Regeringens proposition

1998/99:51

Lag om handel med begagnade varor

Prop.

1998/99:51

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 februari 1999.

Lena Hjelm-Wallén

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Enligt gällande regler i lagen (1981:2) om handel med skrot och

begagnade varor krävs tillstånd från den lokala polismyndigheten för att

driva handel med skrot. För att driva handel med begagnade varor krävs

registrering hos polismyndigheten i varje ort där fast försäljningsställe

finns eller om sådant saknas där handeln huvudsakligen skall bedrivas.

Genom förslaget ersätts den nuvarande lagen med en ny lag om handel

med begagnade varor. Den särskilda regleringen av handeln med skrot

avskaffas. Reglerna för handeln med begagnade varor behålls i stort sett

oförändrade med ett fåtal förändringar i förhållande till vad som nu

gäller.

Reglerna för begagnathandeln görs även tillämpliga på mottagande av

begagnade varor för omarbetning och liknande bearbetning.

Registreringsskyldigheten utvidgas till att omfatta alla orter där handel

skall bedrivas. Handlarna åläggs även fortsättningsvis vissa andra

skyldigheter, exempelvis att föra anteckningar på föreskrivet sätt och att

inte lämna ut eller bearbeta varor förrän tidigast en månad efter det att

varorna togs emot. Handlarna åläggs vidare en skyldighet att inte ta emot

varor från den som är under 18 år eller den som är påverkad av alkohol

eller annat berusningsmedel. Tillsynen över efterlevnaden av lagen skall

som tidigare utövas av den lokala polismyndigheten.

Den nya lagen bygger på förslag i betänkandet SOU 1997:89.

Lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

 2.1 Förslag till lag om handel med begagnade varor 4

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Gällande ordning 7

5 Utredningens förslag 10

6 Handeln med skrot 11

6.1 Inledning 11

6.2 Branschens struktur 11

6.3 Branschföreningar 12

6.4 Branschens utveckling 13

7 Handeln med begagnade varor 14

7.1 Inledning 14

7.2 Branschens struktur och utveckling 14

8 Ny lag om handel med begagnade varor 17

8.1 Allmänt om den nya lagen 17

8.2 Handeln med skrot 17

8.3 Handeln med begagnade varor 20

8.4 Handlarens skyldigheter 23

8.5 Tillsyn och tvångsmedel m.m. 25

9 Ikraftträdandebestämmelser 28

10 Kostnadskonsekvenser 28

11 Författningskommentar 29

12 Bilaga 1 Utredningens lagförslag 34

13 Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna 35

14 Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 36

15 Bilaga 4 Lagrådets yttrande 39

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 25 februari 1999 43

Rättsdatablad 4

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

handel med begagnade varor.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om handel med begagnade varor

Härigenom föreskrivs följande.

Syfte och tillämpningsområde

1 § Denna lag har till syfte att försvåra avsättningen av stulna eller

annars olovligen åtkomna varor och att underlätta polisens efterspaning

av sådana varor.

2 § Lagen är tillämplig på yrkesmässig handel med sådana begagnade

varor som finns angivna i en av regeringen utfärdad förordning.

Yrkesmässig handel innefattar även yrkesmässig auktionsförsäljning,

annan yrkesmässig försäljning som riktar sig till allmänheten samt

yrkesmässigt mottagande av begagnade varor för omarbetning eller

annan liknande bearbetning.

En obrukad vara skall anses som begagnad om den utbjuds av en

privatperson till den som driver yrkesmässig handel med begagnade

varor.

I lagen avses med handlare den som är registrerad enligt denna lag.

Registrering

3 § Den som avser att yrkesmässigt driva handel med sådana begagnade

varor som avses i 2 § första stycket skall anmäla handeln för registrering

hos lokala polismyndigheten i varje ort där handeln skall bedrivas.

Anmälan för registrering skall göras innan handeln påbörjas.

4 § Den som bedriver handel med begagnade varor utan att vara

registrerad är skyldig att på uppmaning av den lokala polismyndigheten

lämna de upplysningar som behövs för att bedöma om

registreringsskyldighet föreligger.

Om registreringsskyldighet bedöms föreligga skall polismyndigheten

uppmana den som bedriver handeln att fullgöra denna skyldighet.

Den som underlåter att följa en uppmaning enligt andra stycket får

registreras av polismyndigheten.

Handlarens skyldigheter

5 § En handlare är skyldig att föra anteckningar om förvärvade eller

annars mottagna varor och att på begäran tillhandahålla den lokala

polismyndigheten dessa anteckningar och övriga handlingar som avser

mottagna varor.

6 § En handlare skall på begäran av polismyndigheten undersöka om

vissa begagnade varor har tagits emot och om varorna finns kvar hos

handlaren.

7 § En handlare får inte ta emot begagnade varor av den som inte på ett

tillförlitligt sätt styrker sin identitet eller är känd.

En handlare får inte heller ta emot begagnade varor av den som är

under 18 år om inte denne visar att han har rätt att förfoga över varan

eller av den som är märkbart påverkad av alkohol eller något annat

berusningsmedel.

8 § Begagnade varor som har tagits emot får inte lämnas ut eller

bearbetas förrän tidigast en månad efter den dag då varorna togs emot.

Den lokala polismyndigheten får medge en handlare undantag från

denna bestämmelse om det finns särskilda skäl.

Bemyndiganden

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om registrering och handlares

anteckningsskyldighet.

Tillsyn

10 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter som

har meddelats med stöd av lagen utövas av den lokala polismyndighet

hos vilken handlaren är registrerad.

11 § En handlare är skyldig att på begäran låta polismyndigheten vid

tillsynen granska bokföring och övriga handlingar som hör till

verksamheten samt att lämna de upplysningar om verksamheten i övrigt

som behövs för tillsynen.

12 § En handlare är skyldig att på begäran lämna polismyndigheten

tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen som används i

verksamheten. Denna skyldighet att lämna tillträde gäller dock inte

bostad.

13 § Polismyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att

denna lag och föreskrifter meddelade med stöd av denna lag skall

efterlevas. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Straffbestämmelser

14 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som

uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. driver sådan yrkesmässig handel med begagnade varor som omfattas

av denna lag utan att vara registrerad,

2. underlåter att fullgöra skyldighet enligt 5 § eller lämnar oriktig

uppgift vid fullgörandet.

Till ansvar enligt denna paragraf skall inte dömas om gärningen är

belagd med straff i brottsbalken eller om överträdelsen är ringa.

15 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

7 och 8 §§. Till ansvar enligt denna paragraf skall inte dömas om

gärningen är belagd med straff i brottsbalken eller om överträdelsen är

ringa.

16 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande får inte dömas till

ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet.

Överklagande

17 § Polismyndighetens beslut enligt denna lag överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag gäller omedelbart, om inte annat föreskrivs.

______________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999 då lagen (1981:2) om handel

med skrot och begagnade varor upphör att gälla.

2. Den som vid ikraftträdandet är registrerad hos en lokal

polismyndighet enligt förordningen (1981:403) om handel med

begagnade varor skall anses registrerad inom myndighetens

verksamhetsområde enligt den nya lagen. Den som vid ikraftträdandet

driver handel på flera orter och endast är registrerad på någon av dem

skall senast den 1 september 1999 registrera sig på alla övriga orter där

han driver handel.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslutade den 18 januari 1996 att tillkalla en särskild utredare

med uppdrag att göra en översyn av lagstiftningen för handel med skrot

och begagnade varor.

Uppdraget motiverades av att Sveriges ekonomi och ekonomiska

förutsättningar hade förändrats betydligt under de ca 15 år som nu

gällande reglering av handeln med skrot och begagnade varor varit i

kraft. Strukturen inom de branscher som är skrothandelns leverantörer

och kunder hade också förändrats. Inte minst hade hushållning med

naturresurser och kretsloppsprinciper fått ökad vikt i miljöarbetet.

Sveriges inträde i EU var ytterligare en viktig förändring. Utredaren

skulle överväga om handeln med skrot och begagnade varor alltjämt

skulle vara reglerad genom särskild lagstiftning. Om så bedömdes vara

fallet, skulle förslag till en ny lagstiftning utarbetas. Utredaren skulle

även utvärdera tillsynen och, om det bedömdes som lämpligt, redovisa

förslag till ny organisation av tillsynen.

Utredningen (dir. 1996:1), som antog namnet 1996 års

skrothandelsutredning, överlämnade i juni 1997 betänkandet Handeln

med skrot och begagnade varor (SOU 1997:89). Betänkandet innehåller

förslag till en ny lag om handel med begagnade varor och en ny

förordning om handel med begagnade varor samt förslag till en

förordning om ändring i bilskrotningsförordningen. Utredningens

lagförslag finns i bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgängliga i Närings- och handelsdepartementet

(dnr N97/2337/K).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 januari 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

Regeringen har följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

4 Gällande ordning

Handeln med skrot har varit underkastad tillståndskrav sedan 1918 års

förordning angående handeln med vissa begagnade föremål m.m. För

handeln med vissa begagnade varor har registreringsplikt gällt sedan

början av 1980-talet. Dessförinnan var även den handeln underkastad

samma tillståndskrav som det som gäller för skrothandeln.

Vid den senaste översynen av bestämmelserna för skrot- och begagnat-

handeln, som genomfördes under åren 1974 1978, övervägde den

dåvarande skrothandelsutredningen huruvida den särskilda regleringen för

nämnda branscher skulle behållas. Utredningen fann att stölder av olika

slag av gods hade ökat. Så hade även skett beträffande gods som

omfattades av den dåvarande regleringen. Det kunde därför ifrågasättas om

regleringen haft någon större brottsförebyggande effekt. En sådan slutsats

motsades dock av uppgifter från polisen, som menade att de möjligheter

som regleringen erbjöd var viktiga led i polisens brottsförebyggande och

spanande verksamhet. Utredningens slutsatser medförde att regleringen

med tillståndskrav behölls ifråga om handel med skrot medan det ansågs

tillräckligt med ett registreringsförfarande för handeln med begagnade

varor.

Syftet med nuvarande reglering av handeln med skrot och begagnade

varor är enligt förarbetena (prop. 1980/81:3, s. 6) att motverka

tillgreppsbrott genom att hindra eller försvåra avsättningen av oärligt

åtkommet gods och att underlätta polisens spaning efter sådant gods.

Regleringen syftar således till att förebygga olika former av brottslighet,

främst stöldbrottslighet, i anslutning till de nämnda näringarna.

Den nuvarande lagen (1981:2) om handel med skrot och begagnade

varor är utformad som en bemyndigandelag, som lämnar ett relativt stort

utrymme för regeringen - eller den myndighet som regeringen bestämmer

- att meddela föreskrifter. Det finns två aktuella förordningar, dels

förordningen (1981:402) om handel med skrot och dels förordningen

(1981:403) om handel med begagande varor

För skrothandelns del innebär den gällande lagen att det krävs tillstånd

från den lokala polismyndigheten för att driva sådan handel. För att driva

handel med begagnade varor krävs enligt lagen registrering på den ort

där handel bedrivs eller för det fall att handel bedrivs på flera orter, där

den huvudsakliga verksamheten bedrivs (2 §). Regeringen har enligt

lagen rätt att för den som driver skrothandel och för den som driver

handel med begagnade varor meddela föreskrifter om skyldighet att föra

anteckningar om mottaget gods samt skyldighet att om det begärs lämna

uppgifter om mottaget gods till myndighet, t.ex. inköpsnotor (3 §). Det

finns även i lagen ett bemyndigande att meddela andra föreskrifter.

 Tillsynen över efterlevnaden av lagen och föreskrifterna såväl för

skrot- som begagnathandeln utövas av polismyndigheten.

Tillsynsmyndigheten har rätt att efter anmodan undersöka område, lokal

eller annat utrymme som används i verksamheten och granska den

bokföring och övriga handlingar som hör till verksamheten (5 §).

De sanktioner som kan komma i fråga för den som bryter mot lagens

bestämmelser är böter eller fängelse i högst sex månader (6 §). Detta

gäller under förutsättning att någon uppsåtligen eller av oaktsamhet

driver handel med skrot utan föreskrivet tillstånd, driver handel med

begagnade varor utan att vara registrerad eller underlåter att fullgöra sin

anteckningsskyldighet och skyldigheten att tillhandahålla myndigheten

denna information. Lagen innehåller slutligen en bestämmelse som

innebär att näringsidkare under vissa förutsättningar har ett straffrättsligt

ansvar för gärningar som har begåtts av anställda (8 §).

 I förordningen om handel med skrot finns närmare bestämmelser om

bl.a tillämpningsområde samt handlarnas skyldigheter och ansvar. För

att skrothandel skall få finnas krävs t.ex. en föreståndare som

tillståndsmyndigheten har godkänt. Tillståndsprövningen grundas på en

bedömning av redbarheten och lämpligheten i övrigt hos handlaren.

Skrothandelstillstånd kan ges till verksamhet som fast handlare eller som

uppköpare, dvs. handlare utan skrotgård eller annat fast inköpsställe för

skrot. En skrothandlare får inte ta emot skrot av annan än den som är

känd, den som kan legitimera sig eller den som överlämnar skrotet i sin

bostad eller affärslokal. Handlaren är skyldig att undersöka om säljaren

har tillstånd till handel. Handlaren skall vidare föra anteckningar om

mottaget gods. Polismyndigheten har rätt att kräva att handlaren

tillhandahåller myndigheten inköpsnotor samt andra handlingar och

upplysningar. Myndigheten får också besluta att ett visst parti skrot inte

får bearbetas under en månads tid. Handlaren har även i övrigt en relativt

långtgående skyldighet att underrätta polismyndigheten vid misstanke

om brott. Tillstånd till handel och godkännande av föreståndare kan

återkallas när någon bestämmelse i förordningen eller föreskrift eller

villkor har åsidosatts. Polismyndigheten kan även meddela varning.

Förordningen innehåller även vissa ansvars- och besvärsbestämmelser.

 I förordningen om handel med begagnade varor finns närmare

bestämmelser om bl.a. tillämpningsområde med vissa närmare angivna

slag av begagnade varor, dvs. varor som tidigare brukats. Även obrukade

varor omfattas av regleringen om de bjuds ut av privatpersoner till den

som driver yrkesmässig handel med vissa begagnade varor. Vidare är

auktionsförsäljning och annan liknande försäljning att anse som handel.

En handlare skall som ovan nämnts vara registrerad hos den lokala

polismyndigheten. Handlarna är skyldiga att själva anmäla sig för

registrering. Polismyndigheten har dock möjlighet att på eget initiativ

registrera handlare. Förordningen innehåller en del bestämmelser av

kontrollnatur. Handlarna skall föra anteckningar om mottagna varor och

handlare får endast ta emot begagnade varor av kända personer eller av

personer som styrker sin identitet. Det finns vidare i förordningen en

bestämmelse som innebär att varor som har tagits emot inte får lämnas

ut eller bearbetas förrän tidigast en månad efter mottagandet. Vidare skall

polismyndigheten underrättas om auktionsförsäljning en vecka i förväg.

Vissa varor som har ett begränsat värde undantas från kraven på liggetid,

anteckningsskyldighet och identitetskontroll. Det finns även en möjlighet

för polismyndigheten att föreskriva eller i enskilda fall medge undantag

från föreskrifterna. Handlarna har även enligt förordningen en skyldighet

att genast underrätta polismyndigheten om han inser eller har skälig

anledning anta att varor som bjuds ut till honom är oärligen åtkomna.

Handlarna har också en skyldighet att efter anmodan av

polismyndigheten undersöka om vissa begagnade varor tagits emot och

om varorna finns kvar hos handlaren. Förordningen innehåller även vissa

ansvarsbestämmelser.

Polismyndighetens beslut kan överklagas hos länsstyrelsen och

länsstyrelsens beslut kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Vid

överklagande till kammarrätt krävs prövningstillstånd.

5 Utredningens förslag

Utredningen har föreslagit att tillståndsförfarandet för handeln med skrot

inte skall bibehållas och inte heller ersättas av någon annan reglering.

Utredningen har dock funnit att en fortsatt reglering av handeln med

vissa begagnade varor är nödvändig. Förslaget innehåller inte några mer

genomgripande förändringar av bestämmelserna i den nuvarande

regleringen av begagnathandeln.

Några förändringar i bestämmelserna om vad regleringen skall omfatta

och vad som skall anses vara handel med begagnade varor har

utredningen inte föreslagit förutom att vissa varor föreslås borttagna på

grund av att de inte längre är särskilt stöldbegärliga, t.ex. symaskiner och

skrivmaskiner. Regleringen skall inte heller enligt förslaget inte längre

vara tillämplig på handel med pantsedlar. Emellertid föreslås regleringen

även bli tillämplig på s.k. omarbetning och liknande bearbetning.

Utredningen har vidare föreslagit att skyldigheten att anmäla sig för

registrering skall avse samtliga platser där det sker handel med

begagnade varor som omfattas av regleringen om handel drivs inom olika

polismyndigheter oavsett om handel kan avses ske från fast driftställe

eller ej. I dag finns även en möjlighet för polisen att under vissa

förutsättningar tvångsvis registrera handlare som misstänks bedriva

handel med begagnade varor. Enligt utredningens förslag skall denna

möjlighet finnas kvar.

Den nuvarande regleringen innehåller bestämmelser om handlarnas

skyldigheter i anslutning till handeln, t.ex. om handlares skyldighet att ta

emot varor av endast kända personer eller av personer som kan

identifiera sig och skyldigheten att inte lämna ut eller bearbeta varor

förrän efter en månad. Utredningen har föreslagit att dessa regler samt

reglerna om skyldigheten att lämna anteckningar och inköpsnotor till

polisen vid begäran skall behållas. Kontrollföreskrifterna om

identitetskontroll, liggetid och anteckningsskyldighet görs enligt

förslaget tillämpliga endast för begagnade varor med ett värde som

uppenbarligen inte understiger 500 kr. För konstföremål föreslås att

värdegränsen sätts till 2 000 kr. Polismyndigheten skall enligt förslaget

ha möjlighet att, om det finns särskilda skäl, föreskriva eller i enskilda

fall medge undantag från kontrollföreskrifterna.

Utredningen har också föreslagit att det skall införas ett förbud för

handlarna att ta emot begagnade varor av personer som inte fyllt 18 år

och av personer som är märkbart påverkade av alkohol eller något annat

berusningsmedel. Enligt förslaget skall dock handlarnas skyldighet att

genast underrätta polisen vid misstanke om att erbjudet gods är stöldgods

tas bort. Däremot skall enligt utredningens förslag handlarna vara

skyldiga att att efter anmodan av polismyndigheten undersöka om vissa

begagnade varor har tagits emot och om varorna finns kvar.

Enligt förslaget skall de lokala polismyndigheterna även i

fortsättningen vara tillsynsmyndigheter. Utredningen har ansett att

polisens nuvarande tillträdes- och granskningsrätt inte kan undvaras.

Däremot har utredningen ansett att utvidgade möjligheter för polisen

att tillgripa vitesföreläggande är en tillräckligt ingripande åtgärd för att

komma till rätta med vissa av de nu kriminaliserade beteendena.

Underlåtenhet att föra anteckningar som rör befattningen med mottaget

gods, underlåtenhet att lämna sådana anteckningar till polismyndigheten

och underlåtenhet att iaktta underrättelseskyldigheten vid

auktionsförsäljning skall enligt förslaget bli beivrade genom vitesföreläg-

gande och i sista hand genom utdömande av vitet. Straffansvar skall

enligt förslaget inträda då någon driver registreringspliktig handel utan

att vara registrerad, tar emot begagnade varor utan identitetskontroll och

lämnar ut eller bearbetar varor tidigare än en månad efter det att varorna

togs emot. Dessutom skall straffansvar inträda i fall då handlare tar emot

begagnade varor av den som inte fyllt 18 år eller av den som är påverkad.

I samtliga fall föreslås endast uppsåtligt handlande kriminaliserat.

Fängelse skall enligt förslaget ingå i straffskalan endast i de fall då någon

uppsåtligen driver registreringspliktig handel utan att vara registrerad.

Utredningen har övervägt det lämpliga i att avgiftsfinansiera polismyn-

digheternas kostnader för registrering och tillsyn men föreslår att

registreringsavgift eller tillsynsavgift inte skall tas ut av handlarna.

Beträffande överklagandebestämmelserna har utredningen endast

föreslagit den ändringen att länsstyrelsen utesluts ur instansordningen.

Utredningens förslag är sammantagna inte avsedda att medföra några

besparingar, men inte heller några kostnadsökningar.

6 Handeln med skrot

6.1 Inledning

I förordningen (1981:402) om handel med skrot definieras skrot som

 järn- och annat metallskrot samt tackor av annat skrot än järnskrot .

Definitionen är avpassad för att stämma överens med skrotbranschens

traditionella åtskillnad mellan järnskrot och metallskrot. Med metallskrot

förstår branschen skrot av andra metaller än järn. Allt skrot bestående av

ämnen som kemiskt är att anse som metall, exempelvis kvicksilver,

innefattas i begreppet metallskrot. Någon tydlig definition som anger när

en vara av järn eller annan metall blir att betrakta som skrot finns inte.

Det har inte heller gjorts någon avgränsning av mängden järn eller metall

som skall ingå i varan för att den skall falla under förordningen.

6.2 Branschens struktur

Skrothandeln är uppdelad i uppköpare, partihandlare och grossister. De

två sistnämnda kategorierna är fasta handlare enligt nuvarande

förordning. De större företagen, som regelmässigt säljer skrot till de

slutliga avnämarna, räknas i allmänhet till grossisterna och de övriga

fasta handlarna är partihandlare.

Varken företag inom skrotbranschen eller branschföreningar har någon

statistik över antalet företag som bedriver skrothandel. Enligt den officiella

statistik som finns att tillgå, Statistiska centralbyråns företagsregister,

fanns

det i november 1995 under näringsgrenen partihandel med

avfallsprodukter och skrot ca 800 företag. Dessa företag hade sammanlagt

ca 900 arbetsställen. Näringsgrenen omfattar inköp och återförsäljning av

skrot, metallskrot, skrotade bilar, glasavfall, gummiavfall, lump och

pappersavfall. Vidare omfattar den partihandel med järn- och metallskrot

samt textilavfall. Även bildemontering och återvinning ingår i närings-

grenen. Definitionen av näringsgrenen i företagsregistret omfattar således

även företag som bedriver annan handel än sådan skrothandel som avses i

förordningen om handel med skrot. Det verkliga antalet skrothandlare får

därför anses vara lägre än vad företagsregistret utvisar.

De flesta företag inom skrotbranschen är mindre företag med upp till

fem anställda. Över hälften av handlarna har inte några anställda alls.

Bland de mindre företagen dominerar bilskrotningsföretagen. För att bli

auktoriserad krävs enligt bilskrotningsförordningen (1975:348) att

erforderliga tillstånd meddelats enligt förordningen om handel med skrot

och begagnade varor. Vid årsskiftet 1995/1996 fanns det ca 760

auktoriserade bilskrotare i landet. Branschen uppskattar att ca 450 av

dem bedriver verksamhet i sådan omfattning att verksamheten faller

under skrothandelsförordningens bestämmelser.

Branschen domineras av grossisterna. En stor koncern, Stena Metall

Aktiebolag som i november 1998 förvärvade aktierna i ett annat stort

bolag i skrotbranschen Aktiebolaget Gotthard[REDACTED_EFTERNAMN], svarar efter detta

förvärv för ca 80 procent av svensk skrothandel. Ett tiotal medelstora

grossister beräknas svara för ca tio procent och de mindre företagen och

handlarna för resterande tio procent. Stena Metallkoncernen har ett

sjuttiotal arbetsställen med anläggningar för insamling och bearbetning

av järn- och metallskrot över i stort sett hela landet inklusive två

bilfragmenteringsanläggningar.

Grossisternas kunder när det gäller insamlat och bearbetat järn- och

stålskrot är i huvudsak de svenska stålverken. De flesta av stålverken är

direkt eller indirekt delägare i AB Järnbruksförnödenheter (JBF) som har

till uppgift att ombesörja inköp och fördelning av stålskrot och

gjutjärnskrot för medlemmarnas räkning. Något enstaka stålverk står

utanför JBF. JBF har, som företrädare för stålverken, slutit avtal med vissa

grossister inom skrotbranschen. Avtalen reglerar vissa delar av handeln

med stålskrot och gjutjärnsskrot mellan de avtalsbundna grossisterna och

stålverken. De grossister som slutit avtal med JBF, för närvarande fem,

brukar benämnas verksleverantörer. Det finns för närvarande ytterligare

två grossister som levererar via JBF utan att långtidsavtal slutits.

6.3 Branschföreningar

Inom skrotindustrin finns flera branschföreningar, bland andra

Återvinningsindustrierna, Svenska Återvinningsföreningen, Svenska Järn

och Metallskrothandlareföreningen och Sveriges Bilskrotares

Riksförbund.

Återvinningsindustrierna organiserar grossister inom skrotbranschen och

har sex medlemmar. Svenska Järn och Metallskrothandlareföreningen är

den äldsta organisationen och har 57 företag som medlemmar. Mot

bakgrund av att flera av dessa företag har filialer på olika platser

organiserar föreningen företag på ungefär 150 arbetsställen. Bland

medlemmarna finns såväl grossister som partihandlare och

bilskrotningsföretag. Svenska Återvinningsföreningen, som har ett 70-tal

medlemmar, organiserar de mindre och medelstora företagen inom

skrotindustrin. Sveriges Bilskrotares Riksförbund har knappt 200

medlemmar.

6.4 Branschens utveckling

Enligt flera företrädare för skrotbranschen har antalet skrothandlare

minskat sedan början av 1980-talet. Få nya handlare etablerar sig och ett

antal mindre handlare har upphört med skrothandelsverksamhet.

Minskningen är särskilt markant när det gäller uppköparna. Även

grossisterna är färre än för 15 år sedan, huvudsakligen på grund av att de

större grossisterna köpt upp några av de mindre. Däremot har antalet

bilskrotningsföretag ökat.

Huvudskälet till att antalet skrothandlare har minskat torde vara att

kraven på den som bedriver sådan verksamhet har skärpts. Ett större antal

återvinningsvaror tas omhand av skrothandeln och varorna är ofta

sammansatta av olika komplexa material. Det krävs därför större

kunskaper än tidigare om såväl material som återvinningsmetoder. För att

omhänderta vissa återvinningsvaror är det nödvändigt att förvärva dyr och

avancerad utrustning. De flesta mindre skrothandlarna saknar ekonomiska

möjligheter att köpa sådan utrustning. Även kraven på och kontrollen av

hanteringen av de miljöskadliga ämnen som finns i mycket av det gods

som omhändertas av skrothandeln har skärpts, vilket bl.a. inneburit att

vissa handlare inte ansett sig kunna fortsätta med skrothandelsverksamhet.

Sedan lång tid har grossisterna inom branschen slutit långtidsavtal med

tillverkningsindustrier men avtalen har endast avsett leveranser av

primärskrot, dvs. produktionsspill såsom spån och klipp från

tillverkningsindustrin. Sedan 1990-talets början har avtalen fått ett annat

innehåll. Grossisterna förbinder sig numera att ta emot i stort sett samtliga

återvinningsvaror som uppkommer i leverantörens verksamhet. Även

material som måste sändas för extern destruktion tas emot. Avtalen ingås

numera inte enbart med tillverkningsindustrier utan också med bl.a.

kommuner och tjänsteföretag. Branschen bedömer att sådana avtal kommer

att träffas med allt fler leverantörer i framtiden. Det kan på goda grunder

antas att marknaden för mindre skrothandlare och uppköpare minskat

betydligt på grund av långtidsavtalen, vilket i sin tur kan utgöra ett skäl till

att antalet skrothandlare minskat.

Antalet uppköpare har som nämnts ovan minskat betydligt de senaste 15

åren. En uppköpare är en handlare utan fast inköpsställe som köper skrot

och relativt omgående vidareförsäljer detta till en fast handlare eftersom

skrotgård där skrotet kan förvaras saknas. Förutom minskningen i antalet

uppköpare förespås att uppköpshandel kommer att minska ytterligare i

betydelse under de närmaste åren, främst på grund av att den fasta

skrothandeln strävar mot att förvärva skrot från dem som producerar

skrotet, bl.a. genom förfarandet med långtidsavtal.

Enligt skrotbranschen kommer det dock även i framtiden att finnas en

marknad för de mindre skrothandlarna och uppköparna. Transportkost-

naderna spelar en mycket stor roll i branschen. De mindre handlarna har

ofta konkurrensfördelar av sin närhet till leverantörerna. Framför allt när

mängderna skrot är små kommer de mindre handlarna att kunna

konkurrera med de större grossisterna. Det förutspås också att mindre

handlare kommer att specialisera sig på någon eller några varor och

därmed kunna konkurrera med pris och service.

Grossisterna har, som tidigare nämts, efter hand breddat sin verksamhet

och tar numera emot fler slags återvinningsvaror än tidigare. De har också

skapat anläggningar för att inom den egna organisationen kunna förädla

insamlade varor. Bestämmelserna om producentansvar för vissa varor har

sannolikt bidragit till den utvecklingen.

7 Handeln med begagnade varor

7.1 Inledning

Handel med begagnade varor i allmänhet utgör i sig inte någon egen

bransch i vedertagen benämning. Det är därför mycket svårt att få fram

tillförlitliga uppgifter om omfattningen och värdet av den totala handeln

med begagnade varor. Det finns t.ex. inte någon statistik över vare sig

den handel med begagnat som sker via butiker som även säljer nya varor,

även om de skulle vara anslutna till ett branschförbund, eller den handel

som bedrivs av de företag som enbart handlar med begagnade varor. En

betydande handel med begagnade varor sker också mellan privat-

personer. Vidare bedrivs begagnathandel ofta på andra platser än i

varuhus och butiker, bl.a. sker en omfattande handel med begagnat gods

på auktioner samt på torg och på olika slags loppmarknader.

7.2 Branschens struktur och utveckling

I det följande ges en kortfattad beskrivning av några olika branscher där

handel med begagnade varor sker i större eller mindre omfattning.

Cykel- och Sporthandlarnas Riksförbund har uppgett att ca 550 företag

är anslutna till förbundet, vilket utgör ca 75 procent av företagen som

handlar med mopeder och cyklar. Förbundet organiserar även dem som

handlar med motorsågar och skidutrustning. Enligt förbundet är handeln

med begagnade mopeder ytterst begränsad. Handel med begagnade

cyklar är däremot vanlig. I stort sett samtliga cykelhandlare handlar med

såväl begagnade som fabriksnya cyklar. Handlarna tar ofta in begagnade

cyklar som dellikvid när kunderna köper fabriksnya cyklar. Förbundet

uppskattar att uppemot 25 procent av de cyklar som medlemmarna säljer

är begagnade, vilket antalsmässigt skulle motsvara en försäljning av

100 000 150 000 begagnade cyklar per år.

Försäljningen av begagnade motorsågar har minskat, huvudsakligen på

grund av att försäljningen av nya motorsågar minskat. Motorsågar är en

sådan vara som blir omodern först efter lång tid. Det medför att

andrahandsvärdet är relativt högt. En inte obetydlig försäljning av

begagnade motorsågar sker alltjämt. Även försäljningen av begagnad

skidutrustning har minskat. Sådan försäljning sker i princip endast i

storstäderna och avser alpin skidutrustning. Det förekommer inte någon

försäljning av begagnad utrustning för längdskidåkning.

Från Elektronikförbundet har uppgetts att ca 1 500 företag är anslutna

till förbundet, vilket uppskattningsvis motsvarar 80 procent av de företag

som handlar med elektroniska varor. Förbundet organiserar även

fotohandlarna. En relativt stor andel av medlemsföretagen handlar med

begagnade varor som inte omfattas av förordningen. Bland dessa varor

kan nämnas vitvaror. Enligt förbundets uppfattning har handeln med

begagnade varor bland medlemsföretagen minskat betydligt i omfattning

sedan början av 1980-talet. En bidragande orsak är att elektroniska

produkter numera blir omoderna relativt snabbt på grund av den allt

hastigare tekniska utvecklingen. De flesta kunder efterfrågar varor som är

tekniskt avancerade. Det har lett till att priserna på begagnade

elektroniska produkter har gått ned. Handlarna lämnar ofta garantier även

beträffande begagnade varor. Sådana produkter behöver därför ofta ses

över och i vissa fall repareras innan de säljs. Det har lett till att det är

mindre lönsamt att handla med begagnade produkter.

De större affärskedjorna för hemelektronik handlar normalt inte med

begagnat gods. Det händer dock att de i särskilda kampanjer erbjuder sig

att ta emot begagnade produkter som inbytesvaror. Vanligtvis kasseras

inbytesvarorna. I storstadsregionerna säljs begagnad hemelektronik

huvudsakligen av mindre företag med en hög servicegrad. Där finns det

även ett fåtal handlare som enbart ägnar sig åt handel med begagnad

hemelektronik. De är i allmänhet inte organiserade. Enligt

Elektronikförbundet är förhållandena annorlunda utanför

storstadsregionerna. Där handlar de flesta företagen med såväl begagnade

som fabriksnya produkter. Handeln med begagnade produkter är då

normalt av underordnad betydelse.

Enligt Elektronikförbundet är handeln med begagnade kameror och

begagnad fotoutrustning större än handeln med begagnad hemelektronik.

Huvudskälet till detta är förmodligen att kameror och fotoutrustning i

allmänhet har ett högre andrahandsvärde än andra elektroniska produkter.

Handeln med begagnade projektorer och skivspelare är i det närmaste

obefintlig. Dessa produkter har ersatts av videobandspelare och cd-

spelare. Begagnade videokameror, radioapparater, bandspelare och

videobandspelare säljs av den reguljära handeln i något större

omfattning. Med undantag för kameror och fotoutrustning har enligt

förbundet handeln med televisionsapparater och musikanläggningar

störst omfattning när det gäller handeln med begagnade elektroniska

produkter. Vad avser musikanläggningar är det större anläggningar med

betydande ekonomiskt värde som säljs begagnade. Begagnathandeln med

musikinstrument är också omfattande.

Svenska IT-företagens Organisation (SITO) organiserar ca 350 företag

som handlar med datorer. De flesta av medlemsföretagen är leverantörer

av originaldatorer och originaldelar till datorer. Bland dessa företag är

handeln med begagnade datorer inte särskilt omfattande. Det händer dock

att begagnade datorer byts in vid leverans av nya datorer. De begagnade

datorerna säljs då vidare eller skrotas. Begagnathandeln är betydligt

större bland mindre återförsäljarföretag, som ofta inte är organiserade. I

branschen finns också s.k. datormäklare som säljer begagnade datorer till

företag och privatpersoner.

Sveriges Juvelerare- och Guldsmedsförbund organiserar ca 350 butiker

i landet. I förhållande till den totala omsättningen i branschen är inte

handeln med begagnade varor bland medlemsföretagen omfattande. I

stort sett samtliga medlemsföretag handlar med begagnat gods. De större

affärskedjorna, såsom Hallbergs och Guldfynd, tar dock emot begagnat

gods huvudsakligen som dellikvid vid försäljning av nya föremål. Ju

mindre företagen är desto större är handeln generellt sett med begagnat

gods. Det finns även ett fåtal företag som handlar enbart med begagnat

gods. Vissa företag tar emot begagnat gods för omarbetning, dvs.

företagaren tillverkar nya föremål av det gods som lämnats in. Det

förekommer att företaget får behålla viss del av det inlämnade godset i

likvid. I de allra flesta fall måste dock kunden betala för arbetet med

kontanta medel. Enligt förbundet är handeln med begagnade varor större

i storstadsregioner än den är i övrigt. Handel med begagnade föremål av

ädla metaller samt ädelstenar och pärlor sker enligt förbundet i mycket

stor omfattning på auktioner och inom antikhandeln.

Sveriges konst- och antikhandlareförening har 60 medlemmar. De

flesta handlare som handlar med dylikt gods är dock inte organiserade.

Enligt föreningen har handeln inom branschen ökat under senare tid.

Framför allt gäller det handeln med begagnade möbler. Även antalet

handlare ökade markant under slutet av 1980-talet. I början av 1990-talet

minskade antalet handlare och därefter har antalet varit relativt konstant.

Många handlare driver verksamhet i mindre skala från något tillfälligt

försäljningsställe, bl.a. genom försäljning vid s.k. samlarmässor eller

enstaka auktioner. Auktionshandeln med begagnade föremål av det slag

som nu behandlas är av större omfattning än butikshandeln.

Till butikshandeln hör även affärer som handlar med diverse olika

begagnade föremål, s.k. auktionsgods- eller loppmarknadsbutiker. Under

de senare åren har sådana butiker ökat markant i antal. Varor köps in från

dödsbon, konkurslager och överskottspartier samt även från enskilda

personer. Försäljning sker i såväl tillfälliga som fasta lokaler. I viss

omfattning bedrivs denna handel av olika hjälporganisationer som bjuder

ut varor som skänkts till organisationerna ifråga, men även av andra mer

eller mindre ideella sammanslutningar, såsom idrottsföreningar och

skolklasser. Det finns inte någon branschorganisation för den nämnda

handeln.

8 Ny lag om handel med begagnade varor

8.1 Allmänt om den nya lagen

Flertalet remissinstanser har tillstyrkt en avreglering av handeln med

skrot och delat utredningens bedömning att en reglering fortfarande

behövs för handeln med begagnade varor. Regeringen gör samma

bedömning och lägger i det följande fram förslag till en ny lag om handel

med begagnade varor som i sak huvudsakligen överensstämmer med

utredningens förslag. Lagtekniskt har gjorts en relativt omfattande

bearbetning av utredningens förslag med utgångspunkten att vissa

bestämmelser i den nu gällande förordningen och i den av utredningen

föreslagna nya förordningen om handel med begagnade varor bör

meddelas i lag. Detta gäller t.ex. tvångsåtgärder som enligt

regeringsformen skall meddelas i lag. Därmed tillgodoses också vissa

invändningar om utformningen av lagen som framförts av

remissinstanserna. Det sagda innebär att vissa äldre

förordningsbestämmelser om tillämpningsområde, handlarnas

skyldigheter och tvångsregistrering numera återfinns i lagförslaget med i

huvudsak oförändrat innehåll.

8.2 Handeln med skrot

Regeringens förslag: Den särskilda regleringen av handeln med skrot

skall avskaffas vilket innebär att tillstånd inte längre krävs för

etablering. Regleringen skall inte ersättas med någon annan

handelsreglering.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Stora flertalet remissinstanser tillstyrker

utredningens förslag däribland Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren,

Åklagarmyndigheterna i Sundsvall och Linköping, Överåklagaren i

Stockholm, Brottsförebyggande rådet, Hovrätten för Nedre Norrland,

Kammarrätten i Stockholm, länsstyrelserna i Göteborg och Bohus och

Norrbottens län, Svenska Kommunförbundet och Sveriges Bilskrotares

Riksförbund. Svenska Återvinningsföreningen tillstyrker men anför att

dess medlemmar ej är odelat positiva till avregleringen främst därför att

tillståndet är ett bevis för att handlaren uppfyller vissa kriterier vilket är

en garanti för att seriös handel sker hos denne och ser helst att systemet

behålls till dess det ersatts med någon form av branschstandard. Svenska

Järn- och Metallskrothandlareföreningen tillstyrker avreglering men

anser att den bör ersättas med krav på auktorisation. Riksskatteverket

avstyrker dock avreglering av skattekontrollskäl eftersom det föreligger

ett behov av att få ta del av uppgifter om skrothandeln. De uppgifter som

tas upp på inköpsnotor har betydelse i skattekontrollsammanhang

eftersom betalningen vid många skrotinköp sker kontant eller med check.

Sveriges Försäkringsförbund uppger att de stöder sådan lagstiftning som

har till syfte att minska avsättningen av oärligt åtkommet gods och anser

att utredningen inte har visat några starka skäl för sitt förslag att

avreglera.

Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande regleringen med ett

tillståndsförfarande för att få driva handel med skrot (se avsnitt 4)

motiveras med att det förekommit en omfattande stöldgodshantering och

en utbredd ekonomisk brottslighet inom skrotbranschen. De faktorer som

är av väsentlig betydelse för ett ställningstagande i avregleringsfrågorna

är alltjämt stöldbrottslighetens utveckling, regleringens

brottsförebyggande effekt och följderna av en avreglering. Det finns

fortfarande en del argument för att behålla ett tillståndsförfarande,

exempelvis att polisens tillståndsprövning på de flesta håll varit

omsorgsfull och ingående samt att ett inte ringa antal personer som

bedömts som olämpliga att bedriva skrothandel genom

prövningsförfarandet har kunnat hindras från att inleda sådan

verksamhet. Vidare har en inte helt obetydlig brottslighet kunnat

konstateras i uppköparledet, dvs. bland handlare utan fast inköpsställe

med skrot. Endast små mängder skrot tillförs dock marknaden genom

uppköparna och kontrollmöjligheterna är små eftersom en uppköpare

relativt omgående vidareförsäljer köpt skrot. Antalet uppköpare har även

minskat betydligt vilket väntas fortsätta i framtiden.

Det föreligger vidare i dag betydligt förändrade förutsättningar för att

bedriva skrothandel. En viktig förändring är t.ex. att det i dag krävs

större kunskaper om såväl material och återvinningsmetoder som

miljöaspekter. Den mest påtagliga förändringen är emellertid att den

traditionella handeln med mindre partier av skrot till stor del har ersatts

av s.k. långtidsavtal mellan främst de större företagen inom

skrotbranschen å ena sidan och bl.a. tillverkningsindustrier, kommuner

och tjänsteföretag å andra sidan. Sannolikt som en konsekvens därav har

många handlare med verksamhet i mindre skala upphört med att bedriva

handel med skrot. Utrymmet för att bedriva skrothandelsverksamhet i

liten skala har således minskat. Som framgått ovan (avsnitt 6.2) är

skrothandeln starkt koncenterad. Stena Metallkoncernen svarar, efter det

senaste förvärvet av Gotthard[REDACTED_EFTERNAMN], för ca 80 procent av svensk

skrothandel och ett tiotal aktörer svarar för ca 10 procent. Mindre företag

och handlare svarar för resterande 10 procent. Detta är också

huvudskälen till att handlarna numera torde vara mer skötsamma än

tidigare.

Härtill kommer att den möjlighet till kontroller som den nuvarande

regleringen ger har utnyttjats i relativt liten omfattning, framför allt på

grund av att den verksamheten inte prioriterats av polisen. Möjligheterna

att spåra stöldgods i skrothandeln är mycket små och granskning av

inköpsnotor är inte någon effektiv metod för att kontrollera om stulet

gods tagits emot av skrothandlarna. Någon större effekt på antalet

upptäckta stöld- och häleribrott i anslutning till handeln med skrot har

regleringen således inte haft. För att få till stånd en effektivare tillsyn har

dock utredningen diskuterat möjligheten av att skärpa bestämmelserna

om bl.a. anteckningsskyldighet. Förslag till någon sådan skärpning läggs

nu inte fram. Någon betydande förändring av polismyndighetens

faktiska tillsyn är inte heller att vänta i framtiden. Denna omständighet

samt det faktum att tillsynen inte har varit omfattande och inte heller så

effektiv talar mot att behålla regleringen för handeln med skrot.

I dag är en av flera förutsättningar för att erhålla auktorisation som

bilskrotare att sökanden bl.a. meddelats tillstånd att bedriva handel med

skrot enligt skrothandelsförordningen. När gällande reglering upphör att

gälla kommer den prövning av bilskrotarnas vandel som nu sker genom

prövningsförfarandet enligt skrothandelsförordningen att upphöra.

Regeringens bedömning är att detta saknar betydelse för avregleringen av

skrothandeln. Regeringen har dock för avsikt att i annat sammanhang se

över reglerna om auktorisation för bilskrotare.

Sammanfattningsvis kan konstateras att utredningens förslag att

avskaffa den särskilda regleringen för handel med skrot huvudsakligen

lämnats utan erinran av remissinstanserna. Några egentliga invändningar

mot avreglering har således inte framkommit. Emellertid har

Ekobrottsmyndigheten under ärendets beredning inkommit med ett

yttrande till Närings- och handelsdepartementet och däri uttryckt tvekan

inför en avreglering främst för att regleringen fyller ett

brottsförebyggande syfte samt har en kontrollfunktion och myndigheten

befarar därför att en avreglering kan komma att medföra en något ökad

brottslighet i branschen. Ekobrottsmyndighetens åsikt måste dock

ställas mot det faktum att närmast berörda remissinstanser, såsom

Rikspolisstyrelsen och åklagarmyndigheter, ansett att en avreglering kan

genomföras. Vad Riksskatteverket anfört beträffande försämrad

skattekontroll har heller ingen avgörande betydelse för frågan om

avreglering, eftersom sådan kontroll torde kunna genomföras även om ett

tillståndsförfarande för etablering inte används. Den etableringskontroll

som tillståndskrav och vandelsprövning för att bedriva näring i en viss

bransch innebär kan visserligen vara ett medel för att förebygga

ekonomisk och annan brottslighet men har i realiteten vad gäller

skrotbranschen visat sig vara föga effektiv. Tillsynen har inte varit

omfattande och det finns inte heller något som tyder på att tillsynen i

framtiden kommer att förändras. Branschen har såsom ovan angivits

genomgått så stora förändringar att tillståndsförfarandet förlorat i

betydelse. Det finns inget som tyder på att misskötsamheten numera

skulle vara av större omfattning här än den är inom de flesta andra

branscher. En etableringskontroll med dess inskränkningar i närings- och

etableringsfriheten bör också tillgripas först när ett klart behov är påvisat.

Huvudmotiven för att särskilt reglera handel med skrot har således i

betydande mån försvagats. Detta talar för att den nuvarande regleringen

kan avskaffas. Med hänsyn till den brottslighet som har kunnat

konstateras i främst uppköparledet bör emellertid effekterna av

avregleringen följas nära. Om det skulle visa sig att avregleringen lett till

negativa effekter får övervägas om åtgärder bör vidtas.

8.3 Handeln med begagnade varor

Regeringens förslag: Den nuvarande regleringen för handel med

begagnade varor behålls i stort oförändrad. Den utvidgas till att

omfatta även varor som en handlare tar emot för omarbetning eller

liknade bearbetning.

 Registreringsskyldigheten utvidgas till att omfatta samtliga platser

där handel bedrivs.

 Möjligheten för polismyndigheten att tvångsregistrera den som

misstänks bedriva registreringspliktig handel skall finnas kvar. Den

som bedriver handel med begagnade varor utan att vara registrerad

skall vara skyldig att på uppmaning av polismyndigheten lämna de

upplysningar som behövs för att bedöma om registreringsskyldighet

föreligger. Tvångsregistrering skall dock kunna ske först efter

uppmaning att fullgöra registreringsskyldigheten.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att de nya bestämmelserna införs

huvudsakligen i den nya förordningen om handel med begagnade varor.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har allmänhet godtagit

förslaget med ett registreringsförfarande och förslaget att i stort behålla

regleringen av handel med begagnade varor. Riksskatteverket ifrågasätter

dock om inte åtminstone bestämmelserna om registrering borde tas in i

lag. Riksskatteverket ifrågasätter vidare om förslagen kan komma i

konflikt med EG-rätten, exempelvis principen om den fria rörligheten för

varor. Åklagarmyndigheten i Sundsvall menar att kravet på en

begagnathandlare att registrera sig skall ersättas med ett krav på tillstånd

att bedriva handel.

Skälen för regeringens förslag: Det finns ingenting som tyder på att

den totala handeln med begagnat gods har minskat. Inte heller är antalet

tillgrepp av föremål som typiskt sett avyttras till mindre nogräknade

personer färre än tidigare. Ofta saknas andra möjligheter att binda någon

person till visst stöldgods än genom de instrument som finns i regleringen.

För polisen är tillgången till inköpsnotor och möjligheten att uppsöka

handlare betydelsefulla instrument i arbetet med att spåra och identifiera

stulet gods. Tillsynen och kontrollen försvåras dock av att

begagnathandeln tenderar att i allt större utsträckning bedrivas på andra

platser än i etablerade butiker. Behovet av en reglering som bl.a. har till

syfte att försvåra möjligheterna att avsätta oärligt åtkommet gods

kvarstår således än i dag. Den nuvarande regleringen är därför av

betydande värde.

Regeringen instämmer i utredningens förslag att en reglering av

begagnathandeln skall finnas. Utredningen har diskuterat huruvida ett

tillståndsförfarande eller den nuvarande regleringen i form av

registrering skall väljas. För ett tillståndsförfarande talar t.ex. likheter

mellan handeln med begagnade varor och med den verksamhet som

bedrivs i pantbankerna. Pantbanksverksamhet får dock bara drivas efter

tillstånd från länsstyrelsen. Utredningen menar vidare att ett annat skäl

för att införa ett tillståndskrav är att ett sådant förfarande skulle innefatta

en lämplighetsprövning. Mindre seriösa och olämpliga personer skulle

kunna hindras från att etablera sig i branschen och systemet ger också

utrymme för större sanktionsmöjligheter mot handlare som bryter mot

föreskrifterna.

Regeringen anser inte att likheterna med pantbanksverksamheten har

någon avgörande betydelse i frågan om valet mellan tillstånds- och

registreringsförfarande. En väsentlig skillnad mellan verksamheterna är

t.ex. att regleringen för pantbankerna, till skillnad från regleringen för

handeln med begagnade varor, har till syfte att skydda utsatta låntagare.

Ett system med krav på tillstånd skulle vidare medföra en ökad

administration såväl för polis som för handlare, eftersom en förutsättning

för ett system med tillstånd är att en seriös vandelsprövning utförs. Ett

ytterligare skäl mot att införa ett tillståndskrav är att ett sådant

förfarande leder till ökade inskränkningar i närings- och

etableringsfriheten. Regeringen delar därför utredningens bedömning att

det nuvarande registreringssystemet bör bestå och att något tillståndskrav

för närvarande inte bör införas. Att hindra omsättningen av oärligt

åtkommet gods är emellertid av stor betydelse från brottsförebyggande

synpunkt. Detta talar för att frågan om reglering av handeln med

begagnade varor bör underkastas en fortsatt analys inom ramen för

utvecklingen av det brottsförebyggande arbetet. Om det skulle visa sig

att det i något hänseende är motiverat med strängare regler än dem som

nu föreslås avser regeringen att återkomma med nödvändiga förslag till

lagstiftning eller andra åtgärder.

 Det bör liksom tidigare ankomma på regeringen att bestämma vilken

vara som skall omfattas av regleringen. De nuvarande reglerna fungerar

vad det gäller de flesta varuslag. De begagnade varor som omfattas är

typiskt sett stöldbegärliga varor som t.ex. mopeder, cyklar, kameror,

datorer, konst, mobiltelefoner och skidutrustning. Regeringen avser att

utforma regler med stöd av den nya lagen med i huvudsak detta innehåll.

Det är vidare betydelsefullt att regleringen tillämpas beträffande icke

använda föremål som avyttras av privatpersoner till den som driver

yrkesmässig handel med begagnade varor. Polisens kontroll av handeln

med sådant gods, bland vilket en stor del av stöldgodset finns, skulle

annars väsentligen försämras. Emellertid bör några förändringar

beträffande tillämpningsområdet genomföras för att säkerställa att

polisens kontroll av handlarnas verksamhet blir effektiv. Det har i dag

blivit allt vanligare att stulna guld- och silverföremål i stället för att

avyttras lämnas till en begagnathandlare för att denne skall tillverka nya

föremål av godset. Det finns enligt utredningen uppgifter som tyder på att

sådant förfarande tillämpas för att kringgå bestämmelserna. Om dessa

varor som en begagnathandlare tagit emot för omarbetning faller under

lagens tillämpningsområde uppstår en skyldighet för handlarna att bl.a.

föra anteckningar på inköpsnotor och iaktta andra föreskrivna

bestämmelserna. Polisens möjligheter att spåra sådana varor underlättas

då betydligt och incitamentet att kringgå bestämmelserna försvinner.

Dessutom innebär anteckningsskyldigheten för dessa varor endast

obetydligt merarbete för handlarna. Regleringen skall däremot inte

tillämpas beträffande varor som inlämnats för reparation. Mot bakgrund

härav bör regleringen även omfatta varor som en handlare tar emot för

omarbetning eller liknande bearbetning som medför svårigheter att i

efterhand identifiera den inlämnade varan. Emellertid har handel med

pantsedlar tidigare omfattats av regleringen. Sådan handel förekommer

numera i stort sett inte och den nya regleringen bör därför inte längre

vara tillämplig när det gäller sådan handel.

Enligt vad som nu gäller skall anmälan för registrering ske där fast

försäljningsställe finns eller, om sådant fast driftställe ej finns, där

verksamheten huvudsakligen bedrivs. Om handeln drivs eller är avsedd

att drivas från olika platser som ligger inom olika polismyndigheter,

åligger det således handlare med flera fasta försäljningsställen att anmäla

sig för registrering vid flera polismyndigheter. Denna skyldighet bör

gälla för samtliga handlare som är registreringskyldiga oavsett om

handelsplatserna kan anses fasta eller ej. Det innebär att även handlare

som åker runt och säljer begagnade varor på exempelvis marknader och

loppmarknader samt ambulerande auktionsföretag skall anmäla sig till

den lokala polismyndigheten för registrering på samtliga orter där handel

skall bedrivas. Detta kan medföra ett visst ökat administrativt förfarande

vid polismyndigheterna men är nödvändigt för att polismyndigheten på

ett enkelt sätt skall kunna hålla kontroll på de handlare som befinner sig

inom den egna myndighetens område. Inga remissinstanser har haft något

att invända mot detta förslag. Anmälan för registrering bör således ske på

samtliga platser där handel med begagnade varor som omfattas av

regleringen skall drivas. Registreringen bör även i fortsättningen vara

avgiftsfri.

Det finns i dag en möjlighet för polismyndigheten enligt 5 §

förordningen om handel med begagnade varor att på eget initiativ

registrera den som misstänks bedriva sådan handel med begagnade varor

som omfattas av regleringen. Enligt utredningen har ett inte oväsentligt

antal handlare anmält sig för registrering först sedan polisen upplyst dem

om möjligheterna till tvångsregistrering. Mycket talar således för att ett

större antal registreringpliktiga handlare än i dag skulle underlåta att

anmäla sig för registrering om möjligheten för polisen att på egen

initiativ registrera handlare togs bort. Det kan också antas att

tillsynsbehovet är särskilt framträdande när det gäller just de handlare

som underlåter att frivilligt registrera sig. Polismyndighetens möjlighet

att tvångsregistrera handlare bör därför behållas men bestämmelsen bör

tas in i lagen. Den som misstänks bedriva registreringpliktig handel bör

också vara skyldig att på uppmaning av polismyndigheten lämna de

upplysningar som behövs för att polisen i förväg skall kunna bedöma om

handeln är registreringpliktig eller ej. Möjligheten till tvångsregistrering

bör emellertid, i enlighet med vad som gäller i dag, endast få utnyttjas

om den som misstänks bedriva registreringspliktig handel först

uppmanats att registrera sig.

Den nuvarande ordningen med ett registreringsförfarande för handeln

med begagnade varor bör således finnas kvar. Förslaget med ett

registreringsförfarande har i allmänhet också godtagits av

remissinstanserna. Riksskatteverket har framställt invändningar av

principiell natur, t.ex. att lagstiftningen skulle kunna komma i konflikt

med EG-rättens princip om den fria rörligheten för varor. Regeringens

bedömning är dock att förslaget inte innebär någon konflikt med gällande

bestämmelser då förslaget varken är diskriminerande eller

oproportionellt. Det är inte fråga om ett tillståndsförfarande som

eventuellt kunde anses begränsa konkurrensen utan ett enkelt

registreringsförfarande som innebär att alla som vill får driva handel med

begagnade varor under förutsättning att registrering skett.

8.4 Handlarens skyldigheter

Regeringens förslag: Det skall införas ett förbud för handlare att ta

emot begagnade varor av den som är under 18 år om denne inte kan

visa att han har rätt att förfoga över varan samt av den som är

märkbart påverkad av alkohol, narkotika eller något annat

berusningsmedel.

Skyldigheten att genast underrätta polismyndigheten vid misstanke

om att erbjudna varor är stulna skall dock tas bort.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att invända

mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Tidigare regleringar över handel

med begagnade varor har innehållit bestämmelser liknande de som nu

föreslås. Vad gäller motsvarande regler för pantbankerna får pant tas

emot endast av den som fyllt 18 år. Däremot finns inte längre föreskrifter

om att pant inte får tas emot av personer som är påverkade. Skälet till

detta är att en pantbank som tar emot panter från påverkade personer inte

kan anses driva en sund pantbanksverksamhet och riskerar att få sitt

tillstånd återkallat. Det har därför inte ansetts föreligga något behov av

en särskild lagregel på detta område för pantbankerna.

Handlarna ställs inte sällan inför sådana situationer att de har

svårigheter att bedöma om personer under 18 år som försöker avyttra

begagnade föremål till dem får råda över egendomen. Föräldrabalkens

bestämmelser om när personer under 18 år får förfoga över egendom är

inte heller kända för många handlare. Dessutom kan det vara svårt att nå

klarhet i omständigheterna kring hur de unga kommit åt de utbjudna

varorna. Ett uttryckligt förbud för handlarna att ta emot varor av den som

är under 18 år skulle undanröja de tveksamheter som kan uppstå i dessa

situationer. Ett sådant förbud bör därför införas i den nya lagen.

Emellertid bör handlarna ges möjlighet att ta emot varor från den som är

under 18 år om denne kan visa att han har rätt att förfoga över

egendomen.

 Det finns även behov av bestämmelser som försvårar för handlare att

ta emot gods från påverkade personer. Inbrottsstölder begås ofta av

missbrukare och tillgripet gods avsätts inte sällan hos begagnathandlare.

Enligt uppgifter från polisen vägrar de flesta handlare att ta befattning

med gods som påverkade personer försöker avyttra till dem. Det finns

emellertid, främst i de större städerna, ett inte obetydligt antal mindre

nogräknade handlare som tar emot gods från berusade och

narkotikapåverkade personer. Det kan i och för sig ifrågasättas om ett

uttryckligt och straffbelagt (se närmare avsnitt 8.5) förbud för handlarna

mot att ta emot gods från påverkade personer skulle få någon märkbar

effekt beträffande sådana handlare. Det skulle dock kunna leda till att

åtminstone vissa av dem i framtiden avhåller sig från handel med

påverkade personer.

En omständighet av betydelse för förbudsfrågan är också att handlare

som tar emot varor i strid med ett uttryckligt förbud i större utsträckning

än i dag skulle riskera fällas för häleri. Ett påstående om att handlaren var

i god tro när han tog emot godset framstår som än mindre trovärdigt om

detta skett från en påverkad person trots ett uttryckligt förbud. Mot

bakgrund av detta bör det införas en bestämmelse om att handlare inte får

ta emot begagnade varor av den som är märkbart påverkad av alkohol

eller av något annat berusningsmedel, t.ex. narkotika.

De nuvarande regleringen innehåller även andra kontrollbestämmelser

om handlarnas skyldigheter i anslutning till handeln såsom

anteckningsskyldighet för mottagna varor, skyldighet att på begäran

överlämna dessa till lokala polsmyndigheten och identitetskontroll av den

som lämnar begagnade varor. Det finns dessutom bestämmelser om

varornas liggetid, dvs. att varorna inte får lämnas ut eller bearbetas förrän

en månad efter att varorna tog emot. Dessa bestämmelser är nödvändiga

för att regleringen skall vara verkningsfull men bör enligt regeringen

återfinnas i lagen och inte som nu i förordningen. Bestämmelserna bör

även göras tillämpliga endast på begagnade varor som uppenbarligen inte

understiger 500 kr, när det gäller konstföremål dock 2000 kr. Enligt den

nuvarande förordningen finns även en möjlighet för polismyndigheten att

meddela undantag från dessa bestämmelser. Även en sådan, men mer

inskränkt, bestämmelse om undantag bör meddelas i lag. Om det finns

särskilda skäl bör polismyndigheten ha en möjlighet att medge handlare

undantag från bestämmelsen om varornas liggetid. Dispens om liggetid

bör t.ex. kunna ges till större auktionsföretag även om polismyndigheten

bör vara förhållandevis restriktiv i fråga om att meddela dispenser.

Någon motsvarande möjlighet att meddela undantag från de övriga

bestämmelserna om handlarens skyldigheter bör dock inte finnas. För det

fall att en sådan möjlighet fanns skulle dessa bestämmelser efter hand bli

verkningslösa och således motverka syftet med lagstiftningen.

I gällande förordning finns vidare stadgat en skyldighet att genast

underrätta polisen vid misstanke om att erbjudna varor är stöldgods.

Enligt de bestämmelser som finns för pantbankerna föreligger ingen

sådan skyldighet och det är önskvärt att begagnathandlarnas skyldigheter

i detta avseende är desamma som de som gäller för pantbankerna. En

handlare som misstänker att erbjudna varor är stöldgods riskerar att göra

sig skyldig till häleribrott både när en vara tas emot, även om han

därefter underrättar polisen, och vid senare befattning med godset. Det

framstår därför som olämpligt att ålägga en underrättelseskyldighet till

polisen vid en sådan situation. Denna underrättelseskyldighet bör således

kunna tas bort. Det finns dock inget som hindrar en handlare från att på

eget initiativ underrätta polisen om han så finner det nödvändigt. Den

nuvarande bestämmelsen att en handlare efter anmodan av

polismyndigheten skall undersöka om vissa begagnade varor har tagits

emot och om varorna finns kvar hos handlaren skall dock finnas kvar och

överföras till lagen.

8.5 Tillsyn och tvångsmedel m.m.

Regeringens förslag: Den nuvarande ordningen med tillträdes- och

granskningsrätt för polismyndigheten vid utövandet av tillsyn skall

behållas.

 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet driver handel med

begagnade varor utan att vara registrerad eller underlåter att föra

anteckningar skall som tidigare dömas till böter eller fängelse. Den

som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att iaktta förbudet att

ta emot varor från personer under 18 år samt personer som är

märkbart påverkade av alkohol eller annat berusningsmedel skall

kunna dömas till böter. Skyldigheten att göra en identitetskontroll

samt att iaktta reglerna om liggetid skall även fortsättningsvis vara

straffsanktionerad. Detta skall dock inte längre gälla underlåtenhet att

lämna anteckningar till polismyndigheten.

 Polismyndigheten skall få meddela de förelägganden som behövs

för att lagen och föreskrifterna skall efterlevas. Föreläggande får

förenas med vite.

 Tillsynsmyndighetens beslut skall överklagas till länsrätt som första

instans.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att oaktsamhet ej längre skall vara

straffbart. Inte heller skall underlåtenhet att föra anteckningar vara

straffsanktionerad enligt utredningens förslag. Överträdelse av förbudet

att mottaga varor från person under 18 år eller från den som är märkbart

påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel skall straffsanktioneras

och införas i en ny förordning om handel med begagnade varor. Även

bestämmelsen om möjligheten till vitesföreläggande skall enligt

utredningens förslag införas i den nya förordningen om handel med

begagnade varor. Något bemyndigande att meddela förelägganden och

föreskriva vite finns inte i utredningens förslag.

Remissinstanserna: Riksskatteverket anser att det finns risk att

tillsynsmyndighetens tillträdes- och granskningsrätt kan komma att

omfatta även sådana utrymmen som också används som bostad och

ifrågasätter om det är förenligt med 2 kap. 6 och 12 §§ regeringsformen

och artikel 8 i Europakonventionen om skyddet för privatliv och hem.

Riksskatteverket menar vidare att det finns stor risk att den sammantagna

effekten av bestämmelser om tvångsregistrering och om tillträdes- och

granskningsrätt är att granskning görs hos någon som vid en slutlig

prövning inte uppfyller kraven på registrering. Riksåklagaren och

Åklagarmyndigheten i Sundsvall menar att utredningen underskattat de

bevissvårigheter som kan uppstå då förslaget innebär att ansvar endast

skall inträda då uppsåt föreligger. Överåklagaren i Stockholm och

Riksåklagaren menar att straffsanktionen för underlåtenhet att fullgöra

anteckningsskyldigheten bör behållas då det handlar om en

underlåtenhetsgärning som knappast kan rättas i efterhand och att ett

vitesföreläggande därför är en mindre adekvat åtgärd.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar utredningens

uppfattning att de lokala polismyndigheterna även i fortsättningen skall

vara tillsynsmyndigheter. En handlare är idag skyldig att på begäran låta

tillsynsmyndigheten granska bokföring och övriga handlingar som hör

till verksamheten samt undersöka område, lokal eller annat utrymme som

används i verksamheten. Utredningen har analyserat möjligheten att

utvidga denna rätt till att omfatta även den som kan antas driva

registreringspliktig handel med begagnade varor utan att vara registrerad,

i syfte att underlätta tillsynen över denna handel. Slutsatsen är dock att

registreringsmöjligheten av rättssäkerhets- och integritetsskäl inte bör

utvidgas.

I dag finns emellertid som tidigare nämts (se avsnitt 8.3) en möjlighet

för polismyndigheten att på eget initiativ registrera handlare för det fall

att polisen misstänker att en handlare bedriver handel med sådana varor

som omfattas av regleringen. Efter en sådan tvångsregistrering är

handlarna skyldiga att följa de föreskrifter som meddelats och polisen får

då möjlighet att utöva den tillträdes- och granskningsrätt som följer av

regleringen. Det kan dock finnas en risk att bestämmelserna om

tvångsregistrering och om polisens tillträdes- och granskningsrätt leder

till att granskning görs hos någon som vid en slutlig prövning inte

uppfyller kraven på registrering. Denna uppfattning har även framförts av

Riksskatteverket. För att undvika detta och för att stävja ett alltför

vidsträckt utnyttjande av möjligheterna till tvångsregistrering bör

polisens skyldighet att i förväg inhämta information om handlarens

verksamhet för bedömning av registreringsskyldigheten vara tämligen

långtgående varvid polismyndigheten även kan förelägga den som

misstänks bedriva registreringspliktig verksamhet att lämna information

om handeln. Dessutom bör polisen, innan möjligheten till

tvångsregistrering får utnyttjas, först uppmana handlaren att anmäla sig

för registrering.

 Tillträdes- och granskningsrätten är nödvändiga instrument som

skapats för polisen i syfte att underlätta det brottsuppdagande och

brottsutredande arbete samt för att utöva tillsyn över handlarens

verksamhet. Tillträdes- och granskningsrätten bör därför finnas kvar i

den nya regleringen. Tvångsmöjligheterna bör dock inte göras mer

ingripande än vad som är nödvändigt. Regeringen delar

Riksskatteverkets uppfattning att det bör finnas tydliga gränser för vad

denna rätt får omfatta och vem som kan granskas (se ovan). Det är

regeringens uppfattning att tillträdesrätten inte skall omfatta bostäder.

Däremot bör handlaren ha en skyldighet att låta polismyndigheten få

tillträde till exempelvis lokal där verksamhet bedrivs, uppläggningsplats

och lager likväl som transportmedel om de används i verksamheten. Den

nuvarande rätten för polismyndigheten att vid sin tillsyn granska

bokföring och andra handlingar, t.ex. inköpsnotor bör också finnas kvar.

I den nuvarande lagen är det kriminaliserat bl.a. att underlåta att

fullgöra skyldigheten att föra anteckningar och att tillhandahålla

myndigheten dessa. Regeringen delar inte utredningens uppfattning om

avkriminalisering. Huvudmotivet för att behålla själva regleringen om

handel med begagnade varor är att försvåra avsättningen av stulet eller

olovligt åtkommet varor och att underlätta polisens efterspaning av

sådana varor. För att det skall vara möjligt att klara upp stölder och spåra

varor behövs handlarnas anteckningar om förvärvade och mottagna

varor. Om underlåtenhet att föra sådana anteckningar som gör det

möjligt att spåra varor inte längre är straffsanktionerat försvinner

möjligheterna att upprätthålla syftet med lagstiftningen. Då det är fråga

om ett underlåtenhetsbrott kan inte heller ett vitesföreläggande för

framtiden anses vara en tillräcklig åtgärd. Regeringen menar därför att

skyldigheten att föra anteckningar även fortsättningsvis skall vara

straffsanktionerad i lagen. Likaså skall överträdelse av förbudet att ta

emot varor från den som är under 18 år och från den som är märkbart

påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel straffsanktioneras i

lagen då det inte finns något verkningsfullt alternativ till kriminalisering i

dessa fall. Bestämmelserna för underlåtenhet att företa identitetskontroll

samt att iaktta reglerna om liggetid skall även fortsättningsvis vara

straffsanktionerade. Det bör emellertid finnas en möjlighet för

polismyndigheten att meddela förelägganden och viten för att lagen och

föreskrifterna i övrigt skall följas. Ett uttryckligt bemyndigande för detta

bör införas i lagen.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet driver handel med begagnade

varor utan att vara registrerad kan enligt den nuvarande lagstiftningen

dömas till ansvar. Regeringen anser till skillnad från utredningen att det

finns ett behov av en bestämmelse som innebär att ansvar inträder såväl

vid uppsåt som oaktsamhet i förhållande till kravet att vara registrerad,

att föra anteckningar samt att iaktta skyldigheter i övrigt.

Remissinstanserna har också påpekat att betydande bevissvårigheter

annars kan uppkomma. Regeringen delar denna uppfattning samt anser

att straffansvaret vid oaktsamt handlande behövs för att möjliggöra en

effektiv tillsyn av lagens efterlevnad och för att upprätthålla lagens syfte.

Den nuvarande bestämmelsen i lagen om handel med skrot och

begagnade varor som innebär att handlare under vissa förutsättningar har

ett straffrättsligt ansvar för gärningar som begåtts av anställda fyller inte

någon självständig funktion och har inte någon motsvarighet i nyare

lagstiftning på näringsrättens område. De flesta straffbestämmelser

innehåller numera ingen sådan angivelse av specialsubjekt.

Bestämmelserna anger endast att den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet förfar på ett visst sätt skall dömas till straff. Även sådana

bestämmelser kan naturligtvis överträdas inom ramen för en verksamhet.

Av rättspraxis framgår att en företagare kan bli straffansvarig för sådana

överträdelser utan något egenhändig handlande. För att företagaren skall

kunna göras ansvarig i ett sådant fall krävs att brottsbeskrivningen enligt

sedvanlig tolkning inrymmer underlåtenhetsbrott i form av bristande

tillsyn och kontroll över verksamheten. Bestämmelsen bör således enligt

regeringens uppfattning tas bort.

Straffansvar skall inte i något fall inträda vid ringa överträdelser. Som

ringa betraktas fall när det föreligger något förhållande som medför att

gärningen framstår som obetydlig och bagatellartad eller annars som

ursäktlig samt det är frågan om enstaka överträdelser.

Tidigare har tillsynsmyndighetens beslut överklagats till länsstyrelsen

som första instans. Inom andra områden där polismyndighets beslut

överklagats till länsstyrelsen har länsstyrelsen uteslutits ur instanskedjan,

t.ex. när det gäller ärendet enligt vapenlagen (1996:67) och

ordningslagen (1993:1617). För att uppnå ett snabbt slutligt avgörande

och för att ianspråktaga mindre resurser än tidigare bör länsstyrelsen

uteslutas i instansordningen även vid beslut enligt denna lag.

Polismyndighetens beslut bör således överklagas till länsrätt som första

instans.

9 Ikraftträdandebestämmelser

Den nya lagen bör träda i kraft den 1 juli 1999. Handlare som vid

ikraftträdandet driver handel på endast en ort och är registrerade där

enligt förordningen (1981:403) om handel med begagnade varor skall

anses registrerade enligt den nya lagen och skall inte på nytt behöva

registrera sig. En handlare är i dag skyldig att vara registrerad på den ort

där den huvudsakliga verksamheten bedrivs. De nya reglerna innebär

dock att en handlare som driver verksamhet på flera orter skall vara

registrerad på alla dessa orter. Detta innebär att den utökade

registreringen som föreskrivs i den nya lagen formellt inte kan ske innan

denna lag trätt i kraft. Med hänsyn härtill och till att den som bedriver här

aktuell handel utan att vara registrerad gör sig skyldig till brott mot den

föreslagna 14 § bör en viss tidsfrist uppställas för att fullgöra den

utökade registreringsskyldigheten. Tidsfristen bör bestämmas till två

månader från ikraftträdandet.

10 Kostnadskonsekvenser

Förslaget innebär att det i framtiden inte kommer att finnas någon

tillståndsreglering när det gäller handeln med skrot. Tillståndskravet tas

bort och ersätts inte med någon annan reglering. Genom

avregleringsförslaget kommer det inte att ske någon domstolsprövning

och åklagarmyndigheterna avlastas. För skrothandeln innebär

avregleringsförslaget även vissa besparingar när det gäller de

administrativa kostnader som den nuvarande regleringen medför. Med

denna ordning kommer statens kostnader för tillståndsprövning och

tillsyn på detta område att helt försvinna.

Förslaget beträffande handeln med begagnade varor innebär smärre

förenklingar i sanktionssystemet och i överklagandebestämmelserna. Mot

den bakgrunden medför förslaget vissa besparingar. Besparingar kan

även förutses dels i och med att föreskrifterna görs tillämpliga i princip

endast för begagnade varor med ett värde som uppenbarligen inte

understiger 500 kronor och dels att något färre varuslag kan komma att

omfattas av regleringen. Å andra sidan kan något ökade kostnader

uppkomma bl.a. med hänsyn till att regleringen görs tillämplig på så

kallad omarbetning och att skyldigheten att anmäla sig för registrering

skall avse samtliga platser där handel med begagnade varor som omfattas

av regleringen drivs. Övriga förändringar av regleringen över

begagnathandeln bedöms av regeringen som i stort sett kostnadsneutrala

för både det allmänna som för handlarna.

11 Författningskommentar

1 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 § i 1981 års lag om handel med skrot

och begagnade varor och anger lagens syfte.

2 §

Paragrafen motsvarar till viss del 2 § i 1981 års förordning om handel

med begagnade varor.

I första stycket anges lagens tillämpningsområde. Regeringen ges

behörighet att meddela föreskrifter om vilka begagnade varor som lagen

skall omfatta. Lagen skall således vara tillämplig på yrkesmässig handel

med sådana begagnade varor som finns angivna i en av regeringen

utfärdad förordning. Med handel avses inköp och försäljning samt även

s.k. inbyteshandel, när varor tas emot som vederlag vid försäljning av

nya varor. För att handeln skall kunna betecknas som yrkesmässig

fordras att verksamheten har en viss omfattning och varaktighet. Något

krav på att verksamheten drivs i vinst- eller förvärvssyfte finns dock inte.

Inte heller krävs att handeln med begagnade varor utgör

huvudsysselsättning för den berörde. Den handel som sker från fast

försäljningsställe är i princip alltid att betrakta som yrkesmässig handel.

Om någon vid ett enstaka tillfälle säljer begagnade föremål på

exempelvis torg, loppmarknader eller via annonser i dagspress är

verksamheten inte att betrakta som yrkesmässig, såvida inte antalet varor

som bjuds ut är mycket stort. Vid återkommande försäljningar torde

handeln anses som yrkesmässig om samma person bjuder ut varor till

försäljning vid ett tiotal tillfällen per år. Som yrkesmässig torde även

sådan verksamhet som i huvudsak är säsongsbetonad kunna bedömas

även om antalet försäljningstillfällen inte uppgått till ett tiotal. Den yrkes-

mässiga handeln skall avse vissa av regeringen närmare angivna slag av

begagnade varor, dvs. varor som tidigare brukats.

I paragrafens andra stycke stadgas vad som i övrigt är att anse som

handel. Yrkesmässig handel skall även innefatta yrkesmässig

auktionsförsäljning samt annan yrkesmässig försäljning som riktar sig till

allmänheten, t.ex. marknadshandel eller handel som sker via

annonsering och telefonförsäljning för det fall att sådan handel avser

varor som omfattas av regleringen och handeln är att betrakta som

yrkesmässig. Vidare är lagen även tillämplig på yrkesmässigt mottagande

av begagnade varor för omarbetning och annan liknande bearbetning.

Med omarbetning avses att en vara ändras på så sätt att dess signifikativa

kännetecken inte längre finns kvar och att varan därför inte längre kan

identifieras. Regleringen blir därför inte tillämplig på varor som endast

lämnats in för reparation.

Av paragrafen framgår att regleringen även skall tillämpas på icke

brukade varor om de avyttras av privatpersoner till den som driver sådan

yrkesmässig handel med begagnade varor som omfattas av regleringen.

Definitionsmässigt avses med handlare den som är registrerad enligt

denna lag.

3 §

Paragrafen motsvarar i viss utsträckning 5 § första och andra stycket i

1981 års förordning om handel med begagnade varor.

Enligt paragrafen skall den som har för avsikt att bedriva handel med

begagnade varor registrera sig hos den lokala polismyndigheten på

samtliga orter där handeln skall bedrivas innan verksamheten påbörjas.

Så snart handlarens samlade verksamhet faller under regleringens

tillämpningsområde har handlaren en skyldighet att anmäla sig för

registrering. I de fall handeln drivs från fast försäljningsställe skall

registreringen ske hos den polismyndighet som har tillsynsansvaret över

det område inom vilket försäljningsstället är beläget. Handlare som åker

runt och säljer begagnade varor på exempelvis marknader och

ambulerande auktionsföretag skall anmäla sig för registrering vid

samtliga polismyndigheter där handel avses bedrivas. Vid försäljning via

annonser i dagstidningar eller i särskilda annonstidningar bör handeln

anses bedriven från den plats där varorna normalt förvaras.

Registreringsskyldigheten gäller under förutsättning att varan i sig

omfattas av regleringen.

4 §

Paragrafen motsvarar till viss del 5 § tredje stycket i 1981 års förordning

om handel med begagnade varor.

Den som misstänks bedriva registreringspliktig verksamhet är skyldig

att på uppmaning av den lokala polismyndigheten lämna de upplysningar

som behövs för att bedöma om verksamheten är registreringspliktig eller

ej. Om registreringsplikt bedöms föreligga skall de som bedriver handeln

uppmanas att anmäla sig för registrering.

Möjligheten av tvångsvis registrera någon som bedriver handel får

endast utnyttjas om denne uppmanats att anmäla sig för registrering men

underlåtit att fullgöra denna skyldighet.

5 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 § i 1981 års lag om handel med

skrot och begagnade varor och anger att en handlare är skyldig att

dokumentera varje förvärv genom att föra anteckningar om förvärvat

eller annars mottaget gods, t.ex. med hjälp av inköpsnotor. Handlaren är

vidare skyldig att på begäran tillhandahålla den lokala polismyndigheten

anteckningar och övriga handlingar som avser mottagna varor.

6 §

Paragrafen motsvarar 18 § andra stycket i 1981 års förordning och

innebär att en handlare är skyldig att på begäran av polismyndigheten

undersöka om vissa begagnade varor tagits emot och om visst gods finns

kvar i handlarens lager.

7 §

Paragrafens första stycke motsvarar i huvudsak 10 § i 1981 års

förordning om handel med begagnade varor. Regeln innebär att en

handlare inte får ta emot varor av någon som för handlaren är en okänd

person utan att kontrollera personens identitet.

Paragrafens andra stycke har ingen motsvarighet i 1981 års lag om

handel med skrot och begagnade varor.

Stadgandet innebär att en handlare är skyldig att kontrollera ålder på

den som lämnar in varor eftersom förbud råder att ta emot varor av den

som är under 18 år. Undantag föreligger dock för det fall att den som är

under 18 år kan visa att han har rätt att förfoga över varan. En handlare

får inte heller ta emot varor av den som är märkbart påverkad av alkohol

eller något annat berusningsmedel, t.ex. narkotika.

8 §

Paragrafens första stycke motsvarar i huvudsak 12 § första stycket i 1981

års förordning om handel med begagnade varor. Detta stadgande innebär

att en handlare är skyldig att behålla mottagna varor under en månad från

det att han mottog varorna. Handlaren får således inte lämna ut eller

bearbeta varorna förrän tidigast en månad efter den dag då varorna togs

emot.

Andra stycket motsvarar i huvudsak 13 § andra stycket i 1981 års

förordning. Enligt denna bestämmelse har polismyndigheten en

möjlighet att medge handlare undantag från bestämmelsen om liggetid

om det finns särskilda skäl. Avsikten är att dispens skall kunna ges viss

handlare generellt eller för vissa varuslag. Vid bedömningen av vad som

skall anses vara särskilda skäl bör beaktas hur den berörde handlaren

sköter sin verksamhet, exempelvis i vilken utsträckning inköpsnotorna är

korrekt förda och om handlaren är polisen behjälplig med att identifiera

och spåra misstänkt gods. Stor vikt bör även läggas vid vilka varuslag

som omfattas av handlarens verksamhet. Dispens skulle t.ex. kunna

medges en skötsam auktionsfirma som auktionerar ut begagnade varor

varje vecka. Polismyndigheten bör dock iaktta en restriktiv hållning till

att meddela dispenser. Är det fråga om varor som är synnerligen

stöldbegärliga, t.ex. föremål av ädelmetaller bör polismyndigheten iaktta

särskild restriktivitet. Om handeln med begagnade varor endast omfattar

varor som tagits emot som dellikvid vid försäljning av nya varor kan det

inte anses lika angeläget att vägra handlaren dispens.

9 §

Paragrafen innehåller bemyndigandebestämmelser och motsvarar i

huvudsak 3 § i 1981 års lag om handel med skrot och begagnade varor.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om registreringförfarandet och om

handlares anteckningsskyldighet.

10 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 9 § i 1981 års förordning om handel

med begagnade varor. I paragrafen stadgas uttryckligen att det är den

lokala polismyndigheten där handlaren är registrerad som skall utöva

tillsynen över efterlevnaden av denna lag och de föreskrifter som

meddelats med stöd av lagen.

11 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 § 1981 års lag om handel med skrot

och begagnade varor.

Enligt paragrafen föreligger en skyldighet för handlare att på begäran

låta tillsynsmyndigheten granska den bokföring och övriga handlingar

som hör till verksamheten, exempelvis inköpsnotor. Handlaren är även

skyldig att lämna de upplysningar om verksamheten i övrigt som

polismyndigheten begär och som behövs för tillsynen.

12 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 § i 1981 års lag om handel med skrot

och begagnade varor och reglerar polismyndighetens möjlighet att få

tillgång till lokaler m.m. för att kunna bedriva en effektiv tillsyn. En

handlare är skyldig att på begäran låta polismyndigheten få tillträde till

område, lokal och annat utrymme där verksamhet bedrivs. Vad som

avses är exempelvis själva affärslokalen, uppläggningsplats eller

lagergård för varor och transportmedel om de används i verksamheten.

Med annat utrymme avses dock inte bostad.

13 §

Paragrafen saknar motsvarighet i 1981 års lag om handel med skrot och

begagnade varor.

 Paragrafen ger polismyndigheten rätt att vidta erforderliga åtgärder för

att åstadkomma att lagen och föreskrifterna efterlevs, t.ex. att förelägga

en handlare att överlämna inköpsnotor och andra handlingar som rör

handlarens befattning med mottagna varor till polismyndigheten eller att

förelägga någon att lämna sådana upplysningar att polismyndigheten kan

bedöma om registreringspliktig verksamhet bedrivs. Ett sådant

föreläggande för förenas med vite.

14 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 § i 1981 års lag om handel med skrot

och begagnade varor och innehåller straffbestämmelser för den som

uppsåtligen eller av oaktsamhet driver handel med begagnade varor utan

att vara registrerad och för den som underlåter att fullgöra sin

anteckningsskyldighet enligt 5 § eller lämnar oriktig uppgift vid

fullgörandet. Ansvar skall enligt paragrafen inte ådömas om gärningen

är belagd med straff i brottsbalken. Till ansvar skall inte heller dömas

om överträdelsen är ringa. Vid bedömningen av vad som skall anses

utgöra ringa fall kan hänsyn tas till om underlåtenheten är obetydlig och

bagatellartad eller annars framstår som ursäktlig.

15 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 21§ i 1981 års förordning om handel

med begagnade varor.

Paragrafen innehåller straffbestämmelser för den som uppsåtligen eller

av oaktsamhet bryter mot 7 och 8 §§, t.ex. underlåter att kontrollera ålder

och identitet på den som lämnar in varor, mottager varor av den som är

påverkad av alkohol eller inte iakttar reglerna om en månads liggetid. Till

ansvar skall dock inte dömas om gärningen är belagd med straff i

brottsbalken eller om överträdelsen är ringa. Samma omständigheter som

enligt 14 § bör beaktas vid bedömningen av vad som skall anses utgöra

ringa fall.

16 §

Paragrafen motsvarar 7 § i 1981 års lag om handel med skrot och

begagnade varor. Enligt stadgandet skall dock inte den som åsidosatt ett

vitesföreläggande kunna dömas till ansvar för en sådan gärning som

omfattas av föreläggandet.

17 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 22 § i 1981 års förordning om handel

med begagnade varor.

Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av beslut enligt

denna lag samt om omedelbar verkställighet av dessa. Beslut skall

överklagas till allmän förvaltningsdomstol vilket innebär att länsrätt är

första instans i stället för som tidigare länsstyrelsen.

Utredningens lagförslag

Förslag till lag om handel med begagnade varor.

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag har till ändamål att försvåra avsättningen av stulet eller

annars olovligen åtkommet gods och att underlätta polisens efterspaning av

sådant gods.

2 § Regeringen får föreskriva att handel med begagnade varor, i den

omfattning som regeringen bestämmer, får drivas endast efter registrering

hos polismyndigheten.

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för den som är registrerad med stöd av

denna lag att föra anteckningar som rör befattningen med förvärvat eller

annars mottaget gods och att tillhandahålla polismyndigheten anteckningar,

handlingar eller uppgifter därom.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

även andra föreskrifter för den som avses i första stycket.

4 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och de föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen utövas av polismyndigheten.

5 § Den som är registrerad med stöd av denna lag är skyldig att efter

anmodan låta tillsynsmyndigheten undersöka område, lokal eller annat

utrymme som används i verksamheten och granska den bokföring och

övriga handlingar som hör till verksamheten.

6 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som driver han-

del med begagnade varor utan att på föreskrivet sätt vara registrerad.

 I ringa fall döms inte till straff.

7 § Näringsidkare ansvarar för en sådan gärning som avses i 6 §, om den

har begåtts i hans rörelse och han har haft eller borde ha haft vetskap om

gärningen.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

 2. Genom lagen upphävs lagen (1981:2) om handel med skrot och

begagnade varor.

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden inkommit från Hovrätten för Nedre Norrland,

Kammarrätten i Stockholm, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Brotts-

förebyggande rådet, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Närings- och teknikutvecklingsverket, Konkurrensverket, Kommerskol-

legium, Konsumentverket, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län,

Länsstyrelsen i Norrbottens län, Naturvårdsverket, Kemikalieinspek-

tionen, Svenska Kommunförbundet, Svensk Handel, Företagarnas Riks-

organisation, Sveriges Försäkringsförbund, Tjänstemännens Central-

organisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Landsorgani-

sationen i Sverige, Svenska Arbetsgivareföreningen, Företagens Upp-

giftslämnardelegation, Båtbranschens Riksförbund, Svenska Återvin-

ningsföreningen, Sveriges Bilskrotares Riksförbund, Återvinningsindust-

rierna, Svenska Järn och Metallskrothandlareföreningen och RVF -

Svenska Renhållningsverksföreningen.

Riksåklagaren har överlämnat yttranden från överåklagaren vid Åkla-

garmyndigheten i Stockholm, överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i

Linköping och chefsåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Sundsvall.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om handel med begagnade varor.

Härigenom föreskrivs följande.

Syfte och tillämpningsområde

1 § Denna lag har till syfte att försvåra avsättningen av stulna eller

annars olovligen åtkomna varor och att underlätta polisens efterspaning

av sådana varor.

2 § Lagen är tillämplig på yrkesmässig handel med sådana begagnade

varor som regeringen eller den myndighet som regeringen utser särskilt

föreskriver.

Yrkesmässig handel innefattar även yrkesmässig auktionsförsäljning

och annan liknande försäljning. Med handel likställs omarbetning och

annan liknande bearbetning av inlämnade varor.

En obrukad vara skall anses som begagnad om den utbjuds icke

yrkesmässigt till den som driver yrkesmässig handel med begagnade

varor.

I lagen avses med handlare den som är registrerad enligt denna lag.

Registrering

3 § Den som avser att yrkesmässigt driva handel sådana begagnade varor

som omfattas av föreskrifterna enligt 9 § skall anmäla handeln för

registrering hos den lokala polismyndigheten i varje ort där handeln

skall bedrivas. Anmälan för registrering skall göras innan handeln

påbörjas.

4 § Den som bedriver handel med begagnade varor utan att vara

registrerad är skyldig att på uppmaning av den lokala polismyndigheten

lämna de upplysningar som behövs för att bedöma om

registreringsskyldighet föreligger.

Om registreringsskyldighet bedöms föreligga skall polismyndigheten

uppmana den som bedriver handeln att fullgöra denna skyldighet.

Den som trots en sådan uppmaning inte fullgör sin

registreringsskyldighet skall registreras av polismyndigheten.

Handlarens skyldigheter

5 § En handlare är skyldig att föra anteckningar om förvärvade eller

annars mottagna varor.

6 § En handlare skall efter uppmaning av polismyndigheten undersöka

om vissa begagnade varor har tagits emot och om varorna finns kvar hos

handlaren.

7 § En handlare får inte ta emot begagnade varor av den som är under 18

år om inte denne visar att han äger förfoga över varan eller av den som är

märkbart påverkad av alkohol eller något annat berusningsmedel.

En handlare får inte heller ta emot varor av den som inte på ett

tillförlitligt sätt styrker sin identitet eller är känd.

8 § Begagnade varor som har tagits emot får inte lämnas ut eller

bearbetas förrän tidigast en månad efter den dag då varorna togs emot.

Den lokala polismyndigheten får för visst fall medge undantag från

denna bestämmelse om det finns särskilda skäl.

Bemyndiganden

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om

1. registrering,

2. vilka varor som skall omfattas av lagens bestämmelser,

3. handlares anteckningsskyldighet.

Tillsyn

10 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter som

har meddelats med stöd av lagen utövas av polismyndigheten.

11 § En handlare är skyldig att på begäran låta polismyndigheten vid sin

tillsyn granska bokföring och övriga handlingar som hör till

verksamheten samt att lämna de upplysningar om verksamheten i övrigt

som behövs för tillsynen.

12 § En handlare är skyldig att på begäran lämna polismyndigheten

tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen som används i

verksamheten. Denna skyldighet att lämna tillträde gäller dock inte

bostäder.

13 § Polismyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att

denna lag och föreskrifter meddelade med stöd av denna lag skall

efterlevas. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Straffbestämmelser

14 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som

uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. driver sådan yrkesmässig handel med begagnade varor som omfattas

av denna lag utan att vara registrerad,

2. underlåter att fullgöra skyldighet enligt 5 § eller lämnar oriktig

uppgift vid fullgörandet.

Till ansvar enligt denna paragraf skall inte dömas om överträdelsen är

ringa.

15 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

7 och 8 §§. Till ansvar enligt denna paragraf skall inte dömas om

gärningen är belagd med straff i brottsbalken eller om överträdelsen är

ringa.

16 § Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande döms inte till ansvar

enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet.

Överklagande

17 § Polismyndighetens beslut enligt denna lag överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag gäller omedelbart, om inte annat föreskrivs.

______________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999 då lagen (1981:2) om handel

med skrot och begagnade varor upphävs.

2. De som vid ikraftträdandet driver handel på en ort och är

registrerade där enligt förordningen (1981:403) om handel med

begagnade varor skall anses registrerade på denna ort enligt den nya

lagen. De som vid ikraftträdandet driver handel på flera orter och endast

är registrerade på den ort där den huvudsakliga verksamheten bedrivs

skall registrera sig på alla orter där de driver handel.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-02-01

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, justitierådet Ingegerd

Westlander, regeringsrådet Susanne Billum.

Enligt en lagrådsremiss den 28 januari 1999 (Näringsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

handel med begagnade varor.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Carin

Bratt.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

2 §

Första stycket anger att lagen är tillämplig på yrkesmässig handel med

 sådana begagnade varor som regeringen eller den myndighet som

regeringen utser särskilt föreskriver . Enligt 9 § bemyndigas regeringen,

eller den myndighet regeringen bestämmer, att bl.a. meddela föreskrifter

om 2. vilka varor som skall omfattas av lagens bestämmelser . Det har

under föredragningen inför Lagrådet uppgetts, att avsikten är att endast

regeringen skall ges behörighet att meddela föreskrifter om vilka

begagnade varor som lagen skall omfatta. Med hänsyn härtill förordar

Lagrådet att första stycket i förevarande paragraf ges följande lydelse:

 Lagen är tillämplig på yrkesmässig handel med sådana begagnade varor

som finns angivna i en av regeringen utfärdad förordning .

Enligt Lagrådets mening skulle avsikterna bakom andra stycket i

förslaget komma till tydligare uttryck om detta utformas på följande sätt:

 Yrkesmässig handel innefattar även yrkesmässig auktionsförsäljning,

annan yrkesmässig försäljning som riktar sig till allmänheten samt

yrkesmässigt mottagande av begagnade varor för omarbetning eller

annan liknande bearbetning .

Av författningskommentaren till tredje stycket framgår, att den där

intagna bestämmelsen om att lagens regler i vissa fall också skall

tillämpas på obrukade varor, avser fall då inte använda varor avyttras av

privatpersoner. I lagtexten beskrivs detta genom orden utbjuds icke

yrkesmässigt .

Enligt Lagrådets mening talat inte minst språkliga skäl för att orden icke

yrkesmässigt lämpligen bör bytas ut mot av en privatperson .

3 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet att anmäla planerad

yrkesmässig handel med begagnade varor som omfattas av

föreskrifterna enligt 9 § för registrering. Mot bakgrund av vad som

anförts och föreslagits under föregående paragraf kommer Lagrådet

under 9 § att förorda, att punkten 2 där får utgå. Vid sådant förhållande

bör de nyss citerade orden i förevarande paragraf ersättas med

bestämningen som avses i 2 § första stycket .

5 §

I 5 § anges att en handlare är skyldig att föra anteckningar om förvärvade

eller annars mottagna varor. Någon skyldighet att tillhandahålla

anteckningarna för granskning av någon myndighet föreskrivs inte.

Tillsynen över efterlevnaden av lagen skall enligt 10 § utövas av

 polismyndigheten (Lagrådet återkommer till vad som avses därmed

under nämnda paragraf) som enligt 13 § får meddela de förelägganden

som behövs för att lagen och föreskrifterna meddelade med stöd av lagen

skall efterlevas. I författningskommentaren till 13 § sägs bl.a. att

paragrafen ger polismyndigheten rätt att vidta erforderliga åtgärder för att

åstadkomma att lagen och föreskrifterna efterlevs, t.ex. att förelägga en

handlare att överlämna inköpsnotor och andra handlingar som rör

handlarens befattning med mottagna varor till polismyndigheten. Det har

vid föredragningen inför Lagrådet bekräftats att vad som sålunda uttalats

i kommentaren till 13 § bör gälla. Vid sådant förhållande föreslår

Lagrådet att den föreslagna lydelsen av 5 § kompletteras med en direkt

bestämmelser om skyldighet för en handlare att på begäran tillhandahålla

den lokala polismyndigheten anteckningar och övriga handlingar som

avser mottagna varor. Paragrafen kan därvid lämpligen ges följande

lydelse.

 En handlare är skyldig att föra anteckningar om förvärvade eller annars

mottagna varor och att på begäran tillhandahålla den lokala

polismyndigheten dessa anteckningar och övriga handlingar som avser

mottagna varor .

7 §

I paragrafens första stycke upptas en ny regel om att en handlare inte får

ta emot varor av den som är under 18 år, om inte denne visar att han äger

förfoga över varan, eller av den som är märkbart påverkad av alkohol

eller något annat berusningsmedel. I andra stycket upptas en regel om att

en handlare inte får ta emot varor av någon som inte på ett tillförlitligt

sätt styrker sin identitet eller är känd. Den senare regeln har sin

motsvarighet i den gällande lagstiftningen. Enligt Lagrådets mening ger

den senare regeln uttryck för en mera allmängiltig princip medan regeln i

först stycket tar sikte på speciella situationer. De båda reglerna bör därför

upptas i omvänd ordning. Paragrafen kan då utformas enligt följande.

 En handlare får inte ta emot begagnade varor av den som inte på ett

tillförlitligt sätt styrker sin identitet eller är känd.

 En handlare får inte heller ta emot varor av den som är under 18 år,

om inte denne visar att han har rätt att förfoga över varan, eller av den

som är märkbart påverkad av alkohol eller något annat

berusningsmedel .

8 §

Paragrafens första stycke innehåller en bestämmelse om s.k. liggetid för

mottagna varor. Enligt andra stycket får den lokala polismyndigheten för

vissa fall medge undantag från bestämmelsen i första stycket om det

finns särskilda skäl. I författningskommentaren förklaras inte vad som

avses med uttrycket för visst fall . Kommentarer, som använder

uttrycket i enskilda fall , ger snarast vid handen att avsikten är att

dispens skall kunna ges både för olika objekt och för enskilda handlare.

uttrycket för visst fall leder dock enligt Lagrådets mening tanken till ett

visst försäljningstillfälle eller en viss vara. Om avsikten är att dispens

skall kunna ges viss handlare generellt eller för vissa varuslag bör

bestämmelsen omformuleras. Andra stycket kan då ges följande lydelse:

 Den lokala polismyndigheten får medge en handlare undantag från

bestämmelsen i först stycket om det finns särskilda skäl .

9 §

Med hänvisning till vad som tidigare anförts under 2 och 3 §§ förordar

Lagrådet att punkt 2 i denna paragraf får utgå.

10 §

I paragrafen anges att tillsynen över efterlevnaden av lagen och med stöd

därav meddelare föreskrifter utövas av polismyndigheten . Eftersom

samme handlare enligt föreskrifterna i 3 § kan vara registrerad hos ett

flertal lokala polismyndigheter bör under det fortsatta lagstiftningsarbetet

klargöras vad som avses gälla i förevarande sammanhang. Är avsikten,

vilket förefaller troligast, att var och en av berörda polismyndigheter

skall utöva tillsyn inom sitt verksamhetsområde kan polismyndigheten

lämpligen ersättas med beskrivningen den lokala polismyndighet hos

vilken handlaren är registrerad .

14 §

Paragrafen innehåller bl.a. en straffbestämmelse för den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet underlåter att fullgöra sin anteckningsskyldighet

enligt 5 §1 eller lämnar oriktig uppgift vid fullgörandet. Straffet är böter

eller fängelse i högst sex månader. Enligt paragrafens andra stycke skall

det inte dömas till ansvar om överträdelsen är ringa. En handlares

förfarande att lämna oriktig uppgift då han enligt 5 § för anteckningar om

förvärvade eller mottagna varor kan tänkas vara att bedöma som osant

intygande. Lagrådet föreslår därför att paragrafens andra stycke, i likhet

med den föreslagna 15 §, kompletteras med en bestämmelse om att

ansvar enligt paragrafen inte skall ådömas om gärningen är belagd med

straff i brottsbalken.

Ikraftträdandebestämmelserna

Av punkt 2 första meningen framgår att den som vid ikraftträdandet är

registrerad enligt den nu gällande förordningen om handel med

begagnade varor skall anses registrerad på samma ort enligt den nya

lagen. Av andra meningen framgår att den som vid ikraftträdandet driver

handel på flera orter och endast är registrerad på en av dem enligt den

nuvarande förordningen har att registrera sig på alla orter där han driver

handel. Någon tidpunkt när denna registreringsskyldighet senast skall

vara fullgjord har inte angivits. I allmänmotiveringen anförs att då det är

fråga om ett enkelt registreringsförfarande skall skyldigheten inträda vid

ikraftträdandet. Den föreslagna bestämmelsen i andra meningen gäller

handlare som i enlighet med nu gällande regler är registrerade endast där

de har fast driftsställe eller där den huvudsakliga handeln bedrivs. Den

utökade registrering som föreskrivs i den nya lagen kan formellt inte ske

innan denna lag trätt i kraft. Med hänsyn härtill och till att den som

bedriver här aktuell handel utan att vara registrerad gör sig skyldig till

brott mot den föreslagna 14 § anser Lagrådet att en viss tidsfrist måste

uppställas för att fullgöra den utökade registreringsskyldigheten.

Tidsfristen kan förslagsvis bestämmas till två månader från

ikraftträdandet. Punkt 2 kan då lämpligen utformas enligt följande:

 2. Den som vid ikraftträdande är registrerad hos en lokal

polismyndighet enligt förordningen (1918:403) om handel med

begagnade varor skall anses registrerad inom myndighetens

verksamhetsområde enligt den nya lagen. Den som vid ikraftträdandet

driver handel på flera orter och endast är registrerad på någon av dem

skall senast den 1 september 1999 registrera sig på alla övriga orter där

han driver handel .

NÄRINGSDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträdet den 25 februari 1999

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

_____________________

Regeringen beslutar proposition 1998/99:51 Lag om handel med

begagnade varor.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

lag om handel med

begagnade varor

2 § och 9 §

42

1

Prop. 1998/99:51

Prop. 1998/99:51

Prop. 1998/99:51

Bilaga 1

Prop. 1998/99:51

Bilaga 2

Prop. 1998/99:51

Bilaga 3

Prop. 1998/99:51

Bilaga 3

Prop. 1998/99:51

Bilaga 4

Prop. 1998/99:51

Bilaga 4

Prop. 1998/99:51