 1950 enligt 1942 års lag om

skydd för kulturhistoriskt märkliga byggnader. Området ingår i en miljö

som förklarats vara en kulturmiljö av riksintresse.

Burträsk

I stadsplanen från den 15 januari 1985 är området där kyrkstaden är

belägen utlagt som hembygdsgård o.d.

Byske

Enligt en stadsplaneändring den 22 december 1987 är kyrkstaden utlagd

som kulturreservat med rivningsförbud och förbud mot förändringar av

kyrkstugornas exteriör. Kyrkstaden blev byggnadsminne år 1986.

Fatmomakke

Någon detaljplan finns inte för området där kyrkstaden är belägen men

det utpekas i översiktsplanen från år 1990 som en kulturmiljö av

riksintresse.

Lövånger

Kyrkstaden är skyddad som kulturreservat enligt stadsplaneändring år

1987 samt har utpekats som kulturmiljö av riksintresse.

Skellefteå landsförsamling, Bonnstan

År 1982 byggnadsminnesförklarades kyrkstaden. Byggnadsminnes-

förklaringen innehåller bestämmelser om förbud mot rivning och

förändring av kyrkstugornas exteriör. Kyrkstaden ingår vidare i ett

området som har förklarats vara en kulturmiljö av riksintresse.

Vilhelmina

Området där kyrkstaden är belägen är markerat som kulturreservat i

stadsplan av den 3 juli 1984. Kyrkstaden ingår vidare i en kulturmiljö av

riksintresse.

Ankarede

Kommunen har utfärdat områdesbestämmelser för kyrkstaden år 1993.

Området har vidare utpekats som kulturmiljö av riksintresse.

Av de 16 kvarvarande kyrkstäderna är tre skyddade som

byggnadsminnen (Lappstaden, Byske och Bonnstan). En kyrkstad

(Ammarnäs) är skyddad genom beslut år 1950 med stöd av 1942 års lag

om skydd för kulturhistoriskt märkliga byggnader. För sistnämnda

kyrkstad förbereds vidare beslut om byggnadsminnesförklaring. Av

resterande 12 kyrkstäder omfattas alla, utom Fatmomakke, av

planbestämmelser. För tre av dessa (Gammelstaden, Boden och Älvsbyn)

har detaljplan fastställts efter ikraftträdandet av plan- och bygglagen

(1987:10). Detaljplanen för Gammelstaden är av sådan omfattning att

den får sägas ge samma skydd som en byggnadsminnesförklaring.

Sammanfattningsvis kan således konstateras att samtliga kyrkstäder,

utom Fatmomakke, omfattas av någon form av skydd. Vidare kan

konstateras att endast Öjebyn, Fatmomakke och Lövånger innehåller ett

större antal byggnader.

Det framstår som tveksamt om ett generellt skydd i kulturminneslagen

skall införas för ett så begränsat bestånd av byggnader som kyrkstäderna.

Detta gäller särskilt mot bakgrund av att fem kyrkstäder får sägas ha ett

tillfredsställande skydd och flertalet av de övriga endast rymmer ett

begränsat antal kyrkstugor, kåtor eller härbren. Härtill kommer att en

byggnadsminnesförklaring, även om den kan vara tidsödande, är fullt

möjlig att genomföra beträffande kyrkstäder. Detta framgår bl.a. av att

byggnadsminnesförklaring utfärdats för en av de största kyrkstäderna,

Bonnstan i Skellefteå. Till detta kommer att den process som leder fram

till en byggnadsminnesförklaring har betydelse för att skapa förståelse

och kunskap om de kulturhistoriska värden en byggnad har. I första hand

bör därför ett skydd skapas genom kommunal plan eller

byggnadsminnesförklaring. Av utredningen framgår vidare att de

kyrkliga organen, som många gånger är ägare till marken kyrkstäderna är

uppförda på, tar ett stort ansvar för dessa.

Mot bakgrund härav saknas tillräckliga skäl för att införa ett generellt

skydd för kyrkstäderna.

De nuvarande skyddsinstrumenten bör som ovan konstaterats

kunna ge kyrkstäderna det skydd som krävs. Regeringen avser dock att

noga följa hur och i vilken omfattning de olika skyddsinstrumenten

kommer till användning.

10.2 Upphävande av kungliga skrivelser

Regeringens bedömning: Kungl. Maj:ts skrivelser den 6 maj 1817

och den 9 november 1849 om förvärv och nyttjande av kyrkstugor bör

upphävas.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Riksantikvarieämbetet tillstyrker utredningens

förslag. Länsstyrelsen i Jämtlands län instämmer i utredningens analys

av det statsrättsliga läget. Länsstyrelsen i Norrbottens län har inget att

invända mot förslaget. Skellefteå kommun tillstyrker förslaget.

Arvidsjaurs kommun anser att skrivelserna torde kunna upphävas. Flera

remissinstanser, däribland länsstyrelserna i Norrbottens och

Västerbottens län samt Föreningen Sveriges landsantikvarier, anser att

de kungliga skrivelserna måste ersättas med någon form av offentlig

reglering av nyttjandet av kyrkstugorna för det fall de tas bort.

Regeringens bedömning: För kyrkstäderna i Norrbotten och

Västerbotten gäller i dag alltjämt två kungliga skrivelser från den 6 maj

1817 respektive den 9 november 1849. Den sistnämnda skrivelsen utgör

dock endast en ändring i förhållande till vad som angavs i skrivelsen från

år 1817. För Ankarede kyrkstad, som ligger i Jämtlands län, saknas

motsvarande reglering.

Bakgrunden till de två nämnda skrivelserna var de problem som i

början av 1800-talet förekom i form av bl.a. oreglerat byggande,

slagsmål, fylleri m.m. inom kyrkstäderna.

Enligt skrivelserna gäller för kyrkstäderna i Norrbottens och

Västerbottens län sammanfattningsvis att inga nya kyrkstugor får

uppföras utan länsstyrelsens tillstånd och att förbud mot handel skall råda

förutom vid marknadstiderna.

Skrivelserna innehåller inte något förbud mot ändring eller rivning av

bebyggelsen.

Vad som regleras i nämnda kungliga skrivelser är sådant som enligt nu

gällande regeringsform skall bestämmas av riksdagen (8 kap. 3 §

regeringsformen). Skrivelserna är dock enligt p 6 första stycket av

övergångsbestämmelserna till regeringsformen alltjämt gällande. Av

samma bestämmelse framgår dock att en äldre bestämmelse meddelad av

Konungen ensam inte är giltig till den del den innehåller ett

bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter inom ett område

som tillkommer riksdagen.

Sammantaget kan därför sägas att skrivelserna fortfarande gäller, men

att de inte ger länsstyrelserna rätt utfärda föreskrifter eller överlämna

frågor om tillstånd till köp m.m. till korporationer eller enskilda subjekt.

Kyrkstugorna ägs i regel av andra än markägaren. Detta innebär att

markägaren i samband med markupplåtelse har en praktisk möjlighet att

reglera nyttjandet av kyrkstugorna. I likhet med utredningen anser

regeringen att en förvärvslagstiftning för kyrkstugor knappast kan

säkerställa att endast ortsbor blir innehavare av sådana. Inte heller torde

förvärvslagstiftning vara ett effektivt redskap för att hindra ett nyttjande

av kyrkstugor som strider mot s.k. god kyrkstadssed. Det framstår därför

som mest ändamålsenligt att markupplåtaren tar ansvar och engagerar sig

i denna fråga, vilket de redan i dag till stor del gör. Det finns heller inga

hinder mot att markägaren vid upplåtelse av mark reglerar i vilken

omfattning kyrkstugor får användas.

De kungliga skrivelserna bör mot bakgrund härav upphävas av

regeringen

11 Kostnadskonsekvenser

Förslagen till ändringar i kulturminneslagen kommer, såvitt regeringen

kan bedöma, inte att medföra några mer märkbara kostnadsökningar.

Genom att fornminnesärendena kommer att överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol kommer domstolarnas arbetsbörda i viss

utsträckning att öka. Det rör sig här dock endast om ett tiotal ärenden per

år varför kostnadsökningen bör bli försumbar. Regeringen gör

bedömningen att kostnadsökningen skall finansieras inom ramen för

befintligt anslag för domstolsväsendet.

Som närmare har berörts i avsnitt 8.6 kommer de tillståndsprövande

institutionernas intäkter att minska med sammanlagt ca 300 000 kr per år

med anledning av att ansökningarna skall vara avgiftsfria. Minskningen

för var och en av institutionerna är således av begränsad omfattning.

Motiven för förslaget finns redovisat under angivet avsnitt.

Vad gäller förslagen till ändringar i lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen kommer dessa enligt regeringens bedömning inte att medföra

några kostnadsökningar.

I avsnitt 9.4 framgår att antalet samlingar som berörs av förslaget om

undantaget för beskattning av samlingar till fideikommissbolag är ganska

litet; mindre än tio. Endast om det hade blivit fråga om försäljning eller

byte skulle skattekonsekvenser ha uppstått. Om föremålen skiftas till

arvingarna skulle troligen huvuddelen av föremålen ha behållits av

arvingarna. Således torde skattebortfallet vara litet. Det kompenseras av

att undantagen från reavinstbeskattning vid avyttring av fastigheter och

aktier upphävs.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss

18 §

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 9.3.

Förändringen i andra stycket innebär att Fideikommissnämnden skall

verka för att lagens syften fullföljs. Det betyder att nämnden inte endast

skall verka för att främja avveckling utan att den även skall verka för att

bl.a. kulturhistoriska värden bevaras. I övrigt är ändringarna av

redaktionell natur.

32 §

Bestämmelsen upphävs. Skälen för detta anges i avsnitt 9.3.

12.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m.

2 §

Bestämmelsens innehåll är hämtad från första och andra styckena i den

tidigare lydelsen av 2 §. Lydelsen i det tidigare andra stycket har ändrats

på så sätt att undantagen från reavinstbeskattning vid avyttring av

fastighet respektive aktie upphävs. Det betyder att skattepliktig reavinst

eller avdragsgill reaförlust uppkommer om aktie som erhållits vid

avveckling av fideikommiss avyttras eller om bolaget avyttrar den

överförda fastigheten. Det är endast vid överföringen av en fastighet till

ett bolag som skattepliktig reavinst eller avdragsgill reaförlust inte

uppkommer.

2 a §

Paragrafen är ny och dess innehåll är hämtat från fjärde stycket i den

tidigare lydelsen av 2 §. I bestämmelsen har det gjorts en anpassning till

gällande bestämmelser och terminologi. Det är således inte frågan om

några ändringar i sak. Bestämmelsen har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

2 b §

Paragrafen är ny och innehållet är hämtat från femte stycket i den tidigare

lydelsen av 2 §. Ändringarna är endast av redaktionell art och har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

2 c §

Bestämmelsen är ny och innebär att skattepliktig reavinst eller

avdragsgill reaförlust inte uppkommer om en innehavare av ett

fideikommiss eller ett fideikommissbo tillskjuter en samling till ett

fideikommissaktiebolag i samband med aktieteckning.

2 d §

Bestämmelsen är ny och innebär att vid överföringar av fastigheter eller

samlingar som sker efter utgången av år 1999 skall bolagets

anskaffningsvärde för tillgångarna i den överförda samlingen eller

fastigheten motsvara det skattemässiga värde som sökanden hade på

respektive tillgång vid tidpunkten för överföringen. Bestämmelsen har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

2 e §

Bestämmelsen är ny. Av bestämmelsen följer att med skattemässigt

värde, som används i 2 a och 2 d §§, avses samma begrepp som i

underprislagen. I 9 § underprislagen definieras skattemässigt värde och

definitionen är beroende av tillgångens karaktär i näringsverksamheten.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

2 f §

Bestämmelsen är ny. Av bestämmelsen följer att värdeminskningsavdrag

m.m. inte skall återföras när fastighet överförs till ett aktiebolag.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

2 g §

Bestämmelsen är ny och innebär ett avsteg från de principer som fr.o.m.

den 1 januari 1999 gäller för anskaffningsvärde på aktie i samband med

apport. Anskaffningsvärdet på en aktie som erhålls i samband med

överföring av fideikommissfastighet eller sådan samling som avses i 2 c

§ skall anses motsvara det marknadsvärde som egendomen har vid

tidpunkten för överföringen, fördelat på de aktier som förvärvas.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

5 §

Lagrådet har ifrågasatt om inte 5 § har blivit överflödig.

I samband med tillkomsten av 1990 års taxeringslag ansågs

bestämmelserna i 3 § inte längre nödvändiga och de upphävdes därför.

Samtidigt ändrades lydelsen i 4 § lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m. så att taxeringslagen

(1990:324) i tillämpliga delar skulle gälla vid framställningar och

överklagande av beslut rörande tillämpning av lagen. Bestämmelsen i 5 §

gavs den lydelsen att om beslut enligt 3 § första stycket berör åsatt

taxering skulle skattemyndighet besluta om ändring av taxeringsbeslut

som föranleds därav. Det är emellertid på grund av att 3 § upphävts och

med hänsyn till hänvisningen i 4 § till taxeringslagen inte längre

nödvändigt att ha kvar bestämmelsen i 5 §, varför den i sin tur skall

upphävas.

Övergångsbestämmelser

De nya reglerna skall tillämpas på sådana överföringar av samlingar som

sker efter ikraftträdandet, vilket föreslås ske den 1 januari 2000.

Enligt bestämmelsen i punkt 2 skall bolagets anskaffningsvärde för

fastigheten i de fall en överföring skett före den nya lagens ikraftträdande

motsvara tillgångens marknadsvärde vid tidpunkten för ikraftträdandet,

dvs. den 1 januari 2000. Om marknadsvärdet är svårt att fastställa bör

som alternativ 133 % av fastighetens taxeringsvärde den 1 januari 2000

kunna tillämpas. Det uppräknade värdet skall endast tillämpas vid

reavinstberäkningen när bolaget säljer fastigheten.

Enligt punkt 3 får den som fått en aktie i samband med avveckling av

ett fideikommiss före den nya lagens ikraftträdande som

anskaffningsvärde använda sig av marknadsvärdet på aktien per den 1

januari 2000. Har aktien överlåtits av den som erhöll aktien i samband

med överföringen skall vanliga regler om beräkning av reavinst tillämpas

när den nye ägaren avyttrar aktien.

12.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

1 kap.

2 §

I första stycket görs två tillägg av redaktionell art som klargör att lagen

även innehåller bestämmelser om ortnamn och återlämnade av

kulturföremål.

4 §

Paragrafen är ny och innebär att det införs ett skydd för ortnamn.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5. På Lagrådets förslag har en

rubrik införts före bestämmelsen.

Den nu föreslagna regeln innebär att det läggs fast att god ortnamnssed

skall iakttas vid statlig och kommunal verksamhet. Av första stycket

framgår närmare vad som avses med en god ortnamnssed. Bl.a. anges att

hävdvunna ortnamn inte skall ändras utan starka skäl och att ortnamn i

övrigt skall stavas enligt vedertagna regler för språkriktighet om inte

hävdvunna stavningsformer talar för annat. Bestämmelsen innebär att

vedertagna regler för språkriktighet i första hand skall följas.

Bestämmelsen är inte avsedd att stödja ålderdomliga stavningsformer i

allmänhet. Endast om en hävdvunnen stavningsform har uppnått en

verklig grad av erkännande inom språkgemenskapen kan vedertagna

regler för språkriktighet åsidosättas.

2 kap.

24 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av beslut i

fornminnesärenden och har närmare kommenterats i avsnitt 6.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Ändringen innebär att beslut av Riksantikvarieämbetet och

länsstyrelsen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om inte

annat följer av andra stycket eller 25 §. Detta medför att merparten av de

beslut som kan fattas av Riksantikvarieämbetet eller länsstyrelsen enligt

2 kap. kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

3 kap.

6 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.2.

I första stycket görs en ändring som klargör att länsstyrelsen skall

kunna besluta om anmälningsplikt även under ett pågående ärende om

byggnadsminnesförklaring.

Andra stycket reglerar vad som gäller då en anmälan görs. Om

länsstyrelsen vill förbjuda en anmäld åtgärd får detta om beslut att

förklara byggnaden för byggnadsminnen inte skett innan dess ske

genom ett interimistiskt förbud med stöd av 5 §. Detta innebär, att fråga

om att förklara en byggnad för byggnadsminne måste väckas om detta

inte skett när en anmäld åtgärd skall förbjudas.

16 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.3. Ändringen innebär att

länsstyrelsens möjligheter att ingripa med föreläggande mot förfaranden

som strider mot 3 kap. kulturminneslagen eller beslut som fattas med

stöd av bestämmelser i nämnda kapitel, utvidgas. Från och med den 1

januari 2000 kommer en motsvarande bestämmelse att gälla i fråga om

kyrkliga kulturminnen enligt 4 kap. kulturminneslagen (prop. 1998/99:38

s. 160, bet. 1998/99:KU18, rskr. 1998/99:176).

I första stycket anges de fall länsstyrelsen kan ingripa med

föreläggande.

I andra stycket framgår att länsstyrelsen i stället kan ansöka om

särskild handräckning hos kronofogdemyndigheten.

17 §

Paragrafen är ny och har behandlats i avsnitt 7.3. Den motsvarar i stort

bestämmelsen i 26 kap. 15 § miljöbalken. Bestämmelsen har i huvudsak

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Avsikten med att anteckna förelägganden i fastighetsboken eller

tomträttsboken är att de då direkt gäller en ny rättighetshavare till

fastigheten eller en byggnad på fastigheten. Har anteckning inte gjorts

måste länsstyrelsen utfärda ett nytt föreläggande riktat mot den nya

rättighetsinnehavaren. Nytt beslut om andra viten än löpande viten måste

också alltid meddelas.

Det är inte alltid det finns skäl att anteckna ett föreläggande. Det

ankommer på länsstyrelsen som utfärdat föreläggandet att bedöma när

anteckning bör ske.

19 §

Bestämmelsen har ändrats redaktionellt och utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

5 kap.

1 §

Den ändring som görs är en följd av att de kulturföremål som skall

omfattas av tillståndsprövning inte anges i lagen utan i förordning, vilket

framgår av 3 §. Bestämmelsen har utformats efter förslag av Lagrådet.

3 §

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.3 och har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

Bestämmelsen är ny och innebär att regeringen i förordning får

meddela föreskrifter om vilka kulturföremål som det skall krävas särskilt

tillstånd för utförsel för enligt 1 §.

7 §

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.4.

Första stycket motsvarar nuvarande 9 §.

Andra stycket motsvarar nuvarande 10 § första meningen.

Tredje stycket ersätter föreskrifterna i nuvarande 12 § första stycket om

vad ansökningar skall innehålla. Enligt bestämmelsen meddelar

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer närmare

föreskrifter om ansökningsförfarandet, dvs. hur ansökningar skall

utformas och vad de skall innehålla.

9 §

Bestämmelsen motsvarar nuvarande 12 § andra stycket.

10 §

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.1.

Bestämmelsen motsvara nuvarande 8 § första stycket.

11 §

Bestämmelsen är ny och har behandlats närmare i avsnitt 8.5.

Enligt första stycket krävs tillstånd till utförsel i de fall som enligt 7 §

nu är tillståndsfria. Tillstånd skall dock lämnas.

Andra stycket motsvarar nuvarande 8 § andra stycket.

13 §

Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.4.

Bestämmelsen är ny och innebär att tillstånd till utförsel är giltiga i

endast ett år.

Övergångsbestämmelserna

Av p. 2 framgår att gamla tillstånd till utförsel upphör att gälla efter

utgången av år 2000.

12.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land

inom Europeiska unionen

3 §

Ändringen avser p. 8 och är en följd av att det inte direkt i 5 kap.

kulturminneslagen anges vilka föremål som är tillståndspliktiga vid

utförsel.

Sammanfattning av betänkandena Skyddet av

kulturmiljön (SOU 1996:128) och delbetänkandet

Kulturegendomar och kulturföremål (SOU 1995:128)

samt promemorian Kulturhistoriskt värdefulla

samlingar i fideikommiss

Skyddet av kulturmiljön (SOU 1996:128) och

Kulturegendomar och kulturföremål (1995:128)

Inledning

Kulturarvsutredningen föreslår i betänkandena ett antal förändringar och

tillägg i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen).

Vidare lämnas förslag på förändringar i regeringsformen, lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, lagen (1963:583) om avveckling

av fideikommiss (avvecklingslagen), lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m., naturvårdslagen

(1964:822) och plan- och bygglagen (1987:10).

Byggnader och miljöer

Länsstyrelsens nuvarande möjlighet att förordna om skyldighet att

anmäla rivning och andra ändringar av byggnader m.m. av

byggnadsminnesklass till länsstyrelsen, föreslås bli utvidgade.

Möjligheten bör stå till buds för byggnader m.m. av kulturhistoriskt

värde oavsett om en byggnadsminnesförklaring kan bli aktuell eller ej,

om staten på annat sätt engagerat sig för ett bevarande, t. ex. genom att

lämna bidrag. Anmälningsplikt bör också kunna beslutas i

byggnadsminnesärenden som är under handläggning. I sådana pågående

ärenden bör anmälningsplikten inte få gälla längre än tre år, men i andra

fall bör beslutet kunna förlängas. Om inte länsstyrelsen inom en månad

från det att anmälan kom in till länsstyrelsen beslutar att förbjuda

anmälda åtgärder skall de få utföras. Vidare föreslås att det i 3 kap.

kulturminneslagen förs in regler som gör det möjligt att låta

skyddsföreskrifterna vid en byggnadsminnesförklaring omfatta lösöre,

som på ett väsentligt sätt bidrar till byggnadsminnets kulturhistoriska

värde. Föremålen skall förtecknas i skyddsföreskrifterna, som skall ange

hur de skall förevaras, hur de skall underhållas och i vilka avseenden de

inte får ändras. En förutsättning för skydd är att ägaren samtycker. En

mindre justering av ansvarsreglerna föreslås också.

För att möjliggöra att såväl bebyggda områden som kulturlandskap

skyddas bör ett områdesskydd införas i kulturminneslagen. Vad som

skyddas och hur skydd och vård skall ske uttrycks i skyddsbestämmelser,

anpassade för respektive objekt/område. Kulturreservat föreslås bli

benämningen för skyddade områden, medan skyddade byggnader även i

fortsättningen bör kallas byggnadsminnen. Termen skyddsföreskrifter

föreslås bli utbytt mot skyddsbestämmelser, eftersom ordet föreskrifter i

författningstext bör vara reserverat för föreskrifter i regeringsformens

mening.

Bestämmelsen om en uttrycklig rätt för var och en att väcka fråga om

byggnadsminne bör i förenklingssyfte tas bort. Statliga

fastighetsförvaltande myndigheter bör göras skyldiga att anmäla

överlåtelser av statliga byggnadsminnen till fastighetsregistret.

Prästgårdar

Många prästgårdar har sådana betydande kulturhistoriska värden att de

även efter det att relationerna mellan staten och svenska kyrkan ändras

den 1 januari 2000 bör stå under skyddsregler. Ändringar av prästgårdar

byggda före år 1940 bör därför kräva tillstånd av länsstyrelsen.

Länsstyrelsen bör före utgången av år 1999 avgöra om skyddet skall

bestå. Prästgårdarna bör heller inte få överlåtas utan en föregående

anmälan till länsstyrelsen.

Efter år 1999 bör endast de prästgårdar länsstyrelsen valt ut stå under

tillstånds- och anmälningsplikt.

Riksantikvarieämbetet bör få möjlighet att besluta om tillståndsplikt

och anmälningsplikt även för prästgårdar byggda efter 1940.

Kyrkstäder

Kyrkstäderna bör på grund av sina kulturhistoriska värden ses som

kyrkliga kulturminnen och få skyddsregler i kulturminneslagen som

kyrkliga kulturminnen. Reglerna bör innebära att kyrkstäderna skall

underhållas så att deras kulturhistoriska värde inte minskar eller

förvanskas. Väsentliga ändringar bör stå under länsstyrelsens prövning.

Länsstyrelsen bör också få besluta om anmälningsskyldighet vid

ägarbyten inom kyrkstäder.

De gamla reglerna (1817 och 1849 års kungliga skrivelser) om att

tillstånd krävs för köp och bygge av kyrkstuga upphävs och ersätts inte

med någon annan form av förvärvsprövning. Att nyttjandet av kyrkstuga

och kammare överensstämmer med god kyrkstadssed kan tillses av

markupplåtaren, som också bedöms ha intresse av att så sker.

Ortnamn

Enligt kulturarvsutredningen bör all statlig och kommunal

ortnamnsverksamhet utövas med hänsyn till ortnamnens kulturvärden,

dvs. enligt god ortnamnssed. På grund härav bör en hänssynsregel, som

gör detta till en skyldighet, tas in i kulturminneslagen. I regel bör detta

leda till att hävdvunna ortnamnsformer prioriteras. Regeln bör också

kräva respekt för riktiga språkliga former, däribland vad som gäller för

minoritetsspråken samiska och finska. Nya namn skall inte bildas innan

en eventuell påverkan på hävdvunna namn beaktats.

Kulturarvsutredningen föreslår att hänsynsregeln inte förenas med

sanktioner vid överträdelse, utan att den i stället skall få genomslag

framst genom kompletterande informationsinsatser.

Överklagande

Kulturarvsutredningen föreslår att överprövningen av beslut som till slut

ändå kan prövas av en domstol redan från början skall ske hos domstol.

Finns regler om ersättning till enskild på grund av ett beslut eller är en

politisk styrning påkallad bör regeringen vara slutinstans. Dessa principer

innebär att prövning av överklaganden av beslut om fornminnen bör

flyttas från regeringen till domstol, medan beslut om byggnadsminnes-

och kulturreservatsförklaring bör överklagas hos regeringen i stället för

hos domstol.

Kulturminneslagen och regeringsformen

Regeln i 2 kap. 9 § kulturminneslagen avser föreskrifter i

regeringsformens mening. Enligt regeringsformen får länsstyrelsen inte

direkt överlämna rätten att besluta om föreskrifter av sådan art.

Eftersom det finns ett behov av att reglera allmänhetens tillträde till

fornminnen och andra känsliga kulturmiljöer bör regeringsformen ändras

så att detta blir möjligt. I kulturminneslagen bör sedan tas in ett

bemyndigande som ger regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer möjlighet rätt att utfärda föreskrifter för allmänheten till

skydd för fornminnen och andra kulturmiljöer.

Vidare bör enligt kulturarvsutredningen reglerna om generella viten i

kulturminneslagen ändras till bötesbestämmelser.

Kulturegendomar

Kulturarvsutredningen lämnar ett förslag som skall göra det möjligt att

betala arvs- och gåvoskatt genom underhållsinsatser för kulturhistoriskt

värdefull egendom. Förslaget är utformat så att anstånd skall få lämnas

under högst tio år från skattens fastställande för fast egendom som är

förklarad som byggnadsminne eller som enligt intyg av länsstyrelsen är

av beskaffenhet att kunna bli byggnadsminne.

Fideikommiss

Kulturarvsutredningen föreslår att regler tas in i avvecklingslagen som

innebär ett undantag från avvecklingsbestämmelserna för särskilt

värdefulla fideikommiss. Dessa skall inte avvecklas förrän deras

långsiktiga bevarande i sammanhållen form tryggats på annat sätt.

Enligt kulturarvsutredningen bör vidare reglerna om

fideikommissaktiebolag i avvecklingslagen ändras så att

tillståndsprövningen och befogenheten att godkänna ändringar i

bolagsordningen läggs på Fideikommissnämnden i stället för regeringen.

Även ärenden som rör mer betydande värde eller om frågor av större vikt

ur allmän synpunkt bör fortsättningsvis prövas av regeringen.

För att öka möjligheten att bevara fideikommissegendom i samlat

skick föreslås av utredningen att innehavaren skall kunna överföra sådan

fideikommissegendom som har ett särskilt kulturhistoriskt värde till en

stiftelse. Till stiftelsen också kunna överföras egendom som ger den en

ekonomisk bas. Stiftelseförordnandet skall innehålla de bestämmelser

som behövs för att skydda och vårda egendomen samt hindra att den

skingras.

Enligt Kulturarvsutredningen skall Fideikommissnämndens beslut i

fråga om överföring av egendom till ett aktiebolag eller en stiftelse kunna

överklagas. I de frågor som skall prövas av regeringen skall

Fideikommissnämnden med eget yttrande överlämna ärendet till

regeringen.

Utförsel av kulturföremål

De föremål som anges i EG:s förordning om export av kulturföremål bör

med viss anpassning vad gäller ålders- och värdegränser rymma även de

föremålskategorier som bör omfattas av tillståndsplikt även enligt de

svenska reglerna. Undantag får göras för samiska kulturföremål.

Om ett tillståndspliktigt föremål befinns ha stor betydelse för det

nationella kulturarvet bör tillstånd till utförsel inte ges. De kriterier som

bör användas för att avgöra om ett föremål har denna betydelse bör anges

i kulturminneslagen. Vid bedömningen bör beaktas om föremålet 1) är

sällsynt eller särskilt representativt för landets kulturhistoria, varvid

hänsyn skall tas till förekomsten av motsvarande föremål i allmänt

tillgängliga samlingar, 2) har ett värdefullt samband med en kulturmiljö

av stor betydelse och lämpligen kan återställas dit, 3 ) är knutet till en

betydelsefull person eller händelse i svensk historia, eller 4) av annan

synnerligen anledning bör bevaras i landet.

En lösenskyldighet för staten vid avslag på ansökan om exporttillstånd

bör inte införas. Nuvarande möjligheter för regeringen att köpa in

kulturföremål bör kvarstå och alltså kunna utnyttjas även i fall då

exporttillstånd vägrats för ett föremål. Likaså bör regeringens möjlighet

att även i fall då ett kulturföremål har stor betydelse för det nationella

kulturarvet medge utförsel kvarstå. Regeln därom bör utformas så att om

tillstånd har vägrats genom lagakraftägande beslut får regeringen, om

synnerliga skäl föreligger, medge att ett föremål förs ut ur landet. Den

nuvarande tillstånds- och prövningsfriheten i vissa situationer bör

omvandlas till en rätt till tillstånd i motsvarande situationer. Sålunda bör

tillstånd till utförsel ges om 1) föremålets ägare flyttar från Sverige för

att bosätta sig i ett annat land, 2) föremålet genom arv, testamente eller

bodelning har förvärvats av en enskild person som är bosatt i ett annat

land, 3) föremålet förs ut av en offentlig institution här i landet eller en

institution som får bidrag av stat, kommun eller landstingskommun och

det skall föras tillbaka till Sverige, 4) föremålet förs ut av en enskild

person för att användas i samband med offentlig kulturverksamhet och

det skall föras tillbaka till Sverige eller 5) föremålet är tillfälligt inlånat

från utlandet. Tillstånd bör också få ges om föremålet förvärvats av en

institution i utlandet och förvärvet kan antas främja kunskapen om

svenska kulturföremål.

Den nuvarande uppdelningen i svenska respektive utländska

kulturföremål bör behållas. Dock bör åldersgränsen för utländska

kulturföremål ändras, så att sådana föremål som funnits i Sverige i mer

än 100 år omfattas.

Inom huvudparten av de föremålskategorier som återfinns i EG-

bilagan finns föremål som även fortsättningsvis bör omfattas av

tillståndsplikt vid utförsel från Sverige. I stället för EG-bilagans ålders-

och värdegränser bör dock motsvarande gränser anpassade efter svenska

behov användas. En viss revision av såväl kategoriformuleringar som

ålders- och värdegränser bör göras.

Prövningen av ansökningar bör så långt möjligt samordnas med

prövningen av ansökningar om EG-licens för export av kulturföremål.

Detta innebär bl.a. att någon avgift inte skall tas ut av sökanden.

Tillståndsmyndigheterna bör i lag ges rätt att inför auktioner och andra

försäljningar som riktar sig till allmänheten få tillkännage i

försäljningslokalen vilka föremål som enligt deras respektive uppfattning

inte bör få föras ut ur landet.

Tillstånd bör tidsbegränsas till att gälla högst ett år. Tillstånd som getts

med stöd av äldre bestämmelser bör fortsätta att gälla till ett år efter

ikraftträdandet av nya regler.

Riksantikvarieämbetet bör utan krav på prövningstillstånd i Kam-

marrätten få överklaga en allmän förvaltningsdomstols beslut att ge

tillstånd till utförsel.

Kulturhistoriskt värdefulla samlingar i fideikommiss

I promemorian föreslogs att skattepliktig reavinst eller avdragsgill

reaförlust inte skall uppkomma om en samling som avses i 17 § lagen om

avveckling av fideikommiss överförs till ett aktiebolag genom tillskott i

samband med aktieteckning. Vidare föreslogs att undantaget från

reavinstbeskattning när bolaget avyttrar en fideikommissfastighet och när

en aktieägare avyttrar aktie i ett fideikommissaktiebolag upphävs.

Delar av Kulturarvsutredningens författningsförslag i

betänkandet Skyddet av kulturmiljön (SOU

1996:128)

Transumt

-----------------------------------------------

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

dels att 3 kap. 20 och 21 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubrikerna närmast före 3 kap. 4 och 10 §§ skall utgå,

dels att nuvarande 3 kap. 9 15 och 18 21 §§ skall betecknas 3 kap. 7 13

och 16 19 §§ samt att nuvarande 4 kap. 7 10, 15 och 16 §§ skall betecknas

4 kap. 6 10 och 18 §§,

dels att 1 kap. 2 §, 2 kap. 9, 21 a och 24 §§, 3 kap. 1 9 och 12 19 §§,

4 kap. 1 4, 7 och 10 16 §§ samt rubrikerna närmast före 3 kap. 1 § samt

4 kap. 2, 11 och 16 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 3 kap. 14 § skall sättas närmast före 3 kap.

12 §, rubriken närmast före 3 kap. 16 § skall sättas närmast före 3 kap. 15 §

samt rubriken närmast före 3 kap. 19 § skall sättas närmast före 3 kap. 17 §,

dels att i lagen skall införas nya paragrafer, 1 kap. 4 § och 4 kap. 17 och

18 §§, samt närmast före 1 kap. 4 §, 3 kap. 8 § och 4 kap. 17 § nya

rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

2 §

I denna lag finns bestämmelser

om fornminnen, byggnadsminnen

och kyrkliga kulturminnen samt om

utförsel av kulturföremål ur landet.

I denna lag finns bestämmelser

om ortnamn, fornminnen, kulturhis-

toriskt värdefulla byggnader, an-

läggningar och områden, kyrkliga

kulturminnen samt om utförsel och

återlämnande av kulturföremål.

Länsstyrelsen har tillsyn över kulturminnesvården i länet.

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer, i denna lag i fort-

sättningen kallat Riksantikvarieämbetet, har överinseende över kulturmin-

nesvården i landet. Riksantikvarieämbetet får överklaga beslut av domstol

eller annan myndighet enligt denna lag.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ortnamn

4 §

Vid statlig och kommunal verk-

samhet skall god ortnamnssed iakt-

tas. Detta innebär

att hävdvunna ortnamn inte utan

starka skäl ändras till form och syft-

ning,

att stavningen av ortnamn i

övrigt sker enligt vedertagna

språkriktighetsregler, om inte

hävdvunna stavningsformer talar

för annat,

att vid nybildning av ortnamn

deras påverkan på hävdvunna namn

beaktas och

att i flerspråkiga områden

svenska, samiska och finska namn

så långt möjligt används på kartor

samt vid skyltning och övrig

utmärkning.

Namn som godkänts för offentlig

kartproduktion skall användas i sin

godkända form.

2 kap.

9 §1

Länsstyrelsen får meddela sär-

skilda föreskrifter till skydd för en

fast fornlämning.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får med-

dela skydds- och ordningsföreskrif-

ter rörande vad allmänheten har att

iaktta inom och i närheten av områ-

den som avses i 2 §.

Föreskrifterna får även meddelas

för område som enligt 2 § inte hör

till fornlämningen under förutsätt-

ning att pågående användning av

marken härigenom inte försvåras

avsevärt.

Föreskrifter som avses i första

stycket får även meddelas för områ-

den där fornfynd har påträffats, om

det kan ske utan att någon väsentlig

olägenhet uppstår. Sådana

föreskrifter får gälla längst till dess

att platsen har undersökts enligt

8 §.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Länsstyrelsen får fridlysa en

plats där fornfynd påträffats, om det

kan ske utan att någon väsentlig

olägenhet uppstår. Fridlysning får

ske intill dess platsen har

undersökts enligt 8 §.

Länsstyrelsen får meddela sär-

skilda bestämmelser om använd-

ningen av mark i närheten av områ-

den som avses i 2 § under förut-

sättning att den pågående använd-

ningen inte avsevärt försvåras.

Föreskrifter eller fridlysning får

förenas med vite.

Ett beslut om föreskrifter eller

fridlysning skall kungöras på lämp-

ligt sätt.

21 a2 §

Till böter eller fängelse i högst

sex månader döms den som av upp-

såt eller oaktsamhet

1. inte anmäler fornfynd enligt

5 §,

2. inte gör anmälan enligt 10 §

andra stycket eller

3. bryter mot 18 §.

Till böter eller fängelse i högst

sex månader döms den som av upp-

såt eller oaktsamhet

1. inte anmäler fornfynd enligt

5 §,

2. bryter mot föreskrifter medde-

lade med stöd av 9 § ,

3. inte gör anmälan enligt 10 §

andra stycket eller

4. bryter mot 18 §.

24 §3

Beslut av länsstyrelsen överkla-

gas hos allmän förvaltningsdomstol

när det gäller

1. fastställelse av gränserna för

ett fornlämningsområde enligt 2 §,

2. särskilda ordningsföreskrifter

enligt 9 §,

3. fridlysning enligt 9 § eller

4. tillstånd att medföra och an-

vända metallsökare enligt 20 §.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

eller länsstyrelsen enligt detta

kapitel överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol, om inte annat

följer av andra stycket eller 25 §.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

enligt 16 § överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

enligt 17 § överklagas hos rege-

ringen.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut i övrigt enligt detta

kapitel av länsstyrelsen eller

Riksantikvarieämbetet får

överklagas hos regeringen, om inte

annat följer av 25 §.

Kommunen får överklaga läns-

styrelsens beslut enligt 2 § andra

stycket, 9 § första och fjärde styck-

ena och 12 § andra stycket.

Kommunen får överklaga

länsstyrelsens beslut enligt 2 §

andra stycket, 9 § första och andra

styckena och 12 § andra stycket.

3 kap. Byggnadsminnen

3 kap. Kulturhistoriskt vär-

defulla byggnader, anlägg-

ningar och områden

1 §

En byggnad som är synnerligen

märklig genom sitt kulturhistoriska

värde eller som ingår i ett kulturhis-

toriskt synnerligen märkligt bebyg-

gelseområde får förklaras för bygg-

nadsminne av länsstyrelsen. Be-

stämmelserna om byggnadsminnen

enligt detta kapitel får också tilläm-

pas på park, trädgård eller annan

anläggning av kulturhistoriskt

värde.

Bestämmelserna i detta kapitel

är tillämpliga på kulturhistoriskt

värdefulla byggnader och

bebyggelseområden, parker,

trädgårdar och andra anläggningar

samt landskapsavsnitt.

I fråga om byggnad av sådant

värde som sägs i första stycket och

som tillhör staten gäller de bestäm-

melser som regeringen meddelar

om statliga byggnadsminnen. Om

ett statligt byggnadsminne övergår

till annan ägare än staten, skall det

därmed utgöra ett byggnadsminne

enligt denna lag.

Att en byggnad m.m. är skyddad

som fast fornlämning eller som

kyrkligt kulturminne enligt denna

lag hindrar inte tillämpning av

bestämmelserna i detta kapitel.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skyddets innebörd och omfattning

Byggnadsminnen och kultur-

reservat

2 §

När en byggnad förklaras för

byggnadsminne, skall länsstyrelsen

genom skyddsföreskrifter ange på

vilket sätt byggnaden skall vårdas

och underhållas samt i vilka

avseenden den inte får ändras.

Byggnader och bebyggelseområ-

den, parker, trädgårdar och andra

anläggningar samt landskapsavsnitt

som är synnerligen märkliga genom

sitt kulturhistoriska värde får

förklaras för byggnadsminne eller

kulturreservat av länsstyrelsen.

Om det behövs får föreskrifterna

också innehålla bestämmelser om

att ett område kring byggnaden

skall hållas i sådant skick att

byggnadsminnets utseende och

karaktär inte förvanskas.

För egendom som tillhör staten

gäller de bestämmelser regeringen

meddelar om statliga byggnadsmin-

nen eller kulturreservat. Om sådan

egendom övergår till annan ägare

än staten, skall de bestämmelser

regeringen har meddelat gälla som

skyddsbestämmelser enligt detta

kapitel.

3 §

I en byggnadsminnes- eller kul-

turreservatsförklaring skall

länsstyrelsen genom

skyddsbestämmelser ange i vilka

avseenden egendomen inte får

ändras och hur vård och underhåll

skall utföras. I skyddsbe-

stämmelserna får också tas upp så-

dant lösöre som väsentligen bidrar

till egendomens kulturhistoriska

värde samt anges var lösöret skall

förvaras, hur det skall underhållas

och i vilka avseenden det inte får

förändras.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skyddsföreskrifter skall så långt

möjligt utformas i samförstånd med

byggnadens ägare och ägare till

kringliggande markområde. Ägaren

får inte åläggas mera omfattande

skyldigheter än vad som är ound-

gängligen nödvändigt för att bibe-

hålla byggnadsminnets kulturhisto-

riska värde. Hänsyn skall tas till

byggnadens användning och äga-

rens skäliga önskemål.

Skyddsbestämmelserna skall så

långt möjligt utformas i

samförstånd med sakägare. En

sakägare får inte åläggas mer

omfattande skyldigheter än som

motiveras av bevarandet av det

kulturhistoriska värdet. Skälig

hänsyn skall tas till användningen

av byggnaden, anläggningen eller

området och till sakägarens

önskemål i övrigt. För att

skyddsbestämmelserna skall få

omfatta lösöre fordras ägarens

samtycke.

I fråga om tillstånd till avvikelse

från skyddsbestämmelserna finns

föreskrifter i 12 §.

4 §4

Fråga om en byggnad bör

förklaras för byggnadsminne kan

väckas av var och en genom

ansökan eller tas upp av

länsstyrelsen på eget initiativ.

I avvaktan på slutligt beslut i ett

ärende om byggnadsminnes- eller

kulturreservatsförklaring får

länsstyrelsen besluta om skyldighet

att till länsstyrelsen anmäla

förestående åtgärder som innebär

uppförande, rivning eller andra

ändringar av byggnader eller

anläggningar i den mån åtgärderna

är ägnade att minska det

kulturhistoriska värdet (anmäl-

ningsplikt). Ett sådant beslut medför

förbud mot att utföra angivna åt-

gärder innan en anmälan har gjorts

till länsstyrelsen och under en

månad sedan den kommit in dit, om

inte länsstyrelsen dessförinnan har

godkänt åtgärderna.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ansökan om att en byggnad skall

förklaras för byggnadsminne skall

innehålla uppgifter om vilken

fastighet byggnaden är belägen på

och om fastighetens ägare samt

beskrivning av byggnaden. I

ansökningen bör även anges vilka

omständigheter som åberopas för

att byggnaden bör förklaras för

byggnadsminne.

Ett beslut enligt första stycket

förfaller om länsstyrelsen avgör

ärendet utan att utfärda förklaring

eller när tre år förflutit från det att

beslutet om anmälningsplikt

meddelades.

Innan länsstyrelsen fattar beslut

som enligt detta kapitel kan

medföra rätt till ersättning eller

inlösen för ägare eller någon

annan, skall länsstyrelsen

undersöka om medel för detta finns

tillgängliga.

5 §

Då fråga väckts eller tagits upp

om att en byggnad skall förklaras

för byggnadsminne, får länsstyrel-

sen i avvaktan på ärendets slutliga

prövning meddela förbud mot åt-

gärder som kan minska eller för-

störa byggnadens kulturhistoriska

värde. Förbudet får gälla för en

tid av högst sex månader. Om det

finns synnerliga skäl får det för-

längas, dock högst med sex måna-

der för varje gång.

Om länsstyrelsen vill förbjuda

en åtgärd som avses i 4 §, skall

länsstyrelsen underrätta den som

gjort anmälan om detta inom en

månad från det att anmälan kom

in. Sker det inte, får åtgärden

utföras. Länsstyrelsen får

förbjuda åtgärder som avses i 4 §

även utan ett föregående beslut

om anmälningsplikt.

Ett förbud enligt första stycket

får gälla i högst sex månader. Om

det finns synnerliga skäl får för-

budet förlängas i högst sex måna-

der varje gång.

Beslutar länsstyrelsen att för-

bjuda en åtgärd enligt första

stycket har ägare eller innehavare

av särskild rätt till berörd

fastighet rätt till ersättning för

skada enligt föreskrifterna i 8 11

§§.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §5

Om en byggnad kan antas

komma ifråga som byggnadsminne,

får länsstyrelsen, utan att fråga

väckts om byggnadsminnesförkla-

ring, förordna att anmälan till läns-

styrelsen skall göras, innan byggna-

den rivs eller ändras på ett sätt som

väsentligt minskar dess kulturhisto-

riska värde.

Regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer får meddela

skydds- och ordningsföreskrifter för

vad allmänheten har att iaktta inom

ett område som är byggnadsminne

eller kulturreservat.

Länsstyrelsen skall inom en må-

nad från det anmälningen kom in

dit avgöra om den skall ta upp

fråga om

byggnadsminnesförklaring av den

berörda byggnaden. Under denna

frist får den anmälda åtgärden inte

vidtas utan att länsstyrelsen har

medgett det.

7 §

Om ett statligt byggnadsminne

har övergått till att bli byggnads-

minne enligt detta kapitel, skall

länsstyrelsen utfärda förklaring om

detta.

.

8 §

Länsstyrelsen skall för anteck-

ning i fastighetsboken ofördröjligen

underrätta inskrivningsmyndigheten

1. då fråga väckts eller tagits

upp om att en byggnad skall

förklaras för byggnadsminne eller

förklaring utfärdats enligt 7 §,

2. då förordnande enligt 6 §

första stycket meddelats eller upp-

hävts,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3. då beslut om byggnadsmin-

nesförklaring vunnit laga kraft eller

hävts, eller

4. då ansökan om byggnads-

minnesförklaring avslagits.

f.d. 9 §

7 §

Riksantikvarieämbetet, länssty-

relsen eller den som arbetar på läns-

styrelsens uppdrag har rätt att få till-

träde till byggnader med tillhörande

markområde samt att där vidta de

åtgärder och undersökningar som

behövs för lagens tillämpning.

Riksantikvarieämbetet,

länsstyrelsen eller den som arbetar

på länsstyrelsens uppdrag har rätt

att få tillträde till byggnader,

anläggningar och områden som

berörs av byggnadsminnes- eller

kulturreservatsförklaring samt att

där vidta de åtgärder och

undersökningar som behövs för la-

gens tillämpning.

Bestämmelser om ersättning och

inlösen

Ersättning och inlösen

f.d. 10 §

8 §

Ägare och innehavare av särskild

rätt till fastighet har rätt till

ersättning av staten om

skyddsföreskrifter

1. utgör hinder för rivning av en

byggnad och skadan därav är bety-

dande i förhållande till värdet av be-

rörd del av fastigheten, eller

2. på annat sätt innebär att pågå-

ende markanvändning avsevärt för-

svåras inom berörd del av fastighe-

ten.

Ägare och innehavare av särskild

rätt till fastighet har rätt till

ersättning av staten om

skyddbestämmelser

1. utgör hinder för rivning av en

byggnad och skadan därav är bety-

dande i förhållande till värdet av be-

rörd del av fastigheten, eller

2. på annat sätt innebär att pågå-

ende markanvändning avsevärt för-

svåras inom berörd del av fastighe-

ten.

Ersättning enligt första stycket får, om det är lämpligt, utgå med årliga

belopp med rätt för sakägaren eller staten att erhålla omprövning vid

ändrade förhållanden.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Medför skyddsföreskrifter att

synnerligt men uppkommer vid an-

vändningen av fastigheten, är staten

skyldig att lösa fastigheten om äga-

ren begär det.

Medför skyddsbestämmelser att

synnerligt men uppkommer vid an-

vändningen av fastigheten, är staten

skyldig att lösa fastigheten om äga-

ren begär det.

Bestämmelserna enligt första stycket tillämpas också då länsstyrelsen

meddelat förbud enligt 5 §. Ersättning som därvid utgår skall, om det finns

skäl, avräknas mot ersättning som sedermera kan komma att utgå med stöd

av denna paragraf.

Vid tillämpningen av första och

tredje styckena skall, utan hinder av

föreskrifterna om förlust av talan

eller rätt till ersättning eller inlösen

i 11 och 20 §§ eller 15 kap. 4 §

plan- och bygglagen (1987:10),

även beaktas andra beslut om

skyddsföreskrifter samt beslut som

avses i 14 kap. 8 § första stycket 2

och 3 plan- och bygglagen, under

förutsättning att besluten meddelats

inom tio år före det senaste beslutet

om skyddsföreskrifter.

Vid tillämpningen av första och

tredje styckena skall även beaktas

andra beslut om

skyddsbestämmelser samt beslut

som avses i 14 kap. 8 § första

stycket 2 och 3 plan- och bygglagen

(1987:10), 5, 8, 9, 11 och 19 §§

naturvårdslagen (1964:822), förbud

enligt 20 § andra stycket och 21 §

andra stycket samma lag och beslut

enligt 18 § skogsvårdslagen

(1979:429) och 19 kap. 2 §

vattenlagen (1983:291), under

förutsättning att besluten meddelats

inom tio år före det senaste beslutet

om skyddsbestämmelser. Dessutom

skall beaktas sådan inverkan av

hänsynstaganden enligt 30 §

skogsvårdslagen som i särskilda fall

har inträtt under samma tid. Har

talan eller rätt till ersättning eller

inlösen med anledning av nyss

angivna beslut förlorats på grund

av bestämmelserna i 9 § eller

motsvarande bestämmelser i plan-

och bygglagen, naturvårdslagen,

skogsvårdslagen eller vattenlagen,

utgör detta förhållande inte något

hinder mot att beslutet beaktas.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

f.d. 11 §

9 §

Har fråga väckts om att en bygg-

nad skall förklaras för byggnads-

minne, får länsstyrelsen förelägga

den som vill göra anspråk på ersätt-

ning eller inlösen att inom viss tid,

minst två månader från det han fått

del av föreläggandet, anmäla detta

till länsstyrelsen. Ett sådant föreläg-

gande skall åtföljas av uppgift om

de skyddsföreskrifter som avses bli

utfärdade. Den som inte anmäler

sina anspråk inom den utsatta tiden

har förlorat sin rätt till ersättning

eller inlösen.

Innan beslut fattas om bygg-

nadsminnes- eller kulturreservats-

förklaring, får länsstyrelsen före-

lägga den som vill göra anspråk på

ersättning eller inlösen att inom viss

tid, minst två månader från det han

fått del av föreläggandet, anmäla

detta till länsstyrelsen. Ett sådant

föreläggande skall åtföljas av

uppgift om de skyddsbestämmelser

som avses bli utfärdade. Den som

inte anmäler sina anspråk inom den

utsatta tiden har förlorat sin rätt till

ersättning eller inlösen.

Länsstyrelsen beslutar om ersättning och inlösen.

Avtal mellan staten och en sakägare eller vad de uppenbarligen har förut-

satt skall gälla mellan dem i fråga om ersättning eller inlösen skall även

gälla för den som senare förvärvar sakägarens rätt.

Ändring och hävande

Ändring och hävande

f.d. 14 §

12 §

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen lämna tillstånd till att

ett byggnadsminne ändras i strid

mot skyddsföreskrifterna.

Om det finns särskilda skäl, får

länsstyrelsen lämna tillstånd till att

ett byggnadsminne eller

kulturreservat ändras i strid mot

skyddsbestämmelserna.

Länsstyrelsen får ställa de villkor

för tillståndet som är skäliga med

hänsyn till de förhållanden som för-

anleder ändringen. Villkoren får

avse hur ändringen skall utföras

samt den dokumentation som be-

hövs.

Länsstyrelsen får ställa de villkor

för tillståndet som är skäliga med

hänsyn till de förhållanden som för-

anleder ändringen. Villkoren får

avse hur ändringen skall utföras

samt den dokumentation som

behövs. Utseende och beskaffenhet

före ändringen skall alltid

dokumenteras, om det inte är

uppenbart onödigt.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

f.d. 15 §

13 §

Om bibehållandet av ett bygg-

nadsminne medför hinder,

olägenhet eller kostnad som inte

står i rimligt förhållande till dess

betydelse, får länsstyrelsen jämka

skyddsföreskrifterna eller häva

byggnadsminnesförklaringen.

Länsstyrelsen får också häva en

byggnadsminnesförklaring som

framstår såsom ändamålslös.

Om ett byggnadsminne eller kul-

turreservat medför hinder,

olägenhet eller kostnad som inte

står i rimligt förhållande till dess

betydelse, får länsstyrelsen jämka

skyddsbestämmelserna eller häva

förklaringen. Länsstyrelsen får

också häva en förklaring som

framstår såsom ändamålslös.

Regeringen får häva en bygg-

nadsminnesförklaring eller jämka

skyddsföreskrifter, om regeringen

ger tillstånd till expropriation som

rör byggnaden eller kringliggande

område och byggnadsminnesförkla-

ringen eller skyddsföreskrifterna

inte kan bestå utan olägenhet för ex-

propriationsändamålet.

Regeringen får häva en

förklaring eller jämka

skyddsbestämmelser, om regeringen

ger tillstånd till expropriation som

rör ett byggnadsminne eller

kulturreservat och skyddsbe-

stämmelserna inte kan bestå utan

olägenhet för

expropriationsändamålet.

Vid beslut om att häva en bygg-

nadsminnesförklaring eller att

jämka skyddsföreskrifter får

länsstyrelsen eller regeringen

förordna att den som begär

hävandet eller jämkningen skall

bekosta särskild dokumentation av

byggnaden, om det är skäligt.

Vid beslut om att häva en förkla-

ring eller att jämka skyddsbestäm-

melser får länsstyrelsen eller rege-

ringen förordna att den som begär

hävandet eller jämkningen skall be-

kosta särskild dokumentation, om

det är skäligt.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ansvarsbestämmelser m.m.

Anmälningsplikt för byggnader,

anläggningar och områden

f.d. 16 §

14 §

Om ägaren till ett

byggnadsminne försummar det som

åligger honom enligt

skyddsföreskrifterna, får

länsstyrelsen förelägga honom att

inom viss skälig tid vidta nödvän-

diga åtgärder. Föreläggandet får

inte omfatta åtgärder som med

hänsyn till byggnadens användning

och omständigheter i övrigt är

oskäligt betungande. Om

föreläggandet inte följs, får

länsstyrelsen utföra åtgärderna på

ägarens bekostnad.

Utan att fråga uppkommit om

byggnadsminnes- eller kulturreser-

vatsförklaring får länsstyrelsen be-

sluta om anmälningsplikt enligt 4 §

första stycket för byggnader, an-

läggningar, områden och

landskapsavsnitt av kulturhistoriskt

värde, om staten betalar bidrag till

bevarande av kulturhistoriska

värden eller på annat sätt har

medverkat till att säkerställa

kulturhistoriska värden.

Ansvarsbestämmelser m.m.

f.d. 17 §

15 §

Om ett byggnadsminne har än-

drats i strid mot meddelade skydds-

föreskrifter, får länsstyrelsen före-

lägga ägaren att återställa

ändringen om det är möjligt. Ett

sådant föreläggande får förenas

med vite.

Länsstyrelsen får i fråga om

byggnadsminne eller kulturreservat

hos kronofogdemyndigheten begära

särskild handräckning enligt lagen

(1990:746) om betalningsföreläg-

gande och handräckning för att

1. avbryta pågående förstörelse,

2. säkerställa vård- eller under-

hållsskyldighet enligt skyddsbe-

stämmelserna,

3. återställa ändringar som skett

i strid med skyddsbestämmelserna,

eller

4. i övrigt säkerställa efterlevna-

den av bestämmelser enligt detta

kapitel.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Kronofogdemyndigheten får

meddela särskild handräckning för

att avbryta pågående förstörelse av

ett byggnadsminne eller för att åter-

ställa det. Även i annat fall får

handräckning beslutas, om det

behövs för att bestämmelse i detta

kapitel skall efterlevas.

I fall som avses i första stycket

får länsstyrelsen i stället för att be-

gära särskild handräckning

förelägga den som är ansvarig att

vidta rättelse eller avbryta

pågående åtgärder. Ett sådant

föreläggande får förenas med vite.

Har ett beslut om föreläggande

meddelats någon i egenskap av

ägare till viss fastighet och övergår

fastigheten till ny ägare gäller

föreläggandet i stället mot denne.

Har i föreläggandet utsatts löpande

vite enligt lagen (1985:206) om

viten, och har fastigheten övergått

genom köp, byte eller gåva, gäller

vitet mot den nye ägaren räknat

från tidpunkten för

äganderättsövergången under

förutsättning att anteckning om

vitesföreläggandet enligt fjärde

stycket gjorts dessförinnan.

Löpande vite som avser viss period

får tas ut endast av den som var

ägare vid periodens början. Annat

vite gäller inte mot den nye ägaren,

men får sättas ut mot denne.

Beslut om föreläggande eller om

återkallat föreläggande skall genast

tillställas inskrivningsmyndigheten

för anteckning i inskrivningsregis-

tret.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

f.d. 18 §

16 §

Till böter döms den som

1. i strid mot meddelade skydds-

föreskrifter river eller på annat sätt

förstör ett byggnadsminne eller än-

drar det utan tillstånd enligt 14 §

eller utan iakttagande av villkor för

sådant tillstånd eller

2. bryter mot förbud som med-

delats enligt 5 § eller förordnande

enligt 6 § första stycket eller vidtar

ågärder i strid mot bestämmelserna

i 6 § andra stycket.

Till böter döms den som

1. i fråga om ett byggnadsminne

eller kulturreservat i strid mot

skyddsbestämmelserna helt eller

delvis river, på annat sätt förstör

eller utan tillstånd ändrar vad som

omfattas av bestämmelserna eller

inte iakttar villkor som meddelats i

ett tillstånd till ändring enligt 12 §,

2. vidtar åtgärder i strid med

förbud enligt 4 § eller 5 §.

Den som inte efterkommer ett

vitesföreläggande eller ett vitesför-

bud döms inte till straff för det som

omfattas av föreläggandet eller för-

budet.

Den som inte efterkommer ett

vitesförläggande enligt 15 § döms

inte till straff för det som omfattas

av föreläggandet.

Överklagande m.m.

Överklagande m.m.

f.d. 19 §6

17 §

Beslut av länsstyrelsen överkla-

gas hos allmän förvaltningsdomstol

när det gäller

1. byggnadsminnesförklaring

enligt 1 §,

2. skyddsföreskrifter enligt 2 §,

Beslut av länsstyrelsen i ärenden

om byggnadsminnes- eller kulturre-

servatsförklaring enligt 2 § och om

skyddsbestämmelser som meddelas i

samband med förklaringen överkla-

gas hos regeringen.

3. förbud mot åtgärder enligt

5 §,

4. anmälningsplikt enligt 6 §,

5. deposition enligt 12 § första

stycket,

6. tillstånd eller villkor för till-

stånd enligt 14 §,

7. jämkning av skyddsföreskrifter

eller hävande av byggnadsmin-

nesförklaring enligt 15 § första

stycket,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8. dokumentation enligt 15 §

tredje stycket,

9. föreläggande enligt 16 § eller

10. föreläggande enligt 17 §

första stycket.

Länsstyrelsens beslut att inte

förklara en byggnad för byggnads-

minne får överklagas endast av

Riksantikvarieämbetet.

Länsstyrelsens beslut att inte ut-

färda en byggnadsminnes- eller kul-

turreservatsförklaring får

överklagas endast av

Riksantikvarieämbetet.

Beslut i övrigt enligt detta

kapitel överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol, utom i fall som

anges i 18 §.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

f.d. 20 §

18 §

Länsstyrelsens beslut om ersättning och inlösen får inte överklagas. Den

som är missnöjd med ett sådant beslut får väcka talan mot staten vid fastig-

hetsdomstolen inom ett år från det han fått del av länsstyrelsens beslut.

Väcks inte talan inom denna tid, är rätten till ersättning eller inlösen

förlorad.

Staten får, när fråga väckts eller

tagits upp om att förklara en

byggnad för byggnadsminne, väcka

talan vid fastighetsdomstolen mot

sakägare om fastställande av de

villkor som skall gälla för

ersättning. Om beslut om byggnads-

minnesförklaring inte kommer till

stånd inom ett år från det att målet

avgjorts genom lagakraftägande

dom, skall domen inte längre vara

bindande för parterna.

Staten får väcka talan vid fastig-

hetsdomstolen mot sakägare om

fastställande av de villkor som skall

gälla för ersättning eller inlösen.

Om beslut om byggnadsminnes-

eller kulturreservatsförklaring inte

kommer till stånd inom ett år från

det att målet avgjorts genom

lagakraftägande dom, skall domen

inte längre vara bindande för

parterna.

Talan om ersättning enligt 12 §

andra stycket skall väckas vid fas-

tighetsdomstolen.

Talan om ersättning enligt 10 §

andra stycket skall väckas vid

fastighetsdomstolen.

f.d. 21 §

19 §

Beslut enligt 1, 5 eller 6 § skall

tillämpas utan hinder av att talan

förs mot beslutet.

Skyddsbestämmelser enligt 2 §,

beslut enligt 4 och 5 §§ samt före-

skrifter enligt 6 § skall tillämpas

utan hinder av överklagande.

Delar av Kulturarvsutredningens författningsförslag i

betänkandet Kulturegendomar och kulturföremål

(SOU 1995:128)

Transumt

--------------------------------------------------------------

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.;

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

dels att 5 kap. 17 § skall upphöra att gälla,

dels att rubrikerna närmast före 8, 10, 16 och 17 §§ skall utgå,

dels att 3 kap. 2, 3 och 18 §§ samt 5 kap. 1, 4, 5, 7-16 §§ samt rubri-

kerna närmast före 3 och 15 §§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas nya rubriker närmast före 5 kap. 2, 7, 12,

13 och 14 §§ av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap. Byggnadsminnen

2 §

När en byggnad förklaras för byggnadsminne, skall länsstyrelsen

genom skyddsföreskrifter ange på vilket sätt byggnaden skall vårdas och

underhållas samt i vilka avseenden den inte får ändras.

Lösöre som väsentligen bidrar

till ett byggnadsminnes kulturhis-

toriska värde får också skyddas

genom att förtecknas i skyddsföre-

skrifterna. Det skall därvid anges

var sådant lösöre skall förvaras,

hur det skall underhållas och i

vilka avseenden det inte får änd-

ras.

Om det behövs får föreskrifterna också innehålla bestämmelser om ett

område kring byggnaden skall hållas i sådant skick att byggnadsminnets

utseende och karaktär inte förvanskas.

3 §

Skyddsföreskrifter skall så långt möjligt utformas i samförstånd med

byggnadens ägare och ägare till kringliggande markområden. Ägaren får

inte åläggas mer omfattande skyldigheter än vad som är oundgängligen

nödvändigt för att bibehålla byggnadsminnets kulturhistoriska värde.

Hänsyn skall tas till byggnadens användning och ägarens skäliga önske-

mål.

Om skyddsföreskrifterna skall

omfatta sådant lösöre som avses i

2 § andra stycket fordras samtycke

av ägaren.

18 §

Till böter döms den som

1. i strid mot meddelade skydds-

föreskrifter river eller på annat sätt

förstör ett byggnadsminne eller

ändrar det utan tillstånd enligt 14 §

eller utan iakttagande av villkor

för sådant tillstånd eller

2. bryter mot förbud som med-

delats enligt 5 § eller förordnande

enligt 6 § första stycket eller vidtar

åtgärder i strid mot bestämmel-

serna i 6 § andra stycket.

Till böter döms den som

1. i strid mot meddelade skydds-

föreskrifter river eller på annat sätt

förstör ett byggnadsminne med

förekommande lösöre eller ändrar

det utan tillstånd enligt 14 § eller

utan iakttagande av villkor för så-

dant tillstånd eller

2. bryter mot förbud som med-

delats enligt 5 § eller förordnande

enligt 6 § första stycket eller vidtar

åtgärder i strid mot bestämmel-

serna i 6 § andra stycket.

Den som inte efterkommer ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud

döms inte till straff för det som omfattas av föreläggandet eller förbudet.

5 kap. Skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål

1 §

Äldre svenska och utländska

kulturföremål som anges i detta

kapitel och som är av stor bety-

delse för det nationella kulturarvet,

får inte föras ut ur landet utan sär-

skilt tillstånd.

Äldre svenska och utländska

kulturföremål som har stor bety-

delse för det nationella kulturarvet

får inte föras ut ur landet annat än

under de vilkor som anges i detta

kapitel.

Definitioner

2 §

Med svenska kulturföremål avses föremål som är eller kan antas vara

framställda i Sverige eller i ett annat land av en svensk.

Med utländska kulturföremål avses föremål som är framställda i ett

annat land av annan än en svensk.

De gränser som Sverige hade den 1 juli 1986 är avgörande vid be-

stämmandet enligt lagen om ett föremål skall anses vara ett svenskt kul-

turföremål.

Tillstånd till utförsel

Tillståndsplikt

3 §

Den som vill föra ut ett kulturföremål ur landet skall ha tillstånd till ut-

förseln, om föremålet är av det slag som anges i 4 och 5 §§.

4 §

Svenska kulturföremål:

1. Föremål, som har framställts

före år 1600, oavsett värde:

a) tryckta skrifter, kartor och

bilder samt

b) handskrifter på pergament

eller papper.

2. Mer än 100 år gamla föremål

oavsett värde:

a) dryckeskärl, seldon och tex-

tilredskap, om de är av trä och har

målad eller skuren dekor,

b) folkdräkter och broderad el-

ler mönstervävd folklig textil,

c) bonadsmåleri,

d) möbler, speglar och skrin,

e) golvur, väggur och bordsur,

f)signerade fajanser,

g) musikinstrument samt

h) skjutvapen, blankvapen och

skyddsvapen.

3. Mer än 100 år gamla föremål

med ett värde över 50 000 kronor,

i den mån föremålet inte kan hän-

föras under punkt 2:

a) målningar, teckningar och

skulpturer,

b) föremål av keramik, glas och

porfyr,

c) föremål av guld, silver och

brons med undantag av mynt och

medaljer samt

d) ljuskronor och vävda tapeter.

4. Mer än 50 år gamla föremål

med ett värde över 2 000 kronor, i

den mån föremålet inte kan hänfö-

Svenska och utländska kulturfö-

remål inom de kategorier som an-

ges i bilagan till rådets förordning

(EEG) nr 3911/92 om export av

kulturföremål, dock i enlighet med

de ålders- och värdegränser samt

andra bestämningar som anges i

det följande.

Utländska kulturföremål som

avses i denna paragraf är till-

ståndspliktiga om de kan antas ha

kommit till Sverige för mer än 100

år sedan.

1. Arkeologiska föremål inom

kategori A 1:

svenska arkeologiska föremål av

trä, ben, keramik, metall som här-

rör från tiden före år 1600 och

inte ägs av staten eller omfattas av

hembudsplikt enligt 2 kap. 4 §,

oavsett värde.

2. Målningar m.m. inom kate-

gori A 3:

a) svenska målningar som är

ras under punkt 1 eller 2

äldre än 100 år och värda mer än

a) samiska föremål,

b) icke tryckta protokoll, brev,

dagböcker, manuskript, noter och

räkenskaper,

c) handritade kartor och rit-

ningar samt

d) tekniska modeller och proto-

typer samt vetenskapliga instru-

ment.

 50 000 kronor,

b) svenska porträtt som är äldre

än 100 år och värda mer än 20

000 kronor,

c) utländska målningar som är

värda mer än 50 000 kronor.

3. Teckningar inom kategori A

4:

a) svenska teckningar akvarel-

ler, goaucher och pasteller som är

äldre än 100 år och värda mer än

50 000 kronor,

b) svenska porträtt i form av

teckningar, akvareller, goaucher

eller pasteller som är äldre än 100

år och värda mer än 20 000 kro-

nor,

c) utländska teckningar, akva-

reller, gouacher eller pasteller

som är värda mer än 50 000

kronor.

4. Originalgrafik m.m. inom

kategori A 5:

svensk originalgrafik och gra-

fiska blad med matriser som är

framställda före år 1600 och oav-

sett värde,

5. Originalskulpturer m.m. inom

kategori A 6:

a)svenska originalskulpturer

eller originalstatyer och kopior,

framställda enligt samma process

som originalet, och som är äldre

än 100 år och värda mer än 50

000 kronor.

b)utländska originalskulpturer

eller originalstatyer och kopior,

framtällda enligt samma process

som originalet, och som är värda

mer än 50 000 kronor.

6. Inkunabler eller manuskript

m.m. inom kategori A 8:

a) svenska inkunabler och hand-

skrifter på pergament eller papper

framställda före år 1600, oavsett

värde,

b) svenska icke tryckta protokoll,

brev, dagböcker, manuskript,

noter, räkenskaper samt handri-

tade kartor och ritningar som är

äldre än 50 år och har ett värde

över 2 000 kronor,

c) samlingar av inkunabler och

icke tryckt material enligt ovan

som är äldre än 50 år och har ett

värde över 50 000 kronor.

7. Böcker inom kategori A 9:

a) svenska böcker som är äldre

än 100 år och har ett värde över

10 000 kronor,

b) utländska böcker med ett

värde över 10 000 kronor,

c) samlingar av böcker enligt

ovan som funnits i landet i mer än

100 år och har ett värde över 50

000 kronor.

8. Tryckta kartor inom kategori

A 10:

a) svenska tryckta kartor som är

äldre än 100 år och har ett värde

över 10 000 kronor,

b) utländska tryckta kartor som

har ett värde över 10 000 kronor.

9. Arkiv m.m. inom kategori A

11:

svenska icke tryckta protokoll,

brev, dagböcker, manuskript, no-

ter, räkenskaper, handritade kar-

tor och ritningar som är äldre än

50 år och har ett värde över 2 000

kronor.

10. Transportmedel inom kate-

gori A 13:

a) svenska transportmedel som

är äldre än 100 år och har ett

värde över 50 000 kronor,

b) utländska transportmedel

med ett värde över 50 000 kronor.

11. Andra antikviteter inom ka-

tegori A 14, i den mån de inte

ingår i kategorierna A 1-13:

a) svenska föremål av trä, ben,

keramik, metall eller textil som är

framställda före år 1600, oavsett

värde,

b) svenska möbler, speglar och

skrin som är framställda före år

1860, oavsett värde.

c) svenska dryckeskärl, seldon

och textilredskap som är av trä

och har målad eller skuren dekor,

golvur, väggur och bordsur, signe-

rade fajanser samt musikinstru-

ment som är äldre än 100 år, oav-

sett värde,

d) svenska föremål av keramik,

glas, porfyr, guld, silver eller

brons med undantag för mynt och

medaljer, ljuskronor samt tapeter,

vävda och av läder, som är äldre

än 100 år och har ett värde över

50 000 kronor,

e) utländska möbler, speglar

och skrin, golvur, väggur och

bordsur, musikinstrument, föremål

av keramik, glas, elfenben, guld,

silver och brons med undantag för

mynt och medaljer, ljuskronor

samt tapeter, vävda och av läder,

med ett värde över 50 000 kronor.

5 §

Utländska kulturföremål, som

kan antas ha kommit till Sverige

före år 1840, och som har ett

värde över 50 000 kronor:

a) möbler, speglar och skrin

b) golvur, väggur och bordsur,

c) musikinstrument,

d) skjutvapen, blankvapen och

skyddsvapen,

e) målningar, teckningar och

skulpturer,

f) föremål av keramik, glas och

Svenska samiska kulturföremål

som är mer än 50 år gamla med

ett värde över 2 000 kronor.

elfenben

g) föremål av guld, silver och

brons med undantag av mynt och

medeljer samt

h) ljuskronor och vävda tapeter.

6 §

Tillstånd krävs även för utförsel av en del av ett föremål som anges i 4

eller 5 §.

Prövningen av ansökningar om

tillstånd till utförsel

7 §

Ett kulturföremål får föras ut ur

landet utan tillstånd, om

1. föremålets ägare flyttar från

Sverige för att bosätta sig i ett

annat land,

2. föremålet genom arv,

testamente eller bodelning har

förvärvats av en enskild person

som är bosatt i annat land,

3. föremålet förs ut av en

offentlig institution här i landet

eller en institution som får bidrag

av stat, kommun eller

landstingskommun och det skall

föras tillbaka till Sverige.

4. föremålet förs ut av en enskild

person för att användas i samband

med offentlig kulturverksamhet

och det skall föras tillbaka till

Sverige eller

5. föremålet är tillfälligt inlånat

från utlandet.

Frågor om tillstånd till utförsel

skall prövas av Kungl. biblioteket,

Riksantikvarieämbetet,

Riksarkivet, Statens konstmuseer

eller Stiftelsen Nordiska museet

(tillståndsmyndigheter) enligt den

fördelning som regeringen

bestämmer. Ansökningarna ges in

till Riksantikvarieämbetet.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

ansökningsförfarandet.

Förvaltningslagen (1986:223)

skll tillämpas i fråga om

tillståndsärenden som handläggs

av Stiftelsen Nordiska museet.

Beslut i ett sådant ärende fattas av

stiftelsens styresman eller någon

annan

anställd som styresmannen utser.

Prövningen av ansökningar om

tillstånd till utförsel

8 §

Tillstånd till utförsel av kultur-

föremål skall ges, om föremålet

inte är av stor betydelse för det

nationella kulturarvet.

Även om föremålet har stor be-

tydelse för det nationella kulturar-

vet får tillstånd ges till utförsel,

om föremålet fövärvas av en in-

stitution i utlandet.

Den som söker tillstånd för ut-

försel av ett föremål är på begäran

av tillståndsmyndigheten skyldig

att ställa föremålet till myndighe-

tens förfogande för granskning.

9 §

Frågor om tillstånd till utförsel

skall prövas av Kungl. biblioteket,

Riksantikvarieämbetet, Riksarki-

vet, Statens konstmuseer eller

Stiftelsen Nordiska museet

(tillståndsmyndigheter).

För varje slag av föremål som

anges i 4 och 5 §§ föreskriver

regeringen vilken tillståndsmyn-

dighet som skall pröva ansökan

om tillstånd.

Om ett tillståndspliktigt föremål

bedöms ha stor betydelse för det

nationella kulturarvet får tillstånd

till utförsel inte ges. Vid bedöm-

ningen skall beaktas om föremålet

1. är sällsynt eller särskilt

representativt för landets kultur-

historia, varvid hänsyn skall tas

till förekomsten av motsvarande

föremål i allmänt tillgängliga

samlingar,

2. har ett värdefullt samband

med en kulturmiljö av stor bety-

delse och lämpligen kan återstäl-

las dit,

3. är knutet till en betydelsefull

person eller händelse i svensk

historia, eller

4. av annan synnerlig anledning

bör bevaras i landet.

Handläggningen av tillstånds-

ärenden m.m.

10 §

Ansökan om tillstånd skall ges

in till Riksantikvarieämbetet. Om

det med stöd av 9 § har föreskri-

vits att ansökningen skall prövas

av annan tillståndsmyndighet,

skall ansökningen överlämnas till

denna.

Utan hinder av vad som sägs i 9

§ skall tillstånd till utförsel ges om

 1. föremålets ägare flyttar från

Sverige för att bosätta sig i ett an-

nat land,

2. föremålet genom arv, testa-

mente eller bodelning har förvär-

vats av en enskild person som är

bosatt i ett annat land,

3. föremålet förs ut av en offent-

lig institution här i landet eller en

institution som får bidrag av stat,

kommun eller landstingskommun

och det skall föras tillbaka till Sve-

rige,

4. föremålet förs ut av en enskild

person för att användas i samband

med offentlig kulturverksamhet

och det skall föras tillbaka till Sve-

rige eller

5. föremålet är tillfälligt inlånat

från utlandet.

Tillstånd får också ges om före-

målet förvärvas av en institution i

utlandet och förvärvet kan antas

främja kunskap om svenska kul-

turföremål.

Om tillstånd ges enligt första

stycket 3-4 får tillståndsmyndig-

heten bestämma inom vilken tid

kulturföremålet åter skall vara

infört i landet.

11 §

Rör en ansökan mer än en av

tillståndsmyndigheterna beslutar

Riksantikvarieämbetet vilken till-

ståndsmyndighet som skall hand-

lägga ansökningen. Den till-

ståndsmyndigheten får fatta beslut

Ett exporttillstånd är giltigt i ett

år från dagen för utfärdande.

i ärendet först efter samråd med

den eller de övriga tillståndsmyn-

digheter som är berörda. I sådana

ärenden skall ansökningen avslås,

om någon av de berörda till-

ståndsmyndigheterna anser att

tillstånd inte skall beviljas.

Exportförbud utan ansökan

12 §

Den som ansöker om tillstånd

att föra ut ett föremål skall till an-

sökningen foga två svartvita foto-

grafier av föremålet. Fotografier

behövs dock inte, om ansökningen

avser föremål som avses i 4 § 1 a)

och 4b). Fotografier behövs inte

heller, om tillståndsmyndigheten

medger undantag från detta krav.

Sökanden skall på begäran av

tillståndsmyndigheten ställa före-

målet till dess förfogande för

granskning.

Inför en auktion eller annan för-

säljning som riktar sig till allmän-

heten av kulturföremål som avses i

4 eller 5 §§ får en tillståndsmyn-

dighet pröva om kulturföremål

enligt bestämmelserna i 9 § inte

får föras ut ur landet, samt till-

kännage sitt beslut i

försäljningslokalerna. Ett sådant

beslut får inte överklagas, men kan

omprövas av till-

ståndsmyndigheten efter ansökan.

Överklagande

13 §

Förvaltningslagen (1986:223)

skall tillämpas även i fråga om

tillståndsärende som handläggs av

Stiftelsen Nordiska museet. Beslut

i ett sådant ärende fattas av stiftel-

sens styresman eller någon annan

tjänsteman som styresmannen ut-

ser.

Beslut i tillståndsfrågor får

utom i fall som nämns i 12 § första

meningen överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Riksantikvarieämbetet behöver

inte prövningstillstånd hos Kam-

marrätten.

Medgivande av regeringen

14 §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om avgifter

för att täcka kostnaderna i ären-

den om utförsel.

Överklagande

Även om tillstånd skulle ha väg-

rats genom lagakraftägande beslut

får regeringen, om synnerliga skäl

föreligger, medge att ett föremål

förs ut ur landet.

Ansvar m.m.

15 §

Om en tillståndsmyndighet har

avslagit en ansökan om tillstånd

till utförsel, får beslutet överkla-

gas hos allmän förvaltningsdom-

stol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till Kammarrätten.

Andra beslut som en tillstånds-

myndighet har meddelat enligt

detta kapitel, får inte överklagas.

Medgivande av regeringen

Bestämmelser om ansvar för

olovlig utförsel av kulturföremål

och för försök därtill finns i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling och lagen

(0000:00) om straff för olovlig

införsel eller utförsel över EU-

gräns.

16 §

Även om ett kulturföremål är av

stor betydelse för det nationella

kulturarvet, får regeringen, om

synnerliga skäl föreligger, medge

att föremålet förs ut ur landet.

Ansvar

Vid revision enligt 70 § tullagen

(1994:1550) får en tullmyndighet

kontrollera om utförsel av kultur-

föremål till annat EU-land före-

kommit i strid med denna lag. För

sådan kontroll skall bestämmel-

serna i tullagen om revision gälla i

tillämpliga delar.

17 §

Bestämmelser om ansvar för

olovlig utförsel av kulturföremål

och för försök därtill finns i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

 ____________________________________

1. Denna lag träder i kraft...

2. Punkt 6 i övergångsbestämmelserna till lagen (1988:900) om kul-

turminnen m.m. skall upphöra att gälla. Beslut om tillstånd till utförsel av

kulturföremål som meddelats före ikraftträdandet skall gälla till utgången

av (året efter ikraftträdandet).

3. Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om överklagande av

beslut om tillstånd till utförsel av kulturföremål som har meddelats före

ikraftträdandet. Beslut om tillstånd som meddelas efter överklagande

upphör att gälla ett år efter den dag beslutet vann laga kraft.

Förslag till lag om ändring av lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss;

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1963:583) om avveckling av

fideikommiss

dels att 34 § skall upphöra att gälla,

dels att 1, 6, 18, 19, 28 och 31 33 §§ samt mellanrubriken närmast

före 31 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Inledande bestämmelser

1 §

Fideikommiss, som upprättats

för obegränsad tid till förmån för

medlemmar av en eller flera släk-

ter, skall avvecklas enligt vad i

denna lag sägs.

Fideikommiss, som upprättats

för obegränsad tid till förmån för

medlemmar av en eller flera släk-

ter, skall avvecklas enligt vad i

denna lag sägs.

Fideikommissegendom med sär-

skilt kulturhistoriskt värde skall

dock inte avvecklas förrän ett

långsiktigt bevarande av dessa

värden tryggats på annat sätt.

6 §

Har fideikommissegendom syn-

nerligt kulturhistoriskt värde eller

äro eljest särskilda skäl därtill, må

Konungen förordna att fideikom-

missurkundens bestämmelser sko-

la äga tillämpning tills vidare eller

till dess i beslutet angiven inneha-

vare av fideikommisset avlider.

Har fideikommiss säskilt kultur-

historiskt värde eller finns andra

synnerliga skäl får regeringen

förordna att fideikommissurkun-

dens bestämmelser skall gälla tills

vidare eller tills en i beslutet angi-

ven innehavare avlider.

Fideikommissnämden

18 §

Avvecklingen av fideikommiss skall ske under medverkan av en sär-

skild nämnd, Fideikommissnämnden.

Fideikommissnämnden skall ut-

reda frågor som avses i 6, 16, 17

Fideikommissnämnden skall ut-

reda frågor som avses i 6, 16, 17

och 38 §§ samt till Konungen göra

de framställningar, som föranledas

av utredningen. Vidare skall

nämnden främja avvecklingen ge-

nom rådgivande och vägledande

verksamhet samt meddela beslut,

som enligt vad nedan stadgas an-

kommer på nämnden.

och 38 §§ samt till regeringen

göra de framställningar, som för-

anleds av utredningen. Vidare

skall nämnden genom rådgivning

och egna initiativ verka för att

lagens syften fullföljs samt med-

dela beslut, som enligt vad nedan

stadgas ankommer på nämnden.

Om frågor som anges i 31 33

§§ rör egendom av mer betydande

värde eller frågor av särskild vikt

från allmän synpunkt skall Fidei-

kommissnämnden med eget ytt-

rande överlämna ärendet till rege-

ringen för prövning.

19 §

Fideikommissnämden består av

ordförande och fyra ledamöter,

vilka utses av Konungen för en tid

av fem år eller, vid komplettering

av nämnden, för återstående tid av

löpande period. Suppleanter utses

till det antal Konungen bestämmer.

Har fideikommissnämnden av-

slagit framställning om tillstånd

eller medgivande som avses i 27

29 §§, må klagan över beslutet

föras hos Konungen genom be-

svär, vilka skola ingivas till nämn-

den. I övrigt må talan ej föras mot

beslut av fideikommissnämnden

enligt denna lag.

Närmare föreskrifter om nämn-

den och dess verksamhet meddelas

av Konungen.

Fideikommissnämden består av

ordförande och fyra ledamöter,

vilka utses av regeringen för en tid

av fem år eller, vid komplettering

av nämnden, för återstående tid av

löpande period. Suppleanter utses

till det antal regeringen bestäm-

mer.

Fideikomissnämndens beslut

enligt 27 29 §§ och 31 33 §§

får överklagas hos regeringen. I

övrigt får beslut av Fideikommiss-

nämnden enligt denna lag inte

överklagas.

Närmare föreskrifter om nämn-

den och dess verksamhet meddelas

av regeringen.

28 §

Utan Konungens medgivande

må ej under avvecklingen genom

tillskott i samband med teckning

av aktier överlåtas sådan fidei-

kommissboet tillhörande egendom,

som avses i 1 § lagen den 18 juni

1925 angående förbud i vissa fall

Under avvecklingen får inte

utan tillstånd av Fideikomiss-

nämnden egendom som ingår i

fideikommissboet, överlåtas eller

därutöver eljest förfogas i vidare

mån än som överensstämmer med

sedvanlig hushållning.

för bolag, förening och stiftelse att

förvärva fast egendom. I övrigt må

icke under avvecklingen med

mindre fideikommissnämnden

medgiver det egendom som ingår i

fideikommissboet, överlåtas eller

däröver eljest förfogas i vidare

mån än som överensstämmer med

sedvanlig hushållning.

Fideikomisskapital, som ställts

under särskild förvaltning, må en

under avvecklingen utlämnas utan

Fideikommissnämndens medgi-

vande.

Aktiebolagsbildning

Fideikomisskapital, som ställts

under särskild förvaltning får inte

under avvecklingen utlämnas utan

Fideikommissnämndens medgi-

vande.

Aktiebolags- eller stiftelsebildning

31 §

Konungen må medgiva

innehavare av fideikommiss att

tillskjuta fideikomissegendom i

samband med teckning av aktier i

bolag, såframt denne äger eller

tecknar samtliga aktier i bolaget.

Aktierna och annat vederlag skola

därefter förvaltas såsom

fideikommisskapital.

Fideikomissnämden får medge

en innehavare av ett fideikommiss

att överlåta fideikomissegendom

til ett aktiebolag, om denne äger

eller tecknar samtliga aktier i

bolaget. Aktierna och annat

vederlag skall därefter förvaltas

som fideikommisskapital.

Även ett fideikommissbo får

överlåta egendom till ett

aktiebolag. Boet får därvid

företrädas av efterträdaren.

32 §

Utan hinder av vad i lagen om

aktiebolag föreskrives om antalet

stiftare äger

fideikommissinnehavare bilda

aktiebolag med tillskott av

fideikommissegendom och vidtaga

de åtgärder som ankomma på

stiftare.

Under avvecklingen av

fideikommiss må fideikommissboet

vara stiftare av aktiebolag med

tillskott av egendom som ingår i

boet,

Vid överföring av egendom från

ett fideikommiss eller

fideikommissbo enligt 31 § skall

bolagsordningen fastställa av

Fideikommissnämnden och

innehålla bestämmelse att

bolagsordningen de avseenden

som nämnden anger får ändras

endast med nämndens

medgivande.

och skall i sådant fall vad i första

stycket sägs äga motvarande

tillämpning.

33 §

Vid bildande av aktiebolag med

tillskott av fideikommissbos

egendom och vid överförande av

sådan egendom till aktiebolag

genom tillskott i samband med

aktieteckning må efterträdaren

under avvecklingen företräda

fideikommissboet.

Fideikommissnämnden får

medge en innehavare av ett

fidiekommiss att till en stiftelse

överföra sådan

fideikommissegendom som har ett

särskilt kulturhistoriskt värde samt

annan fideikommissegendom, om

syftet därmed är att bevara

egendomens värden i

sammanhållet skick. I

stiftelseförordnandet skall intas de

bestämmelser som behövs för att

egendomen skall skyddas och

vårdas samt och för att hindra att

den skingras.

34 §

I bolagsordning för aktiebolag, i

vilket aktier tecknats med tillskott

av egendom som utgör

fideikommiss eller ingår i

fideikommissbo under avveckling,

skall intagas bestämmelse att

bolagsordningen skall vara

fastställd av Konungen och att, om

ej Konungen annat föreskrivit,

bolagsordningen må ändras

allenast med Konungens

medgivande.

______________

Denna lag träder i kraft den..........

Författningsförslag i promemorian Kulturhistoriskt

värdefulla samlingar i fideikommiss

Förslag till lag om ändring i lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (197 63:587) om inkomstbeskatt-

ning av fideikomissbo m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Om fideikomissfastighet överfö-

res till ett aktiebolag genom till-

skott i samband med aktieteck-

ning, skall följande iakttagas.

Skattepliktig realisationsvinst

eller avdragsgill realisationsförlust

skall icke anses uppkomma genom

överföringen och ej heller om bo-

laget avyttrar fastigheten eller

den, som erhållit aktie i bolaget

vid avveckling av fideikommiss,

avyttrat aktien.

Överföringen skall icke med-

föra, att fideikommissinnehavare

vid tillämpning av bestämmelserna

i förordningen den 27 mars 1954

(nr 142) om taxering för inkomst

av medel som insatts å skogkonto

skall anses hava överlåtit fastighet.

Om en fideikommissfastighet

överförs till ett aktiebolag genom

tillskott i samband med aktieteck-

ning, gäller bestämmelserna i

andra fjärde och sjätte stycket.

Skattepliktig realisationsvinst

eller avdragsgill realisationsförlust

skall inte anses uppkomma genom

överföringen.

Efter därom gjord framställning

äger fideikommoiss eller fidei-

kommissbo erhålla befrielse från

beskattning av sådan intäkt av

skogsbruk och av jordstycknings-

rörelse, som må föranledas av

överföringen. Vid befrielse från

beskattning av intäkt av skogsbruk

skall bolaget övertaga det för

fideikommisset eller fideikommiss-

boet gällande ingångsvärdet och

det för fideikommisset eller boet

gällande ingående virkesförrådet

för skogen. Vid befrielse från be-

skattning av intäkt av jordstyck-

ningsrörelse skall bolagets an-

skaffningsvärde för fastighet eller

del av fastighet, som vid överför-

ingen ingår i jordstyckningsrörel-

sen, anses motsvara det i beskatt-

ningshänseende gällande värdet

av sådan fastighet eller fastighets-

del hos fideikommisset eller fidei-

kommissboet.

Efter ansökan har fideikommiss

eller fideikommissbo rätt att

undantas från beskattning för så-

dan inräkt av näringsverksamhet

som hänför sig till skogsbruk eller

tomtrörelse som förlanleds av

överföringen. Därvid gäller i

fråga om skogsbruk att aktiebola-

get skall överta det för sökanden

gällande ingångsvärdet. I fråga

om tomtrörelse gäller att bolagets

anskaffningsvärde för fastighet

eller del av fastighet som vid

överföringen ingår i tomtrörelsen

anses motsvara det skattemässiga

värdet av sådan fastighet eller

fastighetsdel hos sökanden.

Efter därom av fideikommissin-

nehavare eller fideikommissbo

gjord framställning äger bolaget

åtnjuta de värdeminskningsavdrag

för täckdikningsanläggningar och

skogsvägar å fastigheten som

skulle hava tillkommit fideikom-

misset, fideikommissinnehavaren

eller fideikommissboet om fastig-

heten icke överlåtits.

Efter ansökan av fideikom-

missinnehavare eller fideikom-

missbo inträder aktiebolaget i

sökandens skattemässiga situation

i fråga om värdeminskningsavdrag

för täckdikningsanläggningar på

och skogsvägar på fastigheten.

Om en samling som avses i 17 §

lagen (1963:583) om avveckling

av fideikommiss överförs till ett

aktiebolag genom tillskott i sam-

band med aktieteckning, skall

skattepliktig realisationsvinst eller

avdragsgill realisationsförlust inte

anses uppkomma genom överför-

ingen.

Bolagets anskaffningsvärde för

en fastighet eller tillgång som in-

går i en samling som avses i femte

stycket skall anses motsvara till-

gångens skattemässiga värde hos

sökanden vid tidpunkten för över-

föringen.

_____________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999 och tillämpas på överföringar

och avyttringar som sker efter ikraftträdandet.

2. Om en fideikommissfastighet överförts till ett fideikommissaktiebolag

före den 1 juli 1999 och bolaget avyttrar fastigheten skall bolagets an-

skaffningsvärde för tillgången anses motsvara fastighetens marknads-

värde den 1 juli 1999.

3. Om en fideikommissfastighet överförts till ett fideikommissaktiebolag

före den 1 juli 1999 skall anskaffningsvärdet på en aktie som förvärvats i

samband med överföringen anses motsvara aktiens marknadsvärde den 1

juli 1999.

Remissinstanser som har yttrat sig över betänkandet

Skyddet av kulturmiljön

Efter remiss har yttranden inkommit från Hovrätten för Västra Sverige,

Kammarrätten i Stockholm , Statens räddningsverk (5 kap.), Post- och

telestyrelsen (5 kap.), Banverket (5 kap.), Järnvägsinspektionen (5 kap.),

Vägverket (5 kap.), Kammarkollegiet, Statens fastighetsverk, Statistiska

centralbyrån (5 kap.), Uppsala universitet, Sametinget, Statens kulturråd,

Språk- och folkminnesinstitutet (5 kap.), Riksantikvarieämbetet, Svenska

språknämnden (5 kap.), Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i

Uppsala län, Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Gotlands län,

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen i Skaraborgs län,

Länsstyrelsen i Jämtlands län, Länsstyrelsen i Västerbottens län,

Länsstyrelsen i Norrbottens län, Boverket, Lantmäteriverket,

Ortnamnsrådet (5 kap.), Statens naturvårdsverk, Svenska kyrkans

centralstyrelse, Egendomsnämnden i Uppsala stift, Egendomsnämnden i

Skara stift, Egendomsnämnden i Luleå stift, Enköpings kyrkliga

samfällighet, Eslövs kyrkliga samfällighet, Svenska kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Borgholms kommun, Västerås kommun, Skellefteå

kommun , Arvidsjaurs kommun , Luleå kommun ,Piteå kommun, Posten

AB (5 kap.), Sveriges hembygdsförbund, Svenska kyrkans församlings-

och pastoratsförbund, Svenska samernas riksförbund, Upplandsmuseet,

Gotlands fornsal, Blekinge läns museum, Skaraborgs länsmuseum,

Jämtlands läns museum, Västerbottens museum, Norrbottens museum,

Föreningen Sveriges landsantikvarier, Föreningen Sveriges

länsantikvarier, Länsmuseernas samarbetsråd, Sveriges

fastighetsägareförbund, Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag, HSB

Riksförbund, Hyresgästernas riksförbund, Sveriges jordägareförbund,

Nederluleå kyrkstuguägares intresseförening (4 kap.), Svenska

föreningen för byggnadsvård, Länsstyrelsen i Kronobergs län,

Egendomsnämndernas samarbetsorgan, Nordiska förbundet för

kulturlandsskap, Västerås stift, Göteborgs stift, Ortnamnsarkivet,

Eskilstuna museer, Lantbrukarnas riksförbund, Nederluleå församling

och Uppsala universitet, seminariet för nordisk namnforskning.

Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Kulturegendomar och kulturföremål

Efter remiss har yttranden inkommit från, Kammarrätten i Göteborg,

Fideikommissnämnden, Statens försvarshistoriska museer,

Generaltullstyrelsen, Statens fastighetsverk, Riksskatteverket,

Kammarkollegiet, Kungl. biblioteket, Statens kulturråd, Riksarkivet,

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer, Statens

konstmuseer, Livrustkammaren, Skoklosters slott och Hallwylska

museet, Naturhistoriska riksmuseet, Statens sjöhistoriska museer,

Folkens museum - etnografiska, Arkitekturmuseet, Statens

musiksamlingar, Stiftelsen Nordiska museet, Stiftelsen Tekniska museet,

Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige, Föreningen Sveriges

Landsantikvarier, Länsmuseernas samarbetsråd, Föreningen Sveriges

Länsantikvarier, AB Stockholms Auktionsverk, Bukowski Auktioner

AB, Industrihistoriskt forum, Skaraborgs länsmuseum, Värmlands

museum, Stiftelsen Ájtte - Svenskt fjäll- och samemuseum, Stiftelsen

Arbetets museum, Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i

Kristianstads län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Örebro

län, Alingsås museum, Mölndals museum, Sveriges jordägareförbund,

Fideikommissariernas intresseorganisation, Lantbrukarnas riksförbund

och Sveriges hembygdsförbund.

Remissinstanser som yttrat sig över promemorian

Kulturhistoriskt värdefulla samlingar i fideikommiss

Efter remiss har yttranden inkommit från, Kammarrätten i Stockholm,

Fideikommissnämnden, Riksskatteverket, Kungl. biblioteket, Statens

kulturråd, Riksantikvarieämbetet, Riksarkivet, Statens konstmuseer,

Länsstyrelsen i Södermanlands län, Länsstyrelsen i Skåne län,

Fideikommissariernas Intresseorganisation.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1963:583) om avveckling

av fideikommiss

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1963:583) om avveckling av

fideikommiss

dels att 32 § skall upphöra att gälla,

dels att i 6, 16, 17, 19, 28, 30, 31, 34, 37 och 38 §§ ordet Konungen i

olika böjningsformer skall bytas ut mot regeringen i motsvarande

form,

dels att i 16 och 17 §§ ordet kronan skall bytas ut mot staten ,

dels att 18 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

Avvecklingen av fideikommiss skall ske under medverkan av en

särskild nämnd, fideikommissnämnden.

Fideikommissnämnden skall

utreda frågor som avses i 6, 16, 17

och 38 §§ samt till Konungen göra

de framställningar, som föranledas

av utredningen. Vidare skall

nämnden främja avvecklingen

genom rådgivande och vägledande

verksamhet samt meddela beslut,

som enligt vad nedan stadgas

ankommer på nämnden.

Fideikommissnämnden skall

utreda frågor som avses i 6, 16, 17

och 38 §§ samt hos regeringen

göra de framställningar, som

föranledas av utredningen. Vidare

skall nämnden genom rådgivning

och på annat sätt verka för att

lagens syften fullföljs samt

meddela beslut, som enligt vad

nedan stadgas ankommer på

nämnden.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1963:587) om

inkomstbeskattning av fideikommissbo m.m.

dels att 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas sju nya paragrafer, 2 a 2 g §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Om fideikommissfastighet

överföres till ett aktiebolag genom

tillskott i samband med aktieteck-

ning, skall följande iakttagas.

Skattepliktig realisationsvinst

eller avdragsgill realisationsförlust

skall icke anses uppkomma genom

överföringen och ej heller om bo-

laget avyttrar fastigheten eller

den, som erhållit aktie i bolaget

vid avvecklingen av fideikommiss,

avyttrar aktien.

Överföringen skall icke med-

föra, att fideikommissinnehavare

vid tillämpning av bestämmelserna

i förordningen den 27 mars 1954

(nr 142) om taxering för inkomst

av medel, som insatts å skogs-

konto, skall anses hava överlåtit

fastighet.

Efter därom gjord framställning

äger fideikommiss eller fideikom-

missbo erhålla befrielse från be-

skattning av sådan intäkt av

skogsbruk och av jordstycknings-

rörelse, som må föranledas av

överföringen. Vid befrielse från

beskattning av intäkt av skogsbruk

skall bolaget övertaga det för fi-

deikommisset eller fideikommiss-

boet vid överföringen gällande

ingångsvärdet och det för fidei-

kommisset eller boet gällande in-

gående virkesförrådet för skogen.

Vid befrielse från beskattning av

intäkt av jordstyckningsrörelse

skall bolagets anskaffningsvärde

för fastighet eller del av fastighet,

som vid överföringen ingår i

jordstyckningsrörelsen, anses mot-

svara det i beskattningshänseende

gällande värdet av sådan fastighet

eller fastighetsdel hos fideikom-

misset eller fideikommisboet.

Efter därom av fideikommssin-

nehavare eller fideikommissbo

gjord framställning äger bolaget

åtnjuta de värdeminskningsavdrag

för täckdikningsanläggningar och

skogsvägar å fastigheten som

skulle hava tillkommit fideikom-

misset, fideikommissinnehavaren

eller fideikommissboet om fastig-

heten icke överlåtits.

Om en fideikommissfastighet

överförs till ett aktiebolag genom

tillskott i samband med aktieteck-

ning, skall skattepliktig realisa-

tionsvinst eller avdragsgill realisa-

tionsförlust inte anses uppkomma

genom överföringen.

2 a § Efter anmälan har en

fideikommissinnehavare eller ett

fideikommissbo rätt att undantas

från beskattning för sådan intäkt

av näringsverksamhet som hänför

sig till skogsbruk eller tomtrörelse

och som föranleds av överför-

ingen. Därvid gäller i fråga om

skogsbruk att aktiebolaget skall

överta det ingångsvärde som gäller

för fideikommisset eller

fideikommissboet. I fråga om

tomtrörelse gäller att bolagets

anskaffningsvärde för en fastighet

eller en del av fastighet som vid

överföringen ingår i tomtrörelsen

anses motsvara det skattemässiga

värdet av en sådan fastighet eller

fastighetsdel hos fideikommisset

eller fideikommissboet.

2 b § Efter anmälan av fidei-

kommissinnehavaren eller fidei-

kommissboet inträder aktiebolaget

i överlåtarens skattemässiga situa-

tion i fråga om värdeminsknings-

avdrag för täckdikningsanlägg-

ningar och skogsvägar på fastig-

heten.

2 c §

Om en samling som avses i 17 §

lagen (1963:583) om avveckling

av fideikommiss överförs till ett

aktiebolag genom tillskott i sam-

band med aktieteckning, skall

skattepliktig realisationsvinst eller

avdragsgill realistaionsförlust inte

anses uppkomma genom överför-

ingen.

2 d §

Om en överföring av en fastig-

het eller tillgång som ingår i en

samling som avses i 17 § lagen

(1963:583) om avveckling av fi-

deikommiss gjorts efter utgången

av år 1999, skall bolagets anskaff-

ningsvärde för egendomen anses

motsvara tillgångens skattemäs-

siga värde vid tidpunkten för

överföringen.

2 e §

Med skattemässigt värde avses

vad som följer av 9 § lagen

(1998:1600) om beskattning vid

överlåtelser till underpris.

2 f §

Vid överföring av en närings-

fastighet tillämpas inte bestäm-

melserna om återföring av värde-

minskningsavdrag m.m. i punkt 4

andra stycket och punkt 5 anvis-

ningarna till 22 § kommunalskat-

telagen (1928:370).

2 g §

Om en överföring av en fidei-

kommissfastighet eller en samling

som avses i 17 § lagen (1963:583)

om avveckling av fideikommiss

gjorts efter utgången av år 1999

skall anskaffningsvärdet för en

aktie som förvärvats i samband

med överföringen anses motsvara

tillgångens marknadsvärde vid

tidpunkten för överföringen.

__________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000 och tillämpas på överför-

ingar och avyttringar som sker efter ikraftträdandet.

2. Om en fideikommissfastighet överförts till ett aktiebolag före ut-

gången av år 1999 och bolaget avyttrar fastigheten skall bolagets an-

skaffningsvärde för tillgången anses motsvara fastighetens marknads-

värde den 1 januari 2000.

3. Om en fideikommissfastighet överförts till ett aktiebolag före ut-

gången av år 1999 skall anskaffningsvärdet för en aktie som förvärvats i

samband med överföringen anses motsvara aktiens marknadsvärde den

1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

dels att 5 kap. 4 6, 8, 12 och 14 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubrikerna närmast före 5 kap. 3 och 10 §§ skall utgå,

dels att i 3 kap. 2 3, 10 11 och 14 18 §§ ordet skyddsföreskrifter i

olika böjningsformer skall bytas ut mot skyddsbestämmelser i

motsvarande form,

dels att 5 kap. 11 och 13 §§ skall betecknas 5 kap. 12 och 8 §§,

dels att 1 kap. 2 §, 2 kap. 24 §, 3 kap. 6, 16, 17, 19 §§ samt 5 kap. 1, 3,

7, 9 10 §§ skall ha följande lydelse,

dels att mellanrubriken närmast före 5 kap. 8 § skall sättas närmast

före 5 kap. 7 §, och

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 1 kap 4 § samt 5

kap. 11 och 13 §§.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

2 §1

I denna lag finns bestämmelser

om fornminnen, byggnadsminnen

och kyrkliga kulturminnen samt om

utförsel av kulturföremål ur landet.

I denna lag finns bestämmelser

om ortnamn, fornminnen, bygg-

nadsminnen, kyrkliga kulturminnen

samt om utförsel och återlämnande

av kulturföremål.

Länsstyrelsen har tillsyn över kulturminnesvården i länet.

Riksantikvarieämbetet har överinseende över kulturminnesvården i

landet. Riksantikvarieämbetet får överklaga beslut av domstol eller annan

myndighet enligt denna lag.

4 §

Vid statlig och kommunal verk-

samhet skall god ortnamnssed

iakttas. Detta innebär att

 hävdvunna ortnamn inte ändras

utan starka skäl,

 ortnamn i övrigt stavas enligt

vedertagna regler för språkriktig-

het, om inte hävdvunna stavnings-

former talar för annat,

 påverkan på hävdvunna namn

beaktas vid nybildning av ortnamn,

och

 svenska, samiska och finska

namn så långt möjligt används på

kartor samt vid skyltning och övrig

utmärkning i flerspråkiga områden.

Namn som godkänts för offentlig

kartproduktion skall användas i sin

godkända form.

2 kap.

24 §

Beslut av länsstyrelsen överkla-

gas hos allmän förvaltningsdom-

stol när det gäller

1. fastställelse av gränserna för

ett fornlämnningsområde enligt

2 §,

2. särskilda ordningsföreskrifter

enligt 9 §,

3. fridlysning enligt 9 § eller

4. tillstånd att medföra och an-

vända metallsökare enligt 20 §.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

enligt 16 § överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

eller länsstyrelsen enligt detta ka-

pitel överklagas hos allmän för-

valtningsdomstol, om inte annat

följer av andra stycket eller 25 §.

Beslut av Riksantikvarieämbetet

enligt 17 § överklagas hos rege-

ringen.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut i övrigt enligt detta kapi-

tel av länsstyrelsen eller Riksan-

tikvarieämbetet får överklagas hos

regeringen, om inte annat följer av

25 §.

Kommunen får överklaga länsstyrelsens beslut enligt 2 § andra stycket,

9 § första fjärde styckena och 12 § andra stycket.

3 kap.

6 §

Om en byggnad kan antas

komma i fråga som byggnads-

minne, får länsstyrelsen, utan att

fråga väckts om byggnadsminnes-

förklaring, förordna att anmälan

till länsstyrelsen skall göras, innan

byggnaden rivs eller ändras på ett

sätt som väsentligt minskar dess

kulturhistoriska värde.

Länsstyrelsen skall inom en må-

nad från det anmälningen kom in

dit avgöra om den skall ta upp

fråga om byggnadsminnesförkla-

ring av den berörda byggnaden.

Under denna frist får den anmälda

åtgärden inte vidtas utan att läns-

styrelsen har medgett det.

Om en byggnad kan antas

komma i fråga som byggnads-

minne får länsstyrelsen förordna

att anmälan till länsstyrelsen skall

göras innan byggnaden rivs eller

ändras på ett sätt som väsentligt

minskar dess kulturhistoriska

värde (anmälningsplikt).

Länsstyrelsen skall inom en må-

nad från det anmälan kom in dit

avgöra om den anmälda åtgärden

skall få vidtas eller förbjudas en-

ligt 5 §. Under denna tid får den

anmälda åtgärden inte vidtas utan

att länsstyrelsen har medgett det.

16 §

Om ägaren till ett byggnads-

minne försummar det som åligger

honom enligt skyddsföreskrifterna,

får länsstyrelsen förelägga honom

att inom viss skälig tid vidta nöd-

vändiga åtgärder. Föreläggandet

får inte omfatta åtgärder som med

hänsyn till byggnadens använd-

ning och omständigheterna i

övrigt är oskäligt betungande. Om

föreläggandet inte följs, får läns-

styrelsen utföra åtgärderna på

ägarens bekostnad.

Länsstyrelsen får förelägga den

som är ansvarig för förvaltningen

av ett byggnadsminne att vidta

rättelse eller avbryta pågående

åtgärder för att säkerställa efter-

levnaden av skyddsbestämmelser

och beslut enligt detta kapitel. Ett

sådant föreläggande får förenas

med vite.

I de fall som avses i första

stycket får länsstyrelsen i stället

hos kronofogdemyndigheten be-

gära särskild handräckning enligt

lagen (1990:746) om betalningsfö-

reläggande och handräckning mot

den som ansvarar för förvalt-

ningen av ett byggnadsminne.

17 §

Om ett byggnadsminne har

ändrats i strid mot meddelade

skyddsföreskrifter, får länsstyrel-

sen förelägga ägaren att återställa

ändringen om det är möjligt. Ett

sådant föreläggande får förenas

med vite.

Kronofogdemyndigheten får

meddela särskild handräckning för

att avbryta pågående förstörelse

av ett byggnadsminne eller för att

återställa det. Även i annat fall får

handräckning beslutas, om det

behövs för att bestämmelse i detta

kapitel skall efterlevas.

Ansökan om handräckning får

göras av länsstyrelsen. I fråga om

sådan handräckning finns be-

stämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och hand-

räckning.

Om ett beslut om föreläggande

har meddelats någon i egenskap

av ägare till en viss fastighet och

fastigheten övergår till en ny

ägare, gäller föreläggandet i stäl-

let mot den nye ägaren. Om det i

föreläggandet har satts ut löpande

vite enligt lagen (1985:206) om

viten och fastigheten har övergått

genom köp, byte eller gåva, gäller

vitet mot den nya ägaren räknat

från tidpunkten för

äganderättsövergången. Detta

under förutsättning att anteckning

om vitesföreläggandet enligt tredje

stycket gjorts innan dess.

Löpande vite som avser viss

period får tas ut endast av den

som var ägare vid periodens

början. Annat vite gäller inte, men

får sättas ut mot den nya ägaren.

Beslut om föreläggande eller om

att återkalla föreläggande skall

genast lämnas till inskrivning-

smyndigheten för anteckning i fas-

tighetsboken.

19 §

Beslut av länsstyrelsen överkla-

gas hos allmän förvaltningsdom-

stol när det gäller

1. byggnadsminnesförklaring

enligt 1 §,

2. skyddsföreskrifter enligt 2 §,

3. förbud mot åtgärder enligt 5

§,

4. anmälningsplikt enligt 6 §,

5. deposition enligt 12 § första

stycket,

6. tillstånd eller villkor för till-

stånd enligt 14 §,

7. jämkning av skyddsföreskrif-

ter eller hävande av byggnadsmin-

nesförklaring enligt 15 § första

stycket,

8. dokumentation enligt 15 §

tredje stycket,

9. föreläggande enligt 16 § eller

10. föreläggande enligt 17 §

första stycket.

Beslut av länsstyrelsen överkla-

gas hos allmän förvaltningsdom-

stol när det gäller

1. byggnadsminnesförklaring

enligt 1 §,

2. skyddsföreskrifter enligt 2 §,

3. förbud mot åtgärder enligt 5

§,

4. anmälningsplikt enligt 6 §,

5. deposition enligt 12 § första

stycket,

6. tillstånd eller villkor för till-

stånd enligt 14 §,

7. jämkning av skyddsbestäm-

melser eller hävande av bygg-

nadsminnesförklaring enligt 15 §

första stycket,

8. dokumentation enligt 15 §

tredje stycket eller

9. föreläggande enligt 16 §.

Länsstyrelsens beslut att inte förklara en byggnad för byggnadsminne

får överklagas endast av Riksantikvarieämbetet.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 5 kap.

1 §

Äldre svenska och utländska

kulturföremål som anges i detta

kapitel och som är av stor bety-

delse för det nationella kulturar-

vet, får inte föras ut ur landet utan

särskilt tillstånd.

Äldre svenska och utländska

kulturföremål som är av stor be-

tydelse för det nationella kultur-

arvet, får inte föras ut ur landet

utan särskilt tillstånd.

3 §

Den som vill föra ut ett kultur-

föremål ur landet skall ha till-

stånd till utförseln, om föremålet

är av det slag som anges i 4 och 5

§§.

Regeringen får meddela före-

skrifter om särskilt tillstånd enligt

1 §.

7 §

Ett kulturföremål får föras ut ur

landet utan tillstånd, om

1. föremålets ägare flyttar från

Sverige för att bosätta sig i annat

land,

2. föremålet genom arv, testa-

mente eller bodelning har förvär-

vats av en enskild person som är

bosatt i annat land,

3. föremålet förs ut ur landet av

en offentlig institution här i landet

eller en institution som får bidrag

av stat, kommun eller landstings-

kommun och det skall föras till-

baka till Sverige,

4. föremålet förs ut av en en-

skild person för att användas i

samband med offentlig kultur-

verksamhet och det skall föras

tillbaka till Sverige eller

5. föremålet är tillfälligt inlånat

från utlandet.

Frågor om tillstånd till utförsel

skall prövas av Kungl. biblioteket,

Riksantikvarieämbetet,

Riksarkivet, Statens konstmuseer

eller Stiftelsen Nordiska museet

(tillståndsmyndigheter) enligt den

fördelning som regeringen be-

stämmer.

Ansökningarna skall ges in till

Riksantikvarieämbetet.

Regeringen eller den myndig-

het regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

ansökningsförfarandet.

9 §

Frågor om tillstånd till utförsel

skall prövas av kungl. biblioteket,

riksantikvarieämbetet, riksarkivet,

statens konstmuseer eller Stiftel-

sen Nordiska museet

(tillståndsmyndigheter).

För varje slag av föremål som

anges i 4 och 5 §§ föreskriver re-

geringen vilken tillståndsmyndig-

het som skall pröva ansökan om

tillstånd.

Den som söker tillstånd skall

på begäran av tillståndsmyndig-

heten ställa föremålet till myndig-

hetens förfogande för granskning.

10 §

Ansökan om tillstånd skall ges

in till Riksantikvarieämbetet. Om

det med stöd av 9 § har föreskri-

vits att ansökningen skall prövas

av annan tillståndsmyndighet,

skall ansökningen överlämnas till

denna.

Tillstånd till utförsel skall ges,

om föremålet inte är av stor bety-

delse för det nationella kulturar-

vet.

11 §

Även om ett föremål är av stor

betydelse för det nationella

kulturarvet skall tillstånd till ut-

försel ges om

1. ägaren flyttar från Sverige

för att bosätta sig i ett annat land,

2. föremålet genom arv, testa-

mente eller bodelning har förvär-

vats av en enskild person som är

bosatt i annat land,

3. föremålet förs ut ur landet

av en offentlig institution här i

landet eller en institution som får

bidrag av stat, kommun eller

landstingskommun och det skall

föras tillbaka till Sverige,

4. föremålet förs ut av en en-

skild person för att användas i

samband med offentlig kultur-

verksamhet och det skall föras

tillbaka till Sverige, eller

5. föremålet tillfälligt är i lan-

det.

Även om ett föremål är av stor

betydelse för det nationella

kulturarvet får tillstånd till utför-

sel ges om föremålet förvärvats

av en institution i utlandet.

13 §

Ett tillstånd till utförsel gäller i

ett år från dagen för beslutet.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Beslut om tillstånd till utförsel av kulturföremål som har meddelats

innan denna lag trätt i kraft skall upphöra att gälla efter den 31 december

2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom

Europeiska unionen

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §1

Lagen är tillämplig endast beträffande följande varor:

1. krigsmateriel som avses i lagen (1992:1300) om krigsmateriel, och

produkter som avses i lagen (1998:397) om strategiska produkter,

2. varor som skall beskattas enligt lagen (1994:1565) om beskattning

av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är

medlem i Europeiska unionen,

3. narkotika som avses i narkotikastrafflagen (1968:64),

4. vapen och ammunition som avses i vapenlagen (1996:67),

5. injektionssprutor och kanyler,

6. dopningsmedel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel,

7. springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller nit-

handskar, batonger, karatepinnar, blydaggar, spikklubbor och liknande,

8. kulturföremål som avses i 5

kap. 4 6 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.,

8. kulturföremål som avses i 5

kap. lagen (1988:950) om kultur-

minnen m.m.,

9. hundar och katter för annat ändamål än handel,

10. spritdrycker, vin och starköl enligt alkohollagen (1994:1738),

teknisk sprit och alkoholhaltiga preparat enligt lagen (1961:181) om för-

säljning av teknisk sprit m.m. samt tobaksvaror vid kontroll av ålders-

gränsen i 13 § tobakslagen (1993:581),

11. nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän, fisk och reptiler,

12. andra djur än sådana som anges ovan och produkter av djur, om det

finns särskild anledning att misstänka att smittsam sjukdom förekommer,

att djuret eller djurprodukten på annat sätt utgör en allvarlig hälsorisk för

människor eller djur, att medföljande dokument är ofullständiga eller

felaktiga, att erforderliga dokument saknas eller att de villkor som i öv-

rigt gäller för införseln inte är uppfyllda,

13. barnpornografi enligt lagen (1998:1443) om förbud mot införsel

och utförsel av barnpornografi,

14. varor som avses i lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga

varor.

___________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-04-19

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud Lennander,

regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 8 april 1999 (Kulturdepartementet) har regeringen

beslutat

inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1963:583) om avveckling av fidei-

 kommiss,

2. lag om ändring i lagen (1963:587) om inkomstbeskattning av

 fideikommissbo, m.m.,

3. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.,

4. lag om ändring i lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter

 vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Peter[REDACTED_EFTERNAMN] och

hovrättsassessorn Ewa Lindbäck.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om inkomstbeskattning av fideikommissbo,

m.m.

2 a - 2 g §§

De skatteregler som gäller vid överföring av fideikomissegendom till ett

aktiebolag genom

tillskott i samband med aktieteckning finns i gällande lydelse samlade i 2 §.

Till följd härav

behöver det fall för vilket de olika bestämmelserna gäller anges bara i

inledningen till

paragrafen. I förslaget tas däremot de nya bestämmelserna upp i inte mindre än

åtta

paragrafer. I de enskilda paragraferna bör åtminstone antydas vilken situation

paragrafen

avser.

2 a § bör därför inledas med orden: "I fall som avses i 2 § har en

fideikommissinnehavare

eller ett fideikommissbo rätt att efter anmälan undantas ---".

I 2 b § kan orden "i fall som avses i 2 §" sättas in efter ordet "inträder".

2 c § kan lämnas oförändrad.

2 d § kan lämpligen utformas enligt följande: "Om en fastighet eller en tillgång

 som ingår i en

samling som avses i 17 § lagen (1963:583) om avveckling av fideikommiss efter

utgången av

år 1999 har överförts till ett aktiebolag genom tillskott i samband med

aktieteckning, skall

bolagets anskaffningsvärde ---"

2 e § bör lämpligen inledas med orden: "Med skattemässigt värde avses i denna

lag --- ".

I 2 f § kan orden "enligt 2 §" sättas in efter ordet "näringsfastighet".

2 g § kan inledas med orden: "Om i fall som avses i 2 eller 2 c § en överföring

--- ".

I det senare ledet av 2 g § anges, att anskaffningsvärdet för en aktie skall

anses motsvara

tillgångens marknadsvärde. Av formuleringen kan inte utläsas vad som avses med

"tillgången". Är det, såsom i övergångsbestämmelserna punkten 3, aktiens

marknadsvärde

som avses bör detta utsägas. Närmast till hands ligger emellertid att ordet

syftar på den

fastighet eller samling som har nämnts tidigare i bestämmelsen. Är detta fallet

bör en

omformulering ske i enlighet härmed, varvid det också bör beaktas att värdet på

en enda aktie

inte kan motsvara hela tillgångens värde, om det finns flera aktier.

5 §

I samband med tillkomsten av 1990 års taxeringslag upphävdes 3 §, som rörde

vissa

beskattningsbeslut, därför att beslut skulle fattas av skattemyndighet i stället

 för av länsrätt

och förfarandereglerna i nya taxeringslagen skulle tillämpas, varvid de

särskilda reglerna i

paragrafen inte längre var nödvändiga (prop. 1989/90:74 s. 466). Samtidigt gavs

 5 § det

innehållet att om beslut enligt "3 § första stycket" berör åsatt taxering så

skall

skattemyndigheten besluta om den ändring av taxeringen som föranleds därav.

Lagrådet

ifrågasätter om inte även bestämmelsen i 5 § blev överflödig genom nya

taxeringslagen och

kan upphävas. I vart fall kan den inte vara korrekt formulerad. Saken bör rättas

 i förevarande

sammanhang.

Övergångsbestämmelserna

Punkten 3. För att kongruens med den föregående punkten skall erhållas föreslår

Lagrådet

följande lydelse. "Om en fideikommissfastighet överförts till ett aktiebolag

före utgången av

år 1999 och en aktie som förvärvats i samband med överföringen avyttras skall

anskaffningsvärdet för aktien anses motsvara dess marknadsvärde den 1 januari

2000."

Förslaget till lag om ändring i lagen om kulturminnen m.m.

1 kap. 4 §

Den föreslagna nya bestämmelsen, varigenom ett skydd för ortnamn införs, har

erhållit en

något undanskymd placering tillsammans med de inledande bestämmelserna i 1 kap.

med

vilka den i och för sig inte har något närmare samband. Enligt Lagrådets mening

kunde det

därför vara lämpligt att förse den nya bestämmelsen om ortnamn med en egen

mellanrubrik,

t.ex. "God ortnamnssed". Godtas detta förslag erfordras en följdändring i

ingressen.

2 kap. 24 §

Bestämmelsen om prövningstillstånd i tredje stycket bör för sammanhangets skull

placeras

som en andra mening i första stycket.

 3 kap. 16 §

Enligt gällande lydelse får länsstyrelsen förelägga ägaren till ett kulturminne

att vidta vissa

åtgärder. Bestämmelsen föreslås nu ändrad så att föreläggande i stället får

meddelas den som

är ansvarig för förvaltningen av ett byggnadsminne. Motsvarande ändring har

föreslagits i 4

kap. 17 § (prop. 1998/99:38). Där är emellertid fråga om kyrkliga kulturminnen,

som kan

antas förvaltade av olika kyrkliga organ. Enligt den allmänna motiveringen till

förevarande

förslag skall föreläggande kunna riktas bl.a. mot en nyttjanderättshavare.

Exempelvis en

hyresgäst lär inte ha befogenheter att vidta sådana åtgärder som det här är

fråga om. Lagrådet

vill understryka uttalandet i motiveringen att föreläggandet kan riktas mot den

som har sådan

rådighet över egendomen att han har de faktiska och juridiska möjligheterna att

utföra den

förelagda åtgärden. Det får godtas att denna innebörd läggs i ordet "ansvarig" i

 lagtexten.

3 kap. 17 §

Bestämmelser som likt denna föreskriver vissa rättsverkningar av föreläggande

vid en

egendoms övergång till ny ägare finns ibland i den fastighetsrättsliga

lagstiftningen. Det är

självfallet angeläget att sådana bestämmelser får så likartad utformning som

möjligt. Det

senaste exemplet finns i 26 kap. 15 § miljöbalken. Lagrådet förordar att

förevarande

bestämmelse utformas i så nära anslutning som möjligt till

miljöbalksbestämmelsen. Därvid

kommer den att omfatta också tomträttshavare och ägare till en byggnad,

anläggning eller

anordning på mark som tillhör någon annan. Detta kanske inte har så stor

praktisk betydelse

men får enligt Lagrådets uppfattning ändå ses som en fördel, särskilt vid

jämförelse med den

föreslagna ändringen i 16 §. Rättssäkerheten ökas genom föreskrifter om

anteckning

angående löpande vite och om underrättelser till sakägare. Vidare undviks vissa

ålderdomliga

uttryck som anteckning i "fastighetsboken".

3 kap. 19 §

I 2 kap. 24 § föreslås en generell regel om överklagande till allmän

förvaltningsdomstol. I fö-

revarande paragraf behålls däremot den

tidigare utformningen med hänvisning till särskilda bestämmelser om beslut.

Särskilt med

hänsyn till att överklagande av administrativa beslut till allmän

förvaltningsdomstol numera

är huvudregel (jfr

22 a § förvaltningslagen) bör den förra modellen väljas konsekvent. Lagrådet

förordar därför

att paragrafen ges följande lydelse:

"Beslut av länsstyrelsen enligt detta kapitel överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Länsstyrelsens beslut --- av Riksantikvarieämbetet."

Med den enhetlighet som i fortsättningen kommer att känneteckna bestämmelserna i

 lagen

om överklagande av administrativa beslut kan ifrågasättas, om inte dessa borde

samlas på ett

och samma ställe. Detta förutsätter emellertid en ändring av kapitelindelningen

som Lagrådet

inte vill påfordra i förevarande sammanhang.

5 kap. 1 §

Enligt paragrafen får äldre kulturföremål som är av stor betydelse för det

nationella

kulturarvet inte föras ut ur landet utan särskilt tillstånd. Av 10 § framgår

emellertid att

huvudregeln är att sådana föremål över huvud inte får föras ut ur landet; om

föremålet har

sådan betydelse skall tillstånd inte meddelas. Det är en mycket mer omfattande

krets av

föremål, nämligen de som nu anges i 4-7 §§ och i fortsättningen kommer att anges

 i

regeringsföreskrifter, som inte får föras ut utan att tillstånd sökts och

erhållits. Detta skulle

framgå bättre om det anges att sådana äldre svenska och utländska kulturföremål

som "kan

vara" av stor betydelse för det nationella kulturarvet inte får föras ut utan

särskilt tillstånd.

5 kap. 3 §

Det kan beklagas att det i fortsättningen inte skall i lagen anges vilka föremål

 som skall

omfattas av tillståndsplikt. Det är en fråga som kan väntas tilldra sig ett

betydande intresse

och som läsaren skulle vilja få upplysning om direkt ur lagen. De skäl som

anförts för

förslaget att frågan i stället skall regleras i regeringsföreskrifter får dock

godtas. Det bör

emellertid av lagtexten framgå att uppgifter på den punkten kan sökas i sådana

föreskrifter. -

Lagrådet förordar därför att förevarande paragraf ges följande lydelse:

"Regeringen får

meddela föreskrifter om vilka kulturföremål som inte får föras ut ur landet utan

 särskilt

tillstånd."

5 kap. 11 §

Enligt förslaget "skall" tillstånd meddelas till vissa kategorier som nu är

befriade från

tillståndskravet. Förslaget synes främst vara avsett att underlätta tullens

arbete. Detta lär dock

ske bara i mindre mån, eftersom den huvudsakliga svårigheten för tullen torde

bli att avgöra

om föremål över huvud är underkastade tillståndsplikt. Bestämmelserna framstår i

 denna del

som ordningsföreskrifter. Ett åsidosättande av tillståndskravet utgör emellertid

varusmugglingsbrott och påföljder och rättsverkningar kan i teorin bli

synnerligen allvarliga.

Mot bakgrund av det anförda ifrågasätter Lagrådet om förslaget bör genomföras.

Lagrådet

förutsätter i vart fall att, om en ägare inte har skaffat ett tillstånd som inte

 kan vägras honom,

straffet som regel stannar vid penningböter och förverkande av föremålet anses

uppenbart

obilligt.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Kulturdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 maj 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,

Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:114 Kulturarv kulturmiljö och

kulturföremål

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lagen om kulturminnen

m.m.

5 kap. 3 och 7 §§

 Senaste lydelse av

lagens rubrik 1986:1294

5 § 1990:352.

1 Senaste lydelse 1997:1162.

 Senaste lydelse 1995:72.

 Senaste lydelse 1994:1425.

 Senaste lydelse 1995:72.

1 Senaste lydelse 1999:57

1 Ändringen innebär bl.a. att fjärde och femte styckena upphävs.

2 Senaste lydelse 1991:474.

3 Senaste lydelse 1995:72. Ändringen innebär bl.a. att fjärde stycket upphävs.

4 Ändringen innebär bl.a. att tredje stycket upphävs.

5 Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

6 Senaste lydelse 1995:72.

 Senaste lydelse 1995:72.

 Senaste lydelse av lagens rubrik 1986:1294.

1 Senaste lydelse 1997:1162.

 Senaste lydelse 1995:72.

 Senaste lydelse 1994:1425.

 Senaste lydelse 1995:72.

1 Senaste lydelse 1999:57

Prop. 1998/99:114

1

1

15

1

1

1

1

1

27

1

1

1

37

1

1

1

54

1

1

1

65

1

70

1

70

1

1

1

76

1

116

1

Prop. 1998/99:114

Bilaga 1

Bilaga 1

Prop. 1998/99:114

Bilaga 2

Bilaga 2

Prop. 1998/99:114

Bilaga 3

Prop. 1998/99:114

Bilaga 4

Prop. 1998/99:114

Bilaga 5

Bilaga 3

Prop. 1998/99:114

Bilaga 6

1

1

Prop. 1998/99:114

Bilaga 7

130

1

Prop. 1998/99:114

Bilaga 8

Prop. 1998/99:114

Bilaga 9

137

1