Regeringens proposition

1998/99:133

Särskild företrädare för barn

Prop.

1998/99:133

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 maj 1999

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att en lag om särskild företrädare för barn införs.

Syftet med lagen är att stärka möjligheterna att ta till vara barnets rätt

när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära

förhållande till misstänks för brott mot barnet. Lagen syftar till att

förbättra förutsättningarna för att utreda sådana brottsmisstankar. Den

syftar därmed också till att förebygga att övergrepp mot barnet fortsätter.

Förslaget innebär att en särskild företrädare under vissa förutsättningar

skall förordnas för barnet i dessa fall. Den särskilda företrädaren skall, i

stället för barnets vårdnadshavare, som ställföreträdare ta till vara barnets

rätt under förundersökningen och i rättegång. Om barnet har två

vårdnadshavare som inte är gifta eller bor tillsammans under äkten-

skapsliknande förhållanden skall det vara möjligt att i stället förordna att

en av dem ensam företräder barnet.

Till särskild företrädare skall förordnas en advokat, en biträdande jurist

på en advokatbyrå eller någon annan. Endast den som uppfyller särskilda

krav på lämplighet får förordnas. En ansökan om förordnande skall göras

av åklagaren hos tingsrätten. Domstolen skall kunna förordna interi-

mistiskt utan vårdnadshavarnas vetskap, om det kan antas vara

nödvändigt för att barnets rätt skall kunna tas till vara.

Lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om särskild företrädare för barn 4

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 7

3 Ärendet och dess beredning 8

4 Att ta till vara barnets rätt gällande ordning 8

4.1 Familjerättsliga regler om ställföreträdare för barn 8

4.2 De straffprocessuella reglerna 9

4.3 Målsägandebiträde 11

4.4 Den socialrättsliga lagstiftningen 13

4.5 Ärenden hos JO 14

5 Behovet av förändringar 16

6 Särskild företrädare för barn 18

6.1 En särskild företrädare för barn 18

6.2 Särlevande vårdnadshavare 21

6.3 Förutsättningarna för en särskild företrädare för barn 23

6.4 Den särskilda företrädarens uppgifter 28

6.5 Vem skall utses till särskild företrädare för barn? 33

6.6 Förfarandefrågor 35

6.7 Sekretess 37

7 Ekonomiska konsekvenser 39

8 Författningskommentar 40

8.1 Förslaget till lag om särskild företrädare för barn 40

8.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 50

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 51

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

promemorian Särskilt målsägandebiträde för barn

(Ju 94/3147 och Ju 98/588) 52

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 53

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 57

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 maj 1999 60

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om särskild företrädare för barn,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

2

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om särskild företrädare för barn

Härigenom föreskrivs följande.

När en särskild företrädare skall utses

1 § När det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda

fängelse har begåtts mot någon som är under 18 år, skall en särskild

företrädare förordnas för barnet om

1. en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet, eller

2. det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande

till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets

rätt.

En särskild företrädare skall inte förordnas om det med hänsyn till

barnet är obehövligt eller annars särskilda skäl talar mot det.

2 § Om barnet har två vårdnadshavare som inte är gifta eller bor till-

sammans under äktenskapsliknande förhållanden och sådana omständig-

heter som anges i 1 § 1 eller 2 finns endast i fråga om en av dem, skall

den andra vårdnadshavaren förordnas att ensam ta till vara barnets rätt

under förundersökningen och i efterföljande rättegång.

Om det med hänsyn till vårdnadshavarnas förhållande till varandra

eller till någon annan särskild omständighet får antas vara till barnets

bästa skall dock en särskild företrädare utses.

Den särskilda företrädarens uppgifter

3 § En särskild företrädare skall, i stället för barnets vårdnadshavare,

som ställföreträdare ta till vara barnets rätt under förundersökningen och

i efterföljande rättegång. Företrädaren får dock inte väcka åtal och får

inte heller väcka någon skadeståndstalan utan att ett allmänt åtal har

väckts.

Det som i 23 kap. 10 och 11 §§ rättegångsbalken sägs om måls-

ägandebiträdes närvaro vid förhör skall tillämpas på den särskilda före-

trädaren.

Ansökan om förordnande

4 § En ansökan om förordnande enligt 1 eller 2 § görs av åklagaren hos

tingsrätten.

Vem som får utses till särskild företrädare

5 § Till särskild företrädare får en advokat, en biträdande jurist på

advokatbyrå eller någon annan förordnas. Endast den får förordnas som

på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper

är särskilt lämplig för uppdraget.

Interimistiskt beslut

6 § Om det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt skall kunna tas

till vara får domstolen, utan att höra barnets vårdnadshavare, besluta om

förordnande enligt 1 eller 2 § för tiden innan ärendet avgörs.

7 § Åklagaren skall underrätta barnets vårdnadshavare om de utred-

ningsåtgärder som vidtas i fråga om barnet sedan ett interimistiskt beslut

har meddelats. Underrättelsen skall göras så snart det är möjligt utan men

för utredningen.

Byte och entledigande

8 § I fråga om byte av den särskilda företrädaren tillämpas 26 § andra

stycket rättshjälpslagen (1996:1619).

9 § Om det inte längre behövs någon särskild företrädare skall före-

trädaren entledigas.

10 § Om förutsättningar för ett förordnande för en vårdnadshavare enligt

2 § inte längre finns eller förordnandet inte längre behövs skall det

återkallas.

Ersättningsfrågor

11 § En särskild företrädare har rätt till ersättning i enlighet med det som

enligt 27 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller för ett rättshjälpsbiträde. I

fråga om ersättningen tillämpas även 29, 43 och 47 §§ rättshjälpslagen.

12 § När en särskild företrädare har förordnats tillämpas i övrigt det som

sägs om målsägandebiträde i fråga om ersättning och återbetalnings-

skyldighet för kostnader i 6 § första stycket, 7 § och 8 § första meningen

lagen (1988:609) om målsägandebiträde. Det som där sägs om måls-

ägandebiträde skall avse den särskilda företrädaren.

I fråga om skyldighet för någon annan än barnet att i tvistemål ersätta

staten dess kostnader för den särskilda företrädaren tillämpas bestäm-

melserna i rättegångsbalken om ansvar för motparts rättegångskostnader.

Förfarandefrågor

13 § Ärenden enligt denna lag handläggs enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden.

14 § I ett ärende om förordnande enligt 1 eller 2 § är barnets vårdnads-

havare åklagarens motpart.

15 § Ansökan om byte eller entledigande av en särskild företrädare får

göras av barnets vårdnadshavare, den särskilda företrädaren eller av

åklagaren. En särskild företrädare får inte entledigas utan att han eller

hon har haft tillfälle att yttra sig i ärendet.

Ansökan enligt 10 § om att återkalla ett förordnande får göras av

barnets vårdnadshavare eller av åklagaren.

Domstolen får också självmant ta upp frågor om byte och entledigande

av företrädare samt återkallelse av förordnande.

16 § Beslut om förordnande enligt 1 och 2 §§, interimistiska beslut

enligt 6 § samt beslut om byte eller entledigande av särskild företrädare

eller återkallelse av förordnande enligt 2 § enligt 8, 9 och 10 §§ gäller

omedelbart, om inte annat bestäms.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.2

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 15 § sekretesslagen (1980:100) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

15 §

Sekretess gäller hos domstol i

äktenskapsmål samt mål och

ärenden enligt föräldrabalken, lik-

som i mål enligt lagen (1989:14)

om erkännande och verkställighet

av utländska vårdnadsavgöranden

m.m. och om överflyttning av

barn, för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska

förhållanden, om part begär det

och det kan antas att den enskilde

eller någon honom närstående

lider skada eller men om uppgiften

röjs. I ärenden om adoption enligt

4 kap. föräldrabalken, anordnande

av godmanskap enligt 11 kap. 4 §

föräldrabalken eller förvaltarskap

behövs dock inte begäran av part.

Sekretess gäller hos domstol i

äktenskapsmål samt mål och

ärenden enligt föräldrabalken, lik-

som i ärenden om särskild före-

trädare för barn och mål enligt

lagen (1989:14) om erkännande

och verkställighet av utländska

vårdnadsavgöranden m.m. och om

överflyttning av barn, för uppgift

om enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden, om part

begär det och det kan antas att den

enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men

om uppgiften röjs. I ärenden om

särskild företrädare för barn,

adoption enligt 4 kap. föräldra-

balken, anordnande av godman-

skap enligt 11 kap. 4 § föräldra-

balken eller förvaltarskap behövs

dock inte begäran av part.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

3 Ärendet och dess beredning

När en underårigs vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står

i ett nära förhållande till misstänks för ett brott mot den underårige finns

särskilda svårigheter att ta till vara barnets rätt. Det gäller dels i fråga om

att utreda brottet, dels när det gäller att i övrigt ta till vara barnets

intressen under förundersökningen och i rättegången. Det saknas i dessa

fall ofta någon som kan ta till vara barnets rätt.

Inom Justitiedepartementet har utarbetats en promemoria med förslag

till lagstiftning med syftet att stärka barnets rätt i dessa fall. Prome-

morians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats.

En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena

finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr 94/3147 och 98/588).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 29 april 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga

4. Lagrådet har föreslagit vissa justeringar och tillägg. Regeringen har i

huvudsak följt förslagen. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter i

avsnitt 6.2 och 6.5 samt i författningskommentaren. Även vissa redak-

tionella ändringar har gjorts i lagtexten.

4 Att ta till vara barnets rätt gällande ordning

4.1 Familjerättsliga regler om ställföreträdare för barn

De grundläggande bestämmelserna om ställföreträdarskap för barn finns

i föräldrabalken (FB). Där skiljs mellan vårdnad och förmynderskap.

Barn står enligt huvudregeln under vårdnad av båda föräldrarna eller en

av dem (6 kap. 2 § första stycket FB). Föräldrarna eller den förälder som

är barnets vårdnadshavare är normalt också förmyndare för barnet

(10 kap. 2 § FB). Vårdnaden kan i vissa fall anförtros åt en eller två

särskilt förordnade vårdnadshavare (6 kap. 7 9 §§ FB) som då också blir

förmyndare för barnet. Om särskilda skäl talar för det, skall dock någon

annan än den särskilt förordnade vårdnadshavaren förordnas till

förmyndare (10 kap. 3 § FB).

Den som har vårdnaden om ett barn har ansvar för barnets personliga

förhållanden och skall bland annat se till att barnets behov av omvårdnad

och trygghet samt skydd mot kroppslig bestraffning och annan kränkande

behandling tillgodoses (6 kap. 1 och 2 §§ FB). Vårdnadshavaren har rätt

och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga

angelägenheter. Vårdnadshavaren skall därvid i takt med barnets stigande

ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och

önskemål (6 kap. 11 § FB).

Om barnet står under vårdnad av två vårdnadshavare, utövar de sina

skyldigheter och rättigheter gentemot barnet tillsammans (6 kap. 13 §

första stycket FB). Är en av vårdnadshavarna förhindrad att ta del i

sådana beslut rörande vårdnaden som inte utan olägenhet kan skjutas

upp, bestämmer den andre ensam. En vårdnadshavare får dock inte

ensam fatta beslut av ingripande betydelse för barnets framtid, om inte

barnets bästa uppenbarligen kräver det (6 kap. 13 § andra stycket FB).

I takt med stigande ålder och mognad får barnet i växande omfattning

självt handla i vissa frågor av personlig art (se Walin, Gösta, Föräldra-

balken och internationell föräldrarätt, 5:e uppl., 1996, s. 207 och

Rynning, Elisabeth, Samtycke till medicinsk vård och behandling 1994,

s. 286). Det är inte möjligt att närmare ange hur gammalt ett barn bör

vara för att kunna handla självt. En bedömning av barnets mognad får

göras i varje enskilt fall (jfr prop. 1994/95:224, s. 35 och 53).

Förmyndaren skall förvalta barnets tillgångar och företräda det i

angelägenheter som rör tillgångarna (12 kap. 1 § första stycket FB).

Förmyndaren företräder i övrigt barnet när detta inte enligt lag skall

göras av någon annan (12 kap. 1 § tredje stycket FB).

I 11 kap. FB finns bestämmelser om förordnande av god man för

barnet när barnet inte kan företrädas av förmyndaren eller barnets

intresse strider mot vårdnadshavarens eller förmyndarens eller en sådan

ställföreträdares makes eller sambos intressen.

4.2 De straffprocessuella reglerna

Förhör under förundersökning

Reglerna om förundersökning är generellt hållna och gör inte någon

egentlig skillnad mellan barn och vuxna. Under förundersökningen kan

enligt 23 kap. 6 § rättegångsbalken (RB) förhör hållas med var och en

som kan antas lämna uppgifter av betydelse för utredningen. Normalt

kallas den som skall höras till förhöret. För att förhör skall kunna hållas

med en underårig målsägande som företräds av en vårdnadshavare krävs

att vårdnadshavaren medverkar till att förhöret kommer till stånd. Barnet

kan då kallas till förhöret genom vårdnadshavaren. Det är i dessa

situationer vårdnadshavaren som tar ställning till om kallelsen skall

hörsammas eller inte. Om barnet har två vårdnadshavare torde bestäm-

melserna i 6 kap. 13 § föräldrabalken (FB), som innebär att två vårdnads-

havare med vissa undantag tillsammans företräder barnet, väsentligen

begränsa möjligheterna att få till stånd förhör genom medverkan av

endast någon av dem. Gällande rätt får i vart fall anses rymma betydande

oklarheter om vad som gäller när det mellan barnet och en av vårdnads-

havarna finns motstridiga intressen.

Om en kallelse genom vårdnadshavaren eller vårdnadshavarna inte

hörsammas eller av utredningsskäl bör undvikas uppkommer frågan om

förutsättningar för hämtning till förhör. Utrymmet för att genom tvångs-

åtgärder inställa den som är under 15 år till förhör är begränsat. Detta

gäller i särskilt hög grad den som är målsägande. Enligt 23 kap. 7 § RB

och 6 § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) får en

målsägande hämtas till förhör endast om det finns skäl av särskild vikt

för detta. Sådana skäl kan vara att förhöret inte eller endast med avsevärd

svårighet kan hållas på den plats där målsäganden befinner sig eller att

med hänsyn till brottets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt

särskild skyndsamhet är nödvändig.

Reglerna om hämtning till förhör tillämpas även på den som är under

15 år, om denne är misstänkt för brott (se 32 § lagen [1964:167] med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Av uttalanden i det

lagstiftningsärendet (prop. 1983/84:187, s. 21 f.) framgår att avsikten

torde ha varit att i bestämmelsen i 23 kap. 7 § RB reglera även hämtning

av vittnen och andra. Stor restriktivitet skulle dock iakttas när det gäller

hämtning av barn.

Denna reglering innebär att det formellt kan vara möjligt att genom

hämtning få till stånd förhör med barn som är målsägande men att

utrymmet för detta måste anses vara mycket begränsat (jfr[REDACTED_EFTERNAMN],

Christian, Sutorius, Helena, Sexuella övergrepp mot barn Den rättsliga

hanteringen, Socialstyrelsen, 1999, s. 29 f.; s. 57).

Enligt 23 kap. 10 § fjärde stycket RB bör vårdnadshavaren vara när-

varande vid förhör med den som är under 15 år, om det kan ske utan men

för utredningen. Vidare finns i 17 19 §§ förundersökningskungörelsen

bestämmelser om hur förhör med barn skall genomföras för att vålla

minsta möjliga skada på barnet. Där anges bl.a. att förhör bör äga rum

endast en gång, om det inte främst med hänsyn till den som förhörs är

lämpligare att hålla flera förhör, och att förhör med barn bör hållas av en

person med särskild fallenhet för uppgiften.

Angivelse av och talan om brott

Om målsäganden är omyndig och brottet rör hans eller hennes person, är

det enligt 20 kap. 14 § RB vårdnadshavaren som kan ange eller föra talan

om brottet.

Läkarundersökning

En läkarundersökning är ofta ett led i en förundersökning bl.a. när det

gäller sexuella övergrepp, men också när det gäller misshandel. Reglerna

om kroppsbesiktning i 28 kap. 12 § RB kan endast tillämpas på den som

är misstänkt. En undersökning av målsäganden förutsätter målsägandens

samtycke, eftersom det inte finns några regler om tvångsanvändning.

Beträffande den som är underårig ankommer det på vårdnadshavaren att

ge sitt samtycke. Sådant samtycke krävs inte om barnet med hänsyn till

ålder och mognad självt kan ta ställning till läkarundersökning.

Om barnet har två vårdnadshavare torde bestämmelserna i 6 kap. 13 §

FB, som innebär att två vårdnadshavare med vissa undantag tillsammans

företräder barnet, väsentligen begränsa möjligheterna att få till stånd

läkarundersökning genom samtycke från endast någon av dem. Gällande

rätt får i vart fall anses rymma betydande oklarheter om vad som gäller

när det mellan barnet och en av vårdnadshavarna finns motstridiga

intressen.

Att vårdnadshavaren motsätter sig en läkarundersökning har ansetts

kunna, tillsammans med vad som i övrigt har framkommit i ärendet,

utgöra ett skäl till omhändertagande av barnet enligt lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Däremot får inte ett

omedelbart omhändertagande beslutas enbart för att genomföra en

läkarundersökning i brottsutredande syfte (se avsnitt 4.5).

4.3 Målsägandebiträde

Lagen (1988:609) om målsägandebiträde tillkom år 1988 för att stärka

målsägandens ställning under det rättsliga förfarandet (prop.

1987/88:107, bet. 1987/88:JuU33, rskr. 1987/88:318). Ett målsägande-

biträde kan enligt 1 § förordnas när förundersökning har inletts. Gäller

målet sexualbrott enligt 6 kap. brottsbalken (BrB) skall ett målsägande-

biträde förordnas, om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov

av sådant biträde. Vidare skall målsägandebiträde förordnas vid brott mot

liv och hälsa och mot frihet och frid enligt 3 och 4 kap. BrB, på vilka

fängelse kan följa, och vid rånbrott eller försök, förberedelse eller

stämpling till sådana brott, om det med hänsyn till målsägandens person-

liga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att

målsäganden har behov av sådant biträde. Målsägandebiträde skall också

förordnas vid annat brott enligt brottsbalken på vilket fängelse kan följa,

om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga

omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av

sådant biträde.

Ett målsägandebiträde kan förordnas i högre rätt, om åklagaren eller

den tilltalade har överklagat domen i ansvarsdelen.

Ett målsägandebiträde får inte förordnas sedan åklagaren har beslutat

att allmänt åtal inte skall väckas eller att sådant åtal skall läggas ned.

Målsägandebiträdet skall enligt 3 § lagen om målsägandebiträde ta till

vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till måls-

äganden. Om åklagaren inte hjälper målsäganden med att föra talan om

enskilt anspråk i anledning av brottet, skall målsägandebiträdet bistå

målsäganden med detta.

Målsägandebiträdets uppgift kvarstår även om talan avskilts för att

handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål, såvida inte

målet handläggs enligt de särskilda regler som gäller för tvistemål om

mindre värden. Vidare kvarstår målsägandebiträdets uppgift om ett mål

går vidare till högre rätt genom att åklagaren eller den tilltalade över-

klagar tingsrättens dom i skuld- eller påföljdsfrågan. Detta gäller även

när tingsrättens dom i ett brottmål överklagas endast i skadeståndsdelen

liksom när domen i ett avskilt tvistemål överklagas.

Målsägandebiträde förordnas på begäran av målsäganden eller när det

annars finns anledning till det (4 §). Till målsägandebiträde kan förord-

nas den som är advokat, biträdande jurist på advokatbyrå eller någon

annan som är lämplig för uppdraget. I fråga om byte av målsägande-

biträde gäller samma regler som för rättshjälpsbiträde, nämligen att det

krävs särskilda skäl eller, om ett byte av biträde redan har gjorts,

synnerliga skäl (se 26 § rättshjälpslagen [1996:1619]). Ett målsägande-

biträde skall entledigas, om det är påkallat med hänsyn till förhållandena

i målet eller om det annars finns skäl för det.

Målsägandebiträdet har enligt 3 § lagen om målsägandebiträde rätt till

ersättning enligt samma principer som gäller för ett biträde enligt rätts-

hjälpslagen. Om ett målsägandebiträde förordnas, ersätts målsägandens

därefter uppkommande kostnader för bevisning och utredning med anled-

ning av talan om enskilt anspråk i samma utsträckning som om måls-

äganden beviljats rättshjälp med anledning av en sådan talan. Bestäm-

melserna i 31 kap. rättegångsbalken (RB) om skyldighet för den tilltalade

eller annan att till staten återbetala kostnader för offentlig försvarare

gäller även i fråga om kostnader för målsägandebiträde. När ett enskilt

anspråk avskilts och handläggs som ett tvistemål eller enbart det enskilda

anspråket förts upp i högre instans gäller beträffande kostnader för

målsägandebiträde i dessa mål bestämmelserna i 18 kap. rättegångs-

balken om ansvar för motparts rättegångskostnader.

Om målsäganden under förundersökningen begär att få ett måls-

ägandebiträde skall undersökningsledaren anmäla detta till rätten. En

sådan anmälan skall också göras om det annars finns anledning att

förordna ett sådant biträde, 23 kap. 5 § RB.

Enligt 23 kap. 10 § tredje stycket RB har ett målsägandebiträde rätt att

närvara vid förhör med målsäganden under förundersökningen. Av 11 § i

samma kapitel framgår att målsägandebiträdet vid förhör med målsägan-

den har rätt att i den ordning undersökningsledaren bestämmer ställa

frågor till målsäganden. I 20 kap. 15 § tredje stycket RB anges att ett

målsägandebiträde skall kallas till huvudförhandling eller annat

sammanträde i rätten när målsäganden eller målsägandens ställföre-

trädare skall höras.

Normalt utses det ett målsägandebiträde för ett barn som har varit

utsatt för brott. Målsägandebiträde kan dock inte överta någon uppgift

som enligt lag eller annan författning ankommer på vårdnadshavaren. I

förarbetena till lagen (prop. 1987/88:107 s. 24) uttalas beträffande

målsägandebiträdets uppgifter att de fall där barn är målsägande intar en

särställning och att man här bl.a. får tänka sig att en stor del av informa-

tionen i stället lämnas till vårdnadshavaren eller någon annan som

företräder barnets intressen.

Brottsofferutredningen har i sitt betänkande Brottsoffer Vad har

gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40) föreslagit att rätten till måls-

ägandebiträde utvidgas på så sätt att begränsningen till brott enligt

brottsbalken tas bort. Vidare har utredningen föreslagit att målsägande-

biträdets uppgifter skall utvidgas till att avse även sådant avslutande

arbete som att hjälpa målsäganden att få ut ett av domstolen bestämt

skadestånd. Utredningen föreslår även att vissa efterlevande till en person

som har dödats genom brott skall få rätt till målsägandebiträde.

Betänkandet har remissbehandlats och förslagen bereds för närvarande

inom Justitiedepartementet.

4.4 Den socialrättsliga lagstiftningen

Den sociala lagstiftningen innehåller åtskilliga regler till skydd för

underåriga.

I 71 § första stycket socialtjänstlagen (1980:620) anges att var och en

som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden

behöver ingripa till en underårigs skydd bör anmäla detta till

socialnämnden. Enligt andra stycket är myndigheter vars verksamhet

berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och

sjukvården och socialtjänsten skyldiga att genast till socialnämnden

anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära

att socialnämnden behöver ingripa till den underåriges skydd.

Anmälningsskyldigheten gäller även anställda hos sådana myndigheter

liksom dem som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild

verksamhet som berör barn och ungdom eller annan yrkesmässigt bedri-

ven enskild verksamhet inom hälso- och sjukvården eller på social-

tjänstens område. Föreskriften i andra stycket är således till skillnad från

första stycket obligatorisk. Anmälningsskyldigheten medför att

sekretessen mellan olika myndigheter inom socialtjänstområdet bryts.

Det föreskrivs inte någon skyldighet i socialtjänstlagen för social-

nämnden att polisanmäla ett brott. Det måste dock med utgångspunkt

från socialtjänstens skyldighet att värna om barn och ungdom ses som en

grundprincip att polisanmälan sker. Barnet har rätt att få ett brott mot sin

person ordentligt utrett och samhället har ett ansvar för att brott mot

minderåriga, som inte kan föra sin egen talan, blir utredda.

Socialnämnden har enligt 50 § socialtjänstlagen en skyldighet att

utreda förhållanden som har kommit till nämndens kännedom och som

kan föranleda någon åtgärd från nämnden. Om ett barn har utsatts för ett

brott kommer oftast nämndens utredning och förundersökningen rörande

brottet att i vissa delar röra samma förhållanden.

I detta sammanhang är vidare lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU) av stor betydelse. Enligt 2 § och

1 § andra stycket LVU kan den som är under 18 år beredas vård bl.a. om

det på grund av misshandel eller otillbörligt utnyttjande i hemmet finns

en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas och det

kan antas att behövlig vård inte kan ges med samtycke av vårdnads-

havaren eller, om den unge är över 15 år, av honom själv. Exempel på

situationer som kan föranleda omhändertagande kan enligt förarbetena

vara fysisk och psykisk misshandel samt sexuellt utnyttjande. Beslut om

vård fattas av länsrätten. Enligt 6 § LVU kan dock socialnämnden besluta

omedelbart om omhändertagande, om det är sannolikt att den unge

behöver beredas vård och rättens beslut i frågan inte kan avvaktas. Ett

sådant beslut skall sedan underställas länsrätten.

Ett omhändertagande enligt lagen innebär att socialnämnden, vid sidan

av vårdnadshavaren, får ett självständigt ansvar för att sörja för den

unges trygghet och omsorg. Socialnämnden anses ha samma befogen-

heter och skyldigheter som vårdnadshavaren, i den omfattning det behövs

för att genomföra vården (11 § fjärde stycket LVU). Det har satts i fråga

om vissa åtgärder under förundersökningen skall ses som ett nödvändigt

inslag i vården. Justitieombudsmannen (JO 1994/95 s. 292; beslut den 13

oktober 1993) har dock uttalat att en polisutredning ofta är nödvändig för

att socialnämnden skall kunna fullgöra sin uppgift att bereda barn skydd

och vård när det finns misstankar om övergrepp mot barnet. I sådana fall

måste enligt JO inställandet av barnet till polisförhör ingå i de befogen-

heter som tillkommer nämnden.

Socialnämnden kan med stöd av 32 § LVU besluta om en läkarunder-

sökning som ett led i utredningen av den unges behov av vård. En sådan

undersökning kan även ta sikte på frågan om den unge har utsatts för

t.ex. sexuella övergrepp. Ett barns egen uppfattning i fråga om läkar-

undersökning skall beaktas, om barnet har uppnått en sådan ålder och

mognad att dess egen vilja bör respekteras.

4.5 Ärenden hos JO

JO har i ett ärende som behandlar de rättsliga förutsättningarna för förhör

och läkarundersökning av barn (JO 1995/96 s. 89; beslut den 18 augusti

1994) anfört att det straffprocessuella regelsystemet endast ger ett

begränsat utrymme för att inställa en målsägande som är under 15 år till

förhör genom tvångsåtgärder och att det inte innehåller några regler som

tillåter tvångsmässig läkarundersökning av en målsägande oavsett ålder.

En förutsättning för att man skall kunna genomföra en meningsfull

brottsutredning när ett barn har blivit utsatt för brott är således i många

fall, på samma sätt som när målsäganden är vuxen, att man kan få till

stånd en frivillig medverkan från målsägandens sida. I de fall barnets

eget medgivande är en nödvändig och tillräcklig förutsättning för dess

medverkan i en brottsutredning finns enligt JO inte några problem från

rättslig synpunkt. Om barnet vill medverka kommer de aktuella

utredningsåtgärderna till stånd. I annat fall blir förutsättningarna för

lagföring mindre goda och resultatet torde då som regel bli att åklagaren

antingen inte inleder förundersökning eller beslutar att lägga ned en

inledd förundersökning.

De situationer som vållar problem är enligt JO de där målsäganden är

ett barn som befinner sig på ett sådant utvecklingsstadium att det enligt

föräldrabalkens regler skall företrädas av någon annan enligt huvud-

regeln vårdnadshavaren samtidigt som denne av utredningsskäl inte bör

underrättas om de tilltänkta utredningsåtgärderna. Att förordna en god

man för barnet är enligt JO inte någon framkomlig väg, eftersom ett

sådant förordnande inte kan komma till stånd utan vårdnadshavarens

kännedom.

Vad gäller reglerna om tvångsomhändertagande enligt lagen (1990:52)

med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) konstaterade JO att

omhändertagande får ske i syfte att skydda barn för risker som antingen

har sin grund i missförhållanden i hemmet eller i barnets eget beteende.

Ett beslut om omhändertagande innebär bl.a. att socialnämnden, i den

mån det behövs för att genomföra vården, bestämmer om barnets

personliga förhållanden (11 § fjärde stycket LVU). Det anses att denna

regel ger socialnämnden rätt att också inställa ett omhändertaget barn till

förhör och läkarundersökning i en brottsutredning. JO anförde dock att

man inte alltid kan utgå ifrån att förutsättningar för att omhänderta ett

barn enligt LVU föreligger även om det finns en misstanke om sexuella

övergrepp. JO pekade därvid på det förhållandet att det för att förunder-

sökning skall inledas är tillräckligt med en ganska svag misstanke,

medan det däremot för ett omhändertagande enligt LVU krävs att det är

sannolikt att den unge behöver beredas vård. JO tillade också bl.a. att

man måste beakta att regleringen i LVU och bestämmelserna om

förundersökning har skilda syften.

JO konstaterade sammanfattningsvis att det i vissa fall inte är möjligt

att få till stånd en medverkan från ett barns sida i en utredning avseende

ett brott riktat mot barnet självt annat än om det är omhändertaget enligt

LVU, men att lagliga förutsättningar för ett omhändertagande i dessa

situationer inte alltid är för handen. Det är enligt JO:s mening inte

tillfredsställande att möjligheterna att utreda ett kanske mycket allvarligt

brott på detta sätt är beroende av tillämpningen av en lagstiftning som har

ett helt annat syfte än att tillgodose det allmänna samhälleliga intresset av

att brott beivras.

JO anförde också att det från principiella utgångspunkter kan ifråga-

sättas om ett medgivande till polisförhör och läkarundersökning som

lämnas av en socialnämnd som har anmält det brott som är föremål för

utredning i rättssäkerhetshänseende kan jämställas med ett samtycke som

avges av en företrädare för barnet som står fri i förhållande till såväl de

berörda myndigheterna som barnets vårdnadshavare och som inte har

något annat intresse i saken än att se till att tillbörlig hänsyn tas till

barnets personliga integritet i den uppkomna situationen. JO erinrade om

att det vid misstanke om t.ex. sexualbrott kan bli fråga om läkarunder-

sökningar och andra utredningsåtgärder som också av ett ganska litet

barn kan uppfattas som både kränkande och skrämmande.

JO kom till slutsatsen att man bör överväga att komplettera lagstift-

ningen vad gäller underåriga målsägandes ställning i förundersöknings-

förfarandet och att ett sådant arbete bör inriktas på att få till stånd en

särskild lag med syfte bl.a. att stärka rättssäkerhetsskyddet för den under-

årige vid sådana förundersökningar där denne och vårdnadshavaren kan

antas ha motstridiga intressen.

I ett annat ärende hos JO (JO 1995/96 s. 387) hade skolpersonal gjort

anmälan till socialförvaltningen och polisen om misstankar att en tioårig

flicka som var elev vid skolan hade utsatts för sexuella övergrepp i

hemmet. Eleven hade sedan mot sin egen och vårdnadshavarens vilja

kvarhållits i skolan utan att ett beslut om omhändertagande enligt 6 §

LVU hade fattats dessförinnan.

JO anförde i sitt beslut i ärendet den 30 september 1994 att det inte

fanns någon rättslig grund för kvarhållandet och att detta därför hade

varit rättsstridigt. Vidare anförde JO att det förhållandet att skolan

medverkat genom att polisen efter föregående överenskommelse hade

inställt sig på skolan och hållit förhöret där samt att skolan hade ställt en

lokal till förfogande och inställt barnet till förhöret väckte principiella

tveksamheter. JO kunde inte finna att förvaltningslagen, polislagen eller

de specialförfattningar som reglerar skolans verksamhet gav något lagligt

stöd för att skolan medverkat i den utsträckning som skett.

5 Behovet av förändringar

Regeringens bedömning: Nuvarande lagstiftning bör kompletteras till

skydd för barns rättigheter vid misstanke om att en närstående begår brott

mot barnet.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna delar genomgående bedöm-

ningen av behovet av lagstiftning i detta avseende.

Skälen för regeringens bedömning: Misstankar om brott mot barn är

ofta svåra att utreda. Barn har inte samma möjligheter som vuxna att

påtala brott och de kan till och med ha svårt att förstå att något som de

utsätts för är brottsligt. Detta gäller i särskilt hög grad vid misstankar om

sexuella övergrepp och det gäller i än högre grad när misstankarna riktar

sig mot föräldrarna eller en av dem eller mot någon annan som står

barnet och dess familj nära. I de sistnämnda fallen kan också vissa

rättsliga problem uppstå. Det gäller bl.a. frågan om hur en förunder-

sökning skall genomföras i förhållande till barnet i de fall det skulle

skada utredningen att underrätta vårdnadshavarna innan en viss

utredningsåtgärd vidtas. Det gäller också frågan om vem som skall

inställa barnet till polisförhör och vilka förutsättningar som finns för att

genomföra en läkarundersökning.

Enligt artikel 19 i FN:s konvention om barnets rättigheter

barnkonventionen skall konventionsstaterna vidta bl.a. lämpliga

lagstiftningsåtgärder för att skydda barnet mot alla former av fysiskt eller

psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling,

misshandel eller utnyttjande, innefattande sexuella övergrepp, medan

barnet är under föräldrarnas, vårdnadshavares eller annan persons vård.

En underårigs intressen gentemot en närstående kan behöva tas till

vara även under en rättegång, t.ex. på det sättet att någon företräder den

underårige såvitt gäller en skadeståndstalan mot vårdnadshavaren. Den

nuvarande ordningen kan i praktiken leda till att barnet går miste om ett

skadestånd som barnet i och för sig är berättigat till.

Frågeställningarna visar i första hand på ett behov av att vid misstanke

om brott mot barn i vissa fall kunna företa vissa inledande utrednings-

åtgärder utan vårdnadshavarnas vetskap. Om misstankarna inte kan

utredas närmare riskerar man att brott mot barn i stor utsträckning förblir

outredda och inte lagförda och att pågående övergrepp fortsätter.

Problem kan också förekomma i sådana fall där en misstänkt

vårdnadshavare formellt medverkar till att olika utredningsåtgärder

kommer till stånd. Det kan ju självklart inverka hämmande på ett barn att

den som det senare kan visa sig som har begått ett övergrepp finns

med vid besök m.m. hos polisen, även om han eller hon inte är närva-

rande vid själva förhöret eller läkarundersökningen. Också dessa

förhållanden kan innebära att brott mot barn inte lagförs och att brottslig

verksamhet med barn som offer därmed kan fortsätta.

I de fall där vårdnadshavarna har tagit initiativet till polisanmälan finns

det normalt inga bekymmer av det slag som nu har berörts. Bestäm-

melserna om vårdnadshavares medverkan och inflytande kan i stället

tillämpas på vanligt sätt. Om endast en av två vårdnadshavare medverkar

torde dock möjligheterna att få till stånd förhör och läkarundersökning

vara begränsade. Gällande rätt får i vart fall anses rymma betydande

oklarheter om vad som gäller när det mellan barnet och en av vårdnads-

havarna finns motstridiga intressen. Dessa oklarheter bör undanröjas.

När barnet självt har tagit initiativ till en polisanmälan och har uppnått

en tillräcklig ålder och mognad uppstår normalt inte några rättsliga

problem av berört slag. När det gäller förhör behöver kallelse inte ske

genom vårdnadshavaren och i fråga om läkarundersökning kan samtycke

lämnas av barnet självt.

Problem aktualiseras främst i de fall där misstankar om övergrepp eller

om andra brott uppstår hos utomstående, exempelvis personal på daghem

eller i den skola där barnet vistas. När barnet inte självt kan ta ställning

till frågor om förhör eller läkarundersökning finns formellt ett ytterst

begränsat utrymme eller saknas helt lagligt stöd för att snabbt genomföra

utredningsåtgärder utan vårdnadshavarnas medverkan. Om utgångs-

punkten är att vårdnadshavaren inte bör eller kan kontaktas, saknar

barnet någon som företräder dess intressen.

I vissa fall kan de nu berörda problemen lösas genom att ett omhänder-

tagande för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga (LVU) kommer till stånd. Ett beslut att omhänderta ett barn

enligt den lagen anses medföra en rätt för socialnämnden att inställa

barnet till förhör och läkarundersökning i en brottsutredning. Detta har

sin grund i att socialnämnden enligt 11 § fjärde stycket LVU övertar

vårdnadshavarens rätt att besluta om barnet i den utsträckning det behövs

för att genomföra vården. Socialnämndens åtgärd att inställa barnet till

förhör eller läkarundersökning måste dock i varje enskilt fall kunna

motiveras med hänsyn till barnets behov av vård. En annan grundläg-

gande svårighet i sammanhanget har att göra med de lagliga förut-

sättningarna för ett beslut om omhändertagande enligt LVU. För ett

sådant beslut gäller ett högre och annorlunda beviskrav än det som gäller

för att inleda en förundersökning. Vidare är förutsättningarna för ett om-

händertagande knutet till flera omständigheter som alla tar sikte på

barnets behov av vård. Det är också tveksamt om socialnämnden i alla

avseenden kan träda i vårdnadshavarens ställe när det gäller beslut som

rör ett barns medverkan i en förundersökning eller under ett domstols-

förfarande. Det torde t.ex. knappast ligga inom ramen för social-

nämndens befogenhet att ta ställning till skadeståndsanspråk. Samman-

fattningsvis kan sägas att LVU inte ger någon heltäckande lösning på

problemet.

Som anförts i JO:s beslut den 18 augusti 1994 (se avsnitt 4.5) ger de

bestämmelser som finns i föräldrabalken om god man inte tillräckliga

möjligheter att ingripa till skydd för barnet. Det finns inte heller någon

annan lagstiftning som löser de problem som det här är fråga om. Den

nuvarande lagstiftningen kan alltså inte sägas vara tillräcklig för att ta till

vara barns rätt vid misstankar om brott som begås mot barnet.

6 Särskild företrädare för barn

6.1 En särskild företrädare för barn

Regeringens förslag: En domstol skall i vissa fall kunna förordna en

särskild företrädare för barnet som övertar vårdnadshavarnas befogen-

heter att ta till vara en underårigs rätt under förundersökning och i

rättegång.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

I promemorian föreslås dock att ställföreträdarskapet för barnet skall

knytas till lagstiftningen om målsägandebiträde och att ställföreträdaren

skall kallas särskilt målsägandebiträde.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak prome-

morians förslag. Hovrätten för Nedre Norrland anser dock att förslaget

inte utan ytterligare överväganden i vissa frågor bör ligga till grund för

lagstiftning. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anför att

termen särskilt målsägandebiträde är mindre lämplig i sammanhanget.

Ett par remissinstanser har efterlyst en bredare belysning av de behand-

lade frågorna.

Skälen för regeringens förslag: När misstankar om brott kan riktas

mot vårdnadshavaren eller en av två vårdnadshavare kan man utgå från

att vårdnadshavaren inte alltid på bästa sätt kommer att ta till vara barnets

intressen. Detsamma kan i viss utsträckning gälla när misstankarna riktas

mot någon som står vårdnadshavaren eller vårdnadshavarna nära.

I promemorian behandlas ett antal lösningar på dessa problem som av

olika skäl inte bör väljas. Mot att komplettera den socialrättsliga

lagstiftningen talar bl.a. att dess grundläggande syfte skiljer sig från dem

som bär upp bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Att öka

möjligheterna till tvångsåtgärder för att få till stånd förundersökning och

förhör med barn eller använda befintliga bestämmelser om ställföre-

trädarskap framstår inte heller som lämpligt. Vi återkommer senare i

detta avsnitt närmare till skälen mot dessa lösningar.

Den lämpligaste lösningen när det gäller att tillgodose syftet att säker-

ställa den underåriges rättssäkerhet i nu aktuella fall är att en utom-

stående person träder i vårdnadshavarens ställe och fullgör uppgiften att

ta till vara barnets intressen och tillgodose barnets rättigheter. En särskild

person bör således förordnas att företräda barnet under såväl förunder-

sökningen som i en följande rättegång. Också i de fall barnet har om-

händertagits enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård

av unga (LVU) bör en företrädare kunna förordnas. Företrädaren bör stå

fri i förhållande till både berörda myndigheter och barnets vårdnads-

havare. Företrädarens intresse i saken bör endast vara att se till att hänsyn

tas till barnets rätt och personliga integritet.

En lösning med en utomstående person som träder i vårdnadshavarens

ställe har också valts i LVU när det gäller offentliga biträden (se prop.

1994/95:224, bet. 1995/96:LU2, rskr. 1995/96:36).

I promemorian har föreslagits att ställföreträdarskapet för barnet knyts

till lagstiftningen om målsägandebiträde. Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet avstyrker denna lösning och anför att företrädarens

uppgifter och befogenheter är av ett helt annat slag än de som ett

målsägandebiträde har. Fakulteten anför också att man bör välja en annan

beteckning t.ex. barnföreträdare eller annan neutral term som inte

ger felaktiga associationer.

Den som skall företräda barnet kommer i praktiken att utföra delvis

samma uppgifter som ett målsägandebiträde. Den krets av personer som

kommer i fråga för att förordnas som målsägandebiträde kommer därmed

vara väl lämpade för att ta till vara underårigas intressen i nu aktuella

situationer. En anknytning till reglerna om målsägandebiträde i enlighet

med vad som föreslagits i promemorian är också lämplig i fråga om

bestämmelserna om arvoden m.m. och om sådana utredningskostnader

som kan uppstå i målet.

Uppgifterna för den som skall ta till vara en underårigs rätt skiljer sig

dock i ett väsentligt hänseende från de uppgifter som ankommer på ett

målsägandebiträde. Ett målsägandebiträde är ju i rättegångsbalkens

mening endast ett rättegångsbiträde och har därmed, som framgår av 4 §

fjärde stycket lagen (1988:609) om målsägandebiträde och 12 kap. 22 §

rättegångsbalken (RB), ingen möjlighet att verka på egen hand utan

fullmakt från huvudmannen. Den företrädare det här är fråga om övertar

vårdnadshavarnas befogenheter att ta till vara en underårigs rätt under

förundersökning och rättegång. Det centrala syftet med förordnandet är

att företrädaren i vissa avseenden träder i vårdnadshavares ställe. De

inskränkningar i vårdnadshavares rätt som detta innebär är naturligtvis av

extraordinär och känslig natur. Det är vidare av väsentlig betydelse att

företrädaren intar en oberoende ställning i förhållande till vårdnads-

havarna. Mot denna bakgrund bör skillnaden mellan förordnanden av

denna typ och förordnanden av målsägandebiträden tydligt komma till

uttryck.

Regeringen anser att särskild företrädare för barn mot den bak-

grunden lämpar sig bättre än särskilt målsägandebiträde . Regeringens

förslag till lagteknisk konstruktion i övrigt överensstämmer dock väsent-

ligen med promemorians. Reglerna bör såsom föreslås i promemorian tas

in i en särskild lag. Beröringspunkterna med vad som gäller för måls-

ägandebiträden gör det, som föreslagits i promemorian, möjligt att på ett

flertal punkter låta de regler som gäller för målsägandebiträden vara

tillämpliga för särskilda företrädare för barn.

Som nämnts ovan vore ett alternativ att komplettera den socialrättsliga

lagstiftningen. Det kunde uttryckligen anges när en socialnämnd får

agera i fråga om barn och brottsutredningar och vilka befogenheter

nämnden har. En sådan lösning ter sig som sagt dock mindre lämplig,

bl.a. därför att den socialrättsliga lagstiftningen och bestämmelserna om

förundersökning i brottmål har helt skilda grundläggande syften. Vidare

kan det från principiella synpunkter ifrågasättas om ett ställningstagande

från en socialnämnd, som ofta har anmält det brott som är föremål för

utredning, i rättssäkerhetshänseende kan jämställas med det som görs av

en företrädare för barnet som står fri i förhållande till både de berörda

myndigheterna och till barnets vårdnadshavare.

Alternativet att ge ökade möjligheter att under förundersökningen vidta

tvångsåtgärder i förhållande till ett barn för att få till stånd förhör och

läkarundersökning är inte en lämplig väg att gå. Framför allt löser det

inte de problem som gäller den underåriges behov av hjälp och stöd i

samband med själva förhörssituationen eller den underåriges rätt till

skadestånd. Det finns en risk för att utredningsintresset ges för stor tyngd

och att barnets bästa inte sätts i främsta rummet. Ökade möjligheter att

under förundersökningen vidta tvångsåtgärder samt agera utan barnets

samtycke ger alltså inte barnet den rättssäkerhet som måste krävas.

Att lagtekniskt bygga vidare på något av de förekommande regel-

systemen för domstols och överförmyndares beslut om ställföreträdar-

skap är inte heller lämpligt. De uppgifter som blir aktuella är inte heller

helt lämpade för en god man att handha. Detta gäller särskilt när det är

fråga om brott mot barnets person. Det kan dessutom ta en viss tid innan

en god man kan rekryteras och utses.

Inga remissinstanser har heller förordat några av dessa alternativ.

Beslut om att utse en särskild företrädare för barn måste naturligtvis

fattas på ett sätt som tillgodoser berättigade krav på kontroll och

rättssäkerhet, såväl för vårdnadshavarna som för barnet. Dessa frågor

behandlas närmare i avsnitt 6.6.

Hovrätten för Nedre Norrland efterlyser ytterligare överväganden när

det gäller dels konflikter mellan den särskilda företrädaren och

vårdnadshavaren, dels i fråga om vårdnadshavarens rätt till rättshjälp.

Dessa frågor behandlas i avsnitt 6.4 respektive 6.6.

Barnombudsmannen har anfört att det bör tydliggöras vilka olika

insatser som kan vara aktuella för barnet i de situationer det här är fråga

om och att ett sådant bredare perspektiv bör redovisas propositionen.

Rädda Barnen har föreslagit en generell översyn av barnets ställning i

rättsprocessen med utgångspunkt i bestämmelserna i FN:s konvention

om barnets rättigheter. Riksförbundet Barnets rätt i samhället har ansett

att det krävs en övergripande undersökning på alla områden om barns

situation som indirekta eller direkta brottsoffer samt efterlyst en särskild

utredning om barnets rätt som brottsoffer. Regeringen bedömer det inte

som möjligt att i detta sammanhang ta upp ytterligare frågor till

behandling. Det kan nämnas att regeringen nyligen har tillsatt en

parlamentarisk utredning med uppdrag att utreda frågan om barn-

misshandel och därmed sammanhängande frågor (dir. 1998:105). Upp-

draget syftar bl.a. till att inom förskoleverksamhet, skola och skol-

barnsomsorg, hälso- och sjukvården samt socialtjänsten förbättra arbetet

med barn som utsatts för eller misstänks vara utsatta för misshandel.

Frågorna om ett bredare perspektiv tydliggör behovet av att den

föreslagna lagen om särskild företrädare för barn utvärderas. Behovet har

påtalats av Socialstyrelsen och Barnombudsmannen. Regeringen avser att

följa tillämpningen samt ta initiativ till en utvärdering när lagen har varit

i kraft några år.

6.2 Särlevande vårdnadshavare

Regeringens förslag: Om det finns två vårdnadshavare som varken är

gifta eller bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden och

omständigheter som innebär att en särskild företrädare skall förordnas

finns bara beträffande en av dem, skall det vara möjligt att förordna att

den andre vårdnadshavaren ensam företräder barnet.

Om det på grund av särskilda omständigheter får antas vara till barnets

bästa skall dock en särskild företrädare kunna utses också i dessa fall.

Promemorians förslag har inte någon motsvarighet till möjligheten

att förordna en av två vårdnadshavare att ensam företräda barnet.

Remissinstanserna: I fråga om de fall där det finns två vårdnads-

havare invänder Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet,

Sveriges advokatsamfund och Riksförbundet Barnens rätt i samhället

mot att företrädaren för barnet alltid övertar beslutanderätten för båda

föräldrarna.

Skälen för regeringens förslag: Promemorians förslag innebär att

båda vårdnadshavarna alltid utesluts från rätten att företräda barnet, även

om brottsmisstankarna endast rör en av dem. Remisskritiken pekar på att

det inte alltid finns skäl för detta. Detta gäller särskilt i de fall

vårdnadshavarna inte är gifta eller sambor. Att en av vårdnadshavarna då

är misstänkt för brott mot barnet eller står i ett nära förhållande till en

misstänkt, innebär ju inte med nödvändighet att den andre vårdnads-

havaren inte längre är lämplig att ta till vara barnets intressen och

företräda barnet under förundersökning och i rättegång. En utgångspunkt

bör naturligtvis också vara att vårdnadshavarna inte utestängs i större

utsträckning än nödvändigt.

Till bilden hör visserligen att det i ett inledningsskede av en

förundersökning kan vara svårt att avgöra om någon av vårdnadshavarna

har intressen som strider mot barnets. Det torde också vara vanskligt att

bedöma hur en vårdnadshavare kan komma att agera när han eller hon

konfronteras med brottsmisstankar mot den andre vårdnadshavaren eller

en närstående till denne. Det anförda kan anses tala för att det också i de

nu aktuella situationerna borde kunna förordnas en särskild företrädare

som träder i stället för båda vårdnadshavarna. Med utgångspunkten att en

vårdnadshavare inte bör utestängas från beslutanderätten rörande barnet i

större utsträckning än nödvändigt bör dock en förutsättning för att en

särskild företrädare skall kunna träda i stället för två vårdnadshavare vara

att det i det enskilda fallet finns tillräckligt stöd för en sådan inskränk-

ning i förhållande till var och en av dem. När barnet har två vårdnads-

havare som varken är gifta eller sammanboende och förutsättningarna för

att en särskild företrädare för barnet skall utses endast är uppfyllda

beträffande en av dem bör huvudprincipen därför vara att någon särskild

företrädare för barnet inte utses. I dessa fall bör som huvudregel i stället

gälla att den vårdnadshavare som inte berörs av brottsmisstankarna

förordnas att ensam företräda barnet i de frågor som är aktuella här.

För de fall vårdnadshavarna är gifta eller sambor finns inte skäl att

öppna någon möjlighet att låta den ena vårdnadshavaren företräda barnet.

Att en av två vårdnadshavare ges rätt att ensam företräda barnet i vissa

frågor innebär visserligen ett avsteg från huvudregeln att föräldrar vid

gemensam vårdnad utövar sina rättigheter och skyldigheter tillsammans.

Bestämmelser om att en av två vårdnadshavare i denna situation ensam

kan företräda barnet har dock stöd i och får anses ge uttryck för allmänna

principer om att en vårdnadshavare inte har rätt att företräda barnet i

fråga om rättsliga åtgärder där barnet och vårdnadshavaren har direkt

motstående intressen. En jämförelse kan göras med det förhållandet att

en vårdnadshavare enligt gällande rätt ensam kan företräda barnet mot

den andra vårdnadshavaren i frågor om underhållsbidrag (Nytt Juridiskt

Arkiv (NJA) 1985, s. 387; jfr också Walin, Gösta, Föräldrabalken och

internationell föräldrarätt, 5 uppl., s.175 och Undén, Östen, Föräldrar och

barn enligt gällande svensk rätt, andra upplagan, Stockholm, 1927,

s. 43 f.).

En alternativ lösning vore att en särskild företrädare förordnades men

trädde i stället för endast en av vårdnadshavarna och att den särskilda

företrädaren och den andre vårdnadshavaren gemensamt företrädde

barnet. Mot detta talar dock att det inte är lämpligt att dela upp

ställföreträdarskapet, bl.a. med hänsyn till att den särskilda företrädaren

och vårdnadshavaren kan komma att ha motstridiga uppfattningar om

vad som är bäst för barnet i olika avseenden.

Lagrådet har uppmärksammat att den i lagrådsremissen föreslagna

lagtexten inte medger att en särskild företrädare utses i t.ex. ett fall när

vårdnadshavarna ligger i konflikt med varandra, kanske om vårdnad eller

umgängesrätt, medan den som misstänks för brott mot barnet är make

eller sambo till den första vårdnadshavaren. Ett förordnande av den andre

vårdnadshavaren kan då bidra till att fördjupa konflikten mellan

föräldrarna och dra in barnet i denna. Enligt Lagrådets mening kan det

ifrågasättas om inte domstolen i de fall som det nu är fråga om bör ges en

möjlighet att undantagsvis kunna förordna en särskild företrädare för

barnet också om det med hänsyn till vårdnadshavarnas förhållande till

varandra eller liknande omständigheter är bäst för barnet att någon

utomstående utses.

Regeringen delar bedömningen att det undantagsvis bör finnas en

möjlighet att förordna en särskild företrädare i stället för att förordna en

särlevande vårdnadshavare att ensam företräda barnet. Även om förut-

sättningarna för att förordna en särskild företrädare för barnet enligt 1 § 1

eller 2 inte är uppfyllda i förhållande till båda de särlevande vårdnads-

havarna bör alltså en särskild företrädare kunna utses i de undantagsfall

då ett förordnande för en av vårdnadshavarna skulle stå i strid med bar-

nets bästa.

Det får anses klart att beslut om särskild företrädare för barn och om

att en särlevande vårdnadshavare ensam skall företräda barnet inskränker

rätten till respekt för privat- och familjelivet enligt artikel 8 i Europa-

konventionen. Av punkten 2 i artikeln framgår att en offentlig myndighet

inte får störa åtnjutandet av rättigheterna i artikeln. Undantag görs dock

för vad som är föreskrivet i lag och i ett demokratiskt samhälle är nöd-

vändigt med hänsyn till bl.a. förebyggandet av brott och skyddandet av

hälsa eller moral eller av andra personers fri- och rättigheter. De

rättighetsinskränkningar besluten det här är fråga om innebär är enligt

regeringens bedömning motiverade på grunder som anges i punkten 2 i

artikeln. Inskränkningarna får vidare inte stå i strid med propor-

tionalitetsprincipen. Beaktandet av denna princip behandlas i avsnitt 6.3.

Artikel 8 i konventionen utgör mot denna bakgrund inget hinder mot att

införa en ordning med en särskild företrädare för barn som i stället för

vårdnadshavarna skall företräda barnet eller en särlevande vårdnads-

havare som ensam företräder barnet.

6.3 Förutsättningarna för en särskild företrädare för barn

Regeringens förslag: En särskild företrädare för barn skall förordnas när

det finns anledning att anta att ett brott på vilket det kan följa fängelse

har begåtts mot ett barn och en vårdnadshavare kan misstänkas för

brottet, eller när det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt

förhållande till den som kan misstänkas ha begått ett sådant brott inte

kommer att ta till vara barnets rätt. Undantag skall gälla när ett

förordnande med hänsyn till barnet är obehövligt eller annars särskilda

skäl talar mot ett sådant.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser Brottsoffermyndigheten

Barnombudsmannen Rädda Barnen, Svenska Psykologförbundet och

Riksförbundet Barnens rätt i samhället anser att förutsättningarna för

att förordna en företrädare för barnet i olika avseenden bör utvidgas.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet och Sveriges

Domareförbund har motsatt uppfattning och förordar att

förutsättningarna skärps. Bland andra Sveriges advokatsamfund,

Socialstyrelsen och Göteborgs tingsrätt har efterfrågat förtydliganden när

det gäller förutsättningarna för ett förordnande på olika punkter.

Skälen för regeringens förslag: När det gäller de närmare

förutsättningarna för ett förordnande av en särskild företrädare för barn

är en första fråga vid vilka slags brott en särskild företrädare bör kunna

förordnas. Ett starkt behov härav finns i många fall där den underårige

misstänks ha utsatts för sexuella övergrepp, misshandel eller annat brott

mot sin person. Det kan dock även vara aktuellt vid misstanke om andra

brott, t.ex. när vårdnadshavaren har förskingrat barnets tillgångar.

I promemorian har föreslagits att det bör vara en förutsättning att

fängelse kan följa på brottet för att en särskild företrädare för barnet skall

kunna förordnas. Rädda Barnen anser dock att det inte bör uppställas

något krav på att fängelse skall ingå i straffskalan. Enligt regeringens

bedömning kan det dock med hänsyn till proportionalitetsprincipen inte

vara motiverat att en särskild företrädare förordnas vid misstankar om

brott med en straffskala på lägre nivå. Proportionalitetsprincipen innebär

nämligen att en åtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet

skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. Det

betyder i det här sammanhanget att skälen för ett förordnande måste väga

upp det intrång eller men i övrigt som förordnandet innebär för

vårdnadshavaren eller något annat motstående intresse. Regeringen

menar att det mot den bakgrunden inte finns skäl att öppna en möjlighet

att förordna en särskild företrädare för barn i fall när misstanken gäller

brott med endast böter i straffskalan.

Krav på bevisning för att förordnande skall ske

En ytterligare förutsättning för att ett förordnande skall kunna ske bör

vara att misstankarna om brott mot barnet har åtminstone en viss

konkretion och styrka. I enlighet med det synsätt som kommit till uttryck

i promemorian bör det på denna punkt krävas att det finns tillräckliga

skäl att inleda förundersökning, dvs. att det finns anledning att anta att ett

brott har begåtts (23 kap. 1 § rättegångsbalken [RB]). Socialstyrelsen

anser att detta krav bör komma till tydligare uttryck i lagtexten.

Regeringen delar uppfattningen att lagtexten bör förtydligas.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att en

grundläggande förutsättning för ett förordnande vidare bör vara att det,

på grund av risk för fortsatt brottslighet eller av annat skäl, kan befaras

att barnet annars kommer till skada. Enligt regeringens bedömning bör

emellertid risken för fortsatta brott mot barnet inte vara avgörande för om

en särskild företrädare för barnet bör förordnas. Det torde, i det inledande

utredningsskede det ofta kommer vara frågan om, oftast finnas endast ett

bristfälligt underlag för en bedömning av risken för fortsatt brottslighet.

När det vidare gäller kravet på fara för att barnet annars kommer till

skada innebär misstanken om brott, vars utredande kräver att barnet hörs

eller undersöks av läkare, också en misstanke om att barnet har skadats.

Det avgörande skälet för ett förordnande bör då inte vara ett särskilt krav

på risk för fortsatt skada utan om det finns intressemotsättningar inom

ramen för den aktuella utredningen.

Det finns två typfall när förordnande av en särskild företrädare för barn

bör ske. Det första är när misstanken om brott riktar sig mot en

vårdnadshavare. Det andra är när det kan befaras att en vårdnadshavare

på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte

kommer att ta till vara den underåriges rätt.

Kraven på misstanke mot en vårdnadshavare

När brottsmisstanken gäller vårdnadshavaren, innefattar promemorians

förslag kravet att vårdnadshavaren kan misstänkas ha begått brottet.

Detta krav på misstankegrad har å ena sidan Barnombudsmannen ansett

vara för högt. Sveriges Domareförbund har å andra sidan anfört att ett

krav på skälig misstanke mot vårdnadshavaren bör övervägas.

Det är med hänsyn till vårdnadshavarna inte rimligt att ha ett lägre

beviskrav än vad som föreslagits i promemorian. Beviskravet får dock

inte heller sättas så högt att det i praktiken inte kan uppnås. Att fastställa

om skälig misstanke föreligger torde normalt kräva förhör med barnet.

Inte heller någon skärpning bör därför göras.

Detta innebär att det bör ha kommit fram uppgifter som har en viss

konkretion och som pekar mot vårdnadshavaren för att en särskild

företrädare skall kunna förordnas. Det kan exempelvis röra sig om att en

skolsköterska i en anmälan till polismyndigheten lämnar konkreta och

graverande uppgifter om sina iakttagelser eller om vad han eller hon har

fått höra från barnet. Särskilt viktigt kan vara att anmälaren redogör för

sådana omständigheter som motiverar att ett interimistiskt beslut om

särskild företrädare för barn fattas utan hörande av vårdnadshavaren, t.ex.

genom en beskrivning av vad barnet har sagt om sin inställning till att

redogöra för saken i föräldrarnas närvaro.

I många fall kan de uppgifter om ett övergrepp som lämnas i en

polisanmälan vara sådana att misstankarna inte kan sägas vara så starka

att någon kan misstänkas för brott. En begäran om att en särskild

företrädare skall förordnas får därför i många fall föregås av en utredning

avseende frågan om en sådan misstankenivå kan uppnås och av en

grundlig och omsorgsfull analys av vilka utredningsåtgärder utöver

förhör med barnet och eventuell läkarundersökning som kan och bör

vidtas för att säkra bevisning om eventuella brott.

Misstanke mot en annan närstående

Den andra typsituationen där det finns behov av en särskild företrädare

för barn är när vårdnadshavaren visserligen inte själv kan misstänkas

men på grund av sitt förhållande till den misstänkte kan befaras inte

tillgodose barnets intressen i rättsligt hänseende. Så kan vara fallet om

vårdnadshavaren är gift eller sambo med den misstänkte eller om den

misstänkte och barnet är syskon, men även vårdnadshavarens relation till

en släkting eller en nära vän kan innebära att vårdnadshavaren inte fullt

ut ser till barnets rättsliga intressen.

Kravet på graden av misstanke mot den närstående bör vara samma

som för misstanken mot en vårdnadshavare.

Brottsoffermyndigheten menar att kraven på ett förordnande också i

övrigt skall vara desamma när någon inom familjegemenskapen kan

misstänkas för att ha begått ett brott mot barnet som i det fallet att

vårdnadshavaren misstänks. Myndigheten menar alltså att det i dessa fall

inte skall ställas upp något särskilt krav beträffande förhållandet mellan

vårdnadshavaren och den misstänkte. Som tidigare anförts bör inte

vårdnadshavaren fråntas rätten att företräda barnet utan vägande skäl.

Regeringen delar i detta avseende promemorians utgångspunkt. När

någon annan än vårdnadshavaren är misstänkt för brottet, bör man

således, till skillnad från vad som är fallet när en vårdnadshavare är den

misstänkte, utgå från en presumtion att vårdnadshavaren kommer att ta

till vara barnets intressen. För att ett förordnande av en särskild

företrädare skall kunna ske då vårdnadshavaren inte är den misstänkte

bör det krävas att det genom utredningen har framkommit omständig-

heter som gör att det kan befaras att vårdnadshavaren inte kommer att

sätta barnets intressen i rättsligt hänseende i första rummet. Detta krav

innebär att det bör finnas uppgifter av viss konkretion och styrka till stöd

för ovilja att medverka under förundersökningen eller på annat sätt ta till

vara barnets intressen i rättsligt avseende. Det kan här vara fråga om

uppgifter som barnet självt, när det anförtrott sig till någon utomstående,

lämnat till denne om vårdnadshavarens inställning. Det kan också vara

fråga om uppgifter om hur vårdnadshavare agerat eller yttrat sig i sam-

band med kontakter med exempelvis daghems- eller skolpersonal. I vissa

fall torde enbart uppgifterna om förhållandet mellan vårdnadshavaren

och den misstänkte vara tillräckliga för att det skall kunna befaras att

vårdnadshavaren inte kommer att ta till vara barnets rätt, t.ex. om den

misstänkte och barnet är syskon. Uppgifterna om karaktären hos och

styrkan av relationen mellan vårdnadshavaren och den misstänkte kan

således ha betydelse för kraven på utredningen i övrigt.

Promemorians förslag ställer i detta avseende upp ett krav på att det

kan antas att vårdnadshavaren på grund av sitt förhållande till den som

kan misstänkas ha begått ett sådant brott inte kommer att ta till vara den

underåriges rätt . Rikspolisstyrelsen anför att uttrycket kan befaras

bättre än kan antas täcker den situation som avses. Regeringen delar

denna bedömning.

Sveriges advokatsamfund anser att lagtexten bör utformas så att det

framgår att förordnande endast skall ske om det genom utredning fram-

kommit omständigheter som gör att det kan antas att vårdnadshavaren

inte kommer att sätta barnets intressen i rättsligt hänseende i första

rummet samt att hänsyn därvid skall tas till vårdnadshavarens faktiska

relation till den misstänkte. Med hänsyn till de skiftande situationer det

kan vara fråga om torde det dock inte vara möjligt att i lagtexten närmare

kvalificera kravet när det gäller vilken karaktär förhållandet mellan

vårdnadshavaren och den misstänkte skall ha. Regeringen finner inte

heller skäl att i övrigt tillmötesgå kritiken på denna punkt. Vi åter-

kommer dock till frågan i författningskommentaren.

Behovskriteriet

Om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda, skall enligt promemorians

förslag ett förordnande ske om det inte är obehövligt.

Riksförbundet Barnens rätt i samhället anser att lagtexten bör inne-

hålla en presumtion att ett förordnande skall ske, om detta inte är

uppenbart obehövligt och att presumtionen bör förenas med hänvisning

till barnets intresse. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

förordar å andra sidan att förutsättningarna för ett förordnande skärps och

att hänsynen till barnet och inte utredningshänsyn bör vara styrande.

Fakultetsnämnden anser också att ordet obehövligt inte täcker den risk

för skadeverkningar som kan finnas och som enligt allmänna övervägan-

den om proportionalitet bör ställas mot det skydd åtgärden ibland kan

innebära, samt att proportionalitetstänkandet helst bör framgå av

lagtexten.

Regeringen delar till att börja med bedömningen att det är barnets

intresse som skall vara styrande vid bedömningen av om ett behov av en

särskild företrädare finns. Det är lämpligt att detta kommer till uttryck i

lagtexten. Det framstår dock som olämpligt att införa ett uppenbar-

hetsrekvisit. Det skulle medföra risker för att förordnanden kommer till

stånd när något egentligt behov inte finns, vilket naturligtvis bör

undvikas.

När det gäller proportionalitetsaspekterna måste alltid beaktas att ett

beslut om en särskild företrädare för barn är en betydande inskränkning i

vårdnadshavarnas rätt. Ur vårdnadshavarens synvinkel torde beslutet

uppfattas som både ingripande och kränkande. Dessutom kan det även

med hänsyn till barnets intressen finnas anledning att iaktta försiktighet.

Förhör och andra förundersökningsåtgärder kan vara svårhanterliga

upplevelser för barnet och detta gäller nog i särskilt hög grad om barnet

inte åtföljs av någon familjemedlem. Enligt proportionalitetsprincipen

gäller att ett förordnande får ske endast om skälen för åtgärden uppväger

det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för de berörda. Den

intresseavvägning det här är fråga om är av komplex natur. I barnets

intresse ligger exempelvis självklart också att brott mot barnet kan

utredas och beivras samt i förlängningen att en skadeståndstalan kan

föras. Regeringen delar fakultetsnämndens uppfattning att propor-

tionalitetsprincipen bör komma till uttryck i lagtexten. Detta bör ske

genom att lagtexten anger att förordnande inte skall ske när särskilda

skäl talar mot det. Sådana skäl kan finnas när det är fråga om ett lindrigt

brott vars skadeverkningar för barnet inte uppväger de men barnet kan

komma att lida under och till följd av ett förordnande.

Fakultetsnämnden invänder mot uppfattningen i promemorian att ett

skäl för ett förordnande kan vara behovet av att en kunnig person tar till

vara barnets eventuella rätt till skadestånd. Fakulteten menar att denna

synpunkt inte förtjänar beaktande när beslut skall fattas samt anför att

åklagaren redan i dag självmant skall beakta frågan om skadestånd och

att målsägandebiträde normalt utses. Åklagarens skyldighet enligt

22 kap. 2 § RB att på målsägandens begäran föra talan om enskilt

anspråk ger emellertid inte någon möjlighet för en talan för en underårig

när vårdnadshavaren motsätter sig detta. Ett målsägandebiträde saknar

också befogenheter att självständigt ta till vara barnets rätt i dessa fall. En

särskild företrädare för barnet eller ett förordnade av en god man kan

därför vara nödvändigt.

Barnets ålder

I vissa fall kan det vara så att det inte finns något behov av ett

förordnande därför att den underårige har uppnått en sådan ålder att han

eller hon själv kan ta till vara sin rätt. I promemorian (s. 28) har angetts

att ett förordnande i många fall kan vara obehövligt när den underårige är

15 år eller i åldern däromkring.

Göteborgs tingsrätt efterlyser ett förtydligande av den ålder vid vilken

den underårige kan ta till vara sin rätt. Svenska Psykologförbundet menar

att ett förordnande bör ske oavsett den underåriges ålder och framhåller

att även äldre barn bör få rättsligt stöd med hänsyn till att konflikter och

lojalitet mot anhöriga kan vara väl så svåra att hantera och att känslorna

kring detta kan bli mycket starka. Regeringen ser det inte som möjligt att

exaktare ange vid vilken ålder ett barn kan ta till vara sin rätt (se avsnitt

4.1). Barn är olika och en bedömning måste göras i varje enskilt fall. När

det gäller de barn som har uppnått en sådan ålder att de själva kan ta till

vara sin rätt delar regeringen i och för sig uppfattningen att också dessa

barn har behov av stöd i de situationer det här är fråga om. Åtminstone i

vissa fall torde dock detta behov kunna tillgodoses redan med gällande

regler, t.ex. genom ett målsägandebiträde eller på annat mindre

ingripande sätt. Om behov av en särskild företrädare finns för äldre barn

torde i första hand vara beroende av relationen till vårdnadshavaren.

Möjligheten att föra en talan om skadestånd mot vårdnadshavaren kan

också vara av betydelse.

Särlevande vårdnadshavare

Om det finns två vårdnadshavare som varken är gifta eller bor

tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden och omständigheter

som innebär att en särskild företrädare skall förordnas finns bara

beträffande en av dem, bör det, som anförts i avsnitt 6.2, vara möjligt att

förordna att den andre vårdnadshavaren ensam företräder barnet. I

undantagsfall bör dock en särskild företrädare kunna utses också i dessa

fall, om det på grund av särskilda omständigheter får antas vara till

barnets bästa (se närmare i avsnitt 6.2).

6.4 Den särskilda företrädarens uppgifter

Regeringens förslag: För att ta till vara barnets rätt bör en särskild

företrädare i princip helt överta vårdnadshavarnas rätt att besluta för

barnet när det gäller det rättsliga förfarandet. I den särskilda

företrädarens uppgifter bör ingå att i stället för vårdnadshavarna ta

ställning till bl.a. om barnet bör genomgå förhör eller läkarundersökning

inom ramen för polisutredningen. Vidare bör ingå en rätt att föra en

skadeståndstalan för barnet.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna delar i huvudsak promemorians förslag när det

gäller avgränsningen av den särskilda företrädarens uppgifter. Ett par

remissinstanser anser dock att principerna om att barnets bästa skall

komma i första rummet vid utövandet av uppdraget och att hänsyn till

barnets vilja skall tas med beaktande av barnets ålder och mognad bör

komma till tydligare uttryck i lagtexten. Hovrätten för Nedre Norrland

och Socialstyrelsen efterfrågar en belysning av konfliktsituationer mellan

den särskilda företrädaren och olika personer som i andra funktioner

företräder barnet samt av vissa praktiska frågor kring utförandet av

uppdraget. Bland annat Rikspolisstyrelsen föreslår ett förtydligande av

avgränsningen av företrädarens befogenheter i förhållande till vårdnads-

havarnas.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser i likhet med den

bedömning som görs i promemorian att de befogenheter som den

särskilda företrädaren övertar från vårdnadshavarna bör vara begränsade

till de rättsliga frågor som uppkommer under den pågående förunder-

sökningen och i en efterföljande rättegång. I övrigt bör de rättigheter och

skyldigheter som normalt tillkommer vårdnadshavarna kvarstå. Avgräns-

ningen till en pågående förundersökning och efterföljande rättegång i en

eller flera instanser motiveras av det grundläggande syftet med förord-

nandet, dvs. att med anledning av vissa bestämda misstankar om brott ta

till vara barnets intresse under förundersökning och i rättegång. När det

gäller rättegången bör befogenheterna för den särskilda företrädaren

förutom att gälla den underåriges rätt i själva brottmålet även innefatta

en rätt att föra barnets talan om skadestånd med anledning av brottet i en

eventuell senare process.

Enligt promemorians förslag övertar den särskilda företrädaren

vårdnadshavarens befogenheter under förundersökningen och rätte-

gången, med undantag endast för rätten att dels väcka enskilt åtal, dels

väcka talan om skadestånd när ett allmänt åtal inte har väckts. När det

gäller den särskilda företrädarens rätt att överta åtal som åklagaren lagt

ned har Göteborgs tingsrätt ifrågasatt om en sådan inskränkning av

vårdnadshavarens rätt är motiverad. Tingsrätten har ansett att rätten att

överta ett nedlagt åtal bör undantas från den särskilda företrädarens

uppgifter.

Regeringen delar i dessa avseenden promemorians ståndpunkt. Som

framhålls där ligger det visserligen regelmässigt inte i barnets intresse att

driva saken vidare i de fall åklagaren lägger ned ett åtal. Principiella skäl

talar dock mot att en underårig i en pågående process inte skall ha samma

faktiska möjligheter att driva processen vidare som andra målsägande.

Att den särskilda företrädaren saknade befogenheter på denna punkt

skulle medföra att den underårige i allmänhet kom att stå med motparten

som sin ställföreträdare i rättegången, vilket skulle påfordra ett

godmansförordnande enligt föräldrabalken.

Den särskilda företrädaren bör därför kunna överta ett av åklagaren

väckt åtal som denne lagt ned. Den särskilda företrädaren bör också

kunna biträda ett av åklagaren väckt åtal samt överklaga en ogillad

ansvarstalan. Den särskilda företrädarens befogenheter bör också omfatta

vårdnadshavarens rätt att ange brott till åtal enligt 20 kap. 14 § rätte-

gångsbalken (RB).

Tillräckliga skäl att utsträcka den särskilda företrädarens befogenheter

utöver den process som inletts av åklagaren finns enligt regeringens

bedömning dock inte. En särskild företrädare bör alltså inte kunna väcka

enskilt åtal eller väcka skadeståndstalan i de fall där åklagaren beslutar

att inte väcka något allmänt åtal.

För att undvika oklarheter i fråga om förordnandets räckvidd torde det

vidare vara angeläget att domstolen i ett beslut om förordnande så långt

som möjligt preciserar vilken eller vilka misstänkta gärningar som ligger

till grund för förordnandet. Detta gäller också förordnanden enligt 2 §.

Barnets bästa

Den särskilda företrädarens agerande skall, som betonas i promemorian,

helt och hållet styras av barnets bästa. Han eller hon skall se till att

barnets rättigheter tas till vara och att dess integritet respekteras. En

viktig uppgift för den särskilda företrädaren är att vara ett stöd för barnet

och att se till att det skapas en atmosfär vid genomförandet av förhör,

läkarundersökning eller en liknande åtgärd så att obehaget för barnet blir

så litet som möjligt. Även om det som en utgångspunkt alltid ligger i

barnets intresse att ett misstänkt brott mot barnet utreds bör en särskild

företrädare för barn inte ge sitt samtycke till en utredningsåtgärd om

barnet kan ta skada av åtgärden t.ex. för att barnet känner en mycket stark

rädsla. Den särskilda företrädaren skall givetvis även i övrigt ta hänsyn

till barnets synpunkter och önskemål (jfr 6 kap. 12 § föräldrabalken

[FB]). Det bör inte vara den särskilda företrädarens uppgift att göra en

egen bedömning av behovet av en viss åtgärd från utredningssynpunkt.

Företrädaren kan alltså inte vägra att ge samtycke av det skälet att han

eller hon har en annan uppfattning om t.ex. bevisläget i ärendet.

Riksförbundet Barnens rätt i samhället anser att lagtexten i enlighet

med förverkligandet av FN:s barnkonvention bör understryka de bakom-

liggande syftena att tillgodose barnets rätt samt behov av processuellt

stöd.

Principen om barnets bästa är en av grundpelarna i FN:s barn-

konvention. Den kan härledas ur två grundläggande tankar: att barn har

fullt och lika människovärde och att barn är sårbara varelser som behöver

särskilt skydd (prop. 1997/98:182, s. 13). Det är viktigt att i varje

lagstiftningsärende där principen skall föras in överväga vilken metod för

detta som är den bästa (ibid., s. 15). Den nu föreslagna lagstiftningen ger

i sig uttryck för principen om barnets bästa. Motsvarande gäller för

exempelvis vissa bestämmelser i lagen (1990:52) med särskilda bestäm-

melser om vård av unga (LVU).

Den styrande principen vid tillämpningen av lagen om en särskild

företrädare för barn m.m. måste enligt regeringens mening vara barnets

intresse (se avsnitt 6.2). Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Enligt

regeringens mening är det tillräckligt med den hänvisning till barnets

intresse som görs i fråga om förutsättningarna för ett förordnande av en

särskild företrädare i 1 § (se avsnitt 6.2).

Hänsyn till barnets vilja

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet menar att lagtexten

bör slå fast att hänsyn till barnets vilja skall tas med beaktande av barnets

ålder och mognad. Med anledning av detta bör betonas att hänsynen till

barnets vilja är en nödvändig förutsättning för att den särskilda

företrädaren skall kunna ta till vara barnets rätt. Barnets ålder och

mognad avgör i vilken utsträckning barnets vilja bör beaktas. Regeringen

ser dock inte något behov av att uttryckligen nämna detta i lagtexten.

Talan om skadestånd

I promemorian anförs att det beror på omständigheterna om barnet är

betjänt av att det förs en skadeståndstalan. Det sägs vidare att den

särskilda företrädaren nog i allmänhet har mindre anledning att avstå från

ett skadeståndsanspråk av hänsyn till förhållandet mellan barnet och

gärningsmannen eftersom ett åtal redan har väckts när ett skadestånds-

anspråk kan göras gällande inom ramen för företrädarens befogenheter.

Brottsoffermyndigheten anser att talan om skadestånd regelmässigt skall

föras och anför beträffande de fall barnen gottgjorts utom rättegång att en

avräkning kan göras när skadeståndet fastställs. Regeringen anser i linje

med vad som anförts i promemorian att en mer nyanserad bedömning bör

göras. En skadeståndstalan måste naturligtvis alltid vara motiverad. Det

kan förekomma fall där gärningsmannen redan utan rättegång har

gottgjort barnet eller där det på annat sätt inte är befogat att föra en

skadeståndstalan.

Den särskilda företrädarens kontakter med barnet

Det torde ofta vara en svår uppgift för en särskild företrädare att etablera

kontakt med barnet. Som Barnombudsmannen och Riksförbundet Barn-

ens rätt i samhället har betonat är dock sammanträffanden och samråd

med barnet av stor vikt. Det kan därför, vilket framhålls i promemorian,

bli aktuellt för företrädaren att samarbeta också med sådana personer på

exempelvis daghem eller skola som barnet känner förtroende för. God

kontakt med barnet är givetvis en förutsättning för att barnets egen

uppfattning skall komma till uttryck och kunna beaktas. Barnet själv kan

inledningsvis ha vänt sig till någon särskild person och berättat om de

omständigheter som grundar misstankarna om brott. I dessa situationer

kan det vara viktigt att den person barnet först anförtrott sig åt också

närvarar vid de fortsatta kontakterna med barnet.

Den särskilda företrädarens kontakter med förundersökningsledaren

Den särskilda företrädaren bör utföra sitt uppdrag i nära kontakt med

förundersökningsledaren. Det är viktigt att företrädaren utifrån sin

kännedom om barnets förhållanden påtalar sådant som kan vara av

betydelse för förundersökningen.

Konfliktsituationer m.m.

Socialstyrelsen och Barnombudsmannen efterfrågar en belysning av

praktiska frågor kring utförandet av uppdraget. Det är inte möjligt att här

ge en fullständig behandling av frågor om hur förhör och läkarunder-

sökning närmare skall genomföras. Det kan dock framhållas att samma

regler som annars gäller för exempelvis förhör. Den särskilda före-

trädaren saknar naturligtvis befogenheter att använda tvångsmedel så

som att hämta barnet. För att förhör genom den särskilda företrädarens

medverkan skall kunna komma till stånd torde således ofta krävas att

detta sker i samband med att barnet vistas i daghem, skola eller liknande

(jfr avsnitt 4.2).

Hovrätten för Nedre Norrland har vidare efterfrågat en tydligare

analys och reglering av konflikterna mellan den särskilda företrädaren

och vårdnadshavaren samt den särskilda företrädarens uppgifter och

befogenheter i dessa fall. När det gäller dessa frågeställningar bör först

och främst betonas att den särskilda företrädarens befogenheter begränsar

sig till att ta till vara barnets rätt under förundersökning och rättegång

med de avgränsningar som redovisats ovan. Den särskilda företrädaren

saknar i övrigt befogenheter när det gäller vårdnaden av barnet. Det

ligger i sakens natur att intressemotsättningar i förhållande till vårdnads-

havare därvid kan uppstå. Det är dock regeringens bedömning att den

särskilda företrädarens befogenheter har en så naturlig avgränsning att

någon ytterligare precisering inte är nödvändig. Bland annat erinras om

att den särskilda företrädaren saknar befogenheter att vidta tvångs-

åtgärder.

Den särskilda företrädaren bör i de fall det är aktuellt samarbeta med

socialnämnden. Detta gäller även om den underårige är omhändertagen

enligt LVU. Genom ett sådant samarbete kan undvikas att ett barn

behöver genomgå fler läkarundersökningar och förhör än nödvändigt.

Det bör vara den särskilda företrädaren som är den underåriges

ställföreträdare i de rättsliga frågor som gäller förundersökningen och

rättegång även om barnet är omhändertaget enligt LVU. Socialnämndens

ställföreträdarskap enligt 11 § fjärde stycket LVU avser ju den

underåriges personliga förhållanden endast i den mån det behövs för att

genomföra vården.

Barnombudsmannen har uppmärksammat frågan om fördelningen av

ansvaret för den underårige mellan den särskilda företrädaren och

socialnämnden när det saknas grund för ett omhändertagande enligt

LVU. Den särskilda företrädarens befogenheter och ansvar är begränsat

till att ta till vara den underåriges rätt under förundersökning och

rättegång. Om det förordnas en särskild företrädare påverkar detta alltså

inte socialnämndens ansvar för den underårige när det gäller vård m.m.

Brottsoffermyndigheten har i detta sammanhang ansett att den särskilda

företrädaren bör ha det yttersta ansvaret för att barnet får nödvändig

terapeutisk hjälp. Regeringen menar att ansvaret för barnets vård i detta

avseende med hänsyn till vad som just sagts faller utanför den särskilda

företrädarens uppgifter och vilar på socialnämnden. Det bör dock höra

till den särskilda företrädarens uppgifter att uppmärksamma barnets

behov av vård och behandling samt att förmedla sin kännedom i dessa

avseenden till socialnämnden.

Socialstyrelsen har uppmärksammat risken för konflikter mellan å ena

sidan den särskilda företrädaren och å den andra ett offentligt biträde

enligt LVU eller socialnämnden, som bestämmer med stöd av 11 § fjärde

stycket LVU. Även om ställföreträdarskapet hänför sig till olika områden

kan det, som Socialstyrelsen framhåller, uppstå situationer där det finns

olika åsikter om vad som är bäst för barnet. Utgångspunkten är här att

berörda personer och myndigheter så tidigt som möjligt måste samarbeta

och tillsammans med barnet eftersträva en gemensam uppfattning.

Konflikter om barnets bästa torde i sig kunna vara till skada för barnet

och det vilar ett ansvar på berörda att konflikter undviks. Som nyss sagts

bör det vara den särskilda företrädaren som är den underåriges ställföre-

trädare i de rättsliga frågor som gäller förundersökningen och rättegång,

även om barnet är omhändertaget enligt LVU. För de ytterlighetsfall där

det uppkommer en grundläggande och svårlöslig konflikt mellan den

särskilda företrädaren och socialnämnden kan nämnden underrätta

åklagaren om detta. Åklagaren får då bedöma om frågan om byte av den

särskilda företrädaren bör väckas. Om byte begärs kommer tingsrätten att

pröva om det finns särskilda skäl för byte (se 26 § andra stycket

rättshjälpslagen [1996:1619]). Sker inte byte innebär det att den särskilda

företrädarens uppfattning gäller.

Bland annat för att undvika konflikter mellan en särskild företrädare

och ett offentligt biträde torde det lämpligaste vara att i den mån det är

möjligt samma person utses (se avsnitt 6.5).

6.5 Vem skall utses till särskild företrädare för barn?

Regeringens förslag: Till särskild företrädare för barn kan en advokat,

en biträdande jurist på en advokatbyrå eller någon annan förordnas.

Endast den får förordnas som på grund av sina kunskaper och erfaren-

heter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Promemorians förslag till lagtext innehåller dock inte något krav på

särskild lämplighet.

Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att endast advokater bör

komma i fråga för uppdraget. Socialstyrelsen anför att lagen bör komp-

letteras med urvalskriterier. Sveriges Domareförbund m.fl. anser att en

samordning bör ske med förordnande av offentligt biträde så att samma

person förordnas för uppdragen. Barnombudsmannen, Rädda Barnen

Riksförbundet Barnens rätt i samhället m.fl. har betonat att de som utses

skall ha erforderlig kompetens.

Skälen för regeringens förslag: Promemorians förslag överensstäm-

mer med de bestämmelser som gäller för rättshjälpsbiträden, måls-

ägandebiträden och offentliga biträden. Uppdraget som särskild före-

trädare för barn innebär dock att särskilda krav måste ställas på den som

kan komma i fråga för att förordnas. Det gäller särskilt de personliga

egenskaper en sådan person bör besitta Dessa särskilda krav på lämp-

lighet bör komma till uttryck i lagtexten.

De särskilda kraven gäller till att börja med förmågan att utöva upp-

draget så att barnets bästa sätts i främsta rummet och i den mån som

förutsättningar finns för det hänsyn tas till barnets egen vilja. Det måste

ställas stora krav på förmågan att sätta sig in i barnets situation, att

kommunicera med barnet och att vinna dess förtroende.

De särskilda kraven gäller vidare förmågan att hantera en mycket

känslig situation som ofta kan innefatta komplexa intressekonflikter. Den

som skall utses bör ha stor integritet, kunna vinna förtroende både hos

personal på daghem och skola, tjänstemännen inom socialtjänsten, och

i möjligaste mån hos vårdnadshavarna. Det bör betonas att den sär-

skilda företrädaren måste stå fri i förhållande till polis- och åklagarmyn-

digheterna men också i förhållande till en vårdnadshavare som inte

berörs av misstankarna om brott. En uppenbar förutsättning för att den

särskilda företrädaren skall kunna utföra uppdraget på ett riktigt och

förtroendeskapande sätt är att det inte finns fog för att uppfatta honom

eller henne som partisk i den konflikt som kan finnas mellan vårdnads-

havarna.

Det är också viktigt att att den som förordnas som särskild företrädare

för barn har erfarenheter av förundersökning och rättegång i brottmål.

Företrädesvis bör personer som har erfarenhet av uppdrag som måls-

ägandebiträde i ärenden av liknande karaktär och som har utfört de upp-

dragen på ett tillfredsställande sätt kunna anlitas för uppdrag som sär-

skild företrädare.

För att anses lämplig för uppdraget krävs alltså att särskilda krav när

det gäller erfarenheter och kompetens är uppfyllda. Att i lagtexten ange

mer specifika kriterier när det gäller kraven på den som skall utses fram-

står inte som meningsfullt. Regeringen bedömer det inte heller lämpligt

att formellt begränsa gruppen av personer som skall kunna utses till

endast advokater. Visserligen följer av den erfarenhet som krävs att det i

de allra flesta fallen kommer att vara advokater som utses. En

begränsning skulle dock kunna innebära att i och för sig lämpliga per-

soner inte kan komma i fråga. Begränsningen torde inte heller tillräckligt

tillgodose kraven på särskild lämplighet. Mot denna bakgrund framstår

det som mest ändamålsenligt att i lagtexten ställa upp allmänt formule-

rade krav på särskild lämplighet. Lagrådet har påtalat att kraven på

personliga egenskaper och yrkeserfarenhet bör återspeglas i lagtexten.

Regeringen delar Lagrådets bedömning men anser att lagtexten också bör

återspegla de formella kraven på en särskild företrädare och att lagtexten

på samma sätt som gäller för t.ex. målsägandebiträden bör ange den

personkrets som framför allt kommer i fråga för uppdragen.

Det är lämpligt att personkretsen för uppdraget som särskild före-

trädare huvudsakligen är densamma som för offentliga biträden. Om det

är aktuellt med ett offentligt biträde för den underårige i en process enligt

lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) bör

i möjlig mån en samordning ske. Förutsatt att en person uppfyller krav på

lämplighet för bägge uppdragen bör han eller hon utses i båda fallen.

Frågan om tillräcklig kompetens hos dem som utses aktualiserar frågan

om särskilda utbildningsinsatser. Regeringen avser att genom kontakter

med berörda myndigheter samt de organisationer som kan bidra med

erforderlig kompetens på området verka för att lämpliga utbildnings-

insatser för särskilda företrädare för barn kommer till stånd

6.6 Förfarandefrågor

Regeringens förslag: Åklagaren skall kunna ansöka hos tingsrätten om

att en särskild företrädare förordnas eller att det förordnas att en av

vårdnadshavarna ensam skall företräda barnet. I ett sådant ärende skall

barnets vårdnadshavare vara motpart.

Domstolen skall kunna förordna interimistiskt utan vårdnadshavarnas

vetskap, om det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt skall tas till

vara. Åklagaren skall underrätta vårdnadshavare om utredningsåtgärder

som avser barnet sedan ett interimistiskt beslut har meddelats, så snart

det är möjligt utan men för utredningen.

Ett beslut i ärendet skall kunna överklagas av barnets vårdnadshavare,

som också i ett särskilt ärende skall kunna begära att den särskilda

företrädaren entledigas eller att ett förordnande för en av vårdnads-

havarna upphör.

Ärendena skall handläggas enligt lagen (1996:242) om domstols-

ärenden.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Enligt promemorians förslag finns dock inte någon skyldighet för för-

undersökningsledaren att underrätta vårdnadshavare om utrednings-

åtgärder med stöd av ett interimistiskt beslut. Det saknas också någon

motsvarighet till förordnande av en vårdnadshavare att ensam företräda

barnet.

Remissinstanserna har inte några invändningar mot den huvudsakliga

utformningen av förfarandet. Flera remissinstanser betonar att vård-

nadshavare i så liten utsträckning som möjligt bör kunna hållas ovetande

om ett interimistiskt beslut samt att lagens bestämmelser bör komplet-

teras på denna punkt. Rikspolisstyrelsen anför att en möjlighet till

interimistiska beslut under veckosluten bör övervägas. Riksförbundet

Barnens rätt i samhället föreslår att en begäran om entledigande från

barnet bör beaktas. Hovrätten för Nedre Norrland anser att frågan om

vårdnadshavares rätt till rättshjälp i ärende om förordnande bör behand-

las.

Skälen för regeringens förslag: Ett beslut om att en särskild

företrädare för barn skall förordnas eller att endast en av vårdnads-

havarna skall företräda den underårige under förundersökning och

rättegång får verkningar av stor vikt för enskilda, oavsett vilket beslutet

blir. Det rör sig om komplicerade frågor som rör bl.a. enskildas rätts-

säkerhet och integritet. Beslut om förordnande bör därför fattas av dom-

stol. Med hänsyn till att frågorna rör det straffrättsliga området bör de

handläggas av allmän domstol. Ansökan bör göras av åklagaren.

Av naturliga skäl behöver ansökan i de allra flesta fall göras redan på

ett mycket tidigt stadium av förundersökningen. Vid behov bör emeller-

tid en ansökan kunna göras även senare, t.ex. om ett förordnande behövs

endast när det gäller utförande av barnets talan om skadestånd.

I tingsrätten bör ärendet handläggas enligt lagen (1996:242) om dom-

stolsärenden. Den underåriges vårdnadshavare bör vara motparter i

ärendet. Att ärendet oftast behöver handläggas skyndsamt är en själv-

klarhet.

Syftet med ett förordnande är i de flesta fall att göra det möjligt att företa

en del inledande utredningsåtgärder. För att barnets rätt därvid skall

kunna tillgodoses på bästa sätt förutsätts i många fall att ett beslut

kommer till stånd utan att vårdnadshavarna kontaktas. Domstolen bör

därför ha möjlighet att besluta interimistiskt innan vårdnadshavarna getts

tillfälle att yttra sig över ansökan när det kan antas vara nödvändigt för

att barnets rätt skall kunna tas till vara. Ett interimistiskt förordnande kan

också komma i fråga på grund av behovet av skyndsamma utrednings-

åtgärder. Kravet på att ett ärende skall handläggas skyndsamt gäller av

naturliga skäl med särskild styrka vid interimistiska förordnanden.

Socialstyrelsen har framhållit att ett polisförhör och läkarundersökning

kan ta åtskilliga timmar i anspråk, att det inte är rimligt att vårdnads-

havarna hålls i ovetskap om var barnet befinner sig under denna tid samt

att detta särskilt gäller mindre barn. Ett besked om var barnet befinner sig

och varför bör därför enligt styrelsen som huvudregel lämnas så snart

som möjligt. Ett besked kan enligt styrelsen vid sidan av domstolens

underrättelseskyldighet lämnas av polismyndigheten så snart de inled-

ande utredningsåtgärderna har satts igång. Juridiska fakultetsnämnden

vid Uppsala universitet har ansett att vårdnadshavarna endast undan-

tagsvis skall kunna hållas oinformerade om ett beslut, att de kan ha viktig

information att tillföra ärendet och att de därför bör höras så snart det inte

finns särskild anledning att anta att detta skulle vara till skada för barnet.

Göteborgs tingsrätt har föreslagit att lagen bör innehålla en bestämmelse

om när underrättelse senast får ske.

Regeringen delar uppfattningen att vårdnadshavare inte bör hållas

ovetande om de utredningsåtgärder som vidtas avseende barnet efter ett

interimistiskt beslut längre än vad som är absolut nödvändigt Den väsent-

liga aspekten när det gäller tidpunkten för underrättelse om t.ex. att

förhör hålls med barnet eller barnet genomgår läkarundersökning är

intresset av att undvika att vårdnadshavaren ges tillfälle att påverka

barnet till men för utredningen. Normalt sett borde vårdnadshavaren med

hänsyn till detta kunna underrättas så snart ett förhör eller en läkar-

undersökning påbörjats. Praktiska hänsyn talar för att underrättelse-

skyldigheten bör vila på åklagaren. Åklagaren bör omedelbart meddela

domstolen om att underrättelse skett. Det interimistiska beslutet bör

därefter givetvis omprövas så snart den underåriges vårdnadshavare har

fått tillfälle att yttra sig.

Remisskritiken har innefattat förslag om att införa en särskild

bestämmelse om att ett beslut om förordnande skall gälla utan hinder av

att det inte vunnit laga kraft. Ärendelagen (31 §) hänvisar på denna punkt

till 17 kap. 14 § rättegångsbalken (RB) som anger att det får förordnas

om verkställighet utan hinder av laga kraft när det finns skäl för det.

Enligt regeringens bedömning är det dock lämpligare att för de beslut det

här är fråga om låta motsatt huvudregel gälla, dvs. att beslutet gäller

omedebart, om inte annat bestäms. Regeringen föreslår en särskild

bestämmelse med denna innebörd som gäller i stället för vad som annars

hade gällt enligt ärendelagen. Bestämmelsen bör gälla beslut om förord-

nanden enligt 1 och 2 §§, återkallelse av förordnande enligt 2 § samt byte

och entledigande av särskild företrädare.

Det kan finnas ett behov av att få till stånd ett interimistiskt beslut

under ett veckoslut. Frågan om att utvidga behörigheten för de domstolar

som har s.k. häktningsjour till andra beslut i samband med en

förundersökning än häktningsbeslut behandlas i departementsprome-

morian Domstolsförfarandet förslag till förbättringar (Ds 1997:7).

Beslut av en s.k. jourdomstol enligt den här föreslagna lagen kan lämp-

ligen behandlas i det sammanhanget.

När det gäller möjligheten att beakta en begäran från barnet om

entledigande föreslår regeringen att domstolen självmant skall kunna ta

upp frågor om byte och entledigande av den särskilda företrädaren samt

om att återkalla ett förordnande för en vårdnadshavare. Detta tillgodoser

enligt regeringens bedömning i tillräcklig mån kravet att ta hänsyn till

barnets vilja på denna punkt. Kännedom om barnets vilja i dessa avse-

enden kan förmedlas till domstolen direkt av barnet eller via den sär-

skilda företrädaren, socialnämnden, åklagaren eller någon utomstående.

Justitieombudsmannen föreslår att lagen bör kompletteras med en

forumregel. Ärenden om särskild företrädare för barn torde i de flesta fall

lämpligen handläggas vid den domstol där åtal för brottet skall väckas

enligt 19 kap. RB. Regeringen bedömer det dock inte vara nödvändigt

med en särskild bestämmelse om forum.

Hovrätten för Nedre Norrland har tagit upp frågan om vårdnads-

havarnas rätt till rättshjälp i ett ärende om förordnande av en särskild

företrädare. Det finns enligt regeringens mening inte skäl att införa några

särskilda bestämmelser om rätt till rättshjälp för dessa ärenden. De

kommer att handläggas enligt ärendelagen som innebär en informell

handläggning där parterna kan vägledas av rätten och ges möjlighet att

muntligt redovisa sin inställning till en ansökan om förordnande. Rätts-

hjälpslagen (1996:1619) utesluter dessutom inte att rättshjälp beviljas i

ärenden av denna typ, om övriga förutsättningar är uppfyllda. En

vårdnadshavare kan vidare tillerkännas ersättning av allmänna medel för

kostnad för resa och uppehälle för inställelse till sammanträde vid

domstol i ärendet samt förskott på sådan ersättning, om det är skäligt

med hänsyn till bl.a. hans eller hennes ekonomiska förhållanden (se 18 §

tredje stycket lagen (1996:242) om domstolsärenden).

6.7 Sekretess

Regeringens förslag: Bestämmelserna i 9 kap. 15 § sekretesslagen

(1980:100) om sekretess för enskildas personliga och ekonomiska förhål-

landen föreslås omfatta också ärenden enligt den nu förslagna lagen.

Promemorian innehåller inte några förslag på denna punkt.

Remissinstanserna: Socialstyrelsen har anfört att uppgifter inom

socialtjänsten om en underårigs personliga förhållanden som det råder

sekretess för enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) bör kunna läm-

nas ut till en särskild företrädare för barn i den mån uppgifterna behövs

för att biträdet skall kunna fullgöra sitt uppdrag. Styrelsen har anfört att

denna fråga bör klarläggas.

Sekretess i förhållande till den särskilda företrädaren

En förutsättning för att den särskilda företrädaren skall kunna fullgöra

sitt uppdrag är att han eller hon får del av uppgifter om barnet som det

kan gälla sekretess för enligt bestämmelser om sekretess till skydd för en

enskild inom t.ex. hälso- och sjukvården, socialtjänsten eller skolan (se

7 kap. sekretesslagen). Enligt huvudregeln i 14 kap. 4 § sekretesslagen

gäller sekretessen inte i förhållande till den enskilde själv. I sin egenskap

av ställföreträdare för barnet utövar den särskilde företrädaren barnets

befogenheter vad gäller rätten att ta del av och förfoga över sekretess-

skyddade uppgifter angående barnet i den utsträckning uppgifterna

behövs för att han eller hon skall kunna fullgöra uppdraget (jfr prop.

1988/89:67, s. 39 f.). I takt med barnets stigande ålder och utveckling

uttunnas en särskild företrädares rätt att ta del av sekretesskyddade

uppgifter, på motsvarande sätt som gäller för en vårdnadshavare

(ibid., s. 36). En särskild företrädare kan alltså antingen själv ha rätt att ta

del av sekretessbelagda uppgifter om barnet eller på grund av barnets

mognad vara beroende av barnets samtycke för att få del av dem.

För uppgifter som gäller t.ex. vårdnadshavaren kan dock sekretessen

till skydd för honom eller henne innebära att den särskilda företrädaren

inte har rätt att ta del av dem.

I förhållande till vårdnadshavare finns särskilda bestämmelser som

reglerar förhållandet mellan barn och vårdnadshavare i fråga om sekre-

tess till skydd för barnet. Enligt 14 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen

gäller sekretess för uppgift till skydd för en underårig även i förhållande

till vårdnadshavaren och får inte efterges av vårdnadshavaren, om det

kan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs för

vårdnadshavaren. Enligt 7 kap. 5 § sekretesslagen råder vidare sekretess i

vissa fall i förhållande till en underårigs förälder eller annan vårdnads-

havare i fråga om den underåriges vistelseort när denne har omhänder-

tagits eller vårdas enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga (LVU).

Bestämmelserna om sekretess till skydd för en underårig i förhållande

till vårdnadshavaren gäller inte för en särskild företrädare för barn.

Det kan finnas skäl att överväga om ett liknande sekretesskydd, som

det som finns i förhållande till vårdnadshavare, kan behövas i förhållande

till särskilda företrädare för barn. Tillräcklig anledning att införa en

sådan speciell lagreglering om sekretesskydd har inte ansetts finnas i

fråga om gode män och förvaltare (ibid. s. 39 f). Med hänsyn till att den

särskilda företrädarens uppdrag är att ta till vara barnets rätt och att

företrädaren skall stå fri i förhållande till såväl vårdnadshavare som

berörda myndigheter bör utrymmet för motstående intressen mellan

barnet och den särskilda företrädaren vara litet. Regeringen anser inte att

det finns tillräckliga skäl till en särskild bestämmelse på denna punkt.

Sekretess i domstol

Sekretess i domstol för uppgifter i ärenden enligt den föreslagna lagen

om särskild företrädare för barn kan gälla enligt bestämmelserna om

sekretess under förundersökning samt överförd sekretess (se 5 kap. 1 §,

9 kap. 17 § och 12 kap. 1 § sekretesslagen). Det torde dock finnas behov

av sekretesskydd också för uppgifter som inte omfattas av dessa

bestämmelser. 9 kap. 15 § sekretesslagen gäller sekretess för enskilds

personliga eller ekonomiska förhållanden i familjerättsliga mål och

ärenden när det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående

lider skada eller men om uppgiften röjs. Regleringen bör lämpligen

ändras till att omfatta också ärenden enligt den nu föreslagna lagen. I

ärenden om bl.a. godmanskap och förvaltarskap gäller enligt paragrafen

sekretess utan att part begär det. Motsvarande bör gälla i ärenden om

särskild företrädare för barn eftersom barnet inte kan begära att sekretess

skall gälla.

7 Ekonomiska konsekvenser

Beräkningen av kostnaderna för de särskilda företrädarna för barn kan

göras med ledning av kostnaderna för målsägandebiträde enligt dagens

lagstiftning.

Den genomsnittliga ersättningen för arbete till ett målsägandebiträde

motsvarar närmare nio timmars arbete enligt en undersökning som gjor-

des av Domstolsverket under år 1995 (se DV:s rapport 1997:2, Måls-

ägandebiträde en utvärdering av lagen om målsägandebiträde m.m.).

Med dagens timersättningsnivå motsvarar det en kostnad för arbete på

drygt 9 000 kronor. Den genomsnittliga kostnaden för utlägg och tids-

spillan år 1995 var mellan 1 000 och 2 000 kronor. Den siffran torde i

dag vara endast obetydligt högre. Antalet ärenden år 1995 var cirka 3 000

och den sammanlagda kostnaden för målsägandebiträde var 27 miljoner

kronor. Motsvarande siffror för år 1996 och 1997 var cirka 4 000 respek-

tive 4 400 ärenden och en kostnad på 32 respektive 35 miljoner kronor.

De föreslagna ändringarna kommer sannolikt att innebära en viss

ökning av det totala antalet förordnanden av målsägandebiträden och

särskilda företrädare för barn. Antalet nya ärenden kan uppskattas till ett

hundratal. Den årliga kostnaden för förslaget kan beräknas till mellan 1

och 1,5 miljoner kronor. Bedömningen görs att de ökade kostnaderna

ryms inom det befintliga anslaget för rättshjälpskostnader m.m

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till lag om särskild företrädare för barn

1 §

När det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda fängelse

har begåtts mot någon som är under 18 år, skall en särskild företrädare

förordnas för barnet om

1. en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet, eller

2. det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande

till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara

barnets rätt.

En särskild företrädare skall inte förordnas om det med hänsyn till

barnet är obehövligt eller annars särskilda skäl talar mot det.

I paragrafen anges förutsättningarna för att en särskild företrädare skall

förordnas för någon som är under 18 år. Förutsättningarna har behandlats

närmare i avsnitt 6.3. Lagtexten har redigerats om med anledning av

Lagrådets synpunkter.

En första förutsättning är att det kan följa fängelse på det brott som

misstankarna avser. Misstankarna om brott skall vidare vara så starka att

det finns anledning att inleda en förundersökning, dvs. att det finns

anledning att anta att ett brott har begåtts (23 kap. 1 § rättegångsbalken

[RB]).

Första punkten behandlar det fallet att misstankarna om brott mot

barnet riktas mot en av vårdnadshavarna, eller mot båda. Kravet på

misstanke mot en vårdnadshavare är att denne kan misstänkas för ett

brott mot barnet. Uttrycket kan misstänkas innefattar även fall där det

rör sig om mycket svag bevisning (se Ekelöf, P.O., Edelstam, H.,
[REDACTED_EFTERNAMN], R., Rättegång V, 7:e uppl., 1998, s. 121). Misstankarna mot

vårdnadshavaren bör dock ha en viss tyngd och konkretion för att en

särskild företrädare skall kunna förordnas. Arten av de uppgifter barnet

kan ha lämnat är naturligtvis central liksom eventuella iakttagelser av

personer i barnets närhet, såsom personal vid barnets skola eller daghem.

Andra punkten tar sikte på fall när misstankarna riktas mot en person

som står vårdnadshavaren eller vårdnadshavarna nära. I det fallet finns

ingen presumtion för att vårdnadshavaren och barnet har motstående

intressen. I dessa fall krävs att det kan befaras att vårdnadshavaren på

grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte

kommer att ta till vara barnets rätt. Det kan röra sig om en make, sambo,

pojk- eller flickvän till vårdnadshavaren, eller en släkting eller nära vän.

Det kan också vara fråga om fall där den misstänkte och barnet är

syskon. Bestämmelsen i andra punkten är tillämplig också på

förhållandet mellan en vårdnadshavare som inte är misstänkt och en som

är det. Det viktiga vid bedömningen av om relationen påverkar vårdnads-

havarens förmåga att ta till vara barnets intressen är inte den formella

ställning den misstänkte intar utan den faktiska relation denne har till

vårdnadshavaren. Relevanta och korrekta uppgifter om detta kan vara

svåra att få kännedom om, särskilt i de fall där det är fråga om ett

interimistiskt beslut. Försiktighet måste givetvis iakttas i förhållande till

uppgifter med karaktär av obekräftade rykten. Kraven för ett förordnande

i dessa fall har behandlats närmare i avsnitt 6.3.

Av andra stycket framgår att ett förordnande inte skall ske om det med

hänsyn till barnet är obehövligt eller annars särskilda skäl talar mot det.

Det är alltså barnets intresse som är avgörande vid bedömningen av om

behov av ett förordnande finns. Om barnet med hänsyn till ålder och

mognad själv kan ta ställning till frågor om förhör och läkarundersökning

kan behov av en särskild företrädare saknas. Huruvida behov av en

särskild företrädare finns för äldre barn torde i första hand vara beroende

av relationen till vårdnadshavaren. Möjligheten att föra en talan om

skadestånd mot vårdnadshavaren kan också vara av betydelse.

Att barnet är omhändertaget enligt lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU) behöver inte innebära att något

behov av en särskild företrädare saknas. Också efter ett sådant omhänder-

tagande kan en särskild företrädare behövas för att ta ställning i frågor

om förhör med och läkarundersökning av barnet.

Proportionalitetsprincipen kommer till uttryck genom att särskilda skäl

som kan finnas mot ett förordnande skall beaktas. Principen innebär att

ett förordnande får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det

intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för de berörda. Särskilda

skäl mot ett förordnande kan vara att det är fråga om ett lindrigt brott

vars skadeverkningar för barnet inte uppväger eventuella olägenheter

under och till följd av ett förordnande.

När en särskild företrädare utses träder han eller hon alltid in som

ställföreträdare för båda vårdnadshavarna. Detta framgår av 3 §. När

vårdnadshavarna är gifta eller bor tillsammans under äktenskapsliknande

förhållanden räcker det att förutsättningarna enligt 1 § 1 eller 2 är

uppfyllda beträffande någon av dem för att en särskild företrädare skall

utses.

2 §

Om barnet har två vårdnadshavare som inte är gifta eller bor till-

sammans under äktenskapsliknande förhållanden och sådana omständi-

heter som anges i 1 § 1 eller 2 finns endast i fråga om en av dem, skall

den andra vårdnadshavaren förordnas att ensam ta till vara barnets rätt

under förundersökningen och i efterföljande rättegång.

Om det med hänsyn till vårdnadshavarnas förhållande till varandra

eller någon annan särskild omständighet får antas vara till barnets bästa

skall dock en särskild företrädare utses.

Om det finns två vårdnadshavare och förutsättningarna enligt 1 § 1 eller

2 är uppfyllda endast i fråga om en av dem anges i paragrafen att en

särskild företrädare i vissa fall inte skall utses. Undantaget från

huvudregeln i 1 § gäller de fall när vårdnadshavarna inte är gifta eller bor

tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden. Den av vårdnads-

havarna som inte berörs av misstanken om brott eller står i något nära

förhållande till den som kan misstänkas skall i stället förordnas att ensam

vara ställföreträdare för den underårige under förundersökningen och i

rättegången. Ett förordnande gäller i samtliga instanser.

Om brottsmisstanken gäller en särlevande vårdnadshavare eller exem-

pelvis dennes sambo, kan den andra vårdnadshavarens förhållande till

den misstänkte innebära att ett förordnande av en särskild företrädare

skall ske enligt 1 § 2. Paragrafens första stycke har i huvudsak utformats

i enlighet med Lagrådets förslag.

I andra stycket finns en undantagsregel som innebär att en särskild

företrädare skall utses om det med hänsyn till vårdnadshavarnas förhål-

lande till varandra eller någon annan särskild omständighet får antas vara

till barnets bästa. Bestämmelsen har i huvudsak utformats i enlighet med

Lagrådets förslag. Regeln tar sikte på de undantagsfall då ett förordnande

för en av vårdnadshavarna skulle stå i strid med barnets bästa. Skäl för

att förordna en särskild företrädare i dessa fall kan vara konflikten mellan

vårdnadshavarna. Enbart det förhållandet att det pågår en vårdnadstvist

bör dock inte vara tillräckligt för att förordna en särskild företrädare.

Begränsningarna av en särskild företrädares befogenheter enligt 3 §

första stycket andra meningen gäller inte för en vårdnadshavare som

förordnas enligt 2 §. Med stöd av ett sådant förordnande kan vårdnads-

havaren alltså, utan medverkan av den andre vårdnadshavaren, dels väcka

enskilt åtal, dels föra en skadeståndstalan för barnet utan att allmänt åtal

har väckts.

Som Lagrådet har framhållit hindrar inte lagen om särskild företrädare

för barn att ett målsägandebiträde utses vid sidan av vårdnadshavaren,

om det skulle vara påkallat.

3 §

En särskild företrädare skall, i stället för barnets vårdnadshavare, som

ställföreträdare ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i

efterföljande rättegång. Företrädaren får dock inte väcka åtal och får

inte heller väcka någon skadeståndstalan utan att ett allmänt åtal har

väckts.

Det som i 23 kap. 10 och 11 §§ rättegångsbalken sägs om måls-

ägandebiträdes närvaro vid förhör skall tillämpas på den särskilda före-

trädaren.

I paragrafen finns bestämmelser om de befogenheter som tillkommer en

särskild företrädare. Bestämmelserna som har behandlats i avsnitt 6.4

innebär att den särskilda företrädaren tar över vårdnadshavarens befogen-

het som ställföreträdare i frågor som rör förundersökningen och rätte-

gången om det aktuella brottet. Ett förordnande gäller i samtliga instan-

ser. Den särskilda företrädaren träder i stället för båda vårdnadshavarna,

oavsett om brottsmisstankarna bara gäller en av dem. Den särskilda

företrädarens uppdrag innebär att han eller hon skall bevaka och beakta

barnets intressen samt stödja barnet under utredningen. Det innefattar att

ta ställning till om och hur barnet skall ställa in sig för polisförhör och

undergå en läkarundersökning i brottsutredande syfte. Den särskilda

företrädaren kan vidare överta ett av åklagaren väckt åtal som denne lagt

ned. Den särskilda företrädaren kan även biträda ett av åklagaren väckt

åtal samt överklaga en ogillad ansvarstalan. Den särskilda företrädarens

befogenheter omfattar också vårdnadshavarens rätt att ange brott till åtal

enligt 20 kap. 14 § RB.

I första stycket andra meningen anges inskränkningar i den särskilda

företrädarens befogenheter. Han eller hon får inte väcka åtal och får inte

heller väcka skadeståndstalan utan att ett allmänt åtal har väckts.

Begränsningarna behandlas närmare i avsnitt 6.4.

Företrädarens agerande skall helt styras av vad som kan anses vara

barnets bästa. Vid ställningstagande i sådana frågor är barnets uppfatt-

ning av stor betydelse. God kontakt med barnet är givetvis en förut-

sättning för att barnets egen uppfattning skall komma till uttryck och

kunna beaktas. Barnet själv kan inledningsvis ha vänt sig till någon sär-

skild person och berättat om de omständigheter som grundar miss-

tankarna om brott. I dessa situationer kan det vara lämpligt att den person

barnet först anförtrott sig åt också är närvarande vid de fortsatta kontak-

terna med barnet.

Utgångspunkten bör vara att det ligger i barnets intresse att utrednings-

åtgärder kommer till stånd. Den särskilda företrädarens uppgifter bör

fokuseras på att se till att åtgärderna kommer till stånd på ett sådant sätt

att barnet inte far illa. Om ett barn känner en mycket stark rädsla och

obehag inför ett förhör eller en läkarundersökning bör dock företrädaren

ta ställning mot att barnet hörs eller inte ge samtycke till undersökningen.

Hänsyn måste givetvis tas till att en åtgärd inledningsvis kan verka

obehaglig för ett barn men att den senare vid samma tillfälle eller vid

ett senare tillfälle kan framstå som mindre skrämmande.

Den särskilda företrädaren bör utföra sitt uppdrag i nära kontakt med

förundersökningsledaren. Det är viktigt att företrädaren utifrån sin känne-

dom om barnets förhållanden påtalar sådant som kan vara av betydelse

för förundersökningen. I den särskilda företrädarens uppgifter ingår dock

inte att göra några egna bedömningar om bevisläget eller annat som rör

utredningen.

I uppdraget ligger att samråda och samarbeta med personal på daghem,

skola och med andra personer som kan stå barnet nära. Detsamma gäller i

förhållande till företrädare för socialtjänsten och polisen. Även om den

underårige är omhändertagen enligt LVU bör den särskilda företrädaren

samarbeta med socialnämnden. Genom ett sådant samarbete kan und-

vikas att ett barn behöver genomgå fler läkarundersökningar och förhör

än nödvändigt. Det är den särskilda företrädaren som är den underåriges

ställföreträdare i de rättsliga frågor som gäller brottmålet även om barnet

är omhändertaget enligt LVU (se närmare avsnitt 6.4).

Samråd och samarbete med andra personer och myndigheter innebär

inte att den särskilda företrädaren inte skall stå fri i förhållande till dessa.

Att företrädaren har en fristående roll är nödvändigt för att barnets bästa

skall kunna tas till vara.

Vad gäller läkarundersökning bör barnets egen uppfattning i fråga om

läkarundersökning beaktas när det gäller barn som har nått en sådan ålder

och mognad att deras egen vilja bör respekteras. Det bör således inte

komma i fråga att tvinga ett sådant barn att genomgå en läkarunder-

sökning ens om den särskilda företrädaren skulle ha samtyckt till

åtgärden.

Det särskilda företrädarens rätt att vara närvarande vid förhör som

hålls med barnet och att därvid ställa frågor regleras i andra stycket gen-

om en hänvisning till vad som gäller för målsägandebiträde enligt

bestämmelserna i 23 kap. 10 och 11 §§ RB.

Kallelser och underrättelser som annars skulle ställts till vårdnads-

havaren skall skickas till den särskilda företrädaren.

Den särskilda företrädaren saknar naturligtvis befogenheter att använda

tvångsmedel såsom att hämta barnet. För att förhör genom den särskilda

företrädarens medverkan skall kunna komma till stånd torde således ofta

krävas att detta sker i samband med att barnet vistas i daghem, skola eller

liknande.

Det kan förekomma att en god man har förordnats för den underårige

för angelägenheter som helt eller delvis avser annat än misstankar om

övergrepp mot den underårige. I sådana fall bör förordnandet för den

gode mannen kvarstå. I frågor som rör förundersökningen och

rättegången är det dock den särskilda företrädaren som ensam har

bestämmanderätten.

En särskild företrädare har uppgifter som i många avseenden

överensstämmer med dem som ett målsägandebiträde har. Det torde

därför som regel inte utses ett målsägandebiträde vid sidan av en särskild

företrädare.

4 §

En ansökan om förordnande enligt 1 eller 2 § görs av åklagaren hos

tingsrätten.

Tingsrätten prövar ärendet på ansökan av åklagare. Detta gäller oavsett

vem som har initierat ärendet. I många fall torde ärendet initieras av

annan, såsom skol- eller daghemspersonal eller socialtjänsten (jfr 42 §

socialtjänstförordningen [1981:750]). Någon särskild forumbestämmelse

finns inte, men ansökan torde i de flesta fall lämpligen riktas till den

domstol där åtal för brottet skall väckas enligt 19 kap. RB (se 19 kap.

12 § RB om behörigheten under förundersökningsstadiet). Om behöv-

liga utredningsåtgärder har kunnat komma till stånd utan att någon sär-

skild företrädare har förordnats, behöver åklagaren endast undantagsvis

göra en ansökan redan på förundersökningsstadiet. Behovet av en

ansökan inför en förestående rättegång måste i allmänhet bedömas mot

bakgrund av de möjligheter att få ett skadestånd från den misstänkte som

barnet kan ha.

5 §

Till särskild företrädare får en advokat, en biträdande jurist på

advokatbyrå eller någon annan förordnas. Endast den får förordnas som

på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga

egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget.

Bestämmelserna i paragrafen om vem som kan förordnas till särskild

företrädare för barn skiljer sig från de bestämmelser som gäller för

rättshjälpsbiträden och målsägandebiträden i fråga om kraven på särskild

lämplighet. Uppdraget som särskild företrädare innebär att särskilda krav

måste ställas på den som kan komma i fråga. Kraven har behandlats

närmare i avsnitt 6.5. De gäller särskilt de personliga egenskaper en

sådan person bör besitta. Det måste ställas stora krav på förmågan att

sätta sig in i barnets situation, att kommunicera med barnet och att vinna

dess förtroende. Kraven gäller vidare förmågan att hantera en mycket

känslig situation som kan innefatta komplexa intressekonflikter. Den som

skall utses bör ha stor integritet, kunna vinna förtroende både hos

personal på daghem och skola, tjänstemännen inom socialtjänsten, och

i möjligaste mån hos vårdnadshavarna. Det bör betonas att den

särskilda företrädaren måste stå fri i förhållande till polis- och

åklagarmyndigheterna men också i förhållande till en vårdnadshavare

som inte berörs av misstankarna om brott.

Den som förordnas skall ha erfarenheter av förundersökning och

rättegång i brottmål.

Företrädesvis bör personer som har erfarenhet av uppdrag som

målsägandebiträde i ärenden av liknande karaktär och som har utfört de

uppdragen på ett tillfredsställande sätt anlitas för uppdrag som särskild

företrädare.

6 §

Om det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt skall kunna tas till

vara får domstolen, utan att höra barnets vårdnadshavare, besluta om

förordnande enligt 1 eller 2 § för tiden innan ärendet avgörs.

I paragrafen regleras möjligheten att interimistiskt förordna dels en

särskild företrädare för barn, dels att en vårdnadshavare ensam skall

företräda barnet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag. När förutsättningarna för förordnande enligt 1 och 2 §§ är upp-

fyllda kan rätten förordna interimistiskt enligt denna paragraf utan att

vårdnadshavarna först hörs, om detta kan antas vara nödvändigt för att

barnets rätt skall kunna tas till vara. Så kan vara fallet när det finns risk

för att en vårdnadshavare påverkar barnet att inte lämna några uppgifter

till polisen eller att ändra uppgifter som kan ha lämnats till utomstående.

Ett interimistiskt förordnande kan också komma i fråga på grund av

behovet av skyndsamma utredningsåtgärder.

Ett interimistiskt beslut torde i många fall vara nödvändigt för att ta till

vara barnets rätt. Ett sådant beslut är naturligtvis särskilt ingripande för

de berörda. Frågan om förutsättningar finns för ett interimistiskt beslut

måste därför prövas mycket noggrant. Prövningen gäller till att börja med

de uppgifter som åberopas till stöd för att ett brott har begåtts mot barnet

samt att en vårdnadshavare kan misstänkas eller det kan befaras att en

vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas

för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt. När det gäller

karaktären av dessa uppgifter bör krävas att de är konkreta och grave-

rande, att de lämnats av personer vars tillförlitlighet det inte finns

anledning att sätta i fråga och att de gäller iakttagelser som uppgifts-

lämnaren själv gjort eller sådant som barnet själv på ett trovärdigt sätt

berättat om för uppgiftslämnaren.

En förutsättning för att det skall vara möjligt att bedöma om ett

interimistiskt beslut kan antas vara nödvändigt torde vidare ofta vara att

ansökan innehåller tillräckliga uppgifter om barnets inställning till att

redogöra för saken i vårdnadshavarnas närvaro. Om barnet särskilt har

anförtrott sig åt någon annan vuxen person än vårdnadshavarna kan en

sådan persons uppfattning om risken för att en vårdnadshavare påverkar

barnets utsaga vara av betydelse.

I en ansökan med ett interimistiskt yrkande är det särskilt viktigt att

också omständigheter som kan tala mot ett förordnande tas upp.

Vid en interimistisk prövning måste vidare nogsamt beaktas att hänsyn

skall tas till såväl skyddet för vårdnadshavarnas intressen och barnets rätt

till kontakt med vårdnadshavarna som till att barnets rätt i övrigt tas till

vara, både såvitt avser vikten av att utreda och lagföra brott mot barnet

och när det gäller barnets rätt att inte utan skäl utsättas för ingripande och

påfrestande förhör och läkarundersökningar.

Det interimistiska beslutet skall omprövas när barnets vårdnadshavare

har getts tillfälle att yttra sig.

7 §

Åklagaren skall underrätta barnets vårdnadshavare om de utrednings-

åtgärder som vidtas i fråga om barnet sedan ett interimistiskt beslut har

meddelats. Underrättelsen skall göras så snart det är möjligt utan men

för utredningen.

När ett interimistiskt beslut har fattats skall barnets vårdnadshavare, så

snart det kan ske utan att det blir till nackdel för utredningen, underrättas

om beslutet. Den väsentliga aspekten när det gäller tidpunkten för under-

rättelse om t.ex. att förhör hålls med barnet eller barnet genomgår läkar-

undersökning är intresset av att undvika att en vårdnadshavare ges

tillfälle att påverka barnet till men för utredningen. Normalt sett borde

vårdnadshavare med hänsyn till detta kunna underrättas så snart ett

förhör eller en läkarundersökning påbörjats. Kravet på skyndsamhet

innebär att vårdnadshavare kan behöva underrättas per telefon eller

genom personlig kontakt.

Åklagaren bör omedelbart meddela domstolen om att underrättelse

skett.

8 §

I fråga om byte av den särskilda företrädaren tillämpas 26 § andra

stycket rättshjälpslagen (1996:1619).

I paragrafen sägs att rättshjälpslagens bestämmelser om byte gäller för en

särskild företrädare.

Bestämmelser om förfarandet vid byte behandlas i kommentaren till

15 §.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

9 §

Om det inte längre behövs någon särskild företrädare skall företrädaren

entledigas.

I paragrafen sägs att en särskild företrädare skall entledigas, om det inte

längre finns något behov av en sådan. Det kan vara fallet t.ex. om det

framkommer att det inte längre finns motstridiga intressen mellan den

underårige och vårdnadshavarna.

Bestämmelser om förfarandet vid entledigande behandlas i kom-

mentaren till 15 §.

I undantagsfall kan det vara så att det finns förutsättningar för att

förordna ett målsägandebiträde för barnet i samband med att en särskild

företrädare entledigas. I sådant fall ter det sig ofta naturligt att den sär-

skilda företrädarens förordnande ändras till ett förordnande som måls-

ägandebiträde. I vissa situationer, t.ex. om det varit motsättningar mellan

den särskilda företrädaren och vårdnadshavarna, kan det dock vara lämp-

ligt att någon annan än den särskilda företrädaren förordnas. Avgörande

för bedömningen är vad som kan anses ligga i barnets intresse.

När en rättegång är avslutad och domen vunnit laga kraft beträffande

såväl brottet som eventuellt skadestånd upphör förordnandet som särskild

företrädare att gälla utan att det behöver fattas något beslut om detta.

Detsamma är fallet om åklagaren beslutar att inte väcka något åtal eller

den särskilda företrädaren inte övertar ett nedlagt åtal.

10 §

Om förutsättningar för ett förordnande för en vårdnadshavare enligt 2 §

inte längre finns eller förordnandet inte längre behövs skall det åter-

kallas.

I paragrafen sägs att ett förordnande för en vårdnadshavare enligt 2 §

skall återkallas, om det inte längre finns förutsättningar för det eller

behov av förordnandet har upphört. Det senare kan vara fallet t.ex. om

det framkommer att det inte längre finns motstridiga intressen mellan den

underårige och den andre vårdnadshavaren. Detta kan inträffa om brotts-

misstanken rör en sambo till en särlevande vårdnadshavare och

samboendet har upphört efter beslutet om förordnande för den andre

vårdnadshavaren.

Bestämmelsen om återkallelse när förutsättningarna för ett förordnande

inte längre finns, har införts på förslag av Lagrådet. Återkallelse i sådana

fall kan komma i fråga när det under utredningen framkommer uppgifter

som visar att den förordnade vårdnadshavaren står i ett sådant förhål-

lande till den misstänkte som anges i 1 § 2, och det alltså i stället skall

utses en särskild företrädare för barnet.

Bestämmelser om förfarandet vid ett sådant beslut behandlas i

kommentaren till 15 §.

Ett förordnande enligt 2 § om att en av vårdnadshavarna ensam tar till

vara barnets rätt under förundersökningen och i rättegången upphör

annars automatiskt när rättegången är avslutad och domen vunnit laga

kraft beträffande såväl brottet som eventuellt skadestånd. Eftersom

vårdnadshavaren med stöd av förordnandet kan väcka enskilt åtal samt

föra en skadeståndstalan för barnet, utan att allmänt åtal har väckts, kan

det i vissa fall hända att förordnandet gäller under längre tid. Förord-

nandet begränsar sig dock alltid till befogenheten att väcka åtal och föra

talan om skadestånd med anledning av den brottsmisstanke för vilken

förordnandet skett.

11 §

En särskild företrädare har rätt till ersättning i enlighet med det som

enligt 27 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller för ett rättshjälpsbiträde.

I fråga om ersättningen tillämpas även 29, 43 och 47 §§ rättshjälps-

lagen.

I paragrafen hänvisas i fråga om ersättning till den särskilda företrädaren

till de bestämmelser i rättshjälpslagen som gäller för ett målsägande-

biträde (se 5 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde).

Teoretiskt ingår det i den särskilda företrädarens befogenheter även att

anlita ett ombud eller ett rättegångsbiträde. Kostnadsreglerna är emeller-

tid utformade med utgångspunkt från att den särskilda företrädaren själv

utför behövliga rättegångsåtgärder och ett ombud eller rättegångsbiträde

för barnet ersätts inte av allmänna medel (se hänvisningarna till rätts-

hjälpslagen).

12 §

När en särskild företrädare har förordnats tillämpas i övrigt det som

sägs om målsägandebiträde i fråga om ersättning och återbetalnings-

skyldighet för kostnader i 6 § första stycket, 7 § och 8 § första meningen

lagen (1988:609) om målsägandebiträde. Det som där sägs om måls-

ägandebiträde skall avse den särskilda företrädaren.

I fråga om skyldighet för någon annan än barnet att i tvistemål ersätta

staten dess kostnader för den särskilda företrädaren tillämpas bestäm-

melserna i rättegångsbalken om ansvar för motparts rättegångs-

kostnader.

Paragrafen reglerar frågor om ersättning och återbetalningsskyldighet för

kostnader. Av första stycket följer att det av allmänna medel inte ersätts

utredningsåtgärder som den särskilda företrädaren företar utöver vad som

följer av hänvisningen till 6 § första stycket och 7 § lagen om måls-

ägandebiträde. Ersättning till den särskilda företrädaren fastställs av

domstolen (se hänvisningen till 7 § lagen om målsägandebiträde). I fråga

om skyldighet för annan än den underårige att ersätta staten dess

kostnader för den särskilda företrädaren tillämpas i brottmål 8 § första

meningen lagen om målsägandebiträde. I tvistemål gäller i stället

bestämmelserna i andra stycket enligt vilka barnets motpart eller mot-

partens ombud m.fl. kan vara skyldiga att ersätta kostnaderna.

13 §

Ärenden enligt denna lag handläggs enligt lagen (1996:242) om dom-

stolsärenden.

I paragrafen anges att samtliga ärenden enligt lagen om särskild

företrädare handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Det

innebär att ärendelagens bestämmelser om bl.a. rättens sammansättning,

om sammanträde och om överklagande gäller i ärenden om förordnande

av en särskild företrädare, byte och entledigande av företrädare, ersätt-

ning till en sådan samt förordnande för en vårdnadshavare enligt 2 § och

återkallelse av sådant förordnande.

14 §

I ett ärende om förordnande enligt 1 eller 2 § är barnets vårdnadshavare

åklagarens motpart.

I paragrafen anges att barnets vårdnadshavare är motpart i ett ärende om

förordnande enligt 1 och 2 §§. Som framgår av 4 § är det endast åkla-

garen som är behörig att ansöka om sådana förordnanden. Om barnet i

ärenden om förordnande av en särskild företrädare enligt 1 § har två

vårdnadshavare är båda vårdnadshavarna motparter och kan bl.a. var för

sig överklaga ett beslut. Också i ärenden om förordnande för en av

vårdnadshavarna enligt 2 § är båda vårdnadshavarna motparter.

15 §

Ansökan om byte eller entledigande av en särskild företrädare får göras

av barnets vårdnadshavare, den särskilda företrädaren eller av

åklagaren. En särskild företrädare får inte entledigas utan att han eller

hon har haft tillfälle att yttra sig i ärendet.

Ansökan enligt 10 § om att återkalla ett förordnande får göras av

barnets vårdnadshavare eller av åklagaren.

Domstolen får också självmant ta upp frågor om byte och entledigande

av företrädare samt återkallelse av förordnande.

Första stycket anger att barnets vårdnadshavare, åklagaren eller den

särskilda företrädaren får ansöka om byte eller entledigande av en

särskild företrädare. Den särskilda företrädaren skall ges tillfälle att yttra

sig i ett ärende om byte eller entledigande men är aldrig motpart. Före-

trädaren kan alltså inte förpliktas ersätta rättegångskostnader i ärendet

med stöd av 32 § ärendelagen.

I andra stycket anges att åklagaren och vårdnadshavarna får ansöka om

återkallelse av ett förordnande för en vårdnadshavare enligt 2 §.

Om barnet har två vårdnadshavare har de var för sig rätt att ansöka

enligt första och andra stycket.

Ärendet om byte, entledigande eller återkallelse kan enligt tredje

stycket tas upp självmant av rätten. Genom denna möjlighet kan

domstolen beakta viljeyttringar från barnet i dessa frågor. Kännedom om

barnets vilja i dessa avseenden kan t.ex. ha förmedlats till domstolen via

den särskilda företrädaren, socialnämnden, åklagaren eller någon

utomstående.

Åklagare eller vårdnadshavare som inte är sökande har i ärenden som

avses i första och andra styckena ställning som motpart. I 15 § ärende-

lagen finns bestämmelser om tillfälle för motpart att yttra sig i dessa fall.

Också i ärenden som avses i tredje stycket bör som regel åklagare,

vårdnadshavare och i förekommande fall den särskilda företrädaren få

tillfälle att yttra sig.

16 §

Beslut om förordnande enligt 1 och 2 §§, interimistiska beslut enligt 6 §

samt beslut om byte eller entledigande av särskild företrädare eller åter-

kallelse av förordnande enligt 2 § enligt 8, 9 och 10 §§ gäller omedel-

bart, om inte annat bestäms.

I paragrafen anges att flertalet beslut enligt lagen gäller omedelbart, om

inte annat bestäms. Beslut om ersättning omfattas dock inte av bestäm-

melsen. Bestämmelsen gäller i stället för vad som annars skulle ha gällt

enligt ärendelagen och har behandlats närmare i avsnitt 6.6. Paragrafen

omfattar för tydlighetens skull också uttryckligen interimistiska beslut.

8.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

9 kap.

15 §

Sekretess gäller hos domstol i äktenskapsmål samt mål och ärenden

enligt föräldrabalken, liksom i ärenden om särskild företrädare för barn

och mål enligt lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av

utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn, för

uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om part

begär det och det kan antas att den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men om uppgiften röjs. I ärenden om särskild

företrädare för barn, adoption enligt 4 kap. föräldrabalken, anordnande

av godmanskap enligt 11 kap. 4 § föräldrabalken eller förvaltarskap

behövs dock inte begäran av part.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

Ändringen innebär att sekretess gäller för enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden i ärenden om särskild företrädare för barn när

det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada

eller men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller utan att part begär det.

Sekretess i domstol för uppgifter i ärenden enligt lagen om särskild

företrädare för barn kan också gälla enligt bestämmelserna om sekretess

under förundersökning samt överförd sekretess (se 5 kap. 1 §, 9 kap. 17 §

och 12 kap. 1 § sekretesslagen [1980:100]).

9

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om särskilt målsägandebiträde

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Om det inte är obehövligt skall ett särskilt målsägandebiträde för-

ordnas för en underårig, när en vårdnadshavare kan misstänkas ha begått

ett brott mot den underårige på vilket det kan följa fängelse. Detsamma

gäller när det kan antas att vårdnadshavaren på grund av sitt förhållande

till den som kan misstänkas ha begått ett sådant brott inte kommer att ta

till vara den underåriges rätt.

2 § En ansökan om särskilt målsägandebiträde görs av åklagaren hos

tingsrätten. Ärendet handläggs enligt lagen (1996:242) om domstols-

ärenden. I ärendet är den underåriges vårdnadshavare motpart.

Domstolen får utan att höra den underåriges vårdnadshavare besluta

för tiden fram till dess att ärendet slutligt avgörs, om detta kan antas vara

nödvändigt för att den underåriges rätt skall kunna tas till vara. Den

underåriges vårdnadshavare skall underrättas om ett sådant beslut så

snart det kan ske utan att underrättelsen blir till nackdel för utredningen.

3 § Till särskilt målsägandebiträde utses en advokat, en biträdande jurist

på advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget.

4 § Ett särskilt målsägandebiträde skall, i stället för den underåriges

vårdnadshavare, ta till vara den underåriges rätt under förundersökningen

och i rättegången. Biträdet är utan särskilt förordnande den underåriges

ställföreträdare. Biträdet får dock inte väcka åtal och inte heller väcka

någon skadeståndstalan utan att ett allmänt åtal har väckts.

5 § I fråga om det särskilda målsägandebiträdet tillämpas i övrigt det

som sägs om målsägandebiträde i 4 § andra stycket, 5 §, 6 § första

stycket, 7 § och 8 § första meningen lagen (1988:609) om målsägande-

biträde samt 23 kap. 10 och 11 §§ rättegångsbalken.

I fråga om skyldighet för annan än den underårige att i tvistemål

ersätta staten dess kostnader för biträdet tillämpas bestämmelserna i

rättegångsbalken om ansvar för motparts rättegångskostnader.

6 § Ett särskilt målsägandebiträde skall entledigas, om det inte längre

finns något behov av ett sådant biträde. Ansökan om entledigande får

göras av den underåriges vårdnadshavare, det särskilda målsägandebi-

trädet eller av åklagaren. Domstolen får också självmant ta upp frågan

om entledigande.

Ärendet handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Ett

entledigande får inte ske utan att det särskilda målsägandebiträdet haft

tillfälle att yttra sig i ärendet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över promemorian Särskilt målsägandebiträde för

barn (Ju 94/3147 och Ju 98/588)

Riksdagens ombudsmän, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolis-

styrelsen, Brottsoffermyndigheten, Socialstyrelsen, Barnombudsmannen,

Hovrätten för Nedre Norrland, Örebro tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt,

Göteborgs tingsrätt, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Skåne län,

Åklagarmyndigheten i Stockholm, Åklagarmyndigheten i Linköping,

Åklagarmyndigheten i Malmö, Åklagaramyndigheten i Göteborg,

Åklagarmyndigheten i Västerås, Åklagarmyndigheten i Sundsvall och

Umeå, Uppsala universitet, Juridiska fakulteten, Kristianstads kommun,

Rädda Barnen, Svenska Kommunförbundet, Sveriges advokatsamfund,

Sveriges Domareförbund, Föreningen Jurister vid Sveriges allmänna

advokatbyråer, Riksförbundet Barnens rätt i samhället, Riksorganisa-

tionen för Kvinnojourer i Sverige, Sammanslutningen för Sveriges

Juridiska Byråer, Sveriges Psykologförbund.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om särskild företrädare för barn

Härigenom föreskrivs följande.

När en särskild företrädare skall utses

1 § När det finns anledning att anta att ett brott som det kan följa

fängelse på har begåtts mot någon som är under 18 år skall en särskild

företrädare förordnas för barnet, om det med hänsyn till barnet inte är

obehövligt eller annars särskilda skäl talar mot det och om

1. en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet, eller

2. det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande

till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets

rätt.

Vårdnadshavare som inte är gifta eller bor tillsammans

2 § Om barnet har två vårdnadshavare som inte är gifta eller bor till-

sammans under äktenskapsliknande förhållanden och förutsättningarna

enligt 1 § 1 eller 2 är uppfyllda endast i fråga om en av dem, skall någon

särskild företrädare för barnet inte utses. I ett sådant fall skall den andra

vårdnadshavaren förordnas att ensam ta till vara barnets rätt under

förundersökningen och i rättegången.

Den särskilda företrädarens uppgifter

3 § En särskild företrädare skall, i stället för barnets vårdnadshavare,

som ställföreträdare ta till vara barnets rätt under förundersökningen och

i rättegången. Företrädaren får dock inte väcka åtal och får inte heller

väcka någon skadeståndstalan utan att ett allmänt åtal har väckts.

Det som i 23 kap. 10 och 11 §§ rättegångsbalken sägs om måls-

ägandebiträdes närvaro vid förhör skall tillämpas på den särskilda före-

trädaren.

Ansökan om förordnande

4 § En ansökan om förordnande enligt 1 eller 2 §§ görs av åklagaren hos

tingsrätten.

Vem som utses till särskild företrädare

5 § Till särskild företrädare får förordnas en advokat, en biträdande jurist

på advokatbyrå eller någon som annars är särskilt lämplig för uppdraget.

Interimistiskt beslut

6 § Domstolen får utan att höra barnets vårdnadshavare besluta för tiden

fram till dess att ärendet om förordnande enligt 1 eller 2 §§ slutligt

avgörs, om detta kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt skall

kunna tas till vara.

7 § Åklagaren skall underrätta barnets vårdnadshavare om de utred-

ningsåtgärder som vidtas i fråga om barnet sedan ett interimistiskt beslut

har meddelats. Underrättelsen skall göras så snart det är möjligt utan att

underrättelsen blir till nackdel för utredningen.

När en särskild företrädare kan bytas ut eller entledigas

8 § I fråga om byte av den särskilda företrädaren och rätt för sådan

företrädare att sätta någon annan i sitt ställe tillämpas 26 § andra och

tredje styckena rättshjälpslagen (1996:1619).

9 § Om det inte längre behövs någon särskild företrädare skall före-

trädaren entledigas.

Återkallelse av förordnande för vårdnadshavare

10 § Om ett förordnande för en vårdnadshavare enligt 2 § inte längre

behövs skall det återkallas.

Ersättningsfrågor

11 § En särskild företrädare har rätt till ersättning i enlighet med det som

enligt 27 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller för ett rättshjälpsbiträde. I

fråga om ersättningen tillämpas även 29, 43 och 47 §§ rättshjälpslagen.

12 § När en särskild företrädare har förordnats tillämpas i övrigt det som

sägs om målsägandebiträde i fråga om ersättning och återbetalnings-

skyldighet för kostnader i 6 § första stycket, 7 § och 8 § första meningen

lagen (1988:609) om målsägandebiträde. Det som där sägs om måls-

ägandebiträde skall avse den särskilda företrädaren.

I fråga om skyldighet för någon annan än barnet att i tvistemål ersätta

staten dess kostnader för den särskilda företrädaren tillämpas bestäm-

melserna i rättegångsbalken om ansvar för motparts rättegångskostnader.

Förfarandefrågor

13 § Ärenden enligt denna lag handläggs enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden.

14 § I ett ärende om förordnande enligt 1 och 2 §§ är barnets vårdnads-

havare motpart.

15 § Ansökan om byte eller entledigande av en särskild företrädare får

göras av barnets vårdnadshavare, den särskilda företrädaren eller av

åklagaren. En särskild företrädare får inte entledigas utan att han eller

hon har haft tillfälle att yttra sig i ärendet.

Ansökan enligt 10 § om att återkalla ett förordnande får göras av

barnets vårdnadshavare eller av åklagaren.

Domstolen får också självmant ta upp frågor om byte och entledigande

av företrädare samt återkallelse av förordnande.

16 § Beslut om förordnande enligt 1 och 2 §§, interimistiska beslut

enligt 6 § och beslut om byte, entledigande eller återkallelse enligt 8, 9

och 10 §§ gäller omedelbart, om inte annat bestäms.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 15 § sekretesslagen (1980:100) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

15 §

Sekretess gäller hos domstol i

äktenskapsmål samt mål och

ärenden enligt föräldrabalken, lik-

som i mål enligt lagen (1989:14)

om erkännande och verkställighet

av utländska vårdnadsavgöranden

m.m. och om överflyttning av

barn, för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska för-

hållanden, om part begär det och

det kan antas att den enskilde eller

någon honom närstående lider

skada eller men om uppgiften röjs.

I ärenden om adoption enligt 4

kap. föräldrabalken, anordnande

av godmanskap enligt 11 kap. 4 §

eller förvaltarskap behövs dock

inte begäran av part.

Sekretess gäller hos domstol i

äktenskapsmål samt mål och

ärenden enligt föräldrabalken, lik-

som i ärenden om särskild före-

trädare för barn och mål enligt

lagen (1989:14) om erkännande

och verkställighet av utländska

vårdnadsavgöranden m.m. och om

överflyttning av barn, för uppgift

om enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden, om part

begär det och det kan antas att den

enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men

om uppgiften röjs. I ärenden om

särskild företrädare för barn,

adoption enligt 4 kap. föräldra-

balken, anordnande av godman-

skap enligt 11 kap. 4 § eller för-

valtarskap behövs dock inte

begäran av part.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-05-11

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, justitierådet Ingegerd

Westlander, regeringsrådet Susanne Billum.

Enligt en lagrådsremiss den 29 april 1999 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag (1999:000) om särskild företrädare för barn,

 2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Carl
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om särskild företrädare för barn

1 §

I paragrafen ges bestämmelser om de förutsättningar som måste föreligga

för att en särskild företrädare skall förordnas. Enligt Lagrådets mening

blir paragrafen mer lättläst och logisk om den omredigeras på följande

sätt:

 När det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda

fängelse har begåtts mot någon som är under 18 år och

1. en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet, eller

2. det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande

till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets

rätt, skall en särskild företrädare förordnas för barnet, om det med hänsyn

till barnet inte är obehövligt eller annars särskilda skäl talar mot det.

2 §

I paragrafen anges att om barnet har två vårdnadshavare som inte är gifta

eller bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden och

förutsättningarna enligt 1 § 1 eller 2 är uppfyllda endast i fråga om en av

dem, skall någon särskild företrädare för barnet inte utses. I ett sådant fall

skall den andra vårdnadshavaren förordnas att ensam ta till vara barnets

rätt under förundersökningen och rättegången.

Vid lagrådsföredragningen har upplysts att bestämmelsen är att

uppfatta så att den vårdnadshavare som inte själv misstänks för brott i ett

sådant fall skall förordnas om inte hans eller hennes förhållande till den

som misstänks är sådant som anges i 1 § 2. Det är alltså inte tillåtet att

utse en särskild företrädare för barnet t.ex. i ett fall då de båda

vårdnadshavarna ligger i konflikt med varandra, kanske om vårdnad eller

umgängesrätt, medan den som misstänks för brottet mot barnet är make

eller sambo till den första vårdnadshavaren. Ett förordnande av den andre

vårdnadshavaren synes emellertid då kunna bidra till att fördjupa

konflikten mellan föräldrarna och att dra in barnet i denna. Enligt

Lagrådets mening kan ifrågasättas om inte domstolen bör ges en

möjlighet att undantagsvis kunna förordna en särskild företrädare för

barnet också om det med hänsyn till vårdnadshavarnas förhållande till

varandra eller liknande omständighet är bäst för barnet att någon

utomstående utses.

Lagrådet anser vidare att den prövning som skall göras bättre framgår

om man i lagtexten i stället för uttrycket ... och förutsättningarna enligt

1 § 1 eller 2 är uppfyllda använder uttrycket ... och sådana omständig-

heter som anges i 1 § 1 eller 2 föreligger .

I sammanhanget kan vidare påpekas att en vårdnadshavare som

förordnats enligt 2 § inte får samma rätt att närvara vid förhör m.m.

enligt 23 kap. rättegångsbalken som en särskild företrädare (se 3 § andra

stycket). Bestämmelserna i den nu föreslagna lagen hindrar emellertid

inte att ett målsägandebiträde utses vid sidan av vårdnadshavaren om så

skulle vara påkallat.

Lagrådet förordar med hänvisning till det anförda att paragrafen ges

följande lydelse:

 Om barnet har två vårdnadshavare som inte är gifta eller bor

tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden och sådana om-

ständigheter som anges i 1 § 1 eller 2 föreligger endast beträffande en av

dem, skall den andra vårdnadshavaren förordnas att ensam ta till vara

barnets rätt under förundersökning och i efterföljande rättegång. Om det

med hänsyn till vårdnadshavarnas förhållande till varandra eller annan

särskild omständighet får antas vara till barnets bästa skall dock en

särskild företrädare utses.

5 §

Enligt denna paragraf får till särskild företrädare förordnas en advokat,

en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon som annars är särskilt

lämplig för uppdraget.

Vid föredragningen inför Lagrådet har det upplysts att kravet på

särskild lämplighet är avsett att gälla alla som kan komma i fråga för

uppdraget, alltså även en advokat och en biträdande jurist på advokat-

byrå. Detta framgår inte av den föreslagna lagtexten. Denna bör därför

förtydligas i angivet hänseende, varvid det särskilda omnämnandet av

advokat och biträdande jurist på advokatbyrå kan slopas.

Både i den allmänna motiveringen och i författningskommentaren

anges utförligt vilka krav som måste ställas på den som kan komma i

fråga som särskild företrädare. I författningskommentaren framhålls bl. a.

att kraven särskilt gäller de personliga egenskaper som en sådan person

bör besitta för att kunna hantera den mycket känsliga situation som det är

fråga om och där det gäller att vinna framför allt barnets förtroende men

även förtroendet hos personer i barnets omgivning såsom personal på

daghem och skola samt tjänstemän inom socialförvaltningen och i

möjligaste mån vårdnadshavarna. Det sägs också att den som förordnas

skall ha erfarenheter av förundersökning och rättegång i brottmål.

Lagrådet finner de angivna kraven på personliga egenskaper och

yrkeserfarenhet välmotiverade och anser att de bör återspeglas i

lagtexten. Lagrådet föreslår därför att denna får följande lydelse:

 Till särskild företrädare får förordnas den som på grund av sina

kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt

lämplig för uppdraget.

6 §

Lagrådet förordar att bestämmelsen i denna paragraf, som anger

förutsättningarna för ett interimistiskt beslut, ges följande avfattning:

 Om det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt skall kunna tas

tillvara får domstolen, utan att höra barnets vårdnadshavare, besluta om

förordnande enligt 1 § eller 2 § för tiden innan ärendet avgörs.

8 §

Av remissen framgår att det är rätt betydande krav med avseende på bl.a.

kunskaper, erfarenheter och mer personliga förutsättningar för uppdraget

som bör ställas på den som förordnas till särskild företrädare. Lagrådet

hänvisar vidare till vad som nyss anförts under 5 §. Vid sådant

förhållande och med hänsyn till barnets särskilda intresse i förevarande

fall av förtroende och kontinuitet framstår det inte som lämpligt att, efter

mönster från vad som gäller beträffande rättshjälpsbiträde och

målsägandebiträde, ge en särskild företrädare möjlighet att tillfälligt sätta

annan i sitt ställe. Lagrådet förordar därför att paragrafen ändras till

följande lydelse:

 I fråga om byte av den särskilda företrädaren tillämpas 26 § andra

stycket rättshjälpslagen (1996:1619).

10 §

I paragrafen anges att om ett förordnande för en vårdnadshavare enligt

2 § inte längre behövs skall det återkallas.

Enligt Lagrådets mening bör paragrafen även ge utrymme för

återkallelse i det fall det visar sig att det inte längre finns förutsättningar

för förordnande enligt 2 §. Det kan t.ex. framkomma uppgifter under

utredningen som visar att den förordnade vårdnadshavaren står i sådant

förhållande till den misstänkte som anges i 1 § 2.

Lagrådet förordar med hänsyn härtill och med hänvisning till vad som

anförts under 2 § att paragrafen utformas enligt följande:

 Om förutsättningar för ett förordnande för vårdnadshavare enligt 2 §

inte längre föreligger eller förordnandet inte längre behövs skall det

återkallas.

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 maj 1999

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden

Freivalds, ,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1998/99:133 Särskild företrädare för

barn.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1997:194.

 Senaste lydelse 1997:194.

Prop. 1998/99:133

2

1

Prop. 1998/99:133

Prop. 1998/99:133

Bilaga 2

59

Prop. 1998/99:133

Bilaga 1

60

Prop. 1998/99:133

Bilaga 3

Prop. 1998/99:133

Bilaga 3

Prop. 1998/99:133

Bilaga 4

Prop. 1998/99:133

Bilaga 4

Prop. 1998/99:133