Regeringens proposition

1995/96:14

Fortsatt giltighet av 1952 års tvångsmedelslag

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 21 september 1995

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål skall fortsätta att gälla till utgången av år 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Lagtext.................................................... 3

3 Ärendet och dess beredning................................. 4

4 Nuvarande ordning.......................................... 4

5 Säkerhetspolisens skrivelse................................ 6

6 Överväganden............................................... 6

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 september 1995 8

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om fortsatt giltighet av lagen(1952:98) med

särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissabrottmål.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om fortsatt giltighet av lagen (1952:98) med särskilda

bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål

 Härigenom föreskrivs att lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål, som gäller till utgången av år 19951, skall

fortsätta att gälla till utgången av år 1996.

**FOOTNOTES**

 1Lagens giltighetstid senast förlängd 1994:1489.

3 Ärendet och dess beredning

Lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål

innehåller tilläggs- och undantagsbestämmelser till den grundläggande

regleringen i rättegångsbalken i fråga om straff-processuella tvångsmedel.

Lagen, som är tidsbegränsad, gäller vid förundersökning angående vissa brott mot

rikets säkerhet och vissa andra grova brott. Efter den senast gjorda

förlängningen gäller lagen till utgången av år 1995 (prop. 1994/95:33, bet.

1994/95:JuU4, rskr. 1994/95:42, SFS 1994:1489).

 Regeringen tar i detta ärende upp frågan om ytterligare förlängning av

giltighetstiden för 1952 års lag.

4 Nuvarande ordning

1952 års lag gäller vid förundersökning angående dels allmänfarliga brott, t.ex.

mordbrand och sabotage, dels vissa högmålsbrott såsom uppror och olovlig

kårverksamhet, dels vissa brott mot rikets säkerhet, t.ex. spioneri. Lagen

gäller också försök, förberedelse och stämpling till dessa brott om sådan

gärning är straffbar. I förhållande till regleringen i rättegångsbalken innebär

lagen utvidgade möjligheter att använda tvångsmedlen häktning, beslag,

kvarhållande av postförsändelse m.m. samt hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning.

 Enligt rättegångsbalken får en person häktas om det finns sannolika skäl för

misstanke om brott, för vilket maximistraffet utgör fängelse i ett år eller mer.

Därutöver krävs att det föreligger en särskild häktningsgrund, t.ex. risk för

fortsatt brottslig verksamhet. Häktning kan emellertid även ske vid en lägre

grad av brottsmisstanke. Den som endast är skäligen misstänkt för brott kan

sålunda också häktas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan

på ytterligare utredning om brottet, s.k. utredningshäktning. Enligt 2 § i 1952

års lag kan en sådan utredningshäktning fortgå under fyra veckor, medan

rättegångsbalkens regler bara tillåter en vecka.

 I 27 kap. 2 § andra meningen rättegångsbalken finns bestämmelser om att vissa

skriftliga meddelanden får tas i beslag endast om det finns misstanke om brott,

för vilket straffminimum är två års fängelse. Enligt 3 § i 1952 års lag krävs

inte något lägsta straff för att sådana meddelanden skall få tas i beslag.

 Förordnande om kvarhållande av postförsändelse m.m. enligt 27 kap. 9 §

rättegångsbalken kan enligt 4 § i 1952 års lag i vissa brådskande fall meddelas

av undersökningsledaren eller åklagaren. Enligt rättegångsbalkens regler är det

alltid rätten som beslutar i dessa fall.

 1952 års lag innehåller även från rättegångsbalken avvikande bestämmelser om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning.

 Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som befordras via ett

allmänt tillgängligt telenät till eller från en viss teleanläggning, i hemlighet

avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av

innehållet i meddelandet. Tvångsmedlet kan användas både för avlyssning av

telefonsamtal och för upptagning av annan telekommunikation än muntlig sådan,

såsom telex, telefax och datakommunikation. Hemlig teleövervakning innebär att

uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller

beställts till eller från en viss teleanläggning som är ansluten till ett

allmänt tillgängligt telenät eller att en sådan anläggning stängs av för

telemeddelanden. Regeringen har den 18 maj 1995 överlämnat en proposition om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning till riksdagen (prop.

1994/95:227). I propositionen föreslås att ifrågavarande regler i

rättegångsbalken anpassas till den tekniska utvecklingen på teleområdet och till

förändringarna på telemarknaden. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1

januari 1996.

 Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna

skyddad mot bl.a. hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller

annat förtroligt meddelande. Detta skydd får enligt 12 § i samma kapitel

begränsas genom lag. Sådana begränsningar får endast ske för att tillgodose

ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig

gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett

den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria

åsiktsbildningen.

 Som tidigare nämnts har alltså detta grundlagsskydd begränsats genom reglerna

om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Enligt reglerna i 27 kap.

rättegångsbalken får hemlig teleavlyssning sålunda användas om det för brottet

inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år och även vid

brottsutredningar som rör försök, förberedelse och stämpling till sådant brott.

Som ytterligare förutsättning för hemlig teleavlyssning gäller att det skall

finnas skälig misstanke om brottet och att åtgärden skall vara av synnerlig vikt

för utredningen. Tillstånd till hemlig teleavlyssning meddelas av domstol på

ansökan av åklagaren och skall gälla viss tid, högst en månad från dagen för

beslutet. Hemlig teleövervakning får användas om det för brottet inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex månader och vid narkotikabrott

med enbart fängelse i straffskalan. I övrigt är förutsättningarna knutna till

reglerna om hemlig teleavlyssning. För tvångsmedlen gäller den s.k.

proportionalitetsprincipen, som innebär att de får beslutas endast om skälen för

åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den

misstänkte eller för något annat motstående intresse.

 1952 års lag ger i förhållande till rättegångsbalken utvidgade möjligheter att

använda hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Tillstånd till

åtgärden får lämnas, även om det för brottet är föreskrivet lindrigare straff än

vad som krävs enligt rättegångsbalken. Åklagaren får i brådskande fall själv

besluta om användning av tvångsmedlen. Har åklagaren gjort detta, skall anmälan

ofördröjligen göras hos domstolen, som skyndsamt skall pröva ärendet.

 Enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, som till skillnad från

1952 års lag inte är tidsbegränsad, får i vissa fall tvångsåtgärd såsom t.ex.

hemlig teleavlyssning tillgripas. För detta krävs att åtgärden är påkallad för

att utröna om en utlänning eller en organisation eller grupp som han tillhör

eller verkar för planlägger eller förbereder någon gärning som innebär våld, hot

eller tvång för politiska syften och som innefattar brott för vilket lindrigare

straff än fängelse i två år inte är föreskrivet. Den parlamentariska kontrollen

av lagens tillämpning sker genom att regeringen årligen lämnar en skrivelse om

denna till riksdagen.

5 Säkerhetspolisens skrivelse

Säkerhetspolisen har genom en skrivelse den 1 september 1995 till regeringen,

under åberopande av att 1952 års lag är av utomordentlig vikt för

säkerhetspolisens verksamhet, hemställt om att lagen ges fortsatt giltighet.

Säkerhetspolisen har därvid anfört att lagen alltjämt utgör en nödvändig grund

för säkerhetspolisens verksamhet för bekämpning av brott mot rikets säkerhet och

att de möjligheter till tvångsmedel i särskilda fall som lagen ger också har

utnyttjats i stor omfattning.

6 Överväganden

1952 års lag med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål innebär

utökade möjligheter för säkerhetspolisen att uppdaga brott som rör rikets

säkerhet eller är av allmänfarlig natur. I likhet med säkerhetspolisen anser

regeringen att lagen, som gäller till utgången av år 1995, fortfarande behövs.

 I tidigare propositioner i detta ämne har frågan om att eventuellt permanenta

bestämmelserna i 1952 års lag behandlats. Redan SÄPO-kommittén (Ju 1987:05)

anförde i sitt slutbetänkande (SOU 1990:51) att flera skäl talar för att

bestämmelserna i 1952 års lag arbetas in i rättegångsbalken men att en sådan

samordning borde anstå tills det gick att bedöma om samordningen även kunde

omfatta kommitténs förslag om två nya tvångsmedelslagar (s. 145). SÄPO-

kommitténs förslag möttes av viss kritik under remissbehandlingen. Regler om

straffprocessuella tvångsmedel är nu föremål för en omfattande översyn.

Polisrättsutredningen har nyligen överlämnat sitt slutbetänkande Tvångsmedel

enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47). Betänkandet, som bl.a.

innehåller förslag till ändringar av reglerna om beslag och kvarhållande av

postförsändelse m.m., remissbehandlas för närvarande. Remisstiden går ut den 1

november 1995. Utredningen om användningen av övervakningskameror överlämnade i

juli 1995 ett delbetänkande (SOU 1995:66) som behandlar polisens möjligheter att

använda dolda fjärrmanövrerade övervakningskameror vid förundersökning i

brottmål. I betänkandet föreslås att ett nytt tvångsmedel, särskild användning

av övervakningskamera, tillskapas. Enligt utredningens förslag skall reglerna i

1952 års lag omfatta även det nya tvångsmedlet. Betänkandet har remissbehandlats

och bereds vidare inom Justitiedepartementet. Vidare har, som tidigare nämnts,

en proposition om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning nyligen

överlämnats till riksdagen. Även olika frågor med anknytning till

häktningsinstitutet är aktuella inom Justitiedepartementet.

 Bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel är alltså föremål för en

omfattande översyn. Resultatet av denna översyn kan vara avgörande för frågan om

och hur bestämmelserna i 1952 års lag skall permanentas. Ett ställningstagande i

denna fråga bör därför anstå tills detta arbete har avslutats. I avvaktan därpå

bör 1952 års lags giltighetstid förlängas. Det saknas skäl att förlänga

giltighetstiden mer än ett år. Lagen bör alltså gälla till utgången av år 1996.

 Eftersom ärendet bara gäller en förlängning av giltigheten av 1952 års lag, är

frågan enligt regeringens mening av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande

skulle sakna betydelse.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 september 1995

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN], Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1995/96:14 Fortsatt giltighet av 1952 års

tvångsmedelslag.