Regeringens proposition

1997/98:136

Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst

Prop.

1997/98:136

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lägger regeringen fram riktlinjerna för regeringens

fortsatta arbete med att utveckla den statliga förvaltningen. Regeringens

mål är att den svenska statsförvaltningen skall, med höga krav på rätts-

säkerhet, effektivitet och demokrati, vara tillgänglig och tillmötesgående

och därigenom vinna medborgarnas fulla förtroende. Statsförvaltningen

skall ge näringslivet goda arbets- och tillväxtförutsättningar samt vara

framgångsrik och respekterad i det internationella samarbetet.

Regeringen kommer att ägna ökad uppmärksamhet åt kompetens- och

utbildningsfrågor i syfte att stimulera myndigheternas kompetensför-

sörjning och främja kvalitetsarbete inom förvaltningen. En särskild myn-

dighet inrättas för kvalitetsutveckling och kompetensförsörjning inom

statsförvaltningen. EU-medlemskapets betydelse för regelförenklings-

arbetet ses över. Regeringen fortsätter arbetet med att anpassa och

effektivisera förvaltningen med stöd av informationsteknik.

I propositionen läggs förslag fram om myndigheternas ledningsformer

och om principer för uttaget av avgifter för tillhandahållande av informa-

tion i elektronisk form.

En lag föreslås om det statliga personadressregistret. Vidare föreslås

ändringar i lagen (1995:743) om aviseringsregister.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om det statliga personadressregistret 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:743) om

aviseringsregister 7

3 Ärendet och dess beredning 8

4 Bakgrund 11

5 En statsförvaltning med hög kvalitet 13

5.1 En förvaltning för medborgarna 13

5.2 En förvaltning för det internationella samarbetet 15

5.3 Hur en bra förvaltning blir bättre 16

5.3.1 Riktlinjer 16

5.3.2 Ett handlingsprogram 18

6 Kvalitet, kompetens och etik 19

6.1 Medborgarna har rätt till en hög kvalitet 19

6.2 Kvalitetsutveckling och kompetensförsörjning 20

6.3 Statstjänstemännens roll och ansvar 25

6.4 Bättre beslutsunderlag 27

6.5 Enklare och begripligare regler 29

7 Styrning och ledning 34

7.1 Organisering 34

7.1.1 Principer för organisering av stats-

 förvaltningen 34

7.1.2 Renodlad användning av nämnd-

 myndigheter 38

7.1.3 Effektivare statlig inköpssamordning 41

7.2 Resultatstyrningen utvecklas 42

7.3 En tydlig och effektiv statlig tillsyn 45

7.4 Verksamhetsanpassad myndighetsledning 47

7.5 Kvalitet i chefsförsörjningen 49

8 Informationsförsörjning 54

8.1 Informationsteknikens användning 54

8.2 En IT-infrastruktur är en förutsättning 56

8.2.1 Infrastruktur 56

8.2.2 Säker kommunikation mellan myndigheter 57

8.2.3 Självbetjäning med hjälp av ny teknik 59

8.3 Grunddata i samhällets tjänst 60

8.3.1 Det offentliga åtagandet 60

8.3.2 Definition av grunddata 61

8.3.3 Styrning och samordning 62

8.3.4 Prissättning och finansiering 63

8.4 Det statliga person- och adressregistret m.m. 65

8.4.1 Registerlagstiftningen 65

 8.4.1.1 Inledning 65

 8.4.1.2 Det statliga person- och adressregistret

 (SPAR) 65

 8.4.1.3 Aviseringsregistret 67

 8.4.1.4 Dataskyddsdirektivet och personuppgifts-

 lagen 68

8.4.2 Utgångspunkter för regeringens förslag 70

 8.4.2.1 Det offentliga åtagandet - SPAR 70

 8.4.2.2 Lagreglering av SPAR 73

 8.4.2.3 Aviseringsregistret 74

8.4.3 Författningskommentar 76

 8.4.3.1 Förslag till lag om det statliga

 personadressregistret 76

 8.4.3.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:743)

 om aviseringsregister 78

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet

 I medborgarnas tjänst (SOU 1997: 57) 80

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser (SOU 1997: 57) 89

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser (SOU 1997: 130) 90

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser

 (Statskontoret 1997:7 A och B) 91

Bilaga 5 Sammanfattning av betänkandet

 Grunddata i samhällets tjänst (SOU 1997:146) 92

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser (SOU 1997:146) 94

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag 95

Bilaga 8 Lagrådets yttrande 97

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998 100

Rättsdatablad 101

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels antar regeringens förslag till

1. lag om det statliga personadressregistret

2. lag om ändring i lagen (1995:743) om aviseringsregister

dels godkänner vad regeringen föreslår om

3. verksamhetsanpassad myndighetsledning (avsnitt 7.4)

4. uttag av avgifter för information i elektronisk form (avsnitt 8.3.4)

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om det statliga personadressregistret

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § För de ändamål som anges i 3 § skall det med hjälp av automatiserad

behandling föras ett statligt personadressregister (SPAR). Registret får

användas av myndigheter och enskilda.

2 § När personuppgifter behandlas i SPAR gäller personuppgiftslagen

(1998:000), om inte avvikande bestämmelser meddelas i denna lag. De

beteckningar som används i denna lag har samma betydelse som i 3 §

personuppgiftslagen.

Registerändamål

3 § Uppgifterna i SPAR får behandlas för att

1. aktualisera, komplettera och kontrollera personuppgifter,

2. ta ut uppgifter om namn och adress genom urvalsdragning för

direktreklam, opinionsbildning eller samhällsinformation eller annan

därmed jämförlig verksamhet.

Registerinnehåll

4 § SPAR får innehålla uppgifter om personer som är folkbokförda i

landet. För sådana personer får följande anges:

1. namn,

2. personnummer,

3. adress,

4. folkbokföringsort,

5. födelsehemort,

6. svenskt medborgarskap,

7. make eller vårdnadshavare,

8. avregistrering från folkbokföringen på grund av dödsfall, med

angivande av tidpunkt, eller avregistrering av annan anledning,

9. summan av taxerad förvärvsinkomst och inkomst av kapital,

dock lägst noll kronor,

10. beskattningsbar förmögenhet,

11. ägare av småhusenhet eller lantbruksenhet med småhus på

tomtmark samt uppgift om kommun (belägenhet),

12. taxeringsvärde för småhusenhet.

På begäran av en registrerad skall det i SPAR också anges att

uppgifter om denne inte får behandlas vid urvalsdragningar enligt 3 § 2

för direktreklam.

5 § Uppgifter som avses i 4 § första stycket 1-8 hämtas in från

aviseringsregistret enligt lagen (1995:743) om aviseringsregister. Övriga

uppgifter som avses i 4 § första stycket hämtas in från det centrala

skatteregistret och register för fastighetstaxering.

Utlämnande av uppgifter

6 § En enskild som begär att en myndighet skall lämna ut personupp-

gifter för ändamål som avses i 3 § skall hänvisas till SPAR, om inte annat

följer av lag eller förordning.

7 § Uppgifter från det centrala skatteregistret och register för

fastighetstaxering får i elektronisk form endast lämnas ut till polis-

myndigheter och tullmyndigheter.

Regeringen får föreskriva om ytterligare begränsningar när det gäller

utlämnande av uppgifter i elektronisk form.

Sökbegrepp

8 § Regeringen får föreskriva om begränsningar av sökbegreppen för

SPAR.

Rättelse och skadestånd

9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:000) om rättelse och

skadestånd gäller även vid behandling av personuppgifter enligt denna

lag.

_______________

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:743) om

aviseringsregister

Härigenom föreskrivs att 2 och 6 §§ lagen (1995:743) om aviserings-

register skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Aviseringsregistret får användas av en myndighet för

1. aktualisering, komplettering och kontroll av uppgifter i personre-

gister som myndigheten är registeransvarig för,

2. komplettering och kontroll av personuppgifter i övrigt,

3. uttag av urval av personuppgifter.

 Regeringen får föreskriva att

registret får användas för ändamål

som avses i första stycket 3 även

av annan än myndighet.

 Regeringen får föreskriva att re-

gistret får användas för ändamål

som avses i första stycket även av

annan än myndighet.

6 §

 Uppgift i aviseringsregistret som enligt lag eller förordning får

registreras även i annat register får lämnas ut till den registeransvarige i

form av utskrift eller på medium för automatisk databehandling. Uppgift

som inte enligt lag eller förordning får registreras i det andra registret får

lämnas ut till den registeransvarige på medium för automatisk data-

behandling om det följer av lag eller förordning eller om regeringen har

medgett det.

En myndighet får ha terminal-

åtkomst till aviseringsregistret i

fråga om uppgift om personnum-

mer, namn, adress, folkbokför-

ingsfastighet, lägenhetsbeteckning

och folkbokföringsort samt av-

registre-ring från folkbokföringen.

Rege-ringen får föreskriva om

terminalåtkomst även till annan

uppgift i registret.

En myndighet får ha terminal-

åtkomst till aviseringsregistret i

fråga om uppgift om personnum-

mer, namn, adress, folkbok-

förings-fastighet, lägenhetsbeteck-

ning och folkbokföringsort samt

avregistrering från folkbokför-

ingen. Rege-ringen får föreskriva

om terminalåtkomst även för an-

nan än myndighet eller om sådan

åtkomst till annan uppgift i regi-

stret än som nyss sagts.

_______________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Flera avsnitt i denna proposition innehåller redovisningar och be-

dömningar som inte leder fram till något förslag till riksdagsbeslut. Dessa

avsnitt skulle därför kunna ha lagts fram för riksdagen i form av en

skrivelse och inte en proposition. Det finns emellertid ett sådant samband

mellan de olika frågor som tas upp att det är en fördel att kunna föra

samman dem till en helhet. Regeringen har därför valt att ta upp alla

frågorna i en proposition.

Förvaltningspolitiska kommissionens betänkande m.m.

Regeringen har under de senaste åren haft en hög ambition att ompröva,

utvärdera och utveckla den statliga förvaltningen. Regeringen beslutade i

juni 1995 att tillkalla en kommission med uppdrag att analysera om

nuvarande former för organisation och styrning av statlig förvaltning och

verksamhet är ändamålsenliga och lämna synpunkter på hur det

långsiktiga arbetet med strukturförändringar i den statliga förvaltningen

bör bedrivas. Den förvaltningspolitiska kommissionen överlämnade i

mars 1997 sitt betänkande I medborgarnas tjänst En samlad för-

valtningspolitik för staten (SOU 1997:57). En sammanfattning av be-

tänkandet finns i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning

över remissyttrandena är publicerad i form av en departements-

promemoria (Ds 1998:11). Kommissionen har även publicerat del-

betänkanden.

Regeringen tar i detta ärende upp Förvaltningspolitiska kommissionens

förslag och överväganden avseende verksamhetsformer för statlig verk-

samhet, förvaltningsmyndigheternas möjligheter att ingå avtal och delta i

bolagsbildningar, resultatstyrning, statlig tillsyn, utvärdering av statlig

verksamhet, olika former av samverkan, informationsteknikens an-

vändning, förvaltningsmyndigheternas ledningsform, chefsförsörjning,

statstjänstemannarollen, särskild rättslig reglering för den offentliga

tjänsten och utbildning för statstjänst. Förvaltningspolitiska kom-

missionen föreslår att en generell rätt till domstolsprövning av för-

valtningsbeslut slås fast. Regeringen har i propositionen Översyn av för-

valtningsprocessen; en allmän regel om domstolsprövning av för-

valtningsbeslut, m.m. (prop. 1997/98:101) behandlat detta förslag. I

propositionen föreslås att det i förvaltningslagen (1986:223) införs en

huvudregel av innebörd att om det i författning saknas föreskrifter om

överklaganden av förvaltningsbeslut får sådana beslut överklagas till

allmän förvaltningsdomstol. Övriga förslag av Förvaltningspolitiska

kommissionen, bl.a. när det gäller insyn i statliga företag, bereds i andra

sammanhang.

Genom beslut den 24 april 1997 bemyndigade regeringen chefen för

Finansdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att

överväga och föreslå ett system för statlig inköpssamordning. Ut-

redningen lade i september 1997 fram betänkandet Effektivare statlig

inköpssamordning (SOU 1997:130). Betänkandet har remissbehandlats.

En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En samman-

ställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr

Fi97/2906).

Genom beslut den 10 oktober 1996 gav regeringen Statskontoret i

uppdrag att utreda nämndmyndigheternas organisation. Statskontoret

lade i september 1997 fram rapporten Statens nämndmyndigheter

(1997:7A och B). Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 4. En sammanställning av remiss-

yttrandena finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr Fi97/2746).

Utöver nämnda utredningar har förstudien Förstärkt skydd mot

oegentligheter i offentlig förvaltning, utförd av Justitiekanslern på re-

geringens uppdrag, utgjort underlag för propositionen. Rapporten

överlämnades till regeringen i februari 1997.

Grunddatabasutredningen m.m.

Som ett led i arbetet med att utveckla statens informationsförsörjning

bemyndigade regeringen i maj 1996 chefen för finansdepartementet,

statsrådet Erik[REDACTED_EFTERNAMN], att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att

överväga hur vissa databasers tillgänglighet, service och kvalitet kan för-

bättras. Utredningen som antog namnet Grunddatabasutredningen över-

lämnade i oktober 1997 sitt betänkande Grunddata i samhällets tjänst

(SOU 1997:146). En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 5. I

betänkandet lämnas bl.a. förslag beträffande den fortsatta verksamheten

med det statliga person- och adressregistret (SPAR). Vidare föreslås att

aviseringsregistret i vissa fall öppnas för verksamheter utanför staten.

Betänkandet har remissbehandlats. I bilaga 6 finns en förteckning över

de remissinstanser som har yttrat sig. En sammanställning av re-

missvaren finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr Fi97/3161).

Därutöver har följande utredningar utgjort underlag för avsnitt 8.3

Grunddata - i samhällets tjänst:

Toppledarforums och Arbetsmarknadsstyrelsens rapport Spelregler för

samverkan mellan statliga myndigheter, kommuner och landsting kring

elektronisk informationsförsörjning (1995).

Riksrevisionsverkets rapport Principer för prissättning av

informationstjänster (RRV 1995:64). Rapporten har remissbehandlats

och remissvaren finns tillgängliga i Finansdepartementet (dnr 94/293).

Reggit-gruppens rapport Samhällets försörjning med grundläggande

geografiska data (In1995:C/97-1, dnr In97/114/PL).

Reggit-gruppens rapport Grundläggande geografiska data - prissättning,

finansiering och fortsatt samordningsverksamhet (M 1995:C/97-16).

Rapporten har remissbehandlats. En sammanställning av remissyttran-

dena finns tillgänglig i Inrikesdepartementet (dnr 97/114/PL).

Rapport från projektet PilotGIS Geografisk informationssystem för

fysisk planering (dnr In97/1582/LS).

Toppledarforums och Riksskatteverkets rapport Informationskvalitet i

offentlig verksamhet (1997).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 19 februari 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över de förslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 8.

Regeringen har i propositionen i allt väsentligt följt Lagrådets förslag.

Därutöver har vissa redaktionella ändringar gjorts. Lagrådets synpunkter

behandlas i avsnitt 8.4.2.2 och i författningskommentaren till de lagför-

slag som Lagrådet lämnat synpunkter på.

4 Bakgrund

Under de senaste 20 åren har den svenska statsförvaltningen genomgått

stora förändringar vad gäller bl.a. organisation, struktur och principer för

styrning. Under 1990-talets första hälft ökade förändringstakten men har

under de senaste åren avtagit.

Sedan år 1990 har cirka 160 myndigheter avvecklats och cirka 100

nya bildats. Flera av affärsverken och annan statlig affärsverksamhet har

bolagiserats. Drygt 52 000 statsanställda har sagts upp. En viktig princip

har varit att skilja mellan förvaltning och rättskipning. Andra för-

ändringar i statsförvaltningen som varit framträdande är förändrade ar-

betsuppgifter för statsanställda och ändrad verksamhetsinriktning för

många myndigheter.

I syfte att skärpa kontrollen av budgetutvecklingen har flera

institutionella förändringar av budgetprocessen genomförts. Den mest

genomgripande förändringen är införandet av ett tak för de offentliga

utgifterna.

Det statliga åtagandet har genomgått systematiska omprövningar. Det

har bl.a. resulterat i att statliga monopolmarknader har öppnats upp för

konkurrens och att myndigheter numera upphandlar flera tjänster i kon-

kurrens.

Statsförvaltningen har i stor utsträckning påverkats av Sveriges med-

lemskap i Europeiska unionen. Den svenska statsförvaltningens arbete

styrs i stor utsträckning av EU:s regler och normer. Företrädare för de

svenska förvaltningsmyndigheterna deltar i EU-arbetet som

representanter för den svenska regeringen, vilket har medfört nya krav på

regeringens styrning av förvaltningsmyndigheterna.

Vidare har regeringen förändrat principerna för styrningen av för-

valtningen, från detaljreglering till resultatstyrning. Myndigheterna har

fått en stor handlingsfrihet att med givna resurser uppnå de av regeringen

uppsatta målen för verksamheten. Myndigheterna har getts ansvar att

själva besluta om personal, intern organisation, investeringar i informa-

tionsteknik och lokalförsörjning.

1990-talet är också informationsteknikens genombrottsdecennium,

vilket har påverkat förvaltningen. Under senare år har informations-

teknikens utvecklingshastighet tilltagit och idag finns hemsidor, in-

formation, tjänster och enklare ärenderutiner från centrala, regionala och

lokala myndigheter på Internet. IT-utvecklingen har även medfört en

ökad samverkan över myndighetsgränserna.

Det sätt på vilket statsförvaltningen har utvecklats kan förklaras av en

strävan att renodla förvaltningen, tydliggöra den politiska styrningen av

förvaltningen samt strävan att öka samverkan inom staten och med

aktörer utanför staten. Det övergripande målet har varit att få en effektiv,

rättssäker och demokratisk statsförvaltning.

De förändringar som genomförts hittills under detta decennium bör

också ses i ljuset av statens försämrade finanser under periodens början.

År 1993 uppgick underskottet i statens finanser till 200 miljarder kronor,

vilket motsvarade 16 procent av BNP.

Effektiviseringar av statsförvaltningen liksom av hela den offentliga

sektorn kom att bli en viktig del i regeringens besparingspolitik. Stats-

förvaltningen utsattes för ett starkt omvandlingstryck och tvingades att

arbeta med att höja sin produktivitet. Omvandlingstrycket ledde också till

att en nyttig prövning inleddes av vilka åtaganden staten bör ha samt hur

de skall utföras.

Regeringen har också sett över stabsmyndigheternas roll, vilket re-

sulterat i en reformerad stabsorganisation. Riksrevisionsverket (RRV)

skall renodlas till ett revisionsorgan för att därigenom åstadkomma en

mer oberoende och stark statlig revision. Samtidigt skall en ny myn-

dighet för statens ekonomistyrningsfunktion inrättas fr.o.m. 1 juli 1998.

Regeringen har också initierat en översyn av styrningen och inriktningen

av Statskontorets verksamhet.

5 En statsförvaltning med hög kvalitet

Regeringens bedömning: Den svenska statsförvaltningen skall, med

höga krav på rättssäkerhet, effektivitet och demokrati, vara tillgänglig

och tillmötesgående. Den skall ha medborgarnas fulla förtroende, ge

näringslivet goda arbets- och tillväxtförutsättningar samt vara fram-

gångsrik och respekterad i det internationella samarbetet.

Myndigheterna skall genomföra sina uppdrag med

 hög kvalitet,

 öppenhet,

 motiverade och kompetenta medarbetare,

 dugliga chefer och

 förändringsförmåga.

Statsförvaltningen står inför en ny tid. Vi har kommit en bra bit på väg i

det långsiktiga arbetet med att utveckla den statliga förvaltningen. Vi har

fått en förvaltning som står i större samklang med det svenska samhället

och som hävdar sig väl i en internationell jämförelse. En god grund har

skapats för en effektiv förvaltning, där rättssäkerheten för medborgarna

är hög och där demokratin är vitaliserad. Sverige befinner sig i ett stabilt

ekonomiskt läge med balans i de offentliga finanserna.

Informationsteknikens användning ökar. EU-medlemskapet och inter-

nationaliseringen påverkar statsförvaltningen i stor utsträckning. Dessa

förhållanden ställer statsförvaltningen inför nya möjligheter, nya förut-

sättningar och nya utmaningar.

Regeringen har stora ambitioner att vidareutveckla statsförvaltningen

och redovisar i föreliggande avsnitt de riktlinjer som skall vara väg-

ledande i det framtida arbetet med att utveckla statsförvaltningen i

enlighet med regeringens mål.

Det förvaltningspolitiska utvecklingsarbetet under 1990-talet utgör

grunden för det fortsatta arbetet. Regeringen avser emellertid att i högre

grad än tidigare lyfta fram kvaliteten i den statliga verksamheten. En hög

kvalitet i såväl statsförvaltningens tjänster som i statsförvaltningens

arbetsprocesser och kompetens förutsätter en kontinuerlig verksamhets-

utveckling. Propositionen redovisar inriktningen på de åtgärder som

kommer att verkställas under de kommande åren.

5.1 En förvaltning för medborgarna

Regeringsformen från år 1974, som bygger på folksuveränitetsprincipen,

är grundvalen för det svenska förvaltningssystemet och utgör därmed

ramen för förvaltningspolitiken. Enligt regeringsformen utgår all

offentlig makt från folket och utövas under lagarna, med respekt för alla

människors lika värde och för den enskilda människans frihet och

värdighet. Det allmänna skall verka för att demokratins idéer blir

vägledande inom alla samhällsområden. Förvaltningsmyndigheterna

lyder under regeringen.

Statsförvaltningen verkställer statsmakternas beslut och är därmed en

grundsten i det svenska demokratiska samhället. Förmågan att med oväld

och med respekt för medborgarna förverkliga politiska intentioner är ett

mått på förvaltningens effektivitet. Den svenska statsförvaltningen är

betydelsefull för välfärden och för nationens förmåga att verka inter-

nationellt.

Även tryckfrihetsförordningen anger viktiga grundprinciper för det

svenska förvaltningssystemet och för förvaltningspolitiken. Det är be-

stämmelserna om att alla handlingar hos myndigheterna som huvudregel

skall vara tillgängliga för allmänheten samt att envar gentemot det

allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet och rätt att för publicering

meddela uppgifter i alla frågor, även anonymt, med undantag för visst

skydd för enskild rätt och allmän säkerhet.

Regeringens uppfattning är att offentlighetsprincipen inte bara är en

medborgerlig rättighet utan att den också är en viktig aspekt av för-

valtningspolitiken. Handlingsoffentlighet, meddelarfrihet och meddelar-

skydd bidrar till rättssäkerheten, skärper kraven på kvalitet i dokument

och skrivelser och kan därmed också bidra till att förbättra

statsförvaltningens kvalitet och måluppfyllelse.

Med utgångspunkt i regeringsformen bör förvaltningspolitiken bygga

på de tre grundläggande värdena demokrati, rättssäkerhet och effektivitet.

De krav som demokratin ställer innebär att förvaltningen skall fullfölja

sina uppgifter i enlighet med de beslut som har fattats av riksdag och

regering. Kravet på rättssäkerhet innebär att förvaltningen skall fatta

materiellt riktiga beslut på grundval av gällande lagar och andra för-

fattningar samt att enskilda skall ha möjlighet att få sin sak prövad i

domstol. Kravet på effektivitet innebär att förvaltningen skall åstad-

komma avsedda resultat och uppnå de mål som fastställts av stats-

makterna och att detta sker kostnadseffektivt.

Mellan dessa tre värden råder ett visst spänningsförhållande samtidigt

som de understödjer varandra. Ett grundläggande syfte med regeringens

förvaltningspolitik är att skapa organisations-, styr- och ledningsformer i

statsförvaltningen som på ett väl avvägt sätt svarar mot dessa krav.

I en tid då statsförvaltningen liksom samhället i övrigt präglas av

mångfald och variation är det av största vikt att arbeta med att hålla

samman förvaltningen till en helhet. Ambitionen hos regeringen är att

skapa en förvaltningspolitik med en för förvaltningen gemensam för-

valtningskultur och etik.

Medborgaruppdraget förenar och håller samman statens vitt skilda

verksamheter. Oavsett vilken verksamhet det handlar om är det upp-

draget gentemot medborgaren som förpliktar. Det är för medborgaren

förvaltningen finns och det är utifrån ett medborgarperspektiv för-

valtningen bör vidareutvecklas. Ett uppdrag för regeringen och förvalt-

ningen är att skapa former som möjliggör ett levande samtal mellan

medborgare och den statliga förvaltningen.

Hur statsförvaltningen fungerar har också stor betydelse för närings-

livets arbets- och tillväxtförutsättningar. För företagen är det viktigt med

en trovärdig och öppen förvaltning som har stabila och enkla regler och

en förvaltning där tjänstemännen uppträder opartiskt och sakligt och där

beslutsunderlagen håller en hög kvalitet. För företagen är det vidare

väsentligt att ha tillgång till en förvaltning i vilken det råder klara

ansvarsförhållanden och som utöver korrekthet karaktäriseras av hand-

lingskraft, snabbhet och flexibilitet.

5.2 En förvaltning för det internationella samarbetet

Sveriges medlemskap i Europeiska unionen och anslutningen till den inre

marknaden har inordnat den svenska statsförvaltningen i ett delvis nytt

system av institutioner, regelverk och procedurer som förändrar villkoren

för statsförvaltningens verksamhet. Det påverkar såväl sättet att styra och

organisera förvaltningen som arbetssätt och strategier.

Den svenska statsförvaltningen påverkas också av Sveriges agerande

på den internationella arenan i t.ex. OECD, FN och WTO.

Internationaliseringen ställer bl.a. höga krav på Sveriges förmåga att

samverka med andra aktörer och den ställer statsförvaltningen inför nya

frågeställningar.

EU-medlemskapet berör i stort sett hela statsförvaltningen och

framförallt de centrala statsorganen och förvaltningsmyndigheterna. När

anställda vid myndigheter företräder Sverige i arbetsgrupper eller andra

organ inom EU gör de det som representanter för regeringen, inte för en

självständig myndighet. För att Sverige skall vinna inflytande i EU:s

beslutsprocedurer är det viktigt med en väl samordnad politik. Sverige

måste kunna tala med en röst utifrån en genomtänkt, väl argumenterad

och väl förankrad uppfattning. För det krävs effektiva former för

beredning och samordning, såväl inom Regeringskansliet som mellan

Regeringskansliet och förvaltningsmyndigheterna. Regeringskansliet har

ansvaret för att inte bara samordna EU-arbetet utan också för att

myndigheterna på ett adekvat sätt företräder de av regeringen fastställda

ståndpunkterna. Det är även angeläget med effektiva former för

samordning med andra aktörer utanför staten, såsom näringslivet och

intresseorganisationer.

Det EU-relaterade arbetet i statsförvaltningen befinner sig i en utveck-

lingsfas. Regeringen bedömer att det finns ett utrymme för effektivitets-

vinster och ett ökat inflytande i unionen genom att anpassa statsför-

valtningens organisation och arbetsformer till de krav och möjligheter

som EU-samarbetet medför.

5.3 Hur en bra förvaltning blir bättre

5.3.1 Riktlinjer

I det följande vill regeringen redovisa fyra tydliga och vägledande rikt-

linjer för de kommande årens arbete med att göra en bra förvaltning ännu

bättre. Dessa riktlinjer är:

 Renodling.

 Kvalitets- och kompetensutveckling.

 Resultatfokusering.

 Effektiv informationsförsörjning.

Renodling

Regeringens inriktning för framtiden är att värna om kärnverksamheterna

och att fortsätta att renodla den statliga verksamheten. Som en naturlig

del i detta arbete ingår fortsatta omstruktureringar och omprövningar av

det offentliga åtagandet.

Omstruktureringsarbetet skall ses som en fortlöpande process. Syftet

är att öka effektiviteten och verksamhetens ändamålsenlighet i för-

hållande till de uppgifter och mål som fastlagts av riksdagen och

regeringen.

Generella besparingar enligt osthyvelsprincipen riskerar i vissa

situationer att bli ett mindre verkningsfullt instrument. Regeringen anser

att det fortsatta effektiviseringsarbetet i första hand bör inriktas mot att

mer systematiskt pröva det statliga åtagandet på område efter område.

Det är dock inte i nuläget aktuellt att helt utesluta att generella effektivi-

tetskrav ställs på offentlig verksamhet.

Kvalitets- och kompetensutveckling

Medborgarna har rätt till en statsförvaltning med hög kvalitet. Det

handlar om tillgänglighet till information och tjänster, som svarar mot

samhällets behov. Det handlar om korta handläggningstider och korrekta

beslut. Det handlar också om tillmötesgående, dvs. att bli väl bemött av

kompetenta anställda.

Det är viktigt att statliga myndigheter fortlöpande utvecklar sina verk-

samheter och kompetensen hos de anställda.

Vad gäller kvalitetsarbete handlar det om att ta tillvara de möjligheter

som systematiskt kvalitetsarbete och systematiska jämförelser (bench-

marking) med andra aktörer ger. Kvalitetsarbetet utgör ett komplement

till resultatstyrningsprocessen och är ett underlag i mål- och resultat-

dialogen med verkschefer.

Beträffande kompetensutveckling bör förvaltningen arbeta med att

dess anställda fortlöpande vidareutbildas och upprätthåller grund-

läggande kunskaper i förvaltningskunskap och etikfrågor. En grund-

läggande förutsättning för att fortsätta uppbyggnaden av en modern,

effektiv och smidig statsförvaltning är också förmågan att kunna re-

krytera den mest kompetenta personalen, utan diskriminering vad gäller

nationell, religiös, kulturell eller social bakgrund.

En hög kompetens hos statstjänstemännen är viktig för såväl det

nationella som internationella arbetet. Vikten av en hög kompetens

accentueras inför Sveriges ordförandeskap i EU:s ministerråd våren

2001. IT-utvecklingen ställer också nya krav på statstjänstemännens

kompetens både när det gäller tekniken och nya arbetsformer.

Inom ramen för det förändrings- och förnyelsearbete som pågår i Re-

geringskansliet kommer det statliga kommittéväsendet att ses över i syfte

att skapa bättre förutsättningar för kommittéernas arbete och därmed öka

kvaliteten i regeringens och riksdagens beslutsunderlag.

Resultatfokusering

Genom övergången från detaljreglering till resultatstyrning har fokus

flyttats från resurser till resultat. Därmed har en god grund lagts för en

ändamålsenlig styrning av förvaltningen. Ur en demokratisk synvinkel är

det viktigt att den politiska ledningen av förvaltningen förstärks samtidigt

som myndigheterna ges större ansvar och handlingsfrihet att med givna

resurser uppnå regeringens mål.

Regeringen anser att inriktningen för resultatstyrningen i huvudsak

skall ligga fast. Resultatstyrningen bör dock vidareutvecklas och för-

bättras. Det är särskilt viktigt att resultatstyrningen är flexibel och an-

passad till skilda förutsättningar för olika myndigheter. I vissa avseenden

bör resultatstyrningen kunna förenklas. Myndigheterna skall åsättas

realistiska mål och redovisningen skall anpassas till Regeringskansliets

möjligheter att dra nytta av informationen.

Delegeringen av befogenheter, som är en väsentlig del i resultat-

styrningen, ställer även i fortsättningen höga krav på en god uppföljning,

rapportering och kontroll av vilka resultat som uppnåtts.

En ökad resultatinriktning bör även vara vägledande i Sveriges EU-

arbete.

Regeringen kommer att verka för en positiv produktivitetsutveckling i

statsförvaltningen genom att bl.a. kontinuerligt följa upp produktivitets-

utvecklingen i statsförvaltningen. Regeringen avser att årligen redovisa

den statliga förvaltningens produktivitetsutveckling för riksdagen. Med

en god produktivitetsutveckling kan myndigheterna bibehålla eller öka

kvalitet och omfattning på sin service till medborgarna.

Effektiv informationsförsörjning

Informationstekniken kommer att spela en viktig roll i 2000-talets

statsförvaltning. Datateknik, telekommunikation och hemelektronik gör

all sorts information tillgänglig i hemmen och på arbetsplatsen, vilket

erbjuder revolutionerande möjligheter för samhället. Samhällets ut-

veckling blir starkt förknippad med informationsbehandling i alla former

och hur man genom nya arbetsformer drar nytta av dessa. Europeiska

kommissionen har successivt preciserat olika åtgärder för att stimulera

informationssamhällets tillväxt.

Regeringen anser att den offentliga förvaltningen bör vara en förebild

i arbetet såväl vad gäller användningen av informationstekniken som

utvecklingen av dess egna tjänster på informationsförsörjningsområdet. I

en snabbt föränderlig värld är det viktigt att informationstekniken inte

underminerar grundläggande värden som rättssäkerhet och demokrati.

Regeringens bedömning är att det bör vara ett offentligt åtagande att

säkerställa att samhällets basinformation, också kallad grunddata, görs

lätt tillgänglig till rimliga kostnader och på likvärdiga villkor för alla

grupper i samhället.

Staten är på väg in i en elektronisk förvaltning där kvalitet och service

till medborgare och företag är en viktig utgångspunkt. Myndigheters till-

gänglighet och tillmötesgående har förbättrats. Exempel på detta är den

förenklade självdeklarationen och tillgången till offentlig statistik på

Internet. Likaså är självbetjäning i form av platsautomater, som innebär

att den arbetssökande själv kan söka i Arbetsmarknadsverkets databaser,

ett bra exempel på detta. Utvecklingen är i ett inledande skede och bör

fortsätta.

Regeringen kommer även fortsättningsvis att verka för att elektroniska

tjänster inom den offentliga förvaltningen utvecklas.

5.3.2 Ett handlingsprogram

Regeringen avser att utifrån de riktlinjer som här angetts inleda ett fler-

årigt handlingsprogram som i första hand skall inriktas på följande tre

huvudområden:

 Kvalitet, kompetens och etik

 Styrning och ledning

 Informationsförsörjning

I de kommande avsnitten presenterar regeringen grunden för detta

handlingsprogram som regeringen senare kommer att presentera. Sam-

manfattningsvis handlar det om åtgärder för att åstadkomma en för-

bättrad och förstärkt styrning och ledning av förvaltningen. Vidare

handlar det om åtgärder som syftar till att höja de statsanställdas

kompetens och etik samt stödja myndigheternas arbete med att förbättra

kvaliteten i sina verksamheter. Regeringen redogör slutligen för hur det

fortsatta arbetet skall bedrivas för att utnyttja informationstekniken för att

öka kvaliteten i den offentliga sektorn samt säkerställa en hög till-

gänglighet till samhällelig basinformation för statsförvaltningen och sam-

hället.

6 Kvalitet, kompetens och etik

6.1 Medborgarna har rätt till en hög kvalitet

Regeringens bedömning: Ett systematiskt kvalitetsarbete bör ingå

som en viktig del i varje myndighets arbete med att utveckla sin

verksamhet. Regeringen avser att ta ett för förvaltningen gemensamt

initiativ i syfte att stödja myndigheternas kvalitetsarbete och skapa

nätverk för erfarenhetsutbyte.

Statsförvaltningen bör i större utsträckning än hittills använda sig av

nationella och internationella jämförelser i arbetet med att utveckla sin

verksamhet. Regeringen avser att använda sådana jämförelser i upp-

följnings- och utvärderingsarbetet.

Skälen för regeringens bedömning: Det är av flera skäl viktigt att

myndigheter bedriver ett systematiskt kvalitetsarbete. Det är av stor vikt

att medborgarnas förtroende för den skattefinansierade statliga verk-

samheten förblir stort. Vidare är det i konkurrensen om knappa resurser

av stor vikt att regeringen kan följa upp och bedöma om de resurser som

ställs till myndigheternas förfogande ger kvalitet åt medborgarna.

Kvaliteten i den offentliga verksamheten och de tjänster som näringslivet

är beroende av är av ökande betydelse för Sveriges internationella kon-

kurrensförmåga. Förvaltningen kommer att befinna sig i en allt tydligare

konkurrenssituation när det gäller att locka till sig och behålla en yngre

generation av kvalificerade medarbetare med krav på kvalitet och

utvecklingsmöjligheter.

Syftet med regeringens initiativ är att stödja och påskynda myn-

digheternas arbete med att upprätthålla god kvalitet i den egna verk-

samheten, att underlätta för regeringen att följa upp myndigheternas

resultat samt att underlätta för regeringen att bedöma förvaltningens

styrkor och svagheter.

Sverige skall ligga i frontlinjen vad gäller kvalitet i statsförvaltning i

ett internationellt perspektiv. För att få nya uppslag och impulser om hur

man skall förbättra sin verksamhet är det viktigt att statsförvaltningen gör

internationella utblickar och jämförande studier med andra länder. Det är

även viktigt att det görs systematiska jämförelser inom staten samt med

kommuner och landsting. Regeringen kommer att använda sig av dessa

jämförelser i arbetet med att följa upp och utvärdera statsförvaltningen.

6.2 Kvalitetsutveckling och kompetensförsörjning

Regeringens bedömning: Regeringen anser att ökad uppmärksamhet

bör ägnas åt kompetens- och utbildningsfrågor i syfte att stimulera

myndigheternas kompetensförsörjning och främja kvalititetsarbetet

inom förvaltningen.

Myndighetscheferna bör ta ett särskilt ansvar för att de anställda ges

utbildning i grundläggande statlig förvaltningskunskap och görs med-

vetna om statstjänstemannarollens betydelse.

Myndigheterna bör beakta att kvaliteten i den statliga verksamheten

kan utvecklas genom ökad etnisk och kulturell mångfald bland de an-

ställda.

Myndigheterna bör också beakta att kvaliteten kan utvecklas genom

att såväl kvinnors som mäns kompetens tas till vara.

En särskild myndighet bör inrättas för kvalitetsutveckling och kom-

petensförsörjning inom förvaltningen. Denna myndighet bör bl.a. ut-

veckla program för kvalificerad aspirantutbildning inom statsför-

valtningen. I samband med inrättandet av den nya myndigheten bör

Statens förnyelsefond läggas ned.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag:Överensstämmer i hu-

vudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna delar kommis-

sionens förslag om att regeringen bör ta ett större ansvar i frågan om

utbildning för statstjänst. Några ställer sig tveksamma eller avvisande till

kommissionens förslag om en förvaltningsakademi för kontinuerligt

samråd med utbildnings- och forskningsväsendet.

Skälen för regeringens bedömning:

Myndigheternas och regeringens ansvar

Den framtida kompetensförsörjningen är en nyckelfråga för statsförvalt-

ningen. Inom statsförvaltningen har olika nivåer olika roller och ansvar

för kompetensförsörjningen. Det är av vikt att ansvarsfördelningen är

tydlig och att alla samverkar till en så god kompetensförsörjning som

möjligt.

Myndigheterna har ett eget ansvar för sin kompetensförsörjning i syfte

att åstadkomma resultat enligt de mål som statsmakterna ställer upp för

deras verksamhet. I budgetpropositionen för år 1998 informerade

regeringen riksdagen om sin avsikt att ställa ökade krav på myn-

digheterna att driva sin arbetsgivarpolitik så, att kompetensförsörjningen

så långt möjligt säkerställs (prop. 1997/98:1, Utgiftsområde 14, s. 80 ff.).

Myndigheterna skall inom ramen för ett nytt uppföljningssystem årligen i

samband med årsredovisningarna redovisa sin kompetensförsörjning och

de mål som gäller för denna. Regeringen räknar med att kompetens-

frågorna därigenom kommer att ställas i centrum på ett helt annat sätt än

tidigare. Systemet införs i ett första steg i år och vidareutvecklas under

nästa år. Regeringen kommer att sammanställa och analysera de upp-

gifter som kommer in och använda dem som ett komplement till redan

befintlig resultatuppföljning inom budgetprocessens ram.

Regeringen har till skillnad från myndigheterna ett strategiskt, över-

gripande ansvar för kompetensförsörjningen inom statsförvaltningen. Det

innebär att regeringen inte bara har att formulera krav på myndigheternas

kompetensförsörjning, utan också att skapa allmänna förutsättningar för

dem att rekrytera och behålla sådan kompetens som de behöver. Rege-

ringen är väl medveten om att utan rätt kompetens hos myndigheterna

kan regeringens politik inte genomföras på önskvärt sätt.

Kommissionen konstaterar att den formella utbildningsnivån är jäm-

förelsevis hög i statsförvaltningen men pekar samtidigt på att det finns

eftersatta utbildningsområden. Den juridiska kompetensen behöver stär-

kas inom flera områden. Det finns ett stort behov av utbildning för EU-

arbetet och annat internationellt arbete. Ett ökat utnyttjande av in-

formationstekniken kräver också utbildning, inte bara om teknik utan

också om serviceaspekter, öppenhet och sekretessfrågor. Vidare behöver

enligt kommissionen förvaltningskunnandet generellt sett stärkas hos de

statsanställda.

Kommissionen efterlyser tätare kontakter med forskningsvärlden till

gagn för förvaltningsutbildningen. Den föreslår att regeringen inrättar en

 förvaltningsakademi för ett kontinuerligt samråd mellan företrädare för

Regeringskansliet och myndigheterna och företrädare för utbildnings-

och forskningsväsendet.

Mot bakgrund av kommissionens överväganden och förslag finner reg-

eringen skäl att ägna ökad uppmärksamhet åt kompetens- och utbild-

ningsfrågorna. I en decentraliserad statsförvaltning med ökat ansvar och

frihet för myndigheterna är det angeläget att slå vakt om statsförvalt-

ningens särart i det allmännas och medborgarnas tjänst.

Grundläggande förvaltningskunskap

Statsförvaltningen behöver tjänstemän med god förvaltningskunskap,

integritet, gott omdöme och ett etiskt förhållningssätt som väcker respekt.

Förtroendet hos allmänheten för statsförvaltningen är en viktig demo-

kratifråga. Regeringen förväntar sig därför att varje myndighet ser över

sina introduktionsutbildningar och annan internutbildning så att de an-

ställda kan ges en grundläggande utbildning i förvaltningskunskap. Syftet

bör bl.a. vara att öka medvetenheten om statstjänstemannarollens sär-

skilda prägel och stora betydelse för det moderna samhället. Myndig-

hetscheferna bör ta ett särskilt ansvar för detta.

Aspirantutbildning

Regeringen vill i detta sammanhang också betona betydelsen av kvali-

ficerade aspirantutbildningar i staten. Aspirantutbildningar, i regel an-

passade till den egna verksamheten, finns redan i dag hos en del större

myndigheter. Modellen bör dock användas i ökad omfattning och utveck-

las till en gemensam möjlighet för hela förvaltningen. Med hjälp av en

kvalificerad och allsidig aspirantutbildning kan statlig anställning ges

högre status och större attraktionskraft.

Statsförvaltningen behöver dra till sig och behålla en ny generation av

kvalificerade medarbetare som kan röra sig mellan olika delar av förvalt-

ningen och samtidigt lockas av nya karriär- och utvecklingsmöjligheter.

Regeringen återkommer nedan till hur en aspirantutbildning av här

nämnt slag bör tas fram och erbjudas myndigheterna.

Etnisk och kulturell mångfald

Regeringen vill i detta sammanhang också erinra om att Sverige i dag är

ett land präglat av kulturell och etnisk mångfald. I propositionen Sverige,

framtiden och mångfalden från invandrarpolitik till integrationspolitik

(prop. 1997/98:16) har regeringen slagit fast att denna mångfald bör vara

utgångspunkt för politikens utformning inom alla samhällsområden. I

propositionen framhålls också att samhällets mångfald bör genomsyra

arbetslivet och att staten har ett särskilt ansvar som föredöme i denna

strävan. Att ta till vara den kompetens som finns hos personer med

utländsk bakgrund bidrar till att öka kvaliteten i verksamheten.

Myndigheterna bör därför, inte minst vid rekrytering och antagning till

aspirantutbildningar, beakta den kvalitets- och kompetenshöjning som

kan uppnås genom ökad etnisk och kulturell mångfald bland de anställda.

Det är också en viktig demokratifråga att statsförvaltningens personal-

sammansättning återspeglar den arbetsföra befolkningens etniska sam-

mansättning.

Jämställdhet mellan kvinnor och män

Statliga arbetsgivare skall, liksom övriga arbetsgivare, enligt jämställd-

hetslagen (1991:433) bedriva ett aktivt och målinriktat jämställd-

hetsarbete. Detta gäller inte minst i fråga om att öka andelen kvinnor på

chefsposter inom statsförvaltningen.

Inom ramen för ovan nämnda system för uppföljning av myndig-

heternas kompetensförsörjning kommer regeringen bl.a. bevaka myndig-

heternas arbete för att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män. Jäm-

ställdhet är självklart en rättvise- och demokratifråga, men det handlar i

hög grad om kvalitet. Myndigheterna bör fortlöpande beakta att den

statliga verksamheten kan utvecklas genom att såväl kvinnors som mäns

kompetens tas till vara.

Ett regeringsorgan för kompetens- och kvalitetsutveckling

Regeringen anser att den behöver ett särskilt organ till sitt förfogande för

att mer aktivt kunna påverka och utveckla förvaltningen i önskad riktning

inom strategiskt viktiga områden såsom kompetensförsörjning och kvali-

tetsutveckling.

Regeringen har dock inte för avsikt att åter inrätta en central service-

myndighet för kompetensutveckling liknande Statens institut för

personalutveckling, som lades ned år 1993. Regeringens principiella

hållning är fortfarande att utbildningar som erbjuds av det allmänna

utbildningsväsendet eller finns att köpa på marknaden inte bör tillhanda-

hållas av staten. Någon statlig förvaltningshögskola av det slag som

finns i en del andra länder är inte heller aktuell för den svenska

statsförvaltningen. Högskolor och andra utbildningsinstitut bör enligt re-

geringens mening i stor utsträckning kunna tillgodose behovet av

efterfrågad förvaltningsutbildning. För statsförvaltningens långsiktiga

kompetensuppbyggnad är dock forskningsanknytningen viktig. Att en-

bart inrätta en förvaltningsakademi som ett forum för reguljärt samråd

med utbildnings- och forskningsväsendet anser regeringen inte vara

tillräckligt. Samrådet bör kopplas till en funktion med större tyngd och

bredd.

Regeringen avser därför att inrätta en särskild myndighet som inom det

förvaltningspolitiska området, i huvudsak på uppdrag av regeringen,

arbetar med kvalitets- och utvecklingsfrågor av gemensamt och strate-

giskt intresse för statsförvaltningen.

Myndigheten bör verka för att den moderna statsförvaltningen, som

med nödvändighet präglas av en mångfald olika verksamheter, ändå i

grunden har en gemensam förvaltningskultur och förvaltningsetik. Myn-

digheten bör t.ex. få i uppdrag att ta fram underlag för gemensam basut-

bildning i grundläggande förvaltningskunskap som kan användas av

myndigheterna.

En annan viktig uppgift bör vara att se över vilka verksamhetsan-

passade aspirantutbildningar som i dag finns och utveckla ett program för

en kvalificerad aspirantutbildning som generellt kan användas av myn-

digheterna och erbjudas nyanställda medarbetare i staten.

En viktig del i den nya myndighetens verksamhet skall vara att initiera

och stödja systematiskt kvalitetsarbete inom statsförvaltningen och skapa

nätverk för erfarenhetsutbyte inom detta område. Det har visat sig att

staten ligger något efter andra sektorer, som t.ex. kommuner och lands-

ting, vad gäller användning av systematiska kvalitetsinstrument. Det har

stor betydelse både ur nationell och internationell synvinkel att den

svenska statsförvaltningen håller sig väl framme när det gäller att satsa

på kvalitet. Regeringen finner det därför angeläget att kvalitetsfrågorna

uppmärksammas på bred front och att arbetet med dem ingår som en

naturlig del i myndigheternas verksamhet. Den nya myndigheten bör ges

ett särskilt ansvar för att skapa intresse för denna typ av frågor och stödja

utveckling mot ökad kvalitet i den statliga tjänsteproduktionen.

Myndigheten bör vidare kunna utveckla och stödja särskilda chefsut-

vecklingsprogram, program för kompetenshöjning som kan uppnås

genom kulturell mångfald bland statsanställda eller andra förvaltnings-

politiska projekt som regeringen har behov av att stimulera under en viss

tid. Även myndigheter bör i viss utsträckning kunna ansöka om stöd från

den nya myndigheten för projekt av värde för förvaltningens utveckling.

Myndigheten bör slutligen ha ansvar för kontinuerlig kontakt, samråd

och erfarenhetsutbyte mellan statsförvaltningen och utbildnings- och

forskningsväsendet i syfte att stimulera efterfrågan och utbud av utbild-

ningar och andra utvecklingsinsatser av betydelse för förvaltningen.

Sammanfattningsvis avser regeringen att ge den nya myndigheten föl-

jande huvuduppgifter:

 att främja en gemensam, grundläggande statlig förvaltningskultur och

förvaltningsetik,

 att stödja kompetensförsörjning och ett systematiskt kvalitetsarbete i

statsförvaltningen,

 att på regeringens uppdrag, och i viss utsträckning även efter ansökan

från myndigheter, initiera utvecklingsprogram och projekt inom det

förvaltningspolitiska området i de fall behoven inte kan tillgodoses av

marknaden,

 att fungera som ett samråds- och kontaktorgan mellan statsförvalt-

ningen och utbildnings- och forskningsväsendet i frågor av betydelse

för förvaltningens utveckling.

Den nya myndigheten inrättas den 1 januari 1999. Myndigheten bör ledas

av en styrelse, eftersom den skall besluta om strategiskt viktiga frågor av

betydelse för statsförvaltningen. Myndigheten bör ha en liten fast

organisation och i möjligaste mån utnyttja extern kompetens för genom-

förande av projekt och program. Den fasta organisationen finansieras

genom anslag. Särskilda uppdrag som regeringen ger åt myndigheten

finansieras genom medel som regeringen avsätter i varje särskilt fall.

Enskilda myndigheter eller flera myndigheter tillsammans som söker

myndighetens stöd och medverkan för särskilda utvecklingsprojekt eller

program svarar själva för kostnaderna. Myndigheten skall också ges

möjlighet att träffa avtal med andra organ, som t.ex. det partsgemen-

samma Utvecklingsrådet, om finansiering av särskilda projekt och pro-

gram av intresse för statsförvaltningens utveckling.

I detta sammanhang vill regeringen även ta upp frågan om framtiden

för Statens förnyelsefond. Nämnden för statliga förnyelsefonder, som

myndigheten formellt heter, inrättades 1986 efter hemställan från par-

terna i ett avtal mellan dåvarande Statens arbetsgivarverk och de tre

huvudorganisationerna. Fonden ger bl.a. bidrag till förändringsarbete

inom statliga myndigheter och har under årens lopp initierat och stött ett

stort antal värdefulla projekt. Under senare år har fonden inriktat sitt

arbete mot program av gemensamt intresse för hela statsförvaltningen.

Av de medel som för närvarande är avsatta för fondens verksamhet finns

ca 29 miljoner kronor som ännu inte är intecknade i olika projekt.

Medlen beräknas vara förbrukade under nästa år. Regeringen har för

avsikt att lägga ned denna myndighet och låta den ersättas av den nya

myndigheten. För fondens nuvarande kanslipersonal på sex personer

gäller därvid reglerna om övergång av verksamhet enligt 6 b § lagen

(1982:80) om anställningsskydd. Pågående program bör kunna drivas

vidare inom den nya myndigheten. Kostnaderna för den nya myndigheten

beräknas till ca 10 milj. kr. per år. Finansieringen sker genom att

kvarvarande projektmedel förs över från fonden till den nya myndigheten

och genom omfördelningar inom befintliga ramar.

Regeringen återkommer i höstens budgetproposition med förslag till

anslag för den nya myndigheten.

6.3 Statstjänstemännens roll och ansvar

Regeringens bedömning: Statstjänstemännen har en nyckelroll i vårt

samhälle genom uppgiften att svara för verkställigheten av de folk-

valdas beslut. Denna roll och det ansvar som följer därav måste lyftas

fram på ett tydligare sätt. Detta kan främst åstadkommas genom

förstärkt utbildning och tydliggörande av gällande bestämmelser.

Regeringen anser att regleringen av bisysslor inom statsförvalt-

ningen bör ses över, främst avseende frågan om skyldigheten att an-

mäla sådan syssla. Vidare anser regeringen att vissa frågor rörande

Statens ansvarsnämnds funktion och kompetensområde bör ses över.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av instanserna, som kommenterat

kommissionens förslag i denna del, stöder förslaget till en utredning av

det rättsliga ansvaret för offentligt anställda. En del instanser är dock

tveksamma till om det föreligger ett behov av en ny reglering en lag om

offentlig tjänst vilket kommissionen menar att utredningen skulle syfta

till. Någon instans anför att det föreligger en risk för att en sådan

lagstiftning dels tunnar ut regeringsformens bestämmelser, dels dubblerar

redan gällande lagstiftning.

Skälen för regeringens bedömning:

Tydliggörande av statstjänstemännens roll och ansvar

Statsförvaltningen är, som tidigare framhållits, en grundsten i det svenska

demokratiska samhället. Arbetstagarna inom förvaltningen statstjänste-

männen har självfallet därför en nyckelroll i samhället, inte minst

genom uppgiften att svara för verkställigheten av de folkvaldas beslut.

Statstjänstemännen kan sägas vara de som ytterst förverkligar de demo-

krativärderingar som slagits fast i bl.a. regeringsformen.

Detta ställer höga krav på den som erhåller en anställning inom

statsförvaltningen. Men det ger också en speciell dimension åt arbetet,

eftersom det ytterst baseras på ett uppdrag från medborgarna och därtill

finansieras med skattemedel. En anställning inom statsförvaltningen

innebär således mer än det rent privaträttsliga anställningsförhållandet

mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Det är också mot den bakgrun-

den som det finns särregleringar för statsanställda i bl.a. lagen

(1994:260) om offentlig anställning (LOA).

Regeringen vill särskilt betona vikten av att insikten om denna roll

hålls levande inom förvaltningen. Denna insikt har blivit så mycket vik-

tigare när myndigheternas uppgifter renodlas i allt större utsträckning. I

vårt föränderliga samhälle är det uppdraget från medborgarna som håller

samman den offentliga sektorn. Enligt regeringens bedömning är det

framför allt genom tydliggörandet av detta uppdrag och den speciella

tjänstemannarollen som den av kommissionen påvisade fragmenteringen

av statsförvaltningen kan motverkas.

I likhet med kommissionen anser regeringen inte att införande av en

generell etisk kod är ett ändamålsenligt sätt att höja medvetandet om

statstjänstemännens roll och ansvar. En bättre väg att stärka medvetandet

är att frågor om etik och innehåll i statstjänstemannarollen lyfts fram och

fortlöpande diskuteras inom varje myndighet. Regeringen ser detta som

mycket angeläget. I en del fall kan det även vara önskvärt att det tas fram

etiska riktlinjer för verksamheten. Det ankommer dock på respektive

myndighet att bedöma om det inom dess speciella verksamhetsområde

finns behov av sådana riktlinjer.

Kommissionen föreslår i sitt betänkande att det rättsliga ansvaret för

offentligt anställda utreds. En sådan utredning bör enligt kommissionen

syfta till att en ny särskild reglering av den offentliga tjänsten en lag

om offentlig tjänst införs. Denna reglering skulle bl.a. omfatta en

vidare personkrets än den LOA tillämpas på och innehålla någon form av

utomstraffrättsligt sanktionssystem riktat mot sådana försummelser som

drabbar det allmänna.

Regeringen är dock inte nu beredd att tillsätta en utredning med den

inriktning som kommissionen föreslår. Regeringen anser inte att det är en

ytterligare lag som behövs. Den gällande lagstiftningen, bl.a. regerings-

formen, förvaltningslagen (1986:223), LOA samt brottsbalken, uttrycker

väl de grundläggande krav och etiska värderingar som skall vara väg-

ledande för tjänstemännen i deras yrkesroll. Regeringen vill även

framhålla att syftet med LOA vilken bl.a. innehåller särskilda disciplin-

bestämmelser för de statsanställda inte primärt är att reglera

förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare utan att tillgodose de

allmänintressen som gör sig gällande vid utförande av offentlig

verksamhet (prop. 1993/94:65 s. 32 och 85, bet. 1993/94:AU16 s. 15,

rskr. 1993/94:257).

Enligt regeringens mening handlar det i stället främst om att tydliggöra

de bestämmelser som redan finns. Detta bör ske genom de tidigare

nämnda utbildningsinsatserna i avsnittet om kvalitetsutveckling och

kompetensförsörjning.

Översyn av vissa bestämmelser

Regeringen anser att det, utöver nyss nämnda insatser, finns skäl att gå

igenom några bestämmelser inom den statliga arbetsrätten, vilka kan

behöva förtydligas. Justitiekanslern har tagit upp detta i sin på

regeringens uppdrag gjorda förstudie Förstärkt skydd mot oegentlig-

heter i offentlig förvaltning . Han berör bl.a. regleringen av bisysslor

inom statsförvaltningen och anser t.ex. att det finns skäl som talar för att

utvidga den personkrets som skall vara skyldig att anmäla bisysslor.

Vidare tar Justitiekanslern upp vissa problem som han anser vara

förknippade med att Statens ansvarsnämnd i princip endast beslutar om

disciplinåtgärder rörande personer som anställs genom beslut av

regeringen. Enligt Justitiekanslern bör ansvarsnämnden även vara den

instans som beslutar om disciplinära åtgärder för sådana arbetstagare som

tillhör en myndighets ledning utan att anställningen beslutas av

regeringen. Utöver detta går Justitiekanslern även in på vissa

straffrättsliga frågor och föreslår att det närmare bör analyseras om det

finns behov av ett särskilt straffansvar som tar sikte på misshushållning

av allmänna medel. I anslutning till detta föreslår Justitiekanslern att

skadeståndsansvaret analyseras på motsvarande sätt.

Mot denna bakgrund avser regeringen att se över regleringen av bi-

sysslor inom statsförvaltningen, främst avseende frågan om skyldigheten

att anmäla sådan syssla. Vidare avser regeringen att se över om Statens

ansvarsnämnds behörighet att besluta om disciplinåtgärder m.m. bör

utvidgas till att avse ytterligare personalkategorier.

Frågan om en utredning av straff- och skadeståndsansvaret på det sätt

Justitiekanslern föreslår bör dock övervägas i annat lämpligt samman-

hang, exempelvis då bestämmelserna om tjänstefel i brottsbalken kan

komma att bli föremål för en översyn. I likhet med kommissionen anser

regeringen att en utvärdering av tjänstefelsbestämmelserna behöver anstå

ytterligare en tid eftersom dessa bestämmelser infördes relativt nyligen,

år 1989.

6.4 Bättre beslutsunderlag

Regeringens bedömning: Det statliga kommittéväsendet och remiss-

förfarandet hör till grundstenarna i den svenska förvaltnings-

traditionen och måste präglas av hög kvalitet och integritet. Inom

ramen för det förändringsarbete som pågår i Regeringskansliet

kommer det statliga kommittéväsendet att ses över i syfte att skapa

bättre förutsättningar för kommittéernas arbete och därmed öka

kvaliteten i regeringens och riksdagens beslutsunderlag. Regeringen

kommer senare att återkomma till riksdagen med en redovisning av

detta arbete.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag: Kommissionen anser att

det finns anledning att uppmärksamma det statliga kommittéväsendet,

vars roll enligt kommissionen förändrats på ett olyckligt sätt sedan början

av 1980-talet. Utredningarna arbetar med allt mer begränsade tidsramar

samtidigt som de tenderar att knytas allt hårdare till Regeringskansliet.

Utredningarna har också fått minskad betydelse som instrument för att

generera ny kunskap. Regeringen bör enligt kommissionen i större

utsträckning kunna utnyttja det statliga kommittéväsendet för oberoende

utvärderingar och omprövningar.

Remissinstanserna: Frågan om kommittéväsendet har framförallt

kommenterats av Statskontoret och Riksrevisionsverket. Statskontoret

anser att regeringen bör bestämma sig för hur den vill använda kommitté-

väsendet och att det finns behov av nytänkande i utredningsväsendet.

Riksrevisionsverket instämmer i de kritiska synpunkter som kom-

missionen för fram och föreslår att utredningsväsendet som sådant blir

föremål för en översyn.

Skälen för regeringens bedömning: Behov av en översyn av

kommittéväsendet har under de senaste åren framförts i olika samman-

hang. Brister i kommittéväsendets arbetsförutsättningar och arbetsformer

har bl.a. påtalats av Riksdagens revisorer i rapporten Kommittéväsendets

roll och arbetsformer (1996/97:6). Tidsramarna i utredningarna har

krympt väsentligt samtidigt som kraven på kommittéerna i flera av-

seenden har ökat. Kommittéer används i mycket liten utsträckning för att

förbereda svenska ståndpunkter i EU. Remisshanteringen av kommitté-

betänkanden har brister som kritiseras av remissinstanserna.

I sin skrivelse till riksdagen med anledning av granskningen

(1997/98:RR3) utvecklar revisorerna sin syn på kommittéväsendet som

utredningsform. Revisorerna pekar också på olika möjligheter att för-

bättra förutsättningarna för kommittéernas arbete. Kommittéuppdrag kan

avgränsas med hänsyn till om syftet i första hand är att öka kunskaperna

på området, att skapa samförstånd eller att utforma förslag. Utrednings-

behoven kan samordnas bättre och framförhållningen kan öka.

Kommittéer kan i högre grad användas som stöd i EU-arbetet. Vidare kan

kommittédirektiven ges en klarare och mera realistisk utformning, bl.a.

genom att utredningstiden beräknas med större hänsyn till tidsåtgången

för personalrekryteringar. Andra frågor som tas upp gäller kommittéernas

sammansättning och kompetens, det administrativa stödet m.m. Remiss-

förfarandet kan förbättras genom att urvalet av remissinstanser övervägs

bättre, samt genom tillräckliga remisstider och omsorgsfulla

remissammanställningar.

Allmänna bestämmelser för kommittéväsendet finns bl.a. i kommitté-

förordningen (1976:119, med ändringar) och i ett antal kommittédirektiv

till samtliga kommittéer och särskilda utredare angående utrednings-

förslagens inriktning. Råd och rekommendationer om hur utrednings-

arbetet kan bedrivas och om hur betänkanden kan utformas finns samlade

i en kommittéhandbok (Ds 1992:99). Dessa riktlinjer bör ligga fast.

Ytterligare insatser behövs emellertid för att få till stånd en mera

konsekvent tillämpning av de riktlinjer som gäller.

Inom ramen för det förändringsarbete som pågår inom Regerings-

kansliet kommer kommittéväsendet att ses över i syfte att skapa bättre

förutsättningar för kommittéernas arbete och därmed öka kvaliteten i

regeringens och riksdagens beslutsunderlag. Under våren genomförs bl.a.

en översyn av det administrativa stödet till kommittéväsendet. Målet är

att få till stånd en gemensam serviceorganisation omfattande ett komplett

administrativt stöd för komittéarbetet i de gemensamma kommittélo-

kalerna.

6.5 Enklare och begripligare regler

Regeringens bedömning: Arbetet med att reformera och förenkla

regler behöver förstärkas och breddas. Kvaliteten i regelstyrningen

bör förbättras genom systematisk granskning av existerande och nya

regler inom områden som är viktiga för medborgarna och näringslivet.

Särskilda insatser bör göras för att underlätta nyetablering och tillväxt

av små och medelstora företag.

Förslag till nya regleringar bör grundas på ett allsidigt besluts-

underlag som innehåller genomarbetade analyser av ekonomiska och

andra konsekvenser. Regeringen kommer att utarbeta tydligare rikt-

linjer för ekonomiska konsekvensanalyser i anslutning till förslag som

föreläggs riksdagen.

Medlemskapet i Europeiska unionen och anslutningen till EG:s

regelverk innebär ändrade förutsättningar för det nationella arbetet

med att reformera och förenkla regler. En strategi behöver utvecklas

för hur Sverige bör verka inom EU för att förbättra EG-reglernas

utformning. Statskontoret bör få i uppdrag att göra en analys av hur

EG:s regler införs och tillämpas i Sverige och hur EG:s regelverk

inverkar på arbetet med att reformera och förenkla regler inom

statsförvaltningen.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag: Kommissionen anser att

det ökande antalet myndighetsföreskrifter är ett centralt förvalt-

ningspolitiskt problem som bör hanteras på ett övergripande plan.

Utgångspunkten bör vara att de regler som statsmakterna utfärdar i

största möjliga utsträckning skall kunna tillämpas av myndigheterna utan

tillämpningsföreskrifter. Detta kan åstadkommas genom tydligare lag-

stiftning och förarbeten. Kompetenta myndigheter och tjänstemän får

sedan ansvara för enhetlig och konsekvent rättstillämpning och verk-

ställighet inom givna ramar. Bemyndiganden att utfärda föreskrifter bör

ges bara efter noggrann prövning.

Remissinstanserna: Frågan om förhållandet mellan ramlagstiftning

och myndighetsföreskrifter har kommenterats i relativt liten omfattning

av remissinstanserna. De remissinstanser som yttrat sig i frågan anser i

allmänhet att det vore svårt att radikalt minska antalet myndighets-

föreskrifter, inte minst mot bakgrund av ökade krav till följd av EU-

medlemskapet.

Skälen för regeringens bedömning:

Bakgrund

Väl fungerande regelverk är av avgörande betydelse för samhälls-

utvecklingen och den ekonomiska tillväxten. Reglerna i ett samhälle skall

leda till avsedda effekter till rimliga kostnader, vara tillgängliga och lätta

att förstå för alla som berörs.

Regeringen ser därför arbetet med att reformera regler som ett viktigt

instrument för att främja ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Det är

angeläget att fortlöpande och systematiskt arbeta med att reformera

regler. Därigenom kan man motverka att regler i onödan snedvrider

konkurrensförutsättningarna, skapar kostnader och hinder, särskilt för de

små och medelstora företagen, eller på annat sätt fördyrar produktion

eller distribution. Samtidigt är det nödvändigt att beakta de intressen som

regler skall skydda. Försämringar av skyddet för viktiga intressen såsom

liv och hälsa, arbetar- och konsumentskydd samt miljön får självfallet

inte ske.

Ett löpande arbete bedrivs inom statsförvaltningen i syfte att förbättra

kvaliteten i de statliga regelverken i fråga om såväl lagar, förordningar

och myndighetsförfattningar som EG:s rättsakter. Inriktningen på arbetet

med att reformera regler har successivt breddats. Arbetet omfattar såväl

avreglering som regelförenkling och annan regelreformering samt andra

åtgärder som syftar till att säkerställa att de resultat som man förväntar

sig av reglerna också uppnås till en acceptabel kostnad för de berörda.

Regeringens arbete för att öka reglernas kvalitet sker genom såväl

föreskrifter som allmänna råd, språkgranskning och andra åtgärder. En

sammanfattning av de krav som ställs i de olika faserna av regelarbetet

finns i Statsrådsberedningens promemoria (1995:2) Att styra genom

regler - checklista för regelgivare. I stora drag omfattar arbetet en in-

ledande problemanalys, val av styrmedel, konsekvensanalys av alter-

nativa regelstyrningar, språkvård i en vidare betydelse, tillgänglighet

samt utvärdering och uppföljning.

Statliga myndigheter skall enligt verksförordningen göra konsekvens-

analyser av sina regelbeslut och göra analyserna tillgängliga för dem som

berörs av dem. Riksrevisionsverket skall enligt sin instruktion bistå myn-

digheterna i analysarbetet. Verket har nyligen i en rapport till regeringen

(dnr Fi98/684) redovisat sina erfarenheter av uppdraget och föreslagit

vissa ändringar i syfte att förbättra och effektivisera analysarbetet och

kontrollen av det.

Varje myndighet skall vidare enligt förordningen om myndigheternas

årsredovisning pröva om de regler som styr verksamheten. är ändamåls-

enliga. Om myndighetens förslag förutsätter ändringar i en författning,

skall ett förslag till ändring redovisas.

Riksdagen har senast med anledning av ett förslag från riksdagens

revisorer i en skrivelse till regeringen (rskr. 1996/97:196) tagit upp behov

av ekonomiska konsekvensanalyser i propositionerna och begärt att

regeringen skall redovisa hur den arbetar med att förbättra konsekvens-

anlyserna.

Den språkliga utformningen är av stor betydelse för en god regel-

kvalitet. Ett omfattande språkvårdsarbete bedrivs sedan lång tid inom

Regeringskansliet. Den s.k. Klarspråksgruppen, som tillsattes av re-

geringen år 1994, har i uppdrag att främja ett klart och begripligt språk

hos myndigheterna. Gruppen förmedlar kunskaper och idéer från språk-

vårdsarbetet genom bl.a. seminarier och nyhetsblad. Gruppen ger i vår

också ut ett språkvårdspris, Klarspråkskristallen 1998.

Tillgängligheten är en annan viktig faktor. Vissa grundläggande be-

stämmelser om tillgängligheten finns i lagen om kungörande av lagar och

andra författningar och i författningssamlingsförordningen. Informations-

teknikens utveckling öppnar nya möjligheter till en väsentligt ökad

tillgänglighet. En arbetsgrupp inom Regeringskansliet har på regeringens

uppdrag nyligen presenterat ett förslag till ett nytt offentligt rätts-

informationssystem. (Ds 1998:10). Det förslag som arbetsgruppen lagt

fram kan sägas ha två centrala syften. För det första är det att i

rättssäkerhetens intresse tillförsäkra medborgarna en god och enkel

tillgång till rättsregler och andra offentliga rättskällor i elektronisk form.

För det andra är det att effektivisera arbetet i den offentliga för-

valtningen. Arbetsgruppens förslag kommer att remissbehandlas under

våren 1998..

Konsekvenser av regleringar för nyetablering och tillväxt av små och

medelstora företag ägnas särskild uppmärksamhet genom den av re-

geringen inrättade Småföretagsdelegationen (N 1995:11). Regeringens

syfte med delegationen är bl.a. att förstärka arbetet med att reformera

regler med en bred satsning för att hjälpa småföretagen genom att bl.a.

identifiera och undanröja omotiverade hinder för etablering och tillväxt

av sådana företag. I sin första rapport Bättre och enklare regler (SOU

1997:186) har delegationen lämnat förslag om regelreformering på en rad

sektorsområden. Förslagen bereds nu i Regeringskansliet.

Delegationen anför också att det behövs en långsiktig strategi för att

systematiskt och varaktigt minska regelbeståndet och att den kommer att

presentera ett förslag till en sådan strategi under våren 1998. I detta

arbete avser delegationen bl.a. att uppmärksamma institutionella för-

hållanden, regelproduktionens organisation samt frågor om kom-

munikation och information.

Regeringen har vidare tillkallat en särskild utredare med uppdrag att

göra en översyn av den statliga regleringen av och tillsynen över

kommunal verksamhet (Dir. 1997:81). Utredaren skall lämna förslag till

åtgärder för att förbättra rutinerna för omprövning och förenkling av

regelbeståndet, effektiviteten i tillsynen, kvaliteten i myndigheternas

kostnads- och konsekvensanalyser samt återkopplingen till riksdagen och

regeringen av konsekvenserna av myndigheternas regelgivning och

tillsyn.

EU-medlemskapet och det internationella samarbetet påverkar i allt

högre grad förutsättningarna för det nationella arbetet med regelstyrning.

En översyn av det gemensamma regelverket i EU pågår bl.a. inom det

s.k. SLIM-programmet (Simpler Legislation for the Internal Market),

som nu är inne i sin tredje fas. Syftet med SLIM är att grupper med

nationella experter skall gå igenom olika regelområden som särskilt berör

de små och medelstora företagen och lämna rekommendationer till kom-

missionen om förändringar av lagstiftningen. Sverige har gett sitt fulla

stöd till detta initiativ och verkat för att arbetet inriktas mot områden av

stor ekonomisk betydelse. Genom sitt ordförandeskap driver Stor-

britannien för närvarande starkt på i arbetet med att förenkla regler inom

EU. Nyligen presenterade kommissionen förslag om tre nya områden

som skall ses över. Inom ramen för arbetet med att effektivisera den inre

marknaden har även nationell regelförenkling och andra gemensamma

förenklingsprojekt blivit aktuella.

I anslutning till Amsterdamfördraget anmodade regeringskonferensen

parlamentet, rådet och kommissionen att lägga fast riktlinjer för att

förbättra gemenskapslagstiftningens redaktionella kvalitet och följa dessa

riktlinjer när de granskar förslag eller utkast till gemenskapslagstiftning.

En ad hoc-grupp för redaktionell kvalitet har inrättats för att lämna hjälp

och råd vid utarbetandet av riktlinjerna och för att förbereda rådets

antagande av riktlinjerna. Ad hoc-gruppen består av företrädare för med-

lemsstaterna som är engagerade i arbetet med att överföra gemenskaps-

lagstiftningen till nationell rätt.

Ett värdefullt informations- och erfarenhetsutbyte i frågor som rör

regelstyrning sker också inom ramen för OECD:s arbete med för-

valtningspolitiska frågor inom den s. k. PUMA-kommittén. OECD:s råd

antog 1995 en rekommendation om förbättring av kvaliteten i med-

lemsstaternas regelstyrning. Vid ett ministermöte samma år beslutades att

organisationen skulle studera hur medlemsstaterna arbetar med att

reformera sina regler. En rapport lämnades i maj 1997 till ministrarna,

som uppdrog åt OECD att genomföra en översyn av ansträngningarna att

reformera regelområdet i de enskilda medlemsstaterna med början år

1998. Parallellt med dessa ländergenomgångar avser OECD att

genomföra en bred företagsenkät i syfte att skapa jämförbara indikatorer

på effektiviteten hos olika nationella reglerande och administrativa

system.

Behov av ytterligare insatser

Även om en hel del arbete således pågår och det finns ett genomtänkt

system för arbetet med att reformera regler, krävs det ytterligare insatser

för att få i gång det breda och systematiska arbete som regeringen anser

önskvärt.

Som framgår av bl.a. OECD:s studier är erfarenheterna av arbetet med

att reformera regler i olika länder blandade. Några slutsatser som kan

dras är att en framgångsrikt arbete med att reformera regler förutsätter att

det är väl förankrat på politisk nivå, att det finns en funktion med

överblick och förmåga att hålla samman och driva på arbetet samt att ett

program för ett systematiskt och uthålligt arbete läggs fast. Av

programmet bör det framgå vilka resultat som skall uppnås inom olika

områden på såväl kort som lång sikt.

En utgångspunkt för arbetet måste vara att regelfrågorna ses i ett

bredare styrningsperspektiv och att en samverkan kommer till stånd

mellan den juridiska, ekonomiska och organisations- och styrnings-

kompetens som finns inom Regeringskansliet och myndigheterna. Re-

geringen avser att närmare pröva dessa frågor i anslutning till bl.a.

resultaten av Småföretagsdelegationens arbete.

Vid sidan av det nationella arbetet med att reformera regler deltar

Sverige också aktivt i sådant arbete inom ramen för EU-medlemskapet.

Under senare år har kommissionen tagit allt flera initiativ och lämnat

förslag på åtgärder för att göra gemenskapsrätten klarare och mera

lättillgänglig. En samlad strategi behöver utvecklas för hur Sverige bör

verka inom EU för att förbättra EG-reglernas utformning. Regeringen

avser att som ett led i detta arbete uppdra åt Statskontoret att göra en

analys av hur EG:s regler införs i Sverige. Frågan om styrningen och

uppföljningen av myndigheternas föreskriftsarbete i samband med in-

förande av EG-regler bör därvid särskilt belysas. Statskontoret skall även

analysera hur EG:s regelverk påverkar förutsättningarna för arbetet med

att reformera och förenkla regler inom den svenska statsförvaltningen.

7 Styrning och ledning

7.1 Organisering

7.1.1 Principer för organisering av statsförvaltningen

Regeringens bedömning: Anslagsberoende statlig verksamhet, som

inte är utsatt för konkurrens, bör i huvudsak bedrivas i myndighets-

form. Renodlingen av den statliga verksamheten bör fortsätta.

Strukturförändringar behövs för att statsförvaltningen skall kunna

utvecklas och effektiviseras. Vissa tjänster i de statliga myndig-

heterna, som idag utförs i egen regi, bör kunna effektiviseras betydligt

om de upphandlas i konkurrens.

En ökad samverkan mellan myndigheter är nödvändig för att stärka

en sammanhållen statsförvaltning.

En strategi för statlig tjänsteexport behöver utvecklas.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag:Överensstämmer i över-

gripande delar med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna instämmer i

kommissionens överväganden.

Skälen för regeringens bedömning:

Myndighetsformen lämpligast för statlig verksamhet

Statlig verksamhet bör i huvudsak bedrivas i myndighetsform. Den

grundsyn på valet av verksamhetsformer i staten, som regeringen tidigare

har delgett riksdagen, ligger fast. Det finns klara fördelar med

myndighetsformen. Inom ramen för myndighetsformen finns en grund-

läggande utgångspunkt för den rättsliga styrningen genom att generella

förvaltningsregler och principer kan tillämpas, vilket bidrar till rätts-

säkerhet. Kraven på offentlighet och insyn och på tydliga ansvarskedjor

tillgodoses också. Offentlighetsprincipen och meddelarfriheten bidrar till

att öppenhet och insyn i förvaltningen blir ett gemensamt mål för det

allmänna. Den enskilde skall kunna åberopa gällande författningar och

kunna utgå från att myndigheterna garanterar en korrekt handläggning av

ärenden som rör medborgarnas rättigheter och skyldigheter.

Myndighetsformen är flexibel. Den ger goda möjligheter att anpassa

styrning och organisation till de olika förutsättningarna för statlig verk-

samhet. Andra fördelar är att regeringen kan göra vissa ändringar i en

myndighets uppgifter. Regeringen kan även besluta om ändrad lednings-

form för myndigheten. Efter beslut av riksdagen kan regeringen genom-

föra nödvändiga strukturförändringar.

För myndigheterna uppnås stor handlingsfrihet bl.a. genom mål- och

resultatstyrningen. Myndigheterna har fått ett vidgat ansvar för verk-

samhetens genomförande inom ramen för tilldelade medel. Det dele-

gerade ansvaret ställer samtidigt krav på redovisning och uppföljning av

verksamhetens resultat.

Även om statlig verksamhet normalt skall bedrivas i myndighetsform

kan det ibland vara motiverat att låta en statlig uppgift utföras i en

privaträttslig verksamhetsform. Detta kan vara aktuellt när staten och en

annan part, t.ex. från näringslivet, engagerar sig i anslagsberoende

verksamhet och gemensamt bidrar till finansieringen. I sådana fall skall

aktiebolag eller ideell förening användas (prop. 1995/96, bet.

1995/96:LU7, rskr. 1996/97:79). Statskontoret har på regeringens upp-

drag utarbetat en vägledning, som behandlar styrning av anslags-

finansierad verksamhet som staten driver gemensamt med annan part i

aktiebolag eller ideell förening samt riktlinjer för bildande av sådana

bolag och föreningar. Vägledningen vänder sig främst till chefer och

handläggare inom Regeringskansliet.

Konkurrensutsatt verksamhet bör inte bedrivas i myndighetsform, om

det inte finns särskilda skäl. För konkurrensutsatt verksamhet bör bolags-

formen övervägas. Om konkurrensen bedöms som otillräcklig eller om

behovet av offentlig insyn och kontroll är särskilt stort, är myn-

dighetsformen lämpligast. Bedriver myndigheten affärsverksamhet, bör

affärsverksamheten särskiljas. Detta kan ske genom en tydlig or-

ganisatorisk uppdelning inom myndigheten. Om affärsverksamheten

dessutom är konkurrensutsatt, bör den normalt brytas ut ur myndigheten

och bolagiseras. Därmed görs rollerna tydliga och riskerna för bl.a.

snedvridning av konkurrensen minskar. Mot bakgrund av de omfattande

bolagiseringar som gjorts under 1990-talet har förutsättningarna för och

behovet av ytterligare bolagiseringar minskat starkt inom staten.

Förbud för myndigheter att bilda bolag m.m.

Förvaltningspolitiska kommissionen anser att förvaltningsmyn-

digheternas möjligheter att ingå avtal och delta i förenings- och

bolagsbildningar bör klarläggas. Från och med den 1 januari 1998 inne-

håller kapitalförsörjningsförordningen (1996:1188) en bestämmelse som

innebär att det är uttryckligen förbjudet för myndigheter (inkl. affärs-

verk) att bilda bolag, stiftelser, föreningar eller liknande rättssubjekt eller

förvärva aktier eller andelar eller göra kapitaltillskott i sådana rättsubjekt.

Regeringen kan besluta om undantag från regeln. Denna möjlighet skall

dock användas mycket restriktivt och bara när det finns tungt vägande

skäl. Regeringen skall ha riksdagens bemyndigande att driva verk-

samheten i fråga i privaträttslig form. Inom Regeringskansliet kommer

riktlinjer att tas fram för beredning av regeringsbeslut om undantag från

förbudet mot verksamhet i privaträttsliga former under förvaltnings-

myndigheterna.

Fortsatt renodling och omstrukturering av statlig verksamhet

Renodlingen av den statliga verksamheten bör fortsätta. Renodlingen

innebär att en avgränsning av statens uppgifter eftersträvas. Syftet är

också att uppnå en större tydlighet i ansvarsfördelningen mellan myn-

digheter och mellan staten och andra rättssubjekt etc. Regeringens in-

riktning är att värna om kärnverksamheterna i det fortsatta arbetet med

att renodla den statliga verksamheten. Fortsatta effektivitetssträvanden

kommer i första hand att handla om att det statliga åtagandet måste

prövas med stor omsorg. De uppgifter som är artfrämmande för staten

bör avvecklas eller överlåtas till annan huvudman.

Renodlingen kommer att fullföljas genom en fortsatt aktiv strukturell

verksamhetsanpassning. Genom renodling främjas de förvaltnings-

politiska värdena, demokrati, rättssäkerhet och effektivitet. Struktur-

förändringar är en integrerad del av utvecklingen av statsförvaltningen.

Syftet är att öka effektiviteten och verksamhetens ändamålsenlighet i

förhållande till de mål som har fastlagts av riksdagen och regeringen. Det

finns fortfarande stora effektivitetsproblem som beror på att myndigheter

inte är ändamålsenligt organiserade, att myndigheter har överlappande

uppgifter etc.

Omstruktureringar ställer krav på analyskapacitet och organisations-

kunnande. Regeringen lägger därför stor vikt vid förmågan att värdera

strukturförändringar. Med bl.a. detta syfte genomförs för närvarande ett

omfattande förändringsarbete i den nya myndigheten Regeringskansliet.

Genom en serie åtgärder utvecklas regeringskansliets förmåga att styra

och leda en statsförvaltning med kvalitet och kompetens in i 2000-talet.

Beslutsunderlagen inför strukturförändringar måste präglas av hög

kvalitet, inte minst vad gäller beslut om statsförvaltningens regionala

organisation. Regeringen kommer också att lägga stor vikt vid att

uppföljningar och utvärderingar av strukturförändringar görs i större

omfattning än för närvarande. När ett beslut om en strukturförändring

fattas bör också ställning tas till hur och när uppföljningen skall

genomföras. Statskontoret är för närvarande föremål för översyn.

Utgångspunkten för denna översyn är bl.a. att Statskontoret skall kunna

tillgodose regeringens och Regeringskansliets behov av utvärderingar.

Anbudsupphandling skall prövas fortlöpande

Regeringen har tidigare lyft fram anbudsupphandling som ett av medlen

att öka effektiviteten i myndigheterna (prop. 1996/97:1, bil. 1 och prop.

1997/98:1, bil.1). Många tjänster i de statliga myndigheterna, som i dag

utförs i egen regi, kan enligt regeringens bedömning effektiviseras

betydligt om de upphandlas i konkurrens. Möjligheterna att anbuds-

upphandla olika typer av tjänster, t.ex. IT-tjänster, skall därför

fortlöpande prövas. Kraven på god kvalitet får emellertid inte eftersättas.

Uppgifter, som ingår i statens kärnverksamheter, skall inte upphandlas.

Riktlinjer har utarbetats för Regeringskansliets dialog med myn-

digheterna om anbudsupphandling. Utbildning i upphandlingsfrågor

kommer att genomföras för Regeringskansliets anställda. Regeringen av-

ser att inom några år följa upp och utvärdera vilka effekter användningen

av anbudsupphandling har fått.

I syfte att bl.a. säkerställa en god kompetensförsörjning och öka

kostnadskontrollen finns det skäl för myndigheterna att i ökad omfattning

pröva möjligheterna att lägga ut hela eller delar av IT -verksamheten på

utomstående leverantörer och/eller samverka med såväl myndigheter som

privata företag.

Ökad samverkan är nödvändig

Förvaltningspolitiska kommissionen pekar bl.a. på den statliga för-

valtningens fragmentering som en särskilt problematisk företeelse.

Fragmentering kan, enligt kommissionen, definieras som brist på sam-

manhang mellan olika verksamhetsgrenar, tendens till splittring, samt

oförmåga att se till helheten och övergripande mål. Kommissionen menar

att bl.a. renodlingen kan ha bidragit till denna fragmentering.

Regeringen vill betona renodlingens fördelar. Under de senaste åren

har renodlingen medfört att styrproblemen har minskat och att

effektiviteten har ökat i statsförvaltningen. Den allt tydligare

distinktionen mellan rättskipning, förvaltningsmyndigheternas myn-

dighetsutövning och affärsverksamhet har bidragit till denna positiva

utveckling. De skarpa gränserna mellan olika sektorsföreträdare på olika

nivåer inom statsförvaltningen är däremot ett problem.

Även ur medborgarperspektivet kan myndigheternas organisering

uppfattas som ett problem. Mycket av människors irritation över för-

valtningen beror på att de utifrån sina perspektiv inte upplever att

myndigheters gränsdragningar och specialiseringar är relevanta för deras

situation. Förvaltningen kan då uppfattas som byråkratisk och otill-

gänglig.

Regeringen delar kommissionens uppfattning att behovet av sam-

verkan inte i första hand bör tillgodoses genom organisationsför-

ändringar. Istället bör samverkan i olika former utvecklas. Tillfälliga

organ för avgränsade uppgifter eller informella nätverk kan väljas.

IT underlättar möjligheterna till samverkan

Informationsteknikens möjligheter bör tas till vara när det gäller

samverkan. Elektroniska infrastrukturer för information, s.k. IT-nät, bör

användas för att tillfälligt eller permanent, knyta ihop organisationer,

arbetsställen eller enskilda anställda i syfte att tillsammans utföra olika

uppgifter. Detta kan ske både formellt och informellt.

Från effektivitetssynpunkt innebär det att myndigheter lättare och

snabbare kan samarbeta i t.ex. bidragsärenden, naturligtvis med be-

aktande av integritets- och säkerhetskrav. Vid katastrofer kan t.ex.

Räddningsverket få tillgång till särskild expertis som inte finns på platsen

och kommunikation kan ske med ljud, text och bild.

Från servicesynpunkt innebär det att användningen av IT-nät, t.ex.

Internet, underlättar medborgares och företags kontakter med den

offentliga förvaltningen. Genom IT:s möjligheter kan olika samhälls-

tjänster göras lätt tillgängliga för allmänheten. Det kan röra sig om att

söka offentlig information, att kunna lämna begärda uppgifter eller att

aktualisera ärenden, t.ex. om tillstånd och bidrag.

Från sysselsättningssynpunkt kan IT-näten innebära att arbetstillfällen

kan räddas, t.ex. i glesbygd, genom att den geografiska lokaliseringens

betydelse minskar.

Inom ramen för Toppledarforums arbete pågår ett samarbete mellan

stat, kommun och landsting i syfte att skapa de tekniker och admini-

strativa förutsättningar som krävs för att arbeta i IT-nätverk i fasta eller

lösa organisationer och över stora avstånd.

Den statliga länsförvaltningens struktur och uppgifter ses över

Förvaltningspolitiska kommissionen tar upp problemen med den re-

gionala indelningen av statlig verksamhet. Allt fler myndigheters re-

gionala verksamhetsområden har efter hand blivit större än länen. Kom-

missionen menar att detta försvårar samverkan både inom statsför-

valtningen och mellan denna och landsting och kommuner.

De flesta statliga myndigheter har övergett länen som indelnings-

grund. Länsstyrelsernas instruktionsfästa samordningsuppgift blir där-

med svår att genomföra. Regeringen anser att en återgång till en länsvis

indelning inte är möjlig. Regeringen har tillkallat en parlamentarisk

kommitté med uppgift att dels följa upp och utvärdera den försöks-

verksamhet med ändrad regional ansvarsfördelning mellan stat och

kommun som riksdagen har beslutat om, dels utforma vissa förslag om

den framtida regionala organisationen. Kommittén bör bl.a. överväga den

statliga länsförvaltningens struktur och uppgifter. Behovet av sam-

ordning och samverkan inom den statliga sektorn ökar, inte minst vad

gäller initiativ och helhetssyn i agerandet. I kommitténs uppdrag ingår

därför att särskilt uppmärksamma de problem som följer av att det inom

förvaltningen finns ett stort antal olika regionala indelningar. Kommittén

bör vidare överväga hur samverkan mellan länsstyrelsen och andra

statliga myndigheter bör utvecklas. Senast den 1 oktober 2000 skall

kommittén redovisa sina överväganden. I den del av uppdraget som avser

generella överväganden om den statliga länsförvaltningens struktur och

uppgifter skall en delredovisning ske den 1 oktober 1998.

En strategi för statlig tjänsteexport behövs

Den statliga tjänsteexporten, som utförs av statliga myndigheter, är blyg-

sam. Budgetåret 1995/96 bedrev 41 myndigheter tjänsteexport. De totala

intäkterna på årsbasis var ca 360 mkr.

Statens intressen som helhet tas för närvarande inte tillvara på ett

tillfredsställande sätt när det gäller tjänsteexport. Omfattningen och

resultatet av den hittillsvarande statliga tjänsteexporten, inkl. för-

valtningsbiståndet, bör utvärderas och en strategi behöver utvecklas.

Sveriges inträde i EU har öppnat möjligheter för medverkan i EU:s olika

biståndsprogram. Det behövs bl.a. också åtgärder, som underlättar och

stimulerar statliga myndigheter att exportera sitt kunnande och sina

tjänster. Mot denna bakgrund avser regeringen att tillkalla en särskild

utredare för att utreda frågan om statlig tjänsteexport.

7.1.2 Renodlad användning av nämndmyndigheter

Regeringens bedömning: Nämndmyndighetsformen bör användas i

begränsad omfattning. Antalet nämndmyndigheter bör därför minska.

När så är möjligt bör särskilda beslutsfunktioner inom vanliga för-

valtningsmyndigheter användas i stället för nämndmyndighetsformen.

Tydligare former för styrning, finansiering och kanslistöd behöver

skapas.

Statskontorets förslag: Statskontoret föreslår bl.a. att nämndmyn-

digheterna bör undantas helt eller delvis från reglerna för års-

redovisningar. I stället bör årliga verksamhetsberättelser lämnas.

När det gäller stödbehovet menar Statskontoret att detta för vissa

nämndmyndigheter bör tillgodoses på annat sätt än i dag, antingen

genom kategorivis samverkan kring gemensamma kanslier, eller genom

tillskapandet av en helt ny stödmyndighet, gemensam för nämnder och

offentliga kommittéer.

Statskontoret menar att det i framtiden finns skäl att vara restriktiv

med nämndmyndighetsformen och även att ompröva vissa av de nämnd-

myndigheter som finns idag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i stor utsträckning valt att

kommentera utredningens överväganden i relation till de egna för-

hållandena. I den mån det gått att utläsa en mer generell syn i svaren

förefaller det bl.a. finnas ett stöd för att regeringen genomför en

omprövning av nämndmyndigheterna och även i vissa fall överväger

möjligheterna att skapa särskilda beslutsfunktioner inom förvaltnings-

myndigheter. Förslaget om en ny stödmyndighet vinner inte bifall bland

remissinstanserna

Skälen för regeringens bedömning: Nämndmyndigheter är en

kategori myndigheter som främst kännetecknas av ett begränsat och

avgränsat ansvarsområde, organisationens ringa storlek samt framför allt

av behovet av en kollektiv beslutsform. Organisationsformen är ända-

målsenlig för vissa verksamheter. Regeringen anser dock att nämnd-

myndighetsformen bör användas sparsamt och att en förutsättning bör

vara att ett kollektivt beslutsfattande är nödvändigt för den aktuella

verksamheten. Även i de fall där ett kollektivt beslutsorgan bedöms som

nödvändigt är det dock inte självklart att verksamheten måste organiseras

i en egen nämndmyndighet. Det bör först prövas om inte en vanlig

förvaltningsmyndighet kan hantera uppgiften, eventuellt i kombination

med att myndigheten för den aktuella uppgiften endast är beslutför i

särskild sammansättning. Med andra ord finns det ytterligare en aspekt

som bör karaktärisera nämndmyndighetsformen, nämligen att den

aktuella uppgiften är olämplig att hantera inom en organisation som även

har ansvar för andra uppgifter.

Frågan om en mer renodlad användning av nämndmyndighetsformen

har således två aspekter. För det första gäller det att varje gång skapandet

av en ny nämndmyndighet övervägs noga pröva om det inte finns andra

alternativ att välja, t.ex. att ge ansvaret för uppgiften till en befintlig

myndighet. Den andra aspekten gäller redan existerande nämndmyn-

digheter. Här är frågan hur en omprövning i syfte att renodla an-

vändningen av nämndmyndighetsformen genomförs på ett lämpligt sätt.

Regeringen anser inte att en samlad översyn av alla ca 150 nämnd-

myndigheter är realistisk att genomföra. I stället kommer berörda nämnd-

myndigheter att prövas i mindre grupper eller enskilt vid lämpliga

tillfällen, t.ex. när olika verksamheter utreds eller utvärderas.

För vissa uppgifter kommer nämndmyndigheten även framdeles att

framstå som den mest lämpade organisationsformen. För dessa myn-

digheter gäller att styrning, stöd, organisation och finansiering skall

ordnas så att de kan utföra sina uppdrag effektivt och med gott resultat. I

detta avseende kan förutsättningarna för nämndmyndigheterna förstås

jämställas även med andra typer av småmyndigheter.

Varje myndighet har i viss mån unika förhållanden att verka under. Att

skapa strikt enhetliga former för myndigheterna är därför varken effektivt

eller önskvärt. Däremot finns det skäl att slå fast vissa grundläggande

principer som bör kunna gälla för åtminstone en majoritet av nämnd-

myndigheterna. När det gäller de ovan nämnda förutsättningarna för

finansiering, organisering och kanslistöd anser regeringen det olämpligt

med alltför många olika modeller. Därför bör nämndmyndigheter

antingen ges en mycket självständig roll eller göras hårt uppknutna till en

värdmyndighet. Blandlösningar skapar alltför otydliga förutsättningar för

att bedriva en effektiv verksamhet. Det förra alternativet bör bl.a.

innebära eget ramanslag och självständigt ansvar för personal och

administrativt stöd. Det senare att en värdmyndighet tar fullständigt

ansvar för nämnden vad gäller såväl finansiering som handläggande

personal och administrativt stöd. I detta fall blir det i stor utsträckning

värdmyndigheten som får ta ansvaret för att nämnden uppnår ett tillfreds-

ställande resultat.

Regeringen anser inte att det är nödvändigt att undanta nämnd-

myndigheterna från reglerna för årsredovisningar. Däremot bör, i syfte

att öka verksamhetsanpassningen av resultatstyrningen, behovet av

information noga övervägas vid utformningen av styrsignaler gentemot

nämnd- och värdmyndigheter.

Regeringen bedömer inte att det finns behov av någon särskild

stödorganisation för nämndmyndigheter. När det gäller nämndmyn-

digheter som disponerar egna resurser har Kammarkollegiet ansvaret att

erbjuda mindre myndigheter administrativt stöd. Denna verksamhet kan

vid behov utökas till lämplig omfattning. Nämndmyndigheter som är

direkt kopplade till en värdmyndighet skall få hela sitt stödbehov täckt av

denna. I samband med omprövningar av befintliga nämndmyndigheter

eller när nya nämnder skapas anser regeringen att det är fördelaktigt om

värdmyndighetsskapet kan koncentreras till färre myndigheter bl.a. för att

möjliggöra bättre förutsättningar till kompetensuppbyggnad och resurs-

planering.

7.1.3 Effektivare statlig inköpssamordning

Regeringens bedömning: Den statliga inköpssamordningen bör

stärkas. De fördelar som ramavtal, storkundsavtal m.m. erbjuder vid

ett samlat agerande inom statsförvaltningen bör tas till vara. Kravet på

en effektivare statlig upphandling genom samverkan bör slås fast i en

förordning. Kammarkollegiet bör ges uppgiften att centralt samordna

den statliga upphandlingen.

Utredningens förslag: Utredningens om en effektivare statlig inköps-

samordnings förslag överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Det finns ett stort stöd hos de flesta remiss-

instanserna för en utvecklad statlig inköpssamordning. En majoritet av

remissinstanserna anser också att det behövs en central samordnings-

funktion samt att denna bör skötas av en myndighet som står fri från

ansvaret som funktionsansvarig myndighet.

Skälen för regeringens bedömning: Uppgiften att samordna den

statliga upphandlingen låg tidigare hos Riksrevisionsverket (RRV). I

anslutning till att Nämnden för offentlig upphandling (NOU) inrättades

1993 upphörde RRV:s ansvar för den statliga upphandlingen. NOU, som

har tillsynsansvar för den offentliga upphandlingen, var olämplig att ta

över samordningsansvaret och uppgiften övergick heller inte till någon

annan myndighet. RRV har därför i viss utsträckning fortsatt att utöva sin

samordningsroll, dock med mycket små resursinsatser.

Samordnade inköp genom ramavtal sker endast vid en bråkdel av den

samlade statliga upphandlingen. Enligt utredningen skulle redan en blyg-

sam höjning av andelen inköp via ramavtal innebära väsentliga

besparingar för staten i relation till kostnaderna för inrättandet av en

central samordningsfunktion. Regeringen bedömer att det finns en

potential för väsentliga besparingar genom en ökad samordning av de

statliga myndigheternas inköp.

Regeringen anser därför att en myndighet återigen bör få uppgiften att

samordna den statliga upphandlingen. Denna uppgift samt kravet att de

statliga myndigheternas upphandling skall effektiviseras genom sam-

ordning läggs fast i en förordning. En viktig uppgift för den sam-

ordningsansvariga myndigheten blir att fördela rättigheterna till s.k.

funktionsansvariga myndigheter att för statens räkning träffa ramavtal

inom relevanta produkt- och tjänsteområden. Dessa ramavtal skall där-

efter kunna utnyttjas av övriga statliga myndigheter. Det är dock viktigt

att konkurrensaspekterna beaktas vid de ofta stora upphandlingar det här

rör sig om.

Vidare skall samordningsfunktionen följa upp ramavtalens omfattning,

ändamålsenlighet och användning. Resultatet av arbetet inom Dele-

gationen (dir. 1998:8) för ekologiskt hållbar upphandling bör beaktas.

Myndigheternas användning av befintliga ramavtal bör bygga på fri-

villighet. För att skapa en så effektiv och ändamålsenlig statlig inköps-

samordning som möjligt är det dock viktigt att det sker en uppföljning av

utnyttjandet av befintliga ramavtal.

När det gäller vilken myndighet som bör ges samordningsansvaret

anser regeringen att det är viktigt att denna myndighet inte själv har

rollen som funktionsansvarig myndighet, bl.a. för att undvika eventuell

misstro när det gäller centralfunktionens opartiskhet. En annan viktig

faktor är att denna myndighet har en bred kontaktyta gentemot för-

valtningen. Regeringens bedömning är att den myndighet som bäst

lämpar sig att ta ansvaret för samordningen är Kammarkollegiet. Det är

dock viktigt att upphandlande myndigheter, såväl funktionsansvariga

som användare av ramavtalen, är delaktiga i samordningsverksamheten.

Regeringen avser därför att se till att det knyts ett råd med representanter

för de upphandlande myndigheterna till Kammarkollegiet.

Regeringen anser vidare att det finns anledning att så fort som möjligt

etablera en fungerande statlig inköpssamordning, varför nödvändiga

beslut för att ge Kammarkollegiet samordningsuppdraget kommer att

fattas redan under våren 1998.

7.2 Resultatstyrningen utvecklas

Regeringens bedömning: Resultatstyrningen utvecklas och bör även

i fortsättningen vara ett av regeringens främsta redskap för att få en

effektiv förvaltning som arbetar i enlighet med de politiska målen och

prioriteringarna. Centrala punkter i utvecklingen är fortsatt verk-

samhetsanpassning, starkare politiskt engagemang i styrningen, fokus

på Regeringskansliets arbetsformer och förbättrad resultatinformation

till riksdagen.

Förvaltningspolitiska kommissionen:Kommissionen anser att resultat-

styrningen fortfarande uppvisar vissa brister och att den inte utvecklats

på det sätt som förutsågs från början. Bland de problem som

kommissionen pekar på kan nämnas bristen på helhetssyn, verksamhets-

anpassning och politiskt engagemang samt tendenser till ny detalj-

styrning av myndigheterna orsakad av en strävan att åstadkomma pre-

ciserade och mätbara mål. Kommissionen anser att regeringen bör ta

initiativ till en grundläggande översyn av resultatstyrningen.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i kom-

missionens bedömningar. Riksrevisionsverket anser att kunskapen be-

höver öka om vad som uppnåtts under de senaste tio årens reformverk-

samhet men förordar en mer måttfull ansats än kommissionen. Riks-

skatteverket anser att modellen med resultatstyrning är bra och att

motiven för en översyn bör preciseras innan en sådan beslutas. Kommers-

kollegium anser att en eventuell utvärdering av resultatstyrningen inte bör

ha till uppgift att ompröva utan snarare att utveckla den nuvarande

resultatstyrningsmodellen.

Skälen för regeringens bedömning:

Att styra med hjälp av mål och resultat

Resultatstyrningen bygger på en fördelning av ansvar och roller mellan

riksdag, regering och myndigheter. Riksdagen beslutar om vilka effekter

i samhället som skall uppnås med statliga insatser och fattar därefter

beslut om verksamheten med utgångspunkt bl.a. i hur dessa effektmål

uppnåtts. Regeringen skall besluta om verksamhetsnära mål, begära in

den information som behövs för att bedöma om målen uppnåtts, bedöma

resultatet och vidta relevanta åtgärder utifrån detta samt redovisa för

riksdagen i vilken utsträckning de av riksdagen beslutade målen uppnåtts.

Av 44 § lagen (1996:1059) om statsbudgeten framgår att regeringen är

redovisningsskyldig inför riksdagen för den verksamhet som bedrivs av

staten. Myndigheterna skall bidra till att målen uppnås och har stor frihet

att välja hur detta skall gå till. Myndigheterna skall även förse regeringen

med relevant resultatinformation.

Resultatstyrning syftar till delegering och mindre detaljstyrning av

förvaltningen. Samtidigt skall resultatstyrningen ge riksdag och regering

information om resultatet av statliga insatser; information som behövs för

att styra verksamhetens omfattning, inriktning och effektivitet. Styr-

formen är väl lämpad för den svenska förvaltningsmodellen och för att

uppfylla kraven på effektivitet i statens verksamhet.

Resultatstyrningen bör utvecklas genom riktade åtgärder

Resultatstyrning är en styrform som ökat kraftigt i betydelse under

nittiotalet och den är i dag ett av regeringens viktigaste redskap för att

kunna skapa en effektiv förvaltning som arbetar i enlighet med

riksdagens och regeringens mål och politiska prioriteringar. Regeringen

anser att resultatstyrningen som den fungerar i dag har vissa brister som

framgår av kommissionens rapport. För att förbättra resultatstyrningen

har regeringen vidtagit vissa åtgärder och ytterligare åtgärder planeras.

Kommissionen anser att regeringen bör ta initiativ till en grund-

läggande översyn av resultatstyrningen. Regeringen anser inte att en

grundläggande översyn är det bästa sättet att utveckla resultatstyrningen.

En sådan översyn skulle riskera att motverka den utveckling och det

arbete som redan pågår och som planeras. Det är enligt regeringens

uppfattning bättre att vidta riktade åtgärder inom de områden där brister

finns.

Regeringskansliets roll i resultatstyrningsprocessen

För att komma till rätta med de brister som uppmärksammats finns det

behov av att utveckla samtliga aktörers insatser inom resultatstyrningen.

En angelägen uppgift är att utveckla Regeringskansliets arbetsformer

vad gäller verksamhetsstyrning. En konkret åtgärd är att inom Regerings-

kansliet utarbeta en strategi för att tillgodose riksdagens och regeringens

behov av resultatinformation. En sådan strategi skall främst ange vilken

information olika aktörer skall ta fram och vid vilka tidpunkter, vilka

som ansvarar för att analysera och bedöma resultatinformationen och

vilka åtgärder som olika resultat kan motivera. I syfte att förbättra

regeringens löpande uppföljning av verksamheten har ett arbete inletts

för att få fram en bättre strukturerad och mer tillgänglig information.

För att tillgodose det informationsbehov som regering och riksdag har

måste Regeringskansliet bli bättre på att analysera verksamheten utifrån

ett övergripande perspektiv. Detta för att t.ex. kunna få en bättre

uppfattning om vilka områden som bör prioriteras eller hur effekterna av

en myndighets verksamhet påverkar andra skeenden. Det är i detta

sammanhang viktigt att utvärderingar i ökad utsträckning genomförs av

andra än de direkt berörda myndigheterna.

Öka det politiska intresset för resultatstyrning

I likhet med kommissionen anser regeringen att det är angeläget med ett

ökat intresse och engagemanget från politikerna kring frågor om mål och

resultat. För att uppnå detta kommer dialogen på tjänstemannanivå

mellan respektive utskott och departement att vidareutvecklas i syfte att

få bättre kunskap om bl.a. riksdagens behov av resultatinformation. En

annan åtgärd är att utveckla de mål- och resultatdialoger som genomförts

mellan departementsledningar och myndighetschefer. På så sätt blir dessa

en mer integrerad del av styrningsprocessen.

För att öka fokus på det politiskt intressanta valde regeringen att i

budgetpropositionen för 1998 inte längre föreslå övergripande mål för

respektive myndighet. Istället föreslog regeringen mål på utgifts-

områdesnivå avseende de effekter som de statliga insatserna syftar till

och angav dessutom vilka politiska prioriteringar som gäller för år 1998.

Regeringen kommer i budgetpropositionen för 1999 att bedöma om dessa

effektmål uppnåtts.

En verksamhetsanpassad styrning

Resultatstyrning är ett av flera redskap för att styra statlig verksamhet.

Exempel på andra sätt att styra är finansiell styrning, regelstyrning,

organisationsstyrning och styrning genom information eller chefs-

utnämningar.

En effektiv styrning av förvaltningen handlar bl.a. om att kunna

anpassa valet av styrverktyg till den verksamhet som skall styras. Om

någon annan styrform är särskilt lämpad för en verksamhet kan det

självklart vara så att behovet att styra med mål och resultat är mindre.

Detta kan uttryckas som att styrningen skall verksamhetsanpassas. På

samma sätt måste tillämpningen av resultatstyrningen verksamhets-

anpassas. Hur detaljerade och konkreta mål som bör anges och vilken typ

av resultatinformation som myndigheterna bör avkrävas beror på vilken

typ av verksamhet man vill styra. I vissa avseenden bör resultat-

styrningen kunna förenklas. Myndigheterna skall åsättas realistiska mål

och redovisningen skall anpassas till Regeringskansliets möjligheter att

dra nytta av informationen. En förändring som vidtagits i syfte att åstad-

komma en bättre verksamhetsanpassning är att de generella kraven på

myndigheternas resultatredovisningar tagits bort och att regeringen i

varje regleringsbrev anger vilken resultatinformation som skall

rapporteras för att möjliggöra en bedömning av verksamhetens resultatet.

Vad leder insatserna till?

Ovan beskrivna åtgärder i syfte att förbättra resultatstyrningen kommer

enligt regeringen att bidra till att resultatinformationen till regering och

riksdag förbättras vilket i sin tur leder till att de politiska nivåernas

intresse för resultatstyrningen ökar. Vidare kommer helhetssynen att

förbättras och den tendens som funnits att myndigheter åläggs för många

och detaljerade mål motverkas. Styrningen blir dessutom bättre anpassad

till de olika förutsättningar som gäller för olika verksamheter och

myndigheternas incitament till samarbete ökar.

7.3 En tydlig och effektiv statlig tillsyn

Regeringens bedömning: Den statliga tillsynen av myndigheter,

kommuner och företag bör ses över i syfte att få till stånd en mer

ändamålsenlig statlig tillsyn. Den statliga tillsynen bör ges en

tydligare innebörd. Regeringen avser att återkomma till riksdagen

med en samlad redovisning av den statliga tillsynsverksamheten.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker

förslaget om en översyn av den statliga tillsynen.

Skälen för regeringens förslag: Vikten av en väl fungerande statlig

tillsyn har konstaterats på flera håll de senaste åren. Förutom kom-

missionen har bl.a. RRV riktat kritik mot tillsynsverksamheten vid flera

av dess granskningar. I Riksdagens revisorers förslag angående tillsynens

innebörd och tillämpning (1994/95:RR9) samt i konstitutionsutskottet

betänkande (1994/95:KU27) betonas den statliga tillsynens betydelse för

efterlevnaden av lagar och föreskrifter. Utskottet anser att regeringen

bl.a. bör uppmärksamma behovet av tydliga förutsättningar för tillsynen,

förbättra uppföljningen av tillsynsverksamheten samt att förut-

sättningarna för tillsyn beaktas vid omorganisationer eller ändrade an-

svarsförhållanden inom verksamhetsområden.

Kommissionen baserar i huvudsak sina förslag på en utredning som

RRV genomfört. Kommissionen betonar att definitionen av tillsyn som

begrepp är oklar och tillämpas olika. Detta har lett till att tillämpningen

försvårats. Tillsynen är ofta svag och sanktionsmöjligheterna otydliga.

Ansvaret framgår inte tydligt av myndigheternas instruktioner. Att be-

greppet behöver förtydligas skall dock inte uppfattas som att all tillsyn

skall utformas enhetligt, verksamhetsanpassning är nödvändig.

Regeringen delar de synpunkter som i olika sammanhang framkommit

angående vikten av en ändamålsenligt utformad tillsyn. Regeringen har

också vidtagit åtgärder för att komma till rätta med vissa av de problem

som framhållits.

Tillsynen över kommunerna är ett sådant exempel. En stor del av den

statliga tillsynen över de kommunala verksamheterna utövas av Skol-

verket och Socialstyrelsen. Regeringen har på olika sätt betonat vikten av

en väl fungerande tillsynsverksamhet hos dessa myndigheter.

I regeringens utvecklingsplan för förskola, skola och vuxenutbildning

(skr. 1996/97:112) framhåller regeringen vikten av en välutvecklad

kvalitetssäkring och tillsyn. Skolverket har även sedan den 1 januari

1998 getts det samlade tillsynsansvaret för förskola och skola. Tillsynen

på skolområdet har förstärkts och Skolverket skall på regeringens

uppdrag överväga behovet av eventuella sanktioner.

I propositionen om ändring i socialtjänstlagen (prop. 1996/97:124)

framhåller regeringen behovet av en effektivare och mer slagkraftig

tillsyn över socialtjänsten. Socialtjänstutredningen (dir. 1997:109) har

därför fått i uppdrag att lämna förslag till en effektivare tillsyn över

socialtjänsten samt en mer ändamålsenlig gränsdragning mellan Social-

styrelsens nationella och länsstyrelsernas regionala tillsynsansvar. Ut-

redningen skall även analysera hur en bättre samordning av tillsynen över

socialtjänsten och hälso- och sjukvården skall kunna åstadkommas.

Regeringen har därutöver tillsatt en utredning (dir. 1997:81) som skall

föreslå åtgärder som syftar till effektivare tillsyn över kommunernas

verksamhet, löpande omprövning, förenkling av regler m.m.

Regeringen anser att en generell översyn av den statliga tillsynen bör

genomföras i enlighet med Förvaltningspolitiska kommissionens förslag.

En sådan översyn bör i första hand fokusera på ett antal övergripande och

generella frågor, t.ex. definitionen av begreppet tillsyn i förhållande till

andra snarlika verksamheter som utvärdering, uppföljning, kontroll,

information etc, hur tillsynsuppgifter bör regleras, hur regeringens och

riksdagens behov av uppföljning av tillsynen bör utformas. Den ovan

nämnda utredningen av statens tillsyn över kommunerna kommer att vara

ett betydelsefullt kunskapsunderlag för denna översyn. Översynen bör

göra det möjligt att lägga fast vissa riktlinjer för den statliga tillsynen. I

detta sammanhang bör också möjligheterna till verkningsfulla sanktioner

övervägas.

7.4 Verksamhetsanpassad myndighetsledning

Regeringens förslag:

Förvaltningsmyndigheter, även regionala myndigheter under en cent-

ral chefsmyndighet, skall antingen ledas av en myndighetschef ensam

(s.k. enrådighetsverk), eller av en myndighetschef som biträds av en

lekmannastyrelse med begränsade beslutsbefogenheter eller av en

styrelse med fullt ansvar.

Regeringen skall för varje myndighet välja den ledningsform som

bäst gagnar verksamheten och de uppställda målen.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, som närmare

kommenterat kommissionens förslag om ledningsorganisation, är tvek-

samma till förslaget att nuvarande modell med lekmannastyrelser med

delat ansvar generellt skall avskaffas och ersättas av enrådighetsverk

eller av styrelser med fullt ansvar. De förordar i stället en mer flexibel

lösning.

Skälen för regeringens förslag: Frågan om myndigheternas lednings-

former har sedan mitten av 1980-talet behandlats av tre större utred-

ningar: Verksledningskommittén (SOU 1985:40), Kommittén om förvalt-

ningsmyndigheternas ledningsformer (SOU 1993:58) och slutligen

Förvaltningspolitiska kommissionen (SOU 1997:57). Samtliga utred-

ningar har i stort gjort likartade bedömningar och kommit till samma

slutsats, nämligen att ansvarsbilden bör vara tydlig och att lednings-

formerna enrådighetsverk eller styrelse med fullt ansvar därför bör över-

vägas.

Riksdagen har vid olika tillfällen behandlat regeringens propositioner

om myndigheternas ledningsformer (prop. 1986/87:99, bet. 1986/87:

KU29, rskr. 1986/87:226, prop. 1993/94:185, bet. 1993/94:KU42, rskr.

1993/94:381 och prop. 1994/95:150 bil. 7, bet. 1995/96:KU1, rskr.

1995/96:32). Vid det senaste tillfället år 1995 beslöt riksdagen bl.a. att

den tidigare gällande huvudregeln att statliga myndigheter normalt skall

ha en lekmannastyrelse vid sidan av myndighetschefen skulle återinföras.

Samtidigt ansåg riksdagen att det var lämpligt att Förvaltningspolitiska

kommissionen även behandlade frågan om förvaltningsmyndigheternas

ledningsformer och utgick från att regeringen därefter återkommer i

frågan.

Förvaltningspolitiska kommissionen anser att nuvarande lekmanna-

styrelser bör avskaffas. Den menar bl.a. att fördelningen av besluts-

befogenheterna mellan myndighetschef och styrelse gör att ansvaret blir

oklart och att styrelsen inte fungerar som ett ledningsorgan.

Regeringen anser, i likhet med flera remissinstanser, att frågan om led-

ningsformer bör tillämpas flexibelt och att den nuvarande huvudmodellen

med en lekmannastyrelse vid chefens sida inte generellt bör avskaffas.

Denna ledningsform, styrelse med begränsat ansvar, har sitt värde, inte

minst som forum för demokratisk insyn och medborgerligt inflytande.

Regeringen ser inget skäl att ändra denna ledningsform för myndigheter,

där den fungerar väl såväl ur verksamhetens som ur regeringens styr-

ningsperspektiv. Den kan även i fortsättningen vara att föredra i flera

sammanhang, bl.a. där bredd och mångfald är önskvärd i verksamheten

eller där samsyn och samordning med andra myndigheter är av särskild

vikt.

Vad gäller övriga ledningsformer anser regeringen att styrelse med fullt

ansvar för verksamheten även i fortsättningen bör övervägas främst för

myndigheter som arbetar under affärsverksliknande förhållanden eller

har en verksamhet som innebär stort finansiellt och självständigt ansvar.

Ett tiotal centrala förvaltningsmyndigheter har, förutom affärsverken, i

dag denna ledningsform. Utbildning för en rad sådana styrelser har ge-

nomförts under år 1997. En löpande utvärdering av hur denna led-

ningsform fungerar görs bl.a. inom ramen för mål- och resultatdialoger

med styrelseordförande och myndighetschef.

Det har ibland hävdats att styrelser med fullt ansvar egentligen inte har

fullt ansvar för verksamheten i likhet med t.ex. en bolagsstyrelse, efter-

som regeringen och inte styrelsen utser den som svarar för den

verkställande ledningen av myndigheten. En myndighet är dock något

helt annat än ett bolag. Det finns också väsentliga skillnader mellan hur

en statlig myndighet i demokratins och det allmännas tjänst och hur ett

företag inom näringslivet leds. Ett uttryck för detta är att regeringen

normalt utser myndighetschefer. Den ordningen bör gälla även för chefer

för myndigheter där styrelsen har fullt ansvar. I beredningsprocessen

inför en chefsutnämning bör dock självfallet ett samråd med styrelsen om

aktuella kandidater ingå.

Ledningsformen enrådighetsverk bör övervägas där det finns behov av

en mer direkt och tydlig styrning av myndigheten och där politiska beslut

måste genomföras utan fördröjning. Detta behov gör sig särskilt gällande

i de ökade krav på styrning och samordning som medlemskapet i EU

ställer på regeringen. Enrådighetsverk bör i regel ha ett rådgivande organ

med av regeringen tillsatta ledamöter. Ett sådant organ kan i princip fylla

samma syfte som dagens lekmannastyrelser vad gäller insyn och

medborgerligt inflytande.

Kommissionen berör även frågan huruvida intresseorganisationer, i

likhet med vad som gällde före år 1992, bör vara representerade i vissa

myndighetsstyrelser främst inom arbetsmarknadsområdet (jfr prop.

1991/92:123, bet. 1991/92:KU36, rskr. 1991/92:305). Den anser att det

vore fel att åter införa en sådan representation eftersom ansvarsbilden

blir oklar. Intresseorganisationerna bör i stället på ett tidigt stadium

komma till tals i myndigheternas arbete genom samrådsorgan, överlägg-

ningsgrupper eller liknande. Kommissionen anser detta vara av vikt inte

minst i EU-arbetet, där det är en fördel om intresseorganisationer står

bakom den ståndpunkt som Sverige intar. Regeringen är av dessa skäl för

närvarande inte beredd att återinföra intresserepresentation i statliga

styrelser. De samrådsformer som i dag används bör i stället vidare-

utvecklas och prövas ytterligare.

Sedan riksdagen år 1987 fattade sitt s.k. verksledningsbeslut (prop.

1986/87:99, bet. 1986/87:KU29, rskr. 1986/87:226) har de allmänna

villkoren för statliga myndigheter i hög grad förändrats, främst genom

övergång till mål- och resultatstyrning och införande av ramanslags-

systemet. Statsförvaltningen har också varit föremål för olika strukturella

och organisatoriska förändringar. Anpassning till växlande förutsätt-

ningar i ett snabbt föränderligt samhälle är något som man måste räkna

med även i framtiden. Vidare är det med hänsyn till medlemskapet i EU

av särskild vikt att förvaltningsmyndigheterna driver sin verksamhet helt

i linje med regeringens intentioner. Regeringen är i EU-samarbetet

mycket beroende av sina myndigheter. Styrning i form av kontakter och

dialoger med myndigheten måste ske på ett direkt, samordnat och

effektivt sätt, ofta med knappa tidsmarginaler.

Mot bakgrund av den utveckling som har skett anser regeringen att

den, för att kunna styra och utveckla den framtida statsförvaltningen mer

effektivt, bör ha större möjlighet att flexibelt tillämpa olika lednings-

former än vad som nu är fallet. Liksom tidigare (prop. 1994/95:150 bil.

7, s. 120) finner därför regeringen det angeläget att den vid val av

ledningsform bör kunna utgå från myndighetens verksamhet och mål

sådana som de är fastlagda av riksdagen och regeringen och därefter

välja den ledningsform som bäst bedöms gagna verksamheten och de

uppställda målen.

7.5 Kvalitet i chefsförsörjningen

Regeringens bedömning: Chefsförsörjningen är av vital betydelse

för statsförvaltningen och bör i ökad grad uppmärksammas på alla

nivåer inom förvaltningen.

Regeringens chefsutnämningar bör även i fortsättningen renodlas

till att i huvudsak avse myndighetschefer.

Stor omsorg bör ägnas åt en kvalificerad beredningsprocess inför

utnämningar och åt balans i rekryteringen.

Myndighetscheferna bör särskilt verka för ökad rörlighet bland sina

underlydande chefer.

Regeringens chefspolicy bör, i sina grunddrag, prägla chefsför-

sörjningen inom hela statsförvaltningen. Myndighetscheferna för-

väntas tillämpa regeringens policy på underlydande chefer.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag: Överensstämmer delvis

med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna instämmer i allmänhet i kom-

missionens bedömning att regeringens utnämningsmakt bör uppvärderas

som instrument för styrning, förändring och utveckling av förvaltningen.

De allra flesta ställer sig dock mycket tveksamma eller direkt avvisande

till förslaget att regeringen utnämningsmakt skall utvidgas till att förutom

myndighetschefer omfatta även deras ställföreträdare samt vissa över-

direktörer och avdelningschefer.

Skälen för regeringens bedömning: Svensk statsförvaltning har i hög

grad förändrats och utvecklats sedan mitten av 1980-talet. Delegering av

befogenheter och avreglering har gett myndigheterna betydande frihet

samtidigt som ökade krav ställs på dem i fråga om resultatuppfyllelse.

Ansvaret inför regeringen för myndighetens verksamhet vilar i de

flesta fall på myndighetschefen. De långtgående förändringarna i förvalt-

ningens sätt att fungera har medfört att ett kvalificerat och ansvarsfullt

ledarskap i statsförvaltningen har blivit viktigare än någonsin. Höga krav

ställs på myndighetschefernas förmåga att leda arbetet mot de mål som

riksdag och regering ställer upp. Chefernas ledarskapskompetens, ambi-

tioner och ansvarstagande avgör i hög utsträckning hur framgångsrik

regeringen blir i att genomföra sin politik. Regeringens utnämningsmakt

och chefspolitik är mot den bakgrunden instrument av särskild vikt.

Myndighetschefer bör rekryteras med stor omsorg. Tidigare erfarenhet av

chefsuppdrag bör t.ex. finnas hos den som utnämns till chef för en statlig

myndighet.

Regeringen anser, i likhet med de flesta remissinstanser, att dess ut-

nämningsansvar inte bör utvidgas. Det skulle innebära ett avsteg från den

styrform som under senare år har introducerats i statsförvaltningen och

bidragit till att utveckla och effektivisera den. Det skulle vidare rimma

dåligt med det till myndigheterna delegerade ansvaret för den inre

organisationen, om regeringen börjar utnämna vissa avdelningschefer. I

linje med riksdagens riktlinjer år 1994 (prop. 1993/94:185 s. 20ff. bet.

1993/94:KU42, rskr. 1993/94:381) bör därför regeringens utnämningar

även i fortsättningen renodlas till att gälla i huvudsak myndighetschefer.

Det är naturligt att dessa i sin tur ges förtroendet att själva utse sina

närmaste medarbetare. Detta utesluter inte att regeringen i vissa fall, t.ex.

på grund av verksamhetens omfattning eller särskilda betydelse, kan

välja att tillsätta en överdirektör som ingår i verksledningen och dess-

utom är generaldirektörens ställföreträdare. Regeringen anser för övrigt

att titeln överdirektör bör förbehållas dem som utses av regeringen.

Regeringen delar kommissionens uppfattning att det av regeringen

påbörjade arbetet med att utveckla rekryteringsförfarandet bör fortsätta.

Liksom tidigare svarar varje departement efter samråd med Statsråds-

beredningen och Finansdepartementet för arbetet med rekrytering av

myndighetschefer inom sitt eget område. För universitet och högskolor

sker rekrytering av rektorer enligt förslag från styrelsen. I dessa fall sker

således inget särskilt rekryteringsförfarande inom Regeringskansliet.

Regeringen har mot bakgrund av utnämningsmaktens ökade betydelse i

dagens statsförvaltning sett över sin chefspolicy och utvecklat riktlinjer

för beredningsprocessen inom Regeringskansliet. Särskild uppmärksam-

het skall ägnas åt att bredda rekryteringsbasen och få en bättre balans av

kompetens och erfarenheter i kollektivet av myndighetschefer. Arbetet

med att öka antalet kvinnliga myndighetschefer måste intensifieras

ytterligare. För närvarande är endast ca 23 % av myndighetscheferna

kvinnor, vilket visar att åtskilligt återstår att göra på detta område.

Ytterligare en grupp som behöver beaktas i detta sammanhang är per-

soner med utländsk bakgrund. Trots att en femtedel av vår befolkning har

utländsk bakgrund är gruppens representation på chefsposter inom

statsförvaltningen nästan obefintlig. En bättre balans i rekryteringsbasen

bör också åstadkommas genom att fler chefskandidater aktivt söks i

andra samhällssektorer än den rent statliga.

Det har i olika utredningar konstaterats att rörligheten bland chefer

under myndighetschefsnivån är alltför låg. Att arbeta med och söka lösa

dessa frågor inom den aktuella chefsnivån är närmast en uppgift för

myndigheterna själva med det ansvar och de befogenheter som de har

fått. Myndigheterna har också möjlighet att utveckla någon form av

arbetsgivarsamverkan inom ramen för den statliga arbetsgivarorganisa-

tionen för att åstadkomma ökad rörlighet. Det väsentliga syftet med ökad

rörlighet bör vara att få rätt balans mellan kontinuitet och förnyelse i

verksamheten. I den modell för löpande uppföljning av myndigheternas

arbetsgivarpolitik som regeringen aviserade i förra årets budgetpro-

position, och som nu genomförs, ingår att myndigheterna skall sätta upp-

följningsbara mål för sin kompetensförsörjning, bl.a. för chefsrörlig-

heten. Frågan om chefsrörlighet kommer därför upp på varje myndighets

agenda och den kommer även vid behov att behandlas i de åter-

kommande mål- och resultatdialoger som departementsledningarna för

med sina myndighetschefer. I en sådan dialog kan departements-

ledningen också få värdefulla upplysningar om kvalificerade chefer med

goda ledaregenskaper inom myndigheten vilka skulle kunna utnyttjas på

någon post som myndighetschef eller på någon annan ledande post inom

förvaltningen.

Rörligheten bland myndighetschefer har ökat betydligt under de

senaste tio åren och är för närvarande relativt god. En klar majoritet av de

nuvarande myndighetscheferna är förordnade för första gången som chef

för sin myndighet. Regeringen kommer även i fortsättningen att verka för

en naturlig rörlighet bland myndighetschefer och att de ges möjlighet att

växla mellan olika uppgifter. Erfarenheterna hos den som tidigare har

varit myndighetschef kan t.ex. komma till god användning på poster som

ordförande eller styrelseledamot i statliga styrelser.

Regeringens chefspolicy, som återges nedan, kan ses som en över-

gripande policy för hela statsförvaltningen. Myndighetscheferna för-

väntas i sin tur tillämpa den i sina huvuddrag på underlydande chefer.

Rekrytering

Rekrytering av myndighetschefer skall ske utifrån preciserade krav, ett

brett sökförfarande och ett omsorgsfullt urvalsförfarande.

En skriftlig kravprofil, baserad på myndighetens nuvarande och kom-

mande verksamhet, skall alltid tas fram innan sökandet efter kandidater

påbörjas. Särskild vikt bör läggas vid ledaregenskaper och tidigare erfa-

renheter som chef.

Ett brett sökförfarande innebär att regeringen söker kandidater även

från näringslivet, kommuner och landsting.

Vidare skall det så långt möjligt alltid finnas en kvinnlig kandidat med

i det slutliga urvalet. Målet att rekrytera så kvalificerade ledare som

möjligt inom statsförvaltningen skall uppnås genom att ta vara på den

kompetens som finns bland såväl kvinnor som män.

Introduktion

Nyutnämnda myndighetschefer skall ges både en individuellt anpassad

och en allmän introduktion.

Stor omsorg skall ägnas åt introduktion av nyutnämnda chefer. Myndig-

hetschefer är nyckelpersoner för regeringen. En god introduktion bör

därför lägga grunden för ett konstruktivt och fungerande samarbete.

Introduktionsrutiner skall finnas på varje departement. I den indivi-

duellt anpassade departementsintroduktionen bör ingå bl.a. ett möte med

departementsledningen i form av en första mål- och resultatdialog.

Regeringskansliet anordnar allmänna och gemensamma introduktions-

seminarier för nyutnämnda myndighetschefer. Seminarierna syftar till att

klargöra krav och förväntningar i chefsrollen samt utveckla förmågan till

ledarskap i den statliga förvaltningskulturen.

Chefsutveckling

Chefsutveckling i olika former skall erbjudas såväl nya som etablerade

myndighetschefer.

Myndighetschefer som har genomgått introduktionsutbildningen erbjuds

fortsatt chefsutveckling i mindre utvecklingsgrupper. Syftet är att del-

tagarna tillsammans med andra kollegor öppet skall kunna diskutera

aktuella frågeställningar i chefsrollen.

Temaseminarier om aktuella och övergripande frågor anordnas vid

behov. I dessa deltar även företrädare för departementens politiska led-

ning.

I chefsutvecklingen ingår också att erbjuda individuella chefsut-

vecklingsinsatser i syfte att utveckla specialkompetens som enskilda

myndighetschefer kan behöva.

Mål- och resultatdialog

Kontakterna mellan departementsledning och myndighetschef bör ut-

vecklas genom regelbundna mål- och resultatdialoger.

En regelbundet återkommande mål- och resultatdialog mellan departe-

mentsledning och myndighetschef är ett kompletterande styrinstrument

för regeringen inom ramen för den normala budgetprocessen.

Dialogen skall normalt bestå av två delar. Under första delen behandlas

verksamhetens mål, uppnådda resultat, effekter, kostnader etc. Därvid

bör departementsledningen vid behov närmare klargöra och precisera de

mål som regeringen beslutat för myndighetens verksamhet.

Den andra delen av dialogen har formen av ett enskilt planeringssamtal

mellan myndighetschefen och statsrådet eller statssekreteraren. Under

denna del av samtalet behandlas t.ex. chefens arbetssituation, behov av

utveckling och förändring m.m.

Regelrätta mål- och resultatdialoger bör normalt hållas varje år med

myndighetscheferna.

Rörlighet

Rörlighet bland myndighetschefer bör eftersträvas.

Rörlighet på chefsposten främjar såväl myndighetens effektivitet som

chefernas egen utveckling. En ökad rörlighet leder också till att chefs-

byten och chefsavveckling avdramatiseras och att växlingen mellan

chefsuppgifter och andra uppgifter ses som något naturligt.

Tidsbegränsade förordnanden bör medvetet användas som ett instru-

ment både för att främja rörligheten mellan olika uppgifter och uppdrag

och för att vid behov avveckla myndighetschefer.

Vid nyutnämning bör en myndighetschef utses för en period på sex år.

Omförordnanden bör normalt begränsas till högst tre år.

Statsrådet eller statssekreteraren bör B om det inte redan skett i sam-

band med en mål- och resultatdialog B hålla ett planeringssamtal med

berörd myndighetschef senast ett halvår före förordnandetidens utgång.

Inom varje departement skall det finnas väl fungerande rutiner för

bevakning, planering och framförhållning vad gäller förordnanden av

myndighetschefer.

Löner och anställningsvillkor

Regeringen utnämner myndighetscheferna och beslutar om deras lön mot

bakgrund av de krav som ställs på befattningarna samt chefernas

kvalifikationer och erfarenheter.

De flesta chefer för myndigheter som lyder direkt under regeringen

verkscheferna anställs för en bestämd tid. För ett mindre antal av dessa

myndighetschefer tillämpas andra anställningsformer. Myndighetschefer-

na ingår i regeringens frikrets enligt chefsavtalet (Arbetsgivarverkets

cirkulär 1996:A 5).

Regeringen tillämpar individuell lönesättning för dessa chefer. Löne-

sättningen bör styras av verksamhetsintresset. Som hjälpmedel vid

lönesättningen klassificeras de olika befattningarna enligt ett system där

man beaktar de krav som ställs på befattningen i fråga om arbetets ansvar

och omfång samt kvalifikationer i form av utbildning och tidigare chefs-

erfarenhet. Tillämpningen av ett sådant system bör också bidra till att inte

osakliga löneskillnader på grund av kön uppstår. För likvärdiga befatt-

ningar sätts lönerna normalt inom ett intervall, som ger utrymme för att

beakta såväl den enskilde chefens kompetens och prestationsförmåga

som marknadsförhållandena.

Andra anställningsvillkor som t.ex. löneavdrag vid sjukdom eller

annan ledighet, reseersättning och semester är i stort desamma som för

övriga statsanställda. Dessa frågor regleras normalt i chefsavtalet.

Avgångsförmåner utgår för flertalet verkschefer enligt förordningen

(1995:1038) om statliga chefspensioner m.m. (chefspensionsförord-

ningen). Förmånerna utgår i form av avgångsvederlag eller chefspension.

För de myndighetschefer som inte omfattas av chefspensionsförord-

ningen tillämpas i stället pensionsplanen för arbetstagare hos staten m.fl.

(PA-91). Om särskilda skäl föreligger kan överenskommelse träffas om

andra avgångsförmåner än de nu nämnda.

8 Informationsförsörjning

8.1 Informationsteknikens användning

Regeringens bedömning: Statsförvaltningen bör, med beaktande av

integritets- och säkerhetsaspekter, ta till vara informationsteknikens

möjligheter att:

 förenkla och förbättra kontakterna för medborgare och företag med

myndigheterna,

 öka allmänhetens insyn i och kontroll av myndigheternas verk-

samhet,

 effektivisera samverkan mellan myndigheter, med övrig offentlig

sektor samt med EU-institutioner och andra länders förvaltning.

Förvaltningspolitiska kommissionens förslag: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Många remissinstanser har kommenterat och

utvecklat frågorna om informationsförsörjningen. Statskontoret anser att

väsentlig information skall hållas elektroniskt tillgänglig och att staten

genom informationsteknik kan bidra till tillgänglighet och service-

förmåga.

Skälen för regeringens bedömning: Statsförvaltningens användning

av informationsteknik har behandlats av riksdagen vid ett flertal tillfällen

under senare år (jfr prop. 1995/96:125 bet. 1995/96:TU19, rskr.

1995/96:282).

I arbetet med att forma en förvaltning för 2000-talets krav och för-

väntningar har informationstekniken en viktig roll. Utvecklingen av

informationstekniken innebär produktivitetsvinster och möjligheter till

verksamhetsutveckling. Den kan också göra den offentliga verksamheten

mer tillgänglig för medborgarna och mer serviceinriktad. Det är viktigt

att detta sker med beaktande av integritets- och säkerhetsaspekter, vilket

aktualiserar frågor om sekretess och skydd för personuppgifter.

Regeringen har i prop. 1995/96:125 Åtgärder för att bredda och ut-

veckla användningen av informationsteknik redovisat en nationell IT-

strategi där ett av målen är att använda IT för att öka effektiviteten och

kvaliteten i offentlig verksamhet och förbättra servicen till medborgare

och företag. I propositionen lägger regeringen även fast övergripande

riktlinjer för den offentliga förvaltningens informationsförsörjning och

ett åtgärdsprogram i syfte att åstadkomma en förnyelse av offentlig för-

valtning med stöd av IT.

Regeringen har i en skrivelse till riksdagen (skr. 1997/98:19) Utveck-

lingen i informationssamhället pekat på att det på olika håll pågår ett

arbete med att bygga ut infrastrukturen för den offentliga sektorns kun-

skaps- och informationsförsörjning.

Toppledarforums projekt om Det offentliga Sverige på Internet har

resulterat i en informationstjänst Sverige direkt . Den är ett exempel på

hur offentlig information länkas samman för att förenkla för allmänheten

att få tillgång till offentlig information. Toppledarforum har utfärdat

rekommendationer för hur hemsidor på Internet med hög kvalitet bör se

ut.

Inom Justitiedepartementet har en arbetsgrupp nyligen föreslagit ett

nytt offentligt rättsinformationssystem. Ett centralt syfte är att tillförsäkra

medborgarna en god och ökad tillgång till rättsregler och andra offentliga

rättskällor i elektronisk form.

Den statliga sektorn måste fortlöpande ompröva verksamhetsformer i

syfte att åstadkomma en högre kostnadseffektivitet. Som ett led i denna

bör myndigheterna aktivt ta till sig ett effektivt utnyttjande av in-

formationstekniken. Det är viktigt att uppgifter som rör enskildas per-

sonliga förhållanden inte sprids i onödan och att sådana uppgifter har ett

tillfredsställande sekretesskydd. Allmänhetens förtroende är en nyckel-

fråga för informationsteknikens användning i den offentliga för-

valtningen.

Regeringens bedömning är att utvecklingen mot allt mer datoriserade

ärendeprocesser är bra och gör det möjligt för förvaltningen att arbeta

bättre över myndighetsgränser. Detta bidrar till förkortade hand-

läggningstider och minskade kostnader och därmed till ökad effektivitet i

förvaltningsprocessen. Ett arbetssätt där flera myndighetsuppgifter med

stöd av IT samordnas på regional och lokal nivå inom hela den offentliga

sektorn medger vidgade möjligheter att erbjuda medborgare och företag

enklare kontakter med myndigheterna. Flera myndigheter kan t.ex. länkas

samman, utan att för den skull organisationerna behöver förändras. Det är

möjligt att som service till medborgare eller företag framställa

elektroniska tjänster - s.k. webbsidor - där skilda myndigheters verk-

samheter samlas. Sådana tjänster måste inte nödvändigtvis tillhandahållas

av staten, utan kan tillhandahållas av privata företag.

Regeringen anser vidare att samverkan mellan myndigheter kan

bespara staten resurskrävande uppbyggnad av databaser och förbättra

kvaliteten i lagrad information. Detta ställer dock krav på att myn-

digheterna kan enas i kvalitetsfrågor, t.ex. genom att utveckla gemen-

samma kvalitetsdeklarationer.

Insynen i och tilliten till förvaltningen måste säkerställas genom ett

klart och entydigt regelverk. Flera lagar berörs, däribland tryckfrihets-

förordningen, förvaltningslagen och sekretesslagen.

RRV har inom ramen för sin effektivitetsrevision pekat på att IT-

stödet i ett flertal verksamheter inte har utnyttjas fullt ut. Inte sällan har

klara mål saknats för hur och i vilken utsträckning verksamheten skall

förbättras genom investeringar i IT-inriktade förändringsprojekt. Re-

geringen anser det är viktigt att myndigheterna följer upp och gör

effektivitetsbedömningar av investeringar och förändringsprojekt.

Strategiska projekt och projekt av större omfattning bör i ökad

utsträckning utsättas för kritiska granskningar och utvärderingar.

Förvaltningens ökande användning av modern informationsteknik kan

leda till att förvaltningen blir svårare att granska. Detta ställer krav på att

RRV i revisionen och Statskontoret i uppföljnings- och utvärderings-

verksamheten utvecklar metoder för att klara detta.

Statskontoret som har ett beställaransvar för statistik om offentlig

sektor, bör kontinuerligt ta fram statistik och annan fakta som beskriver

hur användningen av IT i staten utvecklas. Den utvecklingen bör kunna

följas i den årliga rapporten Staten i omvandling som Statskontoret sedan

år 1996 har regeringens uppdrag att producera.

8.2 En IT-infrastruktur är en förutsättning

8.2.1 Infrastruktur

Regeringens bedömning: Den tekniska infrastrukturen för statsför-

valtningens kommunikation med medborgare och företag bör bygga

på Internet. Inom ramen för Internet bör myndigheterna utveckla

tjänster som förenklar kontakterna med och samspelet mellan

medborgare, företag och offentlig förvaltning.

Skälen för regeringens bedömning: I prop. 1995/96:125 Åtgärder för

att bredda och utveckla användningen av informationsteknik pekar re-

geringen på att offentlig förvaltning bör vara ett föredöme som IT-

användare samt bidra till en öppen och säker elektronisk infrastruktur.

För att använda IT för ett effektivt informationsutbyte inom den

offentliga förvaltningen, mellan förvaltningen och företag, medborgare

och EU krävs vissa gemensamma standarder. Toppledarforums arbete

har resulterat i en rad rekommendationer och förslag, om bl.a.

utnyttjande av Internet-standarder för kommunikation med person-

datorer.

Statskontoret har i rapporten (1997:18) - Svenska delen av Internet -

struktur, säkerhet och regler - pekat på att det i praktiken inte finns något

alternativ till Internet-tekniken som bas för elektronisk kommunikation.

Internet är i dag en etablerad infrastruktur för flertalet stora myndigheter.

Likaså finns det en väl spridd kunskap på marknaden om hur Internet-

produkter kan användas. Utöver nu vanliga tillämpningar såsom

elektronisk post och World Wide Web kommer Internet allt mer att

användas för telefoni, videoöverföring och videokonferenser.

Regeringen anser att myndigheter bör använda kommunikation

baserad på Internet-standarder mot medborgare och företag därför att

tekniken uppfyller de krav som kan ställas på en öppen kommunikations-

arkitektur. Genom att använda system som bygger på Internet åstadkoms

en enhetlig miljö för samverkan, utveckling, drift och säkerhet.

Behov av ytterligare åtgärder

Den sk. IT-infrastrukturen omfattar inte bara teknik och tillämpningar,

utan också informationsresurser, regelverk, kompetens och organisation.

Den tekniska delen av infrastrukturen definieras till stora delar av IT-

industrin och Internet är en etablerad del av infrastrukturen för flertalet

stora myndigheter. Arbetet med infrastrukturen för den offentliga för-

valtningen har visat att det finns behov av gemensamma standarder,

tekniker, metoder m.m.

Riktlinjer har t.ex. efterfrågats för att:

 lagra och återsöka elektroniska dokument och kunna bevara dem för

en längre tid,

 säkert kunna överföra dokument mellan organisationer via t.ex.

elektronisk post samt

 i allmänt tillgängliga elektroniska kataloger kunna finna adresser till

personer, myndigheter, företag m.m.

Det behövs enhetlighet när det gäller begreppsdefinitioner, informations-

innehåll och beskrivningar av dokument m.m. Gemensamma informa-

tionskällor behöver organiseras som stöd för statlig verksamhet. Ett

växande problem är att finna önskad information i de alltmer omfattande

elektroniska källorna.

En konsekvens av att information inhämtas med IT-stöd från andra

myndigheter och organisationer är att kraven ökar på informations-

kvalitet. God informationskvalitet är en förutsättning för bra verksam-

hets- och tjänstekvalitet. I Toppledarforums rapport Informationskvalitet

i offentlig verksamhet från november 1997 lämnas förslag om bl.a.

frågor om ansvar, organisation och rutiner i samband med informations-

hantering.

En detaljstyrning av förvaltningens IT-utveckling är inte möjligt eller

önskvärt. Däremot är det önskvärt att det finns fungerande riktlinjer för

uppbyggnaden av en gemensam infrastruktur för den offentliga för-

valtningen.

Toppledarforum har visat att det finns ett stort intresse hos offentlig

förvaltning att samverka kring olika projekt för informationsförsörjning.

Samarbetet har varit framgångsrikt, men har samtidigt visat att det

behövs ytterligare insatser, särskilt vad gäller förvaltning och spridning

av resultaten från projekten. Regeringens bedömning är att den typ av

samverkan som Toppledarforum representerar, dvs. gemensamt projekt-

arbete mellan stat, kommun och landsting, bör utvecklas vidare. Arbetet

med att utveckla riktlinjer och sprida resultaten bör fördjupas inom

områdena för självbetjäning, uppgiftsinsamling från medborgare och

företag samt informationsspridning. Riktlinjerna bör knyta an till de

förvaltningspolitiska målen och riktlinjerna bör tjäna som en grund för

styrning och uppföljning inom IT-området.

8.2.2 Säker kommunikation mellan myndigheter

Regeringens bedömning: Statliga myndigheter bör använda säker

överföring av dokument och meddelanden i den öppna IT-infra-

strukturen. Informationsutbytet mellan myndigheter ställer krav på

gemensamma säkerhetsregler och standardiserade lösningar.

Skälen för regeringens bedömning: I prop. 1995/96:125 Åtgärder för

att bredda och utveckla användningen av informationsteknik pekar

regeringen inom området säkerhet och kvalitet på att möjligheten att

utfärda tillämpningsregler och att fastställa en miniminivå för en verk-

samhetsanpassad säkerhet för den offentliga förvaltningens informations-

försörjning. Regeringen betonade att tilltron till att informationen är

korrekt är avgörande för all utväxling eller överföring av information.

Detta kräver säkerhetslösningar som bl.a. innefattar möjligheter till

digitala signaturer och kryptering.

Regeringen har i september 1997 beslutat om ett uppdrag åt Stats-

kontoret att utarbeta en sammanhållen strategi för IT-säkerhet. Stats-

kontoret skall ange hur säkerhetsarbetet kan inordnas i handlings-

programmet för att bredda och utveckla användningen av informations-

teknik. Rapporten Kryptopolitik, möjliga svenska handlingslinjer, en

rapport från regeringskansliets referensgrupp för krypteringsfrågor,

oktober 1997, har överlämnats till regeringen. Kommunikations-

departementet har som en följd av rapporten tillsatt en arbetsgrupp inom

regeringskansliet som skall ta fram underlag för en svensk policy för

digitala signaturer. Kommunikationsdepartementet har som ett led i det

arbetet nyligen presenterat en departementspromemoria, Digitala

signaturer - en teknisk och juridisk översikt (Ds 1998:14).

Inom ramen för Toppledarforums arbete pågår flera aktiviteter rörande

s.k. förtroendeskapande åtgärder. Toppledarforum har fattat beslut om en

första komponent i en gemensam säkerhetslösning i offentlig förvaltning.

Statskontoret skall inom ramen för Toppledarforums arbete lägga fram

förslag om ett regelverk för användning av digitala signaturer och för

kryptering inom den offentliga förvaltningen. Statskontoret förbereder

vidare upphandling av rutiner för utfärdande av aktiva kort. Inom bl.a.

Riksskatteverket och Riksförsäkringsverket pågår ett arbete med att ut-

veckla elektroniska tjänster där digitala signaturer och kryptering blir

nödvändiga. Behovet är stort av enhetliga regler bl.a. för ansvar vid

certifiering och administration av säkerhetsnycklar som används för

identifikation.

Det arbete som bedrivs för säker kommunikation i statsförvaltningen

bör ha som mål att skapa lösningar för samhället som helhet. Offentlig

förvaltning bör vara ett föredöme som användare av säkra kom-

munikationslösningar.

Det arbete för säker överföring av dokument och meddelanden som

bedrivs av Toppledarforum och Statskontoret bör snarast prövas inom

statsförvaltningen. Regeringen ser ingen konflikt mellan att ta fram

lösningar för hela samhället och nu pröva resultatet av Toppledarforums

arbete inom den statliga verksamheten. I stället kan statsförvaltningen

påskynda processen. Regeringen kommer därför skyndsamt att ta fram ett

gemensamt regelverk för säker kommunikation i statsförvaltningen.

8.2.3 Självbetjäning med hjälp av ny teknik

Regeringens bedömning: Myndigheter vars verksamhet riktar sig

främst till företag och medborgare bör erbjuda elektroniska tjänster

för självbetjäning som komplement till traditionella tjänster.

Skälen för regeringens bedömning: För enskilda och företag är till-

gänglighet till myndigheternas information en demokratisk förutsättning.

Grunddatabasutredningen har i sitt betänkande (SOU 1997:146) Grund-

data - i samhällets tjänst - pekat på att samhället kan spara betydande

kostnader på att förenkla för företag att lämna och hämta uppgifter.

Regeringen har i prop. 1995/96:125 åtgärder för att bredda och utveckla

användningen av informationsteknik ställt som krav att alla offentliga

myndigheter skall kunna nås med elektronisk post och att offentlig

information bör kunna förmedlas elektroniskt. Runt om i landet pågår

försök med elektronisk lokal tjänsteförmedling i nätverk bl.a. som ett

inslag i utvecklingsarbetet med medborgarkontor.

I begreppet självbetjäning ligger möjligheten att elektroniskt få

tillgång till myndighetsinformation, blanketter, föreskrifter, lagar och

förordningar. Självbetjäning innebär även möjligheter att lämna in

blanketter och uppgifter elektroniskt till statliga myndigheter, och i övrigt

initiera ärenden elektroniskt där detta är möjligt med hänsyn till

lagstiftningen. Elektronisk självbetjäning innebär bättre tillgänglighet till

myndigheternas tjänster. Genom elektronisk självbetjäning uppnås

effektivitetsvinster för myndigheterna. För medborgare och företag

betyder självservice kortare väntetider och förenklingar i kontakterna

med myndigheterna samt tillgång till tjänster utanför kontorstid.

Myndigheter bör erbjuda elektroniska tjänster för självbetjäning som ett

komplement till traditionella tjänster. Tjänsterna bör bygga på hemsidor

på Internet, elektroniska blanketter, elektroniskt tillgänglig myndighets-

information samt elektroniskt tillgängliga lagar och förordningar.

Risken för informationsklyftor ökar i samband med utvecklingen av

IT. Det behövs därför insatser som underlättar för grupper som inte har

tillgång till IT, och som gör att offentliga elektroniska tjänster kan

utnyttjas på ett för den enskilde tryggt och rättssäkert sätt. Myn-

digheterna bör också pröva möjligheterna att utveckla nya förvaltnings-

tjänster via bl.a. multimedia, avancerad TV/radio och telefoni som

komplement till beprövade metoder. Medborgare och företag bör så långt

som möjligt själva välja på vilket sätt kontakter och tjänster förmedlas.

Genom att myndigheterna redan i sin ordinarie verksamhet använder

informationsteknik för att samla in, lagra, bearbeta, presentera och

distribuera ljud, text- och bilddata kommer de tillkommande kostnaderna

för elektronisk informationsspridning enligt de skisserade principerna att

vara låga. Regeringens förslag om avgifter för elektroniska informations-

uttag i kap. 8.3.4 Prissättning och finansiering bör vara tillämpliga även i

detta sammanhang, vilket innebär att tjänsterna för elektronisk in-

formationsspridning i stor utsträckning bör kunna tillhandahållas avgifts-

fritt.

IT är ett medel för att utveckla statlig verksamhet. Det finns utrymme

för experiment och försök inom ramen för gällande lagar och för-

ordningar. Det är viktigt att finna goda exempel som kan visa vägen för

andra. I kap 7.1.1 Principer för organisering av statsförvaltningen

behandlas frågan om att arbeta i nätverk med IT-stöd.

De statliga insatser som kräver ökade resurser kan finansieras genom

omfördelning av befintliga medel samt rationaliseringar.

8.3 Grunddata i samhällets tjänst

8.3.1 Det offentliga åtagandet

Regeringens bedömning: En enkel, säker och kostnadseffektiv

tillgång till samhällets grundläggande information är ett offentligt

åtagande av väsentlig betydelse för den offentliga förvaltningen, för

medborgarna och för företagen. Viktiga steg på vägen mot ett

effektivare informationssamhälle har tagits, men ett fortsatt arbete är

nödvändigt. Att dra upp riktlinjer för grunddata är ett prioriterat

område. En framtida utveckling av offentlighetsprincipen kräver

klarare regler för det offentliga åtagandet.

Grunddatabasutredningens överväganden: Överensstämmer i allt

väsentligt med regeringens bedömning. Ansatsen i utredningen är be-

gränsad till de centrala person-, företags- och fastighetsregistren. Ut-

redningen redovisar trots detta vissa förslag och slutsatser med mer

generell betydelse.

Remissinstanserna: I stor utsträckning delar remissinstanserna den

syn som utredningen företräder när det gäller frågans betydelse, motiven

för det offentliga åtagandet och de resonemang som förs om uppgifts-

lämnande, kvalitetskrav m.m. De flesta remissinstanser anser dock att

utredningen varit för begränsad i sin ansats. Krav på bredare och djupare

analys förespråkas på flera områden innan slutligt ställningstagande kan

tas till förslagen. Den osäkerhet inför framtiden som finns inför en

eventuell framtida IT-anpassning av offentlighetsprincipen präglar dess-

utom många yttranden.

Skälen för regeringens bedömning: En rationell, säker och öppen

informationsförsörjning av grunddata till rimliga ekonomiska villkor har

stor betydelse för effektiviteten men också för demokrati, tillväxt, hållbar

utveckling samt för sysselsättning och välfärd i Sverige. IT-anpassningen

av myndigheternas informationssystem och de möjligheter som därmed

tillkommit att enkelt ta del av informationen måste tas tillvara. De

övergripande riktlinjerna för en nationell IT-strategi återfinns i

regeringens proposition 1995/96:125 Åtgärder för att bredda och

utveckla användningen av informationsteknik. Arbetet med att dra upp

riktlinjer för den mest grundläggande informationen, s.k. grunddata, är

ett prioriterat område. De förslag som utredningen lämnar har begränsats

till några viktiga register och bör därför ses som ett steg i en fördjupad

strategi för en effektiv informationsförsörjning i samhället.

Regeringen anser liksom flera remissinstanser att det krävs en bredare

och djupare analys av vissa frågor innan ställning kan tas till om-

fattningen av det offentliga åtagandet vad gäller grunddata. Flera viktiga

frågor behöver klarläggas ytterligare. Det gäller inte minst definition av

grunddata, precisering av myndigheternas ansvar, samspelet med upp-

giftslämnarna, finansiella och ekonomiska konsekvenser av olika

lösningar samt hur man praktiskt skall genomföra förslagen. I detta

sammanhang bör det arbete som hittills bedrivits om grunddata, om

grundläggande geografiska data och om rättsinformation m.m. beaktas.

Regeringen vill också framhålla att Riksskatteverkets och Toppledar-

forums rapport avseende informationskvalitet i offentlig sektor har

många beröringspunkter med den fortsatta hanteringen av grunddata. Det

gäller bl.a. frågor om samordning, ansvarsfördelning, standardisering och

regelverkens utformning.

Det är nödvändigt att det fortsatta arbetet med grunddata sker i nära

anslutning till den ytterligare beredning som krävs för en anpassning av 2

kap. tryckfrihetsförordningen till den nya tekniken. Frågan om det

offentliga åtagandet och vilka speregler som skall gälla för privata och

offentliga intressen kan därmed komma att behöva klargöras.

8.3.2 Definition av grunddata

Regeringens bedömning: Grunddata bör ges en definition som

omfattar offentlig information av vikt för samhällets effektivitet och

med bred användning. En ytterligare precisering av den typ av

uppgifter som bör hänföras till begreppet grunddata görs. Eventuellt

författningsstöd inriktas på de databaser som innehåller grunddata.

Grunddatabasutredningens förslag: Utredningen föreslår till skillnad

från regeringen en särskild författningsreglering av vilka data som skall

vara grunddata. Utredningen har även en snävare definition av grunddata.

Remissinstanserna: Många remissinstanser är negativa eller tvek-

samma till behovet av en särskild författningsreglering av grunddata.

Eventuellt ytterligare författningsstöd för uppgifter som klassas som

grunddata kan i stället ges inom ramen för befintlig författningsreglering.

Några remissinstanser framför kritik mot att regleringen inte är

tillräckligt tydlig och ifrågasätter dess praktiska värde. Det råder dess-

utom oenighet om det är grunddatauppgifter eller grunddatabaser som

skall regleras. Den viktigaste invändningen mot förslaget är emellertid

kritiken mot den definition som valts. Den anses vara alldeles för snäv

och därför av ett begränsat värde. Rättsdata, miljödata, vägdata,

biblioteksdatabasen LIBRIS m.m. har framförts som minst lika viktiga

grunddata. Statskontoret, Riksrevisionsverket, Stockholms universitets

juridiska fakultetsnämnd, Bonnierföretagen AB och Dataföreningen i

Sverige kräver ytterligare utredningsinsatser för att kunna konkretisera

förslagen.

Skälen för regeringens bedömning: En god offentlig informations-

försörjning är av stor vikt för hela samhället. Informationsförsörjningen

är en del av samhällets grundläggande infrastruktur. I likhet med de flesta

remissinstanser anser regeringen att den definition som gjorts av

begreppet grunddata är alltför snäv. Redan i prop. 1995/96:125 Åtgärder

för att bredda och utveckla användningen av informationsteknik framhöll

regeringen att de centrala registren över personer, företag och fastigheter

är exempel på grunddatabaser, men att även andra data bör räknas till

grunddatabaserna. Arbetet i detta avseende behöver därför fördjupas. Det

gäller både i fråga om omfattning och typ av grunddata. Andra typer av

data, t.ex. rättsinformation, kan vara lika viktiga i detta sammanhang. En

bredare definition av grunddata får också konsekvenser för hur data bör

regleras.

Frågan om vad som skall definieras som grunddata hänger nära

samman med motivet för det offentliga åtagandet. Regeringen delar

utredningens syn att motivet för det offentliga åtagandet främst är att

långsiktigt säkerställa att samhällets basinformation görs tillgänglig för

breda grupper av användare i förvaltningen och samhället i övrigt till

rimliga villkor. Detta ställer höga krav på de myndigheter som ansvarar

för uppgifterna i fråga om tillgänglighet, information om åtkomst,

tillhandahållande, uppgiftslämnande och uppgifternas kvalitet.

Regeringen anser att även om grunddata skall vara beständiga i tiden

så kommer både omfattning och enskilda uppgifter att förändras. Nya

och förändrade behov måste kunna beaktas. En särskild reglering på det

sätt som föreslagits för grunddata kan därför komma att bli alltför

oflexibel att hantera, särskilt när det gäller komplexa informations-

samband. Regeringen anser därför att i första hand bör den befintliga

författningsregleringen för de databaser som innehåller grunddata

kompletteras och anpassas till de särskilda krav som bör gälla för ett

offentligt åtagande för dessa uppgifter. Regeringen avser att genomföra

en fördjupad studie av behoven av grunddata för att konkretisera vilka

uppgifter som bör klassas som grunddata samt redovisa hur ett för-

fattningsstöd som i första hand inriktas på de berörda databaserna skall se

ut. Studien skall ta hänsyn till den kunskap som finns i de utredningar

som redan genomförts avseende grundläggande information på olika

områden.

8.3.3 Styrning och samordning

Regeringens bedömning: Samordning av grunddata behövs på olika

nivåer. Gemensamma frågor kring krav på teknik, säkerhet och

kvalitet är en myndighetsuppgift.

Myndighetsuppgifterna behöver preciseras ytterligare och lämplig

myndighet utses.

Grunddatabasutredningens förslag: Utredningens förslag avviker från

regeringens bedömning. Utredningen föreslår en särskild myndighet,

Nämnden för utveckling av samhällets grunddata, vars uppgift skulle

vara att utveckla en effektiv och säker informationsförsörjning av

grunddata i förvaltningen och för samhället i övrigt.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna avvisar en ny

myndighet. Flera remissinstanser menar att det finns behov av en gemen-

sam samordning och styrning, men förordar att sådana frågor tas om

hand av en befintlig myndighet, t.ex. Statskontoret.

Några remissinstanser framför att med en fungerande interdeparte-

mental beredningsprocess i Regeringskansliet behövs inget ytterligare

samordnings- och styrorgan. Statskontoret och RRV framhåller att en

sådan process även bör omfatta andra infrastrukturella informations-

frågor än grunddata.

Skälen för regeringens bedömning: Många aktörer är involverade i

frågor som rör den offentliga informationsförsörjningen. Samtidigt är

informationsförsörjningen, särskilt vad gäller samhällets grunddata, ett

mycket viktigt område i det moderna IT-samhället. Detta ställer höga

krav på att gemensamma frågor tas om hand på ett effektivt sätt.

Enhetlighet behövs kring fastställandet av gränssnitt för att hämta och

lämna data, former för kvalitetssäkring, fastställandet av servicenivå,

säkerhet och integritet m.m. Detta kan komma att kräva att någon ges

ansvar att styra, samordna och bereda dessa frågor. Utgångspunkten bör

vara att frågorna så långt som möjligt hanteras och löses genom frivilligt

samarbete mellan berörda aktörer. Erfarenhetsmässigt kommer dock inte

alla frågor att kunna lösas på detta sätt. Det är angeläget att det finns

någon instans som har till uppgift att hantera sådana frågor. Regeringen

anser att detta är en myndighetsuppgift.

Frågan om det behövs en särskild myndighet för denna samordning

eller om någon befintlig myndighet kan åta sig uppgiften kräver

emellertid ytterligare beredning. Den hänger nära samman med de-

finitionen av grunddata och hur avgränsningen mot de myndigheter som

ansvarar för grunddata ser ut. Den hänger också samman med det

regelverk som finns som stöd för myndigheternas verksamhet, den

kompetens som behövs för samordningsverksamheten och de andra

former för samverkan och samordning som står till buds. Såväl grund-

databasutredningen som Reggit-gruppen har förordat särskilda lösningar

för en tydligare samordning och beredning i Regeringskansliet av frågor

som rör den grundläggande samhällsinformationen. Regeringen kommer

därför att ta initiativ till utveckling av lämpliga former för samordningen

på olika nivåer både inom Regeringskansliet och mellan berörda

myndigheter och intressenter.

8.3.4 Prissättning och finansiering

Regeringens förslag: En enhetlig princip för myndigheternas uttag av

avgifter för att i elektronisk form tillhandahålla begärda uppgifter

införs. Avgiften bör endast grundas på kostnaden för att ta fram och

distribuera uppgifterna.

Grunddatabasutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till förslaget

om prissättningsprinciper. Flera myndigheter följer redan i dag de

principer som föreslagits. Några remissinstanser anser att man borde

kunna gå ännu längre. Landsorganisationen i Sverige säger t.ex. att tiden

är mogen för att ta ställning för avgiftsfrihet i samband med uttag av

uppgift enligt offentlighetsprincipen och vid enklare uttag. Länsstyrelsen

i Norrbottens län m.fl. menar att alla ansträngningar bör göras för att

minimera eller helt eliminera nyttjandekostnaden för samhällsviktig

information.

Den kritik och de tveksamheter som redovisas kommer framför allt

från de myndigheter som har en omfattande avgiftsfinansierad verk-

samhet. Dessa befarar att förslaget kan leda till minskade intäkter

och/eller minskad information om myndigheten inte kompenseras genom

ökade anslag.

Från näringslivshåll har frågan om statens framtida roll för informa-

tionsförsörjningen varit en viktig utgångspunkt för deras ställnings-

tagandena. Företagen förespråkar en renodling av myndighetsverksam-

heten. Uppfattningen om privat finansiering av både de kommersiella

delarna av registerhållningen och andra viktiga system för databasernas

uppbyggnad och vidmakthållande framförs.

Skälen för regeringens förslag: För tillgängligheten till den grund-

läggande informationen hos myndigheterna är det av avgörande

betydelse vilken avgift myndigheten tar ut. Principen för avgiftssättning

bör vara sådan att den så långt som möjligt och med beaktande av

integritets-, sekretess- och säkerhetsaspekter underlättar för medborgare,

förvaltning och företag att utnyttja den grundläggande information som

förvaltningen förfogar över. Principen för avgiftssättning i fråga om

myndigheternas tillhandahållande av olika varor och tjänster är full

kostnadstäckning enligt beslut av riksdagen (prop.1989:138,

1989/90:FiU38, rskr. 1989/90:289). Bestämmelser om detta finns främst

i avgiftsförordningen (1992:191). I denna finns emellertid inte någon

uttrycklig reglering av tillhandahållande av uppgifter i elektronisk form,

vilket har lett till en olikartad tillämpning.

För att förbättra tillgängligheten till information i elektronisk form bör

den avgift en myndighet får ta ut begränsas på det sätt som utredningen

föreslår, nämligen att avgiften grundas på kostnaden för att ta fram och

distribuera informationen. Däremot bör de indirekta kostnaderna, t.ex. för

att samla in och lagra informationen, inte räknas in. Detta bör komma till

klart uttryck i avgiftsförordningen. Dessutom bör RRV ges i uppdrag att

ta fram ett underlag för beräkning av de kostnader som skall få täckas.

Myndigheternas hantering av tillhandahållande av uppgifter i elektronisk

form kommer därmed att behandlas på ett mera enhetligt sätt än i dag.

Det kan i vissa fall finnas skäl att i en verksamhet ta ut avgifter som

inte bara täcker kostnaden för att framställa och distribuera in-

formationen utan också ger ett bidrag till kostnaden för att t.ex. insamla

och registrera informationen. För sådana fall bör det krävas en särskild

författningsreglering. Härigenom kommer inte förutsättningarna för de

myndigheter som i dag har en omfattande avgiftsfinansiering att ändras

nämnvärt. Dessa berörs endast i liten utsträckning, eftersom de redan

omfattas av regler där regering eller riksdag tagit ställning till att

verksamheten skall finansieras enligt vissa bestämda principer.

Regeringen anser vidare att frågan om hur utbyggnaden av offentlig

informationsförsörjning skall finansieras behöver fördjupas ytterligare.

8.4 Det statliga person- och adressregistret m.m.

8.4.1 Registerlagstiftningen

8.4.1.1 Inledning

Det statliga person- och adressregistret (SPAR) som togs i bruk under

1978, är lagreglerat sedan 1981 genom särskilda bestämmelser i 26-28 §§

datalagen (prop. 1980/81:62, bet. 1980/81:KU11, rskr. 1980/81:87 och

SFS 1980:1074).

Aviseringsregistret togs i bruk under 1997 och ersatte personbanden

och riksaviseringsbandet (prop. 1994/95:201, bet. 1994/95:SkU26, rskr

1994/95:372). Utgångspunkten var att aviseringsregistret skulle innehålla

uppgifter om en persons identitet, bosättning och familj samt de

ytterligare uppgifter som behövs för att tillgodose behovet av allmänt

efterfrågade folkbokföringsuppgifter.

Riksdagen fattade den 8 december 1995 ett principbeslut om ändrade

relationer mellan staten och Svenska kyrkan (prop. 1995/96:80, bet.

1995/96:KU12, rskr. 1995/96:84). Beslutet innebär bl.a. att kommun-

statusen upphör för Svenska kyrkans församlingar och kyrkliga sam-

fälligheter samt att kyrkan även i övrigt lämnar det allmänna. Vidare

innebär beslutet att den övervägande delen av författningsregleringen

avseende Svenska kyrkan upphävs. Det krävs också en översyn av ett

stort antal författningar som inte direkt avser Svenska kyrkan. Re-

geringen har nyligen föreslagit vissa grundlagsändringar för att möjlig-

göra genomförandet av principbeslutet som bl.a. innebär att det införs

särskilda regler för lagstiftning om Svenska kyrkan och andra trossam-

fund (prop. 1997/98:49). I lagrådsremissen Staten och trossamfunden

bestämmelser om Svenska kyrkan och andra trossamfund föreslår

regeringen bl.a. att det stiftas en lag om Svenska kyrkan som innehåller

bestämmelser om grunderna för kyrkans identitet, organisation, verk-

samhet och egendom.

Utredningen om trossamfundens rättsliga reglering har i betänkandet

Staten och trossamfunden, Rättslig reglering (SOU 1997:41) behandlat

rättsliga frågor i anledning av principbeslutet. I betänkandet föreslås

också en utvidgning av möjligheterna att använda aviseringsregistret för

att tillgodose även andra än myndigheter. En förteckning över remiss-

instanserna finns tillgänglig i Kulturdepartementet (dnr Ku97/903/Ky).

8.4.1.2 Det statliga person- och adressregistret (SPAR)

Förekomsten av s.k. befolkningsregister blev vid den praktiska til-

lämpningen av datalagen (1973:289) tidigt föremål för särskild uppmärk-

samhet. I sin ursprungliga lydelse reglerade lagen inte särskilt tillåtlighet-

en av register som upptar stora delar av befolkningen. Datainspektionen

intog redan från början stor restriktivitet i fråga om sådana register.

Sedan regeringen i ett överklagandeärende underkänt denna restriktiva

praxis, blev frågan föremål för lagstiftning. Riksdagen intog stånd-

punkten att inga personregister borde få innehålla uppgifter om andra

fysiska personer än de som svarade mot myndigheternas eller

organisationernas arbetsuppgifter eller verksamhetsområden. Det befanns

naturligt att ställa upp presumtionen att den som bedriver en viss verk-

samhet saknar anledning att registrera alla eller ett betydande antal av de

personer som är bosatta inom riket eller ett visst område. Det antogs

vidare att vissa befolkningsregister skulle bli obehövliga eller kunna

inskränkas till sitt innehåll, om man inrättade ett centralt statligt

personregister för registeraktualisering, personnummersättning, person-

nummerkontroll och urvalsdragning.

Riksdagen beslöt 1976 efter ett långt utredningsarbete att inrätta

SPAR och antog samtidigt en ny bestämmelse, 3 a §, i datalagen. Enligt

dess gällande lydelse får tillstånd att inrätta och föra personregister som

omfattar andra än medlemmar, anställda eller kunder hos den register-

ansvarige eller personer som har annan därmed jämförlig anknytning till

denne, meddelas endast om särskilda skäl föreligger.

SPAR omfattar de personer som är folkbokförda i landet, som innehar

skattsedel eller som är inskrivna i en allmän försäkringskassa i landet.

SPAR innehåller uppgifter från de register som förs dels för folkbok-

föring, dels för inkomst- och fastighetstaxering. Lagregleringen av

registret finns i 26-28 §§ datalagen och kompletteras med föreskrifter i

förordningen (1981:4) om det statliga person- och adressregistret

SPAR-förordningen (omtryckt 1994:22, ändrad senast 1996:814). Här-

utöver har Datainspektionen rätt att med stöd av 6 a § datalagen meddela

de ytterligare föreskrifter som kan behövas för att förebygga risk för

otillbörligt intrång i personlig integritet.

Statens person- och adressregisternämnd (SPAR-nämnden) inrättades

1986 genom beslut av riksdagen med uppgift att vara huvudman och

registeransvarig myndighet för SPAR.

Sema Group Infodata AB (tidigare DAFA Data AB) sköter enligt avtal

drift och marknadsföring av tjänster från SPAR. Bolaget ägs sedan

november 1993 av fransk-brittiska Sema Group. Användning av upp-

gifterna i registret är avgiftsbelagd.

Allmänna bestämmelser om SPAR återfinns i 26 § första stycket

datalagen. I lagrummets andra stycke anges i tre punkter ändamålen för

användningen av uppgifterna i registret. Enligt punkten 1 får uppgifterna

användas för registeraktualisering, registerkomplettering och kontroll av

uppgifter (med vilket avses bl.a. personnummer) i andra personregister.

Från SPAR kan uppgifter erhållas beträffande alla personer som ingår i

registret. Den tekniska konstruktionen medger att den registeransvarige

kan få uppgifter via terminal eller annan teknisk uppkoppling. Be-

stämmelser om terminalåtkomst kan meddelas av regeringen. En ter-

minalanslutning behöver inte medföra att den som får terminalåtkomst

därmed också får tillgång till samtliga uppgifter i SPAR.

Av punkten 2 följer att uppgifterna i SPAR får användas för

komplettering och kontroll av personuppgifter i övrigt. Motiven är här att

SPAR skall kunna användas av kunder som önskar information om

endast ett fåtal personer och som begär att få uppgifterna ur SPAR.

Enligt punkten 3 får SPAR användas också för s.k. urvalsdragningar.

Valfri uppgift i SPAR liksom valfri kombination av uppgifter i detta

register kan, i den mån Datainspektionen inte bestämmer annat, användas

som sökbegrepp. Urvalsdragningar avser till övervägande del uttag av

adressuppgifter för direktreklam.

I lagrummets tredje stycke slås fast att SPAR får användas av myn-

digheter och enskilda.

Enligt 27 § första stycket hämtas uppgifterna i SPAR från aviserings-

registret och från de statliga personregister som används för inkomst- och

fastighetstaxering. Folkbokföringssekretessen, som också gäller för upp-

gifter i SPAR, innebär att det i vissa fall blir fråga om en sekretess-

prövning om uppgifter i registret skall lämnas ut.

I 28 § ges regler om hur SPAR skall utnyttjas inom den enskilda och

den offentliga sektorn. Enligt första stycket skall den hänvisas till SPAR

som begär att få uppgifter ur en myndighets personregister för ett sådant

ändamål som avses i 26 § andra stycket 1 och 3 (för aktualisering,

komplettering, kontroll av uppgifter i andra personregister eller för

urvalsdragningar av personuppgifter) och som kan tillgodoses genom

SPAR. Hänvisningsregeln gäller således inte om någon begär uppgifter

ur en myndighets personregister för sådan komplettering och kontroll

som avses i 26 § andra stycket 2 (komplettering och kontroll av person-

uppgifter i övrigt). Om hänvisningsskyldigheten skulle omfatta också

dessa fall, skulle den enligt förarbetena nämligen medföra stora praktiska

konsekvenser och innebära påtagliga nackdelar för både myndigheter och

enskilda utan att man skulle uppnå några motsvarande vinster från

integritetsskyddsynpunkt (prop. 1980/81:62 s. 18). Det uppgiftslämnande

som avses i 26 § andra stycket 2 sker i praktiken numera enligt be-

stämmelserna om allmänna handlingars offentlighet i 2 kap. TF och om

myndigheternas upplysningsplikt i 15 kap. 4 och 5 §§ sekretesslagen

(1980:100).

Enligt andra stycket får skyldigheten enligt paragrafen att hänvisa en

sökande till SPAR inte inskränka myndigheternas skyldigheter enligt TF

att lämna ut uppgifter ur sina register.

Registerinnehållet i SPAR och formerna för utlämnande av uppgifter

ur SPAR har ändrats vid flera tillfällen. SPAR-nämnden har fortlöpande

bedrivit en granskning av registrets innehåll och användning. Register-

innehållet i SPAR har således ytterligare begränsats genom ändringar i

SPAR-förordningen (se SFS 1994:22 och 1996:814).

Datalagskommittén framhöll i sitt betänkande Integritet- Offentlighet-

Informationsteknik (SOU 1997:39 s. 460) att bestämmelserna om SPAR

borde brytas ut ur den generella persondataskyddslagstiftningen och

placeras i en särskild registerlag. Kommittén aktualiserade också frågor

kring förhållandet mellan SPAR och dataskyddsdirektivet. Till detta

återkommer vi.

8.4.1.3 Aviseringsregistret

Aviseringsregistret infördes som ett led i en modernisering och lag-

reglering av aviseringsverksamheten och bygger på Aviseringsregister-

utredningens betänkande Folbokföringsuppgifterna i samhället (SOU

1994:44).

Utredningsförslaget innebar att personbanden, riksaviseringsbandet

och SPAR skulle avskaffas och ersättas med ett centralt register för

avisering och annat tillhandahållande av folkbokföringsuppgifter. Myn-

digheterna skulle få utnyttja det nya registret för avisering av folkbok-

föringshändelser, aktualisering av egna register och för kontroll av

adresser och andra uppgifter som registreras inom folkbokföringen.

Registret skulle enligt förslaget få användas även för att utföra avisering,

urvalsdragningar m.m. åt privata användare. Deras möjligheter till urval

eller åtkomst till uppgifter på ADB-medium skulle begränsas något i

förhållande till vad som gällde för SPAR.

Flera remissinstanser var kritiska till en överföring av verksamheten

med SPAR till Riksskatteverket och menade att detta på nytt skulle resa

de frågeställningar som var aktuella vid SPAR-nämndens tillkomst.

Regeringen ansåg sig inte heller beredd att då ta ställning till om det

nya aviseringsregistret även skulle helt ta över funktionerna med SPAR.

Också frågan om hur uttag av urval för direktreklamändamål skulle lösas

behövde enligt regeringens mening övervägas ytterligare. Detta blev en

av Grunddatabasutredningens uppgifter.

Aviseringsregistret är reglerat på sedvanligt sätt i en registerlag

lagen (1995:743) om aviseringsregister och en kompletterande för-

ordning. I lagens 1-6 §§ finns allmänna bestämmelser om aviserings-

registret, dess ändamål och innehåll, om registeransvaret och om ut-

lämnande av uppgifter bl.a. på medium för automatisk databehandling.

Aviseringsregistret får innehålla uppgifter om personer som är eller har

varit folkbokförda i landet eller som annars tilldelats personnummer. Det

får användas av en myndighet för dels aktualisering, komplettering och

kontroll av personuppgifter i register, dels komplettering och kontroll av

personuppgifter i övrigt, dels uttag av urval av personuppgifter. Annan än

myndighet får efter regeringens medgivande använda registret för

ändamål som avses i första stycket 3 (urval av personuppgifter).

I 7 § anges vilka sökbegrepp som får användas i aviseringsregistret.

Slutligen finns i 8 § särskilda bestämmelser om gallring.

Regeringen får, efter en ändring av nämnda lag (SFS 1996:1234) som

trädde i kraft den 1 januari 1997, förordna att vissa stora mottagare av

folkbokföringsuppgifter i stället för avisering endast av de uppgifter

som mottagaren enligt lag eller förordning får ha i sitt register skall få

ändringsavisering för samtliga personer i aviseringsregistret, s.k. brutto-

avisering. Lagändringen innebar vidare att myndigheterna fick terminal-

åtkomst till uppgifter om namn, personnummer, adress, folkbokförings-

ort och folkbokföringsfastighet m.m. samt om avregistrering från folk-

bokföringen. Regeringen gavs också rätt att föreskriva om terminal-

åtkomst till ytterligare uppgifter.

8.4.1.4 Dataskyddsdirektivet och personuppgiftslagen

I regeringens proposition Personuppgiftslag (prop. 1997/98:44) föreslås

att det stiftas en ny lag om behandling av personuppgifter. Lagförslaget

bygger på förslaget i Datalagskommitténs betänkande Integritet,

Offentlighet, Informationsteknik (SOU 1997:39). Den nya lagen skall er-

sätta den nuvarande datalagen och genomföra Europaparlamentets och

rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda

personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria

flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet).

Lagen, som i huvudsak följer dataskyddsdirektivets text och disposi-

tion, omfattar all automatiserad och viss manuell behandling av person-

uppgifter. Rent privat användning av personuppgifter är dock undan-

tagen. Undantag görs även med hänsyn till offentlighetsprincipen och till

tryck- och yttrandefriheten. Särregler i annan lagstiftning tar över be-

stämmelserna i personuppgiftslagen.

Den föreslagna personuppgiftslagen innehåller bestämmelser om när

behandling av personuppgifter är tillåten. Den kan ses som en ramlag

som ger generella riktlinjer för all behandling av personuppgifter. Lagen

innehåller sålunda en uttömmande uppräkning av de fall då person-

uppgifter får behandlas. För behandling av känsliga personuppgifter

gäller särskilt stränga regler. Även vissa grundläggande krav på den som

behandlar personuppgifter ställs upp, t.ex. att personuppgifter som

samlats in för ett ändamål inte får behandlas för något annat oförenligt

ändamål. Den som bryter mot lagen kan drabbas av ingripanden från

tillsynsmyndigheten, t.ex. ett vitesföreläggande, eller av skadestånd och

straff.

Personuppgiftslagen föreslås träda i kraft den 24 oktober 1998. En rad

övergångsbestämmelser föreslås. Härvid bör särskilt märkas att den

gamla datalagen skall tillämpas i stället för den nya till och med den 30

september 2001 i fråga om behandling av personuppgifter som påbörjats

före ikraftträdandet eller behandling som utförs för ett visst bestämt

ändamål, om behandling för ändamålet påbörjats före ikraftträdandet.

Vissa bestämmelser i den nuvarande datalagen föreslås bli flyttade till

annan lagstiftning, t.ex. bestämmelsen om straff för dataintrång som

flyttas till brottsbalken. Vissa konsekvensändringar görs vidare i

sekretesslagen. Dessa ändringar föreslås träda i kraft samtidigt med

personuppgiftslagen.

Med hänsyn till att särregler i annan lagstiftning tar över be-

stämmelserna i personuppgiftslagen, måste frågan om SPAR och dess

reglering ses direkt i belysning av det tidigare nämnda dataskydds-

direktivet. Direktivet är tillämpligt på all behandling av personuppgifter,

dock inte sådan behandling av personuppgifter som faller utanför

gemenskapsrätten (t.ex. den som gäller allmän säkerhet, statens säkerhet

eller statens verksamhet på straffrättens område) och inte heller på

register för personligt bruk.

Personuppgifter får samlas in endast för särskilda, uttryckligt angivna

och berättigade ändamål och uppgifterna får inte senare användas på ett

sätt som är oförenligt med ursprungsändamålet (artikel 6, punkt 1b).

Personuppgifter får behandlas endast när samtycke lämnats, när det är

nödvändigt för att fullgöra ett avtal i vilket den registrerade är part, när

det finns en i författning reglerad förpliktelse att behandling av upp-

gifterna skall ske, när det är nödvändigt för att skydda den enskildes

grundläggande intressen, när det är nödvändigt att utföra en arbetsuppgift

i det allmännas intresse eller slutligen, om det i övrigt skett en intresseav-

vägning som resulterat i att behandling av personuppgifter skall få ske

(artikel 7, punkterna a-f).

Känsliga uppgifter (ras, religion, politisk åsikt, facklig tillhörighet,

hälsotillstånd etc.) får inte behandlas (artikel 8, punkt 1). Dock gäller

vissa undantag (artikel 8, punkt 2).

Medlemsstaterna skall bestämma på vilka villkor nationella

identifikationsnummer får behandlas (artikel 8, punkt 7).

När personuppgifter samlas in från den registrerade eller på annat

sätt skall de registrerade informeras om bl.a. vem som är register-

ansvarig och vad uppgifterna skall användas till (artiklarna 10 och 11).

8.4.2 Utgångspunkter för regeringens förslag

8.4.2.1 Det offentliga åtagandet - SPAR

Regeringens förslag: SPAR skall finnas kvar tills vidare.

Utredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens.

Utredningen lämnar dock inga förslag om hur verksamheten med SPAR

skall hanteras inför en IT-anpassning av tryckfrihetsförordningen (TF).

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inget

att erinra mot förslaget. Rikspolisstyrelsen, Centrala studiestödsnämnden

(CSN) och SWEDMA framhåller det stora behovet av uppgifter från

SPAR. RPS framhåller vikten av att polisväsendet får tillgång till

folkbokföringsuppgifter på ett lika enkelt sätt som i dag sker via SPAR

från aviseringsregistret.

SPAR-nämnden tillstyrker Grunddatabasutredningens syn på det

offentliga åtagandet och att SPAR bör vara kvar. SPAR-nämnden,

Bonnierföretagen AB och SEMA Group understryker behovet av att av-

vakta en anpassning av 2 kap. TF innan ett slutligt ställningstagande tas

beträffande framtiden för SPAR.

Dataföreningen i Sverige ifrågasätter ett offentligt åtagande för direkt-

reklambranschens behov. Föreningen anser att all myndighetsutövning

skall ske i myndighetsform och att all annan verksamhet bör ske i andra

verksamhetsformer som styrs av marknadsmässiga villkor. Myndigheters

försäljning av personuppgifter bör förbjudas och verksamheten med

SPAR begränsas.

Riksskatteverket anser det tveksamt om uppgifterna för SPAR är

förenliga med det offentliga åtagandet och EG-direktivet vad gäller

ändamålet med uppgifterna. Verket ifrågasätter särskilt att SPAR skall

tillgodose direktreklambranschens behov. Verket anser att uppgifterna i

aviseringsregistret borde betraktas som grunddata och att det är detta

register som skall användas för att tillhandahålla hela samhällets behov

av personuppgifter.

Skälen för regeringens förslag: En betydande del av samhällets

basinformation är relaterad till enskilda personer. Behandling av upp-

gifter om enskilda i elektronisk form aktualiserar alltid integritetsfrågor.

En del omständigheter kan anses vara av särskilt stor betydelse när det

gäller att skydda den enskildes integritet. Stora mängder uppgifter på ett

och samma ställe och förekomsten av många register är sådana om-

ständigheter, liksom att uppgifter kan komma att användas för myn-

dighetsutövning mot enskild.

Det bör vara ett statligt åtagande att hålla register med befolknings-

uppgifter av hög kvalitet för att tillgodose behovet av kontroll av

personuppgifter. Verksamheten med SPAR fungerar väl och tillgodoser

de behov som finns framför allt på den privata marknaden. Samtidigt har

den tekniska utvecklingen medfört att det i dag finns möjlighet att

upprätta privata register över befolkningen. Det är från integritets-

synpunkt inte önskvärt med ett flertal personregister över befolkningen.

En fungerande verksamhet med SPAR kan förhindra uppbyggnaden av

sådana register.

Den privata marknaden har också ett stort behov av att genom

urvalsdragningar få ut uppgifter om namn och adress. För små och

medelstora företag är direktmarknadsföring ofta den enda praktiskt

tillgängliga marknadsföringskanalen.

Härtill kommer att SPAR i dag har stor betydelse för några myndig-

heters verksamhet. Polisen använder SPAR bl.a. för att utfärda pass.

Även de inkomstuppgifter polisen behöver för sin verksamhet hämtas i

SPAR. Aviseringsregistret är ännu inte helt klart, t.ex. är terminalåt-

komsten till registret inte utvecklad. Polisens behov kan därför inom de

närmaste åren sannolikt inte tillgodoses på annat sätt än genom SPAR.

Detsamma gäller tullen. Även CSN och Patent- och registreringsverket

har behov av terminalåtkomst till SPAR.

Eventuella förändringar av SPAR bör enligt regeringens mening inte

genomföras innan behovet av åtkomst till informationen helt kan

tillgodoses på annat sätt. Man kan inte heller bortse från de investeringar

som gjorts för att anpassa verksamheterna till SPAR. Problemen med att

anpassa informationsförsörjningen till år 2000 talar också för att man bör

minimera förändringarna under de närmaste åren. Verksamheten med

SPAR fyller sammanfattningsvis en viktig samhällsfunktion och bör tills

vidare finnas kvar.

Datalagskommittén lämnade i sitt betänkande förslag till en rad

ändringar i 2 kap. TF som skulle underlätta tillämpningen av offentlig-

hetsprincipen i en modern IT-miljö. Dessa förslag har inte förts vidare till

riksdagen. Regeringen framhåller i propositionen 1997/98:44 Personupp-

giftslag (s. 29) att frågan om en anpassning av 2 kap. TF till den nya

tekniken kräver ytterligare överväganden och att man inom en snar

framtid kommer att ta ställning till hur frågan lämpligen skall beredas

vidare.

Dataskyddsdirektivet och det sålunda förestående arbetet med en IT-

anpassning av handlingsoffentligheten innebär nya förutsättningar för

registren. Regeringen avser att i anslutning till detta arbete också för-

bereda ett slutligt ställningstagande till SPAR. Viktiga frågor att belysa

är konsekvenserna för det offentliga åtagandet i det fall Datalags-

kommitténs nyss nämnda förslag vad gäller ändringar i 2 kap. TF

genomförs. En klarare rollfördelning mellan offentliga och privata in-

tressen kan komma att bli nödvändig. En utgångspunkt i arbetet bör vara

att staten endast skall tillhandahålla uppgifter som bearbetats eller

förädlats så långt som själva tillhandahållandet förutsätter, om inte sär-

skilda skäl föreligger.

Mot den nu angivna bakgrunden föreslås här endast ändringar som är

påkallade av en direkt anpassning till personuppgiftslagen. Framtida för-

ändringar måste förberedas så att användarna av SPAR hinner anpassa

sig till nya förhållanden. Införandet av en ny personuppgiftslag väcker

emellertid frågan om en särskild lagreglering av SPAR.

När det gäller de aktuella registrens förhållande till dataskydds-

direktivet gör regeringen följande bedömning. Uppgifterna i SPAR

hämtas i dag från aviseringsregistret och från register för inkomst- och

fastighetstaxering. Uppgifterna från taxeringsregistren är inte känsliga till

sin beskaffenhet. Riksskatteverket och skattemyndigheterna skall, enligt

uttryckliga bestämmelser i 6 § SPAR-förordningen, lämna ut uppgifterna

på medium för automatisk databehandling. Ett av ändamålen med

folkbokföringsverksamheten är att tillhandahålla folkbokföringsuppgifter

till olika användare i samhället. Aviseringsregistret används för att förse

myndigheter med allmänt efterfrågade folkbokföringsuppgifter. Uppgift i

aviseringsregistret som enligt lag eller förordning får registreras även i

annat register får, enligt 6 § lagen om aviseringsregister, lämnas ut till

den registeransvarige i elektronisk form. Detta innefattar verksamheten

med SPAR. En användning av uppgifter för de ändamål som styr

behandlingen bör därför inte anses oförenlig med de ändamål för vilket

uppgifterna samlades in.

Det bör noteras att regeringen nyligen har bemyndigat statsrådet med

ansvar för skattefrågor att tillkalla en utredare för att se över de register

som förs av skatteförvaltningen och exekutionsväsendet. I direktiven

(dir. 1998:2) ingår bl.a. att se över utlämnande av uppgifter från dessa

register.

Ändamålet med SPAR gäller dels kontroll i allmän mening av

befintliga personuppgifter, dels urvalsdragning av personuppgifter. Verk-

samheten med SPAR måste sammantaget betraktas som ett allmänt och

berättigat intresse. Enskilda som inte vill ta emot direktreklam kan låta

markera detta i registret. De kunder som använder SPAR för kontroll av

egna uppgifter, tar i princip uteslutande in uppgifterna på medium för

automatiserad behandling. I dessa fall sker en ny behandling hos kunden.

Inte heller denna behandling kan anses oförenlig med det angivna ända-

målet med SPAR. Principerna i artikel 6 i dataskyddsdirektivet får där-

med anses tillgodosedda.

Dataskyddsdirektivet innehåller i artikel 7 bestämmelser om när

behandling av personuppgifter är tillåten. Behandling får ske bl.a. när

denna är nödvändig för att utföra en arbetsuppgift av allmänt intresse.

Under vissa förutsättningar får behandling också ske när denna är

nödvändig för ändamål som rör berättigade intressen hos den

registeransvarige eller hos den till vilken uppgifterna har lämnats ut.

Genom SPAR kan enskilda på ett enkelt sätt kontrollera att

personuppgifter i t.ex. kund- eller medlemsregister är korrekta och

fullständiga. De kunder som använder SPAR kan också ha ett berättigat

intresse att erhålla urval av uppgifter för direktreklam.

Uppgifterna i SPAR samlas inte in från den registrerade, vilket

aktualiserar informationsplikten i artikel 11, punkt 1. I punkt 2 görs dock

undantag från informationsplikten när det visar sig omöjligt eller innebär

en oproportionerligt stor ansträngning att ge information eller när

registrering eller utlämnande uttryckligen föreskrivs i författning. I

sådana fall skall medlemsstaterna föreskriva lämpliga skyddsåtgärder.

Regeringen vill härvid framhålla att uppgifterna i SPAR omfattas av

sekretess på samma sätt som uppgifterna i folkbokföringen.

Sekretesskyddet gäller såväl för uppgifter av särskilt ömtålig art som för

normalt harmlösa uppgifter vilka på grund av omständigheterna i det

enskilda fallet är skyddsvärda. Ett exempel på den sistnämnda typen av

uppgifter kan vara en persons adress i fall av befarad personförföljelse.

Sekretesskyddade uppgifter om en person har samma förutsättningar att

hållas hemliga i SPAR som i folkbokföringen. Vidare skall enligt

Datainspektionens föreskrifter källan anges när namn- och adress-

uppgifter ur SPAR används för direktmarknadsföring. Bestämmelser av

motsvarande innebörd bör införas i förordning. Det bör noteras att

SPAR-nämnden fyller en viktig funktion med sin bevakning av inte-

gritetsfrågor och uppföljning av etiska aspekter vid behandling av

befolkningsuppgifter. Regeringen avser också att låta informera om

SPAR.

I lagförslaget har tagits in en bestämmelse att en registrerad efter

särskild framställan kan undgå att blir föremål för urvalsdragning för

direktreklam. Detta innebär att också principerna i artikel 14 i data-

skyddsdirektivet är tillgodosedda.

Sammanfattningsvis anser regeringen att behandlingen av personupp-

gifter i SPAR i de former som framgår av förslaget till lagreglering är

förenlig med dataskyddsdirektivet

8.4.2.2 Lagreglering av SPAR

Regeringens förslag: Grundförutsättningarna för SPAR regleras på

ett utförligare sätt än tidigare i en särskild lag. Registret benämns fort-

sättningsvis det statliga personadressregistret.

Utredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inget

att erinra mot förslaget. SPAR-nämnden har dock i relation till lagråds-

remissen om en personuppgiftslag vissa formella förtydliganden och

ändringar. AB Bonnierföretagen avstyrker de delar av lagförslaget som

avser dels utlämnande av uppgifter där kundanknytning saknas, dels

delegering av normgivningsrätten från riksdag till regering.

Skälen för regeringens förslag: Förutsättningarna för SPAR bör

även fortsättningsvis regleras i lag. Bestämmelserna i datalagen om

SPAR bör därför tas in i en särskild lag när datalagen upphör att gälla.

Registret bör i fortsättningen benämnas det statliga personadressregistret,

fortfarande med förkortningen SPAR.

SPAR får i dag användas för registeraktualisering, register-

komplettering och kontroll av uppgifter i andra personregister, för

komplettering och kontroll av personuppgifter i övrigt samt för urvals-

dragningar. Innehållet och utnyttjandet regleras i förordning. Vid urvals-

dragningar får i dag lämnas ut uppgifter om namn, adress, personnummer

och folkbokföringsort. I jämförelse med den gällande regleringen bör

enligt regeringens mening några skärpningar ske, framför allt i fråga om

urvalsdragningar. Vid urvalsdragningar bör i fortsättningen endast

uppgift om namn och adress få lämnas ut. Skärpningen är betingad av

integritetsskäl och bör ses mot bakgrund av Datainspektionens praxis,

som har varit tämligen restriktiv, varför skillnaden i praktiken inte blir så

stor.

Uttag av angivna uppgifter genom urvalsdragning bör vidare endast få

ske för direktreklam, opinionsbildning och samhällsinformation eller

annan därmed jämförlig verksamhet. Vidare bör registret fortsättningsvis

endast innehålla uppgifter om personer som är folkbokförda i landet.

Detta innebär att registret inte längre kommer att innehålla uppgifter om

personer som är inskrivna i en allmän försäkringskassa eller som har

skattsedel utan att vara folkbokförda i landet.

I lagrådsremissen föreslogs att en enskild skulle ges möjlighet att

hindra att han eller hon i fortsättningen kunde nås av utskick som avsåg

inte bara direktreklam utan också opinionsbildande material eller sam-

hällsinformation. Lagrådet har ifrågasatt om en sådan utvidgning bör ske

med hänsyn till att det förslaget inte föregåtts av en remissbehandling.

Regeringen kan ansluta sig till Lagrådets synpunkter. En enskilds

möjligheter att hindra utskick bör således ha samma innebörd som i dag,

dvs. avse urvalsdragningar för direktreklam. Frågan kan komma att tas

upp i ett senare sammanhang.

Innehållet i SPAR är för närvarande reglerat i SPAR-förordningen. I

framtiden bör bestämmelser om innehållet i stället ha lagform.

En viktig fråga gäller utlämnande av uppgifter i elektronisk form. De

uppgifter som kommer från register för inkomst- och fastighetstaxering

bör liksom för närvarande inte lämnas ut till andra än polis- och

tullmyndigheter. Detta uppgiftsutlämnande bör till skillnad från i dag

regleras i lag. I övrigt bör som nu inskränkningar av detta slag regleras

genom förordning.

8.4.2.3 Aviseringsregistret

Regeringens förslag: Aviseringsregistret öppnas i vissa fall för

verksamheter utanför staten. För detta skall dock krävas ett särskilt

medgivande av regeringen.

Grunddatabasutredningens förslag: Överensstämmer delvis med re-

geringens. Utredningen har dock inte tagit upp frågan om terminalåt-

komst.

Utredningens om trossamfundens rättsliga reglering förslag: Re-

geringen skall få föreskriva om terminalåtkomst till aviseringsregistret

för annan än myndighet. I övrigt överensstämmer förslaget med re-

geringens.

Remissinstanserna: Några remissinstanser anser att Grunddatabas-

utredningens förslag är bristfälligt motiverat men ingen är direkt negativ.

Dun förvaltningen tjänar inte demokratin väl

om den inte också fyller höga krav på rättssäkerhet och effektivitet.

Samtidigt finns det ett spänningsförhållande mellan dessa värden. Så till

exempel är förvaltningens styrbarhet en demokratifråga, eftersom

myndigheternas uppgift är att förverkliga demokratiskt fattade beslut,

samtidigt som kraven på rättssäkerhet och effektivitet sätter gränser för

styrbarheten.

Det demokratiska styrelseskicket syftar till att ge medborgarna största

möjliga kontroll över förhållanden som påverkar deras egen tillvaro,

direkt eller indirekt. En statsförvaltning som motsvarar höga anspråk på

förutsebarhet, likabehandling, etik, effektivitet och ansvarsfull hantering

av allmänna medel underlättar för enskilda att planera och styra sin

tillvaro. Förvaltningstjänstemännens duglighet, kunskaper och erfaren-

eter är i detta perspektiv ett demokrativärde.

Kommissionen menar vidare att offentlighet och insyn bör betraktas

inte endast som medborgerliga rättigheter utan också som en viktig

aspekt på förvaltningspolitiken. Handlingsoffentlighet, meddelarfrihet

och meddelarskydd bidrar till rättssäkerheten och kan även antas

förbättra förvaltningens måluppfyllelse och resurshushållning.

En förvaltningspolitik inriktad på statens verksamhet som helhet

Förvaltningspolitiken är lika gammal som förvaltningen, men som en

sammanfattande term för statsmakternas generella riktlinjer och åtgärder

med sikte på att organisera, styra och kontrollera förvaltningen är den av

ganska sent datum.

Förvaltningspolitik låter sig ofta inte hållas isär från sakpolitik.

Strukturförändringar i förvaltningen har endast i liten utsträckning haft

sektorövergripande analyser som berört flera departementsområden som

underlag: Av historiska skäl och genom att varje departement drivit för-

ändringsarbetet inom sitt eget verksamhetsområde i sin egen takt är

förvaltningsstrukturen uppbyggd enligt olika och delvis motstridiga

organisationsprinciper inom olika sektorer.

Inom den svenska statsförvaltningen härskade förr en tämligen

enhetlig förvaltningskultur. Nutidens statsförvaltning uppvisar en så

brokig mångfald att det inte är meningsfullt att försöka återskapa en

sådan homogenitet. Vissa element måste emellertid vara gemensamma

för hela statsförvaltningen. Kommissionen anser att värdefulla ting i den

svenska förvaltningstraditionen är på väg att tappas bort, framför allt

sådana som är förknippade med statens kärnfunktioner.

Det gäller att förebygga att statsförvaltningens ofrånkomliga

specialisering, decentralisering och heterogenitet leder till splittring och

brist på inre sammanhang i statens verksamhet. Förvaltningspolitiken bör

stärka de krafter som håller samman helheten och främja en för all statlig

verksamhet så långt möjligt gemensam förvaltningskultur och

förvaltningsetik. Samtidigt bör den vara öppen för behovet av samverkan

mellan statliga organ och andra aktörer i samhället, bland annat när det

gäller att hävda ett svenskt inflytande i internationella nätverk och

organisationer.

Sverige behöver utveckla en medveten, sammanhängande för-

valtningspolitik, som är inriktad på den statliga förvaltningen som helhet.

Kommissionens rekommendationer

I fråga om organiseringen av statens verksamhet ges inte något förord för

en mera uniform organisering av statsförvaltningen, tvärtom ser kom-

missionen stora värden i mångfald, variation och flexibilitet.

Vikten av att varje verksamhet bedöms för sig illustreras med frågan

om renodling av statlig verksamhet, som i många fall kan motiveras av

ett väl styrkt behov av att särskilja en mer omfattande eller artfrämmande

affärsverksamhet. Det kan emellertid också finnas skäl emot en sådan

renodling. Generellt anser kommissionen att statlig affärsverksamhet inte

är motiverad på områden där allmänintresset bäst tjänas av fri

etableringsrätt och affärsmässig konkurrens.

Kommissionen anser

 att myndighetsformen normalt bör vara självklar för större delen av

det statliga åtagandet,

 att en utvidgning av det offentligrättsliga regelsystemets tillämplig-

het till existerande organ som, utan att vara myndigheter, utför

statliga förvaltningsuppgifter bör övervägas, särskilt frågan om

insyn i statliga bolag och stiftelser,

 att när annan form än myndighetsformen används riksdagen och

regeringen i varje särskilt fall skall ta ställning till det tilltänkta

organets lämplighet för uppgiften och uttryckligen ange i vilken

mån det offentligrättsliga regelsystemet skall tillämpas,

 att förvaltningsmyndigheternas möjligheter att ingå avtal och delta i

föreningsbildning och bolagsbildning bör klarläggas.

Allt fler statliga myndigheter har inrättat regionala verksamhetsområden

som är större än länen, varvid den geografiska indelningen blivit i hög

grad disparat. Detta är ägnat att försvåra samverkan både inom stats-

förvaltningen och mellan denna och landsting och kommuner. Stats-

makterna bör utöva ett samordnande ansvar när det gäller statliga

myndigheters regionala indelning.

Ämnes- och uppgiftsfördelning mellan de centrala ämbetsverken

speglar i stort sett strukturen i Regeringskansliet. Departementsin-

delningen och de centrala myndigheternas verksamhetsområden å ena

sidan och utgiftsområdena i statsbudgeten å den andra bör så långt

möjligt anpassas till varandra för att verksamhetssambanden skall stärkas

och helhetssynen förbättras.

Medborgarnas kontakter med myndigheterna bör underlättas genom

att förvaltningen i mötet med individen så långt möjligt är integrerad på

den lokala nivån.

Transfereringarna till hushållen är ett område där en mer samordnad

och enhetlig organisering är angelägen. Kommissionen hävdar att miss-

lyckanden av delvis förvaltningspolitisk art föreligger inom detta verk-

samhetsområde, såsom bristande kontroll och samordning, delegering av

beslutsbefogenheter utan koppling till finansieringsansvar och alltför

stort spelrum på olika beslutsnivåer för motstridiga intressen.

Administrationen har försvarats av bland annat täta regeländringar.

Kommissionen anser att statsmakterna, för att få en väl fungerande

administration av bidragen till hushållen, måste ta ett samlat grepp om

hela transfereringssystemet. Ett fortsatt reformarbete bör inriktas mot ett

administrativt mera sammanhållet system än det nuvarande.

Styrning

Den mest omfattande förändringen under de senaste decennierna är

införandet av en ny styrstrategi resultatstyrning där förvaltningen

styrs med verksamhetsmål och resultatuppföljning. Begreppet används

ofta för de förändringar som är knutna till budgetprocessen. Kom-

missionen framhåller att detta bara är en del i resultatstyrningsstrategin,

och att det vid bedömningen av resultatstyrningens effektivitet är viktigt

att även beakta de andra förändringar som har skett av styrningen. Det

gäller exempelvis delegering av administrativa beslut om bland annat

personal, intern organisation och resurshantering, utvecklingen av den

informella styrningen och förändringar av statens kontroll- och

utvärderingsfunktioner.

Kommissionen delar regeringens åsikt att målen för resultatstyrningen

skall ligga fast. Men tillämpningen av denna styrning rymmer allvarliga

problem. Tillämpningen är för lite flexibel i förhållande till de stora

skillnader i karaktär och förutsättningar som kännetecknar statsför-

valtningen och dess olika grenar. Vidare kommer den information som

myndigheterna är ålagda att lämna till regeringen och Regeringskansliet

dåligt till användning, därför att den är detaljerad, omfattande och svår-

överskådlig och av begränsad relevans för det politiska beslutsfattandet.

Det sätt på vilket resultatstyrningen i budgetprocessen tillämpas bör

därför ses över så att den blir bättre anpassad till de skilda förutsättningar

som gäller för olika typer av verksamheter och med hänsyn till de

förutsättningar som ges av den politiska processen.

För att regeringen skall få tillfredsställande underlag för överväganden

om större resursomfördelningar och för omprövning av verksamheter bör

resultatstyrningen i budgetprocessen vidare kompletteras med andra

utvärderingsinstrument.

Informella kontakter mellan regeringen och myndigheterna är ett

viktigt komplement till den formella styrningen. Kommissionen pekar på

vikten av att rollfördelningen i sådana kontakter är tydlig. I den mån det

inte bara handlar om informationsutbyte, utan i praktiken är fråga om

styrning av myndigheten, men utan ett formellt regeringsbeslut, bör

sådan påverkan utövas på ledningsnivå och kunna dokumenteras.

Med vilken detaljeringsgrad riksdagen och regeringen utformar lagar

och andra författningar är också en styrningsfråga. Detaljeringsgraden

har minskat inom flera områden, och i stället anger riksdag och regering

allmänna mål och riktlinjer för verksamheterna. Sådan s.k. ramlag-

stiftning ger ökat utrymme för myndigheterna att komplettera lagarna

med tillämpningsföreskrifter, vilket i ökad utsträckning har skett under

de senaste decennierna. Detta är inte helt problemfritt och riksdagen och

regeringen har därför under senare år försökt förenkla och minska antalet

regler i samhället. Det har emellertid inte lyckats.

Enligt kommissionen är tillväxten av myndighetsföreskrifter ett

centralt förvaltningspolitiskt problem. En utgångspunkt bör vara att lagar

och förordningar i största möjliga utsträckning skall kunna tillämpas utan

myndighetsföreskrifter. Bemyndiganden att utfärda föreskrifter bör ges

bara efter noggrann prövning. Det är en del av vårt demokratiska system

att kompetenta myndigheter och tjänstemän ansvarar för lagtillämpning

och verkställighet inom givna ramar.

Kontroll och tillsyn

Resultatstyrningen i budgetprocessen är inte tillräcklig för mer

övergripande utvärderingar av olika verksamhetsområden. För detta

behöver i större utsträckning anlitas utomstående sakkunskap, som står

fri i förhållande till verksamheten i fråga. Det statliga kommittéväsendet

bör kunna utnyttjas bättre i sådana sammanhang.

Kommissionen anser vidare att riksdagens roll vad gäller kontroll och

utvärdering av förvaltningsverksamheten behöver stärkas, och bli mer

oberoende än nu. Kommissionen förordar att man i det utredningsarbete

om den statliga revisionen som riksdagen har initierat prövar om det i

stället för Riksdagens revisorer bör tillskapas ett helt oberoende

revisionsorgan, men under riksdagens huvudmannaskap. Ett sådant organ

skulle ges till uppgift att granska hela den statliga förvaltningen,

inklusive Regeringskansliet, och hanteringen av de EU-medel som man

får ta del av i Sverige.

Regeringen måste självfallet som nu ha tillgång till ett eget revisions-

organ, Riksrevisionsverket, för sin granskning av förvaltningsverksam-

heten.

Det är ofta oklart vad en tillsynsuppgift innebär och att det råder

osäkerhet om hur tillsynen bör bedrivas. Kommissionen förordar att den

statliga tillsynsverksamheten blir föremål för en samlad översyn och att

frågan om verkningsfulla sanktioner särskilt uppmärksammas.

Domstolarna och förvaltningen

I fråga om domstolarna och förvaltningen framhåller kommissionen att

domstolskontrollen över förvaltningen är viktig och att rätten att över-

klaga förvaltningsbeslut hos domstol är central för rättssäkerheten.

Kommissionen föreslår att en generell rätt att överklaga förvaltnings-

beslut slås fast som en huvudregel. I de fall förvaltningsbeslut anses

behöva överprövas av regeringen eller någon annan myndighet får detta

regleras särskilt. När rätt till domstolsprövning har slagits fast i allt fler

ärenden har beslut fattade av lokala myndigheter ofta överklagats direkt

till domstol utan föregående överprövning hos högre myndighet, t.ex.

länsstyrelsen. Kommissionen anser att det i en del ärendegrupper vore

bättre om en sådan prövning föregick domstolsprövningen.

Ledningsorganisationen i förvaltningsmyndigheter

Kommissionen framhåller att kravet på en tydlig och begriplig

ansvarsbild, vilket innefattar en viktig demokratiaspekt, inte är uppfyllt

på ett tillfredsställande sätt i verk med lekmannastyrelser. Den förordar

att lekmannastyrelser, vilka har ett delat och oklart ansvar, avskaffas. I

stället bör lekmannainflytandet i dessa fall utövas av rådgivande organ.

Att intresseorganisationer kommer till tals i myndigheternas arbete är

ofrånkomligt och dessutom ändamålsenligt. Detta gäller inte minst i EU-

arbetet. Formerna för hur detta bör ske måste variera beroende på ämnet

och situationen.

Sedan någon tid har, under en försöksperiod, styrelserna i några

myndigheter getts fullt ansvar för verksamheten. Den försöksverksamhet

som pågår rymmer betydande oklarheter, och flera frågor återstår att

klara ut. Innan försöksverksamheten har utvärderats anser sig

kommissionen inte ha underlag för att ta ställning till om och i vilka fall

styrelser med fullt ansvar skulle vara en ändamålsenlig ledningsform för

vissa myndigheter.

Inom vissa statliga förvaltningsområden är organisationen särskilt

komplicerad. Den kan vara decentraliserad, ledningen kan ske på olika

nivåer och alla eller några styrelseledamöter kan vara utsedda av

kommunala organ. Kommissionen behandlar som ett exempel på ett

sådant förvaltningsområde polisväsendet. Enligt kommissionens mening

är antalet styrelsenivåer där alltför stort för att motsvara de krav på

ansvarsbilden som ställs.

Utnämning av chefer

Utnämningsmakten är ett viktigt medel för regeringen för att styra

förvaltningsmyndigheterna. Staten behöver en reformerad politik för

långsiktig chefsutveckling och chefsförsörjning. Kommissionen anser att

det arbete som regeringen har påbörjat med att utveckla rekryterings-

förfarandet bör intensifieras. Särskilt pekar kommissionen på vikten av

öppenhet vid rekryteringen. Om man i god tid gav till känna att en

chefstjänst skall tillsättas, skulle det finnas förutsättningar att bredda

sökandekretsen och ge tillfälle till en allmän debatt om valet av chef.

Utnämningen av avdelningschefer och motsvarande är normalt dele-

gerad till myndigheterna. Kommissionen anser att skäl talar för att återta

en del av denna delegation. Det skulle markera tjänstens vikt och den

utnämndes ansvar inför regeringen. Vidare skulle det ge regeringen

möjlighet att ta ett mer samlat grepp om personalpolitiken på chefsnivå,

bland annat vad gäller frågor om kompetensutveckling och jämställdhet.

Kommissionen föreslår att regeringen i fortsättningen utnämner, utöver

verkschefer, deras ställföreträdare och andra överdirektörer samt av-

delningschefer som har funktioner som är särskilt viktiga för styrningen

av verksamheten.

Offentlighet och insyn

Om offentlighet och insyn påpekar kommissionen att de rättsregler som

tillsammans formar den svenska offentlighetsprincipen ofta ger upphov

till tolkningsproblem. Förhållandet mellan tystnadsplikt och meddelar-

frihet, mellan svenska regler och EU-regler och mellan allmänna

handlingars offentlighet och datalagens regler om integritetsskydd kan

vara svårt att förstå. Det finns stora kunskapsluckor om dessa frågor

inom statsförvaltningen. Utbildning och fortlöpande diskussion om

offentlighetsprincipens tillämpning är av stor vikt och bör ingå i ut-

bildningen av statstjänstemän.

Omständigheter som kan urholka offentlighet och insyn är utöver

dålig kunskap om offentlighetsprincipen bland annat förvaltningens

tendens till slutenhet, medlemskapet i EU och användningen av modern

informationsteknik.

Kommissionen förutsätter att regeringen verkar för att den svenska

traditionen av insyn och öppenhet bevaras i samband med den europeiska

integrationen och instämmer i Datalagskommitténs uppfattning att en ny

lagstiftning i enlighet med EG-direktivet om skydd för personuppgifter

inte får inkräkta på offentlighetsprincipen eller tryck- och

yttrandefriheten.

Också med den nya informationstekniken måste den offentliga verk-

samheten vara öppen för medborgarna och massmedierna på ett sådant

sätt att de kan inhämta upplysningar i skilda angelägenheter efter eget

val, oberoende av myndigheternas informationsgivning. I enlighet med

Datalagskommitténs förslag bör offentlighetsprincipen utvidgas till en

rätt att få ut allmänna uppgifter i elektronisk form.

En central funktion inom statsförvaltningen bör ha till uppgift att

bevaka informationsteknikens utveckling och dess möjligheter och hot.

Den bör hjälpa myndigheterna med bland annat arkivsystem och rutiner

för elektronisk ärendehandläggning.

Regeringskansliet

Vad gäller Regeringskansliets ledning av förvaltningspolitiken anser

kommissionen att det finns vissa brister och pekar på de frågor som bör

tillmätas störst vikt i det förvaltningspolitiska arbetet.

De viktigaste övergripande förvaltningspolitiska frågor som bör

hanteras inom Regeringskansliet är enligt kommissionens uppfattning

följande:

* Generella frågor om statsförvaltningens uppgifter samt om dess or-

ganisering och styrning.

* Centrala utvärderingsuppgifter och frågor om hur utvärderingsverk-

samheten kan förbättras.

* Personalpolitiska frågor, exempelvis förvaltningsutbildning, chefsut-

veckling och chefsurval.

* Organisering, samordning och strategiskt tänkande när det gäller EU-

arbetet.

* Lärande om och bevakning av förvaltningspolitiska frågor, såväl na-

tionellt som internationellt.

* Forskningsanknytning av det förvaltningspolitiska arbetet.

Det är angeläget att det förvaltningspolitiska utvecklingsarbetet drivs

med kraft och konsekvens. Frågor om den förvaltningspolitiska ansvars-

fördelningen inom Regeringskansliet anser kommissionen lämpligen bör

beredas av den sittande regeringen och dess kansli. I sådana frågor för

den därför inte fram några konkreta förslag, men redovisar vissa

bedömningar och vissa diskussioner som har förts inom kommissionen.

När det gäller de olika departementen hävdar kommissionen att det

behövs en rådgivande funktion i form av en hög tjänsteman nära departe-

mentsledningen som representerar god kunskap om förvaltningen och

som kan stå för erfarenhet och kontinuitet, både internt inom departe-

mentet och gentemot de underställda myndigheterna.

Statstjänstemännens ställning och ansvar

Den statliga verksamhetens fragmentering verkar också upplösande på

statstjänstemannarollen. Det är viktigt att det inom myndigheterna finns

en levande insikt om att medborgarna är deras uppdragsgivare, att de

finansieras med allmänna medel, att de är redovisningsskyldiga inför det

allmänna och att de är skyldiga att behandla alla medborgare lika.

Allmänintresset skall vara styrande.

Det vore enligt kommissionen inte meningsfullt att försöka formulera

en särskild etisk kod för statstjänstemännen. Det centrala är att

förvaltningskulturen och statstjänstemannarollen lever i medvetandet och

diskussionen. Värderingar och förhållningssätt som är centrala för den

statliga verksamheten, såsom saklighet, objektivitet, rättssäkerhet och

lojalitet mot överordnade mål bör stärkas. I utbildningen av statstjänste-

män bör detta vara en huvuduppgift.

Kommissionen behandlar tjänsteansvaret för offentligt anställda med

utgångspunkt i att det som ter sig typiskt för de olika sidorna av det

statliga anställningsförhållandet skall renodlas. Det som kan ses som ett

internt avtal behålls som en arbetsrättslig reglering. De speciella

förhållanden som kan anses knutna till de offentligrättsliga uppgifterna

får vara utgångspunkt för en särreglering, som markerar vikten av dessa

uppgifter. Det straffrättsliga ansvaret som är avgränsat till myndighets-

utövning bör behållas.

En ny särskild reglering, vid sidan av tjänsteansvaret, av den

offentliga tjänsten bör enligt kommissionen utredas. Personkretsen skulle

vara vidare än i lagen om offentlig anställning (LOA). Grundläggande

krav på de offentligt verksamma kan slås fast i en lag om offentlig tjänst,

som utgår från regeringsformens och förvaltningslagens syn på

förhållandet mellan den offentliga förvaltningen och enskilda.

Utbildning för statstjänst

Regeringen ansvarar ytterst för att statstjänstemännen är medvetna om de

värderingar och förhållningssätt som är centrala för den statliga verk-

samheten, liksom för att det finns en god överblick över stats-

förvaltningens kompetensbehov, över behovet av utbildning och över det

befintliga utbildningsutbudet.

Kommissionen föreslår att regeringen, för att kunna ha ett reguljärt

och kontinuerligt samråd med utbildnings- och forskningsväsendet, till-

sätter en förvaltningsakademi sammansatt av företrädare för högre

utbildning och forskning samt av företrädare för Regeringskansliet och

myndigheter och andra organ under regeringen. Forskningsanknytningen

är viktig för att förstärka den tärande funktionen i förvaltningspolitiken.

Akademin skall vidare fungera som ett forum för erfarenhetsutbyte

mellan forskare och praktiker.

Kommissionen noterar att det finns tendenser till likformighet i den

förvaltningspolitiska diskussionen och därför ett behov av ett mer kritiskt

prövande och öppet förhållningssätt. Detta motiverar att miljöer skapas

där dels förvaltningsmyndigheter kan utbyta erfarenheter om till exempel

styrning, utvärdering och internationalisering, dels forskare kan möta

förvaltningsmyndigheter, kommittéer och enskilda tjänstemän med in-

tresse för förvaltningspolitiska frågor.

Kommissionen framhåller betydelsen av en kvalificerad forskning om

förvaltningspolitiska frågor. Forskningen bör kunna medverka till en

systematisk kunskapsuppbyggnad som kan ligga till grund för för-

valtningspolitiken. Kommissionen pekar härvid på vikten av att ta tillvara

internationella erfarenheter som finns tillgängliga hos bland annat EU

och OECD.

Efter remiss har yttranden över betänkandet I medborgarnas tjänst

 En samlad förvaltningspolitik för staten (SOU 1997:57) avgetts av:

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Hovrätten för Västra Sverige,

Göteborgs tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Jön-

köping, Länsrätten i Stockholms län, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Rättshjälpsmyndigheten, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminal-

vårdsstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Brottsoffermyndigheten, Data-

inspektionen, Statens invandrarverk, Utlänningsnämnden, Styrelsen för

internationellt utvecklingssamarbete (Sida), Inspektionen för strategiska

produkter, Försvarets materielverk, Överstyrelsen för civil beredskap,

Statens räddningsverk, Styrelsen för psykologiskt försvar, Kust-

bevakningen, Totalförsvarets pliktverk, Riksförsäkringsverket,

Socialstyrelsen, Läkemedelsverket, Rättsmedicinalverket, Folkhälso-

institutet, Statens institutionsstyrelse, Handikappombudsmannen, Barn-

ombudsmannen, Socialvetenskapliga forskningsrådet, Alkoholin-

spektionen, Post- och telestyrelsen, Statens järnvägar, Banverket, Väg-

verket, Sjöfartsverket, Statens haverikommission, Sveriges meteorolog-

iska och hydrologiska institut, Kammarkollegiet, Riksgäldskontoret,

Statskontoret, Tullverket, Statens fastighetsverk, Statens lokalför-

sörjningsverk, Statistiska centralbyrån, Finansinspektionen, Riks-

revisionsverket, Riksskatteverket, Konjunkturinstitutet, Arbetsgivar-

verket, Nämnden för statliga förnyelsefonder, Statens löne- och pen-

sionsverk, Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi, Statens skol-

verk, Högskoleverket, Verket för högskoleservice, Forskningsråds-

nämnden, Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet, Rådet för

forsknings- och utvecklingssamarbete mellan Sverige och EU, Centrala

studiestödsnämnden, Stockholms universitet, Uppsala universitet,

Högskolan i Örebro, Linöpings universitet, Lunds universitet, Högskolan

i Växjö, Göteborgs universitet, Umeå universitet, Mitthögskolan,

Handelshögskolan i Stockholm, Statens jordbruksverk, Statens livs-

medelsverk, Arbetsmarknadsstyrelsen, Arbetslivsinstitutet, Arbetar-

skyddsstyrelsen, Rådet för arbetslivsforskning, Arbetsdomstolen, Jäm-

ställdhetsombudsmannen, Statens kulturråd, Riksarkivet, Riksantikvarie-

ämbetet, Radio- och TV-verket, Närings- och teknikutvecklingsverket,

Konkurrensverket, Skogsstyrelsen, Patent- och registrereringsverket,

Kommerskollegium, samtliga länsstyrelser, Boverket, Lantmäteriverket,

Konsumentverket, Ungdomsstyrelsen, Ombudsmannen mot etnisk

diskriminering (DO), Statens naturvårdsverk, Kemikalieinspektionen,

Statens strålskyddsinstitut, Staten kärnkraftinspektion (SKI), Styrelsen

för ackreditering och teknisk kontroll, Riksdagens revisorer, Malmö

kommun, Linköpings kommun, Bergs kommun, Kiruna kommun,

Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges Advokat-

samfund, Företagarnas Riksorganisation, Föreningen Auktoriserade

Revisorer, SACO, Tjänstemännens centralorganisation, SACO, SEKO,

Landsorganisationen i Sverige, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF),

Svenska journalistförbundet, Föreningen Grävande Journalister.

På eget initiativ har Tore[REDACTED_EFTERNAMN], Klas Bergenstråhle och de fackliga

organisationerna vid Statens kulturråd yttrat sig.

Remissyttranden över betänkandet Effektivare statlig

inköpssamordning (SOU 1997:130) har avgetts av:

Arbetsmarknadsstyrelsen, Banverket, Fortifikationsverket, F`rsvarets

materielverk, Luftfartsverket, Rikspolisstyrelsen, Riksrevisionsverket,

Statskontoret, Verket f`r h`gskoleservice, Nämnden för offentlig

upphandling, Konkurrensverket, Kammarkollegiet, Vägverket, Natur-

vårdsverket, Statens järnvägar, Kommerskollegium, Lunds universitet,

Länsstyrelsen i Norrbottens län, Länsstyrelsen i Stockholms län, Läns-

rätten i Stockholm, Kemikalieinspektionen, Konsumentverket, Riks-

skatteverket, Statens löne- och pensionsverk, Kommunförbundet, Lands-

tingsförbundet, Industriförbundet, Svenska Däckföreningen, Samhall

AB, Umeå universitets datacentral (UMDAC), Sjukvårdens upp-

handlingsbolag (SUB), Svensk Handel.

Remissyttranden över Statskontorets rapporter Statens

nämndmyndigheter (1997:7A och 1997:7B) har avgetts av:

Högsta domstolen, Regeringsrätten, Svea hovrätt, Hovrätten för Västra

Sverige, Malmö tingsrätt, Domstolsverket, Rättshjälpsmyndigheten,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Styrelsen för

internationellt utvecklingssamarbete (SIDA), Riksförsäkringsverket,

Socialstyrelsen, Vägverket, Kammarkollegiet, Finansinspektionen, Riks-

skatteverket, Konjunkturinstitutet, Arbetsgivarverket, Statens löne- och

pensionsverk, Riksrevisionsverket, Uppsala universitet, Statens skolverk,

Högskoleverket, Statens jordbruksverk, Arbetsmarknadsstyrelsen, Tal-

och punktskriftsbiblioteket, Närings- och teknikutvecklingsverket

(NUTEK), Boverket, Statens naturvårdsverk, Koncessionsnämnden för

miljöskydd, Länsstyrelserna i Stockholms län och Jämtlands län, Lag-

rådet, Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet, Registernämnden,

Kriminalvårdsnämnden, Fideikommissnämnden, Gentekniknämnden,

Arbetsgruppen för att förbereda EU:s rekrytering av svenska med-

borgare, Fartygsuttagningskommissionen, Statens haverikommission,

Nämnden för personalvård för totalförsvarspliktiga, Försvarets under-

rättelsenämnd, Riksvärderingsnämnden, Överklagandenämnden för

totalförsvaret, Styrelsen för provinsialläkarfonden, Samarbetsnämnden

för fördelning av statsbidrag till vissa nykterhetsorganisationer m.fl.

Statens institut för särskilt utbildningsstöd, Statens nämnd för inter-

nationella adoptionsfrågor, Socialvetenskapliga forskningsrådet,

Alkoholsortimentsnämnden, Rederinämnden, IT-kommissionen

(SB 1995:01), Statens person- och adressregisternämnd (SPAR-

nämnden), Expertgruppen (B 1981:03) för studier i offentlig ekonomi

(ESO), Skatterättsnämnden, Ekonomiska rådet, Harpsundsnämnden,

Nämnden för statliga förnyelsefonder, Bokföringsnämnden, Insättnings-

garantinämnden, Skolväsendets överklagandenämnd, Medicinska

forskningsrådet, Sameskolstyrelsen, Centrala försöksdjursnämnden, Sty-

relsen för samefonden, Statens konstråd, Nämnden för hemslöjdsfrågor,

Svenskt biografiskt lexikon, Presstödsnämnden, Kyrkofondens styrelse,

Samarbetsnämnden för statsbidrag till trossamfund, Revisorsnämnden,

Oljekrisnämnden, Stadsmiljörådet, Fastighetsmäklarnämnden, Röda

korset, Trygghetsstiftelsen, Turistdelegationen, Skiljenämnden för grupp-

livfrågor, Livsmedelsekonomiska samarbetsnämnden, Nämnden för RH-

anpassad utbildning, Högskolans avskiljandenämnd, Gransknings-

nämnden för Radio och TV, Riksförbundet för Rörelsehindrade Barn och

Ungdomar.

Sammanfattning av betänkandet Grunddata i samhällets

tjänst (SOU 1997:146)

Motiv för det offentliga åtagandet

Utredningen har funnit att det allmänna motivet för det offentliga

åtagandet i fråga om grunddata är att långsiktigt säkerställa att samhällets

basinformation tillgängliggörs för breda grupper av användare i för-

valtningen och samhället i övrigt till rimliga kostnader.

Grunddata, grunddatamyndigheter och reglering

Grunddata är enligt utredningens definition uppgifter som

 identifierar fysisk eller juridisk person eller egendom eller utgör geo-

grafisk lägeskomponent,

 äger beständighet i tiden och

 har en bred användning och därför efterfrågas allmänt

För att tillgodose kraven på ökad tillgänglighet föreslår utredningen att

några myndigheter ges ett produktions- och kvalitetsansvar för grunddata

nämligen

 Riksskatteverket med ansvar för befolkningsuppgifter,

 Patent- och registreringsverket med ansvar för företags- och närings-

uppgifter och

 Lantmäteriverket med ansvar för landskaps- och fastighets-

information.

Utredningen föreslår att kriterierna för grunddata och hur de klassificeras

skall fastställas i lag. Detsamma gäller grundläggande ansvar och

skyldigheter för grunddatamyndigheterna i fråga om tillgänglighet,

information och åtkomst, tillhandahållande, uppgiftslämnande och

informationens kvalitet.

Ett styr- och samordningsorgan

Utredningen föreslår att en särskild styr- och samordningsverksamhet i

myndighetsform skapas genom Nämnden för utveckling av samhällets

grunddata. Det övergripande målet för nämndens verksamhet skall vara

att utveckla en effektiv och säker informationsförsörjning av grunddata i

förvaltningen och för samhället i övrigt. Nämnden föreslås bli huvudman

för det statliga personadressregistret (SPAR) och överta SPAR-nämndens

uppgifter.

För att möta kraven på samhällelig insyn och inflytande i

verksamheten föreslås företrädare från riksdag, kommunerna och

näringslivet ingå i nämnden. Deltagande myndigheter ges inflytande och

ansvar via medverkan i ett kvalitetsråd och ett teknikråd. Nämndens

verksamhet föreslås finansieras via ökade intäkter från verksamheten

med SPAR.

En ny beredningsprocess i Regeringskansliet

Utredningen har funnit att det krävs en kontinuerlig beredning av en rad

stora frågor gällande samhällets försörjning av digital basinformation och

att de sektors- och departementsövergripande frågorna har stor betydelse

för förvaltningens och informationssamhällets utveckling. Mot den

bakgrunden föreslås en interdepartemental beredningsprocess för digital

basinformation med Finansdepartementet som sammanhållande.

Uppgiftslämnandet

Utredningen anser att alla förenklingar för företagen när det gäller att

lämna uppgifter till myndigheterna är värdefulla för samhället som

helhet. Målet bör vara att företagen endast skall lämna en och samma

uppgift en gång. Nämnden för utveckling av samhällets grunddata

föreslås få vissa uppgifter att bevaka och följa upp nödvändiga

förenklingar av uppgiftslämnandet.

Prissättnings- och finansieringsfrågor

En generell prissättningsprincip föreslås för alla typer av avgiftsbelagda

informationsuttag som görs från en statlig myndighet och ett nytt an-

greppssätt för finansiering av fortsatta satsningar på elektronisk informa-

tionsförsörjning utvecklas.

Samspelet mellan stat och kommun

En samlad syn på IT-användningen i den offentliga sektorn innebär att

staten har ett övergripande ansvar och att kommunerna inom sin sektor

har ett delansvar för vissa grundläggande data. För framtida

digitaliseringsprojekt föreslår utredningen en särskild prövning av

kostnaderna i förhållande till nyttan. Kommunerna bör därvid åta sig viss

del av uppgiftsinsamling och ajourhållning samtidigt som staten i någon

form gottskriver kommunerna för kostnader som överstiger

kommunernas egen nytta.

Efter remiss har yttranden över betänkande Grunddata i

samhällets tjänst (SOU 1997:146) avgetts av:

Riksdagens ombudsmän, Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen, Kriminal-

vårdsstyrelsen, Datainspektionen, Överstyrelsen för civil beredskap,

Riksförsäkringsverket, Spri, Vägverket, Kommunikationsforsknings-

beredningen, Sjöfartsverket, Sveriges meteorologiska och hydrologiska

institut, Posten AB, Telia AB, Statskontoret, Statens person- och adress-

registernämnd, Generaltullstyrelsen, Statistiska centralbyrån, Riks-

revisionsverket, Riksskatteverket, Verket för högskoleservice, Kungliga

biblioteket, Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet, Cen-

trala studiestödsnämnden, Stockholms universitet, Lunds universitet, Ar-

betsmarknadsstyrelsen, Riksarkivet, Närings- och teknikutveck-

lingsverket, Konkurrensverket, Patent- och registreringsverket, Svenska

rymdaktiebolaget, Boverket, Lantmäteriverket, Konsumentverket,

Statens naturvårdsverk, Stockholms stad, Göteborgs stad, Falkenbergs

kommun, Gävle kommun, Länsstyrelsen i Norrbottens län, Svenska

kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges advokatsamfund, Sve-

riges industriförbund, Landsorganisationen i Sverige, Svenska Arbets-

givareföreningen, Svenska journalistförbundet, Svenska bankföreningen,

Bonnierföretagen AB, Dataföreningen i Sverige, Sema Group InfoData

AB, Småföretagsdelegationen, Swedish Direct Marketing Association,

Tele 2, Utvecklingsrådet för landskapsinormaion, Försvarsmakten,

Räddningsverket, Banverket, Luftfartsverket, Sveriges geologiska

undersökning, IT-kommissionen, Statens jordbruksverk, Statens

bostadskreditnämnd, Föreningen för samhällsplanering, Näringslivets

nämnd för regelgranskning. På eget initiativ har Rune[REDACTED_EFTERNAMN], ST

Lantmäteri och Dun & Bradstreet yttrat sig.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om det statliga

 personadressregistret

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § För de ändamål som anges i 3 § skall det med hjälp av automatiserad

behandling föras ett statligt personadressregister (SPAR). Registret får

användas av myndigheter och enskilda.

2 § När personuppgifter behandlas i SPAR gäller personuppgiftslagen

(1998:000), om inte avvikande bestämmelser meddelas i denna lag. De

begrepp som används i denna lag har samma betydelse som i

personuppgiftslagen.

Registerändamål

3 § Uppgifterna i SPAR får behandlas för att

1. aktualisera, komplettera och kontrollera personuppgifter,

2. ta ut uppgifter om namn och adress genom urvalsdragning för

direktreklam, opinionsbildning eller samhällsinformation eller därmed

jämförlig verksamhet.

Registerinnehåll

4 § SPAR får innehålla uppgifter om personer som är folkbokförda i

landet. För sådana personer får följande anges:

1. namn,

2. personnummer,

3. adress,

4. folkbokföringsort,

5. födelsehemort,

6. svenskt medborgarskap,

7. make eller vårdnadshavare,

8. avregistrering från folkbokföringen på grund av dödsfall, med

angivande av tidpunkt, eller avregistrering av annan anledning,

9. summan av taxerad förvärvsinkomst och inkomst av kapital,

dock lägst noll kronor,

10. beskattningsbar förmögenhet,

11. ägare av småhusenhet eller lantbruksenhet med småhus på

tomtmark samt uppgift om kommun (belägenhet),

12. taxeringsvärde för småhusenhet.

 På begäran av en registrerad skall det i SPAR också anges att uppgifter

om denne inte får behandlas vid urvalsdragningar enligt 3 § 2.

5 § Uppgifter som avses i 4 § första stycket 1-8 hämtas in från

aviseringsregistret enligt lagen (1995:743) om aviseringsregister. Övriga

uppgifter som avses i 4 § första stycket hämtas in från register för

inkomsttaxering och fastighetstaxering.

Utlämnande av uppgifter

6 § En enskild som begär att en myndighet skall lämna ut person-

uppgifter för ändamål som avses i 3 § skall hänvisas till SPAR, om inte

annat föreskrivs i lag eller förordning.

Uppgifter från register för inkomsttaxering och fastighetstaxering får i

elektronisk form endast lämnas ut till polismyndigheter och

tullmyndigheter.

7 § Regeringen får föreskriva om ytterligare begränsningar när det gäller

utlämnande av uppgifter i elektronisk form.

Sökbegrepp

8 § Regeringen får föreskriva om begränsningar i sökbegreppen i SPAR.

Rättelse och skadestånd

9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:000) om rättelse och

skadestånd gäller även vid behandling av personuppgifter enligt denna

lag.

_______________

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998.

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-03-04

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet

Sigvard Holstad, justitierådet Ingegerd Westlander.

Enligt en lagrådsremiss den 19 februari 1998 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om det statliga personadressregistret,

2. lag om ändring i lagen (1995:743) om aviseringsregister.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn

Rickard Sahlsten.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslag till lag om statliga personadressregistret

4 §

I paragrafens andra stycke föreskrivs att det på begäran av en registrerad

i SPAR skall anges att uppgifter om denne inte får behandlas vid

urvalsdragningar enligt 3 § 2. Bestämmelsen är avsedd att komma i

stället för vad som nu sägs i 27 § andra meningen datalagen (1973:289).

Där stadgas att till uppgifterna i SPAR får fogas anteckning om att en

enskild person inte önskar adresserad direktreklam.

Enligt 3 § 2 i förevarande förslag får uppgifter om namn och adress tas

ut genom urvalsdragning "för direktreklam, opinionsbildning eller sam-

hällsinformation eller annan därmed jämförlig verksamhet". Denna punkt

har sin motsvarighet i 26 § 3 datalagen, i vilken det dock inte anges för

vilka ändamål urvalsdragning får ske.

Det har under föredragningen inför Lagrådet upplysts, att beskrivningen

av de i 3 § 2 angivna ändamålen för urvalsdragning utformats mot bak-

grund av hur den nuvarande regeln i 26 § 3 datalagen

tillämpats.

Enligt Lagrådets mening finns till en början anledning notera, att det

föreslagna andra stycket i förevarande paragraf tillkommit efter remiss-

behandlingen av Grunddatabasutredningens lagförslag. Detta förslag

innehöll i 2 § en bestämmelse efter förebild från 27 § andra meningen

datalagen. I förhållande därtill har således den ändringen vidtagits att

regeln inte bara gjorts tvingande utan också avses omfatta alla före-

kommande urvalsdragningar.

Det kan enligt Lagrådets uppfattning ifrågasättas om en enskild på nu

föreslaget sätt, utan föregående remissbehandling, bör ges möjlighet

hindra att han i fortsättningen kan nås av utskick som innehåller sam-

hällsinformation eller har ett opinionsbildande syfte. Enligt Lagrådets

mening bör därför övervägas om inte den aktuella bestämmelsen

lämpligen bör begränsas till att avse endast urvalsdragningar för di-

rektreklam. En sådan ordning kan åstadkommas genom att den fö-

reslagna lagtexten avslutas med orden "för direktreklam".

6 §

Enligt första stycket i paragrafen skall en enskild som begär att en

myndighet skall lämna ut personuppgifter för ändamål som avses i 3 §

hänvisas till SPAR, om inte annat föreskrivs i lag eller förordning.

Av den allmänna motiveringen framgår att SPAR ursprungligen var

avsett att betjäna såväl den offentliga som den enskilda sektorn men att

det genom tillkomsten av aviseringsregistret, som främst är avsett att

användas av myndigheter, alltmer fått uppgiften att tillgodose det behov

som finns på den privata marknaden. Enligt författningskommentaren bör

bestämmelsen i 6 § första stycket därför endast gälla enskilda sökande,

varmed avses inte bara enskilda personer utan även andra enskilda såsom

företag, organisationer, partier, intressentföreningar och forskare.

Det har under föredragningen inför Lagrådet upplysts att någon

hänvisning till annat register i lag eller förordning f.n. inte finns men att

tanken är att hänvisning i vissa fall skall kunna ske till aviserings-

registret.

Mot bakgrund av det anförda anser Lagrådet att bestämmelsen bör få

följande lydelse: "Myndighet som får en begäran om att lämna ut

personuppgifter för ändamål som avses i 3 § skall hänvisa den sökande

till SPAR eller, i förekommande fall, till aviseringsregistret".

I andra stycket finns en föreskrift som begränsar möjligheten att i

elektronisk form lämna ut uppgifter från register för inkomsttaxering och

fastighetstaxering. I 7 § finns en bestämmelse som bemyndigar rege-

ringen att föreskriva ytterligare begränsningar när det gäller utlämnande i

elektronisk form. Enligt Lagrådets mening vinner regleringen i

överskådlighet om de båda bestämmelserna förs samman i 7 §. I så fall

bör bestämmelsen i andra stycket i förevarande paragraf utgöra 7 § första

stycket och bestämmelsen med bemyndigandet 7 § andra stycket.

9 §

I paragrafen föreskrivs att bestämmelserna i personuppgiftslagen

(1998:000) om rättelse och skadestånd gäller även vid behandling av

personuppgifter enligt förevarande lag.

Lagrådet har ingen invändning mot den avsedda sakliga innebörden. Det

kan emellertid ifrågasättas om den föreslagna bestämmelsen behövs.

Redan i 2 § första meningen föreskrivs som huvudregel att

personuppgiftslagen skall tillämpas när personuppgifter behandlas i

SPAR. Enligt Lagrådets mening hindrar inte avfattningen av bestäm-

melserna i personuppgiftslagen angående rättelse och skadestånd att de

tillämpas när fråga är om behandling av personuppgifter i SPAR.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:743) om aviseringsregister.

6 §

Andra stycket första meningen i paragrafen, som nu gäller myndighets

rätt till terminalåtkomst, föreslås få en ny lydelse som avses klargöra att

även annan än myndighet i vissa fall kan medges att få använda

aviseringsregistret genom terminalåtkomst.

Enligt Lagrådets uppfattning skulle avsikten bakom den föreslagna

ändringen komma till tydligare och bättre uttryck om första meningen i

stycket bibehålls i oförändrat skick samt andra meningen ges följande

lydelse. "Regeringen får föreskriva om terminalåtkomst även för annan

än myndighet eller om sådan åtkomst till annan uppgift i registret än som

nyss sagts."

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Föredragande: Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om det statliga

personadressregistret

7 och 8 §§

 Senaste lydelse 1996:1234.

Prop. 1997/98: 136

100

1

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 1

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 1

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 5

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 2

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 3

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 4

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 5

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 6

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 7

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 7

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 8

Prop. 1997/98: 136

Bilaga 8

Prop. 1997/98: 136

Prop. 1997/98: 136