Regeringens proposition

1999/2000:79

Från patient till medborgare en nationell

handlingsplan för handikappolitiken

Prop.

1999/2000:79

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 mars 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lars Engqvist

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen nationella mål och inriktning för han-

dikappolitiken. Regeringen bedömer att insatserna under de närmaste

åren bör koncentreras till företrädesvis tre huvudområden:

- att se till att handikapperspektivet genomsyrar alla samhällssektorer,

- att skapa ett tillgängligt samhälle, samt

- att förbättra bemötandet.

Det innebär bl.a. att statliga myndigheter bör integrera handikapperspek-

tivet i sin verksamhet och vara ett föredöme när det gäller att göra verk-

samhet, information och lokaler tillgängliga. Krav bör införas i plan- och

bygglagen på att enkelt åtgärdade hinder i befintliga lokaler dit allmän-

heten har tillträde och på befintliga allmänna platser bör vara eliminerade

år 2010 och kraven på tillgänglighet i samband med nybyggnad och om-

byggnad bör förtydligas. Kollektivtrafiken bör vara tillgänglig för perso-

ner med funktionshinder år 2010 och gällande föreskrifter om tillgäng-

lighet till färdmedel inom olika trafikslag bör ses över och skärpas.

Bemötande handlar inte bara om mötet mellan människor utan även om

hur samhället i lagar, resursfördelning m.m. visar vilken syn på personer

med funktionshinder som råder. Regeringen föreslår åtgärder mot s.k.

domstolstrots. Särskilda medel bör avsättas för en flerårig satsning på

kompetensutveckling för personal inom olika samhällsområden kring

frågor som rör bemötande av personer med funktionshinder. På området

kultur och media bör ökade resurser tillföras för ökad tillgänglighet. På

utbildnings- och arbetsmarknadsområdet aviseras uppdrag och utred-

ningar. Statsbidragen till handikapporganisationerna bör höjas.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd och

 service till vissa funktionshindrade 7

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1574) om bostads

anpassningsbidrag m.m. 9

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Bakgrund 11

4.1 Handikappolitikens utveckling 11

4.2 Handikappolitik i ett internationellt perspektiv 18

4.3 FN:s standardregler 21

4.3.1 Vad innehåller reglerna? 21

4.3.2 Sverige och standardreglerna 22

5 En nationell handikappolitik för demokrati och full delaktighet 23

5.1 Nationella mål 23

5.2 Inriktning på regeringens handikappolitik 27

5.2.1 Tre huvudområden 29

5.2.2 Standardreglerna 31

6 Handikapperspektivet skall genomsyra alla samhällssektorer 32

6.1 Myndigheternas ansvar 32

6.2 Sektorsansvar och etappmål 35

6.3 Statlig upphandling 37

6.4 Samordningsfrågor 38

6.5 Sekretess hos Handikappombudsmannen 39

7 Ett tillgängligare Sverige 39

7.1 Offentlig miljö 39

7.2 Nationellt tillgänglighetscenter 44

7.3 Design för alla 47

7.4 Kommunikationer 48

7.5 Bilstöd 59

7.6 Alternativ telefoni 59

7.7 Kommunaldemokrati och valfrågor 64

7.8 Utredning om formerna för en reglering av tillgänglighet 66

7.9 Bostadsanpassningsbidrag 67

7.9.1 Bakgrund 67

7.9.2 Bostadsanpassningsbidrag som en direkt

 åtgärd 67

7.9.3 Köp eller byte av bostad 69

7.9.4 Standardhöjande åtgärder 71

8 Bättre bemötande 72

8.1 Lika behandling, diskriminering 73

8.2 Åtgärder mot domstolstrots m.m. 76

8.3 Rådgivning och annat personligt stöd (råd och stöd) 85

8.4 Tillgänglig samhällsinformation 87

8.5 Klagomål och kvalitetsutveckling 89

8.6 Brukarstöd 90

8.7 Ökad kompetens om bemötande m.m 92

8.8 Forskning 97

8.9 Kunskap och kultur mot fördomar 99

9 Kultur och media 100

10 Utbildning 104

10.1 Skola och vuxenutbildning 104

10.2 Högskolan 109

10.3 Hjälpmedel inom utbildning 110

10. Assistans vid folkhögskolor 114

11 Arbetsmarknad 117

12 Habilitering och rehabilitering 123

13 Individuella planer och samverkan 125

14 Statsbidrag till handikapporganisationerna 128

15 Ikraftträdande och ekonomiska konsekvenser 130

16 Författningskommentar 134

16.1 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620) 134

16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd

och service till vissa funktionshindrade 135

16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1574) om

bostadsanpassningsbidrag m.m. 136

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Lindqvists Nia

 nio vägar att utveckla bemötandet av personer med

 funktionshinder 137

Bilaga 2 Författningaförslag 141

Bilaga 3 Ändringsförslagen i Boverkets rapport 1994:11 gällde

 följande paragrafer i lagen (1992:1574) om

 bostadsanpassningsbidrag m.m. 146

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagtext 149

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 153

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000 159

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

2. lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade,

3. lag om ändring i lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag

 m.m.,

dels godkänner vad regeringen förslår om mål och inriktning för handi-

kappolitiken (avsnitt 5.1 och 5.2).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)

dels att 68 och 74

§§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 68 a §, av följande ly-

delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

68 §

Länsstyrelsen skall inom länet

följa socialnämndernas tillämpning av denna lag,

informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten,

biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet,

främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommunerna och

andra samhällsorgan,

verka för att kommunerna planerar

för att kunna tillgodose framtida

behov av bistånd enligt 6 f §,

även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett

ändamålsenligt sätt.

68 a §

Om länsstyrelsen finner att en

kommun inte fullgör vad som

ålagts kommunen i en lagakraft-

vunnen dom om rätt till bistånd

enligt 6 b eller 6 f § får länsstyrel-

sen förelägga kommunen att av-

hjälpa bristen. Föreläggandet får

förenas med vite.

Länsstyrelsen får inte meddela

ett vitesföreläggande enligt första

stycket om verkställlighet av do-

men redan har sökts enligt utsök-

ningsbalken. Ett meddelat vites-

föreläggande förfaller om verk-

ställighet söks enligt utsöknings-

balken.

74 §

Länsstyrelsens beslut i ärenden

om tillstånd enligt 69 §, om före-

läggande eller förbud enligt 70 §

och om omhändertagande av per-

sonakt enligt 70 c § får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. I

fråga om överklagande av länssty-

relsens beslut enligt 70 b § gäller i

tillämpliga delar bestämmelserna i

15 kap. 7 § sekretesslagen

(1980:100).

Länsstyrelsens beslut i ärenden

om tillstånd enligt 69 §, om före-

läggande eller förbud enligt 70 §,

om omhändertagande av personakt

enligt 70 c § och beslut om avslag

på en begäran om vitesfö-

reläggande enligt 68 a § får över-

klagas hos allmän förvaltnings-

domstol. I fråga om överklagande

av länsstyrelsens beslut enligt 70 b

§ gäller i tillämpliga delar be-

stämmelserna i 15 kap. 7 § sekre-

tesslagen (1980:100).

Länsstyrelsens beslut om föreläggande eller förbud enligt 70 § och om

omhändertagande av personakt enligt 70 c § samt domstols motsvarande

beslut gäller omedelbart. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som

behövs för att verkställa ett beslut om omhändertagande av personakt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:387) om

stöd och service till vissa funktionshindrade

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:387) om stöd och service

till vissa funktionshindrade

dels att 26 och 27 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 26 a §, av följande ly-

delse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 §

Länsstyrelsen har inom länet tillsyn över verksamhet enligt denna lag

och får då inspektera verksamheten.

Länsstyrelsen skall också inom länet

1. informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör verksamheten,

2. ge kommunerna råd i deras

verksamhet, samt

2. ge kommunerna råd i deras

verksamhet,

3. verka för att kommunerna och

landstingen planerar för att kunna

tillgodose framtida stöd- och ser-

vicebehov, samt

3. främja samverkan i planering

mellan kommunerna, landstingen

och andra samhällsorgan.

4. främja samverkan i planering

mellan kommunerna, landstingen

och andra samhällsorgan.

26 a §

Om länsstyrelsen finner att en

kommun eller ett landsting inte

fullgör vad som ålagts kommunen

eller landstinget i en lagakraft-

vunnen dom om rätt till insatser

enligt 9 §, får länsstyrelsen före-

lägga kommunen eller landstinget

att avhjälpa bristen. Föreläggan-

det får förenas med vite.

Länsstyrelsen får inte meddela

ett vitesföreläggande enligt första

stycket om verkställighet av domen

redan har sökts enligt utsöknings-

balken. Ett meddelat vitesföreläg-

gande förfaller om verkställighet

söks enligt utsökningsbalken.

27 §1

Beslut av en sådan nämnd som

avses i 22 § eller av länsstyrelsen

får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol om beslutet avser

1. insatser för en enskild enligt 9

§,

2. utbetalning till någon annan

enligt 11 §,

3. återbetalning enligt 12 §,

4. förhandsbesked om rätt till in-

satser enligt 16 § andra stycket,

5. tillstånd till enskild verksam-

het enligt 23 §, eller

6. föreläggande eller återkallelse

av tillstånd enligt 24 §.

Beslut av en sådan nämnd som

avses i 22 § eller av länsstyrelsen

får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol om beslutet avser

1. insatser för en enskild enligt 9

§,

2. utbetalning till någon annan

enligt 11 §,

3. återbetalning enligt 12 §,

4. förhandsbesked om rätt till in-

satser enligt 16 § andra stycket,

5. tillstånd till enskild verksam-

het enligt 23 §,

6. föreläggande eller återkallelse

av tillstånd enligt 24 §, eller

7. avslag på en begäran om vi-

tesföreläggande enligt 26 a §.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut i frågor som avses i

första stycket gäller omedelbart.

Länsrätten eller kammarrätten får

dock förordna att dess beslut skall

gälla först sedan det vunnit laga

kraft.

Beslut i frågor som avses i

första stycket 1 6 gäller

omedelbart. Länsrätten eller

kammarrätten får dock förordna att

dess beslut skall gälla först sedan

det vunnit laga kraft.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1574) om

bostadsanpassningsbidrag m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1574) om bostadsanpass-

ningsbidrag

dels att 6, 8 och 9 §§ skall ha följande lydelse,

dels att 10 §1 och rubriken närmast före 9 § skall upphävas.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Bostadsanpassningsbidrag lämnas för åtgärder för anpassning av bo-

stadens fasta funktioner i och i anslutning till den bostad som skall

anpassas. Bidrag lämnas endast om åtgärderna är nödvändiga för att

bostaden skall vara ändamålsenlig som bostad för den funktionshindrade.

Bidrag lämnas dock inte om de

sökta åtgärderna behöver vidtas

redan av väsentligen andra orsa-

ker än behovet av anpassningen.

8 §

Vid nybyggnad samt vid köp el-

ler byte av bostad lämnas bostads-

anpassningsbidrag endast om det

finns särskilda skäl för att välja en

bostad som kräver anpassningsåt-

gärd.

Bostadsanpassningsåtgärder för

standardhöjande åtgärder

Vid nybyggnad lämnas bostads-

anpassningsbidrag endast om det

finns särskilda skäl för att välja en

utformning av bostaden som krä-

ver anpassning.

9 §

Med standardhöjande åtgärd

avses en åtgärd som i väsentlig

mån förbättrar husets eller bosta-

dens funktioner eller som tillför

huset eller bostaden ny funktion.

Vid köp eller byte av bostad

lämnas bostadsanpassningsbidrag

till kostnadskrävande åtgärder

endast om det finns särskilda skäl

för att välja en bostad som kräver

anpassning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslutade den 30 januari 1997 att tillsätta en särskild utredare

med uppdrag att kartlägga och analysera frågan om bemötande av

personer med funktionshinder och mot bakgrund av detta lämna förslag

som kunde bidra till att avhjälpa brister och missförhållanden i bemötan-

det av personer med funktionshinder. I mars 1999 överlämnade utred-

ningen sitt betänkande Lindqvists nia nio vägar att utveckla bemötan-

det av personer med funktionshinder (SOU 1999:21). En sammanfattning

av förslagen i betänkandet finns i bilaga 1. De lagförslag som lades fram

i betänkandet finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En

remissammanställning finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr

S1999/1696/ST).

Regeringen beslutade den 6 november 1997 att bemyndiga chefen för

Socialdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att se

över och utvärdera Handikappombudsmannens verksamhet. Utredaren

skulle pröva vilken betydelse ombudsmannen haft för utvecklingen inom

handikappområdet i stort samt bedöma om, och i så fall hur, ombuds-

mannens roll och arbetsuppgifter borde förändras i något avseende. I maj

1999 överlämnade utredningen sitt betänkande Handikappombudsman-

nens framtida förutsättningar och arbetsuppgifter (SOU 1999:73).

Betänkandet Lindqvists nia nio vägar att utveckla bemötandet av

personer med funktionshinder (SOU 1999:21) ligger till grund för änd-

ringsförslagen i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk-

tionshindrade och socialtjänstlagen (1980:620).

Lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag trädde i kraft den

1 januari 1993 och ersatte förordningen (1987:1050) om statskommunalt

bostadsanpassningsbidrag och förordningen (1985:489) om statsbidrag

till att återställa handikappanpassade bostäder m.m. I beslut den 22 april

1993 (S93/3671/H) gav regeringen Boverket i uppdrag att följa upp och

beskriva utvecklingen när det gäller verksamheten med bostadsanpass-

ningsbidrag m.m. Boverket har i en slutrapport, Boverkets Rapport

1994:11, analyserat och beskrivit vilka förändringar lagen om bostadsan-

passningsbidrag m.m. har medfört vad gäller kommunernas verksamhet

med bostadsanpassningsbidrag m.m. Rapporten innehåller förslag till

vissa förändringar i lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag

m.m. De lagförslag som lades fram i Boverkets rapport finns i bilaga 3.

Rapporten har remissbehandlats. En remissammanställning finns till-

gänglig på Socialdepartementet (S94/6338/H). Rapporten ligger till

grund för regeringens ändringsförslag i lagen (1992:1574) om bostadsan-

passningsbidrag m.m.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 2 december 1999 att inhämta Lagrådets ytt-

rande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 5. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 8.2.

Ändringen i lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m. är ej

sådan att Lagrådets yttrande behöver inhämtas. Ändringarna i 27 § lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och i 74 §

socialtjänstlagen (1980:620) har inte heller granskats av Lagrådet.

Anledningen till detta är att ändringarna är av enkel beskaffenhet.

4 Bakgrund

4.1 Handikappolitikens utveckling

Från välgörenhet till välfärdspolitik

I ett historiskt perspektiv har människor med funktionshinder allt för ofta

varit diskriminerade och utestängda från stora delar av samhället. Bero-

endet av andras välvilja har begränsat möjligheterna att utforma ett liv på

egna villkor. Institutionstänkande och segregation har ibland syftat till att

skydda funktionshindrade från övriga samhället och ibland tvärtom, att

skydda samhället från funktionshindrade. Ett tänkande som står i stark

kontrast till de målsättningar som dagens handikappolitik bygger på

full delaktighet, jämlikhet och alla människors lika värde. Mycket har

gjorts, men en hel del återstår att göra. Detta är grunden för regeringens

handlingsplan.

Den moderna svenska handikappolitiken har på många sätt sina rötter i

1960-talets jämlikhetssträvanden. Fram till dess dominerades synen på

personer med funktionshinder av att problemet låg hos individen. Det var

funktionsnedsättningen och andra fysiska eller psykiska svagheter eller

begränsningar hos individen som orsakade svårigheterna att leva ett liv

som andra. De offentliga insatserna var därför i huvudsak begränsade till

institutioner och med påtaglig medicinsk prägel. Under 1960-talet skedde

gradvis en svängning av synsättet till att fokusera på de problem som

samhällets utforming medförde för personer med funktionshinder. Men

även den allmänna samhällspolitiska debatten ökade uppmärksamheten

på att det var samhället som skulle förändras. Den största betydelsen för

denna utveckling hade funktionshindrade själva genom sina organisatio-

ner. Det miljörelaterade handikappbegreppet anammades snabbt av han-

dikapprörelsen. I Handikappförbundens Centralkommittés (HCK:s) pro-

gram Ett samhälle för alla från år 1972 slås fast: "Handikapp är i stor

utsträckning en följd av brister i samhället. Därför kan handikapp elimi-

neras. Det gör man genom att förändra samhället." Denna definition av

var problemen fanns gjorde handikappfrågorna långt mer politiska än

tidigare. Förändringen skedde parallellt i flera andra länder.

Den moderna handikappolitiken

För den offentliga handikappolitiken har två utredningar haft särskilt stor

betydelse, dels den Socialpolitiska kommittén (tillsatt 9 maj 1958) och

dels 1966 års handikapputredning (tillsatt 30 juni 1965). Ur dessa två

utredningar kan åtskilligt av dagens handikappolitiska grundpelare härrö-

ras. Den Socialpolitiska kommittén hade bland annat till uppgift att be-

handla frågor som rörde det som då betecknades som den sociala om-

vårdnaden av handikappade bostäder, vård och service i hemmen samt

rekreation. Kommitténs främsta uppdrag var att granska den svenska

socialpolitikens verkningar och effektivitet. För att få en överblick av

situationen gjordes en omfattande inventering av situationen i landet. I

utredningen Social omvårdnad av handikappade (SOU 1964:43) formu-

lerades flera principer, bland annat att hänsyn till handikappade måste tas

överallt i samhället: i samhällsplaneringen och bostadsbyggandet, i ut-

bildningsväsendet och på arbetsmarknaden, i socialförsäkringen och i

kulturlivet. Utredningen lade fram förslag till ett program för ansvarsför-

delningen mellan stat, kommun och landsting rörande handikappvården.

Det innehöll en rad uppgifter som täckte såväl arbete, bostad, hjälpmedel

som kultur och rekreation. Kommunerna fick ansvar för att inventera,

planera och genomföra huvudparten av åtgärderna. En annan viktig prin-

cip som fastslogs av kommittén var att hjälpen till handikappade skulle

utformas som rättigheter.

Den första handikapputredningen

Regeringen tillsatte år 1965 Handikapputredningen som fick i uppdrag

att se över hur väl stat, kommun och landsting hade genomfört de

åtgärder som den socialpolitiska kommittén föreslog i sitt program.

Senare fick utredningen en rad tilläggsdirektiv. Utredningen, som

arbetade i tio år, kom att få stor betydelse. Avveckling av de s.k.

vanföreanstalterna, införandet av bostadsanpassningsbidrag, kommunala

handikappråd, statsbidrag till färdtjänst, styrelsen för vårdartjänst och

tillskapandet av Handikappinstitutet är några exempel på resultat av

Handikapputredningen. Utredningen hade även en stor del i utvecklandet

av det miljörelaterade handikapperspektivet. I slutbetänkandet Kultur åt

alla (SOU 1976:20) fick innebörden av handikapp följande lydelse:

"Ordet handikapp används i olika betydelser. Vi använder ordet handi-

kappad för att beteckna en person som av fysiska eller psykiska skäl har

mer betydande svårigheter i den dagliga livsföringen. I denna

beskrivning ligger att ett handikapp påverkas av den enskildes livsvillkor,

av samhällets utformning. En blind kan ha en skada på synnerven, en

utvecklingsstörd kan vara hjärnskadad och en rullstolsbunden kan ha

blivit skadad i en trafikolycka. Men det är inte själva skadan som vi

främst tänker på när vi använder ordet handikapp, utan de följder som

skadan kan medföra. Skillnaden är väsentlig: skadan är något som

ständigt finns antingen är en person skadad eller också är han det inte.

En funktionsnedsättning, däremot, föreligger i vissa situationer. Vid

andra tillfällen finns inget handikapp i denna mening även om skadan är

oförändrad. Man kan således vara handikappad i en situation eller

funktion, men är det inte i en annan."

Välfärdspolitikens betydelse

Den svenska handikappolitiken är en del av den generella välfärdspoliti-

ken. Regeringen och riksdagen har formulerat de handikappolitiska

målen jämlikhet och full delaktighet (rskr. 1996/97:120). Olika reformer

med generella och individuella insatser har genomförts under årens lopp

för att stärka den enskildes självbestämmande, inflytande och integritet

och underlätta delaktighet och jämlikhet. För människor med

funktionshinder har den sociala och ekonomiska utvecklingen haft

mycket stor betydelse. Fram till år 1930 svarade fattigvården och enskild

välgörenhet i stort sett för det enda ekonomiska stödet för personer med

funktionshinder. Successivt infördes olika former av stödinsatser, till

exempel invalidpension. Under femtiotalet skedde ett omfattande

reformarbete på socialförsäkringsområdet. Den allmänna sjukförsäk-

ringen trädde i kraft och inkomstbortfallsprincipen infördes. Olycksfalls-

försäkringen reformerades och samordnades med sjukförsäkringen.

Genom reformerna på socialförsäkringsområdet skapades ett ekonomiskt

skydd vid sjukdom, arbetslöshet, invaliditet och ålderdom. Detta ledde

till att antalet personer med behovsprövad hjälp minskade kraftigt.

1962 års socialförsäkringsreform den allmänna försäkringen och

andra reformer, ledde till förbättringar för långtidssjuka. Handikapp-

ersättning och vårdbidrag till föräldrar med funktionshindrade barn

byggdes ut senare.

Genom den generella välfärden minskas det utanförskap som ett selek-

tivt system medför i synnerhet om det är kopplat till arbete och in-

komst. Erfarenheterna från andra länder stödjer den uppfattningen. Ut-

byggnaden och de ökade satsningarna på den offentliga sektorn har och

har haft stor betydelse för människor med funktionshinder. Solidariskt

finansierat stöd och service har lett till ökade förutsättningar att utforma

det egna livet.

Integration och normalisering

Under 1960- och 1970-talen tilltog kritiken av framförallt skolundervis-

ning och boende för funktionshindrade, som var segregerade från övriga

samhället. Detta ledde så småningom till att vanföreanstalterna avskaffa-

des och att de stora institutionerna minskade kraftigt i antal. Normalise-

ring och integrering blev målet för den nationella handikappolitiken.

Barn och ungdomar med i synnerhet omfattande funktionshinder hade

varit hänvisade till undervisning på särskilda institutioner och vid spe-

cialskolor, ofta långt ifrån föräldrahemmet.

Genom en ändring av skollagen 1962 fick kommunerna skyldighet att

sörja för undervisningen för alla barn inom kommunen med undantag för

särskolan som inte blev en kommunal angelägenhet förrän år 1992.

Under 1970-talet intensifierades integrationspolitiken. Detta gällde i stort

sett alla handikappgrupper förutom barndomsdöva där situationen var an-

norlunda. För att skapa verkliga möjligheter till integration krävdes att

döva fick undervisning på sitt eget språk och sina egna villkor i sin egen

skolform.

Integrationsutredningen (dir. 1978:69), som tillsattes år 1978, kom att

få stor betydelse för utformningen av dagens stöd till elever med funk-

tionshinder. Utredningen betonade att integrationspolitiken inom utbild-

ningsområdet inte får stanna vid skolplacering, utan måste ses i ett sam-

manhang där både tillrättaläggande av miljön och särskilda åtgärder är

nödvändiga.

Rätten till arbete

Efter andra världskriget fick rehabilitering och utveckling av hjälpmedel

en starkt framskjuten position i många länder till följd av de behov av

insatser som det stora antalet krigsskadade medförde. Detta påverkade

även Sverige. Målet i länder som deltagit i andra världskriget var att åter-

föra krigsskadade personer till vardagen. I Sverige fick rehabilitering en

försvenskad term återföring. Teknisk och medicinsk utveckling och

ökade offentliga insatser ledde till att insatserna för funktionshindrade

ökade. Under efterkrigsårens brist på arbetskraft gavs ökade möjligheter

för funktionshindrade att få arbete. Många förutspådde en fortsatt

arbetskraftsbrist. Därför ökade intresset för de s.k. partiellt arbetsföra,

vilket var den tidens benämning för arbetshandikappade. År 1943

tillsattes en kommitté för att utreda hur de partiellt arbetsföra kunde öka

sina möjligheter att få arbete. Kjellmankommittén, som den kom att heta,

fick stor betydelse för arbetsvården. Begreppet "arbetsvård" användes vid

denna tid som ett samlat begrepp för olika arbetsförberedande åtgärder

för att ta till vara funktionshindrades arbetsförmåga. Kommittén

lanserade även en "normaliseringsprincip", vilket här betydde att inga

säråtgärder skulle vidtas förrän man utan resultat prövat andra reguljära

åtgärder.

Det stora genombrottet för en aktiv arbetsmarknadspolitik skedde

under 1960-talet. Till delar beror det på att arbetsmarknadspolitiken sam-

mankopplades med den ekonomiska politiken. Arbetsmarknadspolitiken

och arbetsmarknadsutbildningen blev medel för att öka rörligheten hos

arbetskraften. Detta ledde till kraftigt ökade satsningar även för arbets-

handikappade. Under några få år fyrdubblades insatserna.

Även den förändrade synen på personer med funktionshinder och det

miljörelativa handikappbegreppet kom att påverka arbetsmarknadspoliti-

ken. Ökad betoning skedde på att undanröja de hinder som fanns t.ex. på

arbetsplatsen. Inom Arbetsmarknadsverket började man som en konsek-

vens av det nya synsättet använda begreppet arbetshandikappad.

Lagen om anställningsskydd

År 1974 infördes lagen (1974:12) om anställningsskydd och det före-

skrevs att en arbetstagare som har nedsatt arbetsförmåga och av denna

anledning har fått "särskild sysselsättning" skall ha förtur till fortsatt

arbete oberoende av om en turordning blivit fastställd efter varsel om

uppsägningar. Samma år infördes även lagen om anställningsfrämjande

åtgärder. Den bygger på tanken att arbetsmarknadsmyndigheterna vid

överläggningar med arbetsgivare och berörda organisationer skall disku-

tera vilka åtgärder som kan behöva vidtas i syfte att skapa bättre möjlig-

heter för äldre personer och personer med nedsatt arbetsförmåga att be-

hålla eller erhålla anställning på den reguljära arbetsmarknaden. Arbets-

miljölagens (1977:1160) införande ökade kraven på anpassning av

arbetsmiljön till människors olika förutsättningar.

År 1980 reformerades arbetsmarknadspolitiken för arbetshandi-

kappade. Detta år infördes lönebidragen. Arbetsmarknadsinstituten och

stiftelsen Samhällsföretag (nuvarande Samhall) bildades.

Samhällsföretag var en sammanslagning av de olika skyddade verkstäder

som fanns runt om i landet. Lönebidraget blev ett enhetligt lönestöd för

hela den reguljära arbetsmarknaden. Till arbetsmarknadsinstituten (Ami)

sammanfördes bl.a. verksamheter för arbetsprövning och arbetsträning

från landsting och kommuner.

Under 1980-talet introducerades verksamheter som syftade till att

öppna nya vägar ut i arbetslivet för människor med omfattande

funktionshinder. År 1986 startade Arbetsmarknadsstyrelsen försöksverk-

samheten "Arbete åt unga handikappade" vars syfte var att genom

uppsökande verksamhet nå unga förtidspensionärer och erbjuda dem

rehabilitering med sikte på arbete. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna

ökade kraftigt för arbetshandikappade under 1980-talet, både volymmäs-

sigt och som andel av den totala arbetsmarknadspolitiken.

Rättighetslagstiftning

Redan i slutet av 1800-talet övervägdes lagstiftning till stöd för utveck-

lingsstörda. Den första lagen infördes år 1944 och avsåg då undervis-

ningen av s.k. bildbara sinnesslöa. Landstingen ålades ansvaret för denna

undervisning. Lagen följdes av 1954 års lag (1954:483) som vidgade

landstingens uppgifter till vård av psykiskt efterblivna, som var den term

som ersatte sinnesslöa. I lagen angavs att undervisningen av efterblivna

barn och ungdomar skulle ske vid internat och externatskolor. I början av

60-talet tillsattes en utredning som efter översyn föreslog en ny lagstift-

ning som kom att bli 1967 års lag (1967:940) om omsorger om vissa psy-

kiskt utvecklinggstörda (omsorgslagen). Internationellt kom lagen att få

stor uppmärksamhet. Den nya lagen var inriktad på att ge utvecklings-

störda undervisning, vård, bostad och daglig sysselsättning. Landstingen

fick ansvaret för insatser för såväl personer bosatta på institutioner som i

det egna hemmet. Lagen var en särlagstiftning och präglades i betydande

utsträckning av regler om institutioner och åtgärder oberoende av sam-

tycke. I takt med att normalisering och integrering fick större genomslag

ansågs det vara fel att omsorgslagen täckte sådant som annan lagstiftning

borde omfatta. Socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen, som

trädde i kraft i början av 1980-talet, slog fast allas rätt till social grund-

trygghet och god hälso- och sjukvård. Omsorgslagen framstod då som

ålderdomlig. Omsorgskommittén (dir. 1977:89) föreslog år 1981 en så

kallad pluslag, som kompletterar, men inte ersätter, andra lagar. I propo-

sitionen (1984/85:176) betonades att den nya lagen skulle ses som ett

komplement till och inte en ersättning för andra lagar. Den nya omsorgs-

lagen var en rättighetslag, liksom den tidigare.

Lagen om allmän försäkring innehåller bestämmelser om ersättningar

som personer med funktionshinder kan ha rätt till, bl.a. förtidspension,

handikappersättning, vårdbidrag och bilstöd.

År 1988 beslutade regeringen att tillsätta en ny handikapputredning,

som antog namnet 1989 års handikapputredning (dir. 1988:53). Den kom

att konstatera omfattande brister i stödet för personer med funktionshin-

der. Bristerna gällde inte enbart insatsernas omfattning och innehåll utan

även enskildas möjlighet att själva kunna bestämma och planera sina liv.

Handikapputredningen föreslog därför specifika individinriktade insatser

till funktionshindrade med omfattande behov av stöd och service. I

huvudbetänkandet Handikapp Välfärd Rättvisa (SOU 1991:46) före-

slogs en ny rättighetslag. Utredningens förslag låg till grund för proposi-

tionen Stöd och service till vissa funktionshindrade (prop. 1992/93:159).

I den föreslog regeringen bland annat en lag (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade (LSS) och en särskild lag (1993:389)

om statlig assistansersättning (LASS). I samma proposition föreslogs att

omsorgslagen och elevhemslagen skulle upphöra. Rätten till personlig

assistent var en viktig del i den nya lagen.

Nationellt handlingsprogram i handikappfrågor

Handlingsprogrammet i handikappfrågor (SOU 1982:46) har haft en stor

principiell betydelse för den svenska handikappolitiken. I flera avseenden

kan programmet ses som en sammanfattning av den ideologiska utveck-

ling som skedde under 1960- och 1970-talen. Programmet togs fram i

anslutning till FN:s internationella handikappår av Beredningsgruppen

för internationella handikappåret 1981. Genom regeringens skrivelse fick

riksdagen tillfälle att yttra sig över programmet (skr. 1982/83:131).

Socialutskottet (SoU 1982/83:27) anförde att programmet skulle ses som

en viktig utgångspunkt för det fortsatta arbetet på handikappområdet.

I skrivelsen till riksdagen anförde statsrådet bl.a:

"Uppfattningen om människors lika värde är den grundläggande ut-

gångspunkten för hur samhället skall utformas. Alla människor har kun-

skaper, erfarenheter och förmåga, som är viktiga för samhället. Det är en

gemensam angelägenhet för hela befolkningen att samhället utvecklas på

ett sådant sätt att orättvisor undanröjs, att människor får jämlika lev-

nadsförhållanden och att alla kan medverka i utvecklingen och nå del-

aktighet i samhällsgemenskapen.

För att dessa mål skall förverkligas måste arbetet inom alla samhälls-

områden ta hänsyn till handikappades situation, problem och behov.

Arbetet måste utgå ifrån att handikapp är brister i miljö och verksamhet.

Handikappolitiken är inte skild från annan politik utan gäller åtgärder

inom olika samhällsområden för att de allmänpolitiska målen skall kunna

förverkligas för människor med funktionsnedsättningar."

Ansvars- och finansieringsprincipen

En av de grundläggande principerna inom svensk handikappolitik är den

så kallade ansvars- och finansieringsprincipen. Den innebär att varje

sektor i samhället skall utforma och bedriva sin verksamhet så att den

blir tillgänglig för alla medborgare, inklusive personer med

funktionshinder. Kostnaderna för de nödvändiga anpassningsåtgärderna

skall finansieras inom ramen för den ordinarie verksamheten. I

jämställdhetspolitiken och integrationspolitiken används ofta begreppet

"mainstreaming" för att tydliggöra allas ansvar. Den grundläggande

tanken att varje samhällsområde skall ta sitt ansvar för frågor gällande

personer med funktionshinder är inte ny. Redan den socialpolitiska

kommittén skrev år 1964: "Tanken att de handikappade så långt möjligt

skall införlivas i samhällslivet leder till att deras utbildning bör skötas av

ordinarie utbildningsorgan, deras bostadsförsörjning av bostadsorganen,

deras sjukvård inom den vanliga sjukvården osv. ". Det framhålls att

"Hänsyn till de handikappade är en devis, som måste prägla

kultursamhället på snart sagt alla områden av dess verksamhet." Därmed

kan man säga att tanken om det som i dag kallas för mainstreaming har

funnits som ledstjärna inom handikappolitiska debatten i snart fyrtio år. I

det nationella handlingsprogrammet i handikappfrågor från 1981 (skr.

1982/83:131) formulerades det på följande sätt:

"Handikappades delaktighet och gemenskap i samhället måste åstad-

kommas genom att miljö och verksamhet utformas på ett sådant sätt att

de blir tillgängliga för handikappade. Varje huvudman måste utgå från

detta i sin verksamhet. Kostnader som uppkommer för sådan anpassning

skall ses som en självklar del av kostnaderna för verksamheten och där-

med också finansieras på samma sätt som verksamheten i övrigt."

Ansvars- och finansieringsprincipen har varit det viktigaste instru-

mentet i detta arbete, även om den aldrig har rättsligt fastställts. I den

praktiska tillämpningen har det ofta varit en avvägning mellan att slå fast

huvudmannens ansvar att finansiera åtgärderna eller att pröva andra lös-

ningar. Tillämpningen har varierat mellan olika samhällsområden. Ett

exempel där principen har varit inbyggd i lagstiftningen är bygglagstift-

ningen, där kostnaderna för de tillgänglighetsåtgärder som följer av ny-

och ombyggnation skall finansieras på samma sätt som övriga byggkost-

nader. Ett annat exempel är att textning av svenskspråkiga program i

Sveriges Television finansieras via den allmänna radio- och TV-licensen.

Avsteg från ansvars- och finansieringsprincipen sker när en annan

huvudman går in och bekostar särskilda insatser. Det finns flera orsaker

till varför det kan vara motiverat. Huvudanledningen är att säkerställa att

insatser som anses särskilt viktiga kommer till stånd. Det kan också vara

motiverat ur effektivitetssynpunkt då exempelvis en mindre kommun kan

ha ett för litet befolkningsunderlag för att en verksamhet skall kunna

drivas med kvalitet och till rimliga kostnader. Dock har det i olika sam-

manhang, bl.a. i Statens Handikappråds uppföljning av det nationella

handlingsprogrammet framförts att ansvars- och finansieringsprincipen

inte fått tillräckligt genomslag och att åtgärder för funktionshindrade,

framför allt sådana som gäller tillgängligheten, ses som sociala åtaganden

som skall finansieras genom skattemedel. I handikapputredningens

huvudbetänkande Handikapp Välfärd Rättvisa (SOU 1991:46) fördes

ett resonemang om principens räckvidd och tillämpning. Utredningen

uttrycker att principen kan sägas vara utformad som en rättighet för

handikappade till tillgänglighet och delaktighet i miljöer och

verksamheter i samhället på samma villkor som alla andra människor.

För att stärka principens tillämplighet diskuteras olika möjligheter. Dels

åtgärder för att göra principen mer känd och dels att tvingande

lagbestämmelser införs och att dessa kombineras med lämpliga påföljder

och sanktioner. Utredningen menade vidare att ett konsekvent

genomförande av ansvars- och finansieringsprincipen på sikt torde kunna

innebära kostnadsbesparingar för samhället. Genom att möjliggöra för

människor med funktionshinder att leva ett friare och mer självständigt

liv torde samhällets insatser i form av t.ex., färdtjänst och ledsagarservice

bli mindre efterfrågade.

Diskrimineringslagstiftning

År 1999 infördes lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i

arbetslivet av personer med funktionshinder. Det är första gången som

det i lagstiftningen uttryckligen anges att funktionshindrade omfattas av

ett sådant diskrimineringsförbud. Den nya lagen innebär en tydlig

markering från samhällets sida att personer med funktionshinder har rätt

till ett arbetsliv på samma villkor som andra. Regeringen har även tillsatt

en utredning om Översyn av lagstiftningen om olaga diskriminering

m.m. (dir. 1999:49) som bland annat skall utreda behovet av och

formerna för en reglering av ett generellt förbud mot diskriminering i

näringsverksamhet av personer med funktionshinder.

4.2 Handikappolitik i ett internationellt perspektiv

Mänskliga rättigheter

Under 1980- men framför allt under 1990-talet har handikappolitiken

internationellt allt mer tagit sin utgångspunkt i mänskliga rättigheter och

rätten till medborgarskap. Historiskt har handikappfrågorna behandlats

som en medicinsk och social fråga. Till stöd för den nya utvecklingen

används bl.a. Förenta Nationernas (FN:s) konvention om mänskliga

rättigheter som säger att alla har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet,

att erkännas som person i lagens mening och att ta del av sitt lands

styrelse. Alla har också rätt till arbete, undervisning, kulturliv, att bilda

familj m.m. FN har tydligt markerat att handikappolitik handlar om

mänskliga rättigheter. I dag finns en rad olika instrument på det

internationella planet som verkar i denna riktning. En viktig milstolpe i

utvecklingen är FN:s internationella handikappår 1981. FN:s general-

församling antog år 1982 världsaktionsprogrammet för handikappade och

ägnade handikappfrågorna ett särskilt årtionde. När halva årtiondet hade

gått år 1987 genomfördes en utvärderingskonferens i Stockholm av FN.

En av resolutionerna från konferensen uppmanade till att förbereda en

konvention om handikappades rättigheter. Den svenska regeringen

försökte tillsammans med ett antal andra länder att inom FN driva frågan

om en konvention, dock utan att lyckas. Istället fick FN:s ekonomiska

och sociala råd och den sociala utvecklingskommisonen i uppdrag att

tillsätta en arbetsgrupp för att ta fram standardregler med syfte att

tillförsäkra människor med funktionshinder jämlikhet och delaktighet i

samhället. Standardreglerna antogs av FN:s generalförsamling hösten

1993.

Även i andra sammanhang har funktionshindrades situation lyfts fram.

Vid världskonferensen om mänskliga rättigheter år 1993 uttalades att

särskild uppmärksamhet bör ägnas åt att säkra att funktionshindrade per-

soner inte blir diskriminerade och att de tillerkänns lika behandling be-

träffande mänskliga fri- och rättigheter, inklusive aktivt deltagande i alla

delar av samhället.

FN:s konvention om barnets rätigheter

FN:s konvention om barnets rättigheter antogs av generalförsamlingen

1989 och trädde i kraft den 2 september 1990. I och med tillkomsten av

barnkonventionen har, förutom barn i allmänhet, barn med funktionshin-

der getts tydliga egna rättigheter. Barnkonventionen är den första och

hittills enda av de stora MR-konventionerna där handikapp räknas upp

som en av grunderna för icke-diskriminering. Alla rättigheter i konven-

tionen gäller således lika även för barn med funktionshinder. Staterna har

en skyldighet att se till att även barn med funktionshinder kommer i

åtnjutande av de rättigheter som omfattas av konventionen. Därutöver

finns en särskild artikel som riktar sig till barn med funktionshinder, där

de alldeles särskilda behov som dessa barn kan ha lyfts fram.

Diskrimineringslagstiftning i allt fler länder

Under de senaste tio åren har ett stort antal länder bl.a. Australien, USA,

Storbritannien och Sydafrika antagit lagar om förbud mot diskriminering

på grund av funktionshinder. USA är det land som har gått längst med

the Americans with Disabilities Act (ADA) som antogs år 1990. ADA

består av fem kapitel, men i praktiken är det de tre första kapitlen som är

av vikt. De omfattar 1) arbetsmarknaden, 2) delstater och kommuner

samt 3) kommersiell verksamhet. Den bärande principen i lagen är att det

är förbjudet att diskriminera någon på grund av funktionshinder. I

begreppet diskriminering ingår även otillgänglighet i miljön och

verksamhet, vilket ibland kallas för indirekt diskriminering. Detta gör

lagen unik. ADA ger möjlighet för enskilda personer att stämma företag

och myndigheter för diskriminering. De som fälls får betala skadestånd.

Andra sanktionsmetoder är indragna federala bidrag till kommuner. När

ett ärende om diskriminering p.g.a. otillgänglighet behandlas tas hänsyn

till hur stora kostnaderna för anpassningsåtgärderna är i förhållande till

huvudmannens ekonomiska styrka och storlek. Kraven på att göra

verksamheten tillgänglig är därför större för stora företag än för mindre.

På flera områden finns det detaljerade föreskrifter för vilka

tillgänglighetsåtgärder som är nödvändiga att uppfylla och när det skall

senast ha gjorts. USA har en lång tradition av medborgarrättslagstiftning

och redan år 1973 antogs en lag som förbjöd federala myndigheter att

diskriminera någon på grund av funktionshinder. Offentlig verksamhet

måste därför vara tillgänglig. Lagstiftningen anses ha varit framgångsrik

för att förbättra tillgängligheten, i synnerhet för personer med

rörelsehinder. Andra grupper har inte påverkats i lika hög grad.

Några internationella exempel

Australien antog år 1992 en diskrimineringslag som delvis bygger på

samma synsätt som FN:s standardregler. Den övergripande

målsättningen med lagen är att i möjligaste mån, motverka

diskriminering av människor på grund av deras funktionshinder inom

följande områden:

- arbete, bostäder, utbildning, tillgång till byggnader, föreningar och

idrottsliga aktiviteter,

- tillhandahållandet av varor, tjänster, service och mark,

- existerande lagar, samt

- administrationen av samväldets lagar och program,

- att, i möjligaste mån, tillförsäkra människor med funktionshinder

samma rätt till jämlikhet inför lagen som resten av befolkningen,

- att verka för att samhällsmedborgare inser och accepteraratt människor

med funktionshinder har samma fundamentala rättigheter som resten

av samhället.

I lagen föreskrivs att särskilda standarder skall tas fram, till exempel

för bostäder och allmänna färdmedel. Standarder kan sedan bilda

underlag för lagstiftning. Det innebär att man successivt ställer ökade

krav på tillgänglighet för att efter ett visst antal år nå fullständig

tillgänglighet.

I Storbritannien antogs år 1995 en lagstiftning, the Disability Discrimi-

nation Act (DDA). Den täcker i princip tre områden; arbetsmarknad, va-

ror och tjänster samt fastigheter och mark. I jämförelse med ADA finns

det flera likheter, men en skillnad är att DDA inte täcker utbildning och

transporter, samt att definitionen av funktionshinder är mer begränsad.

Under år 1999 har den brittiska regeringen presenterat riktlinjer, code of

practice, för vad kraven på tillgänglighet innebär.

De olika modellerna av diskrimineringslagstiftning kan delvis ses som

att ansvars- och finansieringsprincipen fastställs i lag, det vill säga att

den som är ansvarig för en verksamhet skall se till att den är tillgänglig

för alla och finansiera anpassningsåtgärderna inom ramen för den

ordinarie verksamheten.

Stora framsteg i Sydafrika

I Sydafrika sker idag stora förändringar av handikappolitiken. Sedan

Sydafrikas folk år 1993 för första gången gick till fria val genomförs i

landet en omfattande process i syfte att skapa ett demokratiskt politiskt

system och att rensa bort den samhällsstruktur som apartheiden skapade.

Stora delar av Sydafrikas befolkning lever fortfarande under stor fattig-

dom och många problem återstår att lösa. Den sydafrikanska handi-

kappolitiken väcker dock stort intresse runt om i världen genom att tyd-

ligt ha inkluderat funktionshindrade i den nationella politiken att elimi-

nera diskriminering och segregering. Ett uttryck för detta är den nya

grundlagen. Utgångspunkten är att lagen skall garantera alla medborgares

lika och okränkbara rättigheter. Man uttrycker att ingen får direkt eller

indirekt diskrimineras, och diskriminering på grund av funktionshinder

nämns specifikt i detta sammanhang. Grundlagen är konstruerad så att

man som individ kan driva en juridisk process om man anser att ens

mänskliga rättigheter har blivit kränkta. Dock finns många av de gamla

lagarna från apartheidssystemet kvar, som skall tolkas utifrån den nya

konstitutionen, något som skapar oklarheter.

Den sydafrikanska handikappolitiken styrs av den policy som antogs

av parlamentet år 1996. Den s.k. "white paper on an integrated disability

policy" tar sin utgångspunkt i FN:s standardregler. Handikappolitiken

skall integreras och synliggöras inom samtliga politikområden. För att

förverkliga den nya grundlagen finns särskilda kommissioner, som bland

annat skall ge stöd när enskilda driver juridiska processer i diskrimine-

ringsmål. Ett särskilt samordningskansli för handikappolitiken är placerat

inom vice presidentens kansli.

4.3 FN:s standardregler

4.3.1 Vad innehåller reglerna?

Sverige har under många år haft en aktiv roll i det internationella sam-

arbetet på handikappområdet. År 1989 initierade regeringen ett arbete

inom FN i syfte att få till stånd internationella regler om funktionshind-

rade personers rätt till delaktighet och jämlikhet. Detta utmynnade i ett

antal standardregler för att säkerställa att personer med funktionshinder

som medborgare har samma rättigheter och skyldigheter som andra med-

borgare i samhället. Reglerna antogs av FN:s generalförsamling år 1993.

Standardreglerna är 22 till antalet och uttrycker tydliga principiella

ståndpunkter när det gäller rättigheter, möjligheter och ansvar på olika

samhällsområden. De ger också konkreta förslag hur ett land kan undan-

röja hinder för funktionshindrade personer och skapa ett tillgängligt sam-

hälle. Tanken är att länderna på olika sätt skall ta ansvar för att reglerna

tillämpas och arbeta för principerna om full delaktighet och jämlikhet.

De fyra första reglerna anger vilka förutsättningar som krävs för att

uppnå delaktighet. De följande åtta reglerna lyfter fram viktiga

huvudområden för delaktighet. De tio sista reglerna beskriver redskap

som kan användas för genomförandet och hur reglerna kan omsättas i

praktisk handling. Till reglerna har kopplats ett system för övervakning

och uppföljning. Övervakningsarbetet leds av en särskild rapportör som

är utsedd av FN och som till sin hjälp har en expertpanel vars

medlemmar i stor utsträckning hämtas från de internationella

handikapporganisationerna. Reglerna redovisas i korthet i bilaga 6.

Förutsättningar

En viktig förutsättning för att uppnå målet om delaktighet på lika villkor

är att medlemsstaterna aktivt arbetar för att öka medvetenheten om män-

niskor med funktionshinder, om rättigheter, behov och möjligheter och

vad funktionshindrade personer kan bidra med. Staterna måste också ta

ansvar för att det finns effektiv medicinsk vård, behandling och rehabili-

tering. Andra viktiga förutsättningar är att tillgången till stöd och service

garanteras och att det finns hjälpmedel som kan bidra till att personer

med funktionshinder kan bli mer oberoende i det dagliga livet.

Huvudområden

I reglerna betonas betydelsen av att medlemsstaterna inser hur viktig till-

gängligheten är inom alla områden. Därför skall medlemsstaterna införa

handlingsprogram för tillgänglighet i den fysiska miljön och se till att

människor med funktionshinder får tillgång till information och

möjlighet till kommunikation. Principen om lika möjligheter till

utbildning på olika nivåer för barn, ungdomar och vuxna skall erkännas,

och utbildningen bör vara en integrerad del av den ordinarie

utbildningen. Medlemsstaterna skall skapa förutsättningar för att

människor med funktionshinder har lika möjligheter till produktivt och

inkomstbringande arbete oavsett var de bor. Staterna är vidare ansvariga

för att människor med funktionshinder får social trygghet och tillräckliga

inkomster. Möjligheten att leva familjeliv och rätten till personlig

integritet skall främjas. Diskriminerande lagstiftning när det gäller

sexuella relationer, äktenskap och föräldraskap skall motverkas.

Genomförande

Medlemsstaterna har det yttersta ansvaret för att standardreglerna

genomförs, att kunskap och forskning om funktionshindrade människors

levnadsvillkor förs ut och att handikappaspekterna beaktas i alla rele-

vanta policysammanhang och i planering på riksnivå Staterna har också

ansvar för att det skapas en rättslig grund för åtgärder som leder till del-

aktighet, att den ekonomiska politiken verkar i samma riktning och att

det sker en samordning av handikappfrågorna nationellt. Betydelsen av

att handikapporganisationerna involveras betonas.

4.3.2 Sverige och standardreglerna

Handikappombudsmannen har till uppgift att utvärdera de åtgärder som

vidtas för att förverkliga standardreglerna i Sverige. I sin rapport till

regeringen för år 1998 redovisar Handikappombudsmannen hur reglerna

efterlevts under de senaste fem åren framför allt på barnområdet och när

det gäller vård och behandling, stöd och service, tillgänglighet, arbete

och lagligt skydd mot diskriminering.

Handikappombudsmannen konstaterar att Sverige varit ett föregångs-

land på vissa områden. Det gäller särskilt på lagstiftningsområdet där

lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) och lagen

om assistansersättning (LASS) haft stor betydelse för att människor med

omfattande funktionshinder skall kunna skapa sig så bra livsvillkor som

möjligt och hitta individuella lösningar så att den dagliga livsföringen

fungerar tillfredsställande. En annan viktig lagstiftning som rör personer

med funktionshinder är lagen om diskriminering i arbetslivet. Lagen är

principiellt viktig eftersom den utgår från att människor med funktions-

hinder har samma rättigheter som andra och inte får diskrimineras på

grund av funktionshinder.

På andra områden kritiserar Handikappombudsmannen Sverige för att

inte helt uppfylla FN:s standardregler. Det gäller t.ex. det s.k. domstols-

trotset, dvs. att vissa huvudmän inte verkställer domar enligt LSS och

socialtjänstlagen (SoL) som är gynnande för den enskilde. I praktiken

innebär det att den enskilde inte får det stöd han eller hon har rätt till en-

ligt lag. Ett annat område som kritiseras gäller brister i kunskapen om

barn med funktionshinder och den svaga rättssäkerhet de har i skolan. Ett

tredje område rör kommunernas tillämpning av FN:s standardregler,

framför allt då det gäller tillgängligheten.

5 En nationell handikappolitik för demokrati

och full delaktighet

Regeringen har i regeringsförklaringen 1999 förklarat att hinder för

funktionshindrades rätt att delta fullt ut i samhället skall rivas. För att

detta skall kunna ske måste politiken successivt förändras och bedrivas

ur ett medborgarperspektiv. Personer med funktionshinder är medborgare

med lika rättigheter och skyldigheter som andra medborgare. Det är ett

perspektiv som FN:s standardregler utgår från. Denna proposition utgör

en nationell handlingsplan som är en del i utvecklingen mot uppfyllandet

av dessa mål. Regeringen lämnar förslag till nationella mål för handi-

kappolitiken och förslag till konkreta åtgärder. Syftet är att det handi-

kappolitiska arbetet tydligare skall inriktas på att ta bort de hinder som

finns för funktionshindrades fulla delaktighet i samhället. En ny struktur

på arbetet föreslås med tydligare ansvar för de statliga myndigheterna.

Staten skall vara ett föredöme i arbetet för ett mer tillgängligt samhälle.

5.1 Nationella mål

Regeringens förslag: De nationella målen är:

- en samhällsgemenskap med mångfald som grund,

- att samhället utformas så att människor med funktionshinder i alla

åldrar blir fullt delaktiga i samhällslivet,

- jämlikhet i levnadsvillkor för flickor och pojkar, kvinnor och män

med funktionshinder.

 Det handikappolitiska arbetet skall inriktas särskilt på:

- att identifiera och undanröja hinder för full delaktighet i samhället

för människor med funktionshinder,

- att förebygga och bekämpa diskriminering mot personer med funk-

tionshinder,

- att ge barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder förutsätt-

ningar för självständighet och självbestämmande.

Skälen för regeringens förslag

Handikappolitik en fråga om demokrati

Regeringen anser att kraftfulla politiska insatser fordras för att flickor

och pojkar, kvinnor och män med funktionshinder skall få rätten till full

delaktighet, värdighet och självbestämmande. Ytterst är handikappoli-

tiken en demokratifråga samhället måste byggas med insikten om att

alla människor är lika mycket värda, har samma grundläggande behov

och skall behandlas med samma respekt, att mångfald berikar, att varje

människa med sin kunskap och erfarenhet är en tillgång för samhället.

Det innebär konkret att alla skall ha lika rätt och lika möjligheter att

bestämma över sina liv och få sina önskemål respekterade. Personer med

funktionshinder skall ha lika möjligheter att röra sig i samhället och i

samma sammanhang som andra. Alla skall ha lika möjligheter att ta del

av information och att göra sig hörda. Alla skall också ha lika

möjligheter och skyldigheter att bidra till samhällets utveckling.

Hur utbildningspolitiken, arbetsmarknadspolitiken, kulturpolitiken, bo-

stadspolitiken, socialpolitiken, integrationspolitiken etc. utformas är av-

görande för möjligheterna att överbrygga klyftor i livsvillkor mellan

olika grupper och individer och skapa ett samhälle där alla människor

kan vara delaktiga. Handikapperspektivet ryms således inom hela det

politiska fältet.

Fortfarande ses människor med funktionshinder alltför ofta enbart som

vårdobjekt. Följden blir därmed, att också handikappolitiken betraktas

utifrån ett snävt vårdperspektiv eller möjligen som en social fråga. Det

gäller att tillfredsställa människors vård- och omsorgsbehov, men inte så

mycket mer. Väljer man i stället att beskriva handikappolitiken som en

demokratifråga innebär det att man försöker se människans mycket skif-

tande behov och förväntningar. Då blir det som brukar sammanfattas

"vård och omsorg" bara en del av behoven. Många behöver naturligtvis

sådan "vård och omsorg". Ett funktionshinder behöver emellertid inte i

sig innebära att man behöver vård. Demokratiperspektivet innebär att

erkänna rätten för alla människor att delta i hela samhällslivet.

Jämställdhetsperspektiv i handikappolitiken

Det står allt mer klart att kvinnor och män inte vinner delaktighet på

samma villkor, att möjligheterna till inflytande inte är desamma för båda

könen och att självständighet och oberoende inte har samma innebörd för

kvinnor med funktionshinder som för män. Kvinnors och mäns roller och

livsvillkor skiljer sig också åt på många sätt. Det innebär att regler, ruti-

ner, bedömningar och lagtolkningar får olika konsekvenser för kvinnor

respektive män. Det gäller också i hög grad flickor/kvinnor och poj-

kar/män med funktionshinder. Jämställdhetsperspektivet är inte bara en

fråga om rättvisa mellan kvinnor och män utan också en fråga om hur

samhället och välfärden skall utvecklas. Det finns fortfarande anmärk-

ningsvärt lite samlad kunskap om jämställdhetsperspektiv på handi-

kappfrågor i Sverige. Arbetet för jämställdhet har på många sätt trängts

undan av jämlikhetsarbetet när det gäller personer med funktionshinder.

Den ena diskrimineringen, den som handlar om kön, har inte blivit synlig

därför att den andra, den som handlar om funktionshinder, har varit så

iögonfallande. Samhällets handikappreformer har varit inriktade på att

undanröja de mest påtagliga hindren för delaktighet för personer med

funktionshinder.

En samhällsgemenskap med mångfald som grund

Mångfald är viktigt för demokratin. Genom att människor med olika

erfarenheter och bakgrund möts ökar förutsättningarna för många olika

perspektiv. Detta leder även till att underlaget för politiska beslut blir mer

fullständigt. Staten har här ett särskilt ansvar. En offentlig sektor vars

anställdas bakgrund speglar befolkningens sammansättning ger ökad

legitimitet. Det sänder ut en normgivande signal till samhället i övrigt.

För personer med funktionshinder är negativa attityder en orsak till

diskriminering. Bristande tillgänglighet kan vara en annan. Men

mångfald handlar även om att värdesätta människors erfarenheter och

kunskaper och skapa ett klimat som bejakar detta.

Att tänka i ett handikapperspektiv är att utgå från att människor har

olika förutsättningar och att planera utifrån detta faktum. Att inte göra det

är att utestänga stora grupper i befolkningen. Målet är att samhället vär-

derar och tar till vara människors olikheter, som till exempel etnisk till-

hörighet, ålder, sexuell läggning och funktionshinder. Funktionsnedsätt-

ningar är en av flera naturliga variationer hos en befolkning och är van-

ligt förekommande. Ungefär var femte person i yrkesverksam ålder har

något slag av funktionshinder. Likaså finns människor med funktionshin-

der inom alla grupper i samhället och i alla åldrar. I takt med medicintek-

nologisk utveckling överlever allt fler personer svåra olyckor och sjuk-

domar men ofta med funktionshinder som följd. Även en åldrande

befolkning bidrar till att fler människor med funktionshinder finns i

samhället.

De senaste åren har insikten om mångfaldens betydelse för tillväxten

ökat. För att Sverige skall klara sig i den internationella konkurrensen

och bibehålla välfärden måste alla resurser i landet tas till vara. Det är

dålig samhällsekonomi att vissa grupper i samhället inte ges tillträde till

arbetsmarknaden eller att deras resurser inte kommer till nytta. En prio-

riterad uppgift för regeringen är därför att undanröja mekanismer, till

exempel diskriminering, som hindrar människor från att bidra till tillväxt

och produktion.

Jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet

Grunden för den svenska jämlikhetssynen är alla människors lika värde.

En ovillkorlig rätt till respekt för människovärdet förändras inte av före-

komsten av ett funktionshinder, dess grad eller art. En person med funk-

tionshinder skall inte betraktas som "föremål för särskilda åtgärder" utan

skall ses som en medborgare med rättigheter och skyldigheter.

För att uppnå jämlikhet i levnadsvillkor krävs att barn, ungdomar och

vuxna med funktionshinder får möjligheter till ett så normalt liv som

möjligt. Målet är att människor med funktionshinder skall ges samma

möjligheter som andra att få växa upp tillsammans med sina föräldrar,

erbjudas god barnomsorg och utbildning, ha ett förvärvsarbete, ha en

trygg bostad, kunna delta i olika kultur- och fritidsaktiviteter samt få den

äldreomsorg som behövs. Tryggheten och gemenskapen i samhället skall

omfatta alla medborgare. Människor skall genom de sociala skyddsnäten

garanteras en rimlig levnadsnivå. Välfärdspolitiken skall syfta till att

minska klyftorna mellan olika samhällsgrupper. Genom bl.a. socialför-

säkringssystemet, socialtjänsten, hälso- och sjukvården utgår ett

offentligt och gemensamt ansvar. Den ekonomiska tryggheten skall

minska de ekonomiska följderna av till exempel sjukdom och funk-

tionshinder. Så långt möjligt skall dessa insatser vara generella och utgå

ifrån behov och utan inkomstprövning. För personer med funktionshinder

är tekniska hjälpmedel och andra kompensatoriska insatser av särskilt

stor betydelse.

Att riva hindren

För att barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder skall ha lika

möjligheter som andra och kunna fullgöra sina skyldigheter krävs att

samhället och den omgivande miljön är tillgängliga. Det gäller såväl den

fysiska tillgängligheten som tillgänglighet till information och service,

vård och stöd, kultur, fritidsaktiviteter m.m. Bristande tillgänglighet leder

till att människor med funktionshinder inte kan delta i olika sammanhang

tillsammans med andra. För en rörelsehindrad kan ett trappsteg vara lika

utestängande som en låst dörr. En sådan utestängning leder till att alla

människor inte får samma möjligheter att ta del av samhällslivet. Detta

strider mot svensk jämlikhetssyn. En annan konsekvens är att samhället

inte öppnar sig för alla människors erfarenheter och kunskaper. Viktiga

bidrag till samhällets utveckling går därmed förlorade. När människor

inte ges möjlighet att mötas växer fördomarna och de negativa attityderna

som i sin tur kan leda till diskriminering. Därför är det viktigt att arbeta

för ökad tillgänglighet till samhällets alla delar. Att alla människor har

lika möjligheter att få del av sina rättigheter och att fullgöra sina

skyldigheter är ytterst en fråga om demokrati.

Ökad tillgänglighet är inte enbart en fråga om att förändra den fysiska

miljön. Att planera en verksamhet, till exempel skolundervisningen, så

att den fungerar för en person med dyslexi är också en fråga om

tillgänglighet t.ex. att ge personer med talsvårigheter den tid de behöver

för att tala. Människor med dolda funktionshinder, liksom med kroniska

sjukdomar, glöms ofta bort vid planering. Det kan t.ex. för några behövas

lämplig kost i skolan eller personalmatsalen och att regelbundna pauser

läggs in. Det är inte ovanligt att en person har flera funktionshinder inte

minst bland äldre vilket kan kräva särskild uppmärksamhet när det

gäller att minska hinder för tillgänglighet. Att vara flexibel och att utgå

ifrån människors olika behov är nyckelord.

För att förverkliga lika möjligheter för alla måste tillgängligheten vara

integrerad och utformad så att den som är funktionshindrad inte blir bero-

ende av andra. Att göra en särskild handikappingång istället för att göra

huvudingången tillgänglig eller att bära en rörelsehindrad upp för

trapporna är exempel på tillgänglighet som inte ger lika möjligheter. Så-

dana exempel på särlösningar upplevs av många funktionshindrade som

diskriminerande och bör därför undvikas så mycket möjligt. Lika möjlig-

heter innebär rätt att få tillträde på samma sätt som andra.

Bekämpa diskriminering

Diskriminering innebär i det här sammanhanget att någon missgynnas på

grund av sitt funktionshinder. Orsakerna kan vara fördomar, okunskap

och omedvetenhet. Men orsakerna kan också vara likgiltighet, ovilja och

avståndstagande. Att man på grund av ett funktionshinder behandlas

sämre än andra är oacceptabelt. På olika sätt måste samhällets normer

och värderingar bli tydliga. Lagstiftning är en väg, vilket har införts på

arbetslivsområdet genom lagen om förbud mot diskriminering. Mer in-

formation och ökade kunskaper är en annan nödvändig väg. Diskrimine-

rande handlingar behöver inte ha diskriminerande avsikter. Men om

människor blir utestängda eller missgynnas, direkt eller indirekt, så måste

detta bekämpas oavsett orsakerna.

Ökat självbestämmande

Frågor om inflytande och delaktighet måste ges ökad betydelse. Väl-

färdspolitikens syfte är att frigöra människor. Exemplet med personlig

assistans visar hur dramatiskt människors liv kan förändras till ökat

självbestämmande. Människor med funktionshinder är ofta beroende av

olika insatser. Många vittnar om att de inte blir bemötta med den respekt

de har rätt till och att de kan känna sig kontrollerade och ifrågasatta. De

organ i samhället som har till uppgifter att ge stöd och service åt personer

med funktionshinder skall fullgöra sina uppgifter på ett sätt som innebär

rättssäkerhet och ett gott bemötande för personer med funktionshinder.

De senaste årens besparingar i stat, landsting och kommuner har på

många sätt inneburit att personer med funktionshinder fått svårare att få

tillgång till stödåtgärder och ökade kostnader för dem. Det har blivit

både svårare och dyrare att få tillgång till t.ex. hemtjänst och färdtjänst.

5.2 Inriktning på regeringens handikappolitik

Under år 1997 redovisade regeringen i skrivelse 1996/97:120 sin bedöm-

ning av situationen inom handikappområdet och den samlade strategi

som kom att ligga till grund för regeringens fortsatta arbete inom detta

område. Syftet var bl.a. att lyfta fram och prioritera tillgänglighetsfrå-

gorna inom olika politikområden. Strategin var en första del i ett mer

långsiktigt nationellt program för demokrati och delaktighet och för att

förverkliga FN:s standardregler för att tillförsäkra människor med funk-

tionshinder delaktighet och jämlikhet.

Motsägelsefull utveckling

Bilden av dagens handikappolitiska läge är motsägelsefull. Å ena sidan

har utvecklingen gått framåt på många områden t.ex. då det gäller det

individuella stödet till personer med funktionshinder. Statsbidragen till

kommuner och landsting för vård, skola och omsorg har höjts i olika om-

gångar. Å andra sidan finns fortfarande allvarliga hinder kvar på vägen

mot ett samhälle för alla. De grundläggande värderingar som skall styra

handikappolitiken tycks heller inte i tillräckligt hög omfattning nå fram

till de forum där beslut som rör personer med funktionshinder fattas.

Olika insatser är nödvändiga

För att personer med funktionshinder skall ha lika rättigheter och skyl-

digheter krävs stöd och service efter behov, lika möjligheter till utbild-

ning och arbete, tillgänglighet till lokaler, verksamhet och samhällsin-

formation samt möjlighet att kommunicera med andra. Hälso- och sjuk-

vård, hemtjänst, färdtjänst och olika stöd från socialförsäkringssystemet

är insatser som är nödvändiga för många personer med funktionshinder

och kroniska sjukdomar. Arbetslösheten bland funktionshindrade har

enligt undersökningar från SCB sjunkit. Likväl är arbetslösheten bland

dem betydligt större än för befolkningen i övrigt. Ett stort problem är att

många människor med funktionshinder saknar högre utbildning. Det är

angeläget att funktionshindrade har samma möjligheter som andra att ta

del av utbildning och fortbildning.

Kvinnor med funktionshinder behöver mer av samhällets stöd än män

med funktionshinder sammantaget under livet därför att de har sämre

hälsa och lever längre. Det är fler kvinnor än män som får hemtjänst, re-

habilitering och förtidspension. Men det är också fler kvinnor än män

som inte får den hemtjänst de behöver och inte får hel förtidspension.

Män får en relativt större andel av rehabiliteringsresurserna, får mer assi-

stansersättning och har lättare att få handikappersättning. Det är fler

kvinnor som använder hjälpmedel, men de betalar oftare för dem än

männen gör. Det är fler män än kvinnor som får individuellt utprovade

hjälpmedel, och mycket fler män som har skyddat arbete och anställning

med lönebidrag.

Flertalet samhällsfrågor rör i något avseende personer med funktions-

hinder. Allt behandlas dock inte i denna proposition. Regeringen avser att

återkomma med förslag på flera områden av stor vikt för funktionshind-

rade och i skrivelse till riksdagen redogöra för hur handlingsplanen

genomförs.

Vård och omsorg prioriterad fråga för regeringen

Ett av regeringens högst prioriterade mål är att säkra vården och omsor-

gen. För många personer med funktionshinder är det bokstavligen livs-

viktigt att sjukvården är tillgänglig och fungerar. Det finns inom vården

bristområden som det är angeläget att komma till rätta med. Regeringen

avser därför att presentera en nationell handlingsplan för sjukvården. Pla-

nen skall innehålla mål och inriktning för vården fram till år 2010. Hand-

lingsplanens inriktning är en kraftfull satsning på primärvården, äldre-

vården och psykiatrin. Frågor som rör sjukvården tas därför inte upp här.

Inom psykiatrin har regeringen lagt en proposition om psykiatrisk och

rättspsykiatrisk vård (1999/2000:44) och återkommer till frågan om per-

sonligt ombud. Ett annat viktigt område är arbetslivsinriktad rehabilite-

ring, där regeringen har tillsatt en särskild utredare (dir. 1999:44) som

skall kartlägga den arbetslivsinriktade rehabiliteringen, klargöra grän-

serna mot andra typer av rehabilitering samt se över hur ansvar och upp-

gifter effektivast kan fördelas mellan de olika aktörerna. I en delrapport

som nu remissbehandlas nämns att gruppen funktionshindrade och deras

möjligheter till aktiv rehabilitering kommer att belysas i utredningens

huvudbetänkande. Det gäller särskilt hur samspelet mellan medicinska

och yrkesinriktade insatser fungerar. När det gäller den medicinskt in-

riktade rehabiliteringen tydliggjordes sjukvårdshuvudmännens ansvar

genom en ändring i hälso- och sjukvårdslagen år 1994. Som en del i han-

dikappreformen fördelades åren 1994 1997 särskilda stimulansbidrag för

habilitering och rehabilitering. Frågan om förtidspension för ungdomar

med funktionshinder har utretts och redovisas i Förtidspensions-

utredningens betänkande Unga i ohälsoförsäkringen tid för aktivitet

och utveckling (SOU 1998:106). Betänkandet har remissbehandlats och

bereds nu i Regeringskansliet. En departementspromemoria som

kompletterar betänkandet, kommer att presenteras i sommar. Andra

frågor som regeringen avser att återkomma till är bl.a. socialtjänsten,

övre åldersgräns för personlig assistans, bilstödet och avgifter inom

kommunernas vård, boende och service.

5.2.1 Tre huvudområden

De förslag som regeringen nu presenterar är avsedda att lägga fast

huvudlinjerna i den svenska handikappolitiken. Förutom förslagen finns,

som nämnts, frågor som kräver ytterligare kartläggning, utredning eller

förankring innan de kan lösas.

Enligt regeringens bedömning bör följande arbetsområden prioriteras

under de närmaste åren:

- att se till att handikapperspektivet genomsyrar alla samhällssektorer,

- att skapa ett tillgängligt samhälle, samt

- att förbättra bemötandet.

Generella åtgärder bör öka möjligheterna till självbestämmande och

kontroll över den enskildes livssituation. Detta gäller i princip oavsett

vilket funktionshinder som är aktuellt. Det är inte ovanligt att funktions-

hinder i första hand förknippas med personer som är rullstolsburna, syn-

skadade eller har andra synliga funktionshinder. Men personer med

funktionshinder som är mer dolda för omgivningen omfattas på samma

sätt som andra av de nationella målen för handikappolitiken. Att handi-

kapperspektivet skall genomsyra alla samhällssektorer innebär t.ex. att

också personer med läs- och skrivsvårigheter skall kunna få del av sam-

hällsinformation. Tillgänglighet till lokaler och verksamhet kan betyda

att allergiker får ökade möjligheter att röra sig fritt i olika miljöer. Frågor

om bemötande har stor betydelse t.ex. för personer med psykiskt funk-

tionshinder liksom för mag- och tarmsjuka, njursjuka, hjärtsjuka och

andra med kroniska sjukdomar.

Handikapperspektivet måste genomsyra alla samhällssektorer

Det är regeringens uppfattning att man inom alla politikområden och i

statens, landstingens och kommunernas planering skall beakta handi-

kapperspektivet. Utbildningspolitiken bör alltså utformas så att elever

med funktionshinder kan delta i den reguljära undervisningen. Arbets-

marknadspolitiken måste bedrivas på ett sådant sätt att funktionshindrade

personer ges tillträde till arbetslivet. Hälso- och sjukvården måste

utformas så att personer med funktionshinder får möjlighet att leva ett liv

som så lite som möjligt begränsas av sjukdomen eller funktionsnedsätt-

ningen. Erfarenheterna visar dock att handikapperspektivet i dag inte

integreras i planering och genomförande på det sätt som rimligen kan

krävas. Alltför ofta blir det istället fråga om särlösningar som kan bli

både dyrare och otympligare än om handikapperspektivet hade funnits

med ifrån början. Särskilda åtgärder skall vara ett komplement och inte

det första alternativet.

Tillgänglighet första valet

Förbättrad tillgänglighet är en viktig demokratifråga. Åtgärder för ökad

tillgänglighet ses alltför ofta enbart som kostnader och inte som en in-

vestering. Ökad tillgänglighet leder till bättre förutsättningar för männi-

skor med funktionshinder att studera, arbeta och klara det dagliga livet.

Detta vinner såväl individen som samhället på. Hjälpmedel och annat

stöd som personlig assistans skall vara komplement. Många tillgänglig-

hetsåtgärder är både enkla och billiga att vidta. Att göra t.ex. en hemsida

tillgänglig för synskadade medför inte högre kostnader om man gör rätt

från början. Kostnader för tillgängligheten uppstår ofta om man inte har

beaktat behovet från början. Den grundläggande principen för tillgäng-

ligheten är ansvars- och finansieringsprincipen. Kostnader för de nöd-

vändiga anpassningsåtgärderna skall finansieras inom ramen för den

ordinarie verksamheten. I de fall där kostnaderna blir för stora i

förhållande till huvudmännens ekonomiska möjligheter kan de offentliga

systemen träda in. Undantag kan också ske när andra lösningar anses

bättre.

Ett bättre bemötande

I betänkandet Lindqvists nia nio vägar att utveckla bemötandet av per-

soner med funktionshinder (SOU 1999:21) konstaterar utredaren att det

finns stora brister i bemötandet av personer med funktionshinder. Många

känner sig kränkta, kontrollerade och ifrågasatta då de vänder sig till

myndigheter och andra offentliga organ för att få hjälp och stöd. Utreda-

ren föreslår nio vägar för att förbättra bemötandet. Det är förslag som

syftar till att tydliggöra lagstiftningen på vissa områden, stärka den en-

skildes ställning att delta i samhällslivet och höja kompetensen i frågor

som rör bl.a. bemötandets etik.

Möten mellan människor sker inte opåverkade av de värderingar som

råder i samhället som helhet. Synen på personer med funktionshinder och

på handikappolitik som frågor om mänskliga rättigheter har en avgörande

betydelse i den enskildes kontakter med olika myndigheter. Det handlar

bl.a. om hur samhället genom lagar, regler, programförklaringar, resurs-

tilldelning, tillgänglighetsåtgärder och allmänna värderingar manifesterar

sin syn på personer med funktionshinder. Bemötandefrågor är således

inte en angelägenhet enbart för funktionshindrade personer själva och de

politiker och tjänstemän som i sin yrkesverksamhet möter dessa

personer. Enligt regeringens uppfattning krävs kraftfulla politiska

initiativ för att i grunden förändra attityder till människor med

funktionshinder och därigenom förbättra bemötandet. Det är en politisk

fråga som angår oss alla.

5.2.2 Standardreglerna

Regeringen anser att staten har ett ansvar för att vara föregångare i ut-

vecklingen mot ett tillgängligt samhälle för alla. Det ligger ett stort an-

svar på Regeringskansliet och övriga statliga myndigheter att gå före i

arbetet. För att åstadkomma detta höjs målsättningarna för att förbättra,

strukturera och organisera arbetet mot ett tillgängligt samhälle. En rad

olika insatser föreslås för att förtydliga detta ansvar. Offentlig upphandl-

ing bör i högre grad användas som instrument för att åstadkomma bättre

tillgänglighet i samhället. I många sammanhang bör det vara naturligt att

ställa krav på tillgänglighet och användbarhet. Ett annat område där

staten bör vara ett föredöme är som arbetsplats för personer med

funktionshinder. Det är därför viktigt att arbetsplatserna är tillgängliga

och att statliga arbetsgivare ser positivt på anställda med funktionshinder.

Detta är en naturlig och viktig del för ökad mångfald i den offentliga

sektorn. Ett annat instrument för att uppfylla de nationella målen för

handikappolitiken är de delmål för olika sektorer som regeringen avser

att löpande fastställa.

För att förverkliga FN:s standardregler måste handikapperspektivet

finnas med på alla nivåer i samhället och i alla verksamheter. Först då

kan vi närma oss målet att människor med funktionshinder får lika rättig-

heter och skyldigheter. Standardreglerna bör finnas med som ett aktivt

instrument vid planering, beslutsfattande och genomförande. Eftersom

många av de viktigaste besluten som berör funktionshindrade fattas på

lokal nivå är det viktigt att alla kommuner för in handikapperspektivet i

verksamheten. Enligt regel 18 i standardreglerna betonas handikapp-

organisationernas medverkan som att "identifiera behov och priorite-

ringar och att delta i planeringen, genomförandet och utvärderingen av

stöd och service och andra åtgärder som rör människor med

funktionsnedsättning och deras liv". På lokal nivå har allt fler kommuner

och landsting upprättat handikappolitiska program utifrån standard-

reglerna. Handikapprörelsen har genom projektet Agenda 22 aktivt

arbetat gentemot kommunerna och har utarbetat en modell för hur

handikappolitiska planer kan tas fram. Handikappombudsmannen har

genom informationsverksamhet och uppföljning aktivt verkat för att lyfta

fram betydelsen av standardreglerna. Det är viktigt att

funktionshindrades erfarenheter och kunskaper tas till vara i utvecklandet

av programmen. För att planerna inte skall bli skenprodukter är det även

väsentligt att det utvecklas system för uppföljning. För det krävs att

målen i handlingsplanerna är konkreta och uppföljningsbara.

Sveriges internationella bistånd har sedan lång tid uppmärksammat

villkoren för personer med funktionshinder i samarbetsländerna. FN:s

standardregler utgör en viktig grund för utformningen av dessa insatser.

6 Handikapperspektivet skall genomsyra alla

samhällssektorer

Regeringen har ett kollektivt ansvar för att uppfylla de nationella målen

för handikappolitiken och varje statsråd har ansvar för att handikappers-

pektivet beaktas inom sitt politikområde. För att detta skall lyckas måste

perspektivet genomsyra alla delar av regeringens politik. Handikappfrå-

gor skall inte ses som särskilda frågor eller något som enbart gäller sär-

skilda åtgärder, utan skall på ett naturligt sätt finnas med i respektive

sektor. De handikappolitiska målen kan inte uppfyllas omedelbart utan

måste stegvis genomföras i en kontinuerlig process. Regeringen föreslår i

det följande en rad åtgärder som skall tydliggöra det allmännas ansvar för

att handikapperspektivet införlivas i alla politikområden.

6.1 Myndigheternas ansvar

Regeringens bedömning:

- Statliga myndigheter bör integrera handikapperspektivet i den or-

dinarie verksamheten. Utgångspunkten bör vara FN:s standard-

regler och de nationella målen för handikappolitiken. Myndighe-

terna bör se till att lokaler, verksamhet och information är tillgäng-

liga för personer med funktionshinder.

- Kraven på tillgänglighet och användbarhet bör genomsyra statliga

byggprojekt. Förtydligade krav bör därför ställas vid upphandling i

samband med byggprojekt. Motsvarande krav bör även ställas vid

förhyrning av lokaler.

- Det bör uppdras åt ett antal stora eller besöksviktiga myndigheter

att senast den 31 december 2001 redovisa handlingsplaner för att

göra myndighetens lokaler, information och övrig verksamhet till-

gängliga för personer med funktionshinder. Åtgärderna i hand-

lingsplanen bör vara vidtagna senast år 2005. Arbetet bör årligen

rapporteras till regeringen.

- Handikappombudsmannen bör precisera vad som bör avses med

tillgänglighet till lokaler, verksamhet och information.

Utredningens förslag: Utredningen om översyn av Handikappom-

budsmannen (dir.1997:131) förordar i betänkandet Handikappombuds-

mannens framtida förutsättningar och arbetsuppgifter (SOU 1999:73) att

verksförordningen ändras så att myndigheters ansvar tydliggörs för att

lokaler och verksamhet är tillgängliga för personer med funktionshinder.

Remissinstanserna: I stort sett alla remissinstanser instämmer i utre-

darens förslag om att tydliggöra myndigheternas ansvar i frågor som rör

funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Vissa

remissinstanser menar att kraven bör anpassas till myndighetens art och

exemplifierar med situationen inom det militära försvaret.

Högskoleverket och Integrationsverket påpekar att föreslagna änd-

ringar i myndigheternas instruktioner bör belysas i ett större

sammanhang där t.ex. etnisk mångfald finns med.

Skälen för regeringens bedömning

Att beakta handikapperspektivet

Varje myndighet har ett grundläggande ansvar för att inom sitt ansvars-

område leva upp till de nationella målen för handikappolitiken och FN:s

standardregler. Alltför ofta ses handikappolitiken som ett särområde

istället för en naturlig del inom alla politikområden. Handikapperspek-

tivet bör ingå som en naturlig del i varje myndighets ordinarie verk-

samhet. Regeringen avser att under året förtydliga detta ansvar i en

särskild förordning. Myndigheterna bör inom sina verksamhetsområden

verka för att de handikappolitiska målen och FN:s standardregler för att

tillförsäkra personer med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet

integreras i verksamheten. Myndigheterna bör verka för lika rättigheter

och möjligheter för alla oavsett funktionshinder, och motverka alla

former av diskriminering av personer med funktionshinder.

Tillgänglighet

Handikappombudsmannen har i rapporter pekat på att det finns brister i

tillgängligheten i olika avseenden. I en undersökning från år 1995 frå-

gade Handikappombudsmannen statliga myndigheter om deras lokaler

och byggnader var anpassade för personer med rörelsehinder, synskada,

hörselskada eller annan funktionsnedsättning. Resultatet var varierande.

Ungefär 85 procent uppgav att de hade anpassat lokaler och byggnader

för rörelsehindrade men endast 21 procent hade gjort motsvarande an-

passning för synskadade och 39 procent hade gjort det för hörselskadade.

Två tredjedelar av de statliga myndigheterna angav i undersökningen att

de inte hade någon information som var tillgänglig vare sig på punkt-

skrift, kassett, diskett eller i lättläst form. Fyra av tio myndigheter var

inte heller beredda att på begäran ta fram information i anpassad form.

Handikappombudsmannens undersökning från år 1999 om länsrätter-

nas tillgänglighet visade att drygt hälften av länsrätterna inte är

anpassade för rörelsehindrade och saknar anpassning för hörselskadade.

Detta är oroande vad gäller rättssäkerheten, eftersom många personer

med funktionshinder är beroende av insatser som prövas inom

förvaltningsrätten vid ett överklagande. För att den enskilde skall ha

möjlighet att utöva den rätten måste lokalerna vara tillgängliga.

Utredningen om översyn av Handikappombudsmannen genomförde en

enkät till 26 myndigheter i vilken man bl.a. frågade om FN:s standard-

regler inlemmats i myndigheternas arbete. Ungefär hälften av myndighe-

terna svarade att detta hade gjorts på ett eller annat sätt. De anser att

dessa regler tjänar som utgångspunkt för myndighetens policy på områ-

det. Det finns också myndigheter som framhåller att standardreglerna

ligger till grund för mer konkreta handlingsprogram och föreskrifter.

I det här sammanhanget bör det arbete lyftas fram som Vägverket

driver sedan ett antal år tillbaka. I de transportpolitiska målen ingår ett

tillgängligt transportsystem som ett delmål. I förordningen (1997:652)

med instruktion för Vägverket framgår bland annat att verket skall beakta

funktionshindrade personers behov inom vägtransportsystemet. Väg-

verket arbetar utifrån målet att hela resekedjan skall fungera för alla

individer oavsett fysisk förmåga. En rad olika projekt bedrivs på detta

tema. Vägverket har även gjort inventeringar av den egna verksamhetens

tillgänglighet och ordnar kurser för sina anställda för att ge en bild av

funktionshindrades situation i trafiken och i samhället. I arbetet för ökad

tillgänglighet är FN:s standardregler vägledande. Samråd med

handikapporganisationerna är en uttalad målsättning. En särskild

rådgivande delegation för handikappfrågor leds av Vägverkets

generaldirektör. I delegationen sitter bl.a. representanter från berörda

myndigheter och handikapporganisationer. I var och en av Vägverkets

sju regioner finns ett regionalt handikappråd med företrädare för bl.a.

trafikhuvudmän, handikapporganisationer och kommuner. Ordförande i

råden är Vägverkets regionchefer.

Statliga myndigheter har ett ansvar för tillgängligheten

Statliga myndigheter har ett ansvar för att se till att lokaler, verksamhet

och information är tillgängliga för personer med funktionshinder. Staten

bör vara ett föredöme i detta avseende. För att uppnå detta bör myndig-

heterna göra inventeringar och utarbeta planer. Statliga myndigheter har

ansvar för den egna lokalförsörjningen, vilket innebär att de kan påverka

valet av lokaler för sin verksamhet. Myndigheterna bör därför när de hyr

lokaler ställa krav på tillgänglighet och användbarhet. Även i rollen som

byggherre skall staten vara ett föredöme. Krav på tillgänglighet och

användbarhet finns i lagstiftningen, men staten skall i rollen som bygg-

herre förtydliga i programhandlingar och i underlag för upphandling hur

tillgänglighetskraven skall tillämpas. Ett område där det är särskilt

angeläget att tillgängligheten beaktas är informationstekniken.

Regeringen avser att i den särskilda förordningen lägga fast detta an-

svar för myndigheterna.

Handlingsplaner för tillgänglighet

Regeringen avser att uppdra åt ett antal större myndigheter som har stor

kontakt med allmänheten att senast den 31 december 2001 redovisa

handlingsplaner för att göra myndighetens lokaler, information och övrig

verksamhet tillgänglig för personer med funktionshinder. I en förordning

kommer regeringen att precisera vilka myndigheter som avses. Åtgär-

derna i handlingsplanen bör vara vidtagna senast år 2005. De enklaste

åtgärderna bör ske omgående. Handlingsplanen bör även avse myndig-

hetens regionala organisation om sådan finns.

Arbetet bör utgå från ansvars- och finansieringsprincipen. Undantag

bör endast medges om kraven skulle medföra betydande ekonomiska och

organisatoriska svårigheter. Särskilda hänsyn bör tas när det gäller bygg-

nader med kulturhistoriska värden. Även i de fall undantag medges har

myndigheterna ett ansvar att erbjuda alternativa lösningar för att säker-

ställa att personer med funktionshinder inte utestängs. Arbetet med att

förbättra tillgängligheten bör årligen rapporteras till regeringen.

Handlingsplanerna bör bygga på en inventering av de hinder som ska-

par otillgänglighet. Regeringen utgår från att handikapporganisationerna

involveras i denna inventering. Tillgängligheten bör omfatta krav på så-

väl verksamhet, egna lokaler, externa arrangemang som informations-

verksamhet. I planen bör anges vem som är ansvarig för att åtgärder vid-

tas.

I avsnitt 7.2 redogör regeringen för det uppdrag Handikappombuds-

mannen får att utarbeta rekommendationer för vilka tillgänglighetskrav

som myndigheterna bör uppfylla.

6.2 Sektorsansvar och etappmål

Regeringens bedömning:

- En tydligare struktur på det handikappolitiska arbetet hos myndig-

heterna bör införas. De myndigheter som har ett sektorsansvar har

särskilt stort ansvar för att de nationella målen för handikappoliti-

ken skall förverkligas. Sektorsmyndigheterna bör ges i uppdrag att

utarbeta förslag till uppföljningsbara etappmål för respektive sek-

tor, vilka fastställs av regeringen. Etappmålen bör vara uppfyllda

senast år 2010.

- De myndigheter som föreslås ha ett särskilt sektorsansvar för han-

dikappfrågorna är bl.a. Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsmarknads-

verket, Banverket, Boverket, Konsumentverket, Luftfartsverket,

Post- och telestyrelsen, Riksantikvarieämbetet, Sjöfartsverket,

Skolverket, Socialstyrelsen, Statens kulturråd och Vägverket.

Sektorsansvaret bör preciseras i respektive myndighets instruktion.

- Regeringen avser att fortlöpande se över vilka myndigheter som

bör ha ett sektorsansvar.

- En redogörelse för den nationella handlingsplanens genomförande

och de fastställda etappmålen för handikappolitiken bör lämnas till

riksdagen våren 2002. Därefter bör en redovisning om det fortsatta

arbetet lämnas till riksdagen vart tredje år.

Skälen för regeringens bedömning

Sektorsmyndigheterna har ett särskilt ansvar

Utredningen om översyn av Handikappombudsmannen föreslog att det i

varje myndighets instruktion införs en föreskrift som tydliggör myndig-

hetens ansvar att inom sitt sektorsområde bevaka frågor som rör funk-

tionshindrade personers rättigheter och intressen. Regeringen anser att

den generella förordningen kommer att uppnå detta syfte. Däremot be-

dömer regeringen att sektorsmyndigheterna bör få förtydligat ansvar.

Vissa myndigheter har särskilt stort ansvar för att de nationella målen för

handikappolitiken nås. Det är de myndigheter som på central nivå har

ansvar för en samhällssektor. För att förtydliga dessa sektorsmyndighe-

ters ansvar bör detta skrivas in i respektive myndighets instruktion. Sek-

torsmyndigheterna bör samordna, stödja och vara pådrivande i förhål-

lande till övriga aktörer inom sektorn. Sektorsmyndigheterna bör utse

samrådsorgan med handikapprörelsen. Senast den 30 juni 2001 bör sek-

torsmyndigheterna rapportera till regeringen hur de har definierat sin roll,

arbetets omfattning, eventuella hinder och på vilket sätt de handikappoli-

tiska målen skall integreras i verksamheten.

I instruktion och regleringsbrev kommer att tydliggöras att en myndig-

het är sektorsmyndighet med ett särskilt ansvar för att de handikappoli-

tiska målen skall nås. Regeringen avser att fortlöpande se över vilka

myndigheter som bör ha ett sektorsansvar.

Etappmål för handikappolitiken

Handikappolitik är sedan länge ett utpräglat tvärsektoriellt politikområde.

Regeringen bedömer dock att de handikappolitiska målen har haft svårt

att tränga igenom på många samhällsområden. Ett skäl till detta kan vara

bristen på konkreta och uppföljningsbara etappmål. Med undantag för

vissa sektorer har sådana mål inte formulerats. Därmed har det även varit

svårt att följa upp och analysera handikappolitiken. Sektorsmyndig-

heterna bör få i uppdrag att utarbeta förslag till uppföljningsbara

etappmål för att förverkliga de nationella målen för handikappolitiken

inom sektorn. Arbetet bör utföras i nära samverkan med andra berörda

myndigheter och i samråd med handikapporganisationerna. Beslut om

etappmålen fattas av regeringen. Varje sektorsmyndighet har ansvar att

följa upp sektorsmålen och resultaten bör redovisas för regeringen i den

årliga rapporteringen. Om inte särskilda skäl finns bör etappmålen vara

uppfyllda år 2010.

Metodutveckling

En viktig förutsättning för att handikapperspektivet skall genomsyra

arbetet på central, regional och lokal nivå inom olika politikområden, är

att det utvecklas metoder för analys, konsekvensbeskrivning och uppfölj-

ning. Sådana verktyg är nödvändiga för att regeringen skall kunna be-

döma effekterna av förslag och förändringar och för att planering och

uppföljning skall kunna ske systematiskt. Sådana verktyg är dock förhål-

landevis outvecklade på handikappområdet. Ett underlag för utveckling

av metoder har gjorts av handikapprörelsens projekt Agenda 22. Det

bygger på FN:s standardregler och innehåller ett antal frågor under

respektive regel om hur väl de är uppfyllda. Materialet vänder sig i första

hand till kommuner.

För närvarande arbetar en arbetsgrupp med metodutveckling i jäm-

ställdhetsarbetet. Den leds av statssekreteraren med ansvar för jämställd-

hetsfrågor och i gruppen ingår representanter för myndigheter, förvalt-

ningar och företag på central, regional och lokal nivå. Barnombudsman-

nen och Ekonomistyrningsverket skall ta fram modeller vad gäller meto-

der i arbetet med Barnkonventionen. Regeringen bedömer att ett motsva-

rande arbete bör ske på handikappområdet och avser att återkomma i frå-

gan.

Skrivelse till riksdagen

Regeringen avser att i en skrivelse till riksdagen våren 2002 redogöra för

arbetet med den nationella handlingsplanens genomförande och för de

fastställda etappmålen för handikappolitiken. Därefter avser regeringen

lämna en redovisning till riksdagen om det fortsatta arbetet vart tredje år.

Efter att propositionen är antagen kommer en interdepartemental

arbetsgrupp inom Regeringskansliet att tillsättas med uppdrag att driva

arbetet med att genomföra den nationella handlingsplanen.

6.3 Statlig upphandling

Regeringens bedömning: Vid statlig upphandling bör målet vara att

personer med funktionshinder skall ha möjlighet att använda samma

varor och tjänster som andra. Tillgänglighet och användbarhet bör

därför beaktas.

Handikapperspektivet bör beaktas vid åtgärder som finansieras med

statligt stöd. Det bör ses över om detta framgår av reglerna för olika

statliga stöd. Om det behövs bör reglerna för statliga stöd skärpas i det

avseendet.

Skälen för regeringens bedömning: Värdet av statens offentliga upp-

handling är cirka 100 miljarder kronor per år. Den offentliga sektorn i

övrigt svarar för cirka 300 miljarder kronor per år. Staten har som

normgivare, byggherre, inköpare, förvaltare och hyresgäst ett ansvar att

ställa särskilt höga krav för att personer med funktionshinder skall kunna

delta i samma sammanhang som alla andra och så långt möjligt kunna

använda samma varor och tjänster. Här har konceptet Design för alla en

viktig betydelse. Vid statlig upphandling av t.ex. produkter, tjänster och

förhyrning av lokaler bör det därför ställas tydliga krav på tillgänglighet

och användbarhet. Regeringen avser att se över hur väl detta sker i dag.

Bland annat kommer Kammarkollegiet att få i uppdrag att se över om

tillgänglighet beaktas i de statliga ramavtalen. Som framgår i kapitel 7.2 i

propositionen föreslår regeringen att ett nationellt tillgänglighetscenter

skall skapas hos Handikappombudsmannen. En uppgift för Handikapp-

ombudsmannen blir att informera statliga myndigheter, kommuner och

landsting om möjligheten att ställa krav på tillgänglighet vid upp-

handling, liksom hur kraven bör ställas.

Internationella exempel

I Danmark har krav på tillgänglighet börjat ställas vid inköp av IT-utrust-

ning och i Norge när regeringskansliet anlitar hotell och konferensan-

läggningar. I USA skall statliga och statligt finansierade byggnader vara

tillgängliga för funktionshindrade och vid upphandling av elektronisk

kontorsutrustning och IT-teknik ställs krav på att personer med funk-

tionshinder skall kunna använda utrustningen. Sedan 1992 gäller detta

även programvara och operativsystem. Liknande krav finns i USA även

på andra områden, t.ex. måste offentligt finansierade videofilmer vara

textade för döva och hörselskadade. Tillgänglighet har i Sverige beaktats

vid offentlig upphandling bland annat när Statskontoret tecknar ramavtal

för IT-produkter och tjänster inom den offentliga sektorn (stat, kommu-

ner och landsting). Hjälpmedelsinstitutet föreslog i förslaget till hand-

lingsprogram för IT för funktionshindrade och äldre, att tillgänglighet för

funktionshindrade blir ett naturligt inslag i den offentliga sektorns upp-

handling av IT-utrustning.

Statligt stöd

De handikappolitiska målen bör även komma till uttryck i de åtgärder

som finansieras med statligt stöd. I Danmark har regeringen inlett ett

arbete att föra in tillgänglighet i villkoren för olika statliga stöd. I Sverige

har Allmänna arvsfonden börjat ta in uppgifter om tillgänglighet vid

bedömningen av ansökningar om stöd till anläggningar, lokaler och

utrustning. Inom kulturområdet har Handikappombudsmannen föreslagit

att statsbidrag till kulturell verksamhet skall vara villkorat med krav på

att verksamheten bedrivs i lokaler som är tillgängliga. Regeringen avser

att se över om handikapperspektivet beaktas i villkoren för olika statliga

stöd, och då särskilt vad gäller tillgängligheten och vid behov skärpa

kraven.

6.4 Samordningsfrågor

Regeringen är kollektivt ansvarig för sina beslut. Regler om gemensam

beredning av regeringsärenden finns i instruktionen för Regeringskans-

liet. Där föreskrivs att ett ärende som rör flera departements verksam-

hetsområden skall handläggas inom det departement till vilket det huvud-

sakligen hör och därifrån beredas i samråd med övriga berörda statsråd.

Sedan år 1995 finns en statssekreterargrupp för beredning och samord-

ning av handikappfrågor inom Regeringskansliet. En statssekreterare i

Socialdepartementet är ordförande i gruppen. När gruppen inrättades an-

gavs syftet vara att få till stånd en bättre samordning av handikappfrå-

gorna i Regeringskansliet, att markera handikappolitikens betydelse för

arbetet inom Regeringskansliet samt att utgöra ett forum för departe-

mentsövergripande dialog med handikapprörelsen. För att effektivisera

statssekreterargruppens arbete inrättades på försök år 1998 ett sekretariat

i Socialdepartementet. Regeringen avser att se över

samordningsformerna för att ännu bättre tillgodose handikapperspektivet

i beredningsarbetet. Bland annat skall det övervägas om sekretariatet till

statssekreterargruppen skall permanentas. Regeringen avser även se över

formerna för hur handikapperspektivet tydligare skall beaktas i

kommittéer och utredningar.

6.5 Sekretess hos Handikappombudsmannen

Regeringens bedömning: Förslaget om ändrad sekretess i verksam-

het hos Handikappombudsmannen bör beredas ytterligare innan rege-

ringen tar ställning till förslaget.

Skälen för regeringens bedömning Utredningen om Handikapp-

ombudsmannens framtida förutsättningar och arbetsuppgifter lade fram

ett förslag om ändrad sekretess i verksamhet hos Handikapp-

ombudsmannen. Regeringen tog fasta på förslaget och presenterade i

lagrådsremissen även förändringar som gick utöver utredarens förslag.

Regeringen har tagit del av vad som anförts av Lagrådet och tagit intryck

därav. Förslaget bör beredas ytterligare innan regeringen tar ställning.

7 Ett tillgängligare Sverige

7.1 Offentlig miljö

Regeringens bedömning:

- Enkelt åtgärdade hinder mot tillgängligheten och användbarheten

för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga bör

vara åtgärdade före utgången av år 2010 i befintliga lokaler dit

allmänheten har tillträde och på befintliga allmänna platser.

- Boverket bör ges i uppdrag att förtydliga de krav som nu finns i

plan- och bygglagen (1987:10), PBL på tillgänglighet i samband

med nybyggnad och ändring av allmänna platser.

- Boverket bör under de närmaste åren prioritera frågor om tillgäng-

lighet för äldre och personer med funktionshinder.

- De lokala handikapporganisationernas möjlighet till samråd i plan-

och byggärenden bör ses över.

Skälen för regeringens bedömning

Nuvarande regler

Plan- och bygglagstiftningen i Sverige innehåller sedan år 1966 bestäm-

melser om tillgänglighet för funktionshindrade. Successivt har bestäm-

melserna utökats till de krav som i dag ställs i plan- och bygglagen

(1987:10), PBL och i lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på

byggnadsverk m.m. (BVL). PBL:s krav innebär att alla nya tomter för

permanent bebyggelse och allmänna platser skall vara tillgängliga och

användbara för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga. I

BVL ställs motsvarande krav på byggnadsverk. Vissa undantag gäller

dock för en- och tvåbostadshus, för bostadshus som har färre än tre

våningsplan och för arbetslokaler med hänsyn till verksamhetens art. Vid

ändring av byggnader skall i princip samma krav ställas, om det inte är

uppenbart oskäligt med hänsyn till byggnadens förutsättningar och änd-

ringens omfattning.

Lägesbeskrivning

Det befintliga lokalbeståndet dit allmänheten har tillträde (s.k. publika

eller offentliga lokaler) har ofta brister i fråga om tillgänglighet för funk-

tionshindrade. En undersökning som genomförts av Byggnadsarbetare-

förbundets avdelning i Stockholm (Byggettan) under perioden 1994

1997 visar att mindre än hälften av de offentliga lokalerna har god

tillgänglighet i den meningen att entréerna har ramper. För kommersiella

lokaler är motsvarande siffra mellan 20 och 30 procent. Även i nya

lokaler är det vanligt att det förekommer brister, främst i utformningen

av detaljer. Det kan gälla t.ex. placeringen av dörröppnare och i

utformningen av toalettutrymmen. Färgsättningen kan vara illa vald med

hänsyn till synskadades behov av kontrast och belysningen kan vara

bristfällig. Avsaknad av teleslingor och dålig akustik skapar problem för

personer med nedsatt hörsel. Det förekommer också att tillgängligheten

uppfyller reglerna men i praktiken ändå inte fungerar bra.

Flest hinder finns oftast i den yttre miljön. Trottoarkanter, trappor,

branta lutningar, nivåskillnader, markbeläggningens beskaffenhet samt

svårigheter för personer med nedsatt orienteringsförmåga att hitta rätt är

några av hindren. De ofta långa avstånden bl.a. för att komma förbi

hindren medverkar dessutom till att den fysiska ansträngningen blir

stor.

I nyproduktionen av bostäder har tillgängligheten och användbarheten

blivit sämre under 1990-talet. Bostäder i flerfamiljshus byggda från

mitten av 1990-talet är i stor utsträckning sämre vad gäller tillgäng-

ligheten och därmed även svårare att bo i och besöka för personer med

nedsatt rörelseförmåga, hörsel eller syn än de som byggdes i början av

decenniet eller på 1980-talet.

Handikappombudsmannen har i två rapporter (1996 och 1998) redovi-

sat tillgängligheten i kommunerna. Rapporterna visar att det finns brister

och att förändringarna mellan år 1996 och 1998 inte är särskilt påtagliga.

Skillnaderna mellan olika kommuner är stora.

Tidigare utredningar och initiativ

Frågan om funktionshindrades behov av en bättre anpassad miljö har be-

lysts av flera utredningar under 1990-talet, bl.a. Handikapputredningen

(dir. 1988:53) och Plan- och byggutredningen (dir. 1992:104). Även

Socialtjänstkommittén (dir. 1991:50) behandlade i viss utsträckning den

fysiska tillgängligheten. Handikapputredningen föreslog i sitt betänkande

Ett samhälle för alla (SOU 1992:52) bl.a. att bestämmelser om retroak-

tiva åtgärder i den befintliga byggda miljön skulle införas i PBL. Lokaler

dit allmänheten har tillträde och allmänna platser skulle göras tillgängliga

inom en femton- respektive tioårsperiod. Plan- och byggutredningen

hade i uppdrag att bl.a. se över reglerna om tillgänglighet i PBL. I sitt

betänkande Miljö- och fysisk planering (SOU 1994:35) redovisade

utredningen en omfattande analys av tillgängligheten och de vanligaste

bristerna. Utredningen konstaterade att det oftast är i gatumiljön som per-

soner med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga stöter på hinder. För

att lösa problemen föreslog utredningen att krav skulle införas i PBL med

innebörden att enkelt åtgärdade hinder mot tillgängligheten och använd-

barheten skulle vara eliminerade inom en femårsperiod i befintliga

offentliga lokaler och på befintliga allmänna platser. Utredningen före-

slog också att mer preciserade krav på tillgänglighet skulle ställas i PBL

vid nybyggnad och ändring av allmänna platser.

Både Handikapputredningen och Plan- och byggutredningen drog såle-

des slutsatsen att åtgärder borde vidtas utöver vad som följer av såväl

nuvarande förbättringstakt som nuvarande bestämmelser för

nybyggnads- och ändringsverksamhet, om samhällets mål skall kunna

nås.

Remissinstanserna hade inga principiella erinringar mot Plan- och

byggutredningens överväganden och förslag. Däremot uttryckte vissa

remissinstanser, framför allt kommunerna, tveksamhet om möjligheterna

att få en tillräckligt tydlig lagstiftning samt oro för kostnaderna. Någon

närmare analys av kostnadskonsekvenserna hade nämligen inte gjorts av

utredningen. Plan- och byggutredningen gjorde den bedömningen att om

åtgärderna vidtas i samband med det ordinarie underhålls- och förbätt-

ringsarbetet torde kostnaderna i de flesta fall bli förhållandevis begrän-

sade.

Plan- och byggutredningens förslag behandlades i propositionen

Kommunal översiktsplanering enligt plan- och bygglagen m.m. (prop.

1994/95:230). Regeringen uttalade i propositionen att den delade utred-

ningens uppfattning att tillgängligheten till offentliga lokaler och på all-

männa platser borde förbättras i snabbare takt. Regeringen gjorde dock

den bedömningen att innebörden av "enkla åtgärder" borde förtydligas

och kostnadskonsekvenserna belysas närmare.

Regeringen gav i maj 1995 Boverket i uppdrag att belysa kostnadskon-

sekvenserna av utredningens förslag. Uppdraget redovisades i rapporten

Tillgänglighet i den offentliga miljön (1996:8). I rapporten konstaterar

Boverket att det finns ett stort antal åtgärder som är enkla och relativt

billiga att genomföra. Om åtgärderna dessutom genomförs i samband

med underhållsarbeten borde kostnaderna kunna minskas ytterligare. Bo-

verket föreslår i rapporten att kommunerna skall utarbeta åtgärdsplaner.

Därigenom skulle åtgärderna kunna vidtas på ett mer planmässigt och

kostnadseffektivt sätt. Genom en indelning i åtgärdsnivåer kan en inbör-

des prioritering göras och därigenom erhålls en bättre handlingsbered-

skap. Det blir också möjligt att koppla olika kravnivåer till olika tids-

perspektiv. En sådan åtgärdsplan kan, enligt Boverket, med fördel kopp-

las till den kommunala översiktsplanen.

I juni 1997 fick Boverket i uppdrag att genomföra en inventering av

vidtagna och planerade åtgärder för att förbättra tillgängligheten i offent-

liga lokaler och på allmänna platser. Syftet med uppdraget var ge en

bättre bild av i vilken takt tillgänglighetsskapande åtgärder vidtas och

inom vilken tidsram enkelt åtgärdade hinder kan tänkas vara eliminerade.

Uppdraget redovisades i en rapport i februari 1998. Studien visar att

många kommuner kommit långt i arbetet med att förbättra tillgänglighe-

ten i den offentliga miljön men att det samtidigt är stora skillnader mellan

kommunerna. Av rapporten framgår också att det är svårt att bedöma när

enkelt åtgärdade hinder kan antas vara eliminerade med nuvarande för-

bättringstakt.

Tillgänglighet i bostäder

Regeringens uppfattning att alla skall ges möjlighet att delta i samhälls-

livet på lika villkor innebär också att det skall finnas ett sådant utbud av

bostäder så att var och en i rimlig utsträckning kan välja bostad och bo-

stadsort utan begränsningar med hänsyn till eventuella funktionshinder

samt att man skall kunna bo kvar i sin invanda miljö även efter sjukdom

eller skada. Det är emellertid inte realistiskt eller ekonomiskt möjligt att

på kort sikt bygga om alla bostäder så att de kan besökas eller bebos av

personer med funktionshinder. En målsättning är dock att flertalet bostä-

der på längre sikt skall vara tillgängliga. Tillgänglighet och användbarhet

i nyproduktionen av bostäder måste upprätthållas. I avsnitt 7.8 (Bostads-

anpassningsbidrag) behandlas frågor om bidrag för att anpassa bostaden

till den enskildes behov.

Tillgänglighet på allmänna platser m.m.

Takten i arbetet med att förbättra tillgängligheten på allmänna platser och

i offentliga lokaler behöver nu öka. Plan- och byggutredningens förslag

om att det i PBL skulle föras in en bestämmelse med retroaktiva krav på

s.k. enkelt åtgärdade hinder i befintliga lokaler och på allmänna platser

bör därför med vissa ändringar genomföras. På så sätt kommer tillgäng-

ligheten att kunna förbättras betydligt. För mindre näringsidkare bör dock

undantag kunna medges om konsekvenserna för verksamheten skulle bli

orimliga. Undantag måste även kunna medges för miljöer där en varsam

helhetssyn erfordras. Kulturhistoriska, miljömässiga eller konstnärliga

värden måste beaktas.

Mer precisa krav bör också ställas i samband med nybyggnad och änd-

ring av allmänna platser. Det innebär att det i samband med

nyanläggning eller ombyggnad av sådana platser görs tydligare vad som

skall betraktas som tillfredsställande tillgänglighet.

Att tillgodose krav på tillgänglighet i befintliga miljöer är förenat med

såväl kostnader som vinster. Kostnadsnivån är emellertid helt beroende

av förutsättningarna och val av åtgärder. Som framgått ovan påverkas

kostnaderna också av i vad mån åtgärderna vidtas i samband med andra

planerade underhålls- och förbättringsarbeten eller samordnas med åt-

gärdsplaner och program för andra sektorer och verksamhetsområden. En

bedömning av de sammantagna kostnaderna för kommunsektorn blir så-

ledes mycket osäker. Att beräkna de samhällsekonomiska kostnaderna är

också mycket svårt, då även kostnaden för att inte genomföra förslagen

måste beaktas. Ökad tillgänglighet kan minska behovet av insatser som

hemtjänst och göra det möjligt för en person att i högre grad klara sig på

egen hand. För butiker, restauranger och andra delar av näringslivet kan

ökad tillgänglighet leda till ökat antal kunder.

Tidsperspektivet är av avgörande betydelse i sammanhanget. Handi-

kapputredningens förslag innebar att all gatumiljö och alla lokaler dit

allmänheten äger tillträde skall göras tillgängliga inom 15 år. Plan- och

byggutredningen föreslog att de s.k. enkelt åtgärdade hindren på sådana

platser och i motsvarande lokaler skall vara eliminerade inom fem år.

Regeringen gör bedömningen att en tioårsperiod utgör en lämplig tidsram

för att planera, samordna, prioritera och välja de mest kostnadseffektiva

lösningarna.

Regeringen avser att under hösten år 2000 återkomma till riksdagen

med förslag med den inriktning som redovisats ovan.

Nyproduktion av bostäder och lokaler

Under 1990-talet har ett nytt system för subventioner till bostadsbyggan-

det införts, byggreglerna har funktionsanpassats, byggandets offentliga

kontrollsystem har lagts om och vissa regleringar har avvecklats. Bygg-

herrens ansvar har förtydligats. Som tidigare nämnts har under samma

tidsperiod tillgängligheten och användbarheten blivit sämre i nyproduk-

tionen jämfört med tidigare. Bland de uppgifter som Boverket skall prio-

ritera under de närmaste åren ingår därför tillgängligheten för äldre och

personer med funktionshinder och hur dessa frågor handläggs i byggpro-

cessen.

Tillgänglighetsprogram och samrådsförfarande

I den tidigare nämnda propositionen (prop. 1994/95:230) betonade rege-

ringen vikten av att kommunerna upprättar tillgänglighetsprogram. I ett

sådant program, som bör ingå som en del i översiktsplanen, kan riktlinjer

ges för hur funktionshindrades villkor i kommunen kan förbättras. Rege-

ringen vill framhålla att sådana tillgänglighetsprogram bör upprättas i

varje kommun. De bör kopplas till översiktsplanen, men bör också kunna

utgöra separata program. Detaljplaner skall i princip grundas på program.

Dessa bör enligt regeringens uppfattning också behandla frågor om till-

gänglighet. Boverket har i ovan nämnda rapport visat att i de kommuner

där man utarbetat sådana program går förbättringsarbetet väsentligt for-

tare än där program saknas. Handikappombudsmannen bör få i uppdrag

att till regeringen rapportera vilka kommuner som har respektive saknar

tillgänglighetsprogram.

Handikapporganisationerna bör vara en aktiv samrådspart när pro-

grammen utarbetas och följs upp. Regeringen anser också att det är vik-

tigt att ta reda på om handikapporganisationerna på orten kan ges bättre

möjligheter att lämna synpunkter på planer och ny- och ombyggnader.

Därigenom skulle många fel och brister kunna förebyggas och framtida

kostnader för åtgärder i efterhand undvikas. Från handikapporganisatio-

nernas sida har framförts att man oftast kommer in för sent i processen,

dvs. när besluten i praktiken redan är fattade. Möjligheterna att bevaka

och påverka frågorna blir därigenom ytterst begränsade. Det finns av

dessa skäl anledning att utvärdera de nuvarande formerna för samråd.

Regeringen avser att ge Boverket i uppdrag att göra en sådan utvärdering

och då samtidigt studera möjligheterna att utveckla formerna för bru-

karmedverkan.

För att det skall vara möjligt att nå målen om en tillgänglig yttre miljö

måste åtgärder för ökad tillgänglighet i bebyggelsen samordnas med mot-

svarande arbete med anpassningen av kollektivtransportsystemet. Som

framgår av avsnitt 7.5 avser regeringen ge Boverket i uppdrag att i sam-

arbete med Vägverket m.fl. överväga former och metoder för lokala till-

gänglighetsprogram som omfattar både bebyggelse och trafik.

7.2 Nationellt tillgänglighetscenter

Regeringens bedömning: Det bör skapas ett nationellt center med

uppgift att vara ett nationellt rådgivande organ i frågor om tillgänglig-

het. Arbetet med att driva på utvecklingen att göra samhället tillgäng-

ligt bör koncentreras till kunskapsuppbyggnad, rådgivning, utveckling

och samverkan. Handikappombudsmannen bör ges ökade resurser för

att kunna fullgöra dessa uppgifter.

Skälen för regeringens bedömning

Nationellt tillgänglighetscenter

Regeringen föreslår i denna proposition att inriktningen på det handi-

kappolitiska arbetet bl.a. skall vara att identifiera och undanröja hinder

för funktionshindrade medborgares möjligheter till full delaktighet i sam-

hället. En rad åtgärder skall tydliggöra myndigheternas ansvar för att be-

akta handikappaspekterna i sin verksamhet och göra den tillgänglig för

personer med funktionshinder. Sektorsmyndigheter föreslås få ansvar för

att inom sin sektor bevaka de handikappolitiska aspekterna, trygga till-

gängligheten inom området och arbeta för att de handikappolitiska målen

uppfylls. I arbetet med att utveckla tillgängligheten behöver bl.a. de stat-

liga myndigheterna råd och stöd för att kunna leva upp till sitt ansvar.

Det saknas emellertid - både bland offentliga och privata organ - en

djupare kunskap om vilken betydelse tillgängligheten har för personer

med funktionshinder. Det saknas också samlad kunskap om metoder att

uppnå god tillgänglighet, kunskapsutveckling, exempel på bra lösningar,

information m.m. Utifrån ett omfattande behov av åtgärder och de många

aktörerna inom området, finns behov av såväl en ökad samordning av

befintliga resurser som en förstärkning av de samlade resurserna.

En central statlig myndighet bör ges en samordnande, stödjande, rådgi-

vande och pådrivande roll i arbetet för att göra samhället tillgängligt. En-

ligt regeringens bedömning är Handikappombudsmannen en lämplig

myndighet för dessa uppgifter. Vid sidan av de uppgifter Handikappom-

budsmannen nu har bör därför en framtida viktig uppgift vara att utgöra

ett nationellt tillgänglighetscenter. Handikappombudsmannen arbetar

bl.a. med diskrimineringsfrågor och bristande tillgänglighet kan i vissa

sammanhang betraktas som diskriminering. Lagstiftningen i en del län-

der, t.ex. USA med Americans with Disability Act (ADA) bygger på

detta synsätt. Handikappombudsmannen arbetar redan i viss utsträckning

med tillgänglighetsfrågor ur detta perspektiv.

Handikappombudsmannen har kontakter med myndigheter och kom-

muner i deras tillgänglighetsarbete. Ett exempel är den undersökning som

Handikappombudsmannen åren 1996 och 1998 gjorde av hur FN:s stan-

dardregler efterlevdes i kommunerna och om de hade ett handikappoli-

tiskt handlingsprogram. Ett annat exempel är en kommunhandbok om

hur man skapar ett tillgängligare samhälle som

Handikappombudsmannen framställt. För många myndigheter och andra

kan sannolikt metoder och dokument, utarbetade av

Handikappombudsmannen, komma att utgöra värdefulla underlag för

inventering och utveckling av tillgängligheten i den egna verksamheten.

Viktiga uppgifter för Handikappombudsmannen blir att driva på och

följa myndigheters, kommuners och andra organs utveckling inom till-

gänglighetsområdet, att bygga upp, utveckla och förmedla kunskap, ge

råd och samarbeta med berörda aktörer. Viktiga målgrupper för denna

verksamhet är även näringsidkare, byggherrar och yrkesgrupper som

arkitekter m.fl. Handikappombudsmannen bör även kunna stödja

forskning och andra utvecklingsinsatser inom tillgänglighetsområdet. I

arbetet skall Handikappombudsmannen ha nära kontakter med

handikapporganisationerna.

Det finns ett starkt samband mellan hjälpmedel och tillgänglighet.

Detta är bl.a. skälet till att det inom Hjälpmedelsinstitutet (HI) under

många år har byggts upp en stor erfarenhet och kompetens när det gäller

tillgänglighet till fysisk miljö, produkter och tjänster, inklusive IT-områ-

det. HI utarbetar faktamaterial och guidelines, deltar i standardisering-

arbete, informerar samt ger råd och stöd. Till arbetet är knutet en refe-

rensgrupp med representanter från berörda myndigheter, brukarorganisa-

tioner och forskare. Påverkan sker även genom medverkan i ett stort antal

referensgrupper. HI:s erfarenhet och kompetens inom området bör tas

tillvara i det nya tillgänglighetscentrets verksamhet. HI:s roll förändras

inte av Handikappombudsmannens vidgade uppgifter.

Områden där tillgänglighetsfrågorna kommer att ha hög aktualitet är

t.ex. inom arkitektur, formgivning och design. Regeringen har nyligen

presenterat ett nationellt handlingsprogram i syfte att få en samlad politik

på området (Framtidsformer Handlingsprogram för arkitektur, form-

givning och design, prop. 1997/98:117). Många myndigheter är involve-

rade i arbetet med anknytning till handlingsprogrammet.

Standardiseringsarbetet inom framförallt informationsteknik och tele-

kommunikation utgör ett annat viktigt utvecklingsområde när det gäller

tillgänglighet. I detta arbete är det viktigt att delta i internationella stan-

dardiseringsgrupper. I arbetet deltar en rad berörda myndigheter, produ-

center och företrädare för andra organ.

Handikappombudsmannen bör få utökade resurser för att kunna full-

göra uppgiften med att bygga upp och driva ett nationellt tillgänglig-

hetscenter. Information är ett viktigt instrument i detta arbete. Väsentliga

resurser bör därför satsas på information.

Regeringen vill understryka att prioriteringar av tillgänglighetsfrågor

hos Handikappombudsmannen inte innebär att någon myndighet, kom-

mun, del av näringslivet, etc. fritas från sitt ansvar att införliva handi-

kappaspekterna och kunnandet inom sin egen verksamhet. Varje berörd

aktör skall nu liksom i framtiden svara för den del av insatserna som lig-

ger inom dennes normala ansvarsområde.

Tillgänglighetscenter i andra länder

Erfarenheterna från bl.a. USA med lång tradition av tillgänglighetslag-

stiftning bekräftar att det finns ett stort behov hos myndigheter, närings-

idkare, kommuner och andra att få råd och tips om hur en god tillgäng-

lighet kan åstadkommas på ett bra och billigt sätt. Regeringen vill också

erinra om att det på olika håll i världen och särskilt i Norden har inrättats

särskilda centrer för tillgänglighetsfrågor.

I Danmark beslutades år 1995 om ett tvärministeriellt handicapudvalg

(kommitté) med representanter från åtta ministerier. Udvalget utarbetade

en handlingsplan Tillgänglighed for alle handlingsplan for de handi-

cappades adgang till det fysiske miljö. Det danska centret för tillgänglig-

het är ett resultat av denna nya inriktning. Centrets primära uppdrag är att

sätta igång och genomföra aktiviteter som syftar till att bygga upp och

förmedla kunskap om tillgänglighet, bl.a. genom utvecklingsprojekt,

konsulentrådgivning, informationsservice och undervisning. En viktig

del i arbetet är att bygga upp nätverk och att skapa samarbete mellan

fackfolk, brukarorganisationer och andra viktiga intressenter. I det

externa informationsarbetet är tidskriften Magasinet Tillgängelighed for

alle ett viktigt instrument. Det sänds ut till arkitekter, byggentreprenörer,

kommuner och andra aktörer på byggområdet. Organisatoriskt är centret

en del av det danska Hjälpmedelsinstitutet men verkar självständigt.

Det norska Delta-senteret är ett kompetenscentrum och står för delta-

gelse och tilgjengelighet for alle. Det bedrivs som projekt och målen är

bl.a. att centret ska vara pådrivande och bidra till anpassningen av miljön.

Särskilda arbetsområden är arbete, byggnation, transporter, informa-

tionsteknik och telekommunikationer. Centrets arbete skall bygga på

principen om Design för alla.

I USA finns sedan år 1973 en särskild myndighet för tillgänglighets-

frågor, the Architectural and Transportation Barriers Compliance Board.

Myndigheten utfärdar minimiriktlinjer för standarder för ett antal lagar,

bl.a. The Americans with Disabilities Act (ADA). I USA gäller bland

annat sedan 1968 att byggnader finansierade med statliga medel skall

vara tillgängliga. Myndigheten erbjuder även utbildning och rådgivning

för enskilda, företag och organisationer om tillgänglighet.

7.3 Design för alla

Regeringens bedömning: Konceptet Design för alla bör genomsyra

statens arbete inom arkitektur, formgivning och design.

Bakgrund: Inom arkitektur och formgivning har konceptet Design för

alla fått ökad uppmärksamhet de senaste åren. Svenska begrepp som

ibland används synonymt i det här sammanhanget är tillgänglighet och

användbarhet, brukbarhet samt Universal design. Begreppet Design för

alla innefattar såväl vision som mål.

Huvudbudskapet i konceptet Design för alla är att produkter som

bruksföremål, byggnader, inomhus- och utomhusmiljöer samt IT-pro-

dukter och tjänster bör vara tillgängliga och användbara för alla männi-

skor så långt detta över huvud taget är möjligt. Intentionerna med den

nuvarande lagstiftningen på byggområdet är att generella krav på till-

gänglighet och användbarhet skall tillgodoses för att minska behovet av

särlösningar och underlätta för de individuella anpassningar som kan be-

hövas t.ex. i bostaden. För utformning av produkter och IT finns ingen

lagstiftning.

Regeringen har tidigare redovisat ett handlingsprogram för arkitektur,

formgivning och design (prop. 1997/98:117, bet. 1997/98:KrU14, rskr.

1997/98:225). Det var första initiativet för att få en samlad politik inom

området. I propositionen fastlades målen för statens engagemang inom

området. I Regeringskansliet har inrättats en särskild arbetsgrupp för

arkitektur, formgivning och design. Här ingår företrädare för Utrikes-

departementet, Socialdepartementet, Finansdepartementet, Utbildnings-

departementet, Jordbruksdepartementet, Kulturdepartementet, Närings-

departementet och Miljödepartementet. Arbetsgruppen leds av Kultur-

departementet och i uppdraget ingår bl.a. att driva arbetet med genomfö-

randet av handlingsprogrammet för arkitektur, formgivning och design

samt att verka för ett samspelt statligt agerande på området.

I samband med att regeringen lade fram handlingsprogrammet för

arkitektur, formgivning och design föreslogs vissa lagändringar så att det

tydligt framgår att estetiska värden skall beaktas och tas tillvara vid ut-

formningen av den byggda miljön. Vissa remissinstanser befarade att

lagändringarna skulle kunna motverka ökad tillgänglighet och använd-

barhet för personer med funktionshinder. Regeringen framhöll då att kra-

vet på tillgänglighet är ett starkt allmänt intresse.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen gör i denna proposi-

tion bedömningen att statens engagemang i arkitektur, formgivning och

design skall förtydligas när det gäller frågor om tillgänglighet. Konceptet

Design för alla bör genomsyra statens arbete inom arkitektur, formgiv-

ning och design. Regeringskansliets arbetsgrupp för arkitektur, formgiv-

ning och design kommer att särskilt bevaka detta område. Myndigheterna

har engagerats och landets handikapporganisationer har inbjudits att delta

med verksamheter inom ramen för Arkitekturåret 2001. Vidare kommer

vissa särskilda verksamheter att genomföras för att ge ökad uppmärk-

samhet åt tillgänglighetsaspekter och god gestaltning i befintliga miljöer.

Begreppet Design för alla avser inte en begränsad grupp personer. Ex-

empelvis är en buss med lågentré inte bra enbart för personer med rörel-

sehinder utan även för t.ex. passagerare med barnvagn. Design för alla är

ett viktigt begrepp inte minst i ljuset av det ökande antalet äldre i befolk-

ningen vilka i hög utsträckning bor i vanliga lägenheter. En tillgänglig

miljö och tillgängliga produkter ökar möjligheterna att klara det dagliga

livet på egen hand. Behovet av särskild anpassning i efterhand och av

särskilda insatser, t.ex. hemtjänst och färdtjänst, kan minska med ökad

generell tillgänglighet. Man bör alltid sträva efter lösningar som är till-

gängliga för så många som möjligt, inte minst när det gäller byggnader

och fysisk miljö. Att göra den generella miljön, individuella åtgärder och

särskilda produkter för funktionshindrade estetiskt tilltalande bör ses som

en utmaning för arkitekter och formgivare.

Det har i olika sammanhang framförts synpunkter, framför allt från

handikapporganisationer, att det finns behov av att i utbildning och fort-

bildning för yrkesgrupper som på olika sätt medverkar till att utforma vår

fysiska miljö och produkter öka inslagen av Design för alla, liksom andra

aspekter av tillgänglighet och användbarhet. Regeringen avser att ge ett

uppdrag till Högskoleverket att se över i vilken omfattning och på vilket

sätt sådana kunskaper är en del av och genomsyrar innehållet i bl.a. arki-

tekt- och designutbildningarna i högskolan.

7.4 Kommunikationer

Regeringens bedömning:

- Tillgängligheten till transportsystemet bör fortlöpande förbättras

och beaktas vid all planering och upphandling av infrastruktur,

färdmedel, trafik och övriga tjänster.

- Arbetet bör ha som mål att kollektivtrafiken bör vara tillgänglig för

funktionshindrade senast år 2010. Med detta mål som utgångspunkt

skall en trafikslagsövergripande planering genomföras, där kollek-

tivtrafik med stort utbud och resande prioriteras.

- Gällande föreskrifter om tillgänglighet för funktionshindrade till

färdmedel inom olika trafikslag bör ses över och skärpas.

Skälen för regeringens bedömning

Utvecklingen från 1970-talet

Sedan mitten av 1970-talet har en rad utredningar och utvärderingar

gjorts, betänkanden lagts fram och lagar ändrats, allt i syfte att förbättra

funktionshindrades möjligheter att nyttja transportsystemet. I 1979 års

trafikpolitiska beslut slog riksdagen fast att trafikpolitiken skall tillför-

säkra medborgarna en tillfredsställande transportförsörjning (prop.

1978/79:99, bet. 1978/79:TU18, rskr. 1978/79:419). Som en följd av be-

slutet utfärdades lagen (1979:558) om handikappanpassad kollektivtrafik.

Enligt lagen skall kollektivtrafiken, vid planering och genomförande,

anpassas med hänsyn till resenärer med funktionshinder. Färdmedel skall

så långt möjligt vara lämpade för funktionshindrade.

I 1988 års trafikpolitiska beslut förordades en helhetssyn på samhällets

olika insatser, som kommunal färdtjänst, bilstöd, handikappanpassning

av kollektivtrafik m.m. (prop. 1987/88:50, bet. 1987/88:TU15, rskr.

1987/88: 201). Strävan var att ge funktionshindrade och äldre ökad frihet

vid val av färdmedel samtidigt som det konstaterades att detta inte var

möjligt förrän kollektivtrafiken på ett bättre sätt motsvarade dessa grup-

pers behov. Lagen om handikappanpassad kollektivtrafik ändrades så att

även fordon i beställnings-, turist- och färdtjänsttrafik omfattades. Vidare

inrättades ett statligt engångsstöd på femtio miljoner kronor till investe-

ringar för ökad handikappanpassning av befintliga fordon och terminaler.

Anslaget administrerades av dåvarande Transportrådet, som även hade

till uppgift att följa upp och verka för en ökad samordning av anpass-

ningsarbetet. Transportrådet meddelade vidare föreskrifter om utform-

ning av flertalet färdmedel under 1980-talet. Terminalers utformning

reglerades genom plan- och bygglagen (1987:10) och de föreskrifter som

Boverket utfärdade.

Under 1990-talet har riksdagen fattat ytterligare beslut av betydelse för

arbetet med tillgänglighet för funktionshindrade, bl.a. att Vägverket inom

ramen för sitt sektorsansvar bör verka för att hänsyn tas till funktions-

hindrades behov inom hela vägtransportsystemet (prop. 1995/96:131, bet.

1995/96:TU18, rskr. 1995/96:231). Vidare gavs Kommunikationsforsk-

ningsberedningen resurser till forsknings-, utvecklings- och demonstra-

tionsverksamhet om kollektiv persontrafik och samhällsbetalda resor i

det forskningspolitiska beslutet (prop. 1996/97:5, bet. 1996/97:UbU3,

rskr. 1996/97:99).

Inom ramen för riksdagens beslut om riktlinjer för inriktningen av

trafikens infrastruktur för perioden 1998 2007 (prop.1996/97:53,

bet.1996/97:TU7, rskr.1996/97:174) avsattes 1,5 miljarder kronor i stats-

bidrag fr.o.m. år 1998 t.o.m. år 2002 till anpassning av kollektivtrafiken

och den fysiska miljön till funktionshindrades förutsättningar. Statsbidra-

get får användas till fordon, terminaler, hållplatsanläggningar och andra

anläggningar i anslutning till dessa. Medlen kan också användas för in-

formation om resemöjligheter och annan information, som underlättar

funktionshindrades resor. Åtgärderna skall vara mer långtgående än vad

som följer av de föreskrifter som Vägverket har meddelat om handi-

kappanpassad kollektivtrafik, eller de krav i fråga om tillgänglighet, som

kan ställas med stöd av plan- och bygglagen.

Riksdagens beslut om Mer tillgänglig kollektivtrafik (prop.

1996/97:115, bet.1997/98:TU3, rskr.1997/98:10) innebar bl.a. att i den

nya lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektivtrafik infördes även ett

ansvar för trafikhuvudmannen att verka för anpassning av kollektivtrafi-

ken till funktionshindrade. Vidare stiftades en lag (1997:736) om färd-

tjänst samt en lag (1997:735) om riksfärdtjänst. Lagarna ger kommuner

och landsting möjlighet att hantera såväl färdtjänst, riksfärdtjänst som

lokal och regional kollektivtrafik genom trafikhuvudmannen i länet. Av-

sikten var att skapa en drivkraft för samordning och handikappanpass-

ning av kollektivtrafiken. Färdtjänsten skall i fortsättningen i första hand

betraktas som en transportform istället för en bidragsfråga. Riksdagen

beslöt även att handikappolitiken på transportområdet skall utvärderas.

I propositionen (prop. 1997/98:56) Transportpolitik för en hållbar ut-

veckling uttalade regeringen att ytterligare åtgärder krävs för att anpassa

transportsystemet till barns, äldres och funktionshindrades behov av till-

gänglighet, säkerhet och god miljö. En anpassning av kollektivtrafiken

till funktionshindrades behov bör vara ett självklart inslag i en ökad

kundorientering av kollektivtrafiken. Varje del i resekedjan måste vara

tillgänglig för att funktionshindrade skall kunna resa. Regeringen under-

strök betydelsen av en samordning mellan olika trafikslag och trafik-

former.

Regeringen anförde vidare att trafikverken i samverkan med övriga be-

rörda aktörer bör formulera mål och åtgärdsplaner för, samt göra årliga

uppföljningar av anpassningen av transportsystemet till funktionshind-

rade. Gällande föreskrifter från år 1985 om handikappanpassning av kol-

lektiva färdmedel bör ses över. Perspektivet bör vidgas från fokusering

på fordon till att omfatta hela transportsystemet och dess närmiljö. Väg-

verket bör samordna detta arbete med övriga trafikverk samt med Bover-

ket. Regeringen pekade vidare på behovet av ytterligare åtgärder, inte

minst på den interregionala kollektivtrafikens område.

Genom riksdagens beslut (bet. 1997/98:TU10, rskr. 1997/98:266) om

den sist nämnda propositionen beslöts även att en ny myndighet, Rikstra-

fiken, skulle inrättas den 1 juli 1999. Myndigheten skall från ett kund-

orienterat perspektiv verka för ett samordnat kollektivtrafiksystem. Inom

ramen för denna uppgift skall Rikstrafiken verka för att anpassningen av

kollektiva färdmedel till funktionshindrades behov samordnas mellan

samtliga trafikslag. Denna uppgift låg tidigare på Vägverket. Rikstrafiken

har även fått i uppdrag att klarlägga hur ansvaret för arbetet med att an-

passa kollektivtrafiken till funktionshindrade skall fördelas.

Tillståndet inom transportsektorn

I enlighet med vad som anfördes i propositionen Mer tillgänglig kollek-

tivtrafik gav Regeringen den 19 november 1998 Vägverket, Statens järn-

vägar, Banverket, Kommunikationsforskningsberedningen, Sjöfarts-

verket och Luftfartsverket i uppdrag att genomföra en utvärdering av

handikappolitiken inom transportområdet. Utvärderingen skall inkludera

samtliga trafikslag och transportformer, särskilt kollektivtrafik och färd-

tjänst. En nulägesredovisning och plan för fortsatt utvärderingsarbete

redovisades till regeringen den 30 april 1999. Uppdragstagarna drar i

redovisningen slutsatsen att de utvärderingar, som genomförts t.o.m. år

1993 visar att anpassningen av transportsystemet till funktionshindrades

behov och önskemål, trots stora ansträngningar, varit bristfällig och lång-

sam. Man konstaterar dock att medvetenhet och kunskap om tillgänglig-

hetsfrågor har ökat på 1990-talet, framför allt på kollektivtrafikområdet,

och att dessa frågor successivt integreras i trafikverkens normala verk-

samhet.

Tillgängligheten till flyget för funktionshindrade utvecklas inom ramen

för en allmän strävan att öka bekvämligheten för alla resenärer. Särskilda

satsningar enbart för funktionshindrade görs inte i någon större omfatt-

ning. Problem orsakade av bristfällig teknik övervinns istället genom

personlig service. Resenärer med funktionshinder kan uppfatta tillfälliga

lösningar som diskriminerande. Handikapporganisationerna har pekat på

det obehag och de risker som tillfälliga lösningar eller okunnig personal

kan medföra.

Luftfartsverket kartlägger nu möjligheterna för funktionshindrade att

resa med flyg. Ett besvärligt problem är transport av passagerare som

använder elrullstolar och rullstolsburna passagerare som inte själva kan

förflytta sig i trappan upp till flygplanet eller fram till sittplatsen. Luft-

fartsverket utvecklar och testar nu en kombinerad trappa och personlyft

som skall användas för mindre och medelstora flygplan. Härutöver har

Luftfartsverket genomfört inventeringar för att tillförsäkra att plan- och

bygglagens föreskrifter är uppfyllda på de statliga flygplatserna.

Liksom för luftfarten är sjöfartens regelverk i stor utsträckning inter-

nationellt. Många av de regler som gäller konstruktion och utrustning av

fartyg för att öka tillgängligheten måste därför anpassas internationellt

och förändringsarbetet måste därför ske långsiktigt. Sjöfartsverket deltar

i ett EU-projekt (Handiami), som studerar problem för funktionshindrade

och äldre på passagerarfartyg. Högskolan i Dalarna undersöker hur de

mindre passagerarfartygen i Sverige har anpassats för funktionshindrade.

Utbildning av besättningar, konstruktion eller ombyggnad av termina-

ler, kajer och förbindelseleder har en mera nationell prägel. Åtgärder som

vidtas inom dessa områden kan också få en mera direkt verkan för funk-

tionshindrade resenärer. För att hela resan skall fungera för alla resande-

kategorier måste såväl fartyg som hamn- och kajanläggningar ha en god

tillgänglighet. För att kunna vidta effektiva åtgärder för att öka tillgäng-

ligheten för funktionshindrade måste ett bredare underlag inhämtas på en

mängd områden. Det gäller tillgängligheten till befintliga fartyg och

hamnar, resandets omfattning och sammansättning samt pågående arbe-

ten kring Östersjön samt inom EU.

Sjöfartsverket planerar att inrätta rådgivande grupper i Stockholm,

Göteborg och Malmö för samverkan med representanter för funktions-

hindrade, redare, terminal- och hamnägare m.fl. med avseende på till-

gänglighet för funktionshindrade på passagerarfartyg.

Från 1980-talet och framåt har det genomförts många åtgärder för att

öka tillgängligheten till tågtrafiken. I dag finns det plats för en eller flera

passagerare i rullstol på alla Intercitytåg, X2000-tåg och pendeltåg. Fler-

talet tåg har hjälpmedel i form av ledstänger, halkfria ytor, konstraste-

rande färg, larmknappar vid markerade säten, självöppnande dörrar mel-

lan vagnarna m.m. Inbyggda liftar finns på alla Intercity- och X2000-tåg.

Rörliga liftar på perrongerna finns på 1/3 av intercitystationerna och på

fem procent av länstrafikstationerna. Ramper saknas i allmänhet på både

tåg och stationer. Lokaltågen i Göteborg kommer dock att förses med

manuella ramper. Utvecklingen går mot användning av vagnar med låg-

golvsentréer.

De flesta stationerna har i dag parkeringsrutor för funktionshindrade,

trappfria utgångar till och passager mellan perronger, handikappan-

passade toaletter och skyltar anpassade för synskadade. I Banverkets

stomnätsplan och i länsplanerna ingår ytterligare åtgärder för att göra

resandet enklare för personer med funktionshinder. Trappfria gångför-

bindelser till plattformar och satsning på nya resecentra ger förbättringar

för funktionshindrade. I stomnätsplanen och länsplanerna ingår sådana

satsningar på 26 orter, vartill kommer nya resecentra för orter längs den

kommande Botniabanan. Banverket bedömer att man i första hand bör

anpassa biljettautomater samt informations- och IT-system, skapa trapp-

fria gångförbindelser till och från plattformar samt höja plattformar för

att underlätta ombordstigning.

När tunnelbanan började byggas i Stockholm togs liten hänsyn till

funktionshindrade. Efter omfattande ombyggnader är i dag nästan alla

tunnelbanestationer tillgängliga för passagerare med rullstol. I vagnarna

ropas nästa hållplats ut och vid störningar i trafiken meddelas också an-

ledningen till förseningen. Utvecklingsarbete pågår för att eliminera vissa

problem med stora avstånd mellan perrong och tåg.

Spårvagnar finns i Göteborg, Norrköping och Stockholm. Ett problem i

spårvägstrafiken är de stora höjdskillnaderna mellan hållplats och fordon.

I Göteborg och Norrköping kompletteras nu spårvagnarna med låg-

golvsmellandelar. För det nya spårvägssystemet i Stockholm tillämpas

av- och påstigning i ett plan.

Funktionshindrade upplever ofta problem med att röra sig i gatumiljön.

Slarvigt parkerade cyklar på gångbanor och trottoarer ställer ofta till pro-

blem. Syn- och hörselskadade har vid blandad gång- och cykeltrafik svårt

att upptäcka cyklar och mopeder. Vägen till och från hållplats, med nivå-

skillnader, ojämnheter och lutningar, kan utgöra problem för många

rörelsehindrade. Det är tungt att själv rulla en rullstol längre sträckor och

många har också svårt att gå långa sträckor. Avståndet till hållplatsen har

ofta en avgörande betydelse för om man åker kollektivt eller ej. En stor

andel av äldres singelolyckor beror på dåligt underhåll av gångbanor och

trottoarer. Kunskapen om trafiksäkerhet för funktionshindrade bör höjas.

Funktionshindrade fotgängare upplever problem i form av ojämnheter i

gatubeläggning, kantstenar utan eller med otillräcklig avfasning, gång-

vägar med branta ramper eller trappor, avsaknad av ledstråk, skyltar och

lyktstolpar placerade i gångstråk samt framkomlighetsproblem på grund

av dålig vinterväghållning. Endast ett fåtal kommuner har avfasade trot-

toarkanter vid alla markerade övergångsställen. En sänkning av alla kant-

stenar vid övergångsställen längs det statliga vägnätet beräknas emeller-

tid vara fullt genomförd år 2001. Även rastplatser längs det statliga väg-

nätet skall anpassas till funktionshindrade.

För funktionshindrade som vill resa med kollektivtrafiken kan proble-

men börja redan när det gäller att få tillgång till information om olika

resmöjligheter. Funktionshindrade behöver ofta en detaljerad, tillförlitlig

och korrekt information för att kunna bedöma om resan över huvud taget

är möjlig att genomföra. En rullstolsburen person måste t.ex. i förväg

kunna veta om det går att ta sig in i fordonet, om det finns anpassade

toaletter på stationen osv. För hörselskadade är det viktigt att hållplatsut-

rop och meddelanden visas på en display som är möjlig att läsa även för

den som inte har perfekt syn. För synskadade är det viktigt att informa-

tionen ropas ut. Som exempel på goda lösningar kan det nämnas att det i

en del städer finns också hållplatsinformation i realtid om nästa avgångs-

tid och annan viktig information. Tågplusguiden Serviceinfo är ett ut-

vecklingsprojekt där information om resekedjans standard, t.ex. om till-

gång till hissar, toaletter och rullstolsplatser, skall kunna ges till funk-

tionshindrade och andra med särskilda informationsbehov.

Alla nya tätortsbussar och servicelinjebussar har i enlighet med Väg-

verkets föreskrifter rullstolsplatser, stora destinationsskyltar, ledstänger i

kontrasterande färger, halkfria golv, markerade säten för funktionshind-

rade etc. Införande av låggolvsbussar underlättar i väsentlig utsträckning

av- och påstigning för rörelsehindrade men problemen för rullstolsburna

människor att ta sig ombord kvarstår i förvånansvärt hög omfattning.

Synskadade har ofta problem med att veta vilken buss som kommer in till

hållplatsen. För personer med allergier eller överkänslighet innebär det

problem att åka buss beroende på dofter, avgaser, rökning och pälsdjur.

Svenska Lokaltrafikföreningen och Bussbranschens Riksförbund arbetar

med projektet Buss 2000, som syftar till att ge rekommendationer om

funktionella krav på bussar vid upphandling. Tillgängligheten för funk-

tionshindrade är ett av flera prioriterade områden.

I Vägverkets nationella program för kollektivtrafik på väg för åren

1998 2007 tas bl.a. handikappfrågor upp. Under den senare delen av år

1998 har Vägverket börjat fördela det statsbidrag på 1,5 miljarder kronor

som avsatts till åtgärder med syfte att göra den lokala och regionala

kollektivtrafiken mer tillgänglig för funktionshindrade. Runt om i landet

pågår, i samverkan med kommuner och trafikhuvudmän, ett omfattande

arbete med att finna former för bättre samordning mellan kollektivtrafi-

ken och färdtjänsten. Många utvecklingsprojekt finansieras av Kommu-

nikationsforskningsberedningen. Under senare tid har ett nytt taxifordon

utvecklats, vars flexibilitet möjliggör utveckling av nya trafiklösningar.

Det provas nu på flera håll i landet.

Många trafikhuvudmän har utarbetat handikapp- eller tillgänglighets-

program, som beskriver åtgärder för att öka tillgängligheten till den

lokala och regionala kollektivtrafiken. Storstockholms Lokaltrafik pekar i

sitt program för ökad tillgänglighet på samarbete, utbildning,

vägvisning, hissar, rulltrappor, låggolvsbussar, hållplatsutrop, ramper,

plattformar, samordning och information som prioriterade

verksamhetsområden.

Mål och prioriteringar

Regeringen anser att persontransportsystemen måste tillgodose höga krav

på tillgänglighet för funktionshindrade och andra grupper med särskilda

behov. För att kunna åstadkomma detta bör tillgängligheten till transport-

systemet fortlöpande förbättras och beaktas vid all planering, upphand-

ling och drift. Transportsystemet som helhet och dess olika delar, som

trafikslag, infrastruktur, färdmedel, trafik, information och annan service

måste ha en sådan kvalitet och samordning, att man kan resa från dörr till

dörr under värdiga, säkra och komfortabla former.

Trots mångåriga ambitioner och insatser är behovet av åtgärder för

ökad tillgänglighet för funktionshindrade ännu påtagligt, framför allt på

kollektivtrafikens område. I regeringsdeklarationen år 1998 anförde

statsministern bl.a. att tillgängligheten till offentliga lokaler och kollek-

tivtrafiken skall förbättras. För att driva på utvecklingen på kollektiv-

trafikområdet krävs en tydligare politisk målsättning och ett samordnat

arbete för en fortlöpande och systematisk förbättring av tillgängligheten.

Arbetet för ökad tillgänglighet bör därför vägledas av att kollektivtrafi-

ken bör vara tillgänglig för funktionshindrade år 2010.

Med beaktande av att det år 2010 har gått ca 30 år sedan lagen om

handikappanpassad kollektivtrafik trädde i kraft, är detta en väl tilltagen

tidsrymd för att åstadkomma en tillgänglig kollektivtrafik. Med hänvis-

ning till statsbidraget på 1,5 miljarder kronor till anpassning av den

lokala och regionala kollektivtrafiken för år 1998 t.o.m. år 2002 bedömer

dock regeringen att stora delar av denna trafik bör kunna vara tillgänglig

redan år 2003. Åtgärder för ökad tillgänglighet till kollektivtrafik i tät-

orter och i andra relationer där utbud och resande är omfattande bör

därför prioriteras.

Det är emellertid inte möjligt att tillgodose alla tänkbara krav på ökad

tillgänglighet. Regeringen har i dag inte underlag för att i detalj bedöma

vilka åtgärder, som behöver vidtas och därför heller inte tillräckligt

underlag för att bedöma vad det kan komma att kosta. Därför behövs en

behovs-, åtgärds- och kostnadsanalys, som kan ligga till grund för en

tids- och resursmässig prioritering, inom ramen för den trafikslagsöver-

gripande planeringen. En utgångspunkt vid planeringen bör vara att, så

långt det är tekniskt möjligt och ekonomiskt rimligt, åstadkomma en så

god tillgänglighet som möjligt. Angivna årtal skall härvid betraktas som

utgångspunkter för denna planering och inte som ett löfte från staten att

finansiera alla åtgärder, som kan komma att behöva genomföras för att

uppnå ett tillgängligt transportsystem.

Ansvaret för att driva på utvecklingen mot ökad tillgänglighet ligger

inom ramen för verkens sektorsansvar. En viktig uppgift är att se över

befintliga föreskrifter. Gällande föreskrifter för anpassning av kollektiva

färdmedel, som nu administreras av Vägverket, är oförändrade sedan

mitten av 1980-talet. Dessa bör ses över, kompletteras och skärpas för att

intentionerna i lagstiftningen skall kunna förverkligas. Föreskrifterna

måste ge utrymme för nya och alternativa lösningar och får inte utformas

så att de förhindrar en önskad teknisk utveckling. Det är även angeläget

att det sker en utveckling som går utöver de formella kraven i lagar och

föreskrifter. Här krävs att ansvariga myndigheter driver på mot och un-

derlättar för en sådan utveckling.

När det gäller färdtjänsten, som i dag ses som en del i

kollektivtrafiken, har regeringen inte underlag för att nu föreslå några

förändringar i nuvarande lagstiftning. I det tidigare nämnda uppdraget att

utvärdera handikappolitiken inom transportområdet har dock regeringen

särskilt pekat på behovet av en utvärdering av färdtjänsten. Regeringen

har givit Vägverket i uppdrag att redovisa tillståndet och utvecklingen

inom färdtjänsten till den 30 september år 2000.

Planering för ökad tillgänglighet

Utveckling av och åtgärder för en ökad tillgänglighet bör årligen redovi-

sas inom ramen för verkens sektorsrapporter. Detta görs redan i viss ut-

sträckning. En viktig del i sektorsrapporterna är utvecklingen på kollek-

tivtrafikområdet. Det är därför angeläget att trafikhuvudmän, operatörer

och andra aktörer för respektive sektorsansvarigt verk redovisar de åtgär-

der, som man vidtagit för att göra kollektivtrafiken mer tillgänglig. En

årlig uppföljning av god kvalitet kräver dock att nuvarande statistiksys-

tem förbättras. Underlag till en sådan förbättring kan vara den rapport,

Statistik om kollektivtrafik, som Statens institut för Kommunikation-

analys (SIKA) nyligen har överlämnat till regeringen. Rapporten är ett

resultat av ett utvecklingsprojekt som SIKA har lett i samarbete med bl.a.

branschorganisationer och med stöd av Kommunikationsforskningsbe-

redningen (KFB).

Förutom den sektorsvisa redovisningen anser regeringen att det är an-

geläget med en trafikslagsövergripande redovisning av tillgängligheten

till kollektivtrafiken. En sådan bör kunna baseras på den redovisning,

som lämnas av de sektorsansvariga verken. Lägesredovisningen bör även

åtföljas av en bristanalys och en plan med förslag till åtgärder. Rikstrafi-

ken bör därför ges i uppdrag att i samråd med sektorsansvariga verk

överväga behov och inriktning av, samt former för en samlad och trafik-

slagsövergripande lägesbeskrivning, bristanalys och åtgärdsplan på na-

tionell nivå för ökad tillgänglighet till kollektivtrafiken. Utgångspunkter

bör bl.a. vara det arbete med utveckling av de transportpolitiska målen

som nu utförs av SIKA. En trafikslagsövergripande åtgärdsplan kan dels

vara ett instrument för planering och prioritering av åtgärder mot befint-

liga brister i tillgängligheten, dels bidra till att en god tillgänglighet

byggs in från början i transportsektorns olika delar.

I arbetet med en sådan plan bör inledningsvis prioriteras kollektivtrafik

med stort utbud och resande. Regeringen har tagit ett första steg genom

att ge Rikstrafiken i uppdrag att i samråd med andra myndigheter och

branschorgan överväga behov och inriktning av samt former för en sam-

lad och trafikslagsövergripande lägesbeskrivning, bristanalys och sam-

ordnade årgärdsplaner för ökad tillgänglighet för funktionshindrade på

lokal, regional och nationell nivå. Uppdraget skall redovisas den

31 december 2000.

Behov av planering och samordning finns även på lokal nivå. I tätorter

handlar mycket om hur gator, gångvägar etc. bör utformas för att funk-

tionshindrade på ett säkert och komfortabelt sätt skall kunna nå olika

målpunkter inklusive kollektivtrafikens hållplatser och bytespunkter. Ef-

tersom utformningen av den lokala miljön och bebyggelsen i hög grad

påverkar möjligheterna att åstadkomma tillgänglighet med transportsys-

temet, är samordnade åtgärder för ökad tillgänglighet till bebyggelse och

transportsystem av stor betydelse, inte minst på lång sikt. Samordnade

åtgärder är sannolikt också mer kostnadseffektiva. Boverket och Vägver-

ket bör därför, i samråd Svenska Kommunförbundet och andra berörda

parter, överväga hur samordnade åtgärder för ökad tillgänglighet till be-

byggelse- och transportsystem skall kunna utvecklas och införlivas i den

kommunala planeringsprocessen. Ett alternativ är att dessa frågor

integreras i de tillgänglighetsprogram för åtgärder i den offentliga miljön,

som regeringen uppmanar kommunerna att ta fram (se avsnitt 7.1).

Boverket har sedan tidigare i uppdrag att verka för samordning av

trafikmiljön med handikappanpassningen av färdmedlen.

Planeringen för ökad tillgänglighet bör ske i samverkan med handi-

kappsorganisationer. En tidig medverkan i planeringsprocessen kan före-

bygga misstag, som kan bli kostsamma att rätta till i efterhand. De sek-

torsansvariga verken på transportområdet har redan byggt upp eller håller

på att bygga upp ett organiserat samarbete med funktionshindrades orga-

nisationer på nationell och regional nivå. Brukarmedverkan vid planering

på lokal nivå förekommer i varierande utsträckning. Det är viktigt att

formerna för funktionshindrades medverkan utvecklas och att erfarenhe-

ter från närliggande områden tas tillvara. Så har t.ex. Boverket i uppdrag

att tillsammans med bl.a. Vägverket utveckla metoder för hur barns och

ungdomars inflytande skall förverkligas i kommunerna i frågor som rör

samhälls- och trafikplanering. Inom ramen för det tidigare nämnda upp-

draget om utvärdering av handikappolitiken på transportområdet skall

Statskontoret bl.a. beskriva och värdera funktionshindrades delaktighet

och inflytande vid utformning, planering och drift av olika transportsys-

tem.

Tillgänglighetskrav på infrastruktur

En deklaration om tillgänglighet till transportservice och infrastruktur

(Charter on access to transport services and infrastructure) antogs vid det

internationella transportministermötet, ECMT, i maj år 1999 i Warszawa.

Deklarationen som även skrevs under av Sverige understryker rege-

ringarnas ansvar för att all ny infrastruktur görs tillgänglig för funktions-

hindrade. Deklarationen är i likhet med FN:s standardregler inte juridiskt

bindande, men den förpliktar regeringarna att leva upp till dess innehåll.

I deklarationen uttalas bl.a.:

- för rullstolsburna, åtgärder för andra grupper av att offentliga medel

får användas till nationella eller internationella investeringar i infra-

struktur endast om höga krav på tillgänglighet för funktionshindrade

uppfylles,

- att funktionshindrade och andra experter på tillgänglighet för funk-

tionshindrade skall höras tidigt i och under hela planeringsprocessen,

- att tillgänglighetskraven, som ett minimum, skall inkludera full till-

gänglighet rörelsehindrade samt syn- och hörselskadade.

Regeringen har uppdragit åt Statens Institut för Kommunikationsana-

lys, Banverket, Vägverket, Sjöfartsverket och Luftfartsverket att gemen-

samt genomföra en nationell strategisk analys som underlag för regering-

ens kommande proposition om transportinfrastrukturen för åren 2002

2011. I uppdraget har bl.a. ingått att belysa hur tillgängligheten till trans-

portsystemet kan förbättras för barn, äldre och funktionshindrade. Den

nationella strategiska analysen avrapporterades i november år 1999.

Regeringen avser att behandla bl.a. frågor om tillgänglighet till

infrastrukturen i nämnda proposition.

Tillgänglighetskrav på färdmedel

Föreskrifterna för handikappanpassning av färdmedel i kollektivtrafiken

administreras av Vägverket. De omfattar bestämmelser för olika typer av

färdmedel inom alla transportslag. De första föreskrifterna trädde i kraft

år 1982 och har för de flesta färdmedel varit oförändrade sedan år 1985.

Den senaste ändringen gäller bussar och infördes år 1989. Det är nu

högst angeläget med en översyn, skärpning och komplettering av

föreskrifterna.

Förändringar i regelverken bör göras på ett sådant sätt att hänsyn tas

till internationella överenskommelser och samarbete, inte minst på sjö-

farts- och luftfartsområdena. Det internationella samarbetet inom ramen

för COST-projekten 322 och 335 utgör en viktig utgångspunkt för Väg-

verket och Banverket i arbetet med svenska föreskrifter på väg- och järn-

vägsområdena. Det kan tilläggas att sedan 1990-talets början har det

inom EU pågått ett arbete med att ta fram ett direktiv med föreskrifter om

typgodkännande av bussar. Sverige deltar i detta arbete. I nuvarande för-

slag till direktiv ingår bl.a. tekniska krav, som syftar till att öka tillgäng-

ligheten för funktionshindrade. Det är emellertid osäkert om och när ett

beslut om ett direktiv kan föreligga. Regeringen anser därför att Sverige

bör förbereda nya föreskrifter även för bussar, men att utformning och

införande bör ske med viss hänsyn tagen till klassifikationer och krav-

nivåer i nuvarande förslag till direktiv så att nya svenska regler inte

onödigtvis försvårar ett införande av ett bussdirektiv med den inriktning

som det kan förväntas få.

Utgångspunkt för översynen skall enligt vad regeringen tidigare anfört

vara att kollektivtrafiken i allt väsentligt bör vara tillgänglig för funk-

tionshindrade år 2010. Nya föreskrifter bör därför utformas med utgångs-

punkt i att huvuddelen av de färdmedel, som används i kollektivtrafiken

bör vara anpassade senast till detta år. Därvid bör uppmärksammas de

stora tekniska framsteg, som gjorts sedan lagen (1979:558) om en handi-

kappanpassad kollektivtrafik trädde i kraft år 1980. Således skall vid

föreskriftsarbetet beaktas de förbättringar för tillgängligheten som är

möjliga genom lågt golv i bussar, spårvagnar och tåg, ramper och liftar

för olika färdmedel, IT-teknik etc.

Med anledning av nuvarande statsbidrag till en mer tillgänglig lokal

och regional kollektivtrafik anser regeringen att man i första hand bör

införa skärpta föreskrifter på detta område. Utgångspunkten för över-

synen bör vara att huvuddelen av de färdmedel som används i denna typ

av trafik bör vara tillgängliga för funktionshindrade fr.o.m. år 2003.

Eftersom praktiskt taget alla bussar som sätts in i tätortstrafik nu är av

låggolvstyp så bör möjligheten vara mycket god att, med små ekono-

miska insatser, ge människor med rollator eller som färdas i rullstol till-

gänglighet till dessa bussar. Erfarenheten har dock visat att avstånden

mellan låggolvsbuss och hållplats i praktiken oftast är för stora för att

dessa människor utan hjälp skall kunna ta sig in i och ut ur fordonen. På

sina håll, såväl utomlands som i Sverige, har man börjat att använda ram-

per på låggolvsbussar för att möjliggöra för människor som använder

rollator eller rullstol att nyttja busstrafiken. Vägverket bör överväga om

ramper på alla tätortsbussar eller hållplatser anordnade för bra anslutning

mot bussen bör införas som generell lösning och tvingande föreskrift.

Regeringen anser att så få undantag som möjligt från kraven på till-

gänglighet bör accepteras. För delar av den regionala och interregionala

kollektivtrafiken bör dock vissa undantag kunna medges. Det kan t.ex.

handla om områden och relationer med litet resandeunderlag. Efter-

frågestyrd trafik med mindre fordon kan här erbjuda bättre lösningar

både för resenär och trafikhuvudman än en fullständig anpassning av alla

bussar. Dålig vägstandard samt behov av att transportera gods kan vara

ytterligare skäl, som talar emot att införa låggolvsbussar i denna typ av

trafik. För vissa delar kan också en längre anpassningstid behöva

medges.

Med dagens långa livslängd på färdmedel kommer det att ta lång tid

innan alla otillgängliga bussar, tåg och spårvagnar är ersatta med nya och

tillgängliga. Åtgärder måste därför vidtas så att anpassningen går fortare.

Det kräver åtgärder även på färdmedel, som redan är i drift. Föreskrif-

terna skall därför avse både nya och äldre fordon. Det är i linje med hur

Transportrådet ställde krav på anpassning av fordon som hade registre-

ringsbesiktats flera år innan föreskrifterna infördes. Medlemskapet i EU

kräver dock att vederbörlig hänsyn tas till de begränsningar som kan följa

av gemenskapslagstiftningen med avseende på införande av föreskrifter

för befintliga fordon.

Som ett första steg har regeringen gett Vägverket i uppdrag att i sam-

arbete med Banverket, Luftfartsverket, Sjöfartsverket och Rikstrafiken

och i samråd med övriga berörda parter se över nuvarande Föreskrifter

om Handikappanpassad Kollektivtrafik (Transportrådet TPRFS

1985:10). Senast den 31 december 2000 skall Vägverket presentera ett

för uppdragstagarna gemensamt förslag till nya föreskrifter, tidtabell och

kostnader för deras genomförande.

Alla delar i en resekedja måste vara tillgängliga för att en resa skall

vara möjlig att genomföra. Det är därför viktigt att man vid utformningen

av nya föreskrifter är medveten om att färdmedlen endast utgör en del av

helheten, tillsammans med infrastruktur, informationssystem, trafik,

övrig service m.m. Det är vidare viktigt att nya föreskrifter utformas på

ett sådant sätt att en teknisk utveckling inte onödigtvis försvåras.

Tillgänglighetskrav på trafik och tjänster

Tillgängligheten till transportsystemen kan delvis ses som en tjänste- och

servicefråga. En förutsättning för en utveckling mot ökad tillgänglighet

är att de människor som är involverade i utformning, planering och drift

av transportsystemet har en hög medvetande- och kunskapsnivå om funk-

tionshindrades problem och förutsättningar samt om vilka möjligheter till

åtgärder som finns för att öka tillgängligheten. Berörda myndigheter bör

medverka till att höja medvetande- och kunskapsnivån om dessa frågor,

t.ex. via utbildningsinsatser, såväl inom den egna myndigheten som inom

transportsystemet som helhet. Där kunskap saknas är det myndigheternas

skyldighet att ta initiativ till forsknings- eller utvecklingsprojekt, som

kan bidra till att dessa luckor fylls.

Kommunikationsforskningberedningen har här ett särskilt ansvar för att

sådana insatser genomförs och även resurser till sitt förfogande för

ändamålet.

En helhetssyn på resandet, inte minst från ett resenärsperspektiv, är en

nödvändig del i utvecklingen mot ökad tillgänglighet. De detaljerade tek-

niska föreskrifterna för infrastruktur och fordons utformning och till-

gänglighet behöver kompletteras med trafikslagsvisa och trafikslagsöver-

gripande funktionskrav och rekommendationer, som på ett bättre sätt än

dagens föreskrifter avspeglar resenärernas behov av att kunna resa från

dörr till dörr. Kraven bör även inkludera kopplingen till den byggda mil-

jön.

Nästan all lokal och regional kollektivtrafik upphandlas i dag i konkur-

rens mellan olika operatörer. Upphandlingen görs av trafikhuvudmännen

i länen. Till detta kommer den flygtrafik, som kommunerna upphandlar.

Interregional kollektivtrafik upphandlas av staten via Rikstrafiken. Det

handlar om trafik, som inte kan bedrivas på kommersiella villkor eller

betalas av trafikhuvudmännen. Det handlar i huvudsak om tågtrafik, men

det förekommer även upphandling av sjöfart, buss- och flygtrafik.

Regeringen anser att det vid all upphandling av kollektivtrafik, skol-

skjutsar, sjukresor, färdtjänst, värnpliktsresor m.m. bör ställas krav på att

färdmedel, trafik, infrastruktur, information och övrig service skall vara

tillgängliga och att personal med kundkontakt skall ha viss utbildning om

funktionshindrades specifika behov och hur man kan ge god service till

dessa grupper. Staten skall vara ett föredöme även på detta område.

Rikstrafiken bör därför vid upphandling av trafik ställa höga krav på till-

gänglighet för funktionshindrade. En hög och jämn kvalitet på resans

olika delar är av stor betydelse för funktionshindrades resande. En viktig

frågeställning är också hur en hög och jämn kvalitetsnivå skall kunna

garanteras och vidmakthållas. Det är viktigt att Rikstrafiken beaktar kva-

litetsfrågorna vid sin upphandling och utveckling av upphandlingsproces-

sen.

En hög och tillförlitlig tillgänglighet till persontransportsystemen, för

funktionshindrade och andra grupper med särskilda behov, kräver att

man arbetar med både "hårda" och "mjuka" faktorer. Det är en

förutsättning för att vi skall kunna förverkliga visionen om ett

transportsystem för alla.

7.5 Bilstöd

Riksrevisionsverket (RRV) fick år 1998 i uppdrag av regeringen att ge-

nomföra en översyn av bilstödet och kartlägga stödets organisation, be-

dömnings- och beslutsprocesser, bilstödets koppling till andra individu-

ella stödformer samt möjligheterna att prognostisera medelsbehovet.

RRV skulle också redovisa olika alternativ till stödets framtida omfatt-

ning och tekniska konstruktion. RRV:s rapport bereds nu i Regerings-

kansliet. Regeringen avser att återkomma i frågan om bilstöd.

7.6 Alternativ telefoni

Regeringens bedömning: Alternativ telefoni bör i ökad utsträckning

anpassas till ny teknik. Anslaget bör tillföras ytterligare medel.

Socialstyrelsen får i uppdrag att utveckla bidragsregler för en ny an-

slagskonstruktion samt utvärdera och följa upp effekterna för bru-

karna.

Bakgrund

Enligt telelagen (1993:597) skall alla få tillgång till teletjänster på likvär-

diga villkor. I propositionen Översyn av telelagen (prop. 1996/97:61)

angav regeringen att funktionshindrades behov av goda telekommunika-

tioner liksom tidigare skall tillgodoses genom statlig upphandling, genom

tillståndsvillkor och genom fortsatt stöd till forskningsinsatser. Post- och

telestyrelsen (PTS) har ett helhetsansvar som sektorsmyndighet för upp-

handlingen. Anslaget är utformat så att PTS kan prioritera mellan olika

post- och teletjänster och föra över medel mellan områdena. Myndighe-

ten kan år från år prioritera viktiga delområden. För budgetåret 2000

uppgår anslaget till 157 miljoner kronor. Ett flertal tjänster upphandlas

och drivs enligt avtal bl.a. nummerupplysning för synskadade, förmed-

lingstjänst för texttelefoni, befordran av blindskriftsförsändelser mellan

synskadade och från institutioner, utsträckt lantbrevbärarservice samt

drift av databasen Fruktträdet för personer med funktionshinder. För när-

varande bedrivs en provisorisk förmedlingstjänst för bildtelefoni.

Teknisk utveckling öppnar nya möjligheter

Personer som är döva, hörselskadade, dövblinda eller talskadade har

möjlighet att få texttelefonutrustning. Statsbidrag betalas ut till lands-

tingen som förskriver texttelefonutrustningen. Socialstyrelsen

administrerar statsbidraget. I dag betalas ersättningen till landstingen

kvartalsvis i efterskott för den utrustning som förskrivits.

Sjukvårdshuvudmannen har enligt hälso- och sjukvårdslagen skyldig-

het att tillhandahålla hjälpmedel. Texttelefonutrustning har haft en sär-

ställning och inte hanterats på samma sätt som andra hjälpmedel. Den

senaste tioårsperioden har inneburit en snabb utveckling av alternativ

telefoni. Fler texttelefonmodeller har kommit ut på marknaden. Datorer

med texttelefonprogram har börjat användas och bildtelefoni eller video-

telefoni, begrepp som används synonymt, har utvecklats de senaste åren.

Datortekniken med möjlighet till förstorande system och punktskrifts-

display har givit dövblinda personer möjligheter att kommunicera och

delta i informationsutbyte som inkluderar databaser och Internet.

Det behövs särskild kompetens för att förskriva telefoniutrustning till

dövblinda personer. Ett nära samarbete med syncentralen, SIH:s konsu-

lenter, särskilda resurscenter m.fl. är nödvändigt. Även inom Föreningen

Sveriges Dövblinda (FSDB) finns samlade kunskaper och erfarenheter.

Det krävs särskilda satsningar för att brukaren skall kunna lära sig sin

utrustning. Landstingen har idag utbildningsansvaret. och får statsbidrag

för att täcka en del av kostnaderna för utbildning av dövblinda personer.

Socialstyrelsen har under åren 1998 och 1999 bedrivit försöksverk-

samhet med bildtelefoni och dokumenterat erfarenheterna i rapporten,

Uppföljning av försöksverksamhet med bildtelefoner erfarenheter av

förskrivning. Socialstyrelsen har också gjort en översyn av konstruktio-

nen av statsbidraget till textelefoner m.m. för att hitta en lämplig och

hållbar finansiering. Utredningens resultat presenterades i rapporten

Statsbidrag till texttelefoner m.m. en översyn.

Handikappaspekter i standardiseringsarbetet

PTS leder en standardiseringsgrupp, AG 9, inom området telekommuni-

kation och handikapp med uppgift att öka medvetenheten och kunskapen

om funktionshindrades behov av standardisering av teletjänster och ter-

minaler. Gruppen skall säkra att handikappaspekterna beaktas i det natio-

nella och internationella standardiseringsarbetet. Informationstekniska

standardiseringen (ITS) håller sekretariat för AG 9 på uppdrag av PTS.

Medlemmarna kommer från industriföretag, handikapporganisationer och

myndigheter.

Forskning

Kommunikationsforskningsberedningen (KFB), Närings- och teknikut-

vecklingsverket (NUTEK) och Hjälpmedelsinstitutet (HI) samordnar till-

sammans forsknings- och utvecklingsprogrammet "IT för funktionshind-

rade och äldre". Avsikten är att programmet skall pågå under en treårspe-

riod med en årlig budget på 10 miljoner kronor. Programmets målsätt-

ning är att ge personer med funktionshinder praktiska möjligheter till

kommunikation, interaktion och ökad livskvalitét genom användning av

IT och de möjligheter som informationstekniken kan skapa och

medverka till.

Skälen för regeringens bedömning

Ökad satsning på teknisk utveckling

En ökad ekonomisk satsning är nödvändig med hänsyn till den teknikut-

veckling som sker inom området. Behovet av ett riktat statsbidrag till

utrustning för alternativ telefoni är lika angeläget som hittills och bör

därför kvarstå. Att kunna fjärrkommunicera är en grundläggande förut-

sättning för att leva ett socialt liv och vara delaktig i samhället. Det är

också nödvändigt för att kunna larma räddningspersonal i en nödsitua-

tion. Utrustning för fjärrkommunikation till personer med funktionshin-

der som behöver alternativ till den vanliga (tal)telefonen är i ett expansivt

utvecklingsskede och behöver därför regleras genom särskilda bestäm-

melser och bekostas av riktade statsbidrag.

Förmedlingstjänst för bildtelefoni permanentas

Teknikutvecklingen inom området möjliggör att även annan kommuni-

kation än textbaserad telefoni kan tillgodoses. Bildtelefoner har utveck-

lats av så god kvalitet att de kan förmedla teckenkommunikation. För-

söksverksamhet, genomförd på initiativ av Socialstyrelsen, har givit erfa-

renhet av förskrivning av sådan utrustning. Tillgång till bildtelefon har i

uppföljningen av försöksverksamheten visat sig vara särskilt betydelse-

full för eleverna vid Åsbackaskolan, en specialskola för döva barn med

utvecklingsstörning.

Post- och telestyrelsen har utvecklat en förmedlingstjänst för bildtele-

foni. Tjänsten är mycket efterfrågad och kommer efter upphandling att

permanentas.

Fortsatt utveckling

Under en övergångsperiod och i avvaktan på att utrustning utvecklas,

som kan förmedla såväl text som tal och bild och dessutom kan presen-

tera text i punktskrift, finns behov av dubbel utrustning för vissa perso-

ner. Särskilda resurser måste inriktas på att bevaka att inte särskilt

sårbara grupper som t.ex. dövblinda lämnas vid sidan i den utveckling

som sker. Sveriges Dövas Riksförbund har sedan år 1988 haft

ekonomiskt stöd för att tillsammans med tekniker och teleoperatörer

utveckla videotelefonkommunikation med inriktning på teckenspråket.

Att kunna kommunicera med föregångarna till detta system i form av

texttelefoni, taltelefoni och videotelefoni från samma system är en

förutsättning för lyckad introduktion på marknaden. Regeringen avser att

under året presentera en proposition om IT-frågor. I denna kommer bl.a.

frågan om bredband att tas upp, vilket har betydelse även i utvecklingen

av alternativ telefoni.

Även annan teknisk utveckling och trender i samhällsutvecklingen har

betydelse för vad som sker på området alternativ telefoni. Resultaten av

en undersökning som genomförts under 1999 på uppdrag av Post- och

telestyrelsen Funktionshindrades tillgång till och utnyttjande av tele-

tjänster, kan sammanfattas på följande sätt. Utbildning, arbete och högre

inkomst leder till att man använder många olika teletjänster. Det är t.ex.

de som förvärvsarbetar eller studerar som i störst utsträckning anger mo-

bil texttelefoni som mycket viktig för att underlätta och kompensera för

funktionshinder. Yngre hörselskadade/döva personers efterfrågan på mo-

bila texttelefoner bekräftas av erfarenheterna från Socialstyrelsens utred-

ning.

Tillgänglighet vid upphandling

I avsnittet 7.3 redogörs för hur viktigt det är att hänsyn tas till begreppet

Design för alla i arbetet med bl.a. internationell standardisering. Att be-

vaka att generell tillgänglighet tas med i utvecklingsarbete och upphand-

ling inom telekommunikation och informationsteknologi har stor bety-

delse för den framtida situationen för funktionshindrade. Parallellt med

arbetet att ta fram anpassningar till funktionshinder inom området kom-

munikation (hörsel, hörsel/syn och tal/språk) måste en bevakning av till-

gänglighet för alla aktivt föras fram för att beaktas i den utveckling som

sker generellt inom området. Det är viktigt att ansvariga sektorsmyndig-

heter bl.a. Post- och telestyrelsen bevakar detta.

I Socialstyrelsens uppdrag ingick att uppskatta omfattningen av efter-

frågan vad gäller bildtelefoner samt bedöma till vilka målgrupper, i vil-

ken takt och till vilka kostnader behoven kan tillgodoses under den när-

maste treårsperioden. Socialstyrelsen har genom att tillfråga berörda han-

dikapporganisationer och samtliga landsting försökt få fram ett godtag-

bart underlag. Styrelsen konstaterar dock i översynsrapporten att det är

mycket vanskligt att göra en säker bedömning av det framtida behovet av

bildtelefoner. I bedömningen skulle även hänsyn tas till den fortsatta tek-

nikutvecklingen inom området telekommunikstion.

Ny bidragskonstruktion

Behovet av en bättre fördelningsprincip är uppenbar enligt fakta presen-

terade i Socialstyrelsens utredning. Enligt regeringens bedömning bör

statsbidraget fördelas av Socialstyrelsen till landstingen i förskott enligt

liknande fördelningsprincip som används vid fördelning av statsbidraget

till tolktjänsten för döva. Vid en sådan fördelning skulle nyckeltal som

tar hänsyn till demografiska och andra väsentliga skillnader användas.

Ett sådant bidragssystem skulle ge ökade möjligheter för

huvudmännen att planera för hur landstinget bäst kan tillgodose

brukarens behov och vidareutveckla verksamheten utifrån lokala

förutsättningar. Kostnadsansvaret och ansvaret för verksamheten hålls

samman i ett sådant bidragssystem. En stor fördel med det är att

huvudmannen får ökad kontroll över verksamheten. Det kan vara särskilt

betydelsefullt när det gäller att införa ny teknik. Det kan t.ex. innebära att

det enskilda landstinget bättre kan tillgodose individuella behov i en

brukargrupp med mycket olika förutsättningar och behov. Detta borde

kunna bidra till att förbättra servicen till brukaren.

Nackdelen är att skillnader i utvecklingen mellan landstingen kan upp-

stå. Detta ställer naturligtvis ökade krav på Socialstyrelsen som till-

synsmyndighet att noga följa och utvärdera verksamheten. Det bör bl.a.

ske utifrån ett brukarperspektiv. Socialstyrelsen bör ges möjlighet att

även i fortsättningen utfärda föreskrifter.

Behovet av ett särskilt statligt bidrag öronmärkt till förskrivning av ut-

rustning m.m. för alternativ telefoni kvarstår efter denna förändring och

bör därför bibehållas.

Samlade resurser för utrustning till dövblinda personer

När det gäller utrustning till dövblinda personer bedömer regeringen att

förskrivningsrätten bör samlas regionalt så att flera landsting samarbetar.

Det är synnerligen viktigt att den särskilda kompetens som finns när det

gäller bedömning av dövblinda personers behov av utrustning och utbild-

ning vidareutvecklas. Det sker bäst i en sammanhållen organisation. Det

landsting i respektive region som bedöms vara det mest lämpade ur kom-

petenssynpunkt och som har andra lämpliga förutsättningar bör väljas.

Inom ramen för anslaget avsätts särskilda medel för att tillgodose döv-

blinda personers behov. Antalet dövblinda personer i Sverige uppskattas

till mellan 1 200 och 1 300 enligt 1989 års handikapputredning (SOU

1991:97). Datatekniken har inneburit i det närmaste revolutionära föränd-

ringar i tillgången till information och kommunikation för dövblinda per-

soner. Den utrustning som behövs är förhållandevis kostsam men bör ses

som väl investerade medel.

Aktör i kvalitetsarbetet

Hjälpmedelsinstitutets medverkan när det gäller provning och upphand-

ling av ny utrustning är en förutsättning för att kvalitén skall kunna upp-

rätthållas. Hjälpmedelsinstitutet bör även i fortsättningen ha en framträ-

dande roll i verksamheten och utvecklingen när det gäller alternativ tele-

foni.

7.7 Kommunaldemokrati och valfrågor

Regeringens bedömning: Vallokaler bör vara tillgängliga för perso-

ner med funktionshinder.

Personer med funktionshinder bör ges bättre förutsättningar att

delta i utformandet av den kommunala demokratin.

Att rösta en demokratisk rättighet

Rätten att rösta är en fundamental medborgerlig och demokratisk rättig-

het. Även om allt fler i dag väljer att poströsta är själva valdagen av sär-

skilt stor betydelse för många människor och en symbol för demokratin.

För personer med funktionshinder är det inte självklart att kunna rösta på

valdagen. Många vallokaler, i synnerhet i storstäderna, har bristande till-

gänglighet. Detta försvårar eller omöjliggör för framförallt rörelsehind-

rade att komma in i vallokalen. Alternativet är poströstning eller röstning

genom bud, 14 kap. 2 § vallagen (1997:157). Handikapporganisationerna

vittnar om att detta upplevs som diskriminerande av många. En orsak till

problemen är att många vallokaler återfinns i skolor där bristande till-

gänglighet inte har blivit åtgärdad. Handikappombudsmannen har i un-

dersökningar kommit fram till att i var fjärde skola är det omöjligt för

rullstolsburna att komma fram till huvudentrén. I var tredje skola hindras

de av smala dörrar eller höga trösklar. För synskadade gäller i dag att

Riksskatteverket (RSV) upprättar information inför varje val. Denna

innehåller kuvert med lösa valsedlar. Kuverten har text i punktskrift som

anger vad kuvertet innehåller, t.ex. valsedlar för ett visst parti i riksdags-

valet. Valsedlarna är dock inte i punktskrift eftersom detta enligt RSV

skulle äventyra valhemligheten.

Vallokaler och vallagen

I vallagen (1997:157) föreskrivs att väljare som huvudregel på valdagen

skall rösta i vallokal (9 kap 5 §). Vidare föreskrivs det att kommunen

skall se till att det finns lämpliga lokaler att använda som vallokaler

(9 kap. 4 §). Stockholms valnämnd har i ett brev till RSV påpekat att den

erfarit att ett ökat antal rörelsehindrade i permobil har infunnit sig till

vallokalen utan att ha haft möjlighet att komma in. Nämnden pekar på

den danska vallagen som ger valförrättarna möjligheten att i enskilda fall

ta emot röster utanför vallokalen (Lov nr 271 1987, kap 7 § 49).

I USA finns sedan år 1984 en lagstiftning om tillgänglighet till vallo-

kaler, the Voting Accessibility for the Elderly and Handicapped Act. La-

gen säger i princip att vallokaler skall vara tillgängliga men medger un-

dantag om man efter undersökning funnit att tillgängliga lokaler inte går

att finna. Valförrättarna kan även ta emot röster utanför vallokalen.

Regeringen anser att vallokaler bör vara tillgängliga för personer med

funktionshinder. Undantag bör ske endast när det inte är praktiskt och

ekonomiskt möjligt att välja sådana lokaler. Regeringen har den 17 feb-

ruari 2000 beslutat tillsätta en utredare som ska göra en teknisk och ad-

ministrativ översyn av delar av valsystemet (dir. 2000:10). Utredaren

skall bland annat överväga om det i vallagen uttryckligen skall anges att

som vallokal i första hand bör väljas en lokal som är tillgänglig för per-

soner med funktionshinder samt överväga om det skall vara möjligt för

valförättarna att i särskilda fall ta emot röster utanför vallokalen.

Ökade möjligheter för funktionshindrade att åta sig politiska uppdrag

Regeringen beslutade vid sammanträde den 25 november 1999 att till-

sätta en kommitté som skall föreslå åtgärder för att stärka den medbor-

gerliga insynen och deltagandet i den kommunala demokratin (dir.

1999:98). Bakgrunden är att människor i högre utsträckning än tidigare

väljer att uttrycka sig genom andra kanaler än de den representativa de-

mokratin bygger på. Allt färre vill ägna sig åt politiska uppdrag på deltid

eller heltid. Oroande är också att medborgarnas förtroende för politiker

och de politiska institutionerna minskar och att medborgarnas deltagande

i de etablerade politiska partierna och förtroende för deras förmåga att

lösa problem och visa handlingskraft försvagas successivt.

Kommittén skall bland annat lämna förslag på åtgärder som kan un-

derlätta för medborgare med funktionshinder att åta sig och genomföra

politiska förtroendeuppdrag och i övrigt få insyn i och goda möjligheter

att delta i den kommunala verksamheten. I direktiven påpekas att den

kommunala demokratins former och villkor inte alltid är anpassade uti-

från funktionshindrade medborgares behov. Direktiven hänvisar till en

undersökning som Handikappombudsmannen har gjort om kommunernas

tillgänglighet. Den visar att 27 procent av kommunfullmäktiges sam-

manträdeslokaler inte är tillgängliga för personer med rörelsehinder,

20 procent av lokalerna saknar hörselslinga och 25 procent av kommu-

nerna tar inte fram anpassad information på förfrågan.

Enligt direktiven innebär detta att en stor grupp medborgare utestängs

från att ta del av och delta i den politiska debatten och från att fullgöra

sina rättigheter som medborgare och att vara politiskt aktiva. Det finns

därför enligt regeringen anledning att ägna särskild uppmärksamhet åt

funktionshindrade medborgares möjligheter att delta i den kommunala

demokratin och närmare undersöka vilka åtgärder som behöver vidtas för

att undanröja hindren för delaktighet, bl.a. de fysiska förutsättningarna

för att deltaga i möten.

7.8 Utredning om formerna för en reglering av

tillgänglighet

Regeringens bedömning: En utredning bör tillsättas för att se över

områden där det inte finns regler om tillgänglighet för personer med

funktionshinder.

Skälen för regeringens bedömning: I dag finns det i Sverige en rad

lagar som berör människor med funktionshinder. Det finns lagar och för-

ordningar som innehåller rättigheter, insatser och positiva regler som

skall underlätta och säkerställa delaktighet och trygghet. Det finns lag-

stiftning som reglerar vissa myndigheters och andra organs tillsynsverk-

samhet och bevakning av funktionshindrade personers rättigheter och

intressen och det finns lagstiftning som förbjuder diskriminering i arbets-

livet av personer med funktionshinder. En utredning pågår om olaga dis-

kriminering i näringsverksamhet av personer med funktionshinder. Ur

rättslig synpunkt har människor med funktionshinder således stärkt sina

positioner under senare år och Sverige är på väg att uppfylla FN:s stan-

dardregler i detta avseende.

Det finns emellertid relativt få regler och lagar som kräver generell

tillgänglighet för människor med funktionshinder och på många områden

saknas helt riktlinjer eller lagstiftning om tillgänglighet och användbar-

het. Det finns t.ex. inga regler för tillgänglighet till bankomater och bil-

jettautomater och inte heller för olika former av tjänster som sköts via

knapptelefon. Andra områden som är oreglerade är tillgängligheten till

media och kultur och till offentliga tjänster och service. Utvecklingen går

raskt mot ökad användning av ny teknik. Samtidigt riskerar grupper av

funktionshindrade som döva, hörselskadade och synskadade att stängas

ute.

Regeringen förbereder just nu en omfattande satsning på IT-området.

Syftet är att skapa en god och bred användning av IT som gynnar både

producenter och konsumenter och som ökar välfärd och livskvalitet.

För t.ex. personer med funktionshinder kan den nya IT-tekniken, rätt

använd, skapa nya och ökade möjligheter att ta del av samhällets utbud

av varor, tjänster, information m.m. och underlätta kommunikationen

människor emellan. Men samtidigt finns en risk för att nya kommunika-

tionsmönster och ny teknik kan innebära att funktionshindrade personer

ställs utanför utvecklingen och således inte har möjligheter att ta del av

de positiva effekterna som t.ex. bredbandstekniken kan medföra. Frågor

om synskadade och deras tillgång till information på Internet är ett om-

råde som bör ses över närmare, påpekar Utredningen om konsument-

rättigheter i IT-samhället i betänkandet (SOU 1999:106) Konsumenterna

och IT en utredningen om datorer, handel och marknadsföring. Nya

tjänster och produkter inom IT-området måste därför göras tillgängliga

och användbara för alla. En generell tillgänglighet är

samhällsekonomiskt lönsam och bör eftersträvas. Staten har här en viktig

roll när det gäller att påverka tillverkarna av nya system och produkter

och att styra utvecklingen i mer tillgänglig riktning. En satsning från

statens sida på t.ex. bredbandsinfrastruktur bör på olika sätt innehålla

åtgärder som säkerställer en sådan utveckling.

Regeringen gör därför den bedömningen att det är viktigt att funk-

tionshindrade personers behov beaktas tidigt i en kommande satsning

inom bredbandsområdet. Det är därvid angeläget att få kunskap om vilka

som skulle kunna ha nytta av bredbandstekniken, vilka praktiska och tek-

niska förutsättningar som måste vara uppfyllda, vilka speciella anpass-

ningar som måste göras, vilken utrustning och vilket IT-stöd som kan

behövas samt vilka extra kostnader som kan uppkomma för den enskilde.

Regeringen anser att det behövs mer kunskap om på vilka områden det

saknas lagstiftning eller annan reglering för tillgänglighet och i vad mån

nuvarande regelverk hindrar eller utestänger personer med funktionshin-

der från att ta del av samhällets service, varor och tjänster. Regeringen

avser därför att utreda dessa frågor.

7.9 Bostadsanpassningsbidrag

7.9.1 Bakgrund

Lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag har till ändamål att

genom bidrag till anpassning av bostäder ge personer med funktionshin-

der möjlighet till ett självständigt liv i eget boende. Bidraget är ett uttryck

för samhällets mål att personer med funktionshinder skall kunna leva

som andra i en egen bostad. Bidraget ger möjligheter för den enskilde att

enligt lagens förutsättningar göra de individuella anpassningar av

bostaden och närmiljön som hon eller han behöver. Lagen skall ses som

ett komplement till plan- och bygglagens bestämmelser. Enligt vad som

närmare har angetts i kapitel 3 har Boverket på regeringens uppdrag bl.a.

lämnat förslag till vissa förändringar i denna lag.

7.9.2 Bostadsanpassningsbidrag som en direkt åtgärd

Regeringens bedömning: Det saknas tillräckliga skäl för att införa en ny

form av bostadsanpassningsbidrag en direkt utförd åtgärd. Det finns

inte heller anledning att byta ut begreppet bostadsanpassningsbidrag mot

bostadsanpassningstöd när bostadsanpassningsbidraget behålls i sin

nuvarande form som ett penningbidrag.

Boverkets förslag: Reglerna för bostadsanpassningsbidrag ändras så

att stöd kan lämnas både som bidrag och i form av utförda åtgärder. Be-

greppet stöd skall föras in i lagen.

Enligt Boverkets rapport är det i den övervägande delen kommunerna

som i eget namn eller som ombud för sökanden ingår avtal med entrepre-

nör eller leverantör om att utföra åtgärder. Enligt de kommuner som till-

frågats i rapporten är det ointressant för sökanden hur stort bidraget blir i

kronor räknat. Det är åtgärden, dvs. funktionen, som betyder något. Ett

beslut om bostadsanpassningsbidrag (i form av viss åtgärd) behöver i så

fall inte uppta något belopp. Åtgärden blir en avtalsfråga mellan kommu-

nen och entreprenören/leverantören. Kommunen blir ägare till åtgärden.

Kommunen kan sedan välja att antingen låta den stödberättigade bli

ägare till åtgärden eller själv förbehålla sig äganderätten.

Remissinstanserna: Socialstyrelsen, Länsrätten i Stockholms län och

Länsrätten i Östergötlands län tillstyrker förslaget att bostadsanpass-

ningsbidrag skall kunna lämnas både som bidrag och i form av utförda

åtgärder. Länsrätten i Stockholms län anför också att kommunen bör stå

som garant för åtgärdernas utformande. Frågor som övriga äganderätts-

frågor får lösas genom tillämpning av civilrättsliga regler och praxis.

Pensionärernas riksorganisation anser att konstruktionen med bidrag

eller direkt åtgärdsstöd är bra och förutsätter att den stödberättigade efter

ett åtgärdsstöd kan vända sig till kommunen och inte till entreprenören

med klagomål om man inte är nöjd med åtgärdens utförande.

Kammarrätten i Jönköping, Kammarrätten i Sundsvall och Länsrätten

i Malmöhus län har inte några erinringar mot förslaget. Kammarrätten i

Jönköping tycker att kommunernas äganderätt till bl.a. lyftanordningar

måste klargöras i specialmotivering till lagändringarna.

Riksrevisionsverket kan på principiella grunder instämma i de bedöm-

ningar som ligger till grund för att stöd kan lämnas även i form av

utförda anpassningsåtgärder och har inga erinringar i övrigt. Svenska

kommunförbundet anser att utbytet av "bidrag" mot "stöd" öppnar

möjligheter att undanröja problem. De juridiska konsekvenserna av att

anbringa kommunal egendom i någon annans hus samt ansvar för

försäkringar, underhåll m.m. måste dock klargöras i samband med en

lagändring. Föreningen kommunala förmedlingsorgan anser att förslaget

om åtgärdsstöd inte skapar någon ökad klarhet vad gäller ägar-,

underhålls- och ansvarsfrågor. Frågan om bostadsanpassningsåtgärder

vidtagna för en enskild person automatiskt kan överföras till fastigheten

måste i så fall prövas.

Handikappinstitutet anser att det alltid är sökanden själv som skall av-

göra om stöd skall ges i form av bidrag eller i form av att kommunen ut-

för eller låter utföra åtgärderna.

Handikappförbundens samarbetsorgan anser att den föreslagna kon-

struktionen inte får bli huvudregel. Rätten till stöd genom bidrag är an-

gelägen och skall behållas. Först efter egen begäran skall stöd i form av

åtgärd beviljas. Kritik framförs såsom att det är tveksamt om den stödbe-

rättigade överhuvudtaget får något inflytande i åtgärdsprocessen när det

är kommunen som handlägger åtgärden. De handikappades riksförbund

anser att den enskilde alltid skall ha rätt att själv välja den roll han/hon

vill ha mot entreprenörer och att det inte löser rollfördelningsproblemet

med att ge kommunen ansvar för hela hanteringen. Det är en risk när

kommunen skall besluta om både innehållet, nivån, kvaliteten och kost-

naden i utförda åtgärder. Den stödberättigade bör kunna överklaga åtgär-

dens kvalitet genom besvär. Kommunen bör kunna åläggas att göra

kompletterande anpassning vid brister i den redan gjorda anpassningen.

Synskadades riksförbund avvisar förslaget att bidrag skall bytas ut mot

åtgärd. Den stödberättigade skall själv avgöra om hon eller han vill göra

upphandlingen. Lagen förbjuder ju i dag inte heller kommunen att hjälpa

till vid upphandlingen om den stödberättigade önskar. Neurologiskt Han-

dikappades Riksförbund avvisar förslaget om stöd i stället för bidrag.

Den boende kan mista kontrollen över utformningen av den egna bosta-

den.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt regeringens mening pekar

Boverkets rapport på att systemet med fullmakt till kommunerna från de

enskilda bidragstagarna fungerar i de flesta fall. Enligt dagens system får

den enskilde välja om hon eller han vill agera själv eller om kommunen

skall ges fullmakt att agera i den enskildes ställe. Regeringen anser att

detta rollfördelningssystem fungerar bra och att de stödberättigade redan

i dag oftast får den åtgärd de vill ha med hjälp av sina befullmäktigade

ombud i kommunerna eller genom att själv vara avtalsslutande part med

entreprenörer och leverantörer. Andra bidragskonstruktioner (bostads-

bidrag, bilstöd, assistansersättning, socialbidrag m.m.) är utformade som

ett rent penningstöd och fungerar bra. Regeringen anser inte att det finns

tillräckliga skäl att införa ett kompletterande system med stöd i form av

utförda åtgärder.

7.9.3 Köp eller byte av bostad

Regeringens förslag: Vid nybyggnad skall det fortfarande krävas sär-

skilda skäl för anpassning av bostaden. Vid köp och byte av bostad

skall bidrag kunna lämnas till åtgärder som inte är kostnadskrävande

även om det inte finns några särskilda skäl för att välja en bostad som

kräver anpassning. Är åtgärderna kostnadskrävande krävs dock sär-

skilda skäl även vid köp och byte av bostad. Förslagen finns intagna i

8 och 9 §§ lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m.

Boverkets förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Enligt

Boverkets rapport har 98 procent av de kommuner som tillfrågats inte

några särskilda problem vad gällde bidrag vid nybyggnad.

Enligt rapporten finns det i praktiken stor osäkerhet om vad som skall

anses vara särskilda skäl för att vid köp eller byte välja en bostad som

kräver anpassningsåtgärd. Innebörden av begreppet kan i dag variera med

hänsyn till omfattningen och kostnaden för åtgärden. De särskilda skälen

kan rimligtvis inte vara desamma vid t.ex. bidrag till tröskelborttagning

som vid en hissinstallation. Enligt tidigare praxis fick den funktionshind-

rade bidrag vid köp och byte om det inte var fråga om omfattande eller

kostnadskrävande åtgärder. Vid omfattande eller kostnadskrävande åt-

gärder krävdes särskilda skäl. Den nuvarande regeln har inneburit en

skärpning i förhållande till tidigare lagstiftning. Det är skälen till valet av

bostad och inte skälen till att man vill flytta som skall prövas som sär-

skilda skäl. Frågan bör avgöras när första ansökan som aktualiserar en

bedömning av särskilda skäl kommer in till kommunen. Om bostadsvalet

inte ifrågasätts vid en initial prövning bör sökanden rimligen kunna utgå

från att det föreligger särskilda skäl. Vissa handikappanordningar finns

mer sällan i bostadsutbudet. Boverket har gett exempel på sådana anord-

ningar.

Boverket föreslår en ny lydelse som gör att bidrag till mindre kost-

nadskrävande åtgärder lämnas vid köp och byte även om det inte finns

särskilda skäl. Det skulle något förenkla och underlätta den praktiska

hanteringen. Boverket anser att motivuttalanden bör göras som fångar

upp resonemanget.

Remissinstanserna: Socialstyrelsen tillstyrker förslaget vid byte eller

köp av ny bostad.

Kammarrätten i Jönköping och Riksrevisionsverket har inget att in-

vända mot förslaget. Föreningen kommunala förmedlingsorgan menar att

förslaget innebär en förenkling.

Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i Västerbottens län, Kammar-

rätten i Sundsvall, Länsrätten i Malmöhus län Svenska Kommunförbun-

det, De handikappades Riksförbund, Handikappförbundens samarbets-

organ vill att innebörden av begreppet särskilda skäl skall klargöras vid

genomförandet av förslaget. Länsrätten i Östergötlands län vill att be-

greppet "kostnadskrävande åtgärder" kopplas till en viss del av basbelop-

pet. Neurologiskt Handikappades Riksförbund menar att sökradie och

prisklass för särskilda skäl behöver klargöras.

Pensionärernas riksorganisation accepterar lagändringen om den inte

medför strängare bedömning för de funktionshindrade som flyttar in i

nybyggnad. Synskadades riksförbund anser att 8 § lagen om kommunalt

bostadsanpassningsbidrag om begränsningar av bostadsanpassningsbi-

draget skall utgå. Ett av skälen för detta är att även personer som behöver

mer omfattande bostadsanpassningsåtgärder skall kunna byta bostad som

människor i allmänhet.

Skälen för regeringens förslag: Plan- och bygglagen (1987:10) inne-

håller krav på en generell anpassning av bostäder i samband med ny- och

ombyggnad. Bostadsanpassningsbidrag lämnas inte för generell anpass-

ning i samband med ny- och ombyggnad. Möjligheten att bevilja bidrag

är alltså begränsad till åtgärder som går utöver den generella anpassning

som krävs enligt plan- och bygglagen. Vid nybyggnad krävs många

gånger omfattande och mycket kostsamma anpassningsåtgärder för att

tillgodose en funktionshindrad persons behov. Det är av kostnadsskäl

rimligt att den funktionshindrade vid nybyggnad väljer en bostad som är

lämplig med hänsyn till hans eller hennes behov så att anpassning i möj-

ligaste mån kan undvikas eller minimeras. För att bostadsanpassnings-

bidrag skall kunna lämnas krävs att det finns särskilda skäl för att välja

en bostad som gör det nödvändigt att ordna anpassningsåtgärder. Det kan

(enligt prop. 1992/93:58 s. 19) t.ex. vara fråga om en bostad som ligger

nära en vårdinrättning som den funktionshindrade bör ha tillgång till. Det

kan också gälla fall där den funktionshindrade trots omfattande försök

inte lyckats få tag i någon annan lämplig bostad. Avgörandet av vad som

är särskilda skäl i det enskilda fallet får bedömas av den beslutande

kommunen. Det krävs även särskilda skäl för att få bostadsanpassnings-

bidrag vid köp och byte av bostad. När det gäller köp eller byte av bostad

kan det också på samma sätt som vid nybyggnad vara fråga om omfat-

tande och mycket kostsamma anpassningsåtgärder. Särskilt om det är

fråga om friliggande hus eller kedjehus. Det kan t.ex. vara fråga om att

installera hiss, trapplift eller lyftplatta.

Regeringen anser att den regelförändring som föreslås förenklar lagens

tillämpning eftersom den gör det lättare för kommunerna att t.ex. ge ut

bidrag till borttagning av trösklar och till uppsättning av stödhandtag el-

ler blandare till handfat eller vask utan att behöva ta ställning till om det

finns särskilda skäl för att välja just den bostaden. När det gäller nybygg-

nad är det endast fråga om en redaktionell ändring av bestämmelserna.

Det är mindre lämpligt att låsa fast begreppet kostnadskrävande åtgärder

till någon form av index eller anknytning till basbeloppet. Vid bedöm-

ning av om åtgärderna är kostnadskrävande eller ej bör beaktas att bosta-

den skall vara ändamålsenlig som bostad för den funktionshindrade.

Detta innebär att samtliga de åtgärder som vid ansökningstillfället kan

bedömas som nödvändiga måste beaktas. Undantag från särskilda skäl

avser sålunda inte att lämna en öppning för etappvis anpassning av bosta-

den. Regelns syfte är att funktionshindrade personer skall välja bostad

med stor omsorg. Om kommunen inte kan visa att det finns en bostad

som är mer lämplig än den bostad som den funktionshindrade har valt

föreligger det i princip särskilda skäl för valet av bostad. Det finns stora

lokala skillnader i bostadsutbudet. De särskilda skälen för valet av bostad

kan därför variera från fall till fall och från kommun till kommun. Inne-

börden av särskilda skäl har hittills utformats av praxis. Regeringen

tycker inte att det finns anledning att ge mer detaljerade instruktioner om

vad begreppet innebär. Regeringen föreslår att 8 och 9 §§ lagen

(1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m. ändras enligt Boverkets

förslag.

7.9.4 Standardhöjande åtgärder

Regeringens förslag: Reglerna om standardhöjande åtgärder

utmönstras ur lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m.

och det införs en ny bestämmelse om att bostadsanpassningsbidrag

inte lämnas för åtgärder som behöver vidtas redan av väsentligen

andra orsaker än sådana som direkt har att göra med funktionshindret.

Förslaget finns intaget i 6 § andra stycket i lagen (1992:1574) om

bostadsanpassningsbidrag m.m.

Boverkets förslag: Överensstämmer med regeringens. Enligt en

enkätundersökning som redovisas i Boverkets rapport lämnas bidrag till

standardhöjande åtgärder bara i mycket liten utsträckning (tre promille av

samtliga bidrag). Många tillfrågade kommuner upplyste om problem vid

bidragshanteringen.

Enligt Boverket är praktiskt taget hela bostadsbeståndet i dag modernt

(SCB FoB 90). Att som huvudregel neka bidrag till standardhöjande åt-

gärder när bostadens utrustningsstandard är låg torde enligt Boverket i

praktiken inte innebära någon begränsning och fyller därför inte någon

funktion. Nästan alla definitionsmässigt sett standardhöjande åtgärder

prövas endast mot lagens övriga krav och principer. Bestämmelsen kan

därför utmönstras och ersättas av den allmänna principen att bidrag inte

lämnas för åtgärder som behöver vidtas redan av väsentligen andra orsa-

ker än sådana som direkt har att göra med funktionshindret.

Remissinstanserna: Svenska kommunförbundet tillstyrker förslaget att

utmönstra standardhöjande åtgärder ur lagen. De anser att förändringen

bör följas upp och utvärderas. Föreningen kommunala förmedlingsorgan

anser att förslaget om bidrag till standardhöjande åtgärder är bra och

skulle underlätta tillämpningen av lagen. Länsrätten i Stockholms län

anser att det är rimligt att reglerna om anpassningsbidrag för standardhö-

jande åtgärder utmönstras ur lagen och att man i stället betonar kopp-

lingen mellan själva funktionshindret och anpassningsåtgärderna.

Kammarrätten i Jönköping, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i

Malmöhus län, Handikappförbundens samarbetsorgan, Pensionärernas

riksorganisation, Riksrevisionsverket och Neurologiskt Handikappades

Riksförbund har ingenting att invända mot den föreslagna förändringen.

Länsrätten i Östergötlands län föreslår att bestämmelsen om standard-

höjande åtgärder bibehålls. En närmare redogörelse för vad som kan för-

stås med "väsentligt andra orsaker" efterlyses.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser i likhet med mer-

parten av remissinstanserna att Boverkets förslag är en förenkling och en

anpassning till dagens bostadsstandardförhållanden. Fortfarande kan det i

glesbygd finnas enstaka bostäder som inte uppfyller dagens krav på stan-

dard. Kvarboende i sådana bostäder bör kunna underlättas på annat sätt

än med bostadsanpassningsbidrag. Regeringen gör samma ställningsta-

gande som Boverket. Regeringen föreslår att lagen (1992:1574) om bo-

stadsanpassningsbidrag m.m. ändras enligt Boverkets förslag.

8 Bättre bemötande

Synen på personer med funktionshinder har stor betydelse för inrikt-

ningen av de handikappolitiska insatserna. Det är svårt att beskriva hur

enskilda människor bemöts när de har kontakt med olika myndigheter

utan att samtidigt analysera den syn på människor med funktionshinder

och på handikappolitik som råder i samhället som helhet. Åtgärder för

att förbättra bemötandet måste därför gå hand i hand med åtgärder inom

hela det politiska fältet. Bemötandefrågor är således inte en angelägenhet

enbart för funktionshindrade personer själva och de politiker och tjäns-

temän som i sin yrkesverksamhet möter dem. Det är en politisk fråga

som angår oss alla.

Forskare har gjort många försök att förklara vad som kan ligga bakom

olika attityder och bemötanden. Men förklaringarna är motsägelsefulla

och forskarna är inte eniga om varför attityderna till personer med funk-

tionshinder ser ut som de gör i olika sammanhang. Det finns, säger

många forskare, ett samband mellan attityd och bemötande, men det är

svårt att klargöra hur detta samband ser ut. En gemensam slutsats är dock

att personalens värderingar och erfarenheter spelar en avgörande roll och

att ett grundläggande villkor för ett bra bemötande är att personen i fråga

uppmärksammas som den hela person han eller hon är. Funktionshindret

är enbart en aspekt av personen.

När samhället brister i sitt sätt att bemöta människor med funktions-

hinder får det ofta ännu större konsekvenser för dem som är funktions-

hindrade och har invandrat. För att få det stöd som behövs krävs ofta att

man själv driver sitt ärende vilket kan vara svårt för den som inte helt

behärskar det svenska språket och inte känner till hur samhället fungerar.

De flesta som möter personer med funktionshinder och utländsk bak-

grund i sitt yrke har antingen specialkunskap om funktionshinder eller

om kulturmöten och invandrares situation. Det är få som har den dubbla

kompetensen.

Klyfta mellan värderingar och verklighet

Det finns ett stort antal forskningsresultat som tyder på att det har upp-

stått en klyfta mellan funktionshindrade personers rättmätiga förvänt-

ningar och den verklighet de möter när de kommer i kontakt med myn-

digheter, sjukvård, skola, barnomsorg etc. De grundläggande handi-

kappolitiska värderingarna tycks inte nå fram till den verklighet där be-

slut som berör personer med funktionshinder fattas. De skildringar av

bemötandet som presenteras understryker detta. Personer med funktions-

hinder och deras anhöriga skall inte vara beroende av vilken människo-

syn enskilda handläggare hos olika myndigheter har. Stat, kommun och

landsting kan tillsammans verka för att denna klyfta minskas.

En annan viktig aspekt som kan påverka bemötandet är båda parters

förväntningar på mötet. De har ofta olika perspektiv på det som mötet

handlar om därför att deras kunskaper och erfarenheter skiljer sig åt.

Detta kan accentueras om den enskilde kommer från en kultur mycket

olik den svenska. Den enskilde utgår från kunskaper och perspektiv från

sin egen vardag medan de professionella talar utifrån sin oftast teoretiska

kunskapsvärld och sin arbetsplatskultur. Dessa skillnader i perspektiv

beskrivs i Bemötandeutredningens rapporter och de har stor betydelse för

kvalitén i bemötandet. Det är viktigt att sådana skillnader uppmärk-

sammas av båda parter så att hinder och konflikter som idag försvårar

kommunikation och möten blir synliga och därmed lättare att göra något

åt.

Under 1990-talet har tre statliga utredningar behandlat bemötandefrå-

gor; utredningen om bemötande av kvinnor och män inom hälso- och

sjukvården (SOU 1996:133), utredningen om bemötande av äldre (SOU

1997:170) och utredningen om bemötande av personer med funktions-

hinder (SOU 1999:21). De tre utredningarna ger tillsammans en relativt

mörk bild av hur människor blir bemötta i sina kontakter med myndig-

heter och andra offentliga organ, men visar också på goda exempel och

vägar till förbättringar. Regeringen har därför vidtagit en rad åtgärder för

att förbättra situationen. Det gäller t.ex. åtgärder för att öka patientinfly-

tandet samt åtgärder i samband med äldreprogrammet. De förslag som

regeringen nu för fram för att förbättra bemötandet för personer med

funktionshinder är ytterligare ett led i regeringens reformarbete på områ-

det.

8.1 Lika behandling, diskriminering

I betänkandet (SOU 1999:21) Lindqvists nia nio vägar att utveckla

bemötandet av personer med funktionshinder påtalas bl.a. att det för att i

grunden förändra attityderna till människor med funktionshinder krävs

kraftfulla politiska initiativ. Utredaren föreslår en tydlig politisk marke-

ring om det svenska samhällets syn på människor med funktionshinder

och på handikappolitik genom att föreslå att det i 1 kap. 2 § regerings-

formen skrivs in funktionshindrade personers rätt till full delaktighet och

jämlikhet i samhällslivet. Ett stadgande om att eftersträva delaktighet och

jämlikhet i samhället bör gälla mer generellt. Innebörden av stadgandet

bör vara att lagar och föreskrifter skall utformas på ett sådant sätt att alla

medborgare, oavsett kön, ålder, funktionshinder, ras, sexuell läggning,

etnisk, språklig eller religiös tillhörighet kan uppnå full delaktighet och

jämlikhet.

Frågor som rör mänskliga rättigheter (MR) är ständigt aktuella. Också

funktionshindrade personers rättigheter och skyldigheter diskuteras

utifrån ett MR-perspektiv. FN:s kommission för mänskliga rättigheter

och skyldigheter har t.ex. uppmanat alla medlemsstater att ta upp

handikappfrågorna utifrån ett sådant perspektiv.

I FN:s standardregel 15 om lagstiftning sägs bl.a. att "Staterna har an-

svar för att det skapas en rättslig grund för åtgärder som leder till delak-

tighet och jämlikhet för människor med funktionsnedsättning." I samma

regel sägs också att all lagstiftning som behandlar medborgares rättig-

heter och skyldigheter även bör omfatta rättigheter och skyldigheter för

människor med funktionsnedsättning. De skall kunna utöva sina mänsk-

liga, medborgerliga och politiska rättigheter på samma sätt som övriga

medborgare. Lagstiftningen skall innehålla regler om sanktioner för den

som kränker principen om icke-diskriminering. Många länder har under

1990-talet antagit lagstiftning med målsättningen i standardreglerna som

grund. Finland har t.ex. infört ett tillägg i 5 § grundlagen med innebörden

att ingen får utan godtagbart skäl ges en annan ställning på grund av kön,

ålder hälsotillstånd eller handikapp eller någon annan orsak som hänför

sig till hans person. Sydafrika har infört en liknande bestämmelse i sin

grundlag.

1989 års Handikapputredning tog i sitt slutbetänkande "Ett samhälle

för alla" (SOU 1992:52) upp frågan om det inte borde införas ett förbud

mot diskriminering av personer med funktionshinder i grundlagen. Ut-

redningen föreslog ett nytt stadgande i 2 kap. regeringsformen med ett

generellt förbud mot diskriminerande bestämmelser för funktionshind-

rade i lag eller föreskrift. Remissinstanserna framförde kritik mot ett så-

dant grundlagsstadgande. Bl.a. anfördes att en sådan regel i regerings-

formens andra kapitel om de grundläggande fri- och rättigheterna skulle

bli rättsligt bindande och svår att avgränsa. Det skulle krävas antingen

några särskilt angivna undantag eller ett mer generellt undantag från

grundlagsregeln. Som exempel på grundlagsparagrafer som var lättare att

avgränsa nämndes 2 kap. 16 § regeringsformen där det stadgas att lag

eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgare missgynnas

på grund av sitt kön om inte föreskriften är ett led i strävandena att åstad-

komma jämlikhet mellan män och kvinnor eller avser värnplikt eller mot-

svarande tjänstgöring. Ett generellt undantag skulle möjliggöra särbe-

handling på sakliga eller objektivt godtagbara grunder. Förslaget kom

efter remisskritiken inte att skrivas in i grundlagen.

Tilläggsdirektiv till Författningsutredningen

Regeringen har i 1999 års regeringsförklaring slagit fast att människor

med funktionshinder skall ha goda möjligheter till delaktighet.

Sverige har med några få undantag valt att införliva funktionshindrade

personers rättigheter och stöd i den ordinarie lagstiftningen. Enligt rege-

ringens mening är denna princip riktig. All lagstiftning skall se till att

personer med funktionshinder inte diskrimineras utan utformas så att

människor blir delaktiga i samhällslivet. Det kan emellertid finnas

uppenbara risker att lagstiftningen inte riktigt räcker till, att systemen inte

ger tillräcklig flexibilitet och valfrihet, att många människor med stora

och komplicerade funktionshinder ändå inte får det stöd och den hjälp de

behöver och att vissa områden helt faller utanför lagstiftningen. Under

senare tid har därför lagstiftaren valt att skapa lagar mot diskriminering

av olika grupper i samhället, t.ex. lag (1999:132) om förbud mot diskri-

minering i arbetslivet av personer med funktionshinder och lag

(1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexu-

ell läggning. En särskild utredare har tillkallats (dir. 1999:49) för att göra

en översyn av lagstiftningen om olaga diskriminering.

Av Bemötandeutredningen framgår att personer med funktionshinder

många gånger utestängs från samhällslivet. De känner sig diskriminerade

och beskriver ett slags samhällets utanförskap. Andra undersökningar

redovisar liknande förhållanden. Handikappombudsmannen konstaterar i

sin senaste rapport till regeringen att Sverige inte helt uppfyller FN:s

standardregler för att tillförsäkra människor med funktionshinder delak-

tighet och jämlikhet. Det finns således fortfarande hinder som gör det

omöjligt för människor med funktionshinder att utöva sina rättigheter och

friheter och försvårar för dem att delta fullt ut i samhällsutvecklingen.

Därför föreslår utredningen nämnda tillägg i regeringsformen.

Regeringen har i olika sammanhang klart markerat att det allmänna

skall verka för att undanröja de hinder som finns mot alla medborgares

deltagande i samhällslivet på sina egna villkor. Begreppen full delaktig-

het och jämlikhet är en del av FN:s standardregler och utgör också ett

grundläggande mål för den svenska handikappolitiken. Grundlagen inne-

håller emellertid inget förbud direkt riktat mot diskriminering av männi-

skor med funktionshinder. Däremot finns i regeringsformens 2 kap. ett

antal rättsligt bindande regler på fri- och rättighetsområdet. Kapitlet in-

nehåller t.ex. förbud mot särbehandling på grund av åskådning, ras och

kön. Det har ansetts angeläget och naturligt att den svenska grundlagen

ger klart uttryck för att negativ särbehandling på sådana grunder inte kan

godtas. Sådana regler innebär också en betydande förstärkning av det

rättsskydd som kan åstadkommas på annat sätt.

De invändningar som har framförts mot att i 2 kap. regeringsformen

införa en ny bestämmelse om förbud mot diskriminering av funktions-

hindrade får anses ha en sådan tyngd att ett stärkt skydd för såväl denna

som andra utsatta grupper bör ske inom ramen för programstadgandet i

1 kap. 2 § regeringsformen.

Författningsutredningen har därför fått i uppgift att överväga på vilket

sätt funktionshindrades och andra utsatta gruppers delaktighet och

jämlikhet i samhället skall komma till tydligare uttryck i stadgandet. I

uppgiften ingår även att bedöma om bara personer med funktionshinder

skall framhållas eller om även andra grupper uttryckligen skall

omnämnas i stadgandet.

8.2 Åtgärder mot domstolstrots m.m.

Regeringens förslag: Länsstyrelsen skall verka för att kommuner och

landsting planerar för att kunna tillgodose framtida stöd- och service-

behov enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk-

tionshindrade och framtida behov av bistånd enligt 6 f § socialtjänstla-

gen (1980:620). Länsstyrelsen får förelägga en kommun eller ett

landsting vid vite att följa en lagakraftvunnen dom som ger en enskild

rätt till vissa insatser enligt respektive lag. De nya reglerna får dock

inte tillämpas om verkställighet av en lagakraftvunnen dom enligt

lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade och social-

tjänstlagen redan har sökts enligt utsökningsbalken (1981:774).

Vidare förfaller ett vitesföreläggande om verkställighet söks enligt

utsökningsbalken. Den enskilde får överklaga länsstyrelsens beslut på

en begäran om vitesföreläggande.

Utredningens förslag: Avviker från regeringens förslag i den del som

avser kommuners och landstings förebyggande verksamhet. Be-

mötandeutredningen ville ge länsstyrelserna möjlighet att vitesförelägga

kommuner och landsting redan i det förebyggande ledet. Utredningen

hade heller inget förslag som gällde utsökningsbalken.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker för-

slaget i sin helhet eller delar av det. Tillstyrker förslaget i sin helhet gör

bl.a. Länsrätten i Skåne län, Socialstyrelsen, Riksförsäkringsverket, Han-

dikappombudsmannen, samtliga tillfrågade länsstyrelser utom två samt

ca hälften av de tillfrågade kommunerna och landstingen. Det gör också

bl.a. de fackliga organisationerna och samtliga handikapporganisationer.

Kammarrätten i Stockholm och Länsrätten i Norrbottens län tillstyrker

vitesinstitutet men avstyrker förslaget om länsstyrelsernas förebyggande

roll. Justitieombudsmannen (JO), Länsrätten i Stockholm län, Svenska

Kommunförbundet, Landstingsförbundet samt några kommuner och

landsting avstyrker eller vill ha ytterligare utredning. JO:s uppfattning är

att man inte skall skapa en ny väg för verkställighet av domar utan att

utsökningsbalkens tillämplighet har blivit klarlagd. Även Länsrätten i

Stockholms län anser att möjligheterna till verkställighet av domar med

stöd av utsökningsbalken bör utredas ytterligare. Svenska Kommunför-

bundet anser att problemet med domstolstrots förutsätter en samlad ana-

lys av rättighetslagstiftningens möjligheter att fungera inom ramen för

den kommunala självstyrelsens förutsättningar. Landstingsförbundet kan

diskutera olika förslag till åtgärder mot domstolstrots men anser att ut-

redningens förslag inte kan utgöra utgångspunkt för sådana diskussioner.

Bakgrund: Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions-

hindrade (LSS) och socialtjänstlagen (1980:620) (SoL) ger den enskilde

medborgaren rätt att under vissa förutsättningar och på olika sätt ta del av

samhällets service. Det kan t.ex. vara fråga om att få tillgång till en bo-

stad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad

för vuxna enligt LSS, försörjningsstöd enligt 6 b § SoL eller ett särskilt

boende för service och omvårdnad för äldre eller bostad med särskild

service för funktionshindrade. I vissa fall får den enskilde inte de förmå-

ner hon eller han eftersträvar. Den enskilde kan då med hjälp av de över-

klaganderegler som finns överklaga myndigheternas beslut. Landets läns-

och kammarrätter och slutligen Regeringsrätten kan senare överpröva

myndighetsbesluten.

Ett stort problem som uppmärksammats under många år är att huvud-

männen, kommuner och landsting, dröjer med att vidta åtgärder enligt

domar som ger enskilda personer rätt till insatser enligt LSS och SoL.

Kritiker har satt fokus på problemet att personer som tillerkänts någon

förmån eller insats enligt LSS eller SoL har fått vänta både månader och

år på att kommunen eller landstinget uppfyller det som domen ålagt dem.

Socialstyrelsen har under år 1996 visat att en tredjedel av samtliga domar

enligt LSS som gynnade den enskilde och som avkunnades under 1994

och 1995 inte verkställts i april 1996. Under hösten 1997 gjordes ytterli-

gare en kontroll. Ett och ett halvt år efter studien som utfördes våren

1996 var ungefär en sjättedel av domarna från 1994 och 1995 fortfarande

inte verkställda och av 1996 års gynnande domar saknades verkställighet

i en fjärdedel av fallen. Enligt Socialstyrelsen förekommer det även fall

av domstolstrots inom socialtjänstlagens tillämpningsområde. I massme-

dia har under 1990-talet också uppmärksammats fall av domstolstrots

som gäller både insatser enligt LSS och ekonomiskt bistånd enligt SoL.

Att kommuner i vissa fall trotsar lagar och domar har behandlats i

olika utredningar och i riksdagen sedan slutet av 1980-talet. Det har

givits olika förslag till lösningar på problemet. Det är framför allt tre

utredningar som är av intresse. Dessa är betänkandena Kommunalbot

(SOU 1989:64), Förtroendevaldas ansvar vid domstolstrots och lagtrots

(SOU 1993:109) och departementspromemorian Kommunalt

domstolstrots ett förslag om personligt vitesansvar i mål om

laglighetsprövning (Ds 1995:27). Med kommuner avses i detta

sammanhang också landsting.

Kommunalansvarsutredningen

Den s.k. Kommunalansvarsutredningen tillsattes för att det i den all-

männa debatten hade uppmärksammats att kommuner och landsting i en

del fall överskred sin kompetens och åsidosatte sina specialreglerade

verksamhetsområden eller satte sig över domstolarnas avgöranden i

kommunalbesvärsmål. Utredningen gjorde en kartläggning av de sank-

tioner som fanns för att ingripa mot kommuner och landsting som inte

följde lagen. Kartläggningen redovisade det straffrättsliga ansvaret

(tjänstefel), disciplinansvar, uppsägning, avskedande och entledigande,

skadeståndsansvar både för kommunerna och för beslutsfattare i kommu-

nerna, vite, indragning eller minskning av statsbidrag, Justitieombuds-

mannens (JO) och Justitiekanslerns (JK) tillsyn samt det politiska ansva-

ret.

Utredningen kom fram till att de sanktioner som finns inte är effektiva.

Utredningens huvudförslag var att sanktionssystemet skulle kompletteras

med en generell ekonomisk påföljd för grova lagöverträdelser och för

överträdelser av domstolsbeslut om verkställighetsförbud, en s.k. kom-

munalbot (se SOU 1989:64). Boten skulle vara lägst 100 000 kr och

högst 10 miljoner kr. Frågor om att påföra en kommun en kommunalbot

skulle prövas av kammarrätt efter ansökan av JO. Utredningen föreslog

att boten skulle riktas mot kommunen som särskilt rättssubjekt för att inte

skapa en allt för stor försiktighet hos kommunalt förtroendevalda och

anställda. Modellen hämtades från institutet företagsbot i 36 kap. brotts-

balken men skilde sig från en sådan bot bl.a. genom att grunden för en

kommunalbot skulle vara en objektivt konstaterad lagöverträdelse och

inte ett brott av en förtroendevald eller en anställd. Förslaget remissbe-

handlades och fick en omfattande kritik. Kritikerna riktade främst in sig

på att kommunalboten skulle innebära ett allvarligt ingrepp i den kom-

munala självstyrelsen. Förslaget ledde på grund av kritiken inte till någon

lagstiftning.

Lokaldemokratikommittén

Lokaldemokratikommittén, som tillsattes år 1992, fick i uppdrag att

slutföra arbetet med frågan om hur ett sanktionssystem borde utformas

för att komma till rätta med kommuners och landstings domstolstrots,

lagtrots och liknande handlingar. Frågan hade då tagits upp i ett antal

motioner vid riksdagens behandling av propositionen till en ny kommu-

nallag och konstitutionsutskottet hade i sitt betänkande över förslaget till

en ny kommunallag anfört att det var angeläget att frågorna snarast fick

sin lösning (bet. 1990/91:KU38 s. 92).

Kommitténs definition av begreppet domstolstrots var vid. Begreppet

omfattade enligt definitionen dels att en dom som upphävde ett kommu-

nalt beslut inte respekterades av kommunen, dels att ett beslut om förbud

att verkställa ett kommunalt beslut inte respekterades, dels att ett åläg-

gande i en dom inte följdes och dels att en enskild person inte fick en

social förmån som en domstol ansett denne ha rätt till. Kommittén angav

också att lagtrots sedan tidigare definierats som handlande eller underlå-

tenhet av kommuner och landsting som innebar att de medvetet satte sig

över tvingande lagregler av offentligrättslig natur.

Kommittén redogjorde för det sanktionssystem som fanns. Bland annat

angavs att de sanktioner som kan riktas mot kommuner är skadestånd,

vite och sanktionsavgifter. De förtroendevalda kan både i sin roll som

företrädare för en kommun eller ett landsting och även rent personligen

drabbas av påföljderna straff, skadestånd eller entledigande. För de

kommun- och landstingsanställda kan också de arbetsrättsliga sanktio-

nerna disciplinåtgärd, uppsägning eller avskedande förekomma. Kom-

mittén diskuterade också om en förvaltningsdomstols dom kan ligga till

grund för exempelvis utmätning enligt utsökningsbalkens (UB) regler

dvs. om en sådan dom i sig går att verkställa. Kommittén ansåg att en

sådan dom är verkställbar om domen innebär en betalningsskyldighet

eller någon annan förpliktelse.

Kommitténs huvudsakliga förslag var att kommunerna själva skulle

agera mot domstolstrots i vid bemärkelse och lagtrots genom att reviso-

rernas uppgifter skulle utvidgas. Denna s.k. revisionsmodell skulle kunna

kompletteras med ett personligt vitesansvar för de förtroendevalda vid

särskilt allvarliga överträdelser, nämligen om kommunen verkställt ett

beslut trots ett domstolsförbud att verkställa det eller om kommunen inte

rättat ett redan verkställt beslut eller inte rättat det verkställda beslutet så

långt det varit möjligt sedan beslutet upphävts av domstol.

Det personliga ansvaret borde enligt kommittén inte utökas vid dom-

stolstrots i samband med förvaltningsbesvär. Kommitténs motivering var

att det många gånger inte var fråga om tredska från de förtroendevaldas

sida eftersom det var ostridigt att huvudmännen brottades med tilltagande

resursproblem. Dessa problem skapade svårigheter att fullgöra det som

förvaltningsdomstolarna ålade nämnderna att göra. Det ansågs inte rim-

ligt att de förtroendevalda personligen skulle drabbas av sanktioner i så-

dana fall.

Ett vite borde trots allt i viss utsträckning kunna riktas mot kommuner

som juridiska personer vid domstolstrots när rättighetslagar tillämpades.

Ett vitesansvar för kommunen föreslogs att gälla vid tillämpningen av

SoL och LSS. Vitet skulle drabba kommunen som juridisk person och

inte de förtroendevalda i nämnderna. Vitesansvaret skulle inte gälla för

domstolsbeslut som grundade rätt till bistånd för den enskilde enligt då-

varande 6 § SoL eller insatser enligt 9 § LSS.

Kommittén ansåg inte att vite skulle utsättas för att förmå någon att

fullgöra en betalningsskyldighet. Vite borde sättas ut undantagsvis, t.ex.

vid ren tredska och ovilja att acceptera en domstols bedömning. Länssty-

relsen skulle få befogenhet att sätta ut vitet.

Förslagen redovisades i betänkandet (SOU 1993:109). 18 av 47 re-

missinstanser som yttrade sig över förslagen var i princip för huvuddelen

av kommitténs förslag. Flera av de som avstyrkte förslaget tyckte att det

krävdes en ytterligare översyn av problematiken och att det föreslagna

systemet kunde vara en utgångspunkt för vidare bedömningar.

Departementspromemorian Kommunalt domstolstrots och lagtrots

Departementspromemorian Kommunalt domstolstrots och lagtrots ett

förslag om personligt vitesansvar i mål om laglighetsprövning (Ds

1995:27) utgick från Lokaldemokratikommitténs betänkande och remiss-

yttrandena över detta. Man konstaterade inledningsvis att tyngdpunkten i

den allmänna debatten och även inriktningen på föreslagna åtgärder hade

förskjutits sedan mitten av 1980-talet från de fall där kommuner och

landsting inte bryr sig om domstolarnas avgöranden i mål om laglig-

hetsprövning till fall där domar som rör förvaltningsbesvär, främst mål

enligt SoL och LSS, inte blir verkställda. Det betonades att det från en

rättsstatlig utgångspunkt inte var acceptabelt att offentliga organ inte

följer lagar och domstolsavgöranden. Det behövdes därför ytterligare

sanktionsmöjligheter.

I promemorian lämnades förslag som i huvudsak överensstämde med

Lokaldemokratikommitténs förslag om att införa ett personligt vites-

ansvar vid domstolstrots i samband med mål om laglighetsprövning, om

ett överklagat beslut verkställdes trots ett verkställighetsförbud eller om

upphävda beslut inte rättades. Samtliga ledamöter och ersättare i den

nämnd eller det nämndutskott som fattat det överklagade beslutet skulle

drabbas av vitet. I promemorian lämnades inga förslag till hur samhället

skulle komma till rätta med domstolstrots och lagtrots i samband med

förvaltningsbesvär. Frågan antogs bli aktualiserad i senare utredningar.

Närmare två tredjedelar av de 30 instanser som yttrade sig över prome-

morian var positiva till, eller hade inga invändningar mot, promemorians

förslag om ett personligt vitesansvar i vissa fall av domstolstrots.

Bemötandeutredningen

Bemötandeutredningen påpekar att en av orsakerna till att vissa kom-

muner har svårt att uppfylla sina förpliktelser enligt LSS och SoL är att

kommunen saknar beredskap för att bygga ut verksamheten i den ut-

sträckning som behövs. Utredningen föreslår att länsstyrelserna skall

kunna förelägga en kommun eller ett landsting att bygga upp en service

enligt 7 och 9 §§ LSS och 6 § SoL i erforderlig omfattning som gör det

möjligt att i rimlig tid uppfylla kommunens eller landstingens skyldighe-

ter enligt domar som ger enskilda rätt till där nämnda insatser. Ett sådant

föreläggande skall kunna förenas med vite. Vidare föreslår utredningen

att en kommun som inte följt en dom om insats enligt 7 och 9 §§ LSS

eller 6 § SoL också skall kunna ges ett föreläggande med vite. Vitets

storlek och utdömandet av vitet skall enligt förslaget ske enligt lagen

(1985:206) om viten.

Utredningens förslag har sin utgångspunkt i den ordning som fanns i

den tidigare lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården och

som numera finns i 6 kap. 13 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område. Socialstyrelsen får förelägga en vård-

givare att rätta till missförhållandena om Socialstyrelsen anser att vård-

givaren inte uppfyller kraven på god vård och att missförhållandena på-

verkar patientsäkerheten. Socialstyrelsen skall i sådana fall ange vilka

åtgärder som anses nödvändiga och kan även besluta om vite. Förslagen

innebär att länsstyrelserna bör få särskilda resurser för att förstärka och

intensifiera sin tillsyn och för att utveckla gemensamma metoder för till-

synen. En viss del av resurserna bör tillföras Socialstyrelsen för att sam-

ordna, följa upp och utveckla verksamheten.

Övrigt

Riksdagen har vid flera tillfällen under 1990-talet avstyrkt motioner från

riksdagsledamöter om rättighetslagstiftning och domstolstrots och hänvi-

sat till att det pågår beredning av frågorna inom Regeringskansliet. Det

finns flera motioner i frågan under verksamhetsåren 1998/99 och

1999/2000.

Regeringskansliet har den 21 september 1999 uppdragit åt en utredare

att biträda Justitiedepartementet med att utreda frågan om hur ett sank-

tionssystem bör utformas som gör det möjligt att motverka kommunalt

domstolstrots (Ju1999/4276/ADM).

Utredaren skall göra avvägningar i fråga om vilka sanktioner som bör

användas, vem sanktionerna skall riktas mot och hur kännbara sanktio-

nerna bör vara, samt om det sanktionssystem som utredaren förordar bör

gälla generellt, anpassas till olika sektorer eller utgöra en kombination av

dessa modeller.

I uppdraget ligger att utredaren bör överväga i vilken omfattning de

tidigare förslag som lagts fram i betänkandet Förtroendevaldas ansvar vid

domstolstrots (SOU 1993:109) och departementspromemorian Kommu-

nalt domstolstrots och lagtrots (Ds 1995:27) kan läggas till grund för ett

förslag till sanktionssystem. I första hand bör utredaren eftersträva att

utforma sanktionssystemet så att det riktas mot juridiska personer. Utre-

daren bör emellertid därutöver analysera i vilka fall det skulle vara moti-

verat med sanktioner riktade även mot enskilda ledamöter och hur sådana

sanktioner skulle utformas. Utredaren bör även försöka klarlägga i vilken

mån UB:s bestämmelser kan användas för att få en dom av förvaltnings-

domstol verkställd. Uppdraget skall redovisas den 1 september 2000.

Skälen för regeringens förslag: I 7 § LSS anges att de personer som

omfattas av LSS personkrets har rätt till insatser om de behöver hjälp

enligt 9 § LSS och deras behov inte tillgodoses på annat sätt. Insatsernas

nivå framgår av paragrafens andra stycke där det uttalas att den enskilde

skall tillförsäkras goda levnadsvillkor genom LSS-insatserna. Insatserna

skall vara varaktiga och samordnade. De skall anpassas till mottagarens

individuella behov samt utformas så att de är lätt tillgängliga för de per-

soner som behöver dem och stärker deras förmåga att leva ett självstän-

digt liv. Enligt 2 § LSS kan både kommuner och landsting ha ansvaret för

insatser enligt lagen.

Det finns med andra ord ett lagligt krav på att LSS-insatserna skall

vara sådana att de kan ge den enskilde möjlighet att hålla en hög mänsk-

lig livskvalitet trots sitt funktionshinder. Kommunerna och landstingen är

därför redan i dag skyldiga att erbjuda den personkrets som har rätt till

insatser enligt LSS en god kvalitet i insatserna. I 9 § LSS specificeras de

insatser som skall erbjudas de som tillhör personkretsen.

I 6 § SoL anges att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller

kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av socialnämn-

den för sin försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt

(annat bistånd) på de villkor som anges i 6 b 6 f §§. Enligt 3 § är det

kommunen som har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommu-

nen får det stöd och den hjälp de behöver. Den enskilde skall enligt 6 a §

genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå och biståndet skall

utformas så att det stärker hans eller hennes resurser att leva ett självstän-

digt liv. Kommunen är således lagligen förpliktigad att ge dem som

vistas i kommunen försörjningsstöd och annat bistånd som uppgår till en

skälig nivå.

Regeringen vill mot bakgrund härav framhålla vikten av att landets

kommuner verkligen har en beredskap för att uppfylla de krav som ställs

i LSS och SoL om rätt till vissa insatser. Enligt 10 § LSS kan den

enskilde som beviljats en insats begära att en individuell plan med

beslutade och planerade insatser upprättas i samråd med honom. I planen

skall även redovisas åtgärder som vidtas av andra än kommunen eller

landstinget. Planen skall fortlöpande och minst en gång om året

omprövas. Landstinget och kommunen skall underrätta varandra om

upprättade planer. Enligt 14 § LSS skall kommunen verka för att insatser

som skall tas upp i planer enligt 10 § samordnas. Enligt 5 § SoL hör det

till socialnämndens uppgifter bl.a. att svara för ekonomisk hjälp till

familjer och enskilda som behöver det. Det är ytterst kommunen som

svarar för socialtjänsten inom sitt område. Enligt 20 a § andra stycket

SoL skall kommunerna planera sina insatser för äldre och enligt 21 a §

andra stycket SoL för människor med fysiska och psykiska funktions-

hinder. Kommunerna och landstingen har således en

planeringsskyldighet för insatser enligt LSS och vissa insatser enligt

SoL.

Som framgått av den tidigare redogörelsen har det länge funnits ett

behov av att göra något åt problemet med att kommuner och landsting

trotsar domar som ger en enskild rätt till en insats enligt LSS och SoL.

Svårigheterna att finna en juridiskt hållfast lösning som dessutom låter

sig förenas med principen om den kommunala självstyrelsen har

emellertid varit betydande och gjort att problemet kvarstått år efter år till

stort förfång för bl.a. funktionshindrade personer. Den generella frågan

om kommunalt domstolstrots undersöks nu på nytt inom

Justitiedepartementet och ett utredningsförslag i ämnet kan förväntas

under hösten 2000. Regeringen anser emellertid att skadeverkningarna

för enskilda på LSS- och socialtjänstområdet är så oacceptabla att

åtgärder som motverkar domstolstrots måste företas redan nu.

Bemötandeutredningen har analyserat olika möjligheter att ingripa om

kommuner och landsting inte följer domstolsutslag som gäller enskilda

personers rättigheter enligt LSS och SoL. Utredningens förslag till

åtgärder för att motverka domstolstrots låg till grund för de lagförslag

som regeringen den 2 december 1999 beslutade att inhämta Lagrådets

yttrande över. Lagrådet anmärkte bl.a. att förslagets förhållande till

utsökningsbalkens regelsystem inte hade klarlagts. Sammanfattningsvis

ansåg Lagrådet att lagförslagen var otillräckligt analyserade från juridisk

synpunkt och avstyrkte därför att de lades till grund för lagstiftning.

Lagrådet erinrade också om att Justitiedepartementet uppdragit åt en

utredare att utreda frågan om hur ett sanktionssystem bör utformas som

gör det möjligt att motverka kommunalt domstolstrots.

Regeringen tar allvarligt på den kritik mot förslaget som framförts av

Lagrådet. Som nämnts är det dock regeringens uppfattning att det är

angeläget att inte ytterligare fördröja införandet av ett påtryckningsmedel

för att förmå kommuner och landsting att följa domstolsutslag om rätt till

vissa insatser enligt LSS och SoL. Den utredning som pågår inom

Justitiedepartementet arbetar med att se över problemet med kommunalt

domstolstrots i ett bredare perspektiv, dvs. inte enbart inom områdena för

LSS och socialtjänsten. Resultatet av denna utredning kan beräknas

föreligga inom något år. I utredarens uppdrag ingår att överväga om det

sanktionssystem som förordas bör gälla generellt, anpassas till olika

sektorer eller utgöra en kombination av dessa modeller. Det är mycket

troligt att utredaren kommer att föreslå åtgärder mot kommunalt

domstolstrots som på ett eller annat sätt berör just LSS och SoL. Vad

dessa förslag sedan kommer att föranleda är det naturligtvis för tidigt att

uttala sig om. För regeringen är det emellertid väsentligt att en ytterligare

fördröjning av åtgärder mot domstolstrots på de aktuella områdena inte

sker. När resultatet av det pågående utredningsarbetet föreligger kan det

finnas anledning att på nytt ta ställning i frågan i hela dess vidd.

Erfarenheterna av de nu föreslagna reglerna skall beaktas och utvärderas

när frågan skall prövas i sin fulla vidd. Därtill bör särskilt beaktas de

synpunkter som Lagrådet har anfört.

Lagrådet påpekar i sitt yttrande att det inte framgår av remissen vilket

behov som finns av en sådan reglering som regeringen föreslår.

Regeringen har under rubriken bakgrund närmare redogjort för

undersökningar som Socialstyrelsen har genomfört inom området. Redan

de förhållanden som Socialstyrelsen redovisar utgör enligt regeringen

skäl att införa de aktuella bestämmelserna. Även ett fåtal icke verkställda

domar om rättigheter inom socialtjänstområdet är enligt regeringen

oacceptabla ur den enskilde drabbade personens perspektiv. Det finns

således skäl att vidta åtgärder snarast oavsett problematikens omfattning.

Lagrådet påpekar vidare att möjligheten att anföra förvaltningsbesvär

över kommunala beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen har begränsats

fr.o.m. 1998 och att detta torde medföra ett minskat antal för

kommunerna förpliktigande domar. Rätten att överklaga biståndsbeslut

enligt de paragrafer som omfattas av regeringens förslag till regler mot

domstolstrots har aldrig dock varit inskränkt.

Regeringen föreslår därför mot denna bakgrund som en del i förslaget

ändringar i LSS och SoL som ger länsstyrelsen en uppgift att verka för

att kommuner och landsting planerar för att kunna tillgodose framtida

stöd-, service- och vissa biståndsbehov så att enskilda kan erbjudas de

insatser de har rätt till.

Regeringens avsikt är att länsstyrelsen skall få en mer aktiv roll i

kommunernas och landstingens planeringsarbete. Syftet är att inskärpa

vikten av att kommuner och landsting åtlyder domar som tillerkänner

enskilda viss förmån eller insats inom de nu föreslagna lagområdena.

Lagrådet anför att i den föreslagna ändringen i socialtjänstlagen, som

gäller länsstyrelsens medverkan i kommunernas planering av framtida

behov av bistånd, bör hänvisningen till 6 b § socialtjänstlagen utgå

eftersom denna paragraf endast avser utbetalning av försörjningsstöd och

inte anknyter till någon i lagen angiven planeringsskyldighet. Regeringen

delar Lagrådets bedömning och föreslår därför att paragrafen ändras i

detta avseende. Regeringen förutsätter dock att kommunerna, som har det

yttersta ansvaret för socialtjänsten inom sitt område, planerar så att det

finns en beredskap för att uppfylla framtida domar om bistånd även

enligt det nämnda lagrummet.

När det gäller förslagen till kompletteringar av de bestämmelser i LSS

och SoL som bl. a. rör länsstyrelsens roll i förhållande till kommuner och

landsting ifrågasätter Lagrådet om förslagen fyller någon självständig

funktion. Lagrådet föreslår vissa justeringar om förslagen ändå anses

böra genomföras. Regeringen vill här särskilt markera att länsstyrelserna

har en viktig uppgift och en viktig roll att fylla i kommunernas och

landstingens planeringsprocess. Regeringen fäster stor vikt vid att frågan

uttryckligen lagregleras även om det inte innebär någon stor förändring

mot vad som gäller sedan tidigare. Lagrådet påpekar att det i

lagrådsremissen inte anförs några skäl till att landstingen skall omfattas

av förslaget som gäller länsstyrelsens medverkan i kommunernas och

landstingens planering för framtida stöd- och servicebehov enligt lagen

om stöd och service till vissa funktionshindrade. Lagrådet föreslår därför

att den föreslagna bestämmelsen begränsas till att avse kommunerna.

Landstingen finns med i planeringsförslaget eftersom dessa ansvarar för

insats enligt 9 § första punkten i LSS, som gäller rådgivning och annat

personligt stöd som ställer krav på särskild kunskap om problem och

livsbetingelser för människor med stora och varaktiga funktionshinder.

Regeringen anser att det är väsentligt att landstingen har beredskap för att

kunna ge sådana insatser och att länsstyrelsen därför har en roll att fylla

även gentemot landstingen och väljer därför att ha kvar landstingen i den

föreslagna bestämmelsen.

Vid domstolstrots som gäller LSS och SoL föreslår regeringen att

länsstyrelsen skall kunna förelägga en kommun eller ett landsting vid vite

att följa en lagakraftvunnen dom som ger en enskild rätt till en viss insats

enligt respektive lag. Länsstyrelsen får en förstärkt roll i kommuners och

landstings planeringsarbete och det faller sig då naturligt att också lägga

rätten att meddela vitesförelägganden på länsstyrelsen. Länsstyrelsen får

i sin kommunicering med kommuner och landsting inför ett vitesföre-

läggande ta ställning till om det finns något godtagbart skäl i vites-

hänseende till att avvakta något med att uppfylla ett lagakraftvunnet

domstolsavgörande. Ett sådant skäl kan t.ex. vara att kommunen i ett fall

då kommunen ålagts att ordna en särskilt anpassad bostad åt en person

enligt LSS vid den tid då avgörandet vinner laga kraft håller på att

uppföra bostäder med särskild service för vuxna eller andra särskilt

anpassade bostäder för vuxna och bostäderna kommer att bli färdiga

inom en kortare tid. Ett motsvarande resonemang kan appliceras på t.ex.

särskilt boende för service och omvårdnad för äldre eller bostad med

särskild service för funktionshindrade enligt SoL. Enligt 73 § SoL och

27 § LSS gäller domar och beslut enligt SoL och LSS omedelbart. Så

skall det vara i fortsättningen också. Anledningen till att regeringen

föreslår att vitesförelägganden skall kunna ske endast av domar som har

vunnit laga kraft är att regeringen vill undvika ett onödigt process-

förande.

Lagrådet anför att förslaget om en möjlighet till vitesföreläggande

medför betydande oklarheter i fråga om tillämpningsområdet för de

föreslagna bestämmelserna i förhållande till utsökningsbalkens

bestämmelser. En enskild person som tilldömts rätt till vissa insatser

enligt LSS och SoL har två alternativ. Hon eller han kan välja att söka

vända sig till kronofogdemyndigheten för att få domen verkställd enligt

utsökningsbalken. Ofta torde emellertid detta alternativ vara tveksamt när

det gäller domar av ifrågavarande slag, se NJA 1993 s. 99. Den enskilde

kan också välja att låta länsstyrelsen sköta hanteringen enligt de nu

föreslagna bestämmelserna om vitesföreläggande i lagen om stöd och

service till vissa funktionshindrade och socialtjänstlagen. Regeringen har

emellertid efter Lagrådets hörande gjort ett förtydligande i lagtexterna

som klargör att de föreslagna nya reglerna inte får tillämpas om

verkställighet av en lagakraftvunnen dom om vissa insatser enligt LSS

och socialtjänstlagen redan har sökts enligt utsökningsbalken (1981:774).

Vidare tilläggs att ett meddelat vitesföreläggande förfaller om

verkställighet söks enligt utsökningsbalken. Lagrådet anmärker att det

knappast är möjligt för länsstyrelsen att enbart utfärda ett

vitesföreläggande om verkställighet av en dom om domen inte innehåller

en tillräckligt preciserad förpliktelse. Redan i dag gäller att förvaltnings-

domstolarna skall utforma sina avgöranden på ett sådant sätt att det av

avgörandet klart och entydigt framgår vilken förmån eller insats som

tillerkänts den enskilde. Det är meningen att den befintliga domen skall

ligga till grund för vitesföreläggande mot kommuner och landsting enligt

de föreslagna bestämmelserna. Avsikten med förslaget är inte att

länsstyrelserna själva skall fylla ut en dom om domen är otillräckligt

preciserad. En dom som inte innehåller en tillräckligt preciserad

förpliktelse kan inte ligga till grund för ett vitesföreläggande av

länsstyrelsen enligt de föreslagna bestämmelserna. Länsstyrelsen måste

emellertid enligt de föreslagna bestämmelserna t.ex. kunna vitesförelägga

en kommun att tillhandahålla en person en plats i en bostad med särskild

service inom kommunen utan någon närmare precision om var i

kommunen bostaden skall vara belägen, om detta är vad personen har

yrkat och fått beviljat av domstolen.

Närmare bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten.

Frågor om utdömande av viten prövas av länsrätt på ansökan av länssty-

relsen. Länsrättens avgörande får överklagas hos kammarrätten enligt 33

§ förvaltningsprocesslagen (1971:291). Enligt 6 § lagen om viten krävs

det prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. Lagrådet

påpekar att möjligheterna till överklagande av ett vitesföreläggande

måste övervägas. Regeringens inställning i denna del är att kommuner

och landsting inte, utöver möjligheten att få vitet prövat enligt vad som

stadgas i lagen om viten, behöver ges rätt att överklaga själva vites-

föreläggandet. Regeringen anser att det finns skäl att införa besvärsrätt

för den enskilde i dessa s.k. domstolstrotssituationer bara i de fall då

länsstyrelsen avslår en begäran om vitesföreläggande enligt 68 a § SoL

eller 26 a § LSS. Regeringen föreslår bestämmelser om denna besvärsrätt

i 74 § SoL respektive 27 § LSS.

Socialstyrelsen och länsstyrelserna har fr.o.m. budgetåret 1999 tillförts

extra medel för att förstärka och intensifiera tillsynen av vården av äldre

och funktionshindrade personer. En del av dessa resurser bör kunna

användas för att ge länsstyrelserna en mer aktiv roll när det gäller att

föregripa och förhindra domstolstrots. Enligt regeringens mening behövs

också ett ytterligare resurstillskott för att tillgodose den kompetens som

behövs i arbetet att verka för att kommuner och landsting gör en god pla-

nering för framtida stöd-, service- och biståndsinsatser. Regeringen anser

därför att ytterligare två miljoner kronor bör anslås för utbildningsinsat-

ser under år 2001. Regeringen avser att följa utvecklingen.

8.3 Rådgivning och annat personligt stöd (råd och stöd)

Regeringens bedömning: En särskild utredare bör tillkallas med

uppgift att föreslå ett förtydligande av vad som avses med insatsen

rådgivning och annat personligt stöd i lagen (1993:387) om stöd

och service till vissa funktionshindrade ( LSS).

Utredningens förslag: Överensstämmer till viss del med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i frågan

instämmer i utredningens förslag. Länsrätten i Stockholms län önskar en

analys av huruvida det nu kartlagda rättsläget är tillfredsställande eller ej.

Länsstyrelsen i Jämtlands län föreslår en total översyn av LSS. Kom-

munförbundet och Laholms kommun säger ja till en översyn men där bör

också klargöras vad som är habilitering och rehabilitering enligt hälso-

och sjukvårdslagen. Landstingsförbundet menar att rättsläget är klargjort

men att det ändå råder oklarheter runt begreppet råd och stöd. Förbundet

förklarar sig berett att medverka till att begreppet klargörs om regeringen

så anser.

Skälen för regeringens bedömning: En av insatserna i lagen

(1992:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är råd-

givning och annat personligt stöd (råd och stöd). Råd och stöd fanns som

särskild omsorg för personer med utvecklingsstörning redan enligt

1985 års omsorgslag. Motivet till att insatsen råd och stöd fördes in i LSS

var att personer med funktionshinder och deras anhöriga har en så utsatt

situation att deras tillgång till kompletterande särskilt expertstöd borde

lagregleras (prop. 1992/93:159). De skall därigenom tillförsäkras kvali-

ficerade insatser från flera kompetensområden för att underlätta det dag-

liga livet. Det rör sig om insatser av rådgivande och stödjande karaktär,

där medicinska, psykologiska, sociala och pedagogiska aspekter av funk-

tionshindret beaktas. Insatserna skall ses som komplement till och inte

som ersättning för t.ex. habilitering, rehabilitering och socialtjänst.

Landstingen ansvarar för insatsen och får årligen ett statsbidrag på

200 miljoner kronor som kompensation för de merkostnader som de be-

räknas få genom att LSS ger en större grupp (den s.k. personkrets 3) rätt

till råd och stöd jämfört med den tidigare omsorgslagen.

Som en del i handikappreformen kompletterades hälso- och sjukvårds-

lagen (1998:763, HSL) samtidigt med två nya paragrafer (3 b § och 18 b

§) som förtydligar sjukvårdshuvudmännens ansvar för bl.a. habilitering,

rehabilitering och hjälpmedelsförsörjning.

Oklarheter i tolkningen av råd och stöd

Allt sedan LSS infördes har det pågått diskussioner med anledning av

vissa oklarheter i begreppet råd och stöd. Den stora frågan har varit om

behandlingsinsatser skall ingå eller ej. Det framgår av förarbetena till

LSS att de som redan hade insatsen enligt omsorgslagen inte skulle få

någon försämring av sitt stöd med den nya lagstiftningen. Regerings-

rätten avkunnade, under den tid omsorgslagen gällde, fyra domar som

klargjorde att behandling av logoped kunde utgå med stöd av omsorgs-

lagen om behovet inte kunde tillgodoses genom HSL (RÅ 1989 ref. 79).

Sommaren 1997 avkunnade regeringsrätten fyra domar som rör råd

och stöd enligt LSS. I samtliga fall har de enskilda begärt att få mer av en

insats de redan får, men som de bedömer som otillräcklig. Regerings-

rätten konstaterade att gränsdragningen mellan LSS och HSL är otydlig

men slår i dessa domar fast att habiliteringsåtgärder inte ryms inom insat-

sen råd och stöd. Regeringsrättens domar har försvårat för den enskilde

att få råd och stöd enligt 9 § LSS jämfört med vad som gällde enligt om-

sorgslagen.

Av Socialstyrelsens statistik från november 1999 framgår att knappt

22 000 personer hade fått ett beslut om råd och stöd under år 1997. Av

dessa tillhörde cirka 1 800 den s.k. personkrets 3, för vilka den särskilda

kompensationen på 200 miljoner kronor årligen utgår till landstingen se-

dan år 1994. Socialstyrelsen har i april 1999 redovisat en kartläggning

inom området råd och stöd som visar att det fortfarande finns oklarheter

och frågetecken kring insatsen.

Klargörande behövs

Motivet för att införa LSS var att personer med omfattande funktionshin-

der och deras anhöriga har en så utsatt situation. Syftet med lagen är att

dessa skall kunna tillförsäkras ett kvalificerat stöd var de än bor. Social-

styrelsens kartläggning från april 1999 visar att landstingen gör olika be-

dömningar om vad som kan och inte kan ingå i råd och stöd. Socialsty-

relsens uppföljning av statsbidraget till råd och stöd visar också att större

delen av bidraget gått till habiliteringsverksamhet. Det innebär att även

personer utanför LSS personkrets kan ha fått del av stödet, vilket inte

varit avsikten.

Enligt regeringens bedömning bör ett förtydligande göras vad gäller

bl.a. syftet med råd och stöd, förutsättningar för att erhålla insatsen och

på vilket sätt insatsen kan vara ett komplement till åtgärder som ges

enligt annan lagstiftning. Regeringen avser därför att tillkalla en särskild

utredare för detta ändamål.

8.4 Tillgänglig samhällsinformation

Regeringens bedömning: Myndigheter bör se till att deras infor-

mation blir tillgänglig för personer med funktionshinder.

Utredningens förslag: Demokratiutredningen ges i uppdrag att lämna

förslag om hur rätten till anpassad samhällsinformation, bl.a. med hjälp

av den nya tekniken, kan stärkas.

Remissinstanserna: De som yttrat sig över förslaget är genomgående

positiva.

Skälen för regeringens bedömning: Varje svensk medborgare har

rätt att ta del av allmänna handlingar. Denna rätt regleras i

tryckfrihetsförordningen liksom formerna för utlämnandet av sådana. En

myndighet är skyldig att på begäran lämna ut en handling. Däremot

innebär dessa regler inte någon skyldighet för en myndighet att t.ex. tala

in handlingen på band eller på annat sätt anpassa den. Myndigheternas

ansvar för att tillhandahålla samhällsinformation betonas i

socialtjänstlagen (1980:620, SoL), lagen om stöd och service till vissa

funktionshindrade (1993:387, LSS), hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763, HSL) och förvaltningslagen (1986:223). Enligt 4 §

förvaltningslagen (1986:223) skall varje myndighet lämna upplysningar,

vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör

myndigheternas verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den

utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes

behov av hjälp och myndighetens verksamhet.

För att vissa funktionshinder inte skall bli informations- och kommuni-

kationshandikapp krävs att t.ex. myndigheternas information är eller kan

göras tillgänglig. Synskadade personer har behov av hörbar information

eller information på punktskrift. Text i stor stil kan vara en hjälp för

många med nedsatt syn. Döva och hörselskadade personer behöver synlig

information och i många sammanhang finns det behov av tecken-

språkstolkar för att möjliggöra kommunikation. Dövblinda personer

behöver information som är anpassad efter deras behov. Personer som

inte kan läsa svåra texter därför att de har t.ex. dyslexi, afasi eller en ut-

vecklingsstörning kan till en del kompensera sina svårigheter med lätt-

lästa versioner. För personer som kommer från andra länder är både be-

hoven av och problemen att få tillgång till information för det mesta ännu

större än för infödda svenskar. Möjligheterna att få en sådan anpassad

information från myndigheterna är i dag ytterst begränsad.

Som tidigare nämnts skriver Handikappombudsmannen i sin årliga

rapport till regeringen 1997, att två tredjedelar av de statliga myndighe-

terna 1995 angav att de inte hade någon information som var tillgänglig

vare sig på punktskrift, kassett, diskett eller som lättläst. Samma mönster

framkommer i Bemötandeutredningens undersökningar. Många personer

med funktionshinder känner sig utestängda från den service som andra

medborgare får, trots att lagen ger möjligheter att få hjälp i det här hänse-

endet.

Regeringen delar utredarens uppfattning att informationsfriheten och

rätten att självständigt ta del av allmänna handlingar är hörnstenar i ett

demokratiskt samhälle. Regeringen anser att frågan måste ses som en del

i myndigheternas arbete att göra sin verksamhet tillgänglig för människor

med funktionshinder. Varje myndighet har ansvar för att personer med

funktionshinder kan ta del av myndighetens publikationer, informa-

tionsmaterial m.m. Regeringen har i avsnitt 6 uttalat att detta ansvar skall

regleras i en särskild förordning.

8.5 Klagomål och kvalitetsutveckling

Regeringens bedömning: Myndigheter och andra offentliga organ,

som skall ge stöd och hjälp, bör som ett led i sitt utvecklingsarbete

pröva modeller för klagomålshantering som ger den enskilde möjlig-

het att föra fram synpunkter eller kritik till ett forum som står utanför

den ordinarie organisationen.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning

att modeller för klagomålshantering bör prövas. Utredaren föreslog dock

även stimulansbidrag, vilket regeringen inte gör.

Remissinstanserna: Remissopinionen är splittrad. Flera remissinstan-

ser är tveksamma till att det byggs upp en funktion eller ett fristående

organ av det slag utredningen förordar. Justitieombudsmannen (JO) anser

att det ligger i länsstyrelsernas uppgift som tillsynsmyndighet att hantera

frågan. Länsrätten i Skåne tvivlar på att allmänheten skulle uppfatta

verksamheten som oberoende. Vissa kommuner och länsstyrelser anser

att frågan bör hanteras inom kommunernas kvalitetsutvecklingssystem,

något som också utredningen har påpekat, medan andra tillstyrker försla-

get. Bl.a. Statskontoret, Boverket, Neurologiskt handikappades riksför-

bund (NHR) och Riksförbundet för döva, hörselskadade och språkstörda

barn (DHB) avstyrker. Socialstyrelsen stöder förslaget, men anser att det

bör klargöras vilka som skall ha rätt att klaga och inom vilka områden.

Handikapporganisationerna, utom NHR och DHB, tillstyrker. De

fackliga organisationerna tillstyrker. De flesta landsting hänvisar till sina

förtroendenämnder/patientnämnder som modell.

Skälen för regeringens bedömning

Synpunkter och klagomål på bemötandet

Flera utredningar, bl.a. Utredningen om bemötande av äldre (SOU

1997:170) och Utredningen om bemötande av personer med

funktionshinder (SOU 1999:121), har under de senaste åren lyft fram

behovet av en fristående och oberoende funktion, dit enskilda kan

framföra synpunkter och klagomål på bemötande hos de myndigheter

och andra offentliga organ som skall ge stöd och hjälp. Patientnämnderna

inom hälso- och sjukvården har ofta nämnts som exempel på oberoende

organ som har till uppgift att hjälpa enskilda och anhöriga i kontakten

med hälso- och sjukvården.

Det är viktigt att det hos myndigheter och andra offentliga organ finns

en beredskap att ta tillvara de synpunkter och klagomål som allmänheten

har på verksamheten. Det pågår också ett arbete med att utveckla olika

former av klagomålshantering inom kommuner, landsting, socialförsäk-

ringsområdet och inom arbetsmarknadsområdet. I många kommuner sker

arbetet ofta inom ramen för det kommunala kvalitetsutvecklingsarbetet.

Här har Socialstyrelsens allmänna råd (SOSFS 1998:8) om kvalitetssys-

tem inom omsorgen om äldre- och funktionshindrade haft betydelse.

Svenska kommunförbundet har också i sin rapport "Tjänstegarantier och

klagomålshantering en väg till ökat medborgarinflytande" föreslagit en

rutin för att hantera klagomål i form av en trestegsmodell. Inom hälso-

och sjukvårdsområdet skall de s.k. patientnämnderna stödja och hjälpa

enskilda patienter och bidra till kvalitetsutvecklingen i hälso- och sjuk-

vården. Inom socialförsäkringsområdet diskuteras möjligheten att för-

stärka servicen inom varje försäkringskassas centralkontor genom att

skapa en funktion som är fristående från kassan och opartisk. En sådan

funktion skulle därvid kunna bli en viktig del i kassornas utvecklingsar-

bete samt i uppföljningen och dokumentationen av verksamheten. Slutli-

gen har man inom Arbetsmarknadsverket valt att utveckla en central

funktion för att mer effektivt kunna samla information om sin verksam-

het, men också för att kunna ta emot synpunkter och klagomål på bemö-

tande, ge råd om vart man kan vända sig och få ett system för uppfölj-

ning. Verksamheten ingår i Arbetsmarknadsverkets ordinarie verksamhet

och budget.

Klagomålshantering är ur rättssäkerhetssynpunkt ett viktigt komple-

ment till möjligheten att överklaga. Varje huvudman måste föra fram så-

dana klagomål till dem som har ansvar för den ifrågasatta verksamheten.

Detta ställer krav på att tydliga rutiner utvecklas och att det finns en ge-

mensam vilja att fortlöpande styra, följa upp, utveckla och dokumentera

kvalitén i verksamheten. Det förekommer emellertid ibland så svåra frå-

gor och så stora låsningar att det kan vara svårt att klara av problemen

den ordinarie vägen. Enligt regeringens uppfattning behöver det då finnas

möjligheter för den enskilde att gå vidare till en från den ordinarie verk-

samheten fristående instans som tidigare inte varit inblandad i ärendet.

Syftet med en sådan funktion bör, enligt regeringens uppfattning, vara

att granska och behandla olika klagomål som rör den egna huvudman-

nens område samt att ge råd, informera, utreda, föreslå lösningar och

förmedla kontakter. Det bör klart framgå av huvudmannens utåtriktade

information vem eller vilka hos huvudmannen som har denna funktion.

Varje huvudman måste naturligtvis välja den lösning som fungerar bäst

på respektive område. Som framgått ovan pågår ett utvecklingsarbete i

detta avseende hos både kommuner och landsting samt inom socialför-

säkrings- och arbetsmarknadsområdet. Det är angeläget att det arbete

som huvudmännen startat för att hitta former för klagomålshantering

fortsätter och utvecklas.

8.6 Brukarstöd

Regeringens bedömning: En försöksverksamhet med personligt stöd

till brukare med funktionshinder bör inledas i handikapporganisationer-

nas regi. Olika metoder för hur ett sådant stöd kan utformas, organise-

ras, administreras och finansieras bör prövas.

Utredningens överväganden och förslag: Överensstämmer med

regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser stöder förslaget.

Svenska kommunförbundet menar att förslaget behöver vara tydligare när

det gäller syfte, innehåll, utformning och avgränsning mot andra liknande

stöd. Av handikapporganisationerna avstyrker Synskadades riksförbund

förslaget med motiveringen att handikapporganisationerna inte skall ta

över samhällets uppgift. Riksförbundet för döva, hörselskadade och

språkstörda barn anser att brukarstödscentra inte bör drivas av handi-

kapprörelsen utan kopplas ihop med förslaget om klagomålshantering.

Skälen för regeringens bedömning: De brister i bemötandet som ut-

redaren pekar på inger stark oro. Många personer med funktionshinder

har svårt att hävda sig i mötet med olika myndigheter och andra offent-

liga organ. Det krävs oftast att vederbörande kan tala för sig och stå på

sig. Många vänder sig till anhöriga eller brukarorganisationer för att få

stöd i en sådan situation. Stöd kan också fås i andra former. I t.ex. för-

valtningslagen (1986:223) föreskrivs i 9 § att den som för talan i ett

ärende får anlita ombud eller biträde. I 11 kap. föräldrabalken meddelas

föreskrifter om god man och förvaltare. Det finns också möjlighet att få

en kontaktperson.

I samband med 1995 års psykiatrireform genomfördes försöksverk-

samhet med s.k. personligt ombud. Centrala uppgifter för ombuden har

varit att företräda och bistå den enskilde i kontakterna med vård- och om-

sorgsgivare och att samordna insatserna. Ombuden har också arbetat med

frågor som berört sociala relationer, boende, arbete eller daglig verksam-

het. Socialstyrelsen har i sin uppföljning av reformen konstaterat att för-

söksverksamheten fallit väl ut och rekommenderar att verksamheten ut-

vidgas till att gälla hela landet. Mot denna bakgrund anser regeringen att

verksamheten skall permanentas och göras landsomfattande. I budget-

propositionen för år 2000 har regeringen avsatt medel för att utveckla

verksamheten med personligt ombud för psykiskt funktionshindrade per-

soner. Regeringen avser att återkomma i frågan.

Handikapporganisationerna har en lång tradition av att på olika sätt

stödja och hjälpa sina medlemmar och deras närstående. Det kan vara

genom psykosocialt stöd, personliga besök, rådgivning, information,

kunskapsförmedling och direkt utbildning. Vissa organisationer kan

också bistå med viss juridisk hjälp och rådgivning.

Det finns således redan i dag en mängd olika stödformer, både från

samhällets sida och från olika intresseorganisationers. Efterfrågan på

kvalificerat och tillräckligt stöd av detta slag är emellertid så väl doku-

menterat att ett brukarstöd, byggt på handikapporganisationernas med-

verkan, bör kunna skapa utrymme för ökad valfrihet för den enskilde och

komplettera andra liknande insatser.

Enligt regeringens uppfattning är utredarens förslag om personligt stöd

till brukare med funktionshinder och till brukarstödscenter intressant,

eftersom det bygger på handikapporganisationernas egen aktiva medver-

kan. Organisationernas oberoende ställning i förhållande till huvudmän-

nen bör därvid vara en tillgång i sammanhanget liksom de möjligheter till

samarbete organisationerna emellan som förslaget ger utrymme för. Re-

geringen finner därför att övervägande skäl talar för att brukarstöd till

personer med funktionshinder bör prövas i en försöksverksamhet. Handi-

kapporganisationerna själva bör komma överens om hur organisationen

och lokaliseringen av brukarstödet bör se ut och vem som skall vara an-

svarig för verksamheten. En successiv utbyggnad bör ske med tanke på

att behovet av kompetenta personer är stort och troligen inte går att till-

godose genast. Försöksverksamheten bör även syfta till att undersöka

vilken utbildning de personer behöver som skall ge stödet. Erfarenheter

från andra brukarstyrda verksamheter bör tas till vara. I detta samman-

hang bör också prövas hur den kompetens som samlas i brukarstödsverk-

samheten kan tas till vara i utformningen av det nationella program för

kompetensutveckling som föreslås i avsnitt 8.7.

Det är viktigt att försöksverksamheten verkligen når ut till dem som

behöver den. För att säkerställa att t.ex. personer med funktionshinder

och utländsk bakgrund omfattas av försöksverksamheten bör handi-

kapporganisationer öka sina ansträngningar att stödja dessa personer

samt fördjupa sitt samarbete med invandrarorganisationerna. Vissa

invandrare har svårare än infödda svenskar att få del av samhällets stöd

till personer med funktionshinder. Det uppstår också lätt missförstånd då

personer från andra länder och med en annan kulturell bakgrund möter

anställda inom t.ex. försäkringskassan, habiliteringen, socialtjänsten och

skolan. Behovet av personligt stöd från någon som har speciell

kulturkompetens är stort.

I skrivelse till riksdagen (skr. 1998/99:125) har regeringen angett några

områden som enligt regeringens mening särskilt bör uppmärksammas vid

kommande fördelning av stöd ur Allmänna arvsfonden. Ett sådant om-

råde är personligt brukarstöd. Försöksverksamhet med syfte att pröva hur

ett sådant stöd, byggt på egen erfarenhet av funktionshinder, kan utfor-

mas, organiseras, administreras och finansieras. Verksamheten bör följas

upp och utvärderas.

8.7 Ökad kompetens om bemötande m.m

Regeringens bedömning:

- Ett nationellt program med en klar förankring i de handikappoli-

tiska principerna bör ligga till grund för kompetensutvecklingsin-

satserna på lokal och regional nivå. Statens institut för särskilt ut-

bildningsstöd (Sisus) bör utarbeta och ha ansvar för programmet på

central nivå. Till programmet bör det knytas ett råd med företrädare

för berörda intressenter.

- Sisus bör i samråd med Statens kvalitets- och kompetensråd och

andra intressenter ta fram ett utbildningsunderlag för statsförvalt-

ningen i handikappolitiska frågor.

- Särskilda medel bör avsättas för en flerårig satsning på kompe-

tensutveckling för personal inom olika samhällsområden kring frå-

gor som rör bemötande av personer med funktionshinder.

Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna, däribland Socialsty-

relsen, Arbetsmarknadsstyrelsen, Riksförsäkringsverket, Svenska kom-

munförbundet, Landstingsförbundet, Försäkringskasseförbundet, LO,

TCO, SACO och nästan alla handikapporganisationer tillstyrker förslaget

i dess helhet. Statens kvalitets- och kompetensråd anser att utvecklings-

aktiviteter måste knyta an till respektive verksamhets inriktning för att bli

pedagogiskt framgångsrika. Samtidigt kan emellertid rådet tänka sig att

visst faktamaterial och vissa metoder kan utarbetas centralt för myndig-

heterna att användas i det egna kompetensutvecklingsarbetet. Ungefär

samma inställning har Länsstyrelsen i Jämtlands län. Handikappom-

budsmannen, Riksförbundet för utvecklingsstörda barn, ungdomar och

vuxna (FUB) och Riksförbundet för social och mental hälsa (RSMH) är

tveksamma till Sisus som sammanhållande för den operativa funktionen.

Alla tillfrågade landsting är positiva. Av kommunerna är det endast

Sundbybergs kommun som är tveksam till förslaget. Kommunen menar

att bemötandekompetens skall finnas för att möta alla invånare och att

särskilda grupper inte skall urskiljas.

Skälen för regeringens bedömning: Personer med funktionshinder

behöver ofta stöd från flera håll. Det kan t.ex. gälla habiliterings- eller

rehabiliteringsinsatser, handikappersättning, assistans, ledsagarservice,

hjälpmedel eller särskilt stöd i undervisningen. Många professionella be-

dömare är involverade och det krävs ofta en rad kontakter och möten

mellan den enskilde och dem som skall ge insatsen innan besluten är fat-

tade. Flera huvudmän kan också vara inblandade.

Vissa kommuner har valt att hålla samman alla insatser på handi-

kappområdet i en primärkommunal enhet. Man bedömer att denna sam-

ordning är nödvändig för att trygga en god kompetens hos personalen

samt en god service och omsorg. I andra kommuner har t.ex. daglig verk-

samhet organiserats som självständiga enheter under socialtjänsten

medan bostads- och servicefrågor handhas inom äldreomsorgen. Det

finns också andra lösningar t.ex. med en omfattande verksamhetsintegra-

tion. De organisatoriska lösningarna varierar mellan olika sektorer, lik-

som utformning och innehåll i kompetensutvecklingen av personalen.

Var och en av de anställda och de tjänstemän som den enskilde möter

vare sig det gäller socialtjänsten, skolan, förskolan, hälso- och

sjukvården eller försäkringskassan har således sin kompetens, sina

värderingar och sin kunskap om varför t.ex. de regler som styr insatserna

för personer med funktionshinder ser ut som de gör och vilken ideologi

som präglar handikappolitiken. Funktionshindrade personers egen

kompetens och erfarenhet tas inte tillvara i utbildnings- och

fortbildningssammanhang i tillräcklig utsträckning.

Brist på samsyn

Bemötandeutredningens undersökningar visar att det finns en brist på

samsyn hos olika huvudmän när det gäller att tolka regelverk, att göra

behovsprövningar och att ge stöd och möjlighet till inflytande och valfri-

het för den enskilde. Bedömningar i enskilda ärenden kan också variera

mellan olika tjänstemän och enheter hos samma huvudman. Exempelvis

kan olika socialkontor och lokala försäkringskassekontor bedöma samma

persons behov på skilda sätt. Ett exempel som nämnts gäller hur behovet

av stöd till barn med funktionshinder och deras familjer bedöms av olika

försäkringskassor. Anställda inom olika samhällssektorer som arbetar

med handikappfrågor upplever det som ett problem att inte tillräckligt

ofta få träffa sina kolleger med liknande uppgifter inom en annan organi-

sation eller ett annat verksamhetsområde. De menar att sådana kontakter

skulle ge tillfälle att utbyta erfarenheter och diskutera frågor som är ge-

mensamma och som har en avgörande betydelse för hur möten mellan

människor gestaltar sig. De önskar få en bättre kompetens när det gäller

områden som rör bemötande, inflytande, självbestämmande, etik och för-

hållningssätt. Detta understryks i Bemötandeutredningens rapport (SOU

1998:121) om anställdas arbetsförhållanden och attityder.

Huvudmännen har ansvar för att den personal som i sitt arbete möter

personer med funktionshinder får möjlighet att utveckla sin kompetens i

olika frågor som hänger samman med funktionshindrade personers behov

och stöd. Det pågår också på flera håll i landet insatser för att öka kun-

skaperna i detta avseende. Regeringen delar dock Bemötandeutredning-

ens uppfattning att det i dag saknas mer systematiska och långsiktiga

kompetensutvecklingsprogram i dessa frågor hos staten, landstingen och

primärkommunerna. Traditionell kompetensutveckling i form av kortare

kurser, enstaka studiedagar och liknande har naturligtvis betydelse men

kan enligt regeringens uppfattning endast i begränsad omfattning för-

ändra människors attityder och inställning. För att en förändring skall

kunna komma till stånd i det avseendet krävs ett processinriktat långsik-

tigt arbete och en kontinuerlig dialog på arbetsplatsen så att frågorna om

bemötande, förhållningssätt och ideologin bakom de handikappolitiska

målen hela tiden hålls levande. Det ställer krav på ett tydligt ledarskap.

Regeringen anser därför att huvudmännen i ökad utsträckning bör få

möjligheter att trygga de anställdas kompetens i dessa frågor. På det sät-

tet kan det växa fram en samsyn hos personal inom och mellan olika

verksamhetsområden. Det bör också skapas ett utrymme för långsiktiga

insatser. Funktionshindrade personers kompetens och erfarenheter bör tas

tillvara i sådana sammanhang.

Ett nationellt program för kompetensutveckling

En nationellt program för kompetensutveckling bör utarbetas av handi-

kapporganisationerna och berörda statliga och kommunala myndigheter

tillsammans. Programmet bör utgå från Bemötandeutredningens förslag

och ange mål och inriktning för en kompetensutveckling. Det nationella

programmet bör utformas så att det kan utgöra en plattform och en ut-

gångspunkt för huvudmännens insatser för kompetensutveckling för för-

troendevalda, chefer, personal och andra som i sitt arbete möter personer

med funktionshinder.

Regeringen anser att Statens institut för särskilt utbildningsstöd (Sisus)

bör få uppgiften att ta fram det nationella programmet och att hålla sam-

man och driva programmet centralt. Programsamarbetet med berörda

parter bör ske i ett särskilt kompetensutvecklingsråd med företrädare för

bl.a. huvudmännen och handikapporganisationerna.

Enligt regeringens uppfattning bör en stor del av den kompetensut-

veckling som föreslås här ses som en normal och reguljär del i varje hu-

vudmans personalutbildningsansvar. Regeringen anser emellertid att

staten bör medverka till att politiker, chefer och övrig personal som

arbetar med handikappfrågor inom statliga, kommunala och landstings-

kommunala verksamheter får ökad kunskap om området och om de

grundläggande värderingar som präglar samhällets stöd till personer med

funktionshinder. För att åstadkomma en sådan utveckling bör Sisus

förstärkas samt förfoga över tillfälliga kompetensutvecklingsmedel för

att stimulera huvudmännen och handikapporganisationerna att

tillsammans ta initiativ till olika modellprojekt.

Regeringen vill understryka vikten av att sådana modellprojekt på

lokal och regional nivå omfattar flera samhällssektorer. Som tidigare

nämnts är behovet av en samsyn i dessa frågor bland anställda inom

socialtjänsten, skolan, förskolan, hälso- och sjukvården,

försäkringskassan, arbetsförmedlingen, handikapporganisationerna etc.

en förutsättning för att bemötandet av barn, ungdomar och vuxna

personer med funktionshinder skall kunna förbättras. Programmet för

kompetensutveckling bör även kunna bidra till en samsyn mellan enheter

och tjänstemän hos samma huvudman när det gäller bedömningen av

behov hos t.ex. barn med funktionshinder och deras familjer. Den

kompetens som utvecklas i brukarstödsverksamheten (avsnitt 8.6) bör

därvid tas tillvara.

För skolans del innebär det föreslagna nationella programmet för kom-

petensutveckling ett komplement till den treåriga satsning på kompe-

tensutveckling av skolans personal som regeringen redan har aviserat i

budgetpropositionen för år 2000. Den senare syftar bl.a. till att öka förut-

sättningarna i arbetslagen och för vissa andra nyckelpersoner inom

skolan att bättre kunna förstå och möta de behov som elever med

varierande förutsättningar har (se vidare avsnitt 10).

Genom den s.k. samverkanspropositionen 1996/97:63 har möjligheter

skapats för att samverkan kan ske mellan olika myndigheter och organi-

sationer inom rehabiliteringsområdet, den s.k. FRISAM-modellen. De

enskilda aktörerna skall själva besluta om att driva samverkan efter

lokala förutsättningar och behov.

FRISAM innebär bl.a. att Riksförsäkringsverket (RFV), Arbetsmark-

nadsstyrelsen (AMS), Arbetarskyddsstyrelsen (ASS) och Socialstyrelsen

skall ha som gemensamt mål att genom samverkan inom rehabiliterings-

området uppnå en effektivare användning av tillgängliga medel i syfte att

underlätta för den enskilde att försörja sig genom eget arbete

FRISAM innebär även en samverkan på flera plan: mellan de centrala

myndigheterna RFV, AMS, ASS och Socialstyrelsen, mellan de lokala

aktörerna försäkringskassa, primärvård, socialtjänst och arbetsförmedling

samt mellan de olika handläggarna i olika samverkansgrupper kring

handlingsplaner och åtgärder för de enskilda individerna. Det är ange-

läget att erfarenheterna från FRISAM beaktas i huvudmännens arbete

med att ta fram kompetensutvecklingsinsatser.

Insatser för statsförvaltningens anställda

Förtroendet hos allmänheten för statsförvaltningen är en viktig demokra-

tifråga. Därför måste förvaltningen utvecklas på ett sätt som tillfredsstäl-

ler medborgarnas behov och förväntningar. Den skall vara en

föregångare och ett föredöme när det gäller att ha kompetent personal

som kan möta människor på ett professionellt sätt. En anställd inom

staten har ett särskilt ansvar att värna om grundläggande demokratiska

värden i samhället Statsförvaltningen behöver tjänstemän med god

förvaltningskunskap, integritet, gott omdöme och ett etiskt

förhållningssätt som väcker respekt.

En viktig slutsats som dras av Bemötandeutredningen är att personer

med funktionshinder i hög utsträckning upplever att det finns en klyfta

mellan de handikappolitiska målen och det regelverk som styr insatserna

och stödet till personer med funktionshinder och hur detta tar sig uttryck

i verkligheten. Det finns enligt utredaren en otydlighet i det politiska

budskapet om hur samhället ser på människor med funktionshinder och

hur samhället behandlar och tillgodoser de behov av stöd, service och

tillgänglighet som många människor med funktionshinder har.

Regeringen har i avsnitt 6 slagit fast att handikappaspekterna skall be-

aktas inom alla samhällsområden. Statliga myndigheter skall bedriva ett

aktivt och målinriktat arbete för att medvetandegöra och bevaka dessa

frågor i sitt kvalitetsarbete, i sin tillsyn och i sin utåtriktade verksamhet.

Myndighetscheferna har ett särskilt ansvar för att anställda har den kom-

petens som behövs för att kunna verka för de handikappolitiska målen.

Regeringen har också i propositionen Statlig förvaltning i medborgar-

nas tjänst (prop. 1997/98:136) uttalat att ökad uppmärksamhet bör ägnas

åt kompetens- och utbildningsfrågorna inom den statliga förvaltningen

för att stimulera myndigheternas kompetensförsörjning och främja kvali-

tetsarbetet inom förvaltningen. Som en följd av regeringens förslag in-

rättades Statens kvalitets- och kompetensråd den 1 januari 1999. Rådet

skall bl.a. verka för att statsförvaltningen har en gemensam förvaltnings-

kultur och förvaltningsetik och stödja myndigheternas utveckling i det

här avseendet.

Regeringen vill understryka vikten av att Statens kvalitets- och kom-

petensråd i sitt stöd till myndigheternas personalutvecklingsinsatser ver-

kar för att dessa frågor ingår som en naturlig del i arbetet med att för-

bättra de anställdas kompetens. Det nationella kompetensutvecklingspro-

gram i bemötandefrågor m.m. som redogjorts för ovan kan med viss

komplettering bilda underlag härför. Därutöver fordras, enligt regering-

ens bedömning, särskilt riktade insatser till verkschefer och högre chefer

i myndigheterna. Regeringen har för avsikt att uppdra år Sisus att i sam-

råd med Statens kvalitets- och kompetensråd och andra intressenter för-

bereda och genomföra en särskild informationsinsats riktad till nyckel-

personer inom statsförvaltningen om myndigheternas ansvar för de han-

dikappolitiska frågorna.

Regeringen beräknar att 1,5 miljoner kronor behöver avsättas för år

2000 och lika mycket för år 2001 för att förstärka Sisus anslag med an-

ledning av uppgifterna i samband med det nationella kompetensutveck-

lingsprogrammet. Utöver detta anser regeringen att Sisus bör få

disponera 9 miljoner kronor per år fr.o.m. år 2001 t.o.m. år 2003 för att

stödja olika modellprojekt för kompetensutveckling.

8.8 Forskning

Regeringens bedömning: Den socialvetenskapligt inriktade handi-

kappforskningen bör tillföras ytterligare resurser.

Utredningens förslag och överväganden: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga instanser som yttrat sig över förslaget,

däribland Socialvetenskapliga forskningsrådet, tillstyrker.

Skälen för regeringens bedömning

Handikappforskningens dilemma

Funktionshindrade människors livsvillkor har i hög grad påverkats av de

senaste årens förändring av den offentliga sektorn, eftersom många av

dem är starkt beroende av hur den fungerar. Det finns emellertid ingen

djupare kunskap om hur denna förändring påverkat funktionshindrades

levnadsvillkor eller i vilken mån människor oftare upplever sig dåligt

bemötta av dem som arbetar inom denna sektor. Förändringar av det

offentliga regelsystemet kan ha oavsiktliga konsekvenser för funktions-

hindrade personers villkor, förändringar som behöver följas upp och

granskas. För att personer med funktionshinder skall kunna få det stöd de

kan ha rätt till från stat och samhälle krävs en systematisk kunskap om

deras livsvillkor. En sådan kunskap är dessutom en förutsättning för att

yrkesutbildning och annan vidareutbildning skall kunna utvecklas och

hålla hög kvalitet.

Forskning om funktionshinder och handikapp tar till en del upp dessa

frågor. Vid många universitet och högskolor finns forskningsprojekt i

handikappfrågor och på flera håll har det gjorts medvetna, ambitiösa

satsningar för att stärka handikappforskningen. Det finns ett antal pro-

fessorer som forskar i skilda ämnen med anknytning till handikapp. De

centra för handikappforskning som finns vid Uppsala, Lunds, Göteborgs

och Linköpings universitet har bildat ett nätverk för samverkan, där även

handikappforskare från högskolor som saknar formella centra kan delta.

Enligt regeringens uppfattning är dessa centrumbildningar värdefulla

och det är viktigt att gemensamma insatser görs. Handikappforskningen

är ofta mångvetenskaplig till sin karaktär och det har stort värde om

doktorander från olika ämnen vid universitet och högskolor får möjlighet

att träffas och diskutera forskningsfrågor.

Ett problem är emellertid att forskning om handikapp endast i liten ut-

sträckning har intresserat svenska forskare inom beteende- och samhälls-

vetenskap. Den har ingen framträdande plats i vetenskapssamhället och

är ett förhållandevis nytt forskningsfält. Dessutom saknas en god över-

blick över kunskapsbehovet.

Enligt Bemötandeutredningens kunskapsöversikt i delbetänkandet När

åsikter blir handling (SOU 1998:16) är de flesta forskningsprojekt som

gåtts igenom inriktade på hur anställda inom olika yrkesgrupper ser på

personer med funktionshinder, deras utbildning, socio-ekonomiska status

m.m. eller på inställningen till olika funktionshinder. Mycket sällan finns

forskning utifrån funktionshindrade personers eget perspektiv och så gott

som aldrig forskning som tar sin utgångspunkt i medborgarrätten. Under

de senaste åren har emellertid några svenska forskare studerat hur de

sociala faktorerna påverkar livssituationen för personer med rörelse-

hinder och för deras familjer och de existentiella villkor som de lever

under.

Det finns ett stort behov av utvärdering av senare års forskning på han-

dikappområdet med avseende på bl.a. effekterna av förändringar av den

offentliga sektorn och av välfärdsutvecklingen samt även behov av en

samlad långsiktig strategi för hur forskningen om handikapp skall utvär-

deras, stimuleras och utvecklas.

Forskningsbehov

Bemötandeutredningen har visat på en rad områden där forskningen om

handikapp behöver utvecklas och stimuleras. Några viktiga uppgifter un-

der den närmaste femårsperioden är enligt utredningen:

- att studera hur sociala faktorer och funktionshindrade personers livs-

villkor och ställning i samhället påverkar deras möjligheter till delak-

tighet och jämlikhet,

- att klargöra vad som kännetecknar diskriminering av funktionshind-

rade och studera omfattningen av sådan diskriminering. Detta innefat-

tar också forskning om samspelet mellan människor, där den ena par-

ten är beroende av andra på grund av funktionshinder,

- att ta fram kunskap om vilka särskilda krav som ställs på undervisning

av elever i behov av särskilt stöd,

- att anlägga ett genderperspektiv genom att studera särskilda problem

för funktionshindrade kvinnor respektive män,

- att ta fram kunskap om hur olika invandrargruppers syn på funktions-

hinder kan och bör påverka utformningen av de svenska insatserna på

handikappområdet.

SFR har ansvar för att samordna handikappforskningen. Med hänsyn

till det breda spektrum av forskningsönskemål som riktas mot handi-

kappforskningen är det, enligt regeringens mening, dock nödvändigt att

diskutera den långsiktiga inriktningen av handikappforskningen. SFR har

nyligen på eget initiativ påbörjat en utvärdering av forskningen om

handikapp. Därmed kommer det att finnas en bas för den typ av långsik-

tiga avvägningar och satsningar inom området som, enligt regeringens

uppfattning, bör åvila SFR att samordna så att alla berörda forskningsfi-

nansiärer kan ta sitt ansvar för forskningen i handikappfrågor inom sina

områden.

I den proposition om ny organisation för forskningsfinansiering som

läggs i dag föreslås att SFR avvecklas och dess ansvarsområden övertas

av ett nytt forskningsråd för sociala frågor och arbetsliv. Det innebär att

den nya myndigheten även övertar ansvaret att samordna handikapp-

forskningen.

Ett nationellt program för handikappforskningen

Den långsiktiga utformningen och utvecklingen av handikappforskningen

bör läggas fast i ett nationellt forskningsprogram som utarbetas av SFR

(det föreslagna nya forskningsrådet för sociala frågor och arbetsliv som

övertar SFR:s ansvarsområden). Det bör framgå av programmet vad som

kan göras för att rekrytera fler forskare, bland dem personer med funk-

tionshinder, och hur funktionshindrade personers erfarenheter och kon-

kreta frågor som uppkommer i olika verksamheter på handikappområdet

skall kunna formuleras som forskningsbara och vetenskapligt intressanta

frågor. SFR (det nya forskningsrådet för sociala frågor och arbetsliv) bör

även överväga hur information om handikappforskningen skall finansie-

ras och föras ut samt finna former för att ge företrädare för forskarna,

handikapprörelsen och representanter för olika samhällssektorer tillfälle

att utbyta erfarenheter. SFR (det nya forskningsrådet för sociala frågor

och arbetsliv) bör regelbundet redovisa utvecklingen av handikapp-

forskningen för regeringen.

Regeringen har i budgetpropositionen för år 2000 uttalat att handi-

kappforskningen är ett prioriterat område. Det är angeläget att området

successivt tillförs resurser för en förstärkning. Regeringen anser att den

socialvetenskapligt inriktade handikappforskningen bör tillföras

5 miljoner kronor år 2001 och 2 miljoner kronor år 2002.

Regeringen kommer, bl.a. mot bakgrund av resultatet av utvärderings-

och programarbetet på området, att lämna förslag till resursfördelning i

den forskningspolitiska proposition som avses överlämnas till riksdagen

under år 2000 och i budgetpropositionen för år 2001.

8.9 Kunskap och kultur mot fördomar

Regeringens bedömning: Kulturella uttrycksformer som teater,

litteratur, film, musik och konst kan minska fördomar, påverka

attityder och tydliggöra hur personer med funktionshinder bemöts.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Samtliga instanser som yttrat sig över förslaget

tillstyrker.

Skälen för regeringens bedömning: Fördomar och myter tycks alltid

ha varit starka inslag i synen på funktionshinder och bidragit till att skapa

utanförskap och oacceptabla livsvillkor för personer med funktionshin-

der.

De flesta forskare som ägnar sig åt frågan om attityder, värderingar

och fördomar mot personer med funktionshinder menar att den största

möjligheten till förändring ligger i ökad kunskap och kontakt med dem

som fördomarna handlar om. Kunskap kan alltså minska fördomarnas

makt.

Men också kulturella uttrycksformer kan vara en bra väg för kommu-

nikation mellan människor. Med exempelvis teater, litteratur, film,

musik, texter och konst kan fördomar, attityder och bemötande tydliggö-

ras, lyftas fram i ljuset och granskas. Erfarenheten visar att humor och

satir ofta är effektiva instrument att beskriva olika former av bemötande

och attityder som personer med funktionshinder utsätts för.

Regeringen har i skrivelse till riksdagen (skr. 1998/99:125) angett

några områden som enligt regeringens mening särskilt bör uppmärksam-

mas vid kommande fördelning av stöd ur Allmänna arvsfonden. Ett så-

dant område är verksamhet med ovan nämnda inriktning. Det är en fördel

om ett sådant stöd kan samordnas med det nationella kompetensutveck-

lingsprogram som föreslås under avsnittet 8.7.

9 Kultur och media

Regeringens bedömning: Statens insatser för ökad tillgänglighet till

kultursektorn för funktionshindrade personer bör förstärkas. Inrikt-

ningen bör vara den som regeringen förordade i propositionen om

kulturpolitik (prop. 1996/97:3). Målet bör vara att verka för allas möj-

lighet till kulturupplevelser och eget skapande. Statens kulturråd bör

därför få disponera ytterligare medel för genomförande och utvidg-

ning av handlingsprogrammet för ökad tillgänglighet.

Vidare bör Talboks- och punktskriftsbiblioteket samt Stiftelsen för

lättläst nyhetsinformation och litteratur (LL-stiftelsen Centrum för

lättläst) vardera få disponera ytterligare medel för genomförande av

projekt som syftar till att göra litteratur tillgänglig för funktionshind-

rade.

Skälen för regeringens bedömning: Till ett av den statliga kulturpo-

litikens främsta mål hör att verka för allas möjlighet till kulturupplevelser

och eget skapande. Ansvaret för att öka tillgängligheten ligger till stor del

hos den enskilda institutionen och varje institution bestämmer själv över

verksamhetens inriktning och uppläggning. Målen utgör därvid en ge-

mensam referensram för såväl statens som landstingens och kommuner-

nas insatser. När det gäller de statliga institutionerna eller de institutioner

som får statsbidrag har man dock, med utgångspunkt från de nationella

målen, ett särskilt ansvar att söka nya vägar att nå fram till alla de grup-

per som i dag inte är delaktiga i landets kulturutbud. Det statliga stödet är

därför en viktig förutsättning för funktionshindrades möjligheter att ta del

av det statliga kulturutbudet. Undersökningar visar att tillgängligheten

också ökat under senare år. Målet är dock långt i från uppfyllt trots att det

i dag finns områden där man nått längre än andra. Som exempel kan

nämnas litteraturområdet där det finns särskilda statsstödda institutioner

med uppgift att öka tillgängligheten, nämligen Talboks- och punkt-

skriftsbiblioteket och LL-stiftelsen Centrum för lättläst. När det gäller

Statens kulturråd, som är central myndighet inom kultursektorn, ligger

det i dess instruktion att följa utvecklingen inom hela kulturområdet och

att göra kartläggningar utifrån olika aspekter. Funktionshindrade perso-

ners tillgång till kulturutbudet är en sådan aspekt.

Kulturrådets handlingsprogram

I linje med de ambitioner som regeringen gav uttryck för i propositionen

om kulturpolitik (prop. 1996/97:3) fick således Statens kulturråd rege-

ringens uppdrag att kartlägga situationen på kulturområdet för funktions-

hindrade personer samt utarbeta ett handlingsprogram för att främja

funktionshindrades deltagande i kulturlivet. Uppdraget redovisades i feb-

ruari 1998 genom rapporten Funktionshindrades tillgång till kultur.

Kartläggning och handlingsplan (Rapport från Statens kulturrådet

1998:3).

I rapporten lämnar Statens kulturråd även förslag till ett handlingspro-

gram. Däri ingår förslag till program för ökad tillgänglighet. Bakgrunden

är att det finns ett uttalat intresse från kulturinstitutionerna att förbättra

tillgängligheten, men att de behöver praktisk hjälp och ekonomiska resur-

ser. Detta gäller hela kultursektorn, dvs. inom områdena bild- och form-

konst, museer, arkiv, utställningar, teater, dans, musik samt bibliotek och

litteratur. Kulturrådet pekar på att vissa institutioner redan i dag har spe-

cialkompetens inom området, men kunskaper och erfarenheter förs sällan

vidare. Samverkan mellan olika kulturinstitutioner, regionalt eller lokalt,

skulle stimulera till nytänkande. Utgångspunkten för det föreslagna pro-

grammet är det gemensamma intresse att öka tillgängligheten, oavsett

konstområde, som institutionerna givit uttryck för. Även huvudmän inom

stat, landsting och kommun bör ha ett intresse för detta.

Målet för programmet är, enligt Kulturrådets förslag, att förbättra kun-

skaperna om funktionshindrades behov inom kulturinstitutionerna, stärka

samarbete och samverkan mellan kulturområdet och handikappområdet,

utveckla nya verksamhetsformer samt utveckla ny teknik och anpassa

existerande teknik.

Mot denna bakgrund gav regeringen Statens kulturråd ett övergripande

ansvar för att fullfölja handlingsprogrammet för att främja funktionshind-

rades deltagande i kulturlivet. I budgetpropositionen för år 1999 föreslog

regeringen att två miljoner kronor skulle tillföras Statens kulturråd i syfte

att öka funktionshindrades deltagande i kulturlivet. Riksdagen hade vid

behandlingen av budgetpropositionen inget att erinra mot regeringens

förslag (bet. 1998/99:KrU1, rskr. 1998/99:55).

Ytterligare åtgärder behövs

De insatser som hittills vidtagits räcker dock inte. Det finns en mängd

områden där regeringen bedömer att ytterligare åtgärder är nödvändiga.

Bland annat behövs kraftfullare satsningar när det gäller syntolkning av

teaterföreställningar, textning samt syntolkning och uppläsning av text-

remsan såväl på biograferna som på videofilm. Den fysiska tillgänglig-

heten till kulturlokaler är fortfarande i många fall begränsad. Detta gäller

i synnerhet sådana lokaler som institutionerna själva inte råder över vid

exempelvis turnéer.

Regeringen bedömer också att det är nödvändigt med utbildning inom

kulturområdet för personal inom omsorgen men också av personal vid

kulturinstitutionerna i bemötandefrågor.

När det gäller möjligheterna till eget skapande finns en mängd organi-

sationer som gör stora insatser med mycket begränsade resurser. Man

saknar i regel en stadig ekonomisk grund på vilket verksamheten kan

vila. I stället tvingas man förlita sig på olika former av projektstöd.

Staten bör därför öka möjligheterna för sådana organisationer att erhålla

årliga verksamhetsbidrag. Därvid handlar det mycket om att utveckla den

pedagogiska verksamheten för barn och ungdomar. Detsamma gäller

andra former av insatser för ökad tillgänglighet i form av exempelvis

bokklubbar i enlighet med riksdagens tidigare hemställan (bet.

1998/99:KrU1, rskr. 1998/1999:55). Det finns också, enligt regeringens

bedömning, behov av särskilt stöd för exempelvis syntolkning av

teaterföreställningar. Detta behov skulle kunna tillfredsställas genom att

exempelvis fria teatergrupper ges möjlighet att ansöka om bidrag för

syntolkning. När det gäller de statliga museerna föreligger också behov

av att öka tillgängligheten. Nya utställningsformer bör stödjas och

kunskapen om dem spridas bland institutionerna. Informationen om olika

kulturevenemang måste också i större utsträckning än i dag göras

tillgänglig för funktionshindrade personer.

Mot denna bakgrund bör Statens kulturråds bidrag för funktionshind-

rades deltagande i kulturlivet kraftigt förstärkas. Statens kulturråd skall

utöver resursförstärkningen vidareutveckla metodarbetet för att ytterli-

gare öka tillgängligheten inom hela kulturområdet.

Talboks- och punktskriftsbiblioteket (TPB) har under en följd av år lett

utvecklingen av en ny digital talboksstandard. Detta arbete sker inom

ramen för ett internationellt konsortium benämnt DAISY (Digital Audio-

based Information System). Tanken är att under en period som sträcker

sig till år 2010 överföra det samlade talboksbeståndet till den nya stan-

darden. TPB har under senare år kraftigt rationaliserat sin verksamhet i

syfte att skapa ett ekonomisk utrymme för genomförande av projektet.

Det anslagssparande som därmed möjliggjorts räcker dock endast till att

föra över en del av beståndet. Mot bakgrund av den digitala teknikens

stora betydelse för läshandikappade är det regeringens bedömning att

stödet till TPB bör förstärkas ytterligare i syfte att fullfölja projektet med

att överföra de analoga talböckerna till den nya digitala standarden.

Behovet av lättläst litteratur för en yngre publik i åldrarna 9 14 år på-

talas ofta från handikapprörelsen och från pedagoger inom skolan. Det

kan gälla utvecklingsstörda barn och ungdomar liksom ungdomar med

dyslexi. Det är här fråga om en grupp för vilka småbarnsböcker är ett

passerat stadium, men där traditionella ungdoms- och vuxenböcker är för

svåra. Får inte den här gruppen barn och ungdomar åldersanpassad litte-

ratur är risken att det läsintresse och de läsvanor som etablerats genom de

vanliga barnböckerna försvinner. För deras del behövs en länk till vuxen-

litteraturen.

LL-stiftelsen har i liten skala påbörjat en utgivning med lättlästa

böcker riktade till ungdomar. LL-stiftelsen har dock för regeringen pekat

på svårigheterna att inom nuvarande budgetramar ge ut mer än enstaka

titlar varje år. För att påbörja en kontinuerlig utgivningsverksamhet med

lättlästa böcker till barn och ungdomar krävs en period på mellan tre och

fyra år innan denna form av litteratur etablerats på marknaden och påtag-

liga resultat syns. Särskilt den utgivning som riktar sig till barn med sär-

skilda svårigheter kräver en ordentlig uppbyggnadsfas med såväl redak-

tionella insatser med särskild kompetens som marknadsföring. En konti-

nuerlig utgivning bör omfatta åtminstone åtta till tio titlar per år om en

tillräcklig variation skall kunna upprätthållas.

I syfte att starta och utveckla en utgivningsverksamhet med litteratur

för barn och ungdomar bör LL-stiftelsen få disponera ytterligare medel.

Radio, TV och film

När det gäller TV- och filmområdet har regeringen nyligen tagit initiativ

till vissa förändringar. Sändningstillstånden för Sveriges Radio AB (SR),

Sveriges Television AB (SVT) och Sveriges Utbildningsradio AB (UR)

gäller till utgången av år 2001. En ny tillståndsperiod inleds alltså den

1 januari 2002. Inför varje ny tillståndsperiod har propositioner med

förslag på riktlinjer för verksamheten tagits fram under medverkan av en

beredningsgrupp där samtliga riksdagspartier har varit företrädda. Innan

beredningsgruppen inleder sitt arbete behövs ett underlag för

ställningstaganden. Regeringen har därför gett en särskild utredare i

uppdrag (dir 1999:74) att lägga fram ett brett underlag inför beredningen

av de villkor som ska gälla för radio och TV i allmänhetens tjänst under

nästa tillståndsperiod. I direktiven anger regeringen att en utgångspunkt

bör vara att radio- och TV-programmens tillgänglighet för

funktionshindrade skall öka. Utredaren skall undersöka om det behöver

ställas ytterligare krav på programföretagen för att uppnå ökad

tillgänglighet och föreslå hur sådana krav i så fall skall utformas.

Utredaren bör väga in internationella erfarenheter och möjligheten att

använda ny teknik.

För TV4 ställs krav i 5 § i sändningstillståndet där det framgår att pro-

gramföretaget skall göra stora underhållningsprogram och svensk drama-

tik tillgängliga för funktionshindrade i minst samma omfattning som un-

der år 1996. Vidare skall verksamheten för funktionshindrade utökas i

den mån nya tekniska förutsättningar gör det möjligt inom ramen för

oförändrade kostnader. För TV3 och TV5 ställs inga krav på textning.

Regeringen anser dock att de krav som ställs på public service-bolagen

skall vara vägledande även för de privata TV-bolagen. Regeringen avser

också att verka i denna riktning.

I det nya filmavtalet som redovisas i regeringens proposition Ny

svensk filmpolitik (prop. 1998/99:131) avsätts medel för att göra film

mer lättillgänglig för funktionshindrade. Med detta syfte skall stöd läm-

nas till textning på svensk film och video och till tolkning på videogram.

Regeringen har mot denna bakgrund nyligen beslutat om att införa ett

särskilt verksamhetsmål för Filminstitutet rörande stöd till textning av

film och video och till syntolkning. Målet är att göra film mer tillgänglig

för funktionshindrade. Film för barn och ungdom skall därvid prioriteras.

Filminstitutet skall för regeringen bl.a. redovisa en plan för hur målet

skall uppfyllas.

10 Utbildning

Utbildning har central betydelse för allas möjligheter såväl på arbets-

marknaden som i samhällslivet i övrigt. Det gäller i synnerhet för perso-

ner med funktionshinder. Trots detta har människor med funktionshinder

som grupp räknat en lägre sysselsättnings- och utbildningsnivå än be-

folkningen i övrigt. Funktionshindrade är fortfarande underrepresente-

rade inom högskolan. I detta ligger en utmaning för hela utbildningssys-

temet, från förskolan till den högre utbildningen.

10.1 Skola och vuxenutbildning

Regeringens bedömning: Elever med funktionshinder bör, på samma

sätt som övriga barn och ungdomar, ha möjlighet att bo med sina för-

äldrar eller i deras närhet och gå i en skola i närheten av hemmet. Frå-

gor om attityder och bemötande är härvid centrala, liksom en ökad

specialpedagogisk baskompetens hos arbetslagen i skolan.

Förutsättningarna för vuxna studerande med funktionshinder och

deltagare i behov av särskilt stöd bör stärkas.

Skälen för regeringens bedömning: Sverige har kommit långt i am-

bitionen om en skola för alla och kan i ett internationellt perspektiv sägas

ligga i frontlinjen. Bilden av Sverige som ett föregångsland får dock inte

bli till ett hinder för självinsikt och analys av vad som behöver göras för

att FN:s standardregler skall förverkligas fullt ut.

Barn och ungdomar med funktionshinder bor i dag med få undantag

tillsammans med sina föräldrar och får också i allmänhet sin skolgång

inom ramen för det ordinarie utbildningssystemet i en skola i närheten av

hemmet. I och med riksdagens beslut med anledning av propositionen

om elever med funktionshinder (prop. 1998/99:105, bet.

1999/2000 UbU4, rskr. 1999/2000:14) kommer på sikt sex statliga

specialskolor med möjlighet till elevboende att finnas kvar för döva och

hörselskadade barn och ungdomar. Detta motiveras av dessa elevers

specifika behov av undervisning och kommunikation på teckenspråk. De

båda övriga statliga specialskolorna kommer att avvecklas successivt till

förmån för en utökad resurscenterverksamhet för respektive målgrupp.

Regeringen har i nämnda proposition klargjort att statens ansvar gen-

temot elever med funktionshinder främst skall vara att genom stöd till

kommunerna främja att dessa elever får en anpassad skolsituation av god

kvalitet. Detta gäller främst ovanliga eller komplexa funktionshinder där

kommunerna inte i förväg har möjlighet att bygga upp den kunskap som

krävs i det individuella fallet. Genom den förändrade statliga stödorgani-

sationen kommer kommunernas förutsättningar att erbjuda barn och ung-

domar med funktionshinder, enligt regeringens mening, att öka.

Elever har olika behov

Den stora utmaningen i dag utbildningspolitiskt och verksamhetsmäs-

sigt är hur skolans personal skall hantera det faktum att elever har olika

erfarenheter, kunskaper och behov. Lärarutbildningskommittén (LUK)

ställer i sitt betänkande Att lära och leda (SOU 1999:63) frågan hur ele-

vers olikheter skall bli till reella och styrande förutsättningar i skolans

pedagogiska arbete. Den traditionstyngda uppfattningen att detta skulle

vara en specialpedagogisk uppgift vid sidan av den vanliga undervis-

ningen har, enligt kommittén, visat sig ofruktbar. En av specialpedagogi-

kens mest angelägna uppgifter framöver kommer, mot denna bakgrund,

att vara att bidra till utveckling av den vanliga pedagogiken så att bered-

skapen i skola och förskola ökar att möta variationen av behov hos barn

och ungdomar. Regeringen avser att återkomma till riksdagen under år

2000 med en proposition om en ny lärarutbildning när beredningen av

Lärarutbildningskommitténs betänkande avslutats.

Enligt Skolverket finns i dag en tendens till att förekomsten av sär-

skilda undervisningsgrupper ökar. Det handlar inte om särskilda under-

visningsgrupper i strikt mening, utan om lösningar som inte beslutats

formellt och därmed inte är möjliga att överklaga. För vissa barn med

omfattande problematik kan såväl diagnos som placering i särskild un-

dervisningsgrupp vara viktiga förutsättningar för en positiv utveckling.

Diagnosen kan ge eleven, föräldrar, lärare och andra berörda en informa-

tion om varför situationen såväl i hemmet som i skolan, fungerar mindre

bra. Regeringen ser emellertid mycket allvarligt på de tendenser som ty-

der på att en medicinsk diagnos i många fall blivit ett krav för att eleven

skall erbjudas resurser och särskilda insatser. Relevanta åtgärder måste

sättas in oavsett om det finns en diagnos eller inte. Det är skolans ansvar

att göra en pedagogisk bedömning och erbjuda en skolsituation som är

anpassad efter elevens behov.

Regeringen har i propositionen Elever med funktionshinder ansvar

för utbildning och stöd (prop. 1998/99:105) och sedan i budgetproposi-

tionen för år 2000 aviserat en treårig satsning, med start år 2000, inriktad

bl.a. på kompetensutveckling för att stärka förutsättningarna för elever i

behov av särskilt stöd att nå målen i ungdomsskolan. Satsningen bör in-

riktas på att öka kompetensen i arbetslagen, i gymnasieskolan också hos

vissa nyckelpersoner, för att kunna möta behoven hos elever med varie-

rande förutsättningar och behov. Det kan t.ex. handla om att skapa en

generell förståelse för vad ett funktionshinder kan innebära, eller om att

öka kunskaperna om mer vanligt förekommande problem som läs- och

skrivsvårigheter/dyslexi eller koncentrationssvårigheter. Därtill kommer

att personal i eller i anslutning till skolan omfattas av den satsning på

kompetensutveckling kring frågor som rör bemötande av personer med

funktionshinder som presenteras i avsnitt 8.7.

Behovet av pedagogisk forskning avseende elever med funktionshinder

är stort. Regeringen har därför avsatt medel för en treårig satsning även

för detta ändamål.

Elevers rättssäkerhet

Frågan om elevers rättssäkerhet har väckts, bl.a. av Handikappombuds-

mannen, som menar att denna är för svag för elever i behov av särskilt

stöd i skolan. Handikappombudsmannen pekar bl.a. på det faktum att det

å ena sidan är kommunens oavvisliga skyldighet att ge särskilt stöd till

alla elever i den omfattning de behöver, men att det å andra sidan är få

beslut som går att överklaga. Regeringen har uppdragit åt den kommitté

som skall göra en översyn av skollagen (dir. 1999:15) att utreda och före-

slå hur en ökad rättssäkerhet för eleverna kan åstadkommas. I uppdraget

ingår att utreda om statens sanktionsmöjligheter behöver stärkas.

Särskolan

Huvudmannaskapet för särskolan har under 1990-talet överförts från

landstingen till kommunerna, vilket har bidragit till en ökad samverkan

och samordning mellan skolformerna i ett stort antal kommuner. Andelen

elever i särskolan har under samma period ökat, vilket delvis kan förkla-

ras av att tillgängligheten till särskolan har ökat och att skolformen blivit

mer accepterad. Sannolikt har även förändringar i grundskolan, som för-

ändrade måldokument och införandet av målrelaterade betyg, påverkat

omfattningen av elever i särskolan. Det är emellertid inte acceptabelt om

elevökningen skulle bero på bristande resurser i grund- respektive gym-

nasieskolan.

I regleringsbrevet för år 2000 har Skolverket fått i uppdrag att ytterli-

gare analysera skälen till att andelen elever i särskolan fortsätter att öka.

Analysen skall främst avse grundsärskolan. Skolverket ges också i upp-

drag att genomföra ytterligare analyser för att öka kunskapen om hur

skolformen svarar mot elevernas behov och förutsättningar. Därvid skall

effekterna av undervisningstidens variationer studeras särskilt, liksom

elevernas valmöjligheter i såväl den obligatoriska särskolan som gymna-

siesärskolan.

Elever med funktionshinder i gymnasieskolan

Gymnasieskolan skall kvalificera eleverna i tre avseenden: för ett demo-

kratiskt samhällsliv, för ett utvecklande arbetsliv och för ett livslångt lä-

rande. Den måste, enligt regeringens mening, utformas så att den upplevs

som meningsfull av alla ungdomar. Ambitionen måste vara att genom

stöd och stimulans ge varje elev möjlighet att utvecklas och nå målen.

Regeringen har i propositionen Elever med funktionshinder ansvar för

utbildning och stöd (prop. 1998/99:105) redovisat sin avsikt att införa

krav på åtgärdsprogram eller motsvarande för de ungdomar i gymnasie-

skolan som har behov av särskilda insatser. I sammanhanget kan också

nämnas att den framtida organisationen för det statliga stödet i specialpe-

dagogiska frågor kommer att ha en viktig uppgift när det gäller att öka

stödet till kommunerna för gymnasieungdomar med funktionsnedsätt-

ningar.

Sedan gymnasiereformen genomfördes i början av 1990-talet är kom-

munerna skyldiga att erbjuda alla ungdomar en gymnasieutbildning. Vid

sidan av de nationella och specialutformade programmen finns det indi-

viduella programmet som är ett viktigt redskap när det gäller att uppfylla

kravet på gymnasieutbildning för alla. Det individuella programmets hu-

vudsyfte är att fungera som språngbräda till ett nationellt eller specialut-

format program. Detta lyckas i dag till viss del men skiftar också stort i

landet. Enligt uppgifter från Skolverket är ungdomar med funktionshin-

der överrepresenterade på det individuella programmet samtidigt som det

saknas kunskap om i vilken utsträckning dessa ungdomar går vidare till

ett nationellt eller specialutformat program eller lämnar gymnasieskolan

med fullständiga slutbetyg.

Mot denna bakgrund skall bl.a. gruppen elever med funktionshinder

ges särskild uppmärksamhet i det uppdrag som Skolverket fått i regle-

ringsbrevet för år 2000 att analysera orsakerna bakom att elever lämnar

grundskolan och gymnasieskolan utan fullständiga betyg samt att en

mindre grupp elever vid det individuella programmet inte går vidare till

studier på nationellt eller specialutformat program. De insatser som görs

för elever med funktionshinder skall bedömas särskilt.

IT för elever med funktionshinder

På mindre än ett årtionde har IT totalt revolutionerat utbildningssituatio-

nen för många barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder. Enligt

Statens institut för handikappfrågor i skolan (SIH) har varje elev med

grava synsvårigheter nu en dator som ett personligt hjälpmedel för sina

studier. Även barn, ungdomar och vuxna med grava rörelsehinder har

stor glädje av datorn som hjälpmedel. Under 1990-talet har specialsko-

lorna stigit fram som skolorna med den högsta datortätheten.

Under treårsperioden 1999 2001 satsar regeringen sammanlagt

1,5 miljarder kronor för att stimulera IT-användningen i skolan. Delega-

tionen för IT i skolan (ITiS) har avsatt särskilda medel för att utveckla

läromedel för elever med funktionshinder. Den satsning som nu genom-

förs har tyngdpunkten på kompetensutveckling av lärare. I samverkan

med SIH har ITiS föreslagit följande insatser:

- läromedel på teckenspråk för döva elever,

- IT-handledning för lärare till elever med funktionshinder.

Dessutom har en särskild referensgrupp tillsatts inom ITiS för att följa

kompetensutvecklingen inom området för lärare i särskolan.

Vuxenutbildningen

Inom vuxenutbildningen sker undervisning för funktionshindrade inom

kommunal vuxenutbildning (komvux), vuxenutbildning för utvecklings-

störda (särvux), svenskundervisning för invandrare (sfi), statens skolor

för vuxna (SSV) och folkbildningen. Funktionshindrade skall ha samma

möjligheter som alla att ta del av utbildning. Inom vissa områden har stat,

kommun, landsting och skolhuvudmannen på motsvarande sätt särskilda

skyldigheter för att underlätta för studerande med funktionshinder att

kunna delta i utbildningen.

Kunskapslyftskommittén (KLK) skriver i sitt betänkande Vuxenutbild-

ning för alla? Andra året med Kunskapslyftet (SOU 1999:39) att

"människor med funktionshinder har som grupp räknat en lägre syssel-

sättnings- och utbildningsnivå än befolkningen i övrigt... ". Detta stärker

argumenten för att göra utbildning tillgänglig för människor med funk-

tionshinder.

KLK har i sin granskning av funktionshindrades situation i vuxenut-

bildningen iakttagit brister som innebär att kvaliteten på undervisningen

är sämre för funktionshindrade eller att människor med en funktions-

nedsättning utestängs helt eller delvis från kommunal vuxenutbild-

ning respektive från folkhögskolan. Bristerna uppstår därför att det sak-

nas läromedel, hjälpmedel, tillgång till tolkar och specialpedagogisk

kompetens.

Regeringen har under våren 2000 tillsatt en organisationskommitté

med uppdrag att se över hur det specialpedagogiska stödet skall organise-

ras för barn och ungdomar. De förslag som Kunskapslyftskommittén

lämnar i sitt slutbetänkande kan komma att innebära att organisations-

kommitténs uppdrag även skall omfatta vuxenutbildningen.

Studerande med en synskada eller läs- och skrivsvårigheter/dyslexi har

ofta behov av anpassade läromedel. Kostnaderna för dessa läromedel är

ofta så höga att det i praktiken omöjliggör studier för den enskilde stu-

denten. Många komvuxenheter och folkhögskolor erbjuder därför, trots

att de inte är skyldiga att göra det, de studerande dessa läromedel. När

Funkis-utredningen granskade läromedelsfrågan för studerande med

funktionshinder inom olika delar av utbildningsväsendet framkom att

situationen för vuxna med funktionshinder i vissa avseenden är mer

komplex än vad gäller barn- och ungdomsskolan.

I samband med översynen av statens engagemang för produktion av

läromedel för barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder kommer

även läromedelsfrågan i vuxenutbildningen och folkhögskolan att ses

över i enlighet med vad regeringen aviserade i propositionen Elever med

funktionshinder ansvar för utbildning och stöd (prop. 1998/99:105).

Det finns brister i samordningen mellan hjälpmedelscentralen och ut-

bildningsanordnaren. Problemen har ofta sin grund i dålig framförhåll-

ning från den studerande och/eller skolan men det kan också bero på att

hjälpmedelscentralerna och hjälpmedelsproducenterna har långa vänte-

och leveranstider. Ansvarsfördelningen är otydlig mellan landstingen och

andra huvudmän beträffande finansieringen av olika hjälpmedel.

Detta beror bl.a. på svårigheter att tolka var gränsen går mellan

landstingens ansvar för att erbjuda hjälpmedel för att underlätta den

dagliga livsföringen och de regler som säger att särskilda pedagogiska

hjälpmedel ligger utanför landstingets ansvar. Landstingen tolkar dess-

utom reglerna olika. Denna gränsdragningsproblematik återfinns inom de

flesta vuxenutbildningsformer.

Situationen är ännu svårare inom folkhögskolan som inte omfattades

av överenskommelsen mellan Landstingsförbundet och Socialdeparte-

mentet om vissa ersättningar från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvud-

mannen. Landstingen tog därigenom över kostnadsansvaret för tekniska

hjälpmedel i utbildningssammanhang.

Regeringen har inbjudit kommuner i samverkan att delta i en nationell

satsning på särvux. Eftersom särvux är en relativt liten verksamhet är det

av vikt att kommunerna samarbetar. Regeringen avser att under våren

2000 inbjuda ett antal kommuner till en pilotprojektverksamhet för sär-

vux. Regeringen vill på detta sätt stimulera utvecklingen, höja kvaliteten

och synliggöra verksamheten inom vuxenutbildning för

utvecklingsstörda särvux.

Statens skolor för vuxna i Härnösand och Norrköping (SSV) genomför

verksamhet som syftar till att stödja kommuner och landsting i arbetet

med distansundervisning. Inom SSV pågår ett antal projekt däribland ett

som syftar till att öka tillgängligheten till distansutbildning för funktions-

hindrade.

Förutsättningarna för studerande med funktionshinder och deltagare i

behov av särskilt stöd måste stärkas. Regeringen avser att återkomma i

frågan efter det att Kunskapslyftskommittén har lämnat sitt slutbetän-

kande våren 2000.

10.2 Högskolan

Regeringens bedömning: Det behövs ökade ansträngningar för att

underlätta för funktionshindrade att studera vid universitet och hög-

skolor.

Skälen för regeringens bedömning: Antalet studenter med funktions-

hinder har ökat för sjätte året i rad från närmare 500 studerande 1993/94

till drygt 1 600 studerande år 1999. Trots detta är gruppen med funk-

tionshinder fortfarande underrepresenterad inom högskolan. Enligt en

undersökning av Statistiska Centralbyrån (SCB) har ungefär var sjätte

funktionshindrad eller 16,5 procent en eftergymnasial utbildning, medan

var fjärde eller 25,3 procent av befolkningen totalt har det.

Ungefär två tredjedelar av studenterna med funktionshinder erhöll me-

del för särskilda stödåtgärder såsom assistent, lektör, teckenspråkstolk,

anteckningshjälp eller extra undervisning, medan en tredjedel av dem

inte behövt sådant stöd. I första hand täcks kostnaderna genom att

universitet och högskolor enligt bestämmelser i regleringsbrevet avsätter

0,15 procent av anslagen för grundläggande högskoleutbildning samt av

ersättning från landsting för vårdutbildning för stöd till studenter med

funktionshinder. Kostnader som överstiger detta belopp kan efter

ansökan delvis täckas av de medel som disponeras av Stockholms

universitet som särskilt åtagande. Medlen kan användas för stöd till såväl

grundutbildningsstudenter som forskarstuderande.

Otillräcklig information om den fysiska tillgängligheten samt brister i

denna kan utgöra hinder för personer med funktionshinder att bedriva

studier. Statens institut för särskilt utbildningsstöd (Sisus) har sedan

några år arbetat med att göra en kartläggning av tillgängligheten och uti-

från erfarenheterna bygga upp en informationstjänst på internet, det s.k.

THUT-projektet. Studier vid universitet och högskola är en helhetssitua-

tion, som inte enbart omfattar den tid man tillbringar i utbildnings-

lokalerna. Utöver informationen om tillgängligheten i utbildnings-

lokalerna inhämtas därför även information om tillgång till anpassade

bostäder och tillgänglighet till studiesocial verksamhet. Informationen

uppdateras varje år. En första kartläggning 1996, visade att ungefär en

tredjedel av utbildningsinstitutionerna vid svenska universitet och

högskolor bedrev sin utbildning i lokaler, som inte uppfyller de tämligen

lågt ställda kraven för grundläggande tillgänglighet för rörelsehindrade.

Tillgängligheten har emellertid de två följande åren blivit bättre. Stora

förändringar har noterats vid universiteten i Linköping och[REDACTED_EFTERNAMN].

Under år 2000 kommer Sisus att ha ett särskilt uppdrag att planera och

förbereda sin medverkan under Arkitekturåret 2001 med anledning av

arbetet med ökad tillgänglighet vid universitet och högskolor. Tillgäng-

lighetsaspekter blir genom detta ett inslag under kampanjåret då rege-

ringens handlingsprogram för arkitektur, formgivning och design skall

redovisas konkret.

Antalet studenter med funktionshinder kan förväntas att öka i samband

med den kraftiga utbyggnaden av högskolan. För åren 1997 2000 har

utbildningen tillförts resurser för 68 000 nya permanenta platser. Riksda-

gen har vidare beslutat att utbyggnaden av den grundläggande högskole-

utbildningen skall fortsätta. I budgetpropositionen för år 2000 har rege-

ringen föreslagit en utbyggnad med ca 10 550 platser för vardera av åren

2001 och 2002 (prop. 1999/2000:1 utg.omr. 16).

Ökad utbildning är viktig för alla grupper, men kanske av särskilt stor

betydelse för personer med funktionshinder. Det är därför viktigt att fler

ungdomar med funktionshinder ges praktiska möjligheter att studera vid

universitet och högskolor. Regeringen har givit Högskoleverket ett upp-

drag att bl.a. se över systemet med stöd till studenter med

funktionshinder samt att lägga förslag till hur hinder som finns för

studenter med funktionshinder kan undanröjas eller minskas. Uppdraget

har nyligen redovisats. Regeringen avser att återkomma med eventuella

förslag till åtgärder.

Regeringen avser, som framgår i avsnitt 10.3 i propositionen, att se

över frågan om hjälpmedel i undervisningen.

10.3 Hjälpmedel inom utbildning

Regeringens bedömning: En särskild utredare bör utses för att se

över hjälpmedelsförsörjningen för studerande med funktionshinder

inom hela utbildningsområdet inklusive förskolan och för att lämna

förslag till eventuella åtgärder.

Bakgrund

Enligt propositionen om vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmännen

m.m. (prop. 1982/83:174, bet. 1982/83:26, rskr. 1982/83:367) beslöt

riksdagen våren 1983 att hälso- och sjukvårdshuvudmännen fr.o.m. den

1 juli 1984 skulle överta ansvaret för att studerande med funktionshinder

skulle förses med hjälpmedel i undervisningssituationen. Det innebar att

hälso- och sjukvårdshuvudmannens redan etablerade hjälpmedelsverk-

samhet, dvs. hjälpmedels-, syn- och hörcentraler skulle svara för hjälp-

medel till funktionshindrade elever.

Därefter träffades en överenskommelse mellan staten och Landstings-

förbundet och fr.o.m. den 1 juli 1984 tog sjukvårdshuvudmannen över

kostnadsansvaret för tillhandahållande av tekniska hjälpmedel för funk-

tionshindrade elever i grundskolan, gymnasieskolan, statlig och kommu-

nal vuxenutbildning samt för studenter i högskolan. Deltagare med funk-

tionshinder i folkhögskolor och studiecirklar omfattades inte av överens-

kommelsen.

Överenskommelsen har följts av en rad liknande överenskommelser,

bl.a. inom ramen för de s.k. Dagmaröverenskommelserna. Sedan år 1984,

då ovanstående avtal började gälla, har en rad förhållanden på hjälpme-

delsområdet ändrats i grunden. Bland annat har Ädelreformen och Han-

dikappreformen genomförts. Nu gällande lagstiftning tolkas och tilläm-

pas olika i frågan om vilket ansvar landstinget har för att erbjuda delta-

gare på folkhögskolans kurser hjälpmedel. Huruvida det s.k. undantaget

för folkhögskolan fortfarande är giltigt eller om ansvaret för hjälpmedel

på folkhögskoleområdet lyfts in i landstingets allmänna ansvar vid någon

av de förhandlingar eller de reformer som genomförts sedan år 1983 är

oklart.

Överenskommelsen från år 1984 gällde vissa preciserade diagnosgrup-

per vilket innebär att inte alla grupper av funktionshindrade omfattas.

Förändringen berörde inte läromedel eller lokalanpassning som fortfa-

rande skulle vara skolhuvudmannens ansvar. Landstingen skulle kom-

penseras för det vidgade ansvaret genom att den s.k. hjälpmedelsersätt-

ningen justerades vilket innebar att landstingen fick ca 7 miljoner kronor

extra som kompensation för kostnader för hjälpmedel i undervisningssi-

tuationen.

Eftersom hjälpmedelsutbudet var ytterst begränsat år 1984, då de nya

reglerna infördes, var inte heller kostnaden så omfattande. I slutet av

1980-talet, då datorn debuterade som ett personligt hjälpmedel, blev dock

kostnadsläget bekymmersamt.

I och med Handikappreformen år 1994 infördes bl.a. två nya paragra-

fer, 3 b § och 18 b §, i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL Enligt

dessa skall landstinget respektive kommunen, var och en inom sitt an-

svarsområde enligt hälso- och sjukvårdslagen, erbjuda sina invånare

hjälpmedel för den dagliga livsföringen och för egen vård och behand-

ling. Enligt författningskommentarerna till 3 b § HSL (prop.

1992/93:159) avses med hjälpmedel för den dagliga livsföringen:

"... sådana hjälpmedel som fordras för att den enskilde själv eller med

hjälp av annan skall kunna tillgodose grundläggande personliga behov

(att klä sig, äta, sköta sin hygien m.m.) förflytta sig, kommunicera

med omvärlden, fungera i hemmet och närmiljön, orientera sig, sköta

vardagsrutiner i hemmet, gå i skolan samt delta i sysselsättning och

normala fritids- och rekreationsaktiviteter.

 Med normal fritid avses sådana vardagliga fritidssysselsättningar

som utförs i hemmet och i närmiljön.

 Utanför begreppet för den dagliga livsföringen faller arbetstek-

niska hjälpmedel, vissa hjälpmedel som kan behövas för att genomgå

yrkesinriktad rehabilitering, särskilda pedagogiska hjälpmedel inom

barnomsorgen och skolan samt förbrukningsartiklar. "

Begreppet "att gå i skolan" hanteras olika i lagstiftningen. I skollagen

(1985:1100) avses det offentliga skolväsendet, dvs. barn- och ungdoms-

skolan samt det offentliga skolväsendet för vuxna. En sådan tolkning in-

nebär att högskola, folkbildning och privata utbildningsanordnare inte

skulle omfattas. Begreppet, så som det används i HSL, har kommit att

tolkas olika. Frågan om huruvida deltagande i studiecirkelverksamhet

skall tolkas som studier eller fritidsaktiviteter skapar ibland osäkerhet när

det gäller frågan om hur hjälpmedel skall finansieras.

Vissa hjälpmedel används i alla sammanhang, t.ex. rullstolar och hör-

apparater. Andra hjälpmedel används speciellt i studiesituationen som

t.ex. alternativa styrsätt för datorer och anpassade dataprogram.

Skälen för regeringens bedömning: Huvudmännen för hjälpmedels-

försörjning respektive skola/utbildning gör olika tolkningar av förarbe-

tena till Handikappreformen angående ansvarsfördelningen när det gäller

hjälpmedel.

I HSL finns inte heller angivet vem som ansvarar för hjälpmedlen

inom förskolan. Barnhabiliteringar och hjälpmedelsverksamhet förser

barnen med hjälpmedel i hemmet medan det råder oklarheter om ansvaret

angående hjälpmedel som skall användas i förskoleverksamhet, eftersom

bedömningen av vad som är ett personligt hjälpmedel för daglig

livsföring respektive pedagogiskt hjälpmedel görs olika.

En av de mest revolutionerande nyheterna för personer med funktions-

hinder är datorteknikens möjligheter inom hjälpmedelsområdet. Flera

tusen studerande med olika funktionshinder har i dag tillgång till en dator

med specialanpassningar som ett personligt hjälpmedel. Att kunna be-

döma om ett datorprogram är ett läromedel eller ett hjälpmedel kan

ibland vara svårt eftersom samma program kan innehålla båda kompo-

nenterna. Elever kan också behöva utrustning både i skolan och hemma

för att kunna göra sina läxor. Reglerna tillämpas olika i dessa bedöm-

ningar samt även vid avgörandet av vad som är grundutrustning, alltså

skolans ansvar, och vad som är ett personligt hjälpmedel för daglig livs-

föring och därmed landstingets ansvar. Om datorn bedöms som grundut-

rustning finns en risk att den funktionshindrade eleven tvingas dela dator

med andra elever, vilket i sin tur kan innebära svårigheter för en elev som

är beroende av anpassning av datorn.

Flertalet landsting förskriver i dag både dator och kringutrustning till

de funktionshindrade elever som omfattades av omläggningen av skol-

hjälpmedelshanteringen år 1984. Landstingen gör dock olika bedöm-

ningar som ibland innebär att vissa grupper av funktionshindrade ute-

sluts. Det kan t.ex. gälla personer med utvecklingsstörning, personer med

mindre omfattande funktionshinder eller vissa andra diagnosgrupper.

Datortekniken har skapat helt nya möjligheter för många handikappgrup-

per med diagnoser som man knappast hade någon kunskap om när för-

ändringarna i bestämmelserna kring hjälpmedelshanteringen i undervis-

ningen ägde rum 1984. Det gäller bl.a. barn, ungdomar och vuxna med

DAMP, ADHD, autism, afasi och dyslexi. Dessa elever får i dag i regel

inte en dator som ett personligt hjälpmedel. Några få landsting har på

försök förskrivit en dator till studerande med grav dyslexi och DAMP,

men det hör till undantagen.

Studier som bedrivs på annan ort än hemorten kan komplicera hjälp-

medelsförsörjningen eftersom hemlandstinget ansvarar för hjälpmedlen.

Elever i specialskolor samt riks- och regionalt rekryterande skolor kan

genom landstingens olika tillämpning och tolkning av lagar, regler och

överenskommelser få helt olika förutsättningar för att kunna följa under-

visningen, beroende på att det är hemlandstinget som ansvarar för hjälp-

medlen. Inom riksgymnasieutbildningen för rörelsehindrade elever ingår

habilitering som en viktig del i verksamheten. Personalen inom sådan

habiliteringsverksamhet har inte rätt att förskriva hjälpmedel. Även i

denna utbildningsform ligger ansvaret hos hemlandstinget.

Förhållandevis få personer med funktionshinder går vidare till studier

vid universitet och högskolor. Oftast bedrivs inte studierna på hemorten.

Vid all utbildning som sker på annan ort än hemorten kan hjälpmedel

behövas på två ställen. Hjälpmedelshanteringen kan fördröjas och försvå-

ras dels p.g.a. svårigheter i att bedöma behov på distans och dels p.g.a.

oklarheter i kostnads- och ansvarsfördelningen. Det är också viktigt att

uppmärksamma att inte enbart behovet av pedagogiska hjälpmedel utan

även hjälpmedel i den dagliga livsföringen måste tillgodoses i dessa stu-

diesituationer.

Ingen utbildningsform utöver särskolan har så stort antal stude-

rande med olika funktionshinder som folkhögskolan. Att få tillgång till

den service och det underhåll som landstingen står för när det gäller

hjälpmedel, är därför av stor betydelse för folkhögskolan.

Kunskapslyftet är en statlig femårig satsning på vuxenutbildning för att

höja utbildningsnivån och därmed bidra till att öka sysselsättningen och

den ekonomiska tillväxten. Målgruppen är i första hand arbetslösa som

saknar treårig gymnasiekompetens. Kunskapslyftet, som till sitt innehåll

motsvarar kommunal vuxenutbildning, har inneburit att omfattningen av

upphandlad utbildning ökat. I storstäderna utgör den upphandlade utbild-

ningen en betydande andel. Det finns skäl att tro att det kommer att bestå.

Inom ramen för Kunskapslyftet har folkhögskolorna fått statsbidrag

motsvarande 10 000 årsstudieplatser för att bedriva längre folkhögskole-

kurser. Vid sidan av dessa kan kommunerna upphandla kur-

ser/utbildningsplatser av folkhögskolor och studieförbund. De uppgifter

som visar att folkhögskolan har en hög andel studerande med funktions-

hinder baseras dock på folkhögskolans egna platser.

Kunskapslyftskommittén som enligt tilläggsdirektiv (dir. 1997:104)

har i uppdrag att bl.a. rapportera om funktionshindrades deltagande i

vuxenutbildning år 1999 och år 2000 har avlämnat ett delbetänkande

Vuxenutbildning för alla? Andra året med Kunskapslyftet, (SOU

1999:39). I betänkandet konstaterar kommittén att osäkerheten om

landstingets ansvar för att erbjuda hjälpmedel i samband med

vuxenutbildning trots förtydliganden i HSL kvarstår. Denna

gränsdragningsproblematik återfinns inom de flesta

vuxenutbildningsformer inte minst inom folkhögskoleområdet. Ibland

uppstår också oklarheter när det gäller entreprenörers ansvar för att

finansiera hjälpmedel och andra särskilda insatser för studerande med

funktionshinder.

Även inom arbetsmarknadsutbildning och företagsutbildning (grundut-

bildning) finns oklarheter om ansvar och finansiering.

Regeringen avser att tillsätta en utredning som ser över hjälpmedels-

försörjningen för funktionshindrade elever inom hela

utbildningsområdet. Utredningen bör lämna förslag till eventuella

åtgärder. Utredningen skall omfatta förskola, förskoleklass, skola,

vuxenutbildning samt högre utbildning. Bl.a. skall följande frågor

klargöras:

- ansvarsfördelningen mellan de olika huvudmännen för olika skolor,

utbildningsanordnare, utbildningsformer och när entreprenörer svarar

för undervisningen

- kriterier för behov som skall tillgodses.

 Vidare skall definitioner, gränsdragning och ansvarsfördelning

klargöras när det gäller:

- personliga hjälpmedel för den dagliga livsföringen,

- grundutrustning i skolan/undervisningsformen,

- grundutrustning respektive kringutrustning när det gäller datorer,

- läromedel och

- pedagogiska hjälpmedel.

Datorns roll som hjälpmedel skall belysas i ett framtidsperspektiv med

beaktande av den tekniska utvecklingen.

10.4 Assistans vid folkhögskolor

Regeringens bedömning: Reglerna för vårdartjänstanslaget (utg.omr.

9, anslag B3) bör ändras så att anslaget finansierar assistansinsatser

för samtliga studerande inom folkhögskola, som har behov av assi-

stans, oavsett diagnos.

Bakgrund

Syftet med statsbidraget för så kallad vårdartjänst är att ge deltagare med

rörelsehinder sådant stöd att de kan vistas på studieorten och genomföra

studier. Folkhögskolorna i landet har ett stort och varierat kursutbud och

skolorna kan i regel erbjuda anpassad undervisning, socialt stöd och en

tillgänglig miljö. Assistansstödet vid folkhögskola innehåller såväl prak-

tisk hjälp som socialt och i viss mån pedagogiskt stöd. Folkhögskolan

gör en bedömning av assistansbehovet hos den enskilde kursdeltagaren

och sammantaget för alla deltagare med behov av assistans vid skolan.

I Kunskapslyftskommitténs betänkande Vuxenutbildning för alla?

Andra året med Kunskapslyftet (SOU 1999:39) ges en grundlig redovis-

ning av det ekonomiska system som finns för att finansiera stödinsatser

till deltagare med olika funktionshinder inom folkhögskolan. Statens in-

stitut för särskilt utbildningsstöd (Sisus) som är ansvarig myndighet dis-

ponerar två statliga anslag. Ett anslag, Bidrag för vårdartjänst m.m.

(utg.omr. 9, anslag B3), finansierar bl.a. assistansinsatser och riktar sig

enbart till deltagare med rörelsehinder. Det andra anslaget, Bidrag för

vissa handikappåtgärder inom folkbildningen (utg.omr 17, anslag L2),

det s.k. tilläggsbidraget, är avsett för stödåtgärder för deltagare med

funktionshinder och kan lämnas oavsett diagnos.

Vårdartjänstanslaget i sin helhet skall förutom att finansiera handi-

kappolitiska insatser inom folkhögskolan även finansiera assistans till

studenter med rörelsehinder vid universitet och högskolor samt boende

och habilitering inom riksgymnasieverksamheten för elever med rörelse-

hinder. Folkbildningsrådet (FBR) finansierar baskostnaderna i de sär-

skilda merkostnader som uppstår inom folkhögskolan för utbildning av

deltagare med funktionshinder, det s.k. förstärkningsbidraget. FBR har

givit Sisus i uppdrag att administratera ansökningarna från folkhögsko-

lorna vad gäller detta statsbidrag. Förstärkningsbidraget är de särskilda

medel som FBR avsätter för stödinsatser riktade till deltagare med funk-

tionshinder. Det utgör cirka 10 procent av det allmänna statsbidraget som

FBR fördelar till folkhögskolorna.

Särskilda stödinsatser inom folkhögskolan för funktionshindrade delta-

gare finansieras alltså via tre olika anslag för vilka separata regler gäller.

Administrationen och samordningen mellan de olika anslagen har

förbättrats genom att Sisus har fått möjlighet att administrera

ansökningar för samtliga bidrag.

Statsbidraget till vårdartjänst skall finansiera kostnader för assistans

till deltagare med rörelsehinder och har därmed karaktären av att vara ett

bidrag riktat till en särskild diagnosgrupp. Staten står för alla kostnader

som är förbundna med vårdartjänst/assistans till folkhögskolorna som

hittills har kunnat få full kostnadstäckning.

Det så kallade tilläggsbidraget är ett mer verksamhetsinriktat stöd. Bi-

draget finansierar till cirka 60 procent ökad lärartäthet, dvs. mindre un-

dervisningsgrupper och till resterande del assistans, tolk och tekniska

anpassningar. Bl.a. personer med psykiska funktionshinder, utvecklings-

störning och personer med förvärvade hjärnskador får del av dessa stöd-

insatser. Tilläggsbidraget används alltså för extra kostnadskrävande in-

satser, när det allmänna statsbidraget inbegripet förstärkningsbidraget

inte räcker till. Belastningen på tilläggsbidraget är mycket stor och cirka

tre fjärdedelar av de av folkhögskolorna sökta beloppen kan beviljas.

För att få en fördjupad kunskap om folkhögskolornas metoder och ar-

betssätt när det gäller assistansstöd till deltagare med olika funktionshin-

der, bedriver Sisus sedan januari 1998 på regeringens uppdrag en för-

söksverksamhet med samordnad statsbidragshantering avseende assistans

vid två folkhögskolor. Under försöksverksamheten finansieras alla kost-

nader till assistans oavsett diagnos ur vårdartjänstanslaget. Syftet är bl.a.

att följa om det sker förändringar i antagning av deltagare, i behovsbe-

dömningar, i arbetssätt och i kostnader om skolorna söker statsbidrag ur

ett och samma anslag. De erfarenheter Sisus redovisat hittills tyder på att

det skett vissa förändringar inom de områden projektet avsåg att belysa,

bl.a. har skolorna utvecklat sina metoder att bedöma assistansinsatsen

utifrån behovet hos enskilda kursdeltagare.

Till skillnad från insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service

till vissa funktionshindrade (LSS) och lagen (1993:389) om assistans-

ersättning (LASS) är vårdartjänsten alltid förknippad med en studiesitua-

tion och riktar sig till en större personkrets än LSS/LASS. Vårdartjänsten

är lättare att anpassa efter förändrade studieförhållanden. Arbetsgivar-

ansvaret ligger hos folkhögskolan. På flera folkhögskolor med

omfattande kursverksamhet för deltagare med funktionshinder finns

anställda assistenter. Assistansinsatser enligt LSS/LASS har en annan

konstruktion. Bl.a. är insatsen knuten till individen.

År 1997 fick Sisus i uppdrag att beskriva och analysera hur insatser

enligt LSS/LASS samt andra sociala stöd påverkar behovet av de sär-

skilda stödinsatser som Sisus ansvarar för. Av redovisningen framgår att

folkhögskolorna är nöjda med Sisus stöd i form av assistans, att folkhög-

skolorna i huvudsak föredrar assistans finansierad via Sisus framför assi-

stans finansierad via LSS/LASS. Det framgår att det förekommer att stu-

derande får stöd enligt LSS/LASS men inte hur vanligt förekommande

det är. Som skäl till varför skolorna föredrar att själva ansvara för att an-

ställa assistenterna anfördes såväl pedagogiska och sociala som effekti-

vitetsmässiga motiv.

Skälen för regeringens bedömning: Finansieringen är i dag delad

mellan två olika instanser, Sisus och Folkbildningsrådet. Den är också

målgruppsrelaterad och består av tre olika anslag som vart och ett ska

ansökas om och särredovisas. Bidragskonstruktionen är svåröverskådlig

för utbildningsanordnaren och administrativt krånglig. Det faktum att

t.ex. assistans kan finansieras genom förstärkningsbidrag, tilläggsbidrag

och anslag till vårdartjänst beroende på typ av funktionshinder och kost-

nadsbild är inte ändamålsenligt idag.

Nuvarande bidragskonstruktion stämmer inte överens med dagens han-

dikappolitik. Regeringen erfar att bl.a. Kunskapslyftskommittén har upp-

märksammat inkonsekvens och problematik kring bidragsgivningen i sitt

delbetänkande (SOU 1999:39). De medel som riksdagen sammanlagt

avsatte för särskilda insatser (vårdartjänst och tilläggsbidrag) för stude-

rande med funktionshinder under år 1998 skulle ha kunnat täcka folkhög-

skolornas extrakostnader under året. Som en följd av att en stor del av

medlen är öronmärkta för deltagare med rörelsehinder kunde folkhög-

skolorna dock inte utnyttja anslagen fullt ut, dvs. till andra grupper som

också har behov av assistans.

Målet för ett framtida bidragssystem till assistansstöd på folkhögsko-

lorna är en rättvisare finansiell fördelning mellan kursdeltagare oavsett

funktionshinder i syfte att öka förutsättningarna för vuxna med funk-

tionshinder att studera vid folkhögskolor. Det skall även vara enkelt att

förstå samt utgå från den enskilde deltagarens behov av assistans.

Ändra reglerna

Regeringen avser att ändra reglerna för bidragen så att de stämmer över-

ens med de fastslagna handikappolitiska målen. Behovet av stöd bör vara

styrande för de statsbidrag som fördelas av Sisus. Den nuvarande an-

slagskonstruktionen där bidraget för vårdartjänst endast riktar sig till stu-

derande med rörelsehinder strider mot denna princip.

Ett första steg bör vara att ändra reglerna för vårdartjänstanslaget på ett

sådant sätt att anslaget kan finansiera assistansinsatser för samtliga stude-

rande vid folkhögskola som har behov av assistans oavsett diagnos. Det

kan i detta sammanhang vara viktigt att definiera vad som menas med

assistans. Assistansinsatserna som finansieras genom anslaget till vårdar-

tjänst (utg.omr 9, anslag B3) skall omfatta alla typer av funktionshinder.

Tilläggsbidraget (utg.omr. 17, anslag L2) skall därmed inte omfatta kost-

nader för assistans vid folkhögskola. De medel som riksdagen avsätter

till särskilda stödinsatser för deltagare inom folkhögskolan kommer

därmed att utnyttjas på ett effektivare sätt än tidigare.

Assistans vid universitet och högskolor

Högskoleverket har på uppdrag av regeringen gjort en översyn av situa-

tionen för studenter med funktionshinder inom universitet och högskolor

(U98/4203/UH). Verket tar i sin rapport Högskolestudier och funktions-

hinder (2000:4 R) upp att problemet, som redogörs för ovan, även finns

inom universitet och högskolor. Utredningen skriver bl.a. med anledning

av att assistans via vårdartjänstanslaget enligt förordningen (1988:1126)

med instruktion för Sisus endast avser rörelsehindrade studenter att det

kan finnas många andra grupper av studenter med funktionshinder som i

olika sammanhang kan behöva assistans, t.ex. studenter som är synska-

dade eller har psykiska funktionshinder.

I dag pågår ute på några folkhögskolor en försöksverksamhet som in-

nebär att Sisus står för allt stöd i form av assistans oavsett art av funk-

tionshinder. Försöksverksamheten har slagit väl ut.

Sisus använder endast en liten del av sitt anslag till studenter med

rörelsehinder vid universitet och högskolor (6 miljoner kronor av totalt

200 miljoner kronor). Det kan diskuteras om assistans genom Sisus även

borde kunna erbjudas de studenter med funktionshinder som har behov

av sådan assistans oavsett vilket funktionshinder studenten har. Detta

skulle i så fall kräva en ändring av 1 § i instruktionen för Sisus.

Högskoleverket föreslår att regeringen uppdrar åt Sisus att utreda

denna fråga i samråd med högskolorna och den nationella samordnaren

vid Stockholms universitet.

11 Arbetsmarknad

Regeringens bedömning: En undersökning av vilka hinder och möj-

ligheter arbetsgivare ser för att anställa personer med funktionshinder

bör genomföras under år 2000.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har i olika samman-

hang uttalat vikten av att personer med funktionshinder får ett kraftfullt

stöd för att komma in på arbetsmarknaden och därmed minska deras

arbetslöshet. Arbetsmarknadspolitikens fördelningspolitiska uppdrag tyd-

liggörs genom stora satsningar på olika arbetsmarknadspolitiska program

för att underlätta och stödja funktionshindrades möjligheter att få del av

arbetslivet.

Regeringen har beslutat att en intervjuundersökning av funktionshind-

rades situation på arbetsmarknaden skall genomföras vartannat år.

Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) ansvarar för uppdraget. Undersök-

ningen är en tilläggsundersökning till Arbetskraftsundersökningen

(AKU) och den senaste genomfördes under fjärde kvartalet 1998.

Av utredningen framgår att funktionshindrade personer har ett lägre

arbetskraftsdeltagande än befolkningen totalt. Andelen arbetslösa i

arbetskraften skiljer också mellan dem med nedsatt arbetsförmåga och

övriga. Av dem med nedsatt arbetsförmåga var 9 procent arbetslösa och

av övriga 5 procent. Vid arbetsförmedlingar och arbetsmarknadsinstitut

finns för närvarande cirka 54 000 personer med funktionshinder anmälda

som arbetssökande.

Då man ser på sysselsättningsgraden hos funktionshindrade män och

kvinnor ser man att män med funktionshinder är sysselsatta i något större

utsträckning än kvinnor. Av männen är 62 procent sysselsatta och 38 pro-

cent ej sysselsatta. Av kvinnorna är 58 procent sysselsatta och 42 procent

ej sysselsatta.

Personer som invandrat har svårare än infödda svenskar med arbets-

handikapp att få del av arbetsmarknadsåtgärder. De får inte heller så kal-

lade konjunkturberoende åtgärder lika ofta som infödda. Kvinnor med

utländsk bakgrund har ofta okvalificerade arbeten i service och industri,

som ger upphov till arbetsskador och funktionshinder.

Regeringen anser att det är angeläget att känna till hur arbetsgivarna

ser på hinder och möjligheter för anställning av personer med funktions-

hinder. Resultatet kan utgöra en grund för regeringens fortsatta insatser

för att öka funktionshindrade personers möjligheter på arbetsmarknaden.

Åtgärder för arbete

Att kunna delta i arbetslivet, och få sin försörjning genom eget arbete har

stor betydelse för människors delaktighet och självbestämmande. Målet

är att funktionshindrade personer skall ha samma möjligheter som icke

funktionshindrade att delta i arbetslivet. Det förutsätter att eventuella

hinder undanröjs eller minskas och att kompensatoriska insatser vidtas

för att minska ojämlikheter mellan människor med respektive utan funk-

tionshinder.

På arbetslivets område innebär det dels att människor med funktions-

hinder skall ha samma tillgång till generella åtgärder som andra, dels att

de omfattas av särskilda stöd och insatser riktade direkt till funktions-

hindrade.

Lagar och regler på arbetsmarknaden får inte diskriminera människor

med funktionshinder. Det är en princip att handikappaspekten skall be-

aktas i alla sammanhang, bl.a. vid utformningen av lagar och regelsys-

tem. Ett ytterligare steg är att aktivt motverka diskriminering av personer

med funktionsnedsättning genom lagstiftning. Sedan den 1 maj 1999

gäller lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av

personer med funktionshinder. Diskrimineringsförbudet skall skydda så-

väl anställda som arbetssökande. Det gäller för hela rekryteringsförfaran-

det och ifråga om anställda arbetsgivarens beslut om befordran, ut-

bildning för befordran, tillämpning av löne- och andra anställningsvill-

kor, arbetsledningsbeslut och beslut om uppsägning, avsked m.m.

Arbetssökande som har särskilda svårigheter att etablera sig på arbets-

marknaden skall erbjudas stöd som kan underlätta för dem att få ett

arbete. Åtgärderna syftar till att stärka den enskildes konkurrensförmåga

men även kompensera hindren för arbete såsom t.ex. nedsatt arbetsför-

måga till följd av ett funktionshinder.

Arbetssökande som behöver längre utredning och mer omfattande

vägledning eller praktik i samband med arbetslivsinriktad rehabilitering

kan få sådan insats vid arbetsmarknadsinstitut. Instituten har tillgång till

särskilda resurser för synskadade, döva, hörselskadade, rörelsehindrade,

socialmedicinskt handikappade, psykiskt sjuka och intellektuellt handi-

kappade.

Regeringen anser att det är särskilt viktigt att stödja och stimulera unga

funktionshindrade till att våga ta steget ut på arbetsmarknaden. Skolan

har i samverkan med arbetsförmedlingen ansvar för att genom olika in-

slag i undervisningen förbereda för och underlätta inträdet på arbets-

marknaden. Särskilda arbetsförmedlingsinsatser görs i alla län för att

hjälpa ungdomar med svåra funktionshinder att komma ut på arbetsmark-

naden. Arbetsförmedlingen samarbetar också med skolan vad gäller sär-

skilda vägledningsinsatser i samband med övergången skola/arbetsliv.

Avsikten är att stödja och stimulera dem till att vidga sina studie- och

yrkesval.

Arbetsmarknadsutbildning och olika former av praktik ökar de arbets-

sökandes möjligheter att få ett lämpligt arbete. Personer med funktions-

hinder har generellt sett lägre utbildningsnivå än befolkningen i övrigt.

Regeringen har därför ansett att det är angeläget att arbetshandikappade

personer som saknar grundläggande utbildning på grundskole- och gym-

nasienivå och som söker arbete genom arbetsförmedlingen skall kunna få

sådan utbildning som arbetsmarknadsutbildning.

Bidrag till arbetshjälpmedel är stöd som riktas särskilt till personer

med funktionshinder och som syftar till att underlätta för dem att arbeta i

en anpassad arbetsmiljö. Bidraget kan avse hjälpmedel i arbetet, anpass-

ning av lokaler, verktyg eller dylikt som behövs för att en funktionshind-

rad person skall kunna utföra sitt arbete. Bidraget får lämnas till arbetsgi-

varen eller den funktionshindrade vid nyanställning och under de första

tolv månaderna av en anställning. Bidrag kan också lämnas i samband

med att en funktionshindrad person deltar i en arbetsmarknadspolitisk

åtgärd.

Inom ramen för arbetsmarknadspolitiken finns också möjlighet att

lämna bidrag för arbetsbiträde till en svårt funktionshindrad person om

hindret förorsakar utgifter för sådant biträde i en utsträckning som

väsentligt överstiger vad som kan vara normalt för befattningen eller

verksamheten.

För den som är funktionshindrad och vill starta eget företag kan bidrag

till näringshjälp lämnas. Bidraget får avse inskaffandet av en arbetsma-

skin, verktyg eller liknande. Villkoret är att verksamheten kan förväntas

ge ett väsentligt tillskott till försörjningen. Näringshjälpen får

kombineras med så kallat starta eget-bidrag, vilket innebär att det utöver

bidraget till bl.a. maskinutrustning också kan lämnas ersättning för

försörjning under en period av sex månader, i vissa fall upp till tolv

månader.

Riktade stöd till företag och särskilt anordnade arbetstillfällen

Målet är att människor med funktionshinder skall kunna arbeta på den

reguljära arbetsmarknaden efter egen önskan och på samma villkor som

andra. För att detta skall vara möjligt kan det ibland behövas, som fram-

går ovan, olika anpassningar av arbetsmiljö och övriga arbetsförhållan-

den. Arbetsmiljölagen anger också att arbetsmiljön skall anpassas till ar-

betstagarens särskilda förutsättningar. Personer med nedsatt arbetsför-

måga har också ett särskilt anställningsskydd.

Anpassningar och särskilt utprovade hjälpmedel är dock inte tillräck-

ligt för att människor med funktionshinder skall få arbete i den omfatt-

ning som de önskar. Också i gynnsamma konjunkturlägen och när efter-

frågan på arbetskraft varit stor har personer med funktionshinder ofta

haft stora svårigheter att komma in på arbetsmarknaden. Inom ramen för

arbetsmarknadspolitiken har detta mötts med olika former av riktade stöd

till företag som syftar till att just personer med funktionshinder skall

komma ifråga för anställning.

Den mest omfattande åtgärden är anställning med lönebidrag som un-

der 1998 omfattade cirka 50 000 personer. Anslaget Åtgärder för arbets-

handikappade som till övervägande del används för lönebidrag ökade år

1999 med 120 miljoner kronor. Riksdagen har på förslag av regeringen

beslutat om en ytterligare höjning med 30 miljoner kronor för budgetåret

2000, vilket motsvarar kostnader för cirka 1000 anställningar med löne-

bidrag. Arbetsmarknadsverket har också ett särskilt uppdrag att se över

lönebidragshanteringen för att utveckla metoder och effektivisera åtgär-

den. Uppdraget skall slutredovisas i början av år 2001. Vidare har Eko-

nomistyrningsverket (ESV) fått i uppdrag att i samråd med AMS, ut-

veckla styrningen och uppföljningen av anslagsmedlen.

Lönebidraget lämnas till arbetsgivaren som anställer en funktionshind-

rad person och syftar till att bereda anställning åt arbetshandikappade där

övriga åtgärder visat sig otillräckliga. Det är också möjligt att lämna bi-

drag för att underlätta för en anställd att återkomma i arbete efter att ha

uppburit helt sjukbidrag.

Lönebidragets storlek bestäms med hänsyn tagen till den arbetshandi-

kappade personens arbetsförmåga och graden av funktionsnedsättning

relaterat till det arbete som skall utföras. Villkoret för att lönebidrag skall

kunna lämnas till en arbetsgivare är att lön och andra anställningsförmå-

ner följer kollektivavtal eller att lönen och förmånerna är jämförbara med

förmåner inom branschen.

Regeringen har även infört ett förstärkt anställningsstöd som innebär

en kraftig skatterabatt till arbetsgivare som anställer personer som är

långtidsinskrivna eller har varit i skyddad anställning. Arbetshandi-

kappade kan få del av denna åtgärd då gruppen är överrepresenterad

bland de långtidsinskrivna.

Särskilt introduktions-och uppföljningsstöd (SIUS) är en åtgärd som

bygger på metodiken Supported Employment. Den enskilde får en sär-

skild stödperson som på ett metodiskt och systematiskt sätt introducerar

på arbetsplatsen och i arbetsuppgifterna. Det särskilda stödet skall rikta

sig såväl till den funktionshindrade som till arbetsplatsen. Åtgärden har

främst visat sig vara värdefull för personer med psykiskt eller intellektu-

ellt arbetshandikapp som har stort behov av individuellt stöd.

Samhallkoncernen har till uppgift att skapa meningsfullt och utveck-

lande arbete för arbetshandikappade där behoven finns. Rekryteringen till

Samhall skall till minst 40 procent ske från grupperna utvecklingsstörda,

psykiskt sjuka och flerhandikappade. Arbete inom Samhall räknas i an-

ställningsskyddslagens mening som skyddat arbete och är undantaget

från den lagens tillämpningsområde. I praktiken, genom kollektivavtal,

har arbetshandikappade anställda i Samhallkoncernen ett fullgott anställ-

ningsskydd. Av avtalet mellan staten och Samhall framgår att minst

5 procent av de arbetshandikappade anställda skall lämna koncernen för

arbete på den reguljära arbetsmarknaden under år 2000

En ytterligare form av skyddat arbete är Skyddat arbete hos offentliga

arbetsgivare. Främst är det kommuner som anordnar dessa arbetstill-

fällen. Drygt 5000 personer fick del av denna anställning 1998.

Många funktionshindrade personer är utan arbete

Trots den stora variation i åtgärder som arbetsmarknadspolitiken har att

erbjuda för att underlätta för personer med funktionshinder att bli del-

aktiga i arbetslivet så står en stor andel utanför arbetsmarknaden. Föränd-

rade regler och utvecklingen på arbetsmarknaden under 1990-talet har

inneburit att antalet möjliga arbetsuppgifter begränsats för personer med

funktionsnedsättningar. En förskjutning från fasta anställningar till olika

slag av tidsbegränsade anställningar pågår. Det ställer krav på omställ-

ning till nya arbetsuppgifter och nya arbetsförhållanden. Omställning till

nya arbetsrelationer, många kund- och servicekontakter och snabba för-

ändringar i teknologi ställer nya kompetenskrav främst i psykologiskt

och psykosocialt avseende. Den långvariga arbetslösheten har skapat en

allt tydligare tudelning av arbetsmarknaden, där å ena sidan växande

grupper, bl.a. de funktionshindrade, ställs utanför arbetslivet och å andra

sidan brist på arbetskraft. Riskerna för att allt fler utestängs från

arbetsmarknaden ökar. Arbetsmarknadsstyrelsens undersökning Svaga

grupper bland arbetsförmedlingens sökande omfattning och hinder

(AMSUra 1998:11) pekar på särskilda svårigheter för bl.a.

arbetshandikappade.

Regeringen menar att en avgörande faktor för att nå ökad och långsik-

tigt hållbar tillväxt och sysselsättning är att väl tillvarata landets mänsk-

liga resurser. För att kunna föreslå adekvata och effektiva åtgärder har

Näringsdepartementet beslutat att starta ett särskilt projekt med uppgift

att i ett sammanhang och ur ett tillväxtperspektiv kartlägga och analysera

hur kön, klass, etnisk tillhörighet, sexuell läggning och funktionshinder

påverkar enskildas möjligheter på arbetsmarknaden och till eget företa-

gande samt hur mångfald kan påverka tillväxten. Utifrån en sådan analys

skall åtgärder föreslås som eliminerar hinder och leder till ökad tillväxt.

Ett nationellt program skall tas fram. Projektet skall särskilt se till att frå-

gor rörande företagandets villkor för olika grupper, behov av att bryta

segregerande mönster på arbetsmarknaden och diskriminering i närings-

liv och på arbetsmarknaden belyses. Senast den 1 december 2000 skall

arbetet vara redovisat.

Regeringen anser att det är angeläget att få kunskap om hur arbetsgi-

varna ser på möjligheten att tillvarata den kompetens som funktionshind-

rade representerar. Ett antal arbetsmarknadspolitiska åtgärder för att un-

derlätta för funktionshindrade på arbetsmarknaden finns och det är

viktigt att såväl funktionshindrade som arbetsgivare har kunskap om

dessa möjligheter. Regeringen vill också ha arbetsgivarnas syn på det

regelverk som styr dessa åtgärder. En intervjuundersökning med ett

lämpligt antal arbetsgivare vid små- och medelstora företag kan ge denna

kunskap. Regeringen har även initierat en konferensserie om

funktionshindrade på arbetsmarknaden under år 2000 i avsikt att öka

arbetsgivarnas intresse för att anställa personer med funktionshinder.

Medicinska kontroller i arbetslivet

Handikappombudsmannen framförde i den årsrapport som överlämnades

1998 att användningen av medicinska kontroller och test i arbetslivet

borde begränsas och i lag förtydligas. Handikappombudsmannen pekar

på att risken för att sådana kontroller kan missbrukas och därmed utgöra

ett särskilt hot mot personer som har anlag för någon sjukdom eller funk-

tionsnedsättning.

I september 1994 tillsattes en särskild utredare för att utreda vissa frå-

gor om medicinska kontroller i arbetslivet. Bakgrunden till utredningen

var bl.a. de risker för utslagnings- och utestängningseffekter som medi-

cinska kontroller kunde innebära i det då rådande arbetsmarknadsläget.

Utredaren redovisade i april 1996 sitt arbete i betänkandet Medicinska

undersökningar i arbetslivet (SOU 1996:63). Utredaren bedömde att de

dåvarande förhållandena inte motiverade någon begränsande lagstiftning

vad gäller sedvanliga medicinska undersökningar i samband med eller

under anställningen. Betänkandet har remissbehandlats. Flera av remiss-

instanserna anser att frågan om en reglering av medicinska kontroller

borde utredas ytterligare.

Regeringen har den 23 september 1999 beslutat att tillkalla en särskild

utredare för att se över behovet av lagstiftning eller andra åtgärder för att

stärka skyddet av den enskildes personliga integritet i arbetslivet. I över-

synen skall i första hand ingå frågor om användning av drogtester och

andra medicinska kontroller samt frågor om användning av persondato-

rer, e-post och internet i arbetet. Även andra integritetsfrågor som kom-

mer upp under utredningsarbetets gång och där skyddet för den person-

liga integriteten i arbetslivet kan vara allvarligt hotat skall tas upp av ut-

redaren. Behovet av skydd för arbetssökande skall särskilt belysas.

Utredaren skall utnyttja det arbete som utförts av tidigare utredningar

och beakta det underlag som redan finns, t.ex. i betänkandet Medicinska

undersökningar i arbetslivet (SOU 1996:63). Utredningen skall överläm-

nas till regeringen senast den 1 april 2001.

12 Habilitering och rehabilitering

Regeringens bedömning: Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att kart-

lägga på vilket sätt landstingens barn- och ungdomshabiliteringar är

tillgängliga för barn och ungdomar med olika funktionshinder i olika

åldrar. Kartläggningen bör även omfatta samverkan med andra verk-

samheter kring utformningen och innehållet i de samlade sociala, pe-

dagogiska, psykologiska och medicinska insatserna till barnen och

ungdomarna och deras familjer.

Skälen för regeringens bedömning: Med habilitering och rehabilite-

ring avses planerade och från flera kompetensområden sammansatta åt-

gärder, bl.a. medicinska, pedagogiska, sociala, tekniska och arbetsinrik-

tade insatser. Syftet med habilitering och rehabilitering är att ge den en-

skilde möjlighet att återvinna respektive utveckla bästa möjliga funk-

tionsförmåga och välbefinnande. Framförallt bör åtgärderna leda till en

väsentligt ökad livskvalitet.

I samband med handikappreformen år 1994 tillfördes hälso- och sjuk-

vårdslagen (1982:763), HSL två nya paragrafer 3 b och 18 b §§. Dessa

tydliggör sjukvårdshuvudmännens ansvar för habilitering, rehabilitering

och hjälpmedel för funktionshindrade samt för landstingens del även

tolktjänst för döva. Av bestämmelserna framgår att habilitering och reha-

bilitering skall planeras i samverkan med den enskilde och planerade och

beslutade insatser skall framgå av en plan. Syftet med tilläggen var att

säkra enskildas tillgång till fullgod habilitering och rehabilitering samt att

utjämna skillnader mellan olika delar av landet och mellan tillgången till

habiliterings- och rehabiliteringsinsatser för olika grupper av funktions-

hindrade.

Handikappreformen

Inom ramen för handikappreformen beslutade riksdagen också om ett

tidsbegränsat stimulansbidrag under åren 1994 1997. Syftet med stimu-

lansbidraget var att påskynda utvecklingen av habilitering och rehabilite-

ring samt att minska de geografiska skillnaderna och skillnaderna mellan

olika grupper. Socialstyrelsen fick i uppdrag att fördela medlen samt att

följa upp bidragets användning och effekter. Socialstyrelsen skriver i sin

slutrapport Socialstyrelsen följer upp och utvärderar (1998:7) att stimu-

lansbidraget åstadkommit en ökad medvetenhet om behov och nytta av

habilitering och rehabilitering inom och i nära anslutning till hälso- och

sjukvården. Detta har i sin tur lett till att ojämnheter över landet till viss

del minskat och en ökad livskvalitet för många enskilda brukare, bl.a.

genom att det stimulerat till tidiga åtgärder. Nya vård- och rehabilite-

ringsprogram har också utarbetats.

Tidigare utredningar

Socialstyrelsens utvärdering visar samtidigt att det fortfarande finns

många som inte får sina habiliterings- och rehabiliteringsbehov tillgodo-

sedda tillräckligt väl och att många områden därför behöver utvecklas

ytterligare. Detta gäller både barn och vuxna. Exempel på eftersatta om-

råden är rehabilitering för äldre med funktionshinder, personer med klas-

siska neurologiska sjukdomar som MS och Parkinsons sjukdom samt in-

satser för unga vuxna med funktionshinder. Behovet av utveckling av

habiliteringen för barn och ungdomar med funktionshinder har också

framhållits i flera utredningar och rapporter.

En grundläggande förutsättning för en bra habilitering eller rehabilite-

ring är bemötandet av den enskilde och att hänsyn tas till den enskildes

egna önskemål vid planeringen av insatserna. Såväl Bemötandeutred-

ningen som t.ex. utvärderingar från Riksförbundet för rörelsehindrade

barn, ungdomar och vuxna (RBU) visar på brister i bemötandet. Enligt

RBU är föräldrarna framförallt missnöjda med tillgänglighet, kontinuitet

och tiden som personalen har till förfogande för barn och familj. Föräld-

rar till barn med omfattande funktionshinder och stora omvårdnadsbehov

är generellt mer missnöjda än andra, eftersom behoven och kraven är

större både vad gäller resurser och specialistkompetens.

Socialstyrelsen har kartlagt habiliteringen samt insatsen råd och stöd

enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade

(LSS) för barn och ungdomar upp till 18 år under år 1996. Denna kart-

läggning bekräftar bilden av att det ser mycket olika ut i landet både be-

träffande vem som får vad och varifrån man får sina insatser. Socialsty-

relsen visar också på stora skillnader mellan landstingen i fråga om hur

de använder resurserna för habilitering respektive insatsen råd och stöd.

Socialstyrelsen konstaterar att en mer grundläggande kartläggning bör

genomföras för att analysera kvaliteten i habiliterings- samt råd- och

stödverksamheterna.

Även utredningen om funktionshindrade elever i skolan uppmärksam-

made i sitt slutbetänkande Funkis funktionshindrade elever i skolan

(SOU 1998:66) habiliteringen för barn och ungdomar och dess betydelse,

bl.a. för framgångsrika specialpedagogiska insatser och handledning till

skolan. Utredningen konstaterade att den traditionella habiliteringen

inom alla landsting främst riktade sig till barn och ungdomar med rörel-

sehinder respektive utvecklingsstörning med och utan ytterligare funk-

tionshinder. Habiliteringsinsatserna avtar med tilltagande ålder. Framför-

allt är det förskolebarn som får stöd. De remissinstanser som yttrat sig i

frågan stödjer utredningens förslag om en översyn av habiliteringsverk-

samheten.

Slutsatser

En viktig slutsats som kan dras av de uppföljningsresultat som beskrivits

ovan är att det fortfarande finns många som inte tillräckligt väl får sina

rehabiliterings- och habiliteringsbehov tillgodosedda och att många om-

råden behöver utvecklas ytterligare. När det gäller barn och ungdomar

med funktionshinder handlar det om individer i utveckling. Det är ange-

läget med tidigt insatta åtgärder även där omfattningen och varaktigheten

av funktionshindret är svårbedömt. Insatser till barnen kan ofta ha

mycket långsiktiga och i många fall även förebyggande effekter. Stödet

måste inriktas på barnens och ungdomarnas hela utvecklingsperiod. Det

finns därför, enligt regeringens bedömning, behov av att i första hand

närmare kartlägga vilka grupper av barn och ungdomar som får

respektive saknar habilitering och inom vilka områden som de inte har

tillgång i tillräcklig omfattning till den habilitering de behöver. En sådan

kartläggning bör även belysa kvaliteten i de insatser som ges. Enligt

regeringens bedömning bör också ett förtydligande göras i LSS när det

gäller syftet med insatsen rådgivning och annat personligt stöd och på

vilket sätt insatsen kan vara ett komplement till åtgärder som ges enligt

annan lagstiftning. Regeringen har behandlat den frågan i kapitel 8 i

denna proposition.

Mot denna bakgrund avser regeringen att ge Socialstyrelsen i uppdrag

att undersöka vilka åtgärder som behöver vidtas för att barn och ung-

domar med olika funktionshinder och i olika åldrar skall få bättre tillgång

till den nuvarande habiliteringen och rehabiliteringen. I det samman-

hanget skall Socialstyrelsen också undersöka hur habiliteringen sam-

verkar med andra verksamheter kring utformningen och innehållet i de

samlade sociala, pedagogiska, psykologiska och medicinska insatserna

till barnen och ungdomarna och deras familjer.

13 Individuella planer och samverkan

Regeringens bedömning: Socialstyrelsen bör noga följa utvecklingen

när det gäller kommunernas och landstingens arbete med individuella

planer enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade (LSS) samt individuella habiliterings- och rehabi-

literingsplaner enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL för

personer med funktionshinder. Socialstyrelsen bör också följa hur

detta arbete samordnas med andra kompetens- och verksamhetsom-

råden. Socialstyrelsen bör förstärka och intensifiera sina rådgivnings-

och informationsinsatser till huvudmännen om handläggning av och

modeller för individuella planer enligt LSS och HSL och på det sättet

medverka till att sådana planer upprättas i större utsträckning än för

närvarande.

Handikappombudsmannen bör inom ramen för sitt informations-

ansvar samlat redovisa de insatser som finns för barn och ungdomar

med funktionshinder och deras familjer.

Skälen för regeringens bedömning

Individuella planer i olika former

Enligt 10 § LSS kan den enskilde begära att en individuell plan med be-

slutade och planerade insatser upprättas i samråd med den det gäller.

Kommunen har enligt 14 § LSS ansvar för att insatser som tas upp i den

individuella planen samordnas. Även åtgärder som vidtas av andra än

kommunen eller landstinget skall redovisas. Planen skall omprövas fort-

löpande och minst en gång om året. Syftet med planen är att den enskilde

skall ges inflytande och överblick över de olika åtgärder och insatser som

rör honom eller henne och bör omfatta olika behov som kan tillgodoses

genom insatser från olika kompetens- och verksamhetsområden också

utanför kommunen.

I 3 b § HSL regleras landstingens ansvar för bl.a. habilitering, rehabi-

litering och hjälpmedel. Tredje stycket lägger fast ett särskilt krav på

landstingen att ta fram en individuell plan över planerade och beslutade

insatser för personer med funktionshinder. Planen skall avse habilitering,

rehabilitering och hjälpmedel. Syftet med planen är att samordna de olika

habiliterings-, rehabiliterings- och hjälpmedelsinsatser som den enskilde

kan behöva. Av planen bör syftet och målen med insatserna framgå. An-

svaret för planen ligger på sjukvårdshuvudmannen.

I propositionen Elever med funktionshinder ansvar för utbildning

och stöd (1998/99:105) framhölls dessutom behovet av en medveten

planering och utvärdering av åtgärderna till elever i behov av stöd utifrån

elevens hela skolsituation och att åtgärdsprogram bör finnas i alla

skolformer i det offentliga skolväsendet.

Samverkan

De individuella planerna enligt LSS och HSL utgör en viktig grund både

för samverkan mellan olika nivåer och enheter inom kommun och lands-

ting och mellan olika huvudmän. För den enskilde räcker det inte att de

olika delarna i kedjan fungerar var och en för sig. Också samspelet mel-

lan de olika delarna måste fungera. Om t.ex. skolan upprättar ett åt-

gärdsprogram för en elev eller sjukvården en behandlingsplan är det vik-

tigt att denna ingår i den individuella planen enligt LSS eller samordnas

med den på annat sätt. På motsvarande sätt kan andra planer eller pro-

gram bli en del av eller samordnas med den individuella planen. Om den

enskilde inte omfattas av LSS kan t.ex. habiliteringsplanen med dennes

medgivande ges samma sammanhållande funktion.

Både Socialstyrelsen och Handikappombudsmannen, liksom handi-

kapporganisationerna, har i rapporter beskrivit hur omfattande antalet

kontakter med myndigheter och andra instanser kan vara för barn med

funktionshinder och deras föräldrar.

Handikappombudsmannen beskriver t.ex. i sin rapport till regeringen

för år 1998, Efter fem år med FN:s standardregler, en mamma som kon-

staterat att familjen haft närmare hundra kontakter med anledning av bar-

nets funktionshinder. De konstaterar också att många föräldrar bollas

mellan olika myndigheter och instanser och mängden olika lagar för-

svårar en överblick över ansvarsfördelningen som inte alltid är klar. För-

äldrarna måste ofta fungera som spindeln i nätet och ständigt vara pådri-

vande för att barnet skall få det stöd det behöver. Socialstyrelsen konsta-

terar i Handikappreformens slutrapport år 1997 att vissa föräldrar har ett

behov av ombud som för barnets och familjens talan eller fungerar som

psykologiskt stöd som skulle underlätta tillvaron betydligt. Bemötande-

utredningen drar samma slutsats i sitt betänkande. Regeringen föreslår

därför i kapitel 8.6 att särskilda medel ställs till handikapporganisationer-

nas förfogande för att pröva hur ett personligt brukarstöd kan utformas,

organiseras och finansieras. Det är regeringens förhoppning att en sådan

verksamhet kan bidra till ett bättre stöd för den enskilde eller dennes fa-

milj.

Socialstyrelsens utvärdering av handikappreformen och psykiatrire-

formen samt andra studier visar att få individuella planer har upprättats i

kommuner och landsting och att samverkansfrågorna generellt måste få

en centralare roll. Orsaken till att planer var så sällsynta uppges bl.a. vara

att det saknas riktlinjer, tidsbrist, informationsbrist, att den en-

skilde/familjen inte frågar efter någon plan eller orkar delta i fler möten,

att det förekommer så många andra planer eller att det helt enkelt inte

behövdes någon individuell plan. Att samverkan brister beror bl.a. på

olika förhållningssätt, kulturella skillnader och språk i de olika verksam-

heterna. En studie från RBU visar att ca 68 procent av de föräldrar som

deltagit i en enkätundersökning inom ramen för Livsvillkorsprojektet är

missnöjda med myndigheternas samarbete sinsemellan.

Modeller för planering och samverkan

Regeringen anser att det är oroande att arbetet med individuella planer

och former för samarbete och samverkan inte utvecklats i den takt som är

önskvärd. Socialstyrelsen presenterade för några år sedan ett förslag till

processinriktad arbetsmodell för individuella planer som prövats i prakti-

ken i Göteborg. Erfarenheterna från Göteborgsprojektet visar att ett så-

dant arbetssätt leder till ett ökat inflytande och ökad delaktighet för den

enskilde men att samverkan ännu inte blivit en självklarhet. Inom ramen

för psykiatrireformen prövades samverkansmodeller bl.a. i form av be-

handlingsteam och vårdplaneringsteam. I den sistnämnda modellen pla-

neras insatserna i partssammansatta vårdlag och vårdavtal sluts med be-

rörda aktörer. I Norge utarbetar Sosial- og helsedepartementet en vägled-

ning till kommunerna om användandet av ansvarsgrupper eller andra

samverkanslösningar som t.ex. kontaktpersoner. Med ansvarsgrupper

avses samordning av kommunala tjänster till personer med funktionshin-

der. En ansvarsgrupp enligt den norska modellen består av de fackperso-

ner som har mest kontakt med den funktionshindrade tillsammans med

denne och eventuellt berörda. För att ansvarsgruppen skall kunna fatta

beslut om samordning bör de personer som ingår i gruppen ha

befogenhet att fatta beslut å sin verksamhets vägnar. Den

funktionshindrade bör dessutom ha en kontaktperson i gruppen.

Socialstyrelsens roll

Det är angeläget att Socialstyrelsen noga följer utvecklingen när det gäl-

ler kommunernas och landstingens arbete med individuella planer enligt

LSS och behandlings- eller rehabiliteringsplaner enligt HSL och hur ar-

betet samordnas med andra kompetens- och verksamhetsområden.

Socialstyrelsen skall förstärka och intensifiera sina rådgivnings- och in-

formationsinsatser till huvudmännen om handläggning av och modeller

för individuella planer enligt LSS och HSL och på det sättet medverka

till att sådana planer upprättas i större utsträckning än för närvarande.

Information om funktionshindrade barns rättigheter

Socialstyrelsen konstaterade i sin uppföljning av handikappreformen att

informationen från kommunerna om LSS var bristfällig. Personer med

omfattande funktionshinder har ofta stora svårigheter att själva söka upp

och ta del av information. Bristande kunskap om det stöd som finns gör

det svårt för den enskilde att söka lämpliga insatser. Handikappombuds-

mannen framhåller i rapporten till regeringen för år 1998 att föräldrar till

barn med funktionshinder ofta får föra en kamp både för att få informa-

tion om sina rättigheter och för att få de insatser man har behov av. Bar-

nen och deras familjer berörs av ett flertal lagar och det är svårt att få en

överblick över innehållet i lagstiftningen.

Enligt FN:s standardregler bör människor med funktionshinder och,

där det anses lämpligt deras familjer, få full information om sina rättig-

heter. I Norge och Finland finns häften som beskriver rättigheterna för

barn och unga med funktionshinder i respektive land. Regeringen bedö-

mer att det bör ligga inom Handikappombudsmannens ansvarsområde att

utveckla motsvarande information om rättigheterna, i första hand för barn

och ungdomar med funktionshinder och deras familjer, i Sverige.

14 Statsbidrag till handikapporganisationerna

Regeringens bedömning: Anslaget B 5 Bidrag till handikapp- och

pensionärsorganisationer bör den 1 juli år 2000 tillföras 14 miljoner

kronor som bör fördelas till handikapporganisationerna andra halvåret

2000. Från 1 januari år 2001 bör ytterligare 14 miljoner kronor till-

föras, vilket innebär en sammanlagd nivåhöjning med 28 miljoner

kronor per år. Därutöver bör anslaget den 1 juli år 2000 tillföras ett

engångsbelopp om 5,5 miljoner kronor för att underlätta övergången

till nytt bidragssystem.

Bakgrund

Sedan 1960-talet har staten gett stöd till handikapporganisationernas all-

männa verksamhet. Bidraget till handikapporganisationerna höjdes

successivt fram till år 1994 men har sedan dess legat på oförändrad nivå.

Under samma tidsperiod har antalet handikapporganisationer ökat kraf-

tigt. Cirka 70 handikapporganisationer sökte år 1999 bidrag hos Social-

styrelsen till sin allmänna verksamhet. Av dem har cirka en tredjedel

bildats under 1990-talet. Sammanlagt har organisationerna nu omkring

500 000 medlemmar och drygt 3 000 läns- och lokalföreningar.

Budgetåret 1973/74 fördelades sammanlagt knappt 4 miljoner kronor

till 24 riksorganisationer inklusive samarbetsorganet Handikappförbun-

dens Samarbetsorgan (HSO). År 1999 har 44 organisationer inklusive

HSO fått nästan 130 miljoner kronor för motsvarande ändamål.

Regeringen beslutade den 25 juni 1998 att tillkalla en särskild utredare

med uppdrag att se över statsbidragen till handikapporganisationerna

(dir. 1998:57). Orsaken var bl.a. det ökande antalet

handikapporganisationer som sökte bidrag. Genom tilläggsdirektiv den

27 maj 1999 (dir. 1999:41) fick utredaren i uppdrag att redovisa hur

handikapporganisationerna använt erhållna statsbidrag fördelat på

kvinnor och män. Utredaren överlämnade i juli 1999 betänkandet (SOU

1999:89) Statsbidrag till handikapporganisationer. Betänkandet har

remissbehandlats. Regeringen utfärdade den 20 januari år 2000 en ny

förordning (SFS 2000:7) om statsbidrag till handikapporganisationer som

skall träda i kraft den 1 juli år 2000. I motiven till förordningen (Fm

2000:1) framhåller regeringen bl.a. att av organisationernas redogörelse

till Socialstyrelsen bör det framgå hur fördelningen av män och kvinnor

är bland medlemmarna, hur könsfördelningen är i de beslutande organen

samt vilka ansträngningar som har gjorts för att rekrytera medlemmar

med utländsk bakgrund.

Skälen för regeringens bedömning: Handikapprörelsen är en viktig

folkrörelse som berikar demokratin och som det därför är ett samhälls-

intresse att stödja. Många av medlemmarna i handikapporganisationerna

har till följd av sina funktionshinder svårt att som enskilda personer göra

sig hörda, men de kan göra det samfällt genom sina organisationer. Han-

dikapprörelsen gör en viktig samhällsinsats bl.a. genom att följa och rap-

portera om livsvillkoren för funktionshindrade, peka på behov och bris-

ter, föreslå lösningar och medverka både i debatten och i det konkreta

arbetet för att bygga ett samhälle för alla. Dessa insatser är en förutsätt-

ning för förverkligande av de handikappolitiska målen full delaktighet

och jämlikhet för personer med funktionshinder. Handikapporganisatio-

nerna kan också ses som en kanal mellan samhällets beslutsfattare och

myndigheter å ena sidan och enskilda personer med funktionshinder å

andra sidan, där informationen går i båda riktningarna.

Stödet till handikapporganisationerna är således betydelsefullt ur de-

mokratisk synpunkt och för att göra det möjligt för handikapporganisa-

tionerna att bidra i arbetet med att förverkliga de handikappolitiska må-

len.

Frågan om stöd till handikapporganisationer behandlas i FN:s stan-

dardregler. Enligt dessa bör staterna ekonomiskt och på annat sätt upp-

muntra och stödja att handikapporganisationer bildas av människor med

funktionsnedsättning, deras familjemedlemmar och/eller företrädare samt

att de stärks (regel 18).

Bidraget till handikapporganisationernas allmänna verksamhet bör

höjas med 14 miljoner kronor som skall fördelas det tredje och fjärde

kvartalet år 2000. För år 2001 bör ytterligare 14 miljoner kronor tillföras,

vilket innebär en sammanlagd nivåhöjning av 28 miljoner kronor per år.

Övergången till bidragsregler enligt den nya förordningen den 1 juli år

2000 kan för ett fåtal organisationer medföra väsentliga svårigheter under

en period när organisationerna tvingas anpassa sin verksamhet till änd-

rade ekonomiska förutsättningar. Ett engångsbelopp på 5,5 miljoner

kronor bör tillföras den 1 juli år 2000 för att underlätta övergången till de

nya reglerna. Socialstyrelsen bör få i uppdrag att fördela dessa medel till

det fåtal organisationer som visar sig få störst svårigheter vid över-

gången.

15 Ikraftträdande och ekonomiska konsekvenser

Förslagen i propositionen är av olika karaktär. De första träder i kraft

redan den 1 juli år 2000 medan många börjar förverkligas under år 2001.

Ytterligare några av förslagen införs successivt under flera år.

Nationellt tillgänglighetscenter

Ett nationellt tillgänglighetscenter bör skapas med uppgift att vara ett

rådgivande organ i tillgänglighetsfrågor. Arbetet bör koncentreras till

kunskapsuppbyggnad, rådgivning, utveckling och samverkan..

Handikappombudsmannen bör tillföras ökade resurser för att kunna

fullgöra dessa uppgifter. För detta bör 7 miljoner kronor avsättas fr.o.m.

budgetåret 2001.

Finansiering: Inom ramen för de medel som anvisats för särskilda åt-

gärder inom handikappområdet under anslag B 2 Vissa statsbidrag inom

handikappområdet, utg.omr. 9.

Ökad tillgänglighet i offentlig miljö

Enkelt åtgärdade hinder mot tillgängligheten i befintliga lokaler dit

allmänheten har tillträde och på befintliga allmänna platser bör vara

åtgärdade vid utgången av år 2010. Bestämmelser med den innebörden

bör föras in i PBL med ikraftträdande den 1 januari 2001. Mer precise-

rade krav på tillgänglighet bör ställas vid nybyggnad och ändring av all-

männa platser. Boverket bör få i uppdrag att utarbeta förslag till vad som

skall betraktas som enkelt åtgärdade hinder och kravnivåer vid nybygg-

nad och ändring. Åtgärderna riktar sig såväl till kommunsektorn som till

privata fastighetsägare som äger lokaler dit allmänheten har tillträde.

Regeringen avser att under hösten 2000 återkomma med lagförslag i

frågan.

Finansiering: Regeringen gör bedömningen att finansieringsprincipen

ej skall tillämpas. Inga statliga medel tillförs då åtgärderna i stor

utsträckning kan genomföras i samband med ordinarie underhållsarbete.

Ökad tillgänglighet till transportsystemet

Regeringen gör följande bedömning i propositionens avsnitt om kommu-

nikationer:

- tillgängligheten till transportsystemet bör fortlöpande förbättras och

beaktas vid all planering och upphandling av infrastruktur, färdmedel,

trafik och övriga tjänster,

- arbetet för ökad tillgänglighet bör vägledas av att kollektivtrafiken bör

vara tillgänglig för funktionshindrade år 2010. Med detta mål som

utgångspunkt skall en trafikslagsövergripande planering genomföras,

där kollektivtrafik med stort utbud och resande prioriteras,

- gällande föreskrifter om tillgänglighet för funktionshindrade till färd-

medel inom olika trafikslag bör ses över och skärpas, i de fall det be-

döms nödvändigt.

En trafikslagsövergripande plan måste göras innan det är möjligt att

beräkna vilka resurser som krävs för att kollektivtrafiken skall vara till-

gänglig år 2010. En hel del, dock inte tillräckligt, har redan gjorts för att

göra kollektivtrafiken tillgänglig. En lag om handikappanpassad kollek-

tivtrafik gäller sedan år 1979, men föreskrifterna som reglerar krav-

nivåerna har inte förändrats sedan år 1985. Nya föreskrifter är därför en

viktig del i planeringen.

Skärpta föreskrifter kommer att kräva investeringar i fordon och infra-

struktur men även ge upphov till en del kostnader som har att göra med

höjd kvalitet i trafik och tjänster. Innan myndigheterna har utarbetat

förslag till föreskrifter och andra åtgärder som bör införas och angett tid-

punkt för och i vilken takt det skall ske, är det inte möjligt att närmare

beräkna vilka kostnader som kommer att uppstå. Förslag till plan och

skärpta föreskrifter kan presenteras tidigast om ett år. Beslut om före-

skrifter kan fattas tidigast våren 2001 och ikraftträdandet sker då tidigast

år 2002.

Det mest specifika målet bland förslagen är att kraven på tillgänglighet

skall skärpas för kollektivtrafiken i tätort och att nya föreskrifter skall

införas år 2003. Huvuddelen av kollektivtrafiken i tätort sker med buss.

Eftersom nästan alla nya bussar som köps för att användas i tätort är av

s.k. låggolvstyp är förutsättningarna goda för att kunna göra busstafiken i

dessa områden helt tillgänglig. För exempelvis personer med rollator el-

ler rullstol krävs endast montering av manuella ramper.

Att förse alla de 3 500 bussarna i tätortstrafik med manuella ramper

kostar knappt 20 miljoner kronor (5 000 kronor per ramp). Om två tredje-

delar av de 4 500 bussar som kör i landsbygdstrafik förses med liftar till

en kostnad av 100 000 kronor blir den sammanlagda kostnaden för det ca

300 miljoner kronor. Detta bedömer regeringen är fullt möjligt att inom

befintliga ekonomiska ramar genomföra till år 2003, åtminstone vad av-

ser bussar i regional trafik.

Även tåg och plattformar behöver anpassas. Den lokala och regionala

tågtrafiken är dock under snabb omvandling. Nya fordonstyper med

bättre tillgänglighet utvecklas och köps in. Det är därför svårt att nu be-

räkna behovet av investeringar för ökad tillgänglighet i tågtrafiken.

Kostnader tillkommer även för att göra huvuddelen av den interregio-

nala trafiken tillgänglig.

Sannolikt krävs de största resurserna för åtgärder på färdmedlen, även

om behoven är mindre än för bussar och tåg.

Från år 1998 t.o.m. år 2002 finns ett statsbidrag på 1,5 miljarder kronor

till förfogande för att göra fordon, terminaler m.m. i den lokala och re-

gionala kollektivtrafiken mer tillgängliga än vad som krävs enligt gäl-

lande föreskrifter. Statsbidraget samfinansieras med trafikhuvudmännen i

länen.

Efter år 2002 kommer det att återstå en del brister som behöver åtgär-

das, främst på den regionala och interregionala kollektivtrafikens

område.

Finansiering: Inga nya statliga medel tillförs utöver det statsbidrag

som redan finns.

Bostadsanpassningsbidrag

Ändring av reglerna föreslås med innebörden att vid köp eller byte av

bostad skall bidrag kunna lämnas till åtgärder som inte är kostnadskrä-

vande även om det inte finns några särskilda skäl för att välja en bostad

som kräver anpassning. Kommunerna kompenseras nu för kostnader för

bostadsanpassning via det generella statsbidraget till kommunerna.

Kostnaden för ändrade regler beräknas till 240 000 kronor årligen.

Finansiering: Inga nya statliga medel tillförs.

Alternativ telefoni

Förslaget innebär en satsning på ny teknik, varför ytterligare 5 miljoner

kronor fr.o.m. år 2001 bör tillföras anslaget B6 Ersättning för texttele-

foner, utg.omr. 9.

Finansiering: Medel som anvisats för särskilda åtgärder inom handi-

kappområdet under anslag B2 Vissa statsbidrag inom handikappområdet,

utg.omr. 9.

Insatser på kulturområdet

Statens kulturråd bör få disponera ytterligare 7,5 miljoner kronor fr.o.m.

år 2001 för genomförande och utvidgning av handlingsprogrammet för

ökad tillgänglighet.

Stiftelsen för lättläst nyhetsinformation och litteratur (LL-stiftelsen -

Centrum för lättläst) bör få disponera ytterligare 500 000 kronor från år

2001 för genomförande av projekt för att öka tillgängligheten till littera-

tur. Talboks- och punktskriftsbiblioteket (TPB) bör i samma syfte få ett

tillskott med 2 miljoner kronor. Således bör sammanlagt 10 miljoner

kronor årligen avsätts för kulturinsatser fr.o.m. år 2001.

Finansiering: Medel som anvisats för särskilda åtgärder inom handi-

kappområdet under anslag B2 Vissa statsbidrag inom handikappområdet,

utg.omr. 9.

Bättre bemötande

- I propositionen föreslås att länsstyrelsen skall verka för att kommuner

och landsting planerar för att tillgodose framtida stöd-, service- och bi-

ståndsbehov enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshind-

rade (LSS) och socialtjänstlagen (SoL). Vidare föreslås att länsstyrel-

sen får förelägga en kommun vid vite att verkställa lagakraftvunna

domar som ger den enskilde rätt till viss insats. Socialstyrelsen och

länsstyrelserna har år 1999 tillförts medel för att förstärka och intensi-

fiera tillsynen av vården av äldre och funktionshindrade personer. En

del av dessa resurser bör kunna användas för att ge länsstyrelserna en

mer aktiv roll när det gäller att föregripa s.k. domstolstrots. Därutöver

bör ytterligare 2 miljoner kronor avsättas under år 2001 som en

engångssatsning för att tillgodose länsstyrelsernas behov av kompetens

för de nya uppgifterna.

- Regeringen föreslår att huvudmännen prövar modeller för klagomåls-

hantering som ger den enskilde möjlighet att framföra klagomål, kritik

och synpunkter på myndigheters bemötande till ett forum som står

utanför berörd myndighets ordinarie organisation. Inga statliga medel

tillförs.

- Statens institut för särskilt utbildningsstöd, Sisus, bör utarbeta och ha

ansvar för ett nationellt program för kompetensutveckling som bör

ligga till grund för lokala utbildningsinsatser. Dessa genomförs av hu-

vudmännen utifrån deras egna förutsättningar. Syftet med utbildningen

skall vara att få till stånd en samsyn inom och mellan olika personal-

grupper om bemötande, förhållningssätt och ideologin bakom de han-

dikappolitiska målen.

- Sisus behöver en viss personalförstärkning och vissa administrativa

och andra resurser för att genomföra, utveckla och följa upp program-

met. Sisus anslag bör därför förstärkas i tilläggsbudgeten för inneva-

rande år med 1,5 miljoner kronor fr.o.m. den 1 juli år 2000. Ytterligare

1,5 miljoner kronor bör avsättas fr.o.m. budgetåret 2001. Sisus bör

också få tillfälliga medel för kompetensutveckling för att stimulera

huvudmännen och handikapporganisationerna att tillsammans ta ini-

tiativ till modellprojekt med den föreslagna inriktningen. För detta än-

damål beräknas 9 miljoner kronor per år under tre år med början år

2001. Under samma period avsätts 5 miljoner kronor per år inom an-

slaget A2 utveckling av skolväsende och barnomsorg inom utgiftsom-

råde 16 Utbildning och universitetsforskning, som utbetalas till Sisus

för insatser som omfattar personal inom skolväsende och barnomsorg.

- Den socialvetenskapligt inriktade handikappforskningen bör tillföras

5 miljoner kronor år 2001 och 2 miljoner kronor år 2002.

- En försöksverksamhet med brukarstöd till personer med funktionshin-

der inleds i handikapporganisationernas regi. Syftet bör vara att pröva

olika metoder för hur ett sådant stöd, byggt på egen erfarenhet och

brukarvillkor kan utformas, organiseras, administreras och finansieras.

Försöksverksamheten beräknas kunna genomföras med stöd av All-

männa arvsfonden.

- Särskilda arvsfondsmedel beräknas även kunna ställas till handikapp-

organisationernas förfogande för kultursatsningar som syftar till att

minska fördomar och förbättra kunskapen om funktionshinder.

Finansiering: Insatser för bättre bemötande finansieras inom ramen

för de medel som anvisats för särskilda åtgärder inom handikappområdet

under anslag B2 Vissa statsbidrag inom handikappområdet, utg.omr. 9,

inom ramen för anslaget A2 utveckling av skolväsende och barnomsorg

inom utgiftsområde 16 samt genom projektbidrag från Allmänna

arvsfonden.

Statsbidrag till handikapporganisationer

Den 1 juli år 2000 bör anslaget B5 Bidrag till handikapp- och pensio-

närsorganisationer, utg.omr. 9, Hälsovård, sjukvård och social omsorg,

tillföras 19,5 miljoner kronor avseende andra halvåret 2000. Hela sum-

man avser posten Bidrag till handikapporganisationer. 14 miljoner kronor

bör fördelas för andra halvåret 2000 enligt den nya fördelningsmodellen.

5,5 miljoner kronor bör fördelas som ett engångsbelopp till vissa

organisationer för att underlätta övergången till nytt fördelningsystem.

Regeringen återkommer till detta i tilläggbudget för innevarande år.

Från år 2001 bör ytterligare 14 miljoner kronor tillföras. Det innebär

att nivån på anslaget höjs med sammanlagt 28 miljoner kronor per år.

Finansiering: Inom ramen för de medel som anvisats för särskilda åt-

gärder inom handikappområdet under anslag B2 Vissa statsbidrag inom

handikappområdet, utgiftsområde 9, Hälsovård, sjukvård och social

omsorg.

Övriga förslag ger inga ökade kostnader

Regeringen bedömer att de övriga förslag som framläggs i propositionen

inte kommer att medföra några ökade kostnader. De förslag som förs

fram i avsnittet Myndigheternas ansvar och som bl.a. innebär att vissa

myndigheter skall ta fram åtgärdsplaner för att göra sin verksamhet till-

gänglig för funktionshindrade personer bör hanteras inom befintliga

ekonomiska ramar.

Ikraftträdande

Lagförslagen föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.

16 Författningskommentar

16.1 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

68 §

Genom ändringen i paragrafen utökas länsstyrelsens arbetsuppgifter från

att avse bl.a. att främja samverkan på socialtjänstens område mellan

kommuner och andra samhällsorgan till att också omfatta att verka för att

kommunerna planerar för att kunna tillgodose framtida biståndsbehov

enligt 6 f §. Paragrafen har utformats i enlighet med vad som anförts i

Lagrådets yttrande.

68 a §

Paragrafen är ny och ger länsstyrelsen möjlighet att ingripa med vites-

förelägganden mot domstolstrots som gäller bistånd enligt 6 b eller 6 f § i

denna lag. Efter Lagrådets yttrande har ett andra stycke lagts till paragra-

fen. Regeringen hänvisar också till vad som anförs i författnings-

kommentaren till 26 a § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade.

74 §

I paragrafens första stycke införs en ny bestämmelse om att

länsstyrelsens beslut om avslag på en begäran om vitesföreläggande

enligt 68 a § denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I

övrigt hänvisas till vad som anförs i författningskommentaren till 27 §

lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade.

Ikraftträdande m.m.

Lagändringen beräknas träda i kraft den 1 juli 2000. Det har inte ansetts

behövligt med någon övergångsbestämmelse. Härigenom kommer

möjligheten för länsstyrelsen meddela förelägganden att gälla även för

domar som meddelats före ikraftträdandet.

16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:387) om

stöd och service till vissa funktionshindrade

26 §

Genom ändringen i paragrafens andra stycke utökas länsstyrelsens

arbetsuppgifter från att avse endast att ge kommunerna råd i deras verk-

samhet till att också omfatta att verka för att kommunerna och lands-

tingen planerar för att kunna tillgodose framtida stöd- och servicebehov.

26 a §

Paragrafen är ny och ger länsstyrelsen möjlighet att ingripa med

vitesförelägganden mot domstolstrots som gäller insatser enligt 9 § i

denna lag. Länsstyrelsens vitesförelägganden skall vara ett påtryck-

ningsmedel mot kommuner och landsting som inte följer lagakraftvunna

domstolsavgöranden om sådana insatser. Efter Lagrådets yttrande har ett

andra stycke lagts till paragrafen varav det framgår att länsstyrelsen inte

får meddela ett vitesföreläggande enligt första stycket om verkställighet

av domen redan har sökts enligt utsökningsbalken (1981:774). Vidare

tilläggs att ett meddelat vitesföreläggande förfaller om verkställighet

söks enligt utsökningsbalken. Andra stycket är till för att undvika

parallella förfaranden om samma sak.

27 §

I paragrafens första stycke läggs en ny sjunde punkt till. Ett beslut av

länsstyrelsen om avslag på en begäran om vitesföreläggande enligt 26 a §

i denna lag får enligt den nya bestämmelsen överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Den enskilde får därigenom möjlighet att anföra

besvär över ett sådant avslagsbeslut.

Ikraftträdande m.m.

Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Det har inte ansetts

behövligt med någon övergångsbestämmelse. Härigenom kommer möj-

ligheten för länsstyrelsen att meddela förelägganden att gälla även domar

som har meddelats före ikraftträdandet.

16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1574) om

bostadsanpassningsbidrag m.m.

6 §

Genom ett nytt andra stycke i paragrafen görs det klart att bostadsan-

passningsbidrag inte ges för att rusta upp bostäder som inte uppfyller

dagens bostadsstandardförhållanden.

8 §

Paragrafens nya lydelse innebär endast en redaktionell ändring vad gäller

bostadsanpassningsbidrag vid nybyggnad. Vid nybyggnad krävs det fort-

farande särskilda skäl för valet av bostad. De särskilda skälen kan variera

från kommun till kommun beroende på vilket utbud av lediga bostäder

det finns i kommunen.

9 §

Paragrafens nya lydelse innebär att det inte längre krävs särskilda skäl för

valet av bostad vid köp eller byte av bostad om det bara är fråga om

anpassningsåtgärder som inte är kostnadskrävande. Exempel på sådana

inte kostnadskrävande åtgärder är borttagning av trösklar och uppsättning

av stödhandtag eller blandare till handfat eller vask.

Är anpassningsåtgärderna kostnadskrävande krävs det också fortsätt-

ningsvis särskilda skäl för valet av bostad vid köp eller byte av bostad.

Beträffande särskilda skäl hänvisas vidare till vad som anförts i kom-

mentaren till 8 §.

Ikraftträdande m.m.

Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Det har inte ansetts

behövligt med någon övergångsbestämmelse. Härigenom kommer de

förändrade reglerna att slå igenom direkt vid ikraftträdandet. I den mån

ansökningar om bostadsanpassningsbidrag inte har lett fram till något

beslut före den 1 juli 2000 kommer de nya reglerna att tillämpas även för

dessa äldre ansökningar.

Sammanfattning av betänkandet Lindqvists Nia nio

vägar att utveckla bemötandet av personer med

funktionshinder

Jag har haft regeringens uppdrag att kartlägga och analysera frågan om

bemötande av personer med funktionshinder (dir. 1997:24). Enligt mina

direktiv skall jag bl.a. beskriva funktionshindrade personers erfarenheter

av hur de bemöts och behandlas vid kontakter med myndigheter och

andra offentliga organ och vilka möjligheter de har att få sina behov till-

godosedda. Jag skall också kartlägga och analysera i vilken mån faktorer

i verksamheters organisation, ledarskap och struktur samt personalens

kompetens kan bidra till förbättrat bemötande och förbättrad kvalitet på

insatserna.

Jag har låtit människor med erfarenhet av funktionshinder komma till

tals. Genom intervjuer, brev, samtal, möten, seminarier och samman-

komster med handikapporganisationer, invandrarorganisationer och

andra med kunskap om dessa frågor har jag fått en bild av hur människor

med funktionshinder anser att de blir bemötta.

Jag måste tyvärr konstatera att det finns stora brister i bemötandet av

personer med funktionshinder. Många känner sig kränkta, kontrollerade

och ifrågasatta. Den upplevelsen går igen i nästan alla berättelser jag fått,

och mönstret är detsamma oavsett funktionshinder, livssituation och vil-

ket stöd och vilken service och hjälp man söker. Jag är medveten om att

det kan komma att göras försök att avfärda den här bilden med argument

att urvalet av uppgiftslämnare inte är representativt, eller att jag alltför

ensidigt har tagit upp problemen i stället för att peka på möjligheterna.

Men jag anser att mönstret i människors berättelser har bekräftats av så

många att det är omöjligt att avfärda.

På ett tidigt stadium i utredningen stod det klart att bemötandet av en-

skilda människor i mycket hög grad präglas av förutsättningar som ska-

pats av yttre faktorer. Enskildas värderingar liksom de förväntningar man

själv har om vad man har rätt till har naturligtvis betydelse. Men också

arbetsförhållanden, otydliga och komplicerade regelsystem som ofta änd-

ras, brist på resurser och de värderingsförändringar som kommit i den

ekonomiska krisens spår påverkar bemötandet. På det sättet är bemötan-

det en politisk fråga och ett uttryck för samhällets kollektiva bemötande.

Därför har jag beskrivit bemötandet också utifrån den utgångspunkten.

Att förändringar i omvärlden har betydelse för bemötandet bekräftas i

en enkätstudie jag låtit göra bland anställda som i sin yrkesverksamhet

möter människor med funktionshinder. De känner av besparingar och

arbetsgivarens krav på att klara samma uppgifter på kortare tid och med

mindre resurser och att det i vissa fall kan inverka på bemötandet. Många

tycker att lagar och regler är otydliga och att politikerna inte ger klara

besked om vad som skall gälla.

Det finns en otydlighet i det politiska budskapet om hur samhället ser

på människor med funktionshinder och hur samhället behandlar och till-

fredsställer de behov av stöd, service och tillgänglighet som många män-

niskor med funktionshinder har. Klyftan mellan ideal och realiteter i mitt

material är uppenbar. När människor upptäcker att lagar och regelverk

inte håller vad det lovar känner de sig lurade och förlorar tilltron till

samhällets möjligheter att tillvarata sina medborgares behov och intres-

sen. Det skapar misstro mot myndigheterna och leder i sin tur till misstro

mot politikerna.

Klyftan mellan ideal och realiteter visar sig särskilt tydligt i frågan om

domstolstrots. Det finns exempel på att huvudmän inte verkställer domar

om rätt till insatser eller bistånd enligt lagen om stöd och service till vissa

funktionshindrade (LSS) eller socialtjänstlagen (SoL). Det är oaccep-

tabelt. I praktiken innebär det att enskilda inte får de insatser eller det

bistånd som de har rätt till. Frågan har varit aktuell i många år. Under

tiden har flera förslag till lösningar utretts utan att detta lett till några

åt-

gärder. Jag anser att domstolstrots är en bemötandefråga och tar därför

upp den i detta slutbetänkande.

Mot bakgrund av det kunskapsunderlag jag nu fått anser jag att den en-

skildes ställning måste stärkas i olika avseenden. Det gäller t.ex. rätten

till full delaktighet och inflytande, där det bl.a. behövs tydliga politiska

markeringar att människor inte får utestängas eller behandlas på ett krän-

kande sätt därför att de har ett funktionshinder. Det gäller också att för-

bättra bemötandet och attityderna hos anställda och beslutsfattare genom

att höja deras kompetens i frågor som rör handikappolitikens mål och

syften och i bemötandets etik.

Jag har föreslagit nio vägar att utveckla bemötandet. Det är dels förslag

som avser att förbättra det kollektiva bemötandet, dels det individuella

bemötandet. Tillsammans syftar de till att förändra attityder och bemö-

tande, förbättra den enskildes ställning gentemot myndigheter och andra

offentliga organ samt göra människor mer rustade att delta i

samhällslivet på sina egna villkor.

1. Lagfäst rätten till delaktighet

Ett tillägg görs i grundlagens 1 kap. 2 § med den innebörden att det all-

männa bör verka för att lagar och föreskrifter utformas så att alla med-

borgare kan uppnå full delaktighet och jämlikhet i samhället oberoende

av förhållanden som kön, ålder, funktionshinder, ras, sexuell läggning,

etnisk, språklig eller religiös tillhörighet. Förslaget är en viljeinriktning

och har i första hand en normativ karaktär.

2. Sätt stopp för domstolstrotset

Ett nytt sätt att motverka domstolstrots föreslås. Förslaget syftar bl.a. till

att förebygga situationer som kan leda till att domar inte kan verkställas.

Länsstyrelserna föreslås få ett ökat tillsynsansvar och möjlighet att före-

lägga kommuner och landsting att vid vite bygga ut sin service så att den

enskilde kan erbjudas den insats hon eller han har rätt till. Länsstyrelsen

skall också kunna förelägga kommun eller landsting att i rimlig tid verk-

ställa domar som ger enskilda rätt till viss insats. Ett sådant föreläggande

skall kunna förses med vite.

3. Skapa klarhet kring "Råd och stöd"

Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är en lag

som ger vissa personer med funktionshinder rätt till ett antal i lagen pre-

ciserade insatser. En av dessa insatser är rådgivning och annat personligt

stöd, råd och stöd. Insatsen har skapat förväntan men samtidigt också

förvirring, både för anställda och för dem som behöver insatsen. Lagstift-

ningen är otydlig och det finns delade meningar om vad som skall ingå i

råd och stöd och hur gränsdragningen till habilitering och rehabilitering

skall dras. Lagstiftningen behöver förtydligas.

4. Vidga rätten till tillgänglig samhällsinformation

Rätten till anpassad samhällsinformation för personer med funktionshin-

der är en demokratifråga. Möjligheterna att få en sådan information på ett

tillgängligt sätt är i dag begränsad vilket innebär att många inte kan full-

göra sina medborgerliga skyldigheter och rättigheter. Demokratiutred-

ningen bör få i uppgift att lämna förslag om hur rätten till anpassad sam-

hällsinformation, bl.a. med hjälp av den nya tekniken, kan stärkas.

5. Inför en funktion för hantering av synpunkter och kritik på bemötandet

Varje huvudman bör upprätta en oberoende funktion, som är skild från

den ordinarie verksamheten, dit enskilda kan vända sig med sina syn-

punkter eller sin kritik mot myndighetens bemötande. Syftet med verk-

samheten skall vara att på ett objektivt sätt granska och behandla olika

synpunkter och kritik på bemötande som kommer fram.

6. Utveckla brukarstödscentra

En försöksverksamhet med brukarstöd till personer med funktionshinder

bör inledas i handikapporganisationernas regi. Syftet skall vara att pröva

hur ett sådant stöd, byggt på egen erfarenhet och brukarvillkor kan ut-

formas, organiseras, administreras och finansieras.

7. Öka bemötandekompetensen

Ett nationellt kompetensutvecklingsprogram kring frågor som rör bemö-

tande av personer med funktionshinder bör utarbetas. Programmet skall

ha en klar förankring i de handikappolitiska principerna. Ett kompe-

tensutvecklingsråd med företrädare för bl.a. huvudmännen och handi-

kapporganisationerna skall knytas till programmet för att skapa en sam-

syn i dessa frågor och förankra dem ute på fältet.

8. Stärk handikappforskningen

Handikappforskningens status bör höjas och resurserna förstärkas. So-

cialvetenskapliga forskningsrådet, SFR, bör få i uppgift att utveckla en

långsiktig strategi för hur handikappforskningen skall utvärderas, stimu-

leras och utvecklas.

9. Gissla fördomen!

Handikapporganisationerna bör få möjligheter att göra insatser som ge-

nom humor och satir syftar till att minska fördomar och motverka nega-

tiva attityder till personer med funktionshinder.

Författningsförslag

1 Förslag till lag om ändring i regeringsformen

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 2 § regeringsformen skall ha följande

lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

2 §

Den offentliga makten skall utövas med respekt för alla människors

lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet.

Den enskildes personliga

ekonomiska och kulturella väl-

färd skall vara grundläggande

mål för den offentliga verksam-

heten. Det skall särskilt åligga

det allmänna att trygga rätten

till arbete, bostad och utbild-

ning samt att verka för social

omsorg och trygghet och för en

god levnadsmiljö.

Den enskildes personliga

ekonomiska och kulturella väl-

färd skall vara grundläggande

mål för den offentliga verksam-

heten. Det skall särskilt åligga

det allmänna att trygga rätten

till arbete, bostad och utbild-

ning samt att verka för social

omsorg och trygghet och för en

god levnadsmiljö och för att

alla medborgare oavsett kön,

ålder, funktionshinder, ras, sex-

uell läggning, etnisk, språklig

eller religiös tillhörighet skall

kunna uppnå full delaktighet

och jämlikhet i samhället.

Den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella välfärd skall vara

grundläggande mål för den offentliga verksamheten. Det skall särskilt

åligga det allmänna att trygga rätten till arbete, bostad och utbildning

samt att verka för social omsorg och trygghet och för en god levnads-

miljö.

Det allmänna skall verka för att demokratins idéer blir vägledande

inom samhällets alla områden. Det allmänna skall tillförsäkra män och

kvinnor lika rättigheter samt värna den enskildes privatliv och familjeliv.

Etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och

utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Lag (1976:871).

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:387)

 om stöd och service till vissa

 funktionshindrade (LSS)

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:387) om stöd och service

till vissa funktionshindrade

dels att 27 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 26 a § och 26 b §,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 a §

Om länsstyrelsen finner att

en kommun inte fullgör den

skyldighet kommunen har att

verkställa en dom om rätt till

insatser enligt 7 och 9 §§ eller

att kommunen för framtiden

inte kommer att kunna

tillgodose insatser som enskilda

kan få rätt till med stöd av 7

och 9 §§, får länsstyrelsen

förelägga kommunen att

avhjälpa bristen. I föreläg-

gandet får vite utsättas.

Vad som sägs om kommun

gäller i förekommande fall även

landsting.

26 b §

Ett föreläggande enligt

26 a § skall innehålla uppgifter

om de åtgärder länsstyrelsen

anser nödvändiga för att den

påtalade bristen skall kunna

avhjälpas.

27 §

Beslut av en sådan nämnd

som avses i 22 § eller av läns-

styrelsen får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol om

beslutet avser

1. insatser för en enskild en-

ligt 9 §,

2. utbetalning till någon an-

nan enligt 11§,

3. återbetalning enligt 12 §,

4. förhandsbesked om rätt till

insatser enligt 16 § andra

stycket,

5. tillstånd till enskild verk-

samhet enligt 23 §,

6. föreläggande eller åter-

kallelse av tillstånd enligt

24 §.

Beslut av en sådan nämnd

som avses i 22 § eller av läns-

styrelsen får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol om

beslutet avser

1. insatser för en enskild en-

ligt 9 §,

2. utbetalning till någon an-

nan enligt 11§,

3. återbetalning enligt 12 §,

4. förhandsbesked om rätt till

insatser enligt 16 § andra

stycket,

5. tillstånd till enskild verk-

samhet enligt 23 §,

6. föreläggande eller åter-

kallelse av tillstånd enligt

24 § eller

7. föreläggande enligt

26 a §.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. Länsrätten

eller kammarrätten får dock förordna att dess beslut skall gälla först

sedan det vunnit laga kraft.

3 Förslag till lag om ändring i

 socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)

dels att 74 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 68 a § och 68 b §,

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

68 a §

Om länsstyrelsen finner att

en kommun inte fullgör den

skyldighet kommunen har att

verkställa en dom om rätt till

bistånd enligt 6 § eller att

kommunen för framtiden inte

kommer att kunna ge bistånd

som enskilda kan få rätt till

med stöd av 6 §, får länssty-

relsen förelägga kommunen att

avhjälpa bristen. I före-

läggandet får vite utsättas.

68 b §

Ett föreläggande enligt 68 a

§ skall innehålla uppgifter om

de åtgärder länsstyrelsen anser

nödvändiga för att den

påtalade bristen skall kunna

avhjälpas.

74 §

Länsstyrelsens beslut i ären-

den om tillstånd enligt 69 §, om

föreläggande eller förbud enligt

70 § och om omhändertagande

av personakt enligt 70 c § får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. I fråga om

överklagande av länsstyrelsens

beslut enligt 70 b § gäller i

tillämpliga delar

bestämmelserna i 15 kap. 7 §

sekretesslagen

(1980: 100).

Länsstyrelsens beslut om

föreläggande eller förbud enligt

70 § och om omhändertagande

av personakt enligt 70 c § samt

domstols motsvarande beslut

gäller omedelbart.

Polismyndighet skall lämna den

hjälp som behövs för att

verkställa ett beslut om

omedelbart omhändertagande

av personakt.

Länsstyrelsens beslut i ären-

den om föreläggande enligt 68

a §, om tillstånd enligt 69 §, om

föreläggande eller förbud enligt

70 § och om omhändertagande

av personakt enligt 70 c § får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. I fråga om

överklagande av länsstyrelsens

beslut enligt 70 b § gäller i

tillämpliga delar be-

stämmelserna i 15 kap. 7 §

sekretesslagen (1980: 100).

Länsstyrelsens beslut om

föreläggande enligt 68 a §, om

föreläggande eller förbud enligt

70 § och om omhändertagande

av personakt enligt 70 c § samt

domstols motsvarande beslut

gäller omedelbart.

Polismyndighet skall lämna den

hjälp som behövs för att

verkställa ett beslut om

omedelbart omhändertagande

av personakt.

Ändringsförslagen i Boverkets rapport 1994:11 gällde följande

paragrafer i lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag

m.m.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Boverket har tillsyn över

kommunernas bidragsverksamhe.t

Boverket har tillsyn över

kommunernas verksamhet enligt

denna lag.

4 §

Bostadsanpassningsbidrag

Bostadsanpassningsbidrag lämnas

till enskild person som äger en

bistad för permanent bruk eller

som innehar en sådan bostad med

hyres- eller bostadsrätt. Om

bostaden hyrs i andra hand, lämnas

bidrag endast om

anpassningsåtgärden är skälig med

hänsyn till hur långvarig

upplåtelsen är.

Stöd till bostadsanpassning

Stöd till bostadsanpassning

lämnas till enskild person som

äger en bostad för permanent bruk

eller som innehar en sådan bostad

med hyres- eller bostadsrätt. Om

bostaden hyrs i andra hand lämnas

stöd endast om

anpassningsåtgärden är skälig,

med hänsyn till hur långvarig

upplåtelsen är.

 Stöd lämnas i form av bidrag

till anpassningsåtgärder eller

genom att kommunen utför eller

låter utföra åtgärder.

6 §

Bostadsanpassningsbidrag

lämnas för åtgärder för anpassning

av bostadens fasta funktioner i och

i anslutning till den bostad som

skall anpassas. Bidrag lämnas

endast om åtgärderna är

nödvändiga för att bostaden skall

vara ändamålsenlig som bostad för

den funktionshindrade.

Stöd lämnas för åtgärder för

anpassning av bostadens fasta

funktioner i och i anslutning till

den bostad som skall anpassas.

Stöd lämnas endast om åtgärden

är nödvändig för att bostaden skall

vara ändamålsenlig som bostad för

den funktionshindrade.

Stöd lämnas dock inte om de

sökta åtgärderna behöver vidtas

redan av väsentligt andra orsaker

än behovet av anpassningen.

7 §

Bostadsanpassningsbidrag

lämnas även för

Stöd lämnas även för

1. åtgärder som har samband med den funktionshindrades behov av

rehabilitering, funktionsträning och sjukvård, om behovet inte skäligen

bör tillgodoses på annat sätt,

2. åtgärder som gör det möjligt för den funktionshindrade att utöva

hobbyverksamhet, om han på grund av sitt funktionshinder inte kan delta

i aktiviteter utanför bostaden och

3. reparation av utrustning som

har anskaffats med stöd av bidrag

enligt denna lag eller motsvarande

äldre bestämmelse och

reparationen inte utgör normalt

bostadsunderhåll

3. reparation av utrustning som

har anskaffats med stöd enligt

denna lag eller motsvarande äldre

bestämmelser och reparationen

inte utgör normalt

bostadsunderhåll.

8 §

Vid nybyggnad samt vid köp

eller byte av bostad lämnas

bostadsanpassningsbidrag endast

om det finns särskilda skäl för att

välja en bostad som kräver

anpassningsåtgärd.

Vid nybyggnad lämnas stöd endast

om det finns särskilda skäl för att

välja en utformning av bostaden

som kräver anpassning.

Bostadsanpassningsåtgärder för standardhöjande åtgärder

9 §

Med standardhöjande åtgärder

avses en åtgärd som i väsentlig

mån förbättrar husets eller bosta-

dens funktioner eller som tillför

huset eller bostaden en ny funk-

tion.

Vid köp eller byte av bostad

lämnas stöd till kostnadskrävande

åtgärder endast om det finns sär-

skilda skäl för att välja en bostad

som kräver anpassning.

10 §

Bostadsanpassningsbidrag för

standardhöjande åtgärder lämnas

endast om

1. lägenheten har lägsta godtag-

bara standard enligt 12 § kap. 18 a

§ sjätte och sjunde styckena jorda-

balken och

2. åtgärderna inte utgör ett led i

en större upprustning.

Trots bestämmelserna i första

stycket 1 lämnas bidrag för stan-

dardhöjande åtgärder i en funk-

tionshindrad persons egen bostad,

om åtgärderna behövs för att det

skall vara möjligt för den funk-

tionshindrade att bo kvar och om

det med hänsyn till den tid han

bott i huset och övriga omständig-

heter kan anses lämpligt att han

ges sådan möjlighet.( enligt se-

naste lydelse SFS 1997:67)

14 §

Bidragens storlek

Bostadsanpassningsbidrag och

återställningsbidrag lämnas med

belopp som motsvarar skälig kost-

nad för åtgärderna. Återställnings-

bidrag lämnas dock endast om den

godkända kostnaden vid ett och

samma tillfälle överstiger 5 000

kronor.

Stödets utformning

Bostadsanpassningsbidrag och

återställningsbidrag lämnas med

belopp som motsvarar skälig kost-

nad för åtgärderna. Återställnings-

bidrag lämnas dock endast om den

godkända kostnaden vid ett och

samma tillfälle överstiger 5 000

kronor.

 När stöd till bostadsanpassning

lämnas i form av åtgärder skall

detta medföra att en fullgod an-

passning uppnås.

15 §

Handläggning av bidragsärenden

m.m.

Före utbetalningen av bostads-

anpassningsbidrag eller återställ-

ningsbidrag får den kommun som

beviljat bidraget återkalla beslutet,

om de förutsättningar som låg till

grund för beslutet inte längre före-

ligger.

Handläggning av ärenden m.m.

Före utbetalningen av bidrag

eller före utförandet av åtgärd,

när stöd lämnas i sådan form, får

den kommun som beviljat stödet

återkalla beslutet, om de förutsätt-

ningar som låg till grund för be-

slutet inte längre föreligger.

17 Lagrådsremissens lagtext

17.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:387) om

stöd och service till vissa funktionshindrade

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:387) om stöd och service

till vissa funktionshindrade

dels att 26 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 26 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 §

Länsstyrelserna har inom länet tillsyn över verksamhet enligt denna lag

och får då inspektera verksamheten.

Länsstyrelsen skall också inom länet

1. informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör verksamheten,

2. ge kommunerna råd i deras

verksamhet, samt

2. ge kommunerna råd i deras

verksamhet,

3. verka för att kommunerna och

landstingen planerar för att kunna

tillgodose framtida stöd- och ser-

vicebehov, samt

3. främja samverkan i planering

mellan kommuner, landsting och

andra samhällsorgan.

4. främja samverkan i planering

mellan kommuner, landsting och

andra samhällsorgan.

26 a §

Om länsstyrelsen finner att en

kommun eller ett landsting inte

fullgör vad som ålagts kommunen

eller landstinget i en lagakraft-

vunnen dom om rätt till insatser

enligt 9 § får länsstyrelsen före-

lägga kommunen eller landstinget

att avhjälpa bristen. Föreläggan-

det får förenas med vite.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

17.2 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)

dels att 68 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 68 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

68 §2

Länsstyrelsen skall inom länet

följa socialnämndernas tillämpning av denna lag,

informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten,

biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet,

främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommuner och

andra samhällsorgan,

verka för att kommunerna planerar

för att kunna tillgodose framtida

behov av bistånd enligt 6 b eller

6 f §,

även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett

ändamålsenligt sätt.

68 a §

Om länsstyrelsen finner att en

kommun inte fullgör vad som

ålagts kommunen i en lagakraft-

vunnen dom om rätt till bistånd

enligt 6 b eller 6 f § får länsstyrel-

sen förelägga kommunen att av-

hjälpa bristen. Föreläggandet får

förenas med vite.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

17.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 21 § sekretesslagen (1980:100)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

21 §2

Sekretess gäller hos följande myndigheter för uppgift om enskilds per-

sonliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde

lider skada eller men om uppgiften röjs:

1. Jämställdhetsombudsmannen eller Jämställdhetsnämnden i ärende

enligt jämställdhetslagen (1991:433),

2. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering i ärende enligt lagen

(1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet,

3. Nämnden mot diskriminering i ärende enligt lagen (1999:130) om

åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, lagen (1999:132) om

förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder

och lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på

grund av sexuell läggning,

4. Handikappombudsmannen i

ärende enligt lagen (1999:132) om

förbud mot diskriminering i ar-

betslivet av personer med funk-

tionshinder,

5. Ombudsmannen mot diskri-

minering på grund av sexuell

läggning i ärende enligt lagen

(1999:133) om förbud mot diskri-

minering i arbetslivet på grund av

sexuell läggning,

6. Konsumentombudsmannen i

ärende enligt lagen (1997:379) om

försöksverksamhet avseende med-

verkan av Konsumentombuds-

mannen i vissa tvister.

4. Ombudsmannen mot diskri-

minering på grund av sexuell

läggning i ärende enligt lagen

(1999:133) om förbud mot diskri-

minering i arbetslivet på grund av

sexuell läggning,

5. Konsumentombudsmannen i

ärende enligt lagen (1997:379) om

försöksverksamhet avseende med-

verkan av Konsumentombuds-

mannen i vissa tvister.

Sekretess gäller i verksamhet

enligt lagen (1994:749) om Han-

dikappombudsmannen för uppgift

om enskilds personliga eller eko-

nomiska förhållanden, om det kan

antas att den enskilde eller någon

närstående till den enskilde lider

skada eller men om uppgiften röjs.

Sekretess gäller i verksamhet

enligt lagen (1994:749) om Han-

dikappombudsmannen och i ären-

de hos Handikappombudsmannen

enligt lagen (1999:132) om förbud

mot diskriminering i arbetslivet av

personer med funktionshinder, för

uppgift om enskilds personliga

eller ekonomiska förhållanden, om

det inte står klart att uppgiften kan

röjas utan att den enskilde eller

någon närstående till den enskilde

lider skada eller men.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

__________________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-12-16

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 2 december 1999 (Socialdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade,

2. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn

Anna Åkerrén.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslagen till lag om ändring i lagen om stöd och service till vissa

funktionshindrade och till lag om ändring i socialtjänstlagen

I remissen föreslås ändringar av i princip likartat innehåll i lagen om

stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) och i social-

tjänstlagen (SoL). Förslagen innebär dels att länsstyrelsen, såsom

tillsynsmyndighet, skall få till uttrycklig uppgift att verka för att kom-

munerna planerar för att kunna tillgodose framtida behov av stöd och

service respektive av bistånd, dels att länsstyrelsen ges befogenhet

att förelägga en kommun att fullgöra vad som åvilar kommunen enligt

en lagakraftvunnen dom. Såvitt avser LSS omfattas även landstingen

av förslaget. Länsstyrelsens föreläggande föreslås kunna förenas

med vite. Remissens förslag bygger på förslag av Utredningen om be-

mötande av personer med funktionshinder (SOU 1999:21).

Utredningsförslaget hade emellertid en vidare omfattning än

remissförslaget såvitt gäller länsstyrelsens befogenhet att meddela

vitesföreläggande gentemot en försumlig kommun. Enligt

utredningsförslaget omfattade denna möjlighet inte endast

verkställande av en lagakraftvunnen dom utan också åtgärder för att

tillgodose framtida behov av insatser som enskilda kunde få rätt till.

Som framgår av remissen har det länge varit en omdiskuterad fråga

hur kommuner som medvetet sätter sig över vad som åvilar dem

enligt olika lagbestämmelser skall kunna förmås att fullgöra sina

skyldigheter. Detsamma gäller i fråga om kommuners underlåtenhet

att följa en lagakraftvunnen dom. Olika förslag till lösning har presen-

terats men hittills har inget lett till lagstiftning. Förslagen i remissen

innebär därför en betydande nyhet. Mot den bakgrunden framstår det

som förvånande att det inte av remissen framgår vilket behov som

finns av en särskild reglering på just socialtjänstområdet. Visserligen

finns i remissen vissa uppgifter om icke verkställda domar. Någon

analys av domarna eller av skälen till att verkställighet inte skett

redovisas dock inte. Det kan därför inte bedömas i vad mån den

uteblivna verkställigheten berott på t.ex. ändrade förhållanden eller

om kommunen eller landstinget annars haft godtagbara skäl för sitt

dröjsmål. Inte heller framgår vilka slag av insatser som de icke

verkställda domarna avsett eller om det funnits förutsättningar för

verkställighet enligt utsökningsbalkens (UB) regler. Det kan också

erinras om att möjligheten att anföra s.k. förvaltningsbesvär över

kommunala beslut om bistånd enligt SoL begränsats fr.o.m. 1998,

vilket torde medföra ett minskat antal för kommunerna förpliktande

domar.

Lagrådet vill vidare framhålla att den normala vägen för att framtvinga

verkställighet av en lagakraftvunnen dom är att ansöka om verkställig-

het av domen enligt UB. Av Högsta domstolens avgörande i NJA

1993 s. 99 framgår att det inte finns några principiella hinder mot att

använda detta förfarande för verkställighet av en förvaltningsdomstols

dom. En förutsättning är dock att domen är tillräckligt preciserad och

innehåller en förpliktelse i den mening ordet har i UB. Innebörden

härav när det gäller möjligheterna att verkställa de nu aktuella slagen

av domar diskuteras inte i remissen. Enligt Lagrådets mening är det

anmärkningsvärt att inte rättsläget analyserats djupare på denna

punkt. Detta medför betydande oklarhet i fråga om

tillämpningsområdet för de föreslagna bestämmelserna i förhållande

till UB:s regler. Det är t.ex. svårt att se varför det skulle behövas en

särskild möjlighet till vitesföreläggande när det gäller utbetalning av

försörjningsstöd som en enskild förklarats berättigad till (6 b § SoL).

Detta synes vara en sådan förpliktelse för kommunen som väl kan

verkställas enligt UB. Däremot synes domar om rätt till t.ex. särskilt

anpassad bostad eller viss service ofta kunna vara svåra att verkställa

enligt UB. Remissförslagen omfattar dock inte endast sådana fall,

vilket väcker frågan om de nya reglerna avses kunna tillämpas

parallellt med UB i de fall denna också är tillämplig eller om någon av

de båda regelsystemen avses utesluta det andra. Lagrådet vill vidare

framhålla att motsvarande svårigheter som vid verkställighet enligt UB

kan uppstå även vid en handläggning hos länsstyrelsen. Om en dom

inte innehåller en tillräckligt preciserad förpliktelse är det knappast

möjligt för länsstyrelsen att enbart utfärda ett vitesföreläggande om

verkställighet av domen. I fråga om vitesförelägganden krävs att de

är preciserade och anger den eller de åtgärder som skall vidtas och

tidpunkten härför.

Alternativet är att länsstyrelsen ges befogenhet att "fylla ut" domen

och precisera en konkret förpliktelse som kommunen skall uppfylla

senast vid viss tidpunkt. Vad som i denna del är avsikten med

remissens lagförslag framgår inte. Det kan här erinras om att

utredningsförslaget utgick från en vidare befogenhet för länsstyrelsen.

Med en begränsning till fullgörande av lagakraftvunna domar är det

nödvändigt att ta ställning till och klargöra vad länsstyrelsens

vitesförelägganden lagligen får innehålla och hur förfarandet hos

länsstyrelsen förhåller sig till det enligt UB. I det sammanhanget

måste även övervägas möjligheterna till överklagande, såväl för

kommunen som för den enskilde.

Lagrådet anser sammanfattningsvis att förslagen till nya 26 a § LSS

och 68 a § SoL är otillräckligt analyserade från juridisk synpunkt och

avstyrker att de läggs till grund för lagstiftning. Lagrådet erinrar om att

inom justitiedepartementet getts uppdrag åt en utredare att utreda

frågan om hur ett sanktionssystem bör utformas som gör det möjligt

att motverka kommunalt domstolstrots.

När det gäller förslagen till kompletteringar av 26 § LSS respektive 68

§ SoL kan ifrågasättas om de fyller någon självständig funktion. Som

framgår av remissen har i vart fall kommunerna ett visst planerings-

ansvar enligt LSS och SoL. Detta föreslås inte ändrat. Det synes ligga

redan i länsstyrelsens ansvar som tillsynsmyndighet att verka för att

kommunerna iakttar vad som sålunda åligger dem. Om förslagen trots

detta anses böra genomföras förordar Lagrådet följande justeringar.

Några skäl för att låta den nya tredje punkten i 26 § LSS omfatta även

landstingen anförs inte i remissen (jfr utredningsförslaget samt p.2 i

samma paragraf). Lagrådet föreslår att punkten begränsas till att avse

kommunerna. Vidare bör i det nya stycket i 68 § SoL hänvisningen till

6 b § utgå, då denna senare paragraf endast gäller utbetalning av för-

sörjningsstöd och inte anknyter till någon i lagen angiven planerings-

skyldighet (jfr 20 a § andra stycket och 21 a § andra stycket SoL).

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

Paragrafens första stycke innehåller bestämmelser om sekretess hos

Handikappombudsmannen och vissa andra ombudsmanna-

myndigheter m.fl. i bl.a. ärenden enligt lagstiftningen om förbud mot

diskriminering i arbetslivet på grund av olika förhållanden. Sekre-

tessen gäller med s.k. rakt skaderekvisit. I andra stycket finns en

tilläggsbestämmelse om motsvarande sekretess i verksamhet enligt

lagen om Handikappombudsmannen. I remissen föreslås att den

sekretess som nu enligt första och andra styckena gäller hos

Handikappsombudsmannen skall regleras i andra stycket med ett s.k.

omvänt skaderekvisit.

Den föreslagna lagändringen motiveras med att uppgifter, som

lämnas från hälso- och sjukvården och socialtjänsten där det gäller

sekretess med omvänt skaderekvisit (7 kap. 1 och 4 §§ sekretess-

lagen) till Handikappombudsmannen i verksamheten enligt lagen om

Handikappombudsmannen, idag har ett svagare sekretesskydd hos

Handikappombudsmannen än hos ursprungsmyndigheten. Vidare

hänvisas till att det gäller sekretess med omvänt skaderekvisit hos

Barnombudsmannen (7 kap. 34 § sekretesslagen). I sekretesslagens

systematik ligger emellertid att sekretess kan gälla med olika

skaderekvisit hos olika myndigheter, eftersom sekretessbehovet hos

varje myndighet skall bedömas för sig och avvägas mot intresset av

offentlighet i verksamheten. Det är alltså inte givet att uppgifter som

härrör från hälso- och sjukvården eller socialtjänsten skall omfattas av

sekretess med omvänt skaderekvisit när de förekommer hos andra

myndigheter. Vidare torde det typiskt sett förhålla sig så att de

känsliga uppgifter om enskilda som förekommer hos Handikapp-

ombudsmannen och som åberopas som skäl för starkare sekre-

tesskydd kan hållas hemliga redan med ett rakt skaderekvisit efter-

som det är fråga om klart känslig information. För övrigt är det något

inadekvat att tala om ett starkare sekretesskydd, eftersom det inte

finns olika grader av sekretess utan det är fråga om presumtionen

skall vara för offentlighet eller för sekretess i en myndighets verk-

samhet. Härtill kommer att den ökade sekretessen i Handikapp-

ombudsmannens verksamhet också kommer att omfatta t.ex. beslut

av denne - som nu inte i praktiken torde omfattas av sekretess - något

som det finns särskild anledning att sätta frågetecken för.

Till skillnad mot det underliggande betänkandet (SOU 1999:73)

föreslås i remissen att också uppgifter hos Handikappombudsmannen

i ärenden enligt lagen om förbud mot diskriminering i arbetslivet av

personer med funktionshinder skall omfattas av sekretess med

omvänt skaderekvisit. Förslaget innebär att olika typer av

sekretessregler skall gälla hos Handikappombudsmannen och övriga

myndigheter som skall ingripa mot diskriminering i arbetslivet och som

behandlas i paragrafen, t.ex. Nämnden mot diskriminering i arbetslivet

som handlägger ärenden även om funktionshindrade. En sådan

skillnad i sekretessregleringen ter sig omotiverad, eftersom också

dessa andra myndigheter kan ha lika känsliga uppgifter om enskilda.

Sekretess med omvänt skaderekvisit skulle dessutom gälla hos

tingsrätter och Arbetsdomstolen i mål om diskriminering av

funktionshindrade (se 12 kap. 1 § sekretesslagen), något som ter sig

diskutabelt med tanke på den av tradition stora offentligheten hos

svenska domstolar.

Med hänsyn till det anförda anser Lagrådet att frågan om sekretess

enligt 9 kap. 21 § sekretesslagen bör övervägas ytterligare, t.ex. inom

den kommitté som ser över sekretesslagstiftningen (Dir.

1998:32).

FN:s standardregler för att tillförsäkra människor med

funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet (förkortad

version)

Regel 1. Ökad medvetenhet

Staterna bör aktivt öka medvetenheten i samhället om människor med

funktionsnedsättning, om deras rättigheter, behov och möjligheter och

om vad de kan bidra med.

Regel 2. Medicinsk vård och behandling

Staterna bör ansvara för att effektiv medicinsk vård och behandling finns

tillgänglig för människor med funktionsnedsättning.

Regel 3. Rehabilitering

Staterna bör se till att rehabilitering erbjuds för människor med

funktionsnedsättning för att kunna uppnå och behålla största möjliga

självständighet och funktionsförmåga.

Regel 4. Stöd och service

Staterna bör garantera utvecklingen av och tillgången till stöd och

service, inbegripet sådana hjälpmedel som bidrar till att personer med

funktionsnedsättning kan bli mer oberoende i det dagliga livet och utöva

sina rättigheter.

Regel 5. Tillgänglighet

Staterna bör inse tillgänglighetens betydelse på alla områden i

utvecklingen mot full delaktighet. Oavsett vilka eller hur stora

funktionshinder människor har, skall staten

a) införa handlingsprogram som gör den fysiska miljön tillgänglig för

dem och

b) se till att de får tillgång till information och möjlighet till

kommunikation.

Regel 6. Utbildning

Staterna bör erkänna principen om lika möjligheter till utbildning på

grundskole-, gymnasie- och högskolenivå för barn, ungdomar och vuxna

med funktionsnedsättning. De bör se till att sådan utbildning är en

integrerad del av den ordinarie utbildningen.

Regel 7. Arbete

Staterna bör erkänna principen att förutsättningar skapas för människor

med funktionsnedsättning så att de skall kunna utnyttja sina mänskliga

rättigheter, särskilt rätten till arbete. Såväl på landsbygden som i städerna

måste de ha lika möjligheter till produktivt och inkomstbringande arbete.

Regel 8. Ekonomisk och social trygghet

Staterna är ansvariga för att människor med funktionsnedsättning har

social trygghet och tillräckliga inkomster.

Regel 9. Familjeliv och personlig integritet

Staterna bör främja möjligheten för människor med funktionsnedsättning

att leva familjeliv. De bör främja deras rätt till personlig integritet och se

till att lagar inte diskriminerar människor med funktionsnedsättning när

det gäller sexuella relationer, äktenskap och föräldraskap.

Regel 10. Kultur

Staterna skall se till att människor med funktionsnedsättning kan delta i

kulturlivet på lika villkor.

Regel 11. Rekreation och idrott

Staterna skall vidta åtgärder för att tillförsäkra människor med funktions-

nedsättning samma möjligheter till rekreation och idrott som andra.

Regel 12. Religion

Staterna skall uppmuntra åtgärder som syftar till att skapa jämlika

möjligheter för människor med funktionsnedsättning att utöva sin

religion.

Regel 13. Kunskap och forskning

Staterna tar det yttersta ansvaret för att kunskap om levnadsvillkoren för

människor med funktionsnedsättning samlas in och sprids och också för

att stöd ges till forskning på alla områden, inklusive det som är till hinder

i deras liv.

Regel 14. Policy och planering

Staterna skall se till att handikappaspekterna beaktas i alla relevanta

policysammanhang och i planering på riksnivå.

Regel 15. Lagstiftning

Staterna har ansvaret för att det skapas en rättslig grund för åtgärder som

leder till delaktighet och jämlikhet för människor med

funktionsnedsättning.

Regel 16. Ekonomisk politik

Staterna har det ekonomiska ansvaret för nationella handlingsprogram

och åtgärder som skall tillförsäkra människor med funktionsnedsättning

delaktighet och jämlikhet.

Regel 17. Samordning

Staterna är ansvariga för att nationella samordningskommittéer eller lik-

nande organ inrättas, som säkerställer att handikappfrågor samordnas.

Regel 18. Handikapporganisationer

Staterna bör erkänna handikapporganisationers rätt att representera

människor med funktionsnedsättning på riks-, regional- och lokal nivå.

Staterna bör också erkänna handikapporganisationernas rådgivande roll

när det gäller att fatta beslut i handikappfrågor.

Regel 19. Personalutbildning

Staterna är ansvariga för att det på alla nivåer finnas lämplig utbildning

för all personal som deltar i planeringen och genomförandet av program

och service för människor med funktionsnedsättning.

Regel 20. Nationell granskning och utvärdering av

handikappsprogram i samband med standardreglernas

genomförande

Staterna är ansvariga för fortlöpande granskning och utvärdering av

nationella program och tjänster för att tillförsäkra människor med

funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet.

Regel 21. Tekniskt och ekonomiskt samarbete

Stater, både industri- och utvecklingsländer, har ett ansvar för att tillsam-

mans förbättra levnadsförhållandena för personer med funktions-

nedsättning i utvecklingsländerna.

Regel 22. Internationellt samarbete

Staterna skall delta aktivt i internationellt samarbete när det gäller

åtgärder för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning

delaktighet och jämlikhet.

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Lars Engqvist

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:79 Från patient till

medborgare en nationell handlingsplan för handikappolitiken

 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse 1997:313.

 Senaste lydelse 1998:384.

1 Senaste lydelse 1995:1000.

1 Senaste lydelse 1997:67.

 Regeringsformen omtryckt 1998:1437

 Senaste lydelse 1995:100

 Lagen omtryckt 1988:871

 Senaste lydelse 1998:384

 Lagen omtryckt 1988:871.

2 Senaste lydelse 1997:313.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Senaste lydelse 1999:151.

Prop. 1999/2000:79

3

1

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 1

139

137

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 2

145

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 2

146

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 3

148

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 3

146

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 4

25

152

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 4

153

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 5

158

158

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 6

153

Prop. 1999/2000:79

Bilaga 6

161

162

162

162

Prop. 1999/2000:79

162