Regeringens proposition 2004/05:69

Bokföringsbrott och andra brott mot borgenärer

Prop.

2004/05:69

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. Stockholm den 20 januari 2005 Göran[REDACTED_EFTERNAMN] Thomas[REDACTED_EFTERNAMN] (Justitiedepartementet) Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen läggs fram förslag som syftar till att underlätta utredning och lagföring av bokföringsbrott och andra brott mot borgenärer. Försla- gen utgör ett led i regeringens handlingsplan mot den ekonomiska brotts- ligheten (skr. 2003/04:178) och markerar en strängare syn på åsidosät- tanden av bl.a. bokföringsskyldigheten. I propositionen föreslås förändringar av bestämmelserna om bokfö- ringsbrott och andra brott mot borgenärer i 11 kap. brottsbalken. Grovt bokföringsbrott ges en egen rubricering. I lagtexten anges vilka omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Dessa omständigheter är om åsidosättandet avsett mycket bety- dande belopp, om gärningsmannen använt falsk handling, om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller om gär- ningen annars varit av särskilt farlig art. Straffskalan för grovt respektive ringa bokföringsbrott skärps också. För grovt brott höjs maximistraffet från fyra till sex års fängelse och för ringa bokföringsbrott från böter till fängelse i högst sex månader. Bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer utvidgas. Uppsåtlig un- derlåtenhet av en gäldenär att, trots uppmaning av konkursförvaltaren, så långt möjligt medverka till att utländska tillgångar som ingår i konkursen tillförs ett svenskt konkursbo kriminaliseras. Det straffbara området be- gränsas emellertid till sådan passivitet som har ett otillbörligt syfte. Upp- räkningen av omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om ett oredlighetsbrott är grovt kompletteras också med den omständigheten att gärningen varit av särskilt farlig art. Straffansvaret för försök till grov oredlighet mot borgenärer förtydligas. Vidare förenklas och moderniseras straffbestämmelserna i syfte att un- derlätta tillämpningen. Bestämmelserna om oredlighet och vårdslöshet 1 mot borgenärer renodlas genom att bestämmelserna om uppsåtliga re- Prop. 2004/05:69 spektive grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten förs över till en särskild straffbestämmelse, försvårande av konkurs eller exekutiv för- rättning. Grova brott som begås uppsåtligen ges en egen rubricering, grovt försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning. Bestämmelsen om mannamån mot borgenärer moderniseras och förtydligas också språk- ligt. Brottsrubriceringen mannamån mot borgenärer ändras till den mer beskrivande beteckningen otillbörligt gynnande av borgenär. Regleringen av straffansvaret för brott mot upplysningsplikten i kon- kurs anpassas slutligen till Europakonventionen. En ansvarsfrihetsgrund införs för det fall att gäldenären vid konkurs haft rätt att vägra yttra sig och omständigheterna innebär en skälig ursäkt för honom eller henne. Vidare införs undantag från reglerna om straffansvar för brott mot upp- lysningsplikten vid konkurs, skuldsanering eller förhandling om offent- ligt ackord, om förtigandet eller uppgiften saknar betydelse för det som saken avser. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2005. 2

Innehållsförteckning

Prop. 2004/05:69

1

Förslag till riksdagsbeslut..................................................................

5

2

Lagtext

...............................................................................................

6

2.1 ...........................

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

6

2.2 ....

Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

11

2.3

Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen

(1994:334).........................................................................

12

2.4

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om

företagsrekonstruktion ......................................................

13

3

Ärendet och dess beredning.............................................................

14

4

Bakgrund och allmänna utgångspunkter .........................................

15

4.1

Bakgrund...........................................................................

15

4.2

Allmänna utgångspunkter .................................................

16

5

Bokföringsbrott................................................................................

18

5.1

Nuvarande reglering..........................................................

18

5.2

Vilka bokföringsskyldiga bör omfattas av

straffansvaret? ...................................................................

19

5.3

Grovt bokföringsbrott .......................................................

22

5.4

Straffskalorna för grovt bokföringsbrott respektive

ringa bokföringsbrott bör skärpas .....................................

27

5.5

Ansvaret för att bokföringen är tillgänglig .......................

32

5.6

Ändringar i preskriptionsbestämmelserna?.......................

35

6

Oredlighet mot borgenärer ..............................................................

37

6.1

Nuvarande reglering..........................................................

37

6.2

Bestämmelsen förenklas och förtydligas ..........................

38

6.3

Underlåtenhet att medverka till att utländska tillgångar

tillförs konkursboet ...........................................................

39

6.4

Grov oredlighet mot borgenärer........................................

42

7

Vårdslöshet mot borgenärer ............................................................

44

7.1

Nuvarande reglering..........................................................

44

7.2

Modernisering av straffbestämmelsen ..............................

44

7.3

Ändring av straffskalan? ...................................................

46

8

Mannamån mot borgenärer..............................................................

47

8.1

Nuvarande reglering..........................................................

47

8.2

Modernisering av straffbestämmelsen ..............................

47

9

Försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning..........................

48

9.1

Nuvarande reglering..........................................................

48

9.2

Behovet av förändringar ...................................................

51

9.3

En ny bestämmelse om illojala förfaranden vid konkurs

och exekutiva förrättningar ...............................................

52

9.4

Ansvarsfrihet och rätten att tiga, m.m...............................

53

9.5

Ändringar i omfattningen av revisorns anmälningsplikt?.59

10

Följdändringar .................................................................................

60

11

Ikraftträdande ..................................................................................

61

12

Ekonomiska konsekvenser ..............................................................

61

3

13 Författningskommentar ...................................................................

61

Prop. 2004/05:69

13.1

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken ......................

61

13.2

Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)..68

13.3

Förslaget till lag om ändring i skuldsaneringslagen

(1994:334).........................................................................

69

13.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:764) om

företagsrekonstruktion ......................................................

70

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Borgenärsbrotten en

översyn av 11 kap. brottsbalken (SOU 1996:30) ..................

71

Bilaga 2

Betänkandets lagförslag.........................................................

78

Bilaga 3 Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Borgenärsbrotten en översyn av 11 kap. brottsbalken

(SOU 1996:30) ......................................................................

85

Bilaga 4 Sammanfattning av departementspromemorian

Bokföringsbrott och brott mot borgenärer (Ds 2002:57) ......

86

Bilaga 5 Promemorians lagförslag.......................................................

89

Bilaga 6

Remissinstanser som yttrat sig över departements-

promemorian Bokföringsbrott och brott mot borgenärer

(Ds 2002:57)..........................................................................

94

Bilaga 7

Lagrådsremissens lagförslag .................................................

95

Bilaga 8

Lagrådets yttrande ...............................................................

103

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2005....

104

4

1

Förslag till riksdagsbeslut

Prop. 2004/05:69

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

3.

lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334),

4.

lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion.

5

2

Lagtext

Prop. 2004/05:69

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 11 kap. 16 och 8 §§ brottsbalken skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 11 kap. 1 § 1

Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för oredlighet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om någon genom sådant förfarande försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig fara för att han skall komma på obestånd.

Gäldenär, som vid skuldsane-

För oredlighet mot borgenärer

ring

enligt skuldsaneringslagen

döms också en gäldenär som, då

(1994:334), konkurs eller förhand-

konkurs är förestående, ur riket

ling om offentligt ackord förtiger

bortför tillgång av betydande vär-

tillgång, uppgiver obefintlig skuld

de med uppsåt att hålla den undan

eller lämnar annan sådan oriktig

konkursen, eller gäldenär som i

uppgift, skall ock, om ej uppgiften

konkurs undandrar eller undanhål-

rättas innan den beedigas eller

ler konkursförvaltningen tillgång.

eljest lägges till grund för förfa-

Detsamma skall gälla, om en gäl-

randet, dömas för oredlighet mot

denär i otillbörligt syfte underlåter

borgenärer. Detsamma skall gälla,

att, så långt möjligt, medverka till

om gäldenär i samband med an-

att tillgång i utlandet som ingår i

nan exekutiv förrättning åberopar

konkursen ställs till konkursför-

oriktig handling

eller skenavtal

valtningens förfogande, trots att

och därigenom hindrar att erfor-

konkursförvaltaren uppmanat gäl-

derlig egendom genom förrättning

denären att medverka.

tages i anspråk för att bereda bor-

Om brottet är grovt, döms för

genär betalning eller säkerhet.

grov oredlighet mot borgenärer

Gäldenär som, då konkurs är fö-

till fängelse i lägst sex månader

restående, ur riket bortför tillgång

och högst sex år. Vid bedömande

av betydande värde med uppsåt att

av om brottet är grovt skall sär-

hålla den undan konkursen, eller

skilt beaktas om gärningsmannen

gäldenär som i konkurs undandrar

beedigat oriktig uppgift eller an-

eller

undanhåller

konkursförvalt-

vänt falsk handling eller vilsele-

ningen tillgång, döms likaledes för

dande bokföring eller om brottet

oredlighet mot borgenärer.

varit av betydande omfattning el-

ler om gärningen annars varit av

särskilt farlig art.

1 Senaste lydelse 1994:335.

6

Är brott som i 1 § sägs att anse som grovt, skall för grov oredlig- het mot borgenärer dömas till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningsmannen beedigat oriktig uppgift eller begagnat falsk hand- ling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning. 2 § 2

En gäldenär som vid konkurs, skuldsanering enligt skuldsane- ringslagen ( 1994:334) eller för- handling om offentligt ackord upp- såtligen eller av grov oaktsamhet förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, döms, om uppgif- ten inte rättas innan den beedigas eller annars läggs till grund för förfarandet, för försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning till fängelse i högst två år. För försvårande av exekutiv för- rättning döms också en gäldenär som i samband med annan exeku- tiv förrättning uppsåtligen åbero- par oriktig handling eller skenav- tal och därigenom hindrar att er- forderlig egendom genom förrätt- ning tas i anspråk för att bereda borgenär betalning eller säkerhet. Om ett förtigande eller en orik- tig uppgift enligt första stycket är utan betydelse för saken, eller om gäldenären vid konkurs hade rätt att vägra yttra sig och omständig- heterna innebär en skälig ursäkt för honom eller henne, skall han eller hon inte dömas till ansvar. Om ett brott som avses i denna paragraf har begåtts uppsåtligen och är grovt, döms för grovt för- svårande av konkurs eller exekutiv förrättning till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gär- ningsmannen beedigat oriktig uppgift eller använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande om- fattning.

2 Senaste lydelse 1986:43. Prop. 2004/05:69 7 3 § 3

Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösak- tigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbin- delse eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet försämrar sin förmögenhetsställning i avsevärd mån, döms för vårdslöshet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Vad som nu sagts skall gälla även om gärningsmannen inte insåg men hade skälig anledning anta att han var på obestånd eller att påtaglig fara förelåg för att han skulle komma på obestånd. Gäldenär, som vid skuldsane- ring enligt skuldsaneringslagen (1994:334), konkurs eller förhand- ling om offentligt ackord av grov oaktsamhet förtiger tillgång, upp- giver obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, dö- mes likaledes, om ej uppgiften rät- tas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, för vårdslöshet mot borgenärer. 4 § 4

Den som, då han är på obestånd, gynnar viss borgenär genom att betala skuld som ej är förfallen, betala med annat än sedvanliga betalningsmedel eller överlämna säkerhet som ej var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd, döms, om åtgärden medför påtaglig fara för att andra borgenärers rätt skall förringas avsevärt, för mannamån mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om någon som är på obestånd i otillbörligt syfte gynnar viss bor- genär på annat sätt än som nyss sagts och detta medför påtaglig fara för att andra borgenärers rätt skall förringas avsevärt. Den som, då han eller hon är på obestånd, gynnar en viss borgenär genom att betala skuld som inte är förfallen, betala med annat än sed- vanliga betalningsmedel eller överlämna säkerhet som inte var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd, döms, om åtgärden medför påtaglig fara för att en annan bor- genärs rätt skall förringas avse- värt, för otillbörligt gynnande av borgenär till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om nå- gon som är på obestånd i otillbör- ligt syfte gynnar en viss borgenär på annat sätt än som nyss sagts och detta medför påtaglig fara för att en annan borgenärs rätt skall förringas avsevärt.

3

Senaste lydelse 1994:335.

4

Senaste lydelse 1986:43.

Prop. 2004/05:69 8

Gäldenär, som för att främja ac-

En gäldenär, som för att främja

kord hemligen lämnar eller utlovar

ackord i hemlighet lämnar eller

betalning eller annan förmån, dö-

utlovar betalning eller annan för-

mes ock för mannamån mot bor-

mån, döms också för otillbörligt

genärer.

gynnande av borgenär.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter bokförings- skyldighet enligt bokföringslagen (1999:1078) genom att underlåta att bokföra affärshändelser eller bevara räkenskapsinformation el- ler genom att lämna oriktiga upp- gifter i bokföringen eller på annat sätt, döms, om rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning till följd härav inte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokfö- ringen, för bokföringsbrott till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter. Är brot- tet grovt döms till fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Första stycket gäller inte om bokföringsskyldigheten avser en juridisk person som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver näringsverksamhet. 5 § 5

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter bokförings- skyldighet enligt bokföringslagen (1999:1078) genom att underlåta att bokföra affärshändelser eller bevara räkenskapsinformation el- ler genom att lämna oriktiga upp- gifter i bokföringen eller på annat sätt, döms, om rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning till följd härav inte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokfö- ringen, för bokföringsbrott till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader. Om brottet är grovt, döms för grovt bokföringsbrott till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om åsidosättandet avsett mycket bety- dande belopp eller om gärnings- mannen använt falsk handling el- ler om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Första och andra styckena gäller inte om bokföringsskyldigheten avser en juridisk person som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver näringsverk- samhet. 6 § 6

För försök till oredlighet mot borgenärer enligt 1 § första stycket eller försök till sådan oredlighet enligt 1 § tredje stycket som inne- bär att tillgång bortförs ur riket

5

Senaste lydelse 1999:1081.

6

Senaste lydelse 1986:43.

För försök till oredlighet mot borgenärer enligt 1 § första stycket eller försök till sådan oredlighet enligt 1 § andra stycket som inne- bär att tillgång bortförs ur riket Prop. 2004/05:69 9

döms till ansvar enligt vad som

döms till ansvar enligt vad som

föreskrivs i 23 kap.

föreskrivs i 23 kap. Detsamma

gäller i fall då sådant brott som nu

har angetts skall bedömas som

grov oredlighet mot borgenärer.

8 § 7

Vårdslöshet mot borgenärer en- ligt 3 § första stycket må åtalas av åklagare endast om åtal finnes på- kallat ur allmän synpunkt. _________________ Vårdslöshet mot borgenärer får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2005.

7 Senaste lydelse 1982:150. Prop. 2004/05:69 10

På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rätten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäl- denären förfaller, om gäldenären

1. har gjort sig skyldig till ored- lighet mot borgenärer eller i hem- lighet har gynnat någon borgenär i syfte att inverka på ackordsfrå- gan,

2. åsidosätter vad som åligger honom enligt 26 § andra stycket eller

3. på något annat sätt uppenbart försummar sina åtaganden enligt ackordet.

2.2

Förslag till lag om ändring i konkurslagen

Prop. 2004/05:69

(1987:672)

Härigenom föreskrivs att 12 kap. 28 § konkurslagen (1987:672) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap. 28 § På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rätten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäl- denären förfaller, om 1. gäldenären a) har gjort sig skyldig till ored- lighet mot borgenärer, b) har gjort sig skyldig till upp- såtligt försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning, eller c) i hemlighet har gynnat någon borgenär i syfte att inverka på ackordsfrågan, 2. gäldenären har åsidosatt vad som åligger honom enligt 26 § andra stycket, eller 3. gäldenären på något annat sätt uppenbart har försummat sina åtaganden enligt ackordet. Förlikning är inte tillåten i en fråga som avses i första stycket. Även om den eftergift som har medgetts gäldenären förklaras förfallen, får borgenärerna göra ackordet i övrigt gällande mot gäldenären eller mot den som har gått i borgen för ackordet. _________________ Denna lag träder i kraft den 1 juli 2005. 11

2.3

Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen

Prop. 2004/05:69

(1994:334)

Härigenom föreskrivs att 27 § skuldsaneringslagen (1994:334) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 § 8

På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om

skuldsanering enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva

eller, i fall som avses i 5, ändra beslutet om

1. gäldenären har gjort sig skyl-

1. gäldenären

dig till oredlighet mot borgenärer

a) har gjort sig skyldig till ored-

eller i hemlighet gynnat någon

lighet mot borgenärer,

borgenär för att inverka på skuld-

b) har gjort sig skyldig till upp-

saneringsfrågans avgörande,

såtligt försvårande av konkurs

eller exekutiv förrättning, eller

c) i hemlighet har gynnat någon

borgenär för att inverka på skuld-

saneringsfrågans avgörande,

2.

gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under ären- dets handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för borgenären,

3.

gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller under- låtit att lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte fattats,

4.

gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa eller

5.

gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter skuldsaneringen.

I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år från dagen för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid gäller i stället den tiden. Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de bor- genärer som avses i 19 § höras. I övrigt gäller lagen (1996:242) om dom- stolsärenden för handläggningen. Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan säker- het som tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § för- sta stycket 3 ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i 27 § första stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att gäldenären åsidosatt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2. _________________ Denna lag träder i kraft den 1 juli 2005.

8 Senaste lydelse 1996:267.

12

På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rätten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäl- denären har förfallit, om gäldenä- ren har

1. gjort sig skyldig till oredlig- het mot borgenärer eller i hemlig- het har gynnat någon borgenär för att inverka på ackordsfrågans av- görande,

2. åsidosatt vad som åligger ho- nom enligt 26 § andra stycket eller 3. på något annat sätt uppenbart försummat sina åtaganden enligt

ackordet.

2.4

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om

Prop. 2004/05:69

företagsrekonstruktion

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 27 § lagen (1996:764) om företagsre-

konstruktion skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap. 27 § På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rätten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäl- denären har förfallit, om 1. gäldenären a) har gjort sig skyldig till ored- lighet mot borgenärer, b) har gjort sig skyldig till upp- såtligt försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning, eller c) i hemlighet har gynnat någon borgenär för att inverka på ac- kordsfrågans avgörande, 2. gäldenären har åsidosatt vad som åligger honom enligt 26 § andra stycket, eller 3. gäldenären på något annat sätt uppenbart har försummat sina åtaganden enligt ackordet. Förlikning är inte tillåten i en fråga som avses i första stycket. Även om den eftergift som har medgetts gäldenären förklarats förfal- len, får borgenärerna göra ackordet i övrigt gällande mot gäldenären eller mot den som har gått i borgen för ackordet. _________________ Denna lag träder i kraft den 1 juli 2005. 13

3

Ärendet och dess beredning

Prop. 2004/05:69

Regeringen bemyndigade i februari 1993 det statsråd som har till uppgift att föredra ärenden om skatter att tillkalla en särskild utredare med upp- drag att göra en översyn av skattebrottslagen m.m. (dir. 1993:23). Genom beslut om tilläggsdirektiv den 15 september 1994 utvidgades uppdraget till att även avse en allmän översyn av bestämmelserna i 11 kap. brotts- balken och därmed sammanhängande frågor (dir. 1994:94). Utredningen, som antog namnet 1993 års skattebrottsutredning, överlämnade i mars 1995 delbetänkandet Översyn av skattebrottslagen (SOU 1995:10). Ut- redningen fortsatte därefter sitt arbete enligt det uppdrag som gavs i tilläggsdirektivet under benämningen Borgenärsbrottsutredningen. Ut- redningen presenterade i mars 1996 sina förslag i slutbetänkandet Borge- närsbrotten en översyn av 11 kap. brottsbalken (SOU 1996:30). Utredningens sammanfattning av slutbetänkandet finns i bilaga 1 och dess lagförslag i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteck- ning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av re- missyttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju1996/1648/L5). Som ett led i den fortsatta beredningen av Borgenärsbrottsutredningens slutbetänkande beslutade chefen för Justitiedepartementet den 5 februari 2002 att uppdra åt en utredare att biträda departementet med en översyn av bokföringsbrottet med utgångspunkt i förslagen i betänkandet. Enligt uppdraget skulle, utöver de frågeställningar som Borgenärsbrottsutred- ningen hade behandlat, särskilt uppmärksammas eventuellt ytterligare behov av ändring till följd av den nya bokföringslagen (1999:1078) och utvecklingen i övrigt sedan betänkandet lades fram. Vidare skulle utredas om bestämmelsen om bokföringsbrott kan utformas så att den i större utsträckning kan förebygga ekonomisk brottslighet och så att det blir enklare att uppdaga och beivra bokföringsbrott. I det sammanhanget skulle det bl.a. övervägas om det finns anledning att se strängare på fall av bokföringsbrott som innebär att bokföringsskyldigheten har åsidosatts med avseende på affärstransaktioner som medverkat till att rörelsens ekonomiska ställning kraftigt försämrats. Utredaren överlämnade i no- vember 2002 promemorian Bokföringsbrott och brott mot borgenärer (Ds 2002:57). En sammanfattning av departementspromemorian och dess lagförslag finns i bilaga 4 respektive bilaga 5. En förteckning över remissinstanser- na finns i bilaga 6. En sammanställning av remissyttrandena finns till- gänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju2002/8647/L5). Vi avser att i det följande ta upp de frågor som behandlas i departementspromemorian. Propositionen bygger på en överenskommelse mellan den socialdemo- kratiska regeringen och Vänsterpartiet. Lagrådet Regeringen beslutade den 2 december 2004 att inhämta Lagrådets yttran- de över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Yttrandet finns i bilaga 8. 14 I förhållande till de remitterade förslagen har det gjorts vissa ändringar Prop. 2004/05:69 av redaktionell karaktär. 4 Bakgrund och allmänna utgångspunkter

4.1

Bakgrund

Bestämmelserna i 11 kap. brottsbalken fick sin nuvarande lydelse när kapitlet reviderades år 1986 (prop. 1985/86:30, bet. 1985/86:JuU12, rskr. 1985/86:66), frånsett några mindre justeringar som har gjorts därefter. Till grund för de lagändringar som då beslutades låg departementspro- memorian Gäldenärsbrott En översyn av 11 kap. brottsbalken med för- slag till ändringar (Ds Ju 1983:17). Alltsedan början av 1990-talet har bl.a. de brottsutredande myndighe- terna påtalat svårigheter med att utreda och lagföra borgenärsbrott (jfr Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens rapport Utredning angående vis- sa frågor om ekonomisk brottslighet år 1992 samt Riksåklagarens och Riksskatteverkets s.k. RUBICON-rapport år 1994.) Ett av skälen till svå- righeterna har ansetts vara att de flesta av dessa brott anknyter till en obeståndssituation. Ett genomgående drag för de fall där misstanke om ekonomisk brottslighet uppkommer är att det ofta förekommer brister i bokföringen och underlaget för den. Inte sällan är bristerna så stora att det är mycket svårt att bilda sig en uppfattning om hur den ekonomiska ställningen i företaget har varit. Även vilseledande bokföring förekom- mer. I sådana situationer kan det vara svårt att fastställa ens en ungefärlig tidpunkt för när företaget kom på obestånd. Eftersom obestånd är ett av de grundläggande rekvisiten vid brott mot borgenärer kan i många fall straffrättsligt ansvar inte utkrävas beroende på att bevissvårigheterna blir alltför stora. I syfte att komma till rätta med dessa problem beslutade regeringen att låta en särskild utredare göra den allmänna översyn av bestämmelserna i 11 kap. brottsbalken som presenterades i betänkandet Borgenärsbrotten en översyn av 11 kap. brottsbalken (SOU 1996:30). En av utredningens huvuduppgifter var att utreda förutsättningarna för att ersätta det nuva- rande obeståndsrekvisitet med ett annat mer lättillämpat rekvisit. Utred- ningen fann emellertid att rekvisitet borde behållas i 11 kap. brottsbalken och konstaterade att problemet i praktiken ofta utgörs av obefintlig eller bristfällig bokföring. Utredningen föreslog därför i stället en alternativ straffbarhetsförutsättning för brottet oredlighet mot borgenärer, som in- nebar en obeståndspresumtion i vissa fall av bristfällig bokföring. För straffansvar skulle krävas att bokföringsskyldigheten har åsidosatts på ett sådant sätt att tillräckligt underlag saknas för obeståndsbedömningen, dels vid tidpunkten för den förmögenhetsförsämrande åtgärden, dels vid tidpunkten för domen. Vidare föreslog utredningen ändringar i bl.a. be- stämmelsen om bokföringsbrott samt genomförde en språklig och syste- matisk översyn av 11 kap. brottsbalken. Vid remissbehandlingen av Borgenärsbrottsutredningens förslag kriti- serades bl.a. den nämnda presumtionsregeln från rättssäkerhetssyn- punkt, då den ansågs som ett avsteg från vedertagna principer om bevis- 15 börda och oskuldspresumtion. Förslaget har ännu inte lett till några för- Prop. 2004/05:69 fattningsändringar. Remisskritiken mot Borgenärsbrottsutredningens för- slag aktualiserade frågan om inte de ovan nämnda problemen bör angri- pas på ett annat sätt än det som utredningen föreslagit. Mot den bakgrunden och framförallt med hänsyn till den centrala roll som bestämmelsen om bokföringsbrott har för att motverka ekonomisk brottslighet och andra oegentligheter i näringsverksamhet ansågs att den fortsatta beredningen av Borgenärsbrottsutredningens slutbetänkande borde inriktas på en reform av i första hand bestämmelsen om bokfö- ringsbrott. Chefen för Justitiedepartementet beslutade därför år 2002 att uppdra åt en utredare att biträda departementet med en översyn av bokfö- ringsbrottet med utgångspunkt i förslagen i betänkandet. Enligt uppdra- get skulle, utöver de frågeställningar som Borgenärsbrottsutredningen hade behandlat, särskilt uppmärksammas eventuellt ytterligare behov av ändring till följd av den nya bokföringslagen och utvecklingen i övrigt sedan betänkandet lades fram. Vidare skulle utredas om bestämmelsen om bokföringsbrott kan utformas så att den i större utsträckning kan fö- rebygga ekonomisk brottslighet och så att det blir enklare att uppdaga och beivra bokföringsbrott. Slutligen skulle det bl.a. övervägas om det finns anledning att se strängare på bokföringsbrott som innebär att bokfö- ringsskyldigheten har åsidosatts för sådana transaktioner som medverkat till att rörelsens ekonomiska ställning kraftigt försämrats. Utredaren överlämnade promemorian Bokföringsbrott och brott mot borgenärer, Ds 2002:57, i november 2002.

4.2

Allmänna utgångspunkter

Straffansvaret för brister i bokföringsskyldigheten stramas upp Enligt regeringens mening bör tonvikt läggas på utformningen av straffansvaret för brister i bokföringsskyldigheten. Att bokföringsskyl- digheten fullgörs på ett korrekt sätt är viktigt för olika intressegrupper, inte minst aktieägare och kreditgivare. Det är emellertid inte bara de som direkt berörs av verksamheten som har ett intresse av en korrekt bokfö- ring och att genom bokföringen kunna få en samlad bild av verksamhe- tens ekonomiska utveckling. Det är också viktigt för att allmänhetens förtroende för näringslivet skall kunna upprätthållas. Bokföringen är vi- dare ofta en förutsättning för att det skall kunna klarläggas om brott har förövats. Bokföringsbrott är dessutom det vanligaste brottet mot be- stämmelserna i 11 kap. brottsbalken. Det brottsförebyggande arbetet mot ekonomisk brottslighet har utveck- lats under senare år. I regeringens handlingsplan mot den ekonomiska brottsligheten (skr. 2003/04:178) uppmärksammas behovet av brottsföre- byggande åtgärder. Möjligheterna att uppdaga och beivra bokföringsbrott är av stor betydelse i arbetet för att förebygga och bekämpa ekonomisk brottslighet. Det finns således anledning att överväga om regleringen bör skärpas. Ett skäl till detta är att skärpta regler om bokföringsbrott kan ge positiva effekter även när det gäller att motverka annan ekonomisk brottslighet. 16

En modernisering av straffbestämmelserna underlättar tillämpningen

Prop. 2004/05:69

Uppmärksamhet bör också ägnas åt frågan om straffbestämmelserna i 11 kap. brottsbalken kan moderniseras och förenklas, i syfte att underlätta tillämpningen. Detta gäller bl.a. straffbestämmelserna om oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer. Det förhållandet att en rad sinsemellan art- skilda beteenden straffbeläggs i samma paragraf komplicerar tillämp- ningen av bestämmelserna. Bestämmelsen om mannamån mot borgenä- rer bör också moderniseras och förtydligas språkligt. Onödiga ändringar bör undvikas Samtidigt bör emellertid utgångspunkten vara att redaktionella och språkliga förändringar bör undvikas om de riskerar att leda till osäkerhet om straffbestämmelsernas tillämpningsområde. Inarbetade begrepp bör inte bytas ut om inte uppenbara fördelar står att vinna med förändringen. Inte heller andra ändringar bör göras, om de inte framstår som väl moti- verade. Mot den bakgrunden delar regeringen promemorians bedömning att det nu inte bör införas någon definition av begreppet bokföringsskyldig- het i bestämmelsen om bokföringsbrott. Efter tillkomsten av den nya bokföringslagen (1999:1078) saknas ett praktiskt behov av en sådan de- finition. Straffbestämmelsen om bokföringsbrott bör därför även fortsätt- ningsvis innehålla en direkt hänvisning till bokföringslagens bestämmel- ser om bokföringsskyldighet. Av samma skäl bör det inte genomföras någon förändring av det s.k. huvudsaksrekvisitet i nämnda bestämmelse. Huvudsaksrekvisitet innebär att den åsidosatta bokföringsskyldigheten medfört att rörelsen inte i hu- vudsak kan bedömas med ledning av bokföringen. Huvudsaksrekvisitet är väl inarbetat. Under senare år har bl.a. Ekobrottsmyndigheten introdu- cerat bättre arbetsmetoder för att klarlägga om rekvisitet är uppfyllt. De problem som har förknippats med rekvisitets tillämpning torde därmed ha minskat. Tillräckliga skäl att byta ut huvudsaksrekvisitet mot något nytt avgränsande rekvisit finns därför inte. Vidare delar regeringen promemorians bedömning att det inte finns behov av att ändra bestämmelsen om bokföringsbrott så att tydligare skillnad görs mellan brister i fråga om rörelsens ställning och gång re- spektive dess resultat. Inte heller bör bevarandet av verifikationer pekas ut särskilt i lagtext. Ett sådant förtydligande riskerar att leda till felaktiga motsatsslut. Ansvaret för bokföringsbrott gäller inte för koncernredovisning. Ge- nom en ändring i bokföringslagen skulle det straffbara området kunna utökas till reglerna om koncernredovisning i årsredovisningslagen (1995:1554). En sådan ändring kräver emellertid som nämnts i prome- morian ingående överväganden angående dels vilka delar av koncern- redovisningen som bör omfattas av det straffbara området, dels om några undantag krävs för finansiella företag. Det saknas underlag för att nu överväga en sådan lagändring. Något sådant förslag läggs därför inte fram. 17

Anpassning till internationella åtaganden

Prop. 2004/05:69

Frågan om straffbestämmelserna i 11 kap. brottsbalken står i överens- stämmelse med våra internationella åtaganden bör också uppmärksam- mas. Det gäller i vilken utsträckning avsteg från upplysningsplikten vid konkurs, skuldsanering och förhandling om offentligt ackord skall vara kriminaliserade och i så fall hur. Frågan om straffansvaret för brott mot sanningsplikten vid edgång enligt konkurslagen har belysts i ett mål i Högsta domstolen (NJA 2001 s. 563). Frågan om den nuvarande lagstift- ningen avseende sådana brott är tillräcklig måste bl.a. bedömas med ut- gångspunkt i artikel 6 i Europeiska konventionen d. 4 nov. 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Det kan, mot bakgrund av Högsta domstolens avgörande, ifrågasättas om den nuvarande utformningen av 11 kap. 1 § andra stycket och 3 § andra stycket brottsbalken i alla hänseenden lever upp till de krav som ställs i artikel 6. Frågan behandlas i kapitel 9.

5

Bokföringsbrott

5.1

Nuvarande reglering

Bokföringsbrott

Den som genom att underlåta att bokföra affärshändelser eller bevara

räkenskapsinformation eller genom att lämna oriktiga uppgifter i bokfö-

ringen eller på annat sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter bok-

föringsskyldighet enligt bokföringslagen (1999:1078) gör sig skyldig till

bokföringsbrott (11 kap. 5 § brottsbalken). Orden på annat sätt innebär

att i princip samtliga bestämmelser i bokföringslagen och de lagar och

lagrum i andra författningar som den lagen hänvisar till är straffsanktio-

nerade.

Det straffbara området begränsas emellertid till sådana åsidosättanden

som innebär att rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning till

följd av åsidosättandet inte i huvudsak kan bedömas med ledning av bok-

föringen. För att den bokföringsskyldige skall undgå straffansvar krävs

alltså inte att bokföringen i alla avseenden återspeglar de verkliga förhål-

landena på sätt som överensstämmer med bokföringslagens bestämmel-

ser och god redovisningssed. Om de fel eller brister som bokföringen är

behäftad med påverkar möjligheterna att bedöma rörelsens förlopp, resul-

tat eller ställning, får dock skillnaden mellan bokförda belopp och de

belopp som borde ha bokförts inte vara så stor att det inte är möjligt att i

huvudsak bedöma förloppet, resultatet eller ställningen. Består bristen i

att verifikationer är så ofullständiga att de affärshändelser de avser inte

kan bedömas, får de ofullständiga verifikationerna på motsvarande sätt

inte avse en så stor andel av det bokförda värdet att det inte är möjligt att

ens i huvudsak bedöma rörelsens förlopp, resultat eller ställning.

Straffbestämmelsen är ett s.k. blankettstraffbud. Det innebär att dess

innehåll, t.ex. när det gäller kretsen bokföringspliktiga och de materiella

kraven på bokföringsskyldigheten, framgår av bokföringslagen. Ett åsi-

dosättande av dess bestämmelser om löpande bokföring, verifikationer,

18

årsbokslut och arkivering samt övriga regler om bokföring och årsredo- Prop. 2004/05:69 visning kan alltså föranleda ansvar för bokföringsbrott. Också överträdel- ser av icke författningsreglerad men på annat sätt dokumenterad god re- dovisningssed kan leda till ansvar för bokföringsbrott under förutsättning att överträdelsen får till följd att rörelsens förlopp, resultat och ställning inte kan i huvudsak bedömas. Bokföringsskyldigheten kan åsidosättas på många olika sätt, t.ex. genom att icke existerande tillgångar tas upp, att tillgångar och skulder värderas fel eller att kostnader bokförs som intäk- ter. Vanliga fel är att bokföringen är ofullständigt förd, att verifikationer och annat underlag saknas eller att bokföring saknas helt för en viss peri- od. Av bestämmelsens andra stycke framgår dock att straffansvaret har be- gränsats för vissa juridiska personer som inte bedriver näringsverksam- het. Straffet för bokföringsbrott av normalgraden är fängelse i högst två år. Ringa fall bestraffas med böter. För grova fall av bokföringsbrott före- skrivs fängelse i lägst sex månader och högst fyra år.

5.2

Vilka bokföringsskyldiga bör omfattas av straffansvaret?

Regeringens bedömning: Inga förändringar föreslås i fråga om kret- sen av bokföringsskyldiga som omfattas av straffansvar. Sådan bokfö- ring som upprättas utan att det finns någon skyldighet till det bör inte heller i fortsättningen omfattas av straffansvar för bokföringsbrott. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms Uni- versitet har tillstyrkt förslaget. Övriga remissinstanser har inte haft något att erinra mot det. Skälen för regeringens bedömning Nuvarande reglering I 2 kap. bokföringslagen anges kretsen av bokföringsskyldiga. Den nya bokföringslagen innebar att väsentligt fler juridiska personer blev bokfö- ringsskyldiga än som var fallet tidigare (prop. 1998/99:130 s. 210 ff.). Utgångspunkten i dag är att juridiska personer är bokföringsskyldiga. Till dem som alltid är bokföringsskyldiga hör bl.a. aktiebolag, ekonomiska föreningar och handelsbolag. I 2 kap. 25 §§ bokföringslagen föreskrivs dock vissa undantag från huvudregeln. Vissa juridiska personer är generellt undantagna från bok- föringsskyldigheten. Till dessa hör bl.a. staten, kommunerna, landsting- en, konkursbon samt stiftelser vars tillgångar får användas endast till förmån för bestämda fysiska personer. Vidare är vissa juridiska personer bokföringsskyldiga endast om de bedriver näringsverksamhet, är moderföretag i en koncern eller om vär- det av deras tillgångar överstiger vissa gränsbelopp. Dessa undantag om- 19 fattar ideella föreningar, registrerade trossamfund och delar av trossam- fund, samhällighetsföreningar samt vilt- och fiskevårdsområdesförening- ar. Liknande regler gäller för vissa stiftelser. Alla juridiska personer som inte omfattas av nämnda undantag är bokföringsskyldiga. En fysisk person som bedriver näringsverksamhet är bokföringsskyldig för denna. I lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. finns bestäm- melser om bokföringsskyldighet för näringsverksamhet som bedrivs i Sverige av utländska företag och utomlands bosatta svenska eller ut- ländska medborgare. I lagstiftningsärendet med förslag till ny bokföringslag gjordes en tek- nisk översyn av bestämmelsen om bokföringsbrott. Tidigare hänvisning- ar i straffbestämmelsen i 11 kap. 5 § brottsbalken ersattes med en hän- visning till den nya bokföringslagen. Regeringen framhöll att den ut- vidgning av kretsen av bokföringsskyldiga som föreslogs gav anledning att överväga ytterligare ändringar i bestämmelsen om bokföringsbrott. Dessa överväganden borde enligt regeringen lämpligen göras i samband med den fortsatta beredningen av Borgenärsbrottsutredningens förslag (a. prop. s. 329 f.). I avvaktan på sådana överväganden undantogs sådana juridiska personer som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen (dvs. ideella föreningar, registrerade trossamfund och delar av trossamfund, samhäl- lighetsföreningar samt vilt- och fiskevårdsområdesföreningar) som inte bedriver näringsverksamhet från bestämmelserna om bokföringsbrott dvs. sådana juridiska personer som fram till den nya bokföringslagens ikraftträdande inte har varit bokföringsskyldiga. Kretsen av bokföringsskyldiga som omfattas av straffansvar bör inte förändras En grundläggande fråga är således om det finns anledning att förändra den krets som undantas från straffansvar enligt 11 kap. 5 § andra stycket brottsbalken (dvs. sådana juridiska personer som anges i 2 kap. 2 § bok- föringslagen och som inte bedriver näringsverksamhet). Vid överväganden om hur långt straffansvaret bör sträcka sig gör sig olika intressen gällande. Å ena sidan kan anföras att betydelsen av en korrekt bokföring och en enhetlig straffsanktion för dem som inte lever upp till bokföringsskyldighetens krav är ett så viktigt samhälleligt intres- se att i princip ingen som är bokföringsskyldig enligt bokföringslagen bör stå utanför kriminaliseringen. Å andra sidan har lagstiftaren framhål- lit att kriminalisering skall användas med försiktighet. Det har ansetts att följande förutsättningar skall vara uppfyllda för att kriminalisering skall vara befogad (prop. 1994/95:23 s. 55 och 1994/95:JuU2 s. 6 f.):

1.

beteendet kan föranleda påtaglig skada eller fara,

2.

alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara rationella el- ler skulle kräva oproportionerligt höga kostnader,

3.

straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar,

4.

straffsanktion skall vara ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet samt

5.

rättsväsendet skall ha resurser att klara av den eventuellt ytterligare belastning som kriminaliseringen innebär.

Den nuvarande utformningen av bestämmelsen innebär att alla fysiska och juridiska personer som bedriver näringsverksamhet omfattas av Prop. 2004/05:69 20 straffbestämmelsens tillämpningsområde. Vidare omfattas vissa juridiska personer, oavsett om näringsverksamhet bedrivs eller inte. En första fråga är alltså om all näringsverksamhet bör träffas av straff- bestämmelsens tillämpningsområde eller om kretsen på något sätt skall begränsas. När det gäller näringsverksamhet är det främst olika slag av borgenärsintressen som motiverar bokföringsskyldigheten. Samma in- tressen gör sig gällande vid bedömningen av om skyldigheten bör vara förenad med straffansvar. Som tidigare nämnts är också bokföringen ofta en förutsättning för att kunna bedöma om ekonomisk brottslighet har begåtts i verksamheten. Näringsverksamhet bedrivs frivilligt. Den som avser att starta närings- verksamhet måste självfallet vara beredd att underkasta sig de regler som samhället ställer upp för sådan verksamhet. Bokföringsplikten är ett cent- ralt krav i sammanhanget. Det måste emellertid också göras en avväg- ning mellan å ena sidan nyttan av bokföringsskyldigheten och å andra sidan den administrativa börda som bokföringsskyldigheten innebär. I de fall näringsverksamheten är av liten omfattning är därför kraven på bok- föringen mycket begränsade. Inom Justitiedepartementet övervägs ytter- ligare förenklingar i reglerna om bokföringsskyldighet för bl.a. ideella föreningar. En promemoria med förslag till ändringar i redovisningslag- stiftningen är under remissbehandling. Till det kommer att inte bara juridiska utan även fysiska personer som driver näringsverksamhet är bokföringspliktiga. Om endast en viss kate- gori som bedriver näringsverksamhet undantas från straffansvar för bok- föringsbrott skulle det innebära en ojämlikhet i förhållande till andra grupper som bedriver likartad verksamhet. Mot den nu angivna bakgrun- den finns det inte anledning att inskränka straffansvaret mer än vad som nu är fallet i detta hänseende. Nästa fråga som uppkommer är om de juridiska personer som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver näringsverksamhet även fortsättningsvis bör vara undantagna från bokföringsbrottets tillämp- ningsområde. De verksamheter som har undantagits från bokföringsbrottets tillämp- ningsområde är av begränsad ekonomisk betydelse eftersom undantaget bara avser det fallet att någon näringsverksamhet inte bedrivs. Så snart de nu aktuella juridiska personerna bedriver någon form av näringsverk- samhet upphör undantaget att gälla. Denna avgränsning innebär att be- stämmelsen om bokföringsbrott är tillämplig i den utsträckning som be- hövs för att utomstående skall skyddas. En ändring skulle lägga en onö- dig börda på exempelvis sådana anläggningssamfälligheter som enbart har mycket begränsade tillgångar och som därför varken har behov av eller ekonomiska förutsättningar för att anlita professionell hjälp med bokföringen. I likhet med utredaren anser regeringen därför att övervä- gande skäl talar för att behålla den nuvarande avgränsningen. I likhet med utredaren anser regeringen vidare att det inte heller finns anledning att ändra på det tidigare ställningstagandet att det även i övrigt skall råda parallellitet mellan bokföringsplikten och straffansvaret. Sådan bokföring som enbart upprättas frivilligt, t.ex. sådan bokföring som en ideell förening upprättar i enlighet med föreningens stadgar men utan att vara formellt bokföringsskyldig eller årsbokslut som upprättas utan att Prop. 2004/05:69 21 det föreligger någon skyldighet till det, bör inte heller i fortsättningen Prop. 2004/05:69 omfattas av straffansvaret. Regeringen delar alltså utredarens slutsats att den nuvarande kretsen av bokföringsskyldiga på vilka straffbestämmelsen om bokföringsbrott är tillämplig är väl avvägd och inte bör ändras.

5.3

Grovt bokföringsbrott

Regeringens förslag: Vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är

grovt införs som särskilda kvalifikationsgrunder att åsidosättandet av-

sett mycket betydande belopp, att gärningsmannen använt falsk hand-

ling, att gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats sys-

tematiskt eller att gärningen annars varit av särskilt farlig art. Det

grova brottet ges en egen rubricering.

Promemorians förslag överensstämmer endast delvis med regering-

ens när det gäller särskilda kvalifikationsgrunder. I promemorian har

även föreslagits att den omständigheten att verksamheten haft stor om-

fattning eller att gärningsmannen använt osanna handlingar skall införas

som kvalifikationsgrunder. Vidare har föreslagits att det som försvårande

omständighet skall beaktas om gärningsmannen har åsidosatt bokförings-

skyldigheten när han själv eller den juridiska person som han företräder

haft allvarliga betalningssvårigheter eller löpt påtaglig fara för att bli in-

sufficient. Något förslag som motsvarar kvalifikationsgrunden att gär-

ningen varit av särskilt farlig art finns inte med i promemorian. Prome-

morians förslag överensstämmer med regeringens när det gäller frågan

om brottsrubricering.

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har avstått från

att kommentera förslaget till särskilda kvalifikationsgrunder eller har

tillstyrkt det, utom när det gäller kvalifikationsgrunden allvarliga betal-

ningssvårigheter eller påtaglig fara för insufficiens. Ekobrottsmyndig-

heten Östra avdelningen och Kronofogdemyndigheten i Stockholm har

tillstyrkt sistnämnda förslag. Ett stort antal instanser, bl.a. Hovrätten för

Västra Sverige, Göteborgs tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Riksåklaga-

ren, Åklagarmyndigheten i Umeå, Ekobrottsmyndigheten, Ekobrottsmyn-

digheten Västra avdelningen, Kronofogdemyndigheten i Göteborg, Kro-

nofogdemyndigheten i Härnösand, Brottsförebyggande rådet, Sveriges

Redovisningskonsulters Förbund, Sveriges Domareförbund, Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet och Svenska Revisorsam-

fundet har emellertid avstyrkt förslaget eller framfört allvarliga invänd-

ningar mot det. I huvudsak har följande synpunkter framförts. Förslaget

synes komma att medföra en mycket betydande straffskärpning för gär-

ningar som inte framstår som särskilt straffvärda. En stor del av dem som

lagförs för bokföringsbrott är enmansföretagare med begränsad verksam-

het som försummar bokföringsskyldigheten i ett ekonomiskt pressat läge.

I praxis har omständigheter av nämnda slag många gånger ansetts vara

förmildrande. Önskemålet att underlätta de brottsbekämpande myndig-

heternas arbete förefaller i för hög grad ha fått styra urvalet av de om-

ständigheter som skall anses försvårande. Syftet med den föreslagna be-

stämmelsen synes vara att komma runt de bevisproblem som gäller frå-

22

gan om obestånd enligt 11 kap. 14 §§ brottsbalken; kan en gärningsman inte dömas i enlighet med dessa lagrum, skall han enligt förslaget i vart fall dömas strängare för bokföringsbrott än annars skulle ha gällt. Det är tveksamt om den bokföringsskyldige själv eller en utomstående kan avgöra när i tiden ansvar enligt kvalifikationsgrunden föreligger. Trots förekomsten av "yttre spår" blir tidpunkten flytande. Det kan leda till osäkerhet om den skärpta straffbestämmelsens tillämpningsområde. Införandet av den föreslagna straffskärpningsbestämmelsen kommer att ställa krav på polisen och på åklagarna att utreda om sådana förhållanden föreligger som bör föranleda straffskärpning. Brister i bokföringen med- för särskilda svårigheter att bedöma frågor om obestånd, insufficiens och bristande likviditet. Det finns en presumtion att den som dömts för grovt bokföringsbrott även skall åläggas näringsförbud. Konsekvensen av införandet av en sådan presumtionsregel som föreslås bör mot bak- grund av bestämmelserna om näringsförbud övervägas ytterligare. Hel- singborgs tingsrätt har framfört ett alternativt förslag till reglering som innebär att det vid bedömning av om brottet är grovt särskilt skall beak- tas om brottet varit av särskilt farlig art. Lokutionen skulle täcka fall där bokföringsskyldigheten åsidosatts t.ex. för att dölja annan brottslig- het. Hovrätten för Västra Sverige har vidare pekat på ett behov av förtyd- ligande i fråga om den kvalifikationsgrund som hänför sig till att felet avsett mycket betydande belopp. I promemorian anges att rekvisitet mycket betydande belopp inte skall ses i relation till verksamhetens om- sättning utan i absoluta tal. Detta verkar enligt hovrätten vara svårfören- ligt med huvudsakskriteriet, vilket kan sålla bort även betydande fel om dessa förekommer i en verksamhet med stor omsättning. Förslaget gäl- lande rubricering har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissin- stanserna. Skälen för regeringens förslag Bakgrund och behovet av reform Den särskilda straffskalan för grovt bokföringsbrott infördes genom lag- ändring 1982 (prop. 1981/82:85). Straffskalan omfattar fängelse mellan sex månader och fyra år. Syftet var att mer effektivt än vad som då var fallet hindra att bokföringsskyldigheten åsidosätts. Det framgår inte av författningstexten vilka faktorer som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt. I motiven anges emel- lertid att denna bedömning på vanligt sätt skall avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter. Bland de omständigheter som kan antas vara av betydelse är om bokföringsskyldigheten åsidosatts helt eller till stora de- lar. Bristernas karaktär och betydelse i ekonomiskt eller annat hänseende anses också vara av stor vikt. Vidare inverkar självfallet graden av för- slagenhet och planering. Som exempel på omständigheter som bör leda till att brotten bedöms som grova nämns att åsidosättandet av bokförings- skyldigheten skett systematiskt under en följd av år eller att det skett i en rörelse vars verksamhet är av stor omfattning och omsätter höga belopp. Ansvar för det grova brottet torde i praktiken komma i fråga endast vid uppsåtligt brott (a. prop. s. 31). Prop. 2004/05:69 23 Bestämmelsen om bokföringsbrott intar en central roll vid bekämp- ningen av ekonomisk brottslighet. Det är därför viktigt att bestämmelsen är tydlig. En uttrycklig uppräkning av vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt ger domstolarna bättre ledning för rättstillämpningen och är ägnad att skapa en större en- hetlighet. Rättssäkerheten främjas också genom att det står klart vilka faktorer som tillmäts särskild vikt. Vi anser därför att de omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt skall anges uttryckligen i bestämmelsen. Vilka omständigheter skall anses försvårande? Vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är grovt skall hänsyn tas till samtliga omständigheter vid brottet. Denna utgångspunkt har också kommit till uttryck i rättspraxis. Avsikten är inte att den skall förändras. Det finns emellertid vissa omständigheter som typiskt sett är sådana att de särskilt bör beaktas vid bedömningen av ett bokföringsbrotts svårhets- grad. En sådan omständighet är bristernas beskaffenhet. Redan för straffbar- het krävs visserligen att bristerna är så allvarliga att rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning inte ens i huvudsak kan bedömas med ledning av bokföringen. Men även utifrån denna grundförutsättning kan bristerna vara mer eller mindre allvarliga. En allvarlig brist är att bokfö- ring helt saknas. Det får bedömas från fall till fall om brottet skall anses som grovt av det skälet, varvid hänsyn bör tas bl.a. till hur lång period som bokföringsskyldigheten har eftersatts, omsättningen, antalet affärs- transaktioner och liknande. Så som utredaren anfört finns det anledning att se särskilt allvarligt på fall där felen avsett mycket betydande belopp. Den omständigheten bör därför införas som en särskild kvalifikationsgrund. För att bättre knyta an till det som straffbestämmelsen om bokföringsbrott reglerar, nämligen åsidosättanden av bokföringsskyldigheten enligt bokföringslagen, bör emellertid termen åsidosättande användas i stället för fel. Utgångs- punkten bör därvid vara att bristen, i likhet med den bedömning som görs vid tillämpning av huvudsakrekvisitet, skall ses i relation till rörelsen. Vi anser därför, som Hovrätten för Västra Sverige, att rekvisitet mycket be- tydande belopp inte kan anges i absoluta tal. Motsvarande rekvisit har i bestämmelsen om grovt skattebrott i 4 § skattebrottslagen (1971:69), kommit att ges en något mer absolut innebörd. Det har ansetts att, även om det är vanskligt att ange någon fast beloppsgräns för när ett skatte- brott är grovt enbart på grund av storleken av den undandragna skatten, det med en viss grad av säkerhet torde kunna sägas att belopp understi- gande tio basbelopp enligt nu gällande praxis sällan bedöms annat än som skattebedrägeri av normalgraden (jfr prop. 1995/96:170 s. 110 f.). Att förhållandena skiljer sig åt är emellertid naturligt med hänsyn till att bokföringsbrottet, till skillnad från skattebrottet, är konstruerat utifrån ett huvudsaksrekvisit. En annan sak är dock att det i praktiken torde vara så att det finns en yttre gräns bortom vilken ett belopp i princip alltid måste anses vara mycket betydande. I praxis har också som särskilt försvårande omständighet beaktats om gärningsmannen använt falska handlingar. Eftersom ett sådant beteende Prop. 2004/05:69 24 medför en påtaglig risk för att de verkliga förhållandena undandrar sig Prop. 2004/05:69 bedömning framstår det som särskilt straffvärt. Regeringen anser alltså i likhet med utredaren att användandet av falska handlingar i bokföringen bör anges som ett exempel på fall då ett bokföringsbrott kan vara att anse som grovt. Däremot finner regeringen inte skäl för att låta användande av osanna handlingar uttryckligen nämnas i författningstexten. Ett förslag till motsvarande kvalifikationsgrund har tidigare lämnats i lagrådsremis- sen med förslag till ändringar i bestämmelsen om grovt skattebrott (prop. 1995/96:170). Där föreslogs att även användandet av osanna handlingar skulle utgöra en omständighet som särskilt skall beaktas vid bedömning- en om ett skattebrott skall vara att anse som grovt. Lagrådet var emeller- tid kritiskt till förslaget och uttalade följande. Att användningen av "osanna" handlingar uttryckligen nämns utgör en avvikelse från utredningsbetänkandet. Det innebär också en skill- nad gentemot bestämmelserna om grovt bedrägeri i 9 kap. 3 § brotts- balken, där det bara talas om "falsk" handling. Enligt Lagrådets me- ning kan det ifrågasättas, om man i den nu diskuterade paragrafen bör tala om osanna handlingar. Den föreslagna lagtexten kan läsas så, att varje användning av en osann handling, t.ex. inlämnandet av en orik- tig självdeklaration, kan kvalificera ett skattebrott som grovt, något som uppenbarligen inte är meningen. Lagrådet förordar därför att "osanna" handlingar får utgå ur uppräkningen i andra stycket. Fall då någon begagnar sig av osanna handlingar, t.ex. oriktiga fakturor, på ett sätt som gör att gärningen vid en helhetsbedömning bör bedömas som grov, kan hänföras under 4 §, även om inte osanna handlingar nämns särskilt i lagtexten. Regeringen delade Lagrådets bedömning. Det finns inte skäl att göra någon annan bedömning i detta sammanhang. Högsta domstolen har i flera fall fäst vikt vid om ett bokföringsbrott ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning. Omständigheter av liknande slag skall enligt 29 kap. 2 § 6 brottsbalken beaktas vid bedömningen av brottets straffvärde. Den be- stämmelsen tar dock främst sikte på brottslighet som bedrivits i organise- rade former med flera inblandade. I fråga om bokföringsbrott är det dock fråga om delvis andra situationer. Det är t.ex. fråga om åsidosättanden som skett systematiskt under en lång följd av år, utan att det nödvändigt- vis skett i organiserad form. Även det förhållandet att det här på mot- svarande sätt som gäller för skattebrottslighet är fråga om viss typ av för bokföringsbrottslighet typiska försvårande omständigheter talar för att dessa bör komma till klart uttryck i bestämmelsen om grovt brott (jfr prop. 1995/96:170 s. 111 f.). För att tydliggöra att ett systematiskt åsido- sättande bör beaktas föreslår alltså regeringen att det som exempel på fall när ett bokföringsbrott skall anses grovt även anges att det ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt. Ändringen innebär när det gäller nämnda omständigheter inte någon förändring av rättsläget utan utgör i stället ett förtydligande i syfte anpas- sa lagen efter rådande praxis. Gärningar av särskilt farlig art När det gäller förslaget till kvalifikationsgrund att bokföringsskyldighe- ten åsidosatts när den bokföringsskyldige haft allvarliga betalningssvå- righeter eller löpt påtaglig fara för insufficiens, delar vi den bedömning i 25 fråga om straffvärderesonemang som flertalet remissinstanser framfört. Den föreslagna regleringen skulle träffa förfaranden och situationer som inte framstår som särskilt straffvärda och som i dagsläget t.o.m. uppfattas som förmildrande. Således skulle förslaget omfatta t.ex. enskilda närings- idkare med en begränsad rörelse som i ett kärvt ekonomiskt läge åsido- sätter bokföringsskyldigheten och i syfte att försöka driva rörelsen vidare prioriterar att betala leverantörsskulder i stället för arvode till någon som har hand om bokföringen. Det är enligt vår mening inte rimligt att en sådan avvägning som vore till fördel för bl.a. anställda och leverantörer om ansträngningen var lyckosam skulle kunna medföra att ett bokfö- ringsbrott bedöms som grovt. Det kan också ifrågasättas om inte det fö- reslagna rekvisitet skulle kunna medföra rättssäkerhets- och bevispro- blem. Förslaget bör därför inte genomföras. Enligt vår mening står det emellertid klart att det finns förutsättningar för att skärpa synen på vissa fall av bokföringsbrott som är av särskilt farlig art. Ett tänkbart sätt att ge uttryck för en sådan inställning skulle kunna vara det som framförts av Helsingborgs tingsrätt. Genom att ut- tryckligen ange att man vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är grovt skall beakta om gärningen varit av särskilt farlig art ges möjlighet till en allvarligare reaktion på vissa särskilt straffvärda beteenden. Mot- svarande kvalifikationsgrund återfinns i flera kapitel i brottsbalken och stämmer därför väl överens med den befintliga systematiken. Ett exempel på sådant beteende är om bokföringsbrottet skett i en rö- relse vars verksamhet är av stor omfattning och som därmed påverkar många personer eller som omsätter höga belopp. Som redovisats ovan anses omständigheter av sådant slag redan i dag böra leda till att ett bok- föringsbrott bedöms som grovt. I motsats till utredaren anser vi emeller- tid inte att denna faktor bör anges som en särskild omständighet utan i stället bör beaktas inom ramen för bedömningen av om gärningen varit av särskilt farlig art. En annan omständighet som bör kunna medföra att ett bokföringsbrott anses som särskilt farligt är användandet av osanna uppgifter, t.ex. i luft- fakturor. Ett sådant beteende kan, på motsvarande sätt som vid använ- dande av falska handlingar, innebära stora risker för att de verkliga för- hållandena inte kan bedömas. Uppgiftens betydelse måste dock värderas utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Vidare kan som exempel nämnas att bokföringsskyldighet åsidosatts i syfte att dölja annan brottslighet. Ett sådant förfarande visar mått på för- slagenhet och får anses särskilt straffvärt även när det skett i enstaka fall och därmed inte skulle kunna sägas falla in under den föreslagna kvalifi- kationsgrunden att brottsligheten utövats systematiskt. För att ett bokfö- ringsbrott skall bedömas som grovt på denna grund måste det, på sedvan- ligt sätt, vara styrkt att sådan annan brottslighet har begåtts. På motsva- rande sätt som beträffande förbrott till s.k. sakhäleri enligt 9 kap. 6 § för- sta stycket 1 brottsbalken är det tillräckligt att det är utrett, objektivt och subjektivt, att ett brott har begåtts (jfr Lagrådets yttrande, NJA II 1980 s. 12). Däremot krävs inte att domstolen fastställer vilket konkret brott som förövats eller vem som är gärningsman. Det måste vidare krävas ett tidsmässigt samband eller andra omstän- digheter som visar att bokföringsbrottet ägt rum med avsikt just att dölja denna brottslighet. Prop. 2004/05:69 26 Regeringen kommer alltså till den slutsatsen att i stället för den före- Prop. 2004/05:69 slagna kvalifikationsgrunden allvarliga betalningssvårigheter eller påtag- lig fara för insufficiens det som försvårande omständighet skall anges att gärningen varit av särskilt farlig art. Sammanfattningsvis bör som kvalifikationsgrunder vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt anges att åsidosättandet avsett mycket betydande belopp, att gärningsmannen använt falsk handling el- ler att gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systema- tiskt eller att gärningen annars varit av särskilt farlig art. Rubricering Som nämnts ovan finns redan nu en särskild straffskala för grovt bokfö- ringsbrott. I likhet med utredaren anser vi att allvaret i brottsligheten in- skärps om det grova brottet även ges en egen brottsbenämning. Vidare har en sådan ändring den fördelen att det fortsättningsvis blir möjligt att i brottsstatistiken skilja ut de olika graderna av bokföringsbrott. Med den centrala betydelse som bokföringsbrottet har i bekämpningen av den ekonomiska brottsligheten framstår en sådan lösning som välmotiverad. Som utredaren föreslagit bör rubriceringen vara grovt bokföringsbrott och brott av normalgraden bör även fortsättningsvis benämnas bokfö- ringsbrott.

5.4

Straffskalorna för grovt bokföringsbrott respektive ringa bokföringsbrott bör skärpas

Regeringens förslag: Straffskalorna för grovt bokföringsbrott och för bokföringsbrott av det lindrigaste slaget skärps. För grovt bokförings- brott höjs maximistraffet till fängelse i sex år och för ringa brott höjs straffmaximum till fängelse i sex månader. Regeringens bedömning: I övrigt bör det inte genomföras några för- ändringar i bestämmelsen om ringa bokföringsbrott. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens när det gäll- er förslaget till skärpta straffskalor. När det gäller ringa bokföringsbrott har utredaren därutöver föreslagit att beteckningen ringa bokföringsbrott tas bort och att bokföringsbrott av normalgraden i stället får en särskild straffskala för brott av mindre allvarlig art. Det har vidare föreslagits att det i lagtexten skall anges vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet är mindre allvarligt. Remissinstanserna: De flesta instanserna har tillstyrkt förslaget till skärpta straffskalor eller har inte haft något att erinra mot det. Hovrätten för Västra Sverige har invänt mot förslaget och ansett att det inte är rim- ligt att bestraffa bokföringsbrotten hårdare enbart av den anledningen att de är frekventa i statistiken eller för att de är enklare att utreda och bevi- sa. Hovrätten har vidare ifrågasatt om ett förhöjt straffmaximum skulle leda till den skärpning av påföljdspraxis som utredaren åsyftar och menat att en höjning av straffminimum till fängelse ett år sannolikt skulle vara betydligt effektivare för att uppnå detta syfte. Juridiska fakultetsnämnden 27 vid Uppsala Universitet har ifrågasatt om det finns empiriska belägg för att en höjning av straffskalan skulle ha en brottspreventiv verkan samt anfört att det från straffvärdesynpunkt knappast kan hävdas att fyra års fängelse inte är tillräckligt som högsta straff för ett enstaka bokförings- brott. De problem som nu förknippas med straffskalan för bokförings- brott som är ringa bör enligt fakultetsnämndens mening undanröjas ge- nom att denna grad av brottet avskaffas och straffskalan för bokförings- brott bestäms till böter eller fängelse i högst ett år. Juridiska fakultets- nämnden vid Stockholms Universitet har anfört att den föreslagna höj- ningen av straffskalan skulle leda till brottskonkurrens mellan grovt bok- föringsbrott och t.ex. bedrägeri, förskingringsbrott och brottet oredlighet mot borgenärer. Det bör enligt fakultetsnämnden utredas om bedrägeri och förskingringsbrott respektive brottet oredlighet mot borgenärer fort- farande skall graderas upp med hänvisning till att vilseledande bokföring använts. De flesta av de instanser som kommenterat förslaget till för- ändring av beteckningen ringa bokföringsbrott, bl.a. Göteborgs tingsrätt, Rikspolisstyrelsen, Åklagarmyndigheterna i Västerås och Umeå och Ekobrottsmyndigheten Östra avdelningen har avstyrkt förslaget eller haft invändningar mot det. Det har bl.a. anförts att strävan att skärpa synen på brottsligheten kan motverkas genom förslaget samt att det finns en up- penbar fara för att domstolarna i stället skulle bedöma åtskilliga fall som i dag bedöms av normalgraden som mindre allvarliga. Ekobrottsmyndig- heten Östra avdelningen har vidare anfört: Brottet ringa eller mindre all- varligt bokföringsbrott bör utgå. Det finns inte behov av en kriminalise- ring av sådana synnerligen ömmande och ursäktliga fall som i dag skulle kunna rubriceras som ringa. Till det kommer att reglerna om åtalsunder- låtelse och påföljdseftergift skulle tillämpas på dessa fall. Föreningen för revisionsbyråbranschen, FAR, och Svenska Revisorsamfundet har påtalat att förslaget kan påverka bedömningen av vilka bokföringsbrott som fal- ler under revisorns anmälningsplikt enligt 10 kap. 3840 §§ aktiebolags- lagen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Bakgrund Straffskalorna för bokföringsbrott av normalgraden och för ringa bokfö- ringsbrott har varit oförändrade sedan bestämmelsens tillkomst. Straffen för dessa brott är fängelse i högst två år respektive böter. Som nämnts ovan infördes för grova fall av bokföringsbrott 1982 en särskild straff- skala omfattande fängelse mellan sex månader och fyra år. Allmänt sett kan konstateras att grovt bokföringsbrott har en lägre straffskala än grov oredlighet mot borgenärer, grovt skattebrott och de grova fallen av huvudbrotten i 810 kap. brottsbalken, dvs. stöld, bedrä- geri och förskingring. För respektive grovt brott är straffskalan fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Ringa bokföringsbrott har också en lägre straffskala än motsvarande ringa fall av förmögenhetsbrott, dvs. snatteri, bedrägligt beteende och undandräkt. För dessa fall är straffska- lan böter eller fängelse i högst sex månader. Prop. 2004/05:69 28

En höjning av straffskalorna

Prop. 2004/05:69

Bokföringen är ett oundgängligt underlag för att bedöma den ekonomiska utvecklingen i företaget för den som bedriver näringsverksamhet och för företagets intressentgrupper som aktieägare, kreditgivare m.fl. samt för myndigheters kontroll av att företagare och andra följer lagstiftningen. Bokföringen är bärare av information i olika avseenden och den riktar sig till en bred grupp av intressenter. Den sedan 1980-talet kraftiga ökningen av antalet aktieägare i Sverige har medfört att betydelsen av en korrekt bild av börsnoterade företag har ökat för en mängd småsparare. Bokfö- ringen bildar också utgångspunkten för beskattningen. Den har central betydelse för att motverka illojala beteenden, t.ex. illojal konkurrens, och andra oegentligheter i näringsverksamhet. Det är mot denna bakgrund man skall se straffbestämmelsen om bokföringsbrott. De negativa följ- derna av att bokföringen försummas, tillförs felaktiga uppgifter eller för- störs är att det inte längre är möjligt att med bokföringens hjälp skaffa sig en korrekt bild av rörelsens förlopp, ekonomiska ställning eller resultat. Bokföringsbrott förekommer emellertid i olika former. En typ av bok- föringsbrott av normalgranden utmärks av småföretagare med blygsam omsättning, få externa intressenter och närmast obefintlig bokföring. Sett enbart till den typen av bokföringsbrottslighet saknas i och för sig skäl att genomföra någon förändring av straffskalan. Å andra sidan förekommer också att bokföringen förstörs eller försummas systematiskt och i viss utsträckning i organiserad form bl.a. i syfte att dölja skattebrott, brott mot borgenärer eller annan brottslighet. Brottsligheten kan i dessa fall föregås av ingående planering, varvid risken för lagföring och straff vägs in. Det kan antas att det i sådana sammanhang har betydelse att maximistraffet för grovt bokföringsbrott är väsentligt lägre än för andra grova förmö- genhetsbrott som t.ex. grovt bedrägeri eller grov förskingring. Det är sistnämnda typ av fall som gjort att bestämmelsen om bokföringsbrott successivt har kommit alltmer i fokus när det gäller bekämpning av eko- nomisk brottslighet. Även om bokföringsbrott inte medför någon vinning för gärningsmän- nen, måste det konstateras att straffen för de grova brotten ligger lågt vid en jämförelse med bl.a. förmögenhetsbrotten, trots att bokföringsbrotten representerar förhållandevis allvarlig brottslighet med samhällsekono- miska konsekvenser som följd. I dessa fall då bokföringsbrotten är av sådan särskilt allvarlig beskaffenhet att de bör bedömas som grova, finns det anledning att ifrågasätta om nuvarande straffskala är tillräckligt vid. Enligt regeringens mening är det viktigt att det i vissa sådana fall ges utrymme för en strängare bedömning än den som hitintills kommit till uttryck i praxis. Vi anser att ett sätt att uppnå den eftersträvade möjlighe- ten till en skärpt syn på sådana fall är att höja straffmaximum för grovt bokföringsbrott till fängelse i sex år. Genom en sådan höjning skapas utrymme för en strängare syn på straffvärdet av bokföringsbrott av sär- skilt farlig art. Omständigheter som då bör vägas in är om brottsligheten genomförts på ett särskilt förslaget sätt, t.ex. genom att osanna handling- ar använts eller om den ägt rum i syfte att dölja annan allvarlig ekono- misk brottslighet. I likhet med utredaren anser regeringen att det också finns anledning att se allvarligare på den lindrigaste formen av bokföringsbrott än vad 29 som är fallet i dag. Ett skäl till detta är att det inte är ovanligt med återfall i bokföringsbrott. Ett annat är att s.k. målvakter samtidigt kan stå under åtal för bokföringsbrott i flera olika juridiska personer och att vart och ett av brotten inte är särskilt allvarligt. I sådana fall som nu har nämnts mås- te det finnas utrymme att i det enskilda fallet kunna välja annan påföljd än böter. Flertalet brottsbalksbrott som är indelade i flera grader har en straffskala för det ringa brottet som går upp till fängelse sex månader. Det är naturligt att välja samma lösning för den ringa formen av bokfö- ringsbrott. En höjning av straffskalan för grovt bokföringsbrott medför inte någon förändring i förhållande till överlappningen av straffskalan för bokfö- ringsbrott av normalgraden. En höjning av straffskalan för ringa bokfö- ringsbrott till fängelse i högst sex månader medför en överlappning i för- hållande till brott av normalgraden om knappt sex månader. Detta mot- svarar vad som redan i dag gäller för stöld, bedrägeri och förskingring och deras mindre allvarliga motsvarigheter. Höjningen av straffskalan för ringa brott är inte avsedd att leda till några ändringar i fråga om gräns- dragningen mellan normalgradsbrottet och den lindrigaste brottsformen. Särskilt om påföljdsval, m.m. Uppsåtliga bokföringsbrott av normalgraden, liksom grova brott, anses vara av sådan art att påföljden normalt bör bestämmas till fängelse, även om straffvärdet inte skulle vara särskilt högt och den tilltalade inte heller tidigare begått brott i sådan utsträckning att det av den anledningen är uteslutet att döma till annan påföljd. Frågan om valet av påföljd för bokföringsbrott av normalgraden har varit föremål för Högsta domstolens prövning vid flera tillfällen (se t.ex. NJA 1983 s. 205, 1984 s. 710, 1987 s. 130, 1998 s. 300, samt 2001 s. 397 och s. 618). Förutom sådana personliga förhållanden som ålder, hälsotill- stånd och familjesituation, har Högsta domstolen som skäl för att döma till annan påföljd än fängelse anfört att rörelsen varit av blygsam omfatt- ning, att det inte funnits några anställda, att syftet med den straffbara åt- gärden inte varit att undandra skatt eller annars utgjort ett led i planerad ekonomisk brottslighet, samt att den tilltalade saknat förmåga att själv organisera och sköta bokföringen på ett acceptabelt sätt och till följd av svag ekonomi också haft svårt att bekosta sådana yrkesmässig hjälp som han behövt för att lägga upp ett system för bokföringen. För bokförings- brott med ett straffvärde av fängelse en månad dömdes i NJA 2001 s. 397 till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst 50 timmar. I NJA 2001 s. 618, där brottet ansågs ha ett straffvärde om två månader, be- stämdes påföljden till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst 75 timmar. När brottet har ett straffvärde om fängelse tio månader måste det emel- lertid enligt praxis krävas alldeles särskilda skäl för att gå ifrån presum- tionen för fängelse och välja annan påföljd (NJA 1999 s. 769). Detsam- ma har ansetts gälla vid bokföringsbrott med ett straffvärde om sex må- nader (NJA 2000 s. 195, en ledamot skiljaktig i fråga om rubricering och påföljd). Höjningen av straffmaximum för grovt respektive ringa bokförings- brott är inte avsedd att förändra påföljdsvalet för bokföringsbrott av nor- Prop. 2004/05:69 30 malgraden. Det bör betonas att avsikten är att ge utrymme för en mer nyanserad påföljdsbestämning i de särskilt allvarliga och i de ringa fall som nämnts ovan, och inte att generellt höja straffet för bokföringsbrott. Höjningen medför inte heller någon förändring av preskriptionstiden, vare sig för grova bokföringsbrott eller för de mindre allvarliga fallen (se nedan avsnitt 5.6), eller någon förändrad syn på revisorns anmälnings- plikt enligt 10 kap. 3840 §§ aktiebolagslagen. Konkurrensfrågor Som Juridiska Fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet har pekat på aktualiserar en höjning av straffmaximum för grovt bokföringsbrott vissa frågor angående brottskonkurrens. Sådana frågor uppkommer ofta i samband med lagföring för bokföringsbrott. Den omständigheten att vilseledande bokföring används som ett medel för bedrägeri, förskingring eller oredlighet mot borgenärer kan enligt 9 kap. 3 §, 10 kap. 3 § respektive 11 kap. 2 § brottsbalken föranleda att sådana brott bedöms som grova. Sedan tidigare anses gälla att den vilse- ledande bokföringen då inte skall anses utgöra ett särskilt brott. Eftersom straffskalan för grovt bokföringsbrott inte är lika sträng som straffskalor- na för grovt bedrägeri, grov förskingring och grov oredlighet mot borge- närer saknar det i sammanhanget betydelse om åsidosättandet av bokfö- ringsskyldigheten sett för sig skulle vara att bedöma som grovt bokfö- ringsbrott. Om däremot ett grovt bokföringsbrott har utgjort ett medel för grovt svindleri, som har samma straffskala som det grova bokförings- brottet, bör ansvar ådömas för båda brotten i konkurrens (prop. 1981/82:85 s. 31). När ett grovt skattebrott har begåtts med användande av vilseledande bokföring har detta i regel ansetts konsumera ansvar för bokföringsbrott. Om även ett annat skyddsintresse än det som ligger till grund för skatte- brottslagen skulle ha åsidosatts genom bokföringsbrottet kan det emeller- tid bli fråga om att döma särskilt för detta brott (prop. 1995/96:170 s. 163 f.). Genom att höja maximistraffet för grovt bokföringsbrott till fängelse högst sex år, motsvarande vad som i dag gäller för t.ex. grovt bedrägeri, grov förskingring och grovt skattebrott, markeras en strängare syn på allvarligare fall av bokföringsbrott. På så sätt ges utrymme att döma för dessa brott i konkurrens, i de fall det grova bokföringsbrottet har utgjort ett medel för förmögenhetsbrottet på samma sätt som det i dag är möj- ligt vid fall av grovt bokföringsbrott och grovt svindleri. På motsvarande sätt torde det vid konkurrens mellan grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott bli aktuellt att som huvudregel döma för båda brotten i kon- kurrens. Det ges därigenom bättre möjlighet att värna de olika skyddsin- tressen som straffbestämmelserna ger uttryck för. Straffbestämmelsen om försvårande av skattekontroll i 10 § skatte- brottslagen (1971:69) var fram till den 1 juli 1996 subsidiär till bestäm- melsen om bokföringsbrott. Då gjordes normala konkurrensregler till- lämpliga, vilket innebär att domstolen kan döma för såväl bokförings- brott som försvårande av skattekontroll i konkurrens. I förarbetena (prop. 1995/96:170 s. 137) anfördes att en sådan effekt inte kunde sägas vara obefogad med hänsyn till de båda bestämmelsernas delvis olika syften Prop. 2004/05:69 31 och tillämpningsområden. Vidare påpekades att saken i praktiken kunde Prop. 2004/05:69 styras genom åklagarens utformning av gärningsbeskrivningen. Så som utredaren påpekat innebär en ändring av straffskalan för grovt bokfö- ringsbrott att straffskalorna för försvårande av skattekontroll, grovt brott, och grovt bokföringsbrott, som i många avseenden liknar varandra, inte längre kommer att korrespondera. Enligt vår mening bör ansvar för grovt bokföringsbrott som regel konsumera ansvar för försvårande av skatte- kontroll, även när sistnämnda brott är att bedöma som grovt. Det är inte ovanligt att falska verifikationer eller förfalskningar av and- ra räkenskapshandlingar används vid bokföringsbrott. Brottskonkurrens får i dessa fall anses föreligga med straffbestämmelsen om urkundsför- falskning. Sedan år 1982 är bestämmelsen om undertryckande av urkund subsidiär i förhållande till bokföringsbrottet. Någon förändring av synen på frågan om hur konkurrenssituationen skall bedömas i dessa fall är inte avsedd. Några andra förändringar i bestämmelsen om ringa bokföringsbrott görs inte Som redovisats ovan är vår utgångspunkt att inarbetade begrepp inte bör bytas ut om det inte finns uppenbara fördelar med det. Inte heller bör andra ändringar göras, om det inte finns särskilda behov av det. Avsikten med förslaget att ta bort beteckningen ringa bokföringsbrott och införa en särskild straffskala för brott av mindre allvarlig art är enligt promemorian inte att brott som i dag bedöms som brott av normalgraden skall hänföras under den nya beteckningen brott av mindre allvarlig art. Behovet av den föreslagna ändringen kan därför ifrågasättas. I likhet med remissinstanserna anser vi att den snarare skulle kunna medföra en risk för en oavsiktlig förändring i synen på bokföringsbrottet. Inte heller har det framkommit något påtagligt behov av att i lagtexten uttryckligen ange vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är ringa. Någon förändring i sy- nen på vilka faktorer som är relevanta i ett sådant fall är inte avsedd. De föreslagna ändringarna bör därför och mot bakgrund av de redovisade utgångspunkterna inte genomföras.

5.5

Ansvaret för att bokföringen är tillgänglig

Regeringens bedömning: Det bör inte införas något utvidgat straffan-

svar för den som inte tillhandahåller bokföringen. Det bör inte heller

införas något förtydligande i straffbestämmelsen av bevarandeskyl-

dighetens innebörd.

Promemorians bedömning och förslag avviker delvis från regering-

ens. I likhet med regeringen gör utredaren den bedömningen att det inte

bör införas något utvidgat straffansvar för den som inte tillhandahåller

bokföringen. I promemorian föreslås dock att straffbestämmelsen skall

förtydligas i syfte att inskärpa kravet på att den bokföringsskyldige lever

upp till bokföringslagens regler om att bevara räkenskapsinformation på

sätt som innebär att den är tillgänglig.

32

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har inte haft någon synpunkt på förslaget eller har tillstyrkt detsamma. Juridiska fa- kultetsnämnden vid Stockholms Universitet och Göteborgs tingsrätt har emellertid ansett att förslaget är oklart respektive att det är tveksamt om detta förtydligande tillägg behövs. Om så skulle anses vara fallet, bör det övervägas om inte ett förtydligande hör hemma i bokföringslagen (1999:1078). Konkursförvaltarkollegiernas förening har ansett att straffansvarets omfattning i denna del borde ha utvecklats mer ingående. Skälen för regeringens bedömning Nuvarande reglering Bokföringslagen innehåller regler om att räkenskapsinformation skall bevaras och hur detta skall ske. Reglerna omfattar såväl själva bokfö- ringen som underlaget för denna. Enligt 4 kap. 1 § bokföringslagen skall den som är bokföringsskyldig bl.a. löpande bokföra alla affärshändelser och se till att det finns verifikationer för alla bokföringsposter. Vidare skall den bokföringsskyldige bl.a. bevara räkenskapsinformation och sådan utrustning som behövs för att presentera informationen i fråga. I 7 kap. 14 §§ bokföringslagen finns regler om formerna för bevarande och om tid och plats för förvaring av räkenskapsinformation. Enligt huvudre- geln skall dokument, mikroskrift och maskinläsbara medier som används för att bevara räkenskapsinformationen förvaras i Sverige, i ordnat skick och på betryggande och överskådligt sätt. Genom den nya bokföringslagen och senare ändring av denna (prop. 2003/04:26) skapades möjlighet att tillfälligt förvara verifikationer utom- lands, om det finns särskilda skäl till det och det är förenligt med god redovisningssed. Vidare skapades möjlighet att förvara maskinläsbara medier med räkenskapsinformation samt utrustning och system utom- lands, om vissa förutsättningar är uppfyllda. I dessa senare fall måste den bokföringsskyldige dock omedelbart kunna ta fram informationen i läs- bar form i Sverige. Utrustning m.m. får också bevaras utomlands efter särskilt myndighetstillstånd om det finns särskilda skäl till det. Att inte bevara räkenskapsinformationen på föreskrivet sätt kan medföra straffan- svar för bokföringsbrott. Kravet på att räkenskapsinformation skall vår- das och bevaras innebär emellertid, såsom utredaren har redovisat, inte någon skyldighet för den bokföringsskyldige att tillhandahålla de brotts- utredande myndigheterna bokföringen. Den som inte företer sin bokfö- ring gör sig därför inte skyldig till bokföringsbrott om det faktiskt finns en komplett och korrekt förd sådan. Endast i de fall det finns en regel i någon annan lagstiftning som ålägger den bokföringsskyldige en sådan skyldighet måste han kunna förete bokföringen. Sådana bestämmelser finns bl.a. i konkurs- och skattelagstiftningen. Vidare följer av 6 kap. 2 § bokföringslagen jämfört 8 kap. 2 § årsredovisningslagen (1995:1554) att en bokföringsskyldig i vissa fall är skyldig att upprätta och ge in årsredo- visning till Bolagsverket. Underlåtenhet att göra så kan medföra ansvar för bokföringsbrott (jfr Högsta domstolens dom den 29 oktober 2004 i mål nr B 1412-04).

Prop. 2004/05:69 33 Det bör inte föreslås något utvidgat straffansvar för den som inte tillhandhåller bokföringen De nya reglerna om förvaring av räkenskapsinformation och de nya tek- niska möjligheterna aktualiserar en konflikt mellan å ena sidan de brotts- bekämpande myndigheternas möjligheter att komma åt sådan räken- skapsinformation som en misstänkt inte frivilligt ställer till förfogande och å andra sidan den misstänktes rätt att förhålla sig passiv. Enligt artikel 6 i Europakonventionen skall den som anklagas för brott betraktas som oskyldig intill dess att hans skuld har lagligen fastställts. I oskuldspresumtionen ingår en rätt att förhålla sig passiv. En misstänkt har därför ingen skyldighet att medverka i en brottsutredning eller att tillhandahålla material som senare skulle kunna användas som bevis mot honom. Detta innebär bl.a. att en bokföringsskyldig kan undanhålla bok- föringen i en brottsutredning. Den bokföringsskyldige är också oförhind- rad att, om åtal väcks, lämna in sådana delar av bokföringen som talar emot åtalet men att undanhålla andra delar som eventuellt talar i annan riktning. Om han frivilligt väljer att tillhandhålla material kan det utnytt- jas för bevisändamål. De brottsbeivrande myndigheterna måste i övrigt lita till användning av straffprocessuella tvångsmedel och sådan bevis- ning som kan inhämtas från andra än den misstänkte. Som utredaren har redovisat kan detta skapa vissa utrednings- och be- visproblem för de brottsbekämpande myndigheterna. Den är emellertid resultatet av en för enskildas rättssäkerhet grundläggande straffrättslig princip, som Sverige dessutom är bunden vid genom sina konventionså- taganden. Problemen bör inte heller överdrivas. Till viss del kan de lösas på andra sätt, t.ex. genom möjligheter att använda straffprocessuella tvångsmedel. För närvarande har de brottsbekämpande myndigheterna möjlighet att använda beslag vid samtliga brott mot 11 kap. brottsbalken och husrannsakan vid samtliga brott utom ringa bokföringsbrott. Lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål erbjuder också goda möjligheter för åklagarna att snabbt få hjälp med erforderliga tvångsåt- gärder i andra länder. I likhet med utredaren anser regeringen att det mot den nu angivna bakgrunden inte finns något utrymme för att skärpa kra- ven på att den bokföringsskyldige tillhandahåller de brottsbekämpande myndigheterna bokföringen. Det bör inte införas något förtydligande av bevarandeskyldighetens innebörd Bokföringsbrottet är, som redogjorts för ovan, konstruerat som ett s.k. blankettstraffbud. Det innebär att dess innehåll, t.ex. när det gäller de materiella kraven på bokföringsskyldigheten, framgår av bokföringsla- gen. Ett åsidosättande av bokföringslagens bestämmelser genom att t.ex. underlåta att bevara räkenskapsinformation kan alltså medföra straffan- svar för bokföringsbrott. Som nämnts innebär orden på annat sätt i be- stämmelsen om bokföringsbrott att i princip samtliga bestämmelser i bokföringslagen och de lagar och lagrum i andra författningar som den lagen hänvisar till är straffsanktionerade. Den uppräkning av straffbara förfaranden som finns i 11 kap. 5 § brottsbalken är således endast exemp- lifierande. Prop. 2004/05:69 34 Utredaren har föreslagit att straffbestämmelsen om bokföringsbrott Prop. 2004/05:69 skall förtydligas på så sätt att det i lagtexten anges att skyldigheten att bevara räkenskapsinformation skall fullgöras på sätt som innebär att in- formationen är tillgänglig. Som skäl för det har anförts att det finns ut- rymme för tvekan huruvida bristande efterlevnad av bokföringslagens regler om bevarande av räkenskapsinformation m.m. i tillräcklig ut- sträckning täcks av den nuvarande straffbestämmelsen. Utredaren har ifrågasatt om inte ett otillåtet bevarande utomlands faller utanför det straffbara området, eftersom det inte påverkar bedömningen av den ekonomiska situationen. Ett bevarande av räkenskapsinformation utomlands som är otillåtet enligt bokföringslagen är redan i dag straffbart som bokföringsbrott, under förutsättning att huvudsakrekvisitet är upp- fyllt. Är inte detta rekvisit uppfyllt är inte gärningen straffbar. Enligt vår mening finns det därför inte skäl att på denna grund förtydliga straffbe- stämmelsen i något avseende. Det har vidare anförts att den tekniska utrustningen och de system som krävs för att ta del av räkenskapsinformationen inte tillhör räkenskapsin- formationen så som denna definieras i 1 kap. 2 § bokföringslagen. Detta skulle enligt utredaren eventuellt kunna få till konsekvens att underlåten- het att bevara utrustningen inte anses utgöra sådan straffbar underlåten- het att bevara räkenskapsinformation som regleras i straffbestämmelsen om bokföringsbrott. Som anförts ovan är uppräkningen av straffbara för- faranden i straffbestämmelsen endast exemplifierande. Enligt 4 kap. 1 § bokföringslagen innebär bokföringsskyldigheten att ett företag skall be- vara räkenskapsinformation och sådan utrustning och sådana system som behövs för att presentera räkenskapsinformationen i läsbar form. Om en underlåtenhet att bevara utrustning utgör ett åsidosättande av denna be- stämmelse i bokföringslagen faller den också inom det straffbara området för bokföringsbrott, under förutsättning att huvudsakrekvisitet är upp- fyllt. Det centrala i reglerna om bevarande är, såsom utredaren påpekat, både att räkenskapsinformationen skall finnas kvar och att det skall vara praktiskt möjligt att ta del av den. Redan i dag krävs enligt 7 kap. 1 § bokföringslagen att den är i läsbar form eller genom omedelbar utskrift kan tas fram i sådan form. Vidare krävs enligt huvudregeln i 7 kap. 2 § bokföringslagen att den är åtkomlig här i landet om inte behörig myn- dighet tillåtit annat även om utrustning m.m. får finnas utomlands (7 kap. 3 a4 §§ bokföringslagen). För det tredje måste den bokföringsskyl- dige enligt huvudregeln i 7 kap. 2 § bokföringslagen behålla den tekniska utrustning och de system som behövs för att göra informationen läsbar. Vi ifrågasätter därför i likhet med Göteborgs tingsrätt om det finns ett praktiskt behov av att förtydliga bestämmelsen på sätt som utredaren har föreslagit. Förslaget bör inte genomföras.

5.6

Ändringar i preskriptionsbestämmelserna?

Regeringens bedömning: Det bör inte genomföras några förändringar i bestämmelserna om preskription av bokföringsbrott. 35 Promemorians förslag avviker från regeringens. Utredaren har före- slagit att preskriptionsreglerna för den lindrigaste formen av bokförings- brott ändras på så sätt att regeln om förlängd preskriptionstid vid konkurs eller beslut om skatte- eller taxeringsrevision i 35 kap. 4 § tredje stycket brottsbalken skall göras tillämplig på sådana brott. Enligt promemorian får förslagen till följd att samma regler kommer att gälla för alla typer av bokföringsbrott. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt för- slaget eller har avstått från att kommentera det. Göteborgs tingsrätt och Hovrätten för Västra Sverige har avstyrkt förslaget. Hovrätten för Västra Sverige har anfört: I promemorian framhålls att brotten normalt upptäcks i samband med konkurs och att tiden därefter är för knapp för lagföring. En senareläggning av utgångstiden för beräkning av preskriptionstid i enlighet med förslaget till ändring av 35 kap. 4 §, men med en bibehållen preskriptionstid av två år, synes inte medföra någon förbättring med av- seende på detta problem. Brottsförebyggande rådet har ifrågasatt om det från resurssynpunkt är önskvärt med ett ökat inflöde av mindre allvarlig brottslighet när rättsväsendet är redan hårt belastat. Skälen för regeringens bedömning: Allmänna bestämmelser om pre- skription finns i 35 kap. brottsbalken. Preskriptionstiden är bestämd till ett visst antal år beroende på det straff som högst kan följa på brottet (35 kap. 1 § brottsbalken). Preskriptionstiden löper enligt huvudregeln från den dag då brottet begicks till och med den dag som har samma datum som denna. Preskriptionstiden skall dock beräknas på särskilt sätt för vissa angivna brott. I 35 kap. 4 § tredje stycket brottsbalken finns två särskilda preskrip- tionsregler för bokföringsbrott som inte är ringa, som innebär att pre- skriptionstiden i vissa fall räknas med utgångspunkt i en annan tidpunkt än när bokföringsbrottet begicks. Har den bokföringsskyldige inom fem år från brottet försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar, skall preskriptionstiden enligt första punkten räknas från den dag då detta skedde. Om denne inom fem år från brottet blivit före- mål för skatte- eller taxeringsrevision räknas enligt andra punkten pre- skriptionstiden från den dag då revisionen beslutades. Första punkten infördes i samband med att konkurs eller motsvarande avskaffades som särskild åtalsförutsättning 1982 (prop. 1981/82:85). Andra punkten in- fördes 1996 i samband med ändringar i skattebrottslagen (prop. 1995/96:170). Om ingen av de uppräknade situationerna föreligger pre- skriberas bokföringsbrott av normalgraden och grovt bokföringsbrott fem respektive tio år från brottet. För ringa bokföringsbrott beräknas pre- skriptionstiden alltid enligt huvudregeln i 35 kap. 1 § brottsbalken, dvs. från två år från brottets fullbordan. Som skäl för den särskilda bestämmelsen om beräkning av preskrip- tionstid angavs att en tillämpning av vanliga regler om preskriptionsbe- räkning skulle medföra en sådan förkortning av preskriptionstider som när det gäller bokföringsbrott som inte är ringa inte kunde accepteras med hänsyn till effektiviteten i brottsbekämpningen (prop. 1981/82:85 s. 18 f., JuU 1981/82:31, rskr. 1981/82:159). På motsvarande sätt har det när det gäller sexualbrott ansetts att endast allvarliga kränkningar bör omfattas av bestämmelserna om förlängd preskriptionstid i 35 kap. 4 § Prop. 2004/05:69 36 andra stycket brottsbalken (prop. 1994/95:2, bet. 1994/95:JuU5, rskr. Prop. 2004/05:69 1994/95:58 och prop. 2004/05:45). Ovan angivna utgångspunkt har fortfarande fog för sig. Straffvärdet för ringa bokföringsbrott torde även med en höjning av straffmaximum till fängelse sex månader i de allra flesta fall motsvara böter. Med hänsyn till de rättspolitiska skäl som bär upp reglerna om preskription kan det inte komma i fråga att göra de särskilda bestämmelserna tillämpliga på alla bokföringsbrott oavsett brottets allvar. En utvidgning av sådant slag rimmar enligt vår mening mindre väl med den begränsning som alltjämt bör prägla denna speciella preskriptionsreglering, nämligen att den för- längning som reglerna innebär är motiverad endast då det rör sig om brott med ett högre straffvärde. Tillräckliga skäl att göra avsteg från hu- vudregeln för beräkning av preskriptionstid föreligger inte. Förslaget bör därför inte genomföras. Preskriptionsreglerna för ringa bokföringsbrott kommer även i övrigt att vara oförändrade. 6 Oredlighet mot borgenärer

6.1

Nuvarande reglering

Oredlighet mot borgenärer I straffbestämmelsen om oredlighet mot borgenärer (11 kap. 1 § brotts- balken) har flera sinsemellan olika förfaranden kriminaliserats. Gemen- samt för dessa är att de innefattar ett illojalt handlande av gärningsman- nen i förhållande till hans borgenärer. Till en början föreskrivs straff för den som förstör eller genom gåva el- ler någon annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde i en situation då han är på obestånd eller då påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd. Straffansvaret omfattar även det fallet att han genom en sådan förmögenhetsförsämrande åtgärd försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig fara för obestånd. Med obestånd avses i 11 kap. brottsbalken i princip detsamma som i konkurslagen, nämligen att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig. Som oredlighet mot borgenärer straffbeläggs vidare det förfarandet att en gäldenär lämnar oriktiga uppgifter om sina tillgångar eller skulder vid skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334), konkurs eller för- handling om offentligt ackord och därigenom framställer sin ekonomiska situation som sämre än den i verkligheten är. Däremot går gäldenären fri från ansvar om den oriktiga uppgiften rättas innan den beedigas eller an- nars läggs till grund för förfarandet. Även det förfarandet att en gäldenär i samband med annan exekutiv förrättning åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättningen tas i anspråk för att ge borgenär betalning eller säkerhet är straffbart som oredlighet. Straffbestämmelsen omfattar vidare det förfarandet att en gäldenär, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång av betydande värde med 37 uppsåt att egendomen skall undanhållas konkursen. För oredlighet mot Prop. 2004/05:69 borgenärer skall slutligen också den gäldenär dömas som i konkurs un- dandrar eller undanhåller konkursförvaltningen tillgång. För grov oredlighet mot borgenärer föreskrivs ansvar i 11 kap. 2 § brottsbalken. I lagtexten anges vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Till dessa hör att gär- ningsmannen har beedigat en oriktig uppgift. Vidare kan brottet bedömas som grovt om gärningsmannen har använt falsk handling eller vilsele- dande bokföring eller om brottet har varit av betydande omfattning. Straffet för oredlighet mot borgenärer är fängelse i högst två år. För grov oredlighet mot borgenärer är straffskalan fängelse i lägst sex måna- der och högst sex år.

6.2

Bestämmelsen förenklas och förtydligas

Regeringens förslag: Straffbestämmelsen om oredlighet mot borge-

närer renodlas och förenklas. Vissa förfaranden förs över till en ny

straffbestämmelse som behandlar gäldenärens straffansvar för brott

mot upplysningsplikten i konkurs m.m. Såväl oredlighet mot borgenä-

rer som grovt sådant brott behandlas i samma paragraf. Straffansvaret

för försök till grov oredlighet mot borgenärer förtydligas.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. I promemo-

rian har dock inte lämnats något förslag till förtydligande i fråga om

straffansvaret för försök till grov oredlighet mot borgenärer.

Remissinstanserna: Samtliga instanser som har yttrat sig över försla-

get har tillstyrkt det. Ekobrottsmyndigheten Östra avdelningen har emel-

lertid anfört att oredlighet mot borgenärer är en förlegad brottsrubricering

som få förstår och som därför inte har någon normativ effekt. Mer ända-

målsenligt vore enligt myndigheten att brottet oredlighet mot borgenärer

fortsättningsvis kunde rubriceras som exempelvis konkursbrott.

Skälen för regeringens förslag: I bestämmelsen om oredlighet mot

borgenärer straffbeläggs, som tidigare nämnts, en rad sinsemellan olika

förfaranden. I första stycket kriminaliseras för det första vissa förmögen-

hetsförsämrande åtgärder som någon vidtar när han är på obestånd eller

när påtaglig fara för obestånd föreligger. För det andra är det fråga om

motsvarande förmögenhetsförsämrande åtgärder som föranleder obestånd

eller som framkallar påtaglig fara för obestånd. I andra stycket straffbe-

läggs ett antal förfaranden där en gäldenär förtiger tillgångar, uppger

obefintliga skulder eller på annat sätt bryter mot den upplysningsskyldig-

het han har i ett förfarande om konkurs, offentligt ackord eller skuldsane-

ring. Vidare föreskrivs straff för den gäldenär som åberopar oriktig hand-

ling eller skenavtal i samband med annan exekutiv förrättning. Andra

stycket omfattar alltså även gärningar som över huvud taget inte har nå-

gon anknytning till obestånd. Slutligen omfattar straffbestämmelsen i

tredje stycket även den situationen att en gäldenär för bort betydande

tillgångar ur riket när han står inför konkurs samt att en gäldenär i kon-

kurs undandrar eller undanhåller konkursförvaltningen tillgångar.

Paragrafen har genom sitt blandade innehåll fått en komplicerad upp-

byggnad. I likhet med utredaren anser vi att regeln om oredlighet bör

38

förenklas. På så sätt skulle bestämmelsen bli lättare att tillämpa. Den Prop. 2004/05:69 skulle också utgöra ett bättre verktyg för bl.a. de brottsutredande myn- digheterna i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. En ändamålsen- lig renodling är enligt vår mening att bryta ut vissa i bestämmelsen aty- piska förfaranden, dvs. brott mot den upplysningsskyldighet som åligger en gäldenär vid konkurs m.m., till en särskild paragraf. Med en sådan lösning skulle man koncentrera oredlighetsbestämmelsen till de vanligas- te formerna av oredlighet som nu behandlas i första och tredje styckena, dvs. i princip 1. förfaranden som innebär att någon som redan är eller riskerar att komma på obestånd vidtar förmögenhetsförsämrande åtgär- der, 2. bortförande av tillgångar vid förestående konkurs och 3. åtgärder för att undandra eller undanhålla konkursförvaltningen tillgångar. Resul- tatet blir en mer lättillämpad bestämmelse, som i fortsättningen enbart behandlar illojala förfaranden vid obestånd eller påtaglig fara för obe- stånd eller som framkallar sådana tillstånd. Såsom utredaren föreslagit, bör såväl oredlighet av normalgraden som grov oredlighet behandlas i samma paragraf, på samma sätt som bokfö- ringsbrott av alla grader behandlas i en paragraf. I dag saknas en uttrycklig bestämmelse om att försök till grov oredlig- het mot borgenärer är straffbara i de fall de är straffbara vid brott av normalgraden. Sådana förfaranden är dock straffbara även vid grova brott. Av legalitetsskäl bör en särskild bestämmelse om ansvar för försök till grov oredlighet mot borgenärer införas. När det gäller frågan om bestämmelsens rubricering gör vi följande överväganden. Bestämmelsens rubricering har varit oförändrad sedan 1942 och är väl inarbetad. Rent språkligt framgår av rubriceringen vad som avses. Genom den förändring som skett torde rubriceringen nu bättre beskriva de förfaranden som kriminaliseras. Det finns därför inte skäl att byta ut den väl inarbetade rubriceringen oredlighet mot borgenärer.

6.3

Underlåtenhet att medverka till att utländska

tillgångar tillförs konkursboet

Regeringens förslag: En gäldenär skall kunna straffas för att uppsåt-

ligen ha underlåtit att, så långt möjligt, medverka till att tillgångar i ut-

landet som ingår i konkursen ställs till konkursförvaltningens förfo-

gande. Skyldigheten att medverka inträder så snart konkursförvaltaren

har uppmanat gäldenären till det. Det straffbara området begränsas till

sådan passivitet som har ett otillbörligt syfte.

Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regering-

ens. I promemorian har det bl.a. inte gjorts någon uttrycklig begränsning

av brottssubjektet till att avse gäldenärer. Det har inte heller angivits vid

vilken tidpunkt gäldenärens medverkansplikt inträder.

Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser har tillstyrkt försla-

get eller har inte haft något att erinra mot det. Helsingborgs tingsrätt,

Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen och Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms Universitet har dock påtalat att rekvisitet i otillbörligt syfte

är otydligt och kan medföra att bestämmelsen blir svår att tillämpa.

Umeå tingsrätt har anfört att avgränsningen av det straffbara området är

39

mycket svår att bestämma samt att det är tveksamt om den föreslagna regleringen av sådan underlåtenhet kan komma att få någon märkbar praktisk tillämpning. Riksskatteverket och Kronofogdemyndigheten i Stockholm har ifrågasatt om man inte i 6 kap. konkurslagen borde införa en med det nya brottet korresponderande skyldighet för gäldenären att medverka till att utrikes belägna tillgångar som ingår i konkursen ställs till konkursförvaltningens förfogande. På så sätt skulle det vara möjligt för förvaltaren att använda vissa tvångsmedel. Skälen för regeringens förslag: Mycket av den näringsverksamhet som bedrivs i dag har internationell anknytning. Det är också allt vanli- gare att konkursgäldenärer har tillgångar utomlands. Rättsläget när det gäller frågan i vilken utsträckning en gäldenär är vid straffansvar skyldig att medverka till att tillgångar i utlandet tillförs en konkurs i Sverige är oklart. Högsta domstolen har i ett rättsfall, som avsåg åtal för grov oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 1 § tredje stycket och 2 § brottsbalken, prövat om en vägran av en konkursgäldenär att medverka till att ett be- lopp i utlandet fördes över till konkursförvaltningen i Sverige utgör så- dant undandragande av tillgångar i konkurs som avses i bestämmelsen (NJA 1991 s. 491). Den konstaterade att, för att en underlåtenhet skall vara straffbar, det enligt allmänna straffrättsliga principer krävs att det har förelegat en särskild skyldighet att vara aktivt verksam. Konkurslag- stiftningen föreskriver inte någon skyldighet för konkursgäldenären att medverka till att hans tillgångar i utlandet ställs till konkursförvaltning- ens förfogande. Inte heller kan en skyldighet av detta slag, i brist på ut- tryckligt lagstöd härom, intolkas i straffbestämmelsen om oredlighet mot borgenärer. Enligt domstolen kan det emellertid tänkas, att konkursgäl- denären i mycket speciella fall, då han själv har bidragit till den speciella situationen, måste anses skyldig att vid straffansvar se till att tillgångarna förs över till konkursförvaltningen. Något sådant speciellt fall var det emellertid inte fråga om i målet. Åtalet ogillades därför. I likhet med utredaren anser vi att en otillbörlig underlåtenhet av en gäldenär att medverka till att utländska tillgångar som ingår i konkursen tillförs konkursboet är ett straffvärt beteende. Av Högsta domstolens av- görande i NJA 1991 s. 491 framgår att domstolen inte var främmande för att en konkursgäldenär i mycket speciella fall skulle kunna vara skyldig att vid straffansvar medverka till att hans tillgångar i utlandet ställs till konkursförvaltningens förfogande. I doktrinen har kriminalisering efter- frågats och remissinstanserna har varit positiva till en kriminalisering. Det kan också vara fråga om avsevärda tillgångar, dvs. förfarandet kan orsaka påtaglig skada. Även om det torde röra sig om få fall är det en principiellt viktig fråga. En av de faktorer som skall övervägas innan kriminalisering kan komma i fråga är emellertid om det finns andra verkningsfulla sanktio- ner. Förutsättningarna för att genomföra verkställighetsåtgärder utom- lands till följd av ett svenskt konkursbeslut har förbättrats avsevärt ge- nom insolvensförordningen, som trädde i kraft den 31 maj 2002 (EGT L 160, 30.6.2000, s. 1, Celex 32000R1346). Regelverket är dock inte hel- täckande. I förhållande till länder utanför EU som inte är anslutna till någon konkurskonvention är problemen desamma som tidigare. Det torde dessutom, till följd bl.a. av avregleringen på kredit- och valutaområdena, Prop. 2004/05:69 40 vara betydligt vanligare i dag än tidigare att en konkursgäldenär har be- Prop. 2004/05:69 aktansvärda tillgångar i utlandet och att tillgångarna finns i flera länder. Förutsättningar att utvidga det straffbara området för oredlighet mot bor- genärer till att avse även fall där en gäldenär otillbörligen underlåter att medverka till att tillgångar ställs till konkursförvaltningens förfogande finns därför. I likhet med utredaren anser vi emellertid att kriminaliseringen bör be- gränsas i vissa avseenden. Straffregelns tillämpning bör begränsas till att träffa dels utländska tillgångar, dels sådana tillgångar som kan omfattas av konkursen. Det innebär att den därmed endast blir tillämplig på kon- kurser som omfattar all gäldenärens egendom. I konkurser som uteslu- tande omfattar gäldenärens egendom i Sverige på grund av att denne inte har sitt hemvist eller sina huvudsakliga intressen här kan regeln aldrig aktualiseras. Såsom utredaren föreslagit bör vidare det straffbara området avgränsas på så sätt att endast sådan passivitet som har ett otillbörligt syfte kriminaliseras. Motsvarande rekvisit finns i dag i 11 kap. 4 § brottsbalken. Med otillbörligt syfte avses detsamma som i bestämmelsen om mannamån mot borgenärer, dvs. en passivitet där själva motivet för gäldenärens underlåtenhet framstår som illojalt. Frågan om när gäldenärens skyldighet att medverka skall inträda har inte berörts närmare av utredaren. Borgenärsbrottsutredningen föreslog att denna skyldighet i princip skall inträda så snart gäldenären delges konkursbeslutet. I ett sådant tidigt skede av konkursutredningen kan det dock vara oklart vilken egendom som ingår i konkursen och på vilket sätt gäldenären kan bistå konkursförvaltningen. Vi anser därför att en lämpli- gare tidpunkt är när gäldenären uppmanats av konkursförvaltaren att medverka till att återföra den aktuella egendomen till konkursboet. Den- na tidpunkt knyter på ett bättre sätt an till gäldenärens plikt att upplysa konkursförvaltaren om egendom som finns utomlands och torde även vara tydligare för gäldenären. För att brottet skall anses fullbordat måste emellertid, så som Borgenärsbrottsutredningen föreslagit, krävas att gäl- denärens vägran att medverka på något sätt har manifesterats. Skyldighe- ten för gäldenären att medverka får anses gälla kontinuerligt under hela konkursförfarandet. En överträdelse av straffbestämmelsen får således anses fortgå även efter fullbordanstidpunkten så länge rättelse inte vidtas. Riksskatteverket och Kronofogdemyndigheten i Stockholm har, som nämnts ovan, ifrågasatt om man inte i 6 kap. konkurslagen borde införa en med det föreslagna nya brottet korresponderande skyldighet för gäl- denären att medverka till att utrikes belägna tillgångar som ingår i kon- kursen ställs till konkursförvaltningens förfogande. Som skäl för det har anförts att det på så sätt skulle vara möjligt för förvaltaren att använda vissa tvångsmedel. Regeringen instämmer i remissinstansernas stånd- punkt att en korresponderande skyldighet skulle vara av praktisk betydel- se. Det saknas emellertid underlag för att i detta lagstiftningsärende läm- na förslag till en sådan bestämmelse. Frågan bör därför analyseras vidare. 41

6.4

Grov oredlighet mot borgenärer

Regeringens förslag: Uppräkningen av faktorer som skall beaktas vid bedömningen av om ett oredlighetsbrott är grovt kompletteras med den omständigheten att gärningen varit av särskilt farlig art. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för- slag. I promemorian har även föreslagits att användande av osanna hand- lingar skall införas som kvalifikationsgrund. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller har avstått från att kommentera det. Göteborgs tingsrätt har kritiserat förslaget att i lagtext ange sådana särskilda omständigheter som bör medföra att en gärning bedöms som grovt brott. Det har vidare uppmärksammats att det i straffbestämmelsen om ansvar för grovt skat- tebrott anges att en gärning som är av synnerligen farlig art kan medföra att gärningen bedöms som grovt brott. Med anledning av det har det ifrå- gasatts varför motsvarande inte föreslås gälla vid grov oredlighet mot borgenärer, låt vara att det i bestämmelserna om ansvar för grovt bedrä- geri och grov förskingring anges att en gärning som är av särskilt farlig art utgör en kvalificerande omständighet. Helsingborgs tingsrätt har på- talat att frågan om den omständigheten att gärningsmannen beedigat en oriktig uppgift kan kvalificera brottet som grovt när beedigandet i sig inte är straffbart eftersom gärningsmannen haft rätt att vägra yttra sig i frågan och omständigheterna innebär skälig ursäkt för honom bör analyseras närmare. Skälen för regeringens förslag: I dag behandlas den grova formen av oredlighet mot borgenärer i en särskild paragraf i 11 kap. 2 § brottsbal- ken. Som framgått tidigare föreslås att både oredlighet av normalgraden och den grova formen av oredlighet i fortsättningen skall behandlas i samma paragraf. I den nuvarande lagtexten anges vilka omständigheter som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om ett oredlighetsbrott är grovt. Dessa omständigheter är om gärningsmannen beedigat oriktig uppgift eller använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning. En uppräkning av sådana faktorer ger domstolarna bättre ledning för rättstillämpningen och är ägnad att skapa en större enhetlighet. Rättssäkerheten främjas genom att det är tyd- ligt vilka omständigheter som skall tillmätas särskild vikt. I likhet med utredaren anser vi att uppräkningen bör kompletteras. Det finns behov av en möjlighet till en allvarligare reaktion på vissa särskilt straffvärda fall av oredlighet, t.ex. när ett oredlighetsbrott ingått som ett led i en organiserad verksamhet eller annars präglats av särskild försla- genhet. Sådana faktorer bör kunna beaktas inom ramen för en prövning om ett oredlighetsbrott varit av särskilt farlig art. Så som utredaren före- slagit bör därför den omständigheten att gärningen varit av särskilt farlig art utgöra en försvårande omständighet. Kvalifikationsgrunden särskilt farlig art återfinns i flera kapitel i brottsbalken (bl.a. 8 kap. 4 §, 9 kap. 3 § och 10 kap. 3 §). Systematiska skäl talar därför för att använda detta be- grepp även i denna bestämmelse i brottsbalken. Utredaren har föreslagit att även användande av osanna handlingar bör vara en kvalificerande omständighet vid bedömningen av om ett oredlig- hetsbrott är grovt. Som redogjorts för i kapitlet om bokföringsbrott har Prop. 2004/05:69 42 ett förslag till motsvarande kvalifikationsgrund tidigare lämnats i lag- rådsremissen med förslag till ändringar i bestämmelsen om grovt skatte- brott (prop. 1995/96:170), se avsnitt 5.3. Det finns, som anförts ovan be- träffande bokföringsbrott, inte skäl att göra någon annan bedömning i detta lagstiftningsärende. Ett användande av osanna handlingar kan beak- tas inom ramen för prövningen av om en gärning har varit av särskilt farlig art och därigenom bör rubriceras som grov. Förslaget bör därför inte genomföras. En fråga som bör beröras i detta sammanhang är hur beedigande av oriktiga uppgifter skall bedömas. I dag är beedigande av oriktig uppgift dels en förutsättning för viss typ av oredlighet, dels i sig en särskild omständighet som kvalificerar brottet som grovt. Ansvaret för beedigan- de av oriktiga uppgifter regleras enligt regeringens förslag på annat sätt än nu (se avsnitt 9). Det kan därför, såsom Helsingborgs tingsrätt påtalat, finnas anledning att överväga om oriktigt beedigande bör utgå ur upp- räkningen av faktorer som kvalificerar oredlighet som grov. Om man väljer den lösningen kan domstolarna även fortsättningsvis beakta ett oriktigt beedigande inom ramen för prövningen av om gärningen varit av särskilt farlig art. Ett annat alternativ är att låta oriktigt beedigande stå kvar som en sär- skild kvalifikationsgrund. I betänkandet Ny konkurstillsyn (SOU 2000:62) föreslås bl.a. att den nuvarande ordningen med obligatoriskt edgångssammanträde inför domstol avskaffas (6 kap. 3 § konkurslagen). I stället skall gäldenären skriftligen bekräfta bouppteckningens riktighet vid ett bouppteckningssammanträde inför konkursförvaltaren. Förvalta- ren och tillsynsmyndigheten ges härutöver möjlighet att begära edgång av gäldenären inför domstol. Utredningen föreslår inte någon förändring när det gäller frågan om edgång av annan än gäldenären (6 kap. 5 § kon- kurslagen). Förslagen bereds för närvarande inom Justitiedepartementet. För det fall utredningens förslag genomförs kommer en fakultativ möj- lighet att begära edgång att finnas kvar. Kravet på att gäldenären lämnar sanningsenliga upplysningar i de fall den utnyttjas inskärps om ett beedi- gande av en oriktig uppgift finns kvar som försvårande omständighet. Ett beedigande av en oriktig uppgift kommer enligt regeringens förslag fortfarande att vara straffbart under förutsättning att de särskilda ansvars- frihetsgrunderna motsvarande de i 15 kap. 4 § brottsbalken inte är till- lämpliga. Med tanke på dessa situationer och den vikt eden har för förfa- randet bedöms därför att det fortfarande finns ett behov av att ha kvar beedigande av oriktig uppgift som kvalifikationsgrund. Mot bakgrund av den strängare syn på bokföringsbrott som har föror- dats i föregående kapitel, och som bl.a. lett fram till förslag om skärpning av straffskalan för sådana brott, kan diskuteras om vilseledande bokfö- ring fortfarande skall ses som en försvårande omständighet vid oredlig- hetsbrott. I fall där bokföringen visserligen är vilseledande men där det ändå går att i huvudsak bedöma rörelsens förlopp och ekonomiska ställ- ning och resultat är huvudsakskriteriet inte uppfyllt och något ansvar för bokföringsbrott kan då inte utkrävas. Den vilseledande bokföringen kan emellertid ha utgjort ett led i oredlighetsbrottet. Vi anser därför i likhet med utredaren att vilseledande bokföring även i fortsättningen bör utgöra en kvalifikationsgrund. Prop. 2004/05:69 43

7

Vårdslöshet mot borgenärer

Prop. 2004/05:69

7.1

Nuvarande reglering

Vårdslöshet mot borgenärer Straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer (11 kap. 3 § brotts- balken) straffbelägger flera sinsemellan olika förfaranden. Enligt första stycket döms den för vårdslöshet mot borgenärer som, när han är på obe- stånd eller påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvaran- de nytta för rörelsen, eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet försämrar sin för- mögenhetsställning i avsevärd mån. Straffbestämmelsen innehåller ett blandat subjektivt rekvisit, vilket innebär att det krävs uppsåt beträffande den förmögenhetsförsämrande åtgärden, medan det är tillräckligt med grov oaktsamhet beträffande effekten, dvs. själva förmögenhetsförsäm- ringen. I fråga om den ekonomiska situationen är det tillräckligt att gär- ningsmannen hade skälig anledning att anta att det förelåg obestånd eller påtaglig fara för obestånd. För vårdslöshet mot borgenärer döms också enligt andra stycket den som av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter om sina tillgångar el- ler skulder vid skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334), konkurs eller förhandling om offentligt ackord och som därigenom fram- ställer sin ekonomiska situation som sämre än den i verkligheten är. Där- emot går gäldenären fri från ansvar om den oriktiga uppgiften rättas in- nan den beedigas eller annars läggs till grund för förfarandet. Straffet för vårdslöshet mot borgenärer är fängelse i högst två år. Vårdslöshet mot borgenärer enligt första stycket får, enligt 11 kap. 8 § brottsbalken, åtalas bara om det är påkallat ur allmän synpunkt.

7.2

Modernisering av straffbestämmelsen

Regeringens förslag: Paragrafen renodlas genom att grovt oaktsam-

ma brott mot upplysningsplikten förs över till en annan straffbestäm-

melse.

Regeringens bedömning: Det bör inte göras någon förändring av det

subjektiva rekvisitet för de straffbara handlingarna. Det krävs alltså

även i fortsättningen uppsåt i förhållande till den förmögenhetsförsäm-

rande åtgärden, medan det räcker med grov oaktsamhet i förhållande

till effekten. Inte heller bör avgränsningen av det straffbara området

förändras i något annat avseende.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens när det gäll-

er förslaget till renodling av bestämmelsen men avviker från regeringens

i fråga om vilket subjektivt rekvisit som skall gälla för de straffbara

handlingarna. I promemorian har i denna del föreslagits att det införs ett

enhetligt subjektivt rekvisit grov oaktsamhet för de straffbara hand-

lingarna. Det innebär att det enligt förslaget skall vara tillräckligt med

44

grov oaktsamhet även i förhållande till den förmögenhetsförsämrande åtgärden. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller har avstått från att kommentera det. Helsingborgs tingsrätt har dock anfört att frågan om det finns några sakliga kriminalpolitiska skäl för en utvidgning av straffansvaret bör utredas närmare innan ändringen genomförs. Åklagarmyndigheten i Linköping har vidare påtalat att det måhända finns utrymme att något inskränka vad som är straffbart. Juri- diska fakultetsnämnden vid Uppsala Universitet har anfört att kravet på uppsåt eller grov oaktsamhet bör gälla brottsbeskrivningen i dess helhet, även obeståndsrekvisitet. Konkursförvaltarkollegiernas förening har an- sett att den ändrade placeringen av orden "uppsåtligen eller av grov oakt- samhet" kan leda till tolkningsproblem. Ekobrottsmyndigheten Östra avdelningen har önskat att det tas ett helhetsgrepp över bestämmelsen och att straffbarheten inte enbart bör knytas till "försämrar sin förmögen- hetsställning i avsevärd mån" utan även alternativt knytas till "betydande värde". Att en rörelse har stor omsättning eller betydande tillgångar bör inte rimligen motivera att en gäldenär i en obeståndssituation skall veder- lagsfritt kunna avhända sig tillgångar i väsentligt större omfattning än vad som är möjligt för en gäldenär som arbetar under mer begränsade omständigheter. Skälen för regeringens förslag och bedömning Bestämmelsen renodlas Såsom utredaren påpekat kan samma invändningar riktas mot straffbe- stämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer som mot bestämmelsen om oredlighet, nämligen att det i samma paragraf straffbeläggs alltför många sinsemellan olika förfaranden. På motsvarande sätt som i fråga om ored- lighet mot borgenärer bör paragrafen renodlas. Den bör i fortsättningen bara behandla förfaranden varigenom någon försämrar sin förmögenhets- ställning i avsevärd mån. Det nuvarande andra stycket, som behandlar grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten, bryter mönstret och gör den komplexa bestämmelsen mer svårtillämpad. Andra stycket bör därför brytas ut och föras över till en ny paragraf (se avsnitt 9). Andra förändringar av det straffbara området bör inte genomföras I likhet med Borgenärsbrottsutredningen har utredaren pekat på att det blandade subjektiva rekvisitet upplevs som svårtillämpat. Det förhållan- det att det är tillräckligt med grov oaktsamhet i förhållande till flertalet av rekvisiten i paragrafen, men alltid krävs uppsåt i förhållande till den förmögenhetsförsämrande åtgärden, uppges vara ett huvudskäl till att de brottsbekämpande myndigheterna upplever osäkerhet angående hur långt kriminaliseringen sträcker sig. En sänkning av det subjektiva kravet från uppsåt till grov oaktsamhet skulle innebära en utvidgning av det straffbara området. Det kan enligt vår mening ifrågasättas om förslaget också träffar affärsmässiga förfa- randen som inte framstår som särskilt straffvärda. Detta gäller särskilt Prop. 2004/05:69 45 förslaget om en sänkning av det subjektiva kravet till grov oaktsamhet Prop. 2004/05:69 för sådana förmögenhetsförsämrande åtgärder som består i att någon in- låter sig på äventyrligt företag. Straffbestämmelser bör i enlighet med legalitetsprincipen präglas av klarhet och förutsägbarhet. Det anses särskilt viktigt att straffansvaret är tydligt utmejslat vid oaktsamhetsbrott. Det är möjligt att ett införande av ett enhetligt subjektivt rekvisit för de straffbara handlingarna skulle kun- na medföra att bestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer framstår som mer lättillämpad. Viss remisskritik pekar emellertid i motsatt rikt- ning. Tillräckliga skäl att genomföra förslaget föreligger därför inte. Utredaren har inte lämnat förslag till ändring av avgränsningen av det straffbara området i något annat avseende. Borgenärsbrottsutredningen föreslog emellertid dels bl.a. att bestämmelsen ges en mera generell ut- formning i stället för den nuvarande uppräkningen av straffbara förfaran- den, dels att det straffbara området begränsas genom ett oförsvarlighets- rekvisit. Förslaget fick ett blandat mottagande. Såsom utredaren påpekat har den nuvarande bestämmelsen den förde- len att den, även om den har en ålderdomlig struktur, på ett tydligt sätt markerar vilka typer av förfaranden som ansetts så straffvärda att de bör kriminaliseras även vid vårdslöshet. Borgenärsbrottsutredningens förslag gör det däremot betydligt svårare att bedöma vilka förfaranden som faller in under det straffbara området. Mot bakgrund av de krav på tydlighet som bör ställas upp vid utformningen av straffbestämmelser bör förslaget inte genomföras.

7.3

Ändring av straffskalan?

Regeringens bedömning: Straffskalan för vårdslöshet mot borgenärer bör inte ändras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som kommenterat förslaget har inte haft något att erinra mot det. Ekobrottsmyndigheten Östra avdelningen har ansett att det även krävs en särskild straffskala för vårdslöshet mot borgenärer som är att anse som grov. Juridiska fakul- tetsnämnden vid Uppsala Universitet har förespråkat en särskild straff- skala för oaktsamhetsfallen med ett års fängelse som straffmaximum. Skälen för regeringens bedömning: Utredaren har inte lämnat förslag till förändringar i straffskalan för vårdslöshet mot borgenärer. Borge- närsbrottsutredningen föreslog dock att maximistraffet sänks från två till ett års fängelse. Som en konsekvens föreslogs även vissa ändringar i pre- skriptionsbestämmelserna. Förslaget avstyrktes av de allra flesta remiss- instanserna. De gärningar som straffbeläggs i paragrafen är enligt vår mening såda- na att den nuvarande straffskalan framstår som välmotiverad. I likhet med utredaren anser vi att någon straffsänkning inte bör genomföras. Någon förändring av preskriptionsreglerna blir därmed inte aktuell. 46

8

Mannamån mot borgenärer

Prop. 2004/05:69

8.1

Nuvarande reglering

Mannamån mot borgenärer I bestämmelsen om mannamån mot borgenärer (11 kap. 4 § brottsbalken) straffbeläggs två olika gärningstyper. Paragrafens första stycke reglerar situationer då en gäldenär i en obeståndssituation gynnar en borgenär på de övriga borgenärernas bekostnad, medan andra stycket behandlar illo- jala förfaranden i syfte att underlätta ackord. Enligt första stycket första meningen gör den sig skyldig till manna- mån mot borgenärer som, när han är på obestånd gynnar viss borgenär genom att betala skuld som inte är förfallen, betala med annat än sedvan- liga betalningsmedel eller överlämna säkerhet som inte var betingad vid skuldens uppkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd, om åtgär- den medför påtaglig fara för att andra borgenärers rätt avsevärt förringas. I andra meningen i samma stycke straffbeläggs även andra former av gynnande av viss borgenär om syftet med gynnandet varit otillbörligt. Den åtgärd som bestämmelsen i detta led främst tar sikte på är betalning av förfallen skuld. I andra stycket straffbeläggs att en gäldenär för att främja ackord i hemlighet lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån. I sistnämn- da fall krävs inte att gäldenären är på obestånd eller att gärningen för- ringar andra borgenärers rätt. Straffet för mannamån mot borgenärer är fängelse i högst två år.

8.2

Modernisering av straffbestämmelsen

Regeringens förslag: Mannamånsbrottet får en ny brottsrubricering

och benämns i fortsättningen otillbörligt gynnande av borgenär.

Straffbestämmelsen moderniseras och förtydligas även språkligt i vis-

sa avseenden.

Promemorians förslag avviker från regeringens. I promemorian har

inte föreslagits någon ändring av brottsrubriceringen. Däremot har det

föreslagits att bestämmelsen ändras språkligt i vissa avseenden.

Remissinstanserna: Det stora flertalet instanser har avstått från att

kommentera förslaget eller har inte haft något att erinra mot det. Brotts-

förebyggande rådet (BRÅ) har förordat att brottsrubriceringen mannamån

mot borgenärer skall bytas ut mot otillbörligt gynnande av borgenär ef-

tersom en modernare beteckning tydligare beskriver vad brottet avser.

Ekobrottsmyndigheten Västra avdelningen har anfört att legalitetsaspek-

ter talar för att det bör övervägas att ändra andra borgenärers rätt till

annan borgenärs rätt för att betona att det räcker med att en borgenärs

rätt förringas.

Skälen för regeringens förslag: Utredaren har inte lämnat förslag till

ändringar i bestämmelsen i materiellt hänseende. Borgenärsbrottsutred-

ningen föreslog däremot dels att mannamånsbrottet moderniseras genom

att

straffbestämmelsen ges en mer generell utformning, dels att det

47

straffbara området begränsas genom ett oförsvarlighetsrekvisit. Vidare Prop. 2004/05:69 föreslogs att det straffbara området för mannamån, i likhet med krimina- liseringen av oredlighet mot borgenärer, skall utvidgas till att omfatta förfaranden som innebär att någon genom en sådan uppenbart oförsvarlig åtgärd försätter sig på obestånd. Förslagen fick ett blandat mottagande. Regeringen har viss förståelse för att en generellt utformad bestämmel- se kan vara att föredra utifrån teoretiska utgångspunkter. Det har dock inte visats på några sådana påtagliga nackdelar med den nuvarande be- stämmelsen att det motiverar en så ingripande förändring. I likhet med utredaren anser regeringen att övervägande skäl talar för att behålla den nuvarande uppdelningen av straffbara beteenden. När det gäller förslaget att utvidga straffansvaret till solventa borgenä- rer anser regeringen, i likhet med utredaren, att det skulle innebära ett stort steg i en förändrad syn på mannamånsbrottet. Ett motsvarande för- slag behandlades vid 1986 års ändringar i kapitlet. Departementschefen ansåg då att möjligheterna till återvinning var tillräckliga för att tillgodo- se borgenärernas intressen, varför någon ytterligare kriminalisering inte kom till stånd (prop. 1985/86:30 s. 27 f.). Det finns inte skäl att göra nå- gon annan bedömning i detta lagstiftningsärende. Förslaget bör därför inte genomföras. Däremot anser vi att en språklig förändring av bestämmelsen om man- namån är nödvändig. Borgenärsbrottsutredningen föreslog också att mannamånsbrottet skulle ges en ny brottsrubricering, otillbörligt gyn- nande av borgenär. Förslaget fick ett blandat mottagande. Utredningens argument för att byta ut den nuvarande benämningen var framför allt att lagspråket bör vara begripligt för allmänheten. Vi delar den bedömning- en och anser, i likhet med BRÅ, att brottsrubriceringen otillbörligt gyn- nande av borgenär på ett tydligare sätt beskriver vad brottet avser. Man- namånsbrottet bör därför i fortsättningen benämnas otillbörligt gynnande av borgenär. Vidare bör bestämmelsen moderniseras och förtydligas språkligt i vis- sa avseenden. Genom att andra borgenärers rätt ändras till en annan borgenärs rätt förtydligas, såsom Ekobrottsmyndigheten Västra avdel- ningen påpekat, att det för bestämmelsens tillämpning räcker med att en borgenärs rätt avsevärt förringas.

9

Försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning

9.1 Nuvarande reglering

Oriktiga uppgifter vid exekutiva förfaranden

Som oredlighet mot borgenärer straffbeläggs, som nämnts ovan, även

lämnandet av oriktiga uppgifter i samband med skuldsanering, konkurs

eller förhandling om offentligt ackord (11 kap. 1 § andra stycket brotts-

balken).

Gärningen enligt första punkten beskrivs så att en gäldenär vid skuld-

sanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334), konkurs eller förhand-

48

ling om offentligt ackord uppsåtligen förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift. Brottsbeskrivningen tar sikte på fall då gäldenären framställer sin ekonomiska ställning som säm- re än den i verkligheten är. Genom uttrycket annan sådan uppgift om- fattar straffansvaret även det förfarandet att gäldenären med skenavtal eller annars med oriktig handling försöker styrka en tidigare lämnad orik- tig uppgift, liksom de fallen att gäldenären uppger en fordran till för lågt belopp eller en skuld till för högt belopp. Till de straffbara handlingarna hör också enligt motivuttalandena att lämna oriktiga uppgifter beträffan- de omständigheter som grundar panträtt eller förmånsrätt (NJA II 1942 s. 492). För straffansvar krävs inte att den oriktiga uppgiften inverkat på resul- tatet av förrättningen. En förutsättning är dock att rättelse inte vidtagits innan uppgiften beedigas eller annars läggs till grund för förfarandet. En konkursgäldenär kan således inte undgå straff genom att vägra avlägga bouppteckningsed. Vidare faller på så sätt även uppgifter som lämnas vid skuldsanering under straffbestämmelsen trots att uppgifterna inte blir föremål för edgång. Detsamma torde gälla om Konkurstillsynsutredning- ens förslag om att avskaffa den obligatoriska edgångsskyldigheten och införa en skyldighet för gäldenären att skriftligen bekräfta bouppteck- ningens riktighet genomförs (se SOU 2000:62). Motsvarande grovt oaktsamma gärningar straffbeläggs enligt 11 kap. 3 § andra stycket brottsbalken som vårdslöshet mot borgenärer. I 11 kap. 1 § andra stycket andra punkten brottsbalken finns bestäm- melser om straffansvar för den gäldenär som i samband med annan exe- kutiv förrättning åberopar oriktig handling eller skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättningen tas i anspråk för att bereda borgenär betalning eller säkerhet. Straffbestämmelsen omfattar i denna del varje offentlig förrättning som avser att tillföra borgenär betal- ning eller säkerhet såsom t.ex. utmätning och exekutiv försäljning. För grov oredlighet mot borgenärer föreskrivs, som nämnts ovan, an- svar i 11 kap. 2 § brottsbalken (jfr avsnitt 6). Upplysningsplikten i konkurs m.m. En gäldenär som har försatts i konkurs har en omfattande upplysnings- skyldighet. Enligt 6 kap. 2 § konkurslagen skall gäldenären lämna kon- kursförvaltaren de upplysningar av betydelse för konkursutredningen som denne begär. Tidigare omfattade upplysningsskyldigheten enbart själva konkursboet, dvs. i princip upplysningar om de tillgångar och skulder som ingick i konkursen. Det ansågs emellertid nödvändigt att utvidga upplysningsskyldigheten till att omfatta alla upplysningar av be- tydelse för konkursutredningen, t.ex. även sådant som kan belysa orsa- kerna till obeståndet och på vilket sätt gäldenären skött sina åligganden i olika hänseenden av betydelse för konkursutredningen (prop. 1994/95:189). Gäldenären är även skyldig att uppge sådana tillgångar som inte ingår i boet på grund av att de finns utomlands. Om gäldenären är en juridisk person har ställföreträdarna motsvarande upplysningsskyl- dighet. Upplysningsskyldigheten gäller, förutom mot konkursförvaltaren, även mot rätten, tillsynsmyndigheten och eventuella granskningsmän. Prop. 2004/05:69 49 Konkursgäldenärens uppgifter läggs till grund för den konkursboupp- Prop. 2004/05:69 teckning och förvaltarberättelse som konkursförvaltaren skall upprätta. Förvaltarberättelsen innehåller bl.a. uppgifter om konkursboets tillstånd och om orsakerna till obeståndet. I konkursbouppteckningen redovisas bl.a. konkursboets tillgångar. Konkursbouppteckningen skall om det be- hövs även innehålla en förteckning över dels räkenskapsmaterial, dels andra handlingar som rör boet. Konkursgäldenären skall vid edgångssammanträde bekräfta riktigheten av uppgifterna i bouppteckningen (6 kap. 34 §§ konkurslagen). Han skall göra de tillägg eller ändringar i bouppteckningen som han anser behövs och med ed betyga att bouppteckningens uppgifter om tillgångar, skulder och räkenskapsmaterial är riktiga och att det inte enligt hans vet- skap har oriktigt utelämnats eller tagits upp någon tillgång eller skuld. Syftet med edgången är att gäldenären genom straffhot skall förmås att lämna korrekta och fullständiga uppgifter om sina tillgångar och skulder. Gäldenärens edgång är obligatorisk. Utöver gäldenären kan även annan med stöd av 6 kap. 5 § andra styck- et konkurslagen åläggas att avlägga bouppteckningsed eller att beediga en viss uppgift i bouppteckningen (s.k. fakultativ edgång). En förutsätt- ning för fakultativ edgång är att konkursförvaltaren eller en borgenär yrkar detta. Vidare måste det kunna antas att edgången är av betydelse för boutredningen. Från skyldigheten att avlägga ed har undantagits den som enligt 36 kap. 5 § rättegångsbalken inte får höras som vittne, såvida han eller hon inte är närstående till gäldenären. Konkurstillsynsutredningen har i betänkandet ny konkurstillsyn (SOU 2000:62) föreslagit att den nuvarande ordningen med obligatoriskt ed- gångssammanträde inför domstol avskaffas (6 kap. 3 § konkurslagen). Gäldenären skall i stället skriftligen bekräfta bouppteckningens riktighet vid ett bouppteckningssammanträde inför konkursförvaltaren. Förvalta- ren och tillsynsmyndigheten föreslås härutöver ges möjlighet att begära edgång av gäldenären inför domstol. Upplysningsplikten kommer fortfa- rande att vara sanktionerad genom möjlighet för förvaltaren att utnyttja tvångsmedel (6 kap. 6 och 9 §§ konkurslagen). Förslagen bereds för när- varande inom Justitiedepartementet. I lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion finns liknande regler om upplysningsplikt och bouppteckningsed vid offentligt ackord. Gäldenä- rens uppgiftsskyldighet regleras i 2 kap. 14 §. Om förhandling om offent- ligt ackord begärs skall en bouppteckning som anger boets tillgångar och skulder upprättas (3 kap. 10 och 14 §§). På yrkande av borgenär kan gäl- denären åläggas att beediga bouppteckningen med de eventuella ändring- ar och tillägg som han anser behövs (3 kap. 18 §). I motsats till vad som är fallet vid konkurs är edgång inte obligatorisk. Bestämmelser om de upplysningar en gäldenär skall uppge vid ansö- kan om skuldsanering finns i 10 § skuldsaneringslagen (1994:334). Nå- gon skyldighet att bekräfta uppgifterna med ed finns inte. 50

9.2

Behovet av förändringar

Tidigare förslag Regleringen av straffansvaret för brott mot upplysningsskyldigheten i konkurs är i princip oförändrad sedan 1942 års strafflagsreform. Frågan om behovet av ändringar i straffbestämmelserna har emellertid diskute- rats vid ett flertal tillfällen. Vid 1986 års reform av 11 kap. brottsbalken behandlades frågan om ändring av straffansvaret för oriktiga uppgifter. Utredaren föreslog att det särskilda straffansvaret i 11 kap. 1 och 3 §§ för brott mot upplysnings- plikten skulle avskaffas (Gäldenärsbrott En översyn av 11 kap. brottsbal- ken med förslag till ändringar, Ds Ju 1983:17 s. 77 ff.). Enligt promemo- rian var kriminaliseringen av mened och ovarsam utsaga tillräckligt för att beivra sådana brott mot sanningsplikten. Förslaget togs aldrig upp i propositionen. Departementschefen motiverade detta med att förslaget hörde samman med en föreslagen ny reglering av skenrättshandlingar, vilken ansågs oviss till sina konsekvenser och därför inte borde tas upp i lagstiftningsärendet (prop. 1985/86:30 s. 40). Borgenärsbrottsutredningen föreslog också ett flertal förändringar i fråga om kriminaliseringen av gäldenärers upplysningsskyldighet vid exekutiva förfaranden. Förslagen innebar att oriktigt uppgiftslämnande i andra situationer än vid konkurs inte längre skulle specialregleras i 11 kap. brottsbalken. I den mån förfarandet täcks av straffbestämmelserna om osant intygande respektive osann försäkran ansåg utredningen att detta innebär en tillräcklig straffrättslig reaktion. Samtidigt föreslog ut- redningen att det straffbara området vid oriktiga uppgifter i konkurs skul- le utvidgas till att omfatta all den uppgiftsskyldighet som enligt konkurs- lagen åligger konkursgäldenären. Det straffbara området begränsades dock genom krav på att åsidosättandet av upplysningsplikten skulle vara av väsentlig betydelse för förfarandet. Ytterligare en förutsättning för straffbarhet skulle vara att rättelse inte ägt rum inom skälig tid. Remissinstansernas synpunkter på förslaget var blandade. Utvidgning- en av straffansvaret mottogs i huvudsak positivt, medan meningarna om begränsningen av straffansvaret var delade. Kritiska synpunkter framför- des även på förslaget till lagtext. Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen m.m. En fråga som uppkommit är om den nuvarande regleringen av straffan- svaret för oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer står i överensstäm- melse med Sveriges åtaganden enligt den Europeiska konventionen d. 4 nov. 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggan- de friheterna (Europakonventionen). Artikel 6 i Europakonventionen, som reglerar rätten till en rättvis rättegång, innebär bl.a. att ingen som är anklagad för brott under hot om straff eller andra sanktioner skall behöva lämna uppgifter som kan användas mot honom själv i ett kommande straffrättsligt förfarande. Nämnda artikel anses även tillämplig på uppgif- ter som lämnats i ett konkursförfarande under hot om straffansvar (jfr målet Kansal mot Storbritannien). Prop. 2004/05:69 51 Den som i konkurs bekräftar en konkursbouppteckning eller en uppgift Prop. 2004/05:69 i bouppteckningen kan komma att avslöja att han eller någon närstående har begått brott. Det vanligaste torde vara att någon förtiger en uppgift i avsikt att dölja ett brott. Som exempel kan nämnas att en gäldenär, som för skattemyndigheterna dolt att han har en viss tillgång för vilken han borde ha betalat skatt, inte uppger denna tillgång för konkursförvaltaren. Ett annat exempel är gäldenären som lämnar felaktiga uppgifter angåen- de räkenskapsmaterialet i avsikt att dölja att han gjort sig skyldig till bok- föringsbrott. Straffbestämmelserna om brott mot upplysningsplikten vid oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer gör, till skillnad från straffbestämmelser- na om mened och ovarsam utsaga, inget undantag för uppgifter som in- nebär att den uppgiftsskyldige belastar sig själv med brottsmisstankar (jfr 15 kap. 1 och 34 §§ brottsbalken samt 36 kap. 6 § och 37 kap. 3 § rätte- gångsbalken). Domstolarna har valt olika lösningar för att kunna leva upp till kraven i artikel 6 i Europakonventionen och regeringen har tidigare avvisat tanken på att i konkurslagen införa samma begränsning som finns i 36 kap. 6 § rättegångsbalken (se prop. 1994/95:189 s. 38). Det framstår därför som angeläget att lagstiftningen ses över i syfte att nå en bättre anpassning till dessa krav. Det finns i detta sammanhang även anledning att överväga konsekvenserna av ett genomförande av förslaget att avskaffa den obliga- toriska edgången för konkursgäldenär.

9.3

En ny bestämmelse om illojala förfaranden vid

konkurs och exekutiva förrättningar

Regeringens förslag: Bestämmelserna om brott mot upplysningsplik-

ten samlas i en paragraf i 11 kap. brottsbalken. Brottet får en ny rubri-

cering och benämns försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning.

Grova brott som begås uppsåtligen ges en egen rubricering, grovt för-

svårande av konkurs eller exekutiv förrättning.

Promemorians förslag överensstämmer endast delvis med regering-

ens. Promemorian innehåller inte något förslag till reglering av grova

brott mot upplysningsplikten. Den föreslagna utformningen av bestäm-

melsen avviker vidare från regeringens förslag i vissa delar. Denna fråga

behandlas närmare i avsnitt 9.4.

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller har endast haft mindre invändningar mot det.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om oriktiga uppgif-

ter vid konkurs, skuldsanering och förhandling om offentligt ackord skil-

jer sig i sak från övriga bestämmelser i kapitlet genom att de har ett be-

tydligt vidare tillämpningsområde. Kriminaliseringen omfattar nämligen

olika typer av exekutiva förrättningar. Bestämmelserna kan också sägas

bryta systematiken i paragraferna om oredlighet respektive vårdslöshet

mot borgenärer eftersom det är fråga om brott mot upplysningsplikten

medan huvudtemat för reglerna om oredlighet och vårdslöshet mot bor-

genärer är förmögenhetsförsämrande åtgärder. Det skulle underlätta till-

lämpningen avsevärt och göra paragraferna betydligt mer lättöverskådli-

52

ga om brott mot upplysningsplikten regleras särskilt i stället för att be- Prop. 2004/05:69 handlas som en variant av oredlighet respektive vårdslöshet mot borgenä- rer. En sådan lösning har även pedagogiska fördelar. Bestämmelserna om oriktiga uppgifter vid konkurs och andra exekutiva förrättningar i 11 kap. 1 § andra stycket och 11 kap. 3 § andra stycket bör därför samlas i en särskild paragraf i 11 kap. brottsbalken, lämpligen i 2 §. Brotten bör benämnas försvårande av konkurs, om det är fråga om brott mot upplysningsplikten vid konkurs, och försvårande av exekutiv förrättning i övriga fall. Grova brott mot upplysningsplikten är i dag kriminaliserade som grov oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 2 § brottsbalken, om de begås uppsåtligen. Straffet för grov oredlighet mot borgenärer är, som nämnts ovan, fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Någon särskild ru- bricering eller straffskala för grova vårdslösa fall finns inte. Det har inte framkommit något skäl att förändra straffansvarets omfattning i denna del. Grova brott mot upplysningsplikten i konkurs och vid exekutiva för- rättningar bör därför omfattas av en särskild rubricering på motsvarande sätt som i dag, dvs. endast vid uppsåtliga fall. Någon förändring av de omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt bör inte göras. De grova brotten bör ges en egen brottsrubricering, grovt försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning.

9.4

Ansvarsfrihet och rätten att tiga, m.m.

Regeringens förslag: En gäldenär som åläggs att lämna uppgifter en-

ligt konkurslagen bör ges samma möjlighet att gå fri från straffansvar

som den som i vissa andra sammanhang lämnar uppgifter under hot

om straff eller andra sanktioner. Undantag från reglerna om straffan-

svar skall således gälla när gäldenären vid konkurs haft rätt att vägra

yttra sig och omständigheterna innebär en skälig ursäkt för honom el-

ler henne. Undantag skall också gälla för förtiganden och oriktiga

uppgifter vid konkurs, skuldsanering eller förhandling om offentligt

ackord, om förtigandet eller uppgiften saknar betydelse för det som

saken avser.

Regeringens bedömning: Någon annan förändring i straffansvarets

avgränsning bör inte göras.

Promemorians förslag avviker från regeringens. I promemorian har

föreslagits att den som avlägger ed enligt konkurslagen eller lagen om

företagsrekonstruktion bör ges samma möjlighet att gå fri från straffan-

svar som den som i annat sammanhang avlägger ed. Den lagtekniska lös-

ningen innebär att de nuvarande bestämmelserna om brott mot sannings-

plikten görs subsidiära till mened och ovarsam utsaga. Härigenom be-

handlas alla former av oriktigt beedigande lika oberoende av vem som

lämnar uppgiften och i vilket sammanhang den lämnas. En bestämmelse

om brott mot sanningsplikten i 11 kap. brottsbalken finns dock kvar bl.a.

för de fall där edgång inte kommer till stånd och för de förfaranden som

inte omfattar edgång.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

53

Remissinstanserna: De allra flesta instanserna har avstått från att kommentera förslaget. Kronofogdemyndigheten i Stockholm, Kronofog- demyndigheten i Göteborg, Kronofogdemyndigheten i Härnösand och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala Universitet har efterlyst ett klar- görande enligt följande. En konkursgäldenär har en långtgående upplys- ningsskyldighet enligt 6 kap. 2 § konkurslagen. En del av dessa uppgifter ska han avlägga ed på, andra inte. Förstnämnda uppgifter föreslås göras subsidiära till mened och ovarsam utsaga medan de senare uppgifterna föreslås omfattas av straffbestämmelsen om försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning. Ansvarsfrihetsgrunderna i 15 kap. 4 § brottsbalken skulle därmed inte gälla för dessa uppgifter. Det kan ifrågasättas om en sådan lösning är förenlig med artikel 6 i Europakonventionen. Riksskat- teverket har vidare anfört att det bör övervägas om inte den straffsanktio- nerade upplysningsplikten i konkurs bör förenas med ett undantag mot- svarande det som finns i 15 kap. 4 § brottsbalken. Frågan om föränd- ringar i straffansvarets nuvarande avgränsning har endast berörts av Gö- teborgs tingsrätt. Tingsrätten har förordat att ansvaret dels skall utvidgas, d.v.s. omfatta hela gäldenärens upplysningsplikt, dels inskränkas på så sätt att från straffansvar bör undantas fall då gäldenären haft godtagbara skäl att åsidosätta upplysningsplikten eller då gäldenärens åsidosättande inte haft väsentlig betydelse för förfarandet. Tingsrätten har vidare anfört att även böter i överensstämmelse med regleringen i 15 kap. 1 § brotts- balken om mened bör ingå i straffskalan för ringa brott. Skälen för regerings förslag och bedömning Den nuvarande straffrättsliga särregleringen för den som lämnar oriktiga uppgifter enligt bl.a. konkurslagen har skapat vissa problem. Enligt den nuvarande regleringen i 11 kap. brottsbalken finns det inte någon mot ansvarsfrihetsgrunden i 15 kap. 4 § andra stycket brottsbalken svarande regel, när det gäller sådana uppgifter som lämnas under hot om sanktio- ner. Det kan, som nämnts ovan, ifrågasättas om denna utformning av straffansvaret är förenlig med passivitetsrätten i artikel 6 i Europakon- ventionen. Inte heller finns det någon mot den i 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken svarande ansvarsfrihetsgrund. Europakonventionens betydelse Europakonventionen är numera gällande svensk rätt. Det innebär att de rättssäkerhetsgarantier som utgör kärnan i konventionen skall tillämpas direkt av svensk domstol. Konventionen har under senare år fått ökad betydelse bl.a. för tolkningen och tillämpningen av olika straffrättsliga bestämmelser. Europakonventionens artikel 6 behandlar rätten till en rättvis rättegång. Ur oskuldspresumtionen i denna artikel härleds en anklagads rätt att för- hålla sig passiv. Det anses inte förenligt med artikel 6 att någon som är misstänkt för brott under straffansvar eller hot om andra sanktioner tvingas lämna uppgifter som avslöjar att han eller hon har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom eller henne. Prop. 2004/05:69 54 Högsta domstolen har i NJA 2001 s. 563 prövat frågan om en person, som lämnat felaktiga uppgifter vid fakultativ bouppteckningsed, haft rätt att väga yttra sig och vilken betydelse detta i så fall skulle tillmätas vid prövningen av om den tilltalade haft skälig ursäkt för sitt handlande. I rättsfallet uttalade domstolen att det numera får anses vara fastslaget att det inte är förenligt med artikel 6 i Europakonventionen att någon under straffansvar åläggs att lämna uppgifter som avslöjar att han har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom (se Europadomstolens dom den 25 februari 1993 i målet Funke mot Frankrike; jfr också domstolens domar den 17 december 1996 i må- let Saunders mot Storbritannien och den 21 december 2000 i målen Hea- ney och McGuinness mot Irland). När det är fråga om uppgifter av sådan art måste det därför anses att en rätt för den enskilde att vägra yttra sig under ed föreligger även i fall som avses i 6 kap. 5 § andra stycket kon- kurslagen (jfr Fitger i Festskrift till Bolding s. 144, Madeleine Löfmarck, Brotten mot borgenärer, 2 uppl. s. 222 och Lagerbielke, Om mened s. 172 f.). Högsta domstolen, som således slog fast att artikel 6 i Europa- konventionen är tillämplig på uppgifter som lämnas vid konkurs, fann att omständigheterna var sådana att det enligt 15 kap. 4 § brottsbalken inne- bar skälig ursäkt för den tilltalade att under ed medvetet ha lämnat orikti- ga uppgifter och ogillade åtalet. Rättsfallet avser en person som avlade fakultativ bouppteckningsed och ger därför inget direkt svar på frågan hur domstolen skulle bedöma en motsvarande situation där en gäldenär lämnat felaktiga uppgifter vid bouppteckningsed eller i annat fall under konkursförfarandet. Man torde dock kunna utgå från att domstolen skulle komma att göra en likartad prövning vid ett sådant åtal. Frågan om rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europa- konventionen och den däri ingående rätten att tiga är tillämplig på ett konkursförfarande har, som nämnts ovan, också prövats av Europadom- stolen. Domstolen har i dom den 27 april 2004 i målet Kansal mot Stor- britannien slagit fast att en användning i ett brottmålsförfarande av upp- gifter som lämnats i ett konkursförfarande under straffhot strider mot rätten i artikel 6.1 i Europakonventionen att inte behöva lämna uppgifter som avslöjar att han har begått ett brott och som kan användas som bevis mot honom i en kommande rättegång. Ansvarsfrihetsgrunderna i 15 kap. 4 § brottsbalken Det straffrättsliga ansvaret för den som lämnar oriktiga uppgifter är, som nämnts ovan, olika utformat beroende på dels vad uppgiften gäller och i vilket sammanhang den lämnas, dels vem som lämnar uppgiften. Vidare gäller olika grunder för ansvarsfrihet. I 15 kap. 1 § brottsbalken straffbeläggs som mened att någon under laga ed lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen. Om någon av grov oaktsamhet begår en sådan gärning skall han dömas för ovarsam utsaga enligt 15 kap. 3 § brottsbalken. Om utsagan är utan betydelse för saken bortfaller straffansvaret enligt 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken. Detsamma gäller enligt andra stycket i samma lagrum om någon har lämnat osann uppgift eller förtigit sanningen angående sådant som han eller hon hade haft rätt att vägra yttra sig om och omständigheterna inne- Prop. 2004/05:69 55 bär skälig ursäkt. Bestämmelsen knyter an till regleringen i 36 kap. och 37 kap. rättegångsbalken om rätten för vittne, part eller målsägande som inte för talan att vägra yttra sig. Rätten att vägra yttra sig omfattar bl.a. sådana omständigheter vars yppande skulle kunna röja att den som hörs eller någon honom närstående har gjort sig skyldig till en brottslig hand- ling (36 kap. 6 § och 37 kap. 3 § rättegångsbalken). Om någon, som har gjort sig skyldig till mened eller ovarsam utsaga, frivilligt rättar felet in- nan avsevärd olägenhet har uppkommit, eller på annat sätt avvärjer faran för vidare olägenhet, får rätten döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för gärningen (15 kap. 14 § brottsbalken). I vissa fall kan straffansvaret helt falla bort. I 11 kap. finns inte någon motsvarighet till ansvarsfrihetsgrunderna i 15 kap. 4 § brottsbalken. Något krav på att utsagan har betydelse för för- farandet har inte uppställts för straffansvar för oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer. Det är, enligt författningstexten, inte heller ansvarbefri- ande för en gäldenär att lämna osann uppgift eller förtiga sanningen an- gående något som han eller hon haft rätt att vägra yttra sig om. Ansvarsfrihetsgrunder införs Mot bakgrund av Högsta domstolens ställningstaganden i NJA 1991 s. 123 och 2001 s. 563 liksom Europadomstolens avgörande i målet Kansal mot Storbritannien framstår det som motiverat att ändra lagstiftningen när det gäller grunderna för ansvarsfrihet i 11 kap. brottsbalken. Den som lämnar uppgifter enligt konkurslagen bör ges samma möjlighet att gå fri från ansvar som den som i annat sammanhang lämnar uppgifter under hot om sanktioner. För att uppnå detta kan i princip två olika lösningar väl- jas. Den ena är att ta bort särregleringen av brotten mot upplysningsplik- ten i 11 kap. brottsbalken och den andra är att i kapitlet föra in en be- stämmelse som motsvarar 15 kap. 4 § brottsbalken. Vi anser, i likhet med utredaren, att det inte vore möjligt att avskaffa särregleringen för brott mot upplysningsplikten i 11 kap. brottsbalken. För närvarande omfattar straffansvaret även förfaranden där det inte fö- rekommer edgång. Vidare förekommer det att konkursgäldenären undan- drar sig edgång. Det torde därför vara nödvändigt att behålla en straffbe- stämmelse i 11 kap. avsedd för dessa situationer, eftersom det annars skulle löna sig för konkursgäldenärer att försöka undandra sig edgång. Om den obligatoriska edgången avskaffas och ersätts med en ordning där förvaltaren måste yrka att gäldenären skall avlägga ed blir det ännu vikti- gare att även uppgifter som inte har beedigats omfattas av straffansvaret. I stället bör det, såsom föreslagits i promemorian, i 11 kap. brottsbal- ken införas en ansvarsfrihetsgrund som motsvarar den som finns i 15 kap. 4 § andra stycket brottsbalken, dvs. för de fall den som hörts haft rätt att vägra yttra sig och omständigheterna innebär en skälig ursäkt för honom eller henne. Frågan är emellertid i vilka situationer den skall göras tillämplig. I lik- het med remissinstanserna anser vi att Europakonventionens tillämplig- het i detta fall inte är begränsad till sådana uppgifter som omfattas av edsplikt. Innebörden av artikel 6 är, såvitt nu är aktuellt, att inte någon under hot om straffansvar eller andra sanktioner skall tvingas att lämna uppgifter som senare kan läggas till grund för ett straffrättsligt förfarande Prop. 2004/05:69 56 mot honom. I dag omfattas alla typer av uppgiftslämnande enligt kon- kurslagen i 11 kap. 1 § andra stycket och 3 § andra stycket brottsbalken av hot om sanktioner i form av vite, hämtning eller häktning. Detta gäller oavsett om uppgifterna lämnas under ed eller inte. För sådana uppgifter som lämnas vid skuldsanering eller offentligt ackord föreskrivs dock inte något sådant sanktionshot. Det innebär att frågan om bestämmelsens förenlighet med Europakon- ventionen måste lösas på ett annat sätt än det som föreslagits i promemo- rian. Ansvarsfrihetsgrunden i 15 kap. 4 § andra stycket brottsbalken bör i stället vara tillämpliga på samtliga uppgifter som lämnas enligt konkurs- lagen och som avses i förslaget till 11 kap. 2 § brottsbalken, oavsett om de lämnas under ed eller inte. På så sätt görs regleringen oberoende av om förslaget om avskaffande av den obligatoriska edgången i konkurs genomförs eller inte. Någon motsvarighet föreslås inte för uppgiftsskyl- dighet vid offentligt ackord eller skuldsanering, eftersom denna inte är ålagd under hot om sanktioner. Frågan om vad som innebär skälig ursäkt för att förtiga sanningen eller lämna oriktiga uppgifter beror, på motsvarande sätt som vid tillämpning av bestämmelsen i 15 kap. 4 § andra stycket brottsbalken, i stor utsträck- ning på omständigheterna i det enskilda fallet (jfr NJA II 1948 s. 447 f.). I det konkreta fallet kan det tänkas vara så att en vägran att lämna en uppgift medför att det blir uppenbart att gäldenären har begått en viss brottslig gärning. Med hänsyn till den ovan angivna utgångspunkten att ingen som har begått ett brott skall vara tvungen att vittna mot sig själv, bör det i sådant fall finnas utrymme för att göra undantag från reglerna om straffansvar. Det som har sagts nu gäller särskilt sådana fall i vilka den hörde inte på ett onödigt aktivt sätt leder misstankar åt annat håll utan endast mer eller mindre passivt förnekar något eller på annat sätt döljer sanningen. Gäldenären kan alltså inte straffritt tillåtas kasta miss- tankar på en oskyldig och går han eller hon längre än vad som behövs för att dölja den egna gärningen kan straffansvar komma i fråga. Det nu sag- da innebär inte att någon skulle kunna undgå ansvar för osanna uppgifter eller förtiganden rörande sådana handlingar för vilka allt ansvar för ho- nom eller henne har preskriberats. När det gäller ansvar för mened, osann partsutsaga och ovarsam utsaga görs, som redovisats ovan, i 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken även undantag för sådana fall i vilka ett förtigande eller en oriktig uppgift sak- nar betydelse för saken. Starka skäl talar enligt vår uppfattning för att införa ett undantag för betydelselösa utelämnanden och osanningar som ägt rum vid konkurs, skuldsanering eller förhandling offentligt ackord. En ansvarsfrihetsgrund motsvarande den som finns i 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken bör därför införas. Nämnda ansvarsfrihetsgrund kan endast bli tillämplig i de fall förti- gandet eller den oriktiga uppgiften är utan betydelse för saken. Straffan- svaret för förtiganden och oriktiga uppgifter vid exekutiva förfaranden omfattar, som nämnts ovan, endast sådana fall då gäldenären framställer sin ekonomiska situation som sämre än den i verkligheten är. Skälet till det är att sådana uppgifter hotar borgenärernas intresse av att få möjlighet till utdelning i konkursen. En förutsättning för straffrihet är alltså att för- tigandet eller uppgiften är utan betydelse för borgenärernas rätt i detta avseende. För att så skall vara fallet torde krävas att den beloppsmässiga Prop. 2004/05:69 57 avvikelsen mellan t.ex. en fordrans verkliga belopp och det oriktiga upp- Prop. 2004/05:69 givna beloppet är mycket liten. På motsvarande sätt som vid tillämpning av ansvarsfrihetsgrunden i 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken är den omständigheten att ett förti- gande eller en uppgift är utan betydelse för saken en rent objektiv omständighet av straffriande natur. Frågan om uppgiftslämnaren skall gå fri från ansvar beror alltså inte av hans eller hennes föreställning om vad som är av betydelse för saken (jfr NJA II 1948 s. 450). Någon annan förändring i straffansvaret bör inte göras Utredaren har inte föreslagit några förändringar när det gäller avgräns- ningen av straffansvaret för brott mot upplysningsplikten. Sådana förslag har emellertid lämnats av Borgenärsbrottsutredningen. Utredningen före- slog, som nämnts ovan, att straffansvaret skulle ändras dels genom att ansvaret i dessa fall skulle utvidgas till att i princip avse hela gäldenärens uppgiftsskyldighet enligt konkurslagen, dels genom att straffansvaret för oriktiga uppgifter vid exekutiva förfaranden skulle begränsas till att gälla vid konkurs. Vidare föreslog utredningen att straffansvaret för en gälde- när som i samband med annan exekutiv förrättning än konkurs uppsåtli- gen åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal och därigenom för- hindrar att en borgenär får betalning eller säkerhet skulle tas bort. När det gäller förslaget om nykriminalisering av oriktiga uppgifter i konkurs om annat än tillgångar och skulder anser vi i likhet med utreda- ren att det skulle leda till en radikal förändring av straffansvaret för läm- nandet av oriktiga uppgifter. Straffansvaret skulle i princip omfatta all den uppgiftsskyldighet som en konkursgäldenär har, dvs. även uppgifter som inte har någon betydelse för det ekonomiska utfallet. Konsekvenser- na är svåra att överblicka. Mot den bakgrunden delar vi utredarens be- dömning att förslaget om nykriminalisering inte bör genomföras. I likhet med utredaren anser vi att förslaget om avkriminalisering av straffansvaret för annan uppgiftsskyldighet än i konkurs har vissa brister. Med den tidigare angivna utgångspunkten att förändringar bara bör göras om det finns ett påtagligt behov ansluter vi oss till utredarens bedömning att Borgenärsbrottsutredningens förslag på denna punkt inte bör genom- föras. Av de skäl som redovisats bör det inte heller göras några ändringar i straffansvaret för en gäldenär som i samband med annan exekutiv för- rättning än konkurs uppsåtligen åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal och därigenom förhindrar att en borgenär får betalning eller säkerhet. Bestämmelsen förs därför i sak oförändrad över till den nya 2 §. Det saknas också skäl att, som Göteborgs tingsrätt föreslagit, införa en särskild straffskala för ringa brott. 58

9.5

Ändringar i omfattningen av revisorns anmälningsplikt?

Regeringens bedömning: Det nya brottet bör liksom den nuvarande bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer omfattas av revisorns anmälningsplikt enligt aktiebolagslagen. Det finns inte behov av kon- sekvensändringar i nämnda bestämmelse med anledning av den före- slagna ändringen. Promemorians bedömning: Frågan har inte berörts i promemorian. Remissinstanserna: Svenska Revisorsamfundet SRS har framhållit att det vid förändringar i de straffbestämmelser som omfattas av revisorns anmälningsplikt enligt 10 kap. 3840 §§ aktiebolagslagen även bör beak- tas vilken effekt förändringarna medför beträffande anmälningsplikten för revisorer. Exempelvis behöver revisorn inte anmäla obetydliga brott. FAR har anfört att det nya brottet inte bör ingå bland det brott som grun- dar anmälningsplikt enligt 10 kap. 38 § aktiebolagslagen. Revisorns upp- drag upphör nämligen vid konkurs, och revisorn kan därför inte påläggas något ansvar för anmälan om gäldenärens agerande i konkursen. En revi- sor har inte heller någon direkt skyldighet att granska de förhållanden eller handlingar som sammanhänger med skuldsanering eller ackord. Skulle revisorn bli skyldig att anmäla sådana brott skulle revisorns granskningsskyldighet behöva utökas, något som inte avsågs när stad- gandena om revisorns anmälan av misstanke om brott infördes. Skälen för regeringens bedömning: En revisor har enligt 10 kap. 38 § aktiebolagslagen en skyldighet att vidta åtgärder enligt 3940 §§ samma kapitel vid misstanke om att en styrelseledamot eller den verk- ställande direktören inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till vissa angivna brott. Förekommer det sådan brottsmisstanke som avses i 38 § skall revisorn som huvudregel anmäla det till styrelsen. Det har inte ansetts lämpligt att ålägga revisorn en plikt att agera i alla situationer då brott kan misstänkas, inte minst mot bakgrund av att revi- sorn normalt sett endast har begränsade straffrättsliga kunskaper. I stället har revisorns anmälningsplikt begränsats till misstanke om brottslighet av ekonomiskt slag och som typiskt sett kan vålla bolaget eller dess in- tressenter skada (prop. 1997/98:99 s. 157 ff.). Revisorns anmälningsplikt omfattar i dag bl.a. oredlighet mot borgenärer och grov oredlighet mot borgenärer i 11 kap. 12 §§ brottsbalken. Däremot har en revisor inte någon skyldighet att vidta sådana åtgärder vid misstanke om vårdslöshet mot borgenärer enligt 11 kap. 3 § brottsbalken. Den nya bestämmelsen kommer att reglera såväl uppsåtliga som grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten och kommer därmed att omfatta även sådana gärningar som i dag inte omfattas av revisorns anmälnings- plikt. Det råder enligt vår mening inte någon tvekan om att även grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten kan orsaka stor skada för bola- gets borgenärer. Det nya brottet bör därför både i dess uppsåtliga och grovt oaktsamma former, på samma sätt som den nuvarande bestämmel- sen om oredlighet mot borgenärer, omfattas av revisorns anmälningsplikt enligt aktiebolagslagen. Som FAR har anfört upphör revisorns uppdrag om revisionsklienten går i konkurs. Den föreslagna bestämmelsen tar dock sikte även på andra Prop. 2004/05:69 59 situationer. Inte heller innebär vårt förslag att revisorns granskningsupp- Prop. 2004/05:69 drag blir mer omfattande än vad det är i dag. Förslaget innebär alltså inte att revisorn åläggs några granskningsåtgärder som han eller hon inte an- nars är skyldig att vidta enligt god revisionssed. Som nämnts ovan föreslås att brottet försvårande av konkurs eller exe- kutiv förrättning placeras i 11 kap. 2 § brottsbalken samt att grov ored- lighet mot borgenärer regleras i 11 kap. 1 § tredje stycket brottsbalken. Något behov av konsekvensändringar i nämnda bestämmelser med an- ledning av den föreslagna ändringen föreligger därför inte. 10 Följdändringar Regeringens förslag: Förverkande av ackord i konkurs och vid före- tagsrekonstruktion samt omprövning av skuldsanering skall kunna ske även vid sådana fall av försvårande av konkurs eller exekutiv förrätt- ning som har begåtts uppsåtligen. Promemorian innehåller inte några motsvarande förslag. Skälen för regeringens förslag: I bestämmelserna om förverkande av ackord i 12 kap. 28 § första stycket 1 konkurslagen (1987:672) respekti- ve offentligt ackord i 3 kap. 37 § första stycket 1 lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion föreskrivs att rätten, på ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet, kan förklara att den eftergift som ge- nom ackordet har medgetts gäldenären förfaller, om gäldenären bl.a. har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer. På motsvarande sätt framgår av bestämmelsen om omprövning av skuldsanering i 27 § första stycket 1 skuldsaneringslagen (1994:334) att rätten, på ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering enligt nämnda lag, kan upphäva beslutet om gäldenären bl.a. har gjort sig skyl- dig till oredlighet mot borgenärer. Regeringens förslag till ändring av bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer innebär bl.a. att regleringen av straffansvaret för uppsåtliga brott mot upplysningsplikten förs över till en särskild straffbestämmelse, försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning. Uppsåtliga brott mot upplysningsplikten bör även fortsättningsvis kunna föranleda att ackord förfaller och att skuldsaneringsbeslut omprövas. En hänvisning till straff- bestämmelsen om försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning bör därför ske. Eftersom straffbestämmelsen enligt förslagen även omfattar de grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten som enligt nuvarande reglering behandlas i straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer bör en begränsning göras till uppsåtliga gärningar. Det innebär att det, liksom hittills, krävs att brottet begåtts uppsåtligen för att förverkande av ackord eller omprövning av skuldsanering skall komma i fråga. 60

11

Ikraftträdande

Prop. 2004/05:69

Lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 2005. Några särskilda över- gångsbestämmelser är inte nödvändiga. 12 Ekonomiska konsekvenser De framlagda förslagen innebär bl.a. en viss utvidgning av det straffbara området för oredlighet mot borgenärer. Ändringen kan dock inte förvän- tas leda till någon större ökning av antalet anmälda brott. Den största förändringen berör regleringen av straffansvaret för bokföringsbrott. Skärpningen av straffskalorna för den lindrigaste och den grövsta formen av bokföringsbrott påverkar inte brottsutredningarna, men kan leda till marginellt ökade kostnader för kriminalvården, om straffskärpningarna slår igenom i rättstillämpningen. Å andra sidan kan förslagen om förenk- ling och renodling av bestämmelserna leda till att brotten mot borgenärer blir lättare att tillämpa, vilket i så fall minskar utredningskostnaderna. Ingen av de nu angivna förändringarna kan bedömas vara av sådan bety- delse att berörda verksamheter skall kompenseras. Eventuella merkost- nader med anledning av förslagen skall därmed finansieras inom befintli- ga anslag. 13 Författningskommentar

13.1

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

11 kap. Om brott mot borgenärer m.m. 1 § Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för oredlighet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om någon genom sådant förfarande försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig fara för att han skall komma på obestånd. För oredlighet mot borgenärer döms också en gäldenär som, då konkurs är före- stående, ur riket bortför tillgång av betydande värde med uppsåt att hålla den undan konkursen, eller gäldenär som i konkurs undandrar eller undanhåller konkursför- valtningen tillgång. Detsamma skall gälla, om en gäldenär i otillbörligt syfte under- låter att, så långt möjligt, medverka till att tillgång i utlandet som ingår i konkursen ställs till konkursförvaltningens förfogande, trots att konkursförvaltaren uppmanat gäldenären att medverka. Om brottet är grovt, döms för grov oredlighet mot borgenärer till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningsmannen beedigat oriktig uppgift eller använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Paragrafen har behandlats i kapitel 6. 61 Första stycket är oförändrat. Det behandlar förmögenhetsförsämrande åtgärder i form av gåva och liknande benefika handlingar samt förstöran- de. I andra stycket behandlas dels regeln om bortförande av tillgångar in- för förestående konkurs, dels bestämmelserna om undandragande och undanhållande av tillgångar i konkurs, vilka tidigare återfanns i paragra- fens tredje stycke. I sak är dessa bestämmelser oförändrade. Bestämmel- serna om brott mot upplysningsplikten i konkurs m.m. som tidigare fanns i detta stycke har förts över till 2 §. Till komplettering av de befintliga reglerna har straffansvaret i andra stycket utvidgats till att gälla även en gäldenärs underlåtenhet att, så långt möjligt, medverka till att tillgång i utlandet som ingår i konkursen ställs till konkursförvaltningens förfogande, trots att konkursförvaltaren upp- manat gäldenären att medverka. Bakgrunden till förslaget har redovisats i avsnitt 6.3. En grundläggande förutsättning för straffansvar för underlå- tenhet att medverka till att utländska tillgångar tillförs konkursboet är att det är fråga om en gäldenär som är försatt i konkurs. Vidare krävs att gäldenärens samtliga tillgångar skall tas i anspråk i konkursen. Detta är fallet om gäldenären har sitt hemvist eller sina huvudsakliga intressen i Sverige (jfr Welamson och[REDACTED_EFTERNAMN], Konkurs, 10 uppl. s. 48 ff. och SOU 1992:78 s. 26). Om konkursen däremot omfattar endast egendom i Sverige, kan straffbestämmelsen inte aktualiseras. Detta markeras i lag- texten genom uttrycket tillgång som ingår i konkursen. Straffansvaret omfattar alla typer av tillgångar i utlandet. En gäldenär är redan nu skyldig att för konkursförvaltaren lämna uppgift om tillgång- ar som finns utomlands (6 kap. 2 § första stycket konkurslagen). Ingen skillnad görs mellan tillgångar i länder med vilka Sverige har en gällande konkurskonvention och andra länder. Det spelar inte heller någon roll om tillgångarna så småningom kan tillföras konkursboet. Någon särskild värdegräns har inte satts upp. Tillgångarna måste dock vara kända och kunna preciseras i någon mån. Gäldenärens medverkansplikt skall där- med inte kunna användas av konkursförvaltningen som ett sätt att få reda på om en gäldenär har okända tillgångar som skall ingå i konkursen. Skyldigheten att medverka inträder när konkursförvaltaren har uppma- nat gäldenären att göra så. För att brottet skall vara fullbordat krävs emel- lertid att gäldenärens vägran att medverka har manifesterats på något sätt. Det straffbara området omfattar endast sådan underlåtenhet som har ett otillbörligt syfte. Med otillbörligt syfte avses en passivitet där själva mo- tivet för gäldenärens underlåtenhet framstår som illojalt. En jämförelse kan göras med motsvarande rekvisit i straffbestämmelsen om mannamån mot borgenärer. Ett typiskt exempel på illojalt syfte är att någon iakttar passivitet i avsikt att själv eller genom någon närstående fysisk eller juri- disk person kunna förfoga över den aktuella tillgången. Om en gäldenär på grund av straffbestämmelser eller andra tvingande bestämmelser, t.ex. det aktuella landets konkurslagstiftning, är förhindrad att medverka till att tillgången tillförs den svenska konkursen kan något straffansvar inte utkrävas. Den bristande medverkan har då ett legitimt syfte. Saknar gäldenären praktisk möjlighet att medverka eller har han gjort sitt bästa men det visar sig att hans åtgärder inte är tillräckliga före- ligger inte heller något brott. Prop. 2004/05:69 62 Som angetts i avsnitt 6.3 är brottet att anse som perdurerande. Skyl- Prop. 2004/05:69 digheten att medverka får anses gälla kontinuerligt under hela konkurs- förfarandet. En överträdelse av straffbestämmelsen få således anses fort- gå även efter fullbordanstidpunkten så länge rättelse inte vidtas. Det in- nebär att preskriptionstiden inte börjar löpa förrän konkursen har avslu- tats. Den valda lösningen innebär att bestämmelsen om oredlighet renodlas till att avse förmögenhetsförsämrande åtgärder, bortförande av tillgångar inför förestående konkurs, undandragande och undanhållande av till- gångar i konkurs samt underlåtenhet att medverka till att konkursboet tillförs utländska tillgångar. Det tredje stycket, som behandlar grov oredlighet, har förts över från nuvarande 2 §. Skälen för det har angetts i avsnitt 6.2. I bestämmelsen anges vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett oredlighetsbrott är grovt. Utöver de omständigheter som har angetts tidigare har även det förhållandet att gärningen varit av särskilt farlig art angetts som en omständighet som kan leda till att brottet be- döms som grovt. Ändringen har behandlats i avsnitt 6.4. Som exempel kan nämnas att brottsligheten har ingått som ett led i en systematiskt be- driven ekonomisk brottslighet. Ett annat exempel kan vara att gärnings- mannen utnyttjat flera olika juridiska personer, över vilka han haft be- stämmande inflytande, till att genomföra inbördes transaktioner av det slag som oredlighetsparagrafen skall skydda emot. En helhetsbedömning måste dock alltid göras, där samtliga omständigheter beaktas. Slutligen har vissa mindre språkliga ändringar gjorts. Dessa innebär inte någon förändring i sak. 2 § En gäldenär som vid konkurs, skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334) eller förhandling om offentligt ackord uppsåtligen eller av grov oaktsamhet förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, döms, om uppgiften inte rättas innan den beedigas eller annars läggs till grund för förfa- randet, för försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning till fängelse i högst två år. För försvårande av exekutiv förrättning döms också en gäldenär som i samband med annan exekutiv förrättning uppsåtligen åberopar oriktig handling eller skenav- tal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättning tas i anspråk för att bereda borgenär betalning eller säkerhet. Om ett förtigande eller en oriktig uppgift enligt första stycket är utan betydelse för saken, eller om gäldenären vid konkurs hade rätt att vägra yttra sig och omstän- digheterna innebär en skälig ursäkt för honom eller henne, skall han eller hon inte dömas till ansvar. Om ett brott som avses i denna paragraf har begåtts uppsåtligen och är grovt, döms för grovt försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningsmannen beedigat oriktig uppgift eller använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning. Ändringarna har behandlats i kapitel 9. Det första stycket motsvarar innehållet i 1 § andra stycket första ledet och 3 § andra stycket i paragrafernas hittillsvarande lydelse. I bestäm- melsen regleras det straffrättsliga ansvaret för felaktiga uppgifter som en gäldenär uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar vid konkurs, 63 skuldsanering och förhandling om offentligt ackord. Brottsrubriceringen är ny. Brottet betecknas som försvårande av konkurs eller exekutiv för- rättning. Brottsrubriceringen är alltefter omständigheterna antingen för- svårande av konkurs eller försvårande av exekutiv förrättning. Det har samma straffskala som motsvarande brott i de tidigare 1 § andra stycket respektive 3 § andra stycket. I andra stycket behandlas det fallet att en gäldenär vid en exekutiv för- rättning muntligen eller skriftligen åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal. Bestämmelsen motsvarar innehållet i 1 § andra stycket andra ledet i dess hittillsvarande lydelse och omfattar varje förrättning som syf- tar till att tillföra en borgenär betalning eller säkerhet. Bestämmelsen är oförändrad i sak. Den omfattar således bl.a. utmätning, exekutiv försälj- ning och kvarstad till förmån för borgenär men däremot inte exempelvis handräckning. Rubriceringen är ny. Eftersom stycket inte reglerar förfaranden vid konkurs har brottsbenämningen anpassats till detta. I motsats till vad som är fallet med gärningar enligt första stycket, som kan begås uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, omfattar andra stycket enbart uppsåtliga förfa- randen. I tredje stycket har införts ansvarsfrihetsgrunder motsvarande de i 15 kap. 4 § brottsbalken. Ansvarsfrihetsgrunden i första ledet tar sikte på fall där förtigande eller oriktiga uppgifter som en gäldenär lämnat vid kon- kurs, skuldsanering eller förhandling om offentligt ackord prövas vara utan betydelse för saken. Så kan till exempel vara fallet om avvikelsen mellan de uppgivna förhållandena och verkligheten är så liten att borge- närernas rätt i praktiken inte påverkas alls. Gäldenärens uppfattning om betydelsen av de uppgifter som lämnas eller förtigs påverkar inte bedöm- ningen. Att uppgiften eller förtigandet har en sådan betydelse är alltså en objektiv brottsförutsättning. För att någon skall undgå straffansvar på denna grund måste krävas att uppgiften objektivt sett var betydelselös för borgenärernas rätt till utdelning i konkursen. Att konkursförvaltaren på annat sätt kunnat få fram den riktiga uppgiften befriar i sig inte från an- svar. Ansvarsfrihetsgrunden i andra ledet är föranledd av artikel 6 i Europa- konventionen och rätten att tiga. Bakgrunden till bestämmelsen har be- skrivits närmare i avsnitt 9.4. Den är endast tillämplig på uppgiftsläm- nande vid konkurs, som sker under hot om sanktioner. I sak innebär den att en gäldenär skall gå fri från ansvar för lämnande av oriktiga uppgifter om han eller hon haft rätt att vägra yttra sig i frågan och omständigheter- na innebär en skälig ursäkt för honom eller henne. Fjärde stycket behandlar grovt försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning. Bestämmelsen reglerar grova brott mot upplysningsplikten i konkurs m.m. och motsvarar innehållet i hittillsvarande 2 §. Straffskalan är fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Någon förändring i sak är inte avsedd. Eftersom det inte finns något motsvarande grovt brott för de vårdslösa brotten mot upplysningsplikten omfattar det grova brottet endast uppsåtliga gärningar. I bestämmelsen anges vidare vilka omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. En sådan omständighet är om gärningsmannen beedigat oriktig uppgift. I de fall beedigande är en för- utsättning för en viss typ av försvårande av konkurs eller exekutiv för- Prop. 2004/05:69 64 rättning, är denna omständighet inte avsedd att samtidigt kvalificera brot- Prop. 2004/05:69 tet som grovt. 3 § Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annan sådan åtgärd och där- igenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet försämrar sin förmögenhetsställning i avsevärd mån, döms för vårdslöshet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Vad som nu sagts skall gälla även om gärningsmannen inte insåg men hade skälig anledning anta att han var på obestånd eller att påtaglig fara förelåg för att han skulle komma på obestånd. Ändringarna har behandlats i avsnitt 7.2. Brott mot upplysningsplikten behandlas inte längre i bestämmelsen. Innehållet i det tidigare andra stycket i paragrafen har i stället förts över till 2 §. Innebörden av ändringen i den bestämmelsen har behandlats i kapitel 9. Bestämmelsen är i övrigt oförändrad. I den behandlas vissa förfaran- den varigenom någon som är på obestånd eller när det finns påtaglig fara för obestånd försämrar sin förmögenhetsställning i avsevärd mån. Vad som straffbeläggs är således att någon fortsätter rörelse under förbrukan- de av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvars- förbindelse eller vidtar någon annan sådan åtgärd. 4 § Den som, då han eller hon är på obestånd, gynnar en viss borgenär genom att betala skuld som inte är förfallen, betala med annat än sedvanliga betalningsmedel eller överlämna säkerhet som inte var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd, döms, om åtgärden medför påtaglig fara för att en annan borgenärs rätt skall förringas avsevärt, för otillbörligt gynnande av borgenär till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om någon som är på obestånd i otill- börligt syfte gynnar en viss borgenär på annat sätt än som nyss sagts och detta medför påtaglig fara för att en annan borgenärs rätt skall förringas avsevärt. En gäldenär, som för att främja ackord i hemlighet lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån, döms också för otillbörligt gynnande av borgenärer. Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.2. Bestämmelsen reglerar förfa- randen som innebär att en viss borgenär gynnas av en gäldenär som är på obestånd samt hemliga överenskommelser i syfte att främja ackord. Brot- tet ges en ny rubricering och benämns i fortsättningen otillbörligt gyn- nande av borgenär. Straffbestämmelsen har även moderniserats och för- tydligats språkligt i vissa avseenden. I första stycket har den nuvarande uppräkningen av straffbara beteen- den behållits. Vissa mindre språkliga ändringar och förtydliganden har gjorts. Således anges i lagtexten att en borgenär gynnas. Vidare förtydligas att det för bestämmelsens tillämpning räcker med påtaglig fara för att en annan borgenärs rätt skall förringas avsevärt. Med att en borgenär gynnas menas inte att gynnandet inte kan avse fle- ra. Gynnandet av en eller flera borgenärer kan ske genom en rad utbetal- 65 ningar vilka sedda var för sig kanske inte når upp till kravet på att någon Prop. 2004/05:69 annan borgenärs rätt skall förringas avsevärt men som sammantaget får denna effekt. Finns det ett nära samband i tiden eller om flera betalningar görs till samma fysiska eller juridiska person måste betalningarna ses som en helhet. Som exempel kan nämnas att om någon i förtid betalar in olika skatter och avgifter i syfte att undgå solidariskt betalningsansvar och betalningarna inte var för sig men tillsammans leder till att någon annan borgenärs rätt förringas avsevärt är rekvisitet uppfyllt. I andra stycket, som behandlar hemliga överenskommelser vid ackord, har några språkliga ändringar gjorts, men stycket är i sak oförändrat. 5 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen (1999:1078) genom att underlåta att bokföra affärshändelser eller bevara räkenskapsinformation eller genom att lämna oriktiga uppgifter i bokföring- en eller på annat sätt, döms, om rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställ- ning till följd härav inte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen, för bokföringsbrott till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Om brottet är grovt, döms för grovt bokföringsbrott till fängelse i lägst sex må-

nader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

om åsidosättandet avsett mycket betydande belopp eller om gärningsmannen an-

vänt falsk handling eller om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som ut-

övats systematiskt eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art.

Första och andra styckena gäller inte om bokföringsskyldigheten avser en juri-

disk person som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver närings-

verksamhet.

Paragrafen har behandlats i kapitel 5.

Första stycket är oförändrat i sin beskrivning av vilka åtgärder som är

straffbara som bokföringsbrott. En bokföringspliktig som uppsåtligen

eller av oaktsamhet åsidosätter sin bokföringsskyldighet genom att un-

derlåta att bokföra affärshändelser eller bevara räkenskapsinformation

eller genom att lämna felaktiga uppgifter i bokföringen eller på annat sätt

kan dömas för bokföringsbrott. En grundläggande förutsättning för

straffansvar är att rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning

till följd av detta inte ens i huvudsak kan bedömas med ledning av bokfö-

ringen.

Stycket behandlar bokföringsbrott av normalgraden samt ringa bokfö-

ringsbrott. Vad som är nytt är att straffmaximum för ringa bokförings-

brott har höjts till fängelse i sex månader. Avsikten med straffskärpning-

en har inte varit att ändra gränsdragningen mellan bokföringsbrott av

normalgraden och ringa bokföringsbrott. Att fängelse ingår i straffskalan

innebär att straffprocessuella tvångsmedel kan användas i större ut-

sträckning än tidigare.

Vidare har bokföringsbrottet gradindelats i bokföringsbrott och grovt

bokföringsbrott. Det grova brottet ges en egen rubricering och har förts

över till andra stycket.

I andra stycket anges nu också vilka omständigheter som särskilt skall

beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Övervägandena i denna

del har redovisats närmare i avsnitt 5.3. Till dessa omständigheter hör

sådant som att åsidosättandet har avsett mycket betydande belopp. Att

gärningsmannen har använt falska handlingar är vidare en omständighet

66

som får anses försvårande eftersom risken då är större än annars att felet Prop. 2004/05:69 undgår upptäckt vid revision eller annan kontroll. En annan sådan omständighet är att gärningen ingått som ett led i en brottslighet som ut- övats systematiskt. Ett exempel på det kan vara brottslighet som uppre- pas under flera år. Som en ny grund för att bedöma brottet som grovt har också införts att gärningen varit av särskilt farlig art. Som exempel kan nämnas att rörel- sen haft stor omfattning. Med det åsyftas inte bara omsättningen utan även antalet anställda och antalet bokföringstransaktioner. Ett annat ex- empel är användandet av osanna uppgifter, t.ex. luftfakturor. Som anges i den allmänna motiveringen är det dock viktigt att den oriktiga uppgiftens betydelse värderas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Saknar den osanna uppgiften större betydelse i sammanhanget skall den inte medföra att ett bokföringsbrott bedöms som grovt. Vidare kan nämnas särskilt förslagna beteenden såsom att bokförings- skyldigheten har åsidosatts i syfte att förhindra upptäckt av annan brotts- lighet, t.ex. i ett annat bolag i samma intressesfär. Förutsättningarna för att ett bokföringsbrott skall bedömas som grovt på denna grund har ut- vecklats närmare i avsnitt 5.3. Till en början måste det vara utrett objek- tivt och subjektivt att ett brott har begåtts, även om någon konkret gär- ningsman inte behöver identifieras (jfr Lagrådets yttrande, NJA II 1980 s. 12). Vidare måste det krävas ett tidsmässigt samband eller andra om- ständigheter som visar att bokföringsbrottet har ägt rum med avsikt just att dölja denna brottslighet. Som exempel kan nämnas att det kan utredas att ett aktiebolag tömts på samtliga tillgångar, t.ex. kassa eller inventari- er, utan att det tillförts egendom av motsvarande värde. Ett sådant förfa- rande skulle kunna rubriceras som t.ex. oredlighet mot borgenärer eller trolöshet mot huvudman, beroende på omständigheterna. Samtidigt skul- le bokföringsskyldigheten ha försummats just med avseende på den transaktion och tidsperiod som den andra brottsligheten avser, i syfte att dölja densamma. Det sagda innebär att förutsättningar att bedöma ett bokföringsbrott som grovt på denna grund inte kan anses föreligga när bokföringsbrottet enbart utgjort ett medel för annan brottslighet som t.ex. när ett skattebrott begåtts med hjälp av vilseledande bokföring, men däremot om skatte- brottet har begåtts först och gärningsmannen därefter har ändrat i bokfö- ringen i syfte att minska risken för upptäckt. Uppräkningen av försvårande omständigheter är inte uttömmande. En helhetsbedömning måste göras där samtliga omständigheter vägs mot varandra. Straffskalan för grovt bokföringsbrott har utökats till fängelse i sex år. Skälen för det framgår av avsnitt 5.4. Ändringen innebär att grovt bokfö- ringsbrott inte längre konsumeras av exempelvis grovt bedrägeri eller grov förskingring, vilket har utvecklats närmare i den allmänna motiver- ingen. Det som tidigare var andra stycket betecknas nu tredje stycket. I detta anges vilka bokföringsskyldiga som undantas från ansvar för bokförings- brott. Stycket är oförändrat eftersom inga ändringar har gjorts i kretsen av bokföringsskyldiga som omfattas av straffansvar. 67 6 § För försök till oredlighet mot borgenärer enligt 1 § första stycket eller försök till sådan oredlighet enligt 1 § andra stycket som innebär att tillgång bortförs ur riket döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. Detsamma gäller i fall då så- dant brott som nu har angetts skall bedömas som grov oredlighet mot borgenärer. Ändringen i första meningen har gjorts med anledning av den ändrade styckeindelningen i 1 §. I andra meningen tydliggörs att ansvaret för försök även omfattar så- dana fall av grov oredlighet mot borgenärer som anges i första meningen, dvs. samtliga fall av grov oredlighet mot borgenärer enligt 1 § första stycket och sådan grov oredlighet enligt 1 § andra stycket som innebär att tillgång bortförs ur riket. 8 § Vårdslöshet mot borgenärer får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Ändringen har föranletts av ändringarna i 3 §, som inte längre är stycke- indelad. Vidare har paragrafen moderniserats språkligt.

13.2

Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

12 kap. 28 § På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rätten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäldenären förfaller, om 1. gäldenären

a)

har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer,

b)

har gjort sig skyldig till uppsåtligt försvårande av konkurs eller exekutiv för- rättning, eller

c)

i hemlighet har gynnat någon borgenär i syfte att inverka på ackordsfrågan,

2.

gäldenären har åsidosatt vad som åligger honom enligt 26 § andra stycket, el-

ler

3.

gäldenären på något annat sätt uppenbart har försummat sina åtaganden enligt ackordet.

Förlikning är inte tillåten i en fråga som avses i första stycket. Även om den eftergift som har medgetts gäldenären förklaras förfallen, får bor- genärerna göra ackordet i övrigt gällande mot gäldenären eller mot den som har gått i borgen för ackordet. Förslaget har behandlats i kapitel 10. Ändringen i första stycket första punkten är en följd av att straffansvaret för uppsåtliga brott mot upplys- ningsplikten har förts över från bestämmelsen om oredlighet mot borge- närer till en särskild straffbestämmelse, försvårande av konkurs eller ex- ekutiv förrättning. Någon förändring i sak är inte avsedd. En hänvisning har därför gjorts till straffbestämmelsen om försvårande av konkurs eller exekutiv förrätt- ning. Eftersom straffbestämmelsen enligt förslagen även omfattar de grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten som enligt nuvarande reglering behandlas i straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer har en begränsning gjorts till sådana fall av försvårande av konkurs eller Prop. 2004/05:69 68 exekutiv förrättning som har begåtts uppsåtligen. Det innebär att det, lik- Prop. 2004/05:69 som hittills, endast är vid uppsåtliga brott som förverkande av ackord kan komma i fråga. Bestämmelsen är tillämplig även när brotten är grova. Ändringarna i andra och tredje punkterna är endast redaktionella.

13.3

Förslaget till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334)

27 § På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som avses i 5, ändra beslutet om 1. gäldenären

a)

har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer,

b)

har gjort sig skyldig till uppsåtligt försvårande av konkurs eller exekutiv för- rättning, eller

c)

i hemlighet har gynnat någon borgenär för att inverka på skuldsaneringsfrå- gans avgörande,

2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under ärendets hand- läggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för borgenären, 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller underlåtit att lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte fattats, 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa eller 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter skuldsane- ringen. I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år från dagen för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid gäller i stället den tiden. Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de borgenärer som avses i 19 § höras. I övrigt gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden för handläggningen. Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan säkerhet som tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § första stycket 3 ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i 27 § första stycket 1 an- givna omständigheterna eller medverkade till att gäldenären åsidosatt sina förplik- telser enligt 27 § första stycket 2. Förslaget har behandlats i kapitel 10. Ändringen i första stycket första punkten är, på samma sätt som motsvarande ändring i bl.a. konkurslagen (1987:672), en följd av att straffansvaret för uppsåtliga brott mot upplys- ningsplikten har förts över från bestämmelsen om oredlighet mot borge- närer till en särskild straffbestämmelse, försvårande av konkurs eller ex- ekutiv förrättning. Någon materiell förändring är inte avsedd. En hänvisning till straffbe- stämmelsen om försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning har därför gjorts. Eftersom straffbestämmelsen enligt förslagen även omfattar de grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten som enligt nuvarande reglering behandlas i straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer har en begränsning gjorts till uppsåtliga gärningar. Det innebär att det, liksom hittills, endast är vid uppsåtliga brott som omprövning av skuld- 69 sanering kan komma i fråga. Bestämmelsen är tillämplig även när brotten Prop. 2004/05:69 är grova.

13.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion

3 kap. 27 § På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rätten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäldenären har förfallit, om 1. gäldenären

a)

har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer,

b)

har gjort sig skyldig till uppsåtligt försvårande av konkurs eller exekutiv för- rättning, eller

c)

i hemlighet har gynnat någon borgenär för att inverka på ackordsfrågans av- görande,

2. gäldenären har åsidosatt vad som åligger honom enligt 26 § andra stycket, el- ler 3. gäldenären på något annat sätt uppenbart har försummat sina åtaganden enligt ackordet. Förlikning är inte tillåten i en fråga som avses i första stycket. Även om den eftergift som har medgetts gäldenären förklarats förfallen, får bor- genärerna göra ackordet i övrigt gällande mot gäldenären eller mot den som har gått i borgen för ackordet. Förslaget har behandlats i kapitel 10. Ändringen i första stycket första punkten är en följd av att straffansvaret för uppsåtliga brott mot upplys- ningsplikten har förts över från bestämmelsen om oredlighet mot borge- närer till en särskild straffbestämmelse, försvårande av konkurs eller ex- ekutiv förrättning. Bestämmelsen ändras inte i sak. En hänvisning till straffbestämmelsen om försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning har därför gjorts, på motsvarande sätt som när det gäller ändringarna i konkurslagen (1987:672) och skuldsaneringslagen (1994:334). Eftersom straffbestäm- melsen enligt förslagen även omfattar de grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten som enligt nuvarande reglering behandlas i straffbe- stämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer har hänvisningen begränsats till uppsåtliga gärningar. Det innebär att det, liksom hittills, endast är vid uppsåtliga brott som förverkande av ackord kan komma i fråga. Bestäm- melsen är tillämplig även när brotten är grova. Ändringarna i andra och tredje punkterna är endast redaktionella. 70 Sammanfattning av betänkandet Borgenärsbrotten en översyn av 11 kap. brottsbalken (SOU 1996:30) Uppdraget Utredningen har under denna del av sitt arbete haft till uppdrag att göra en allmän översyn av bestämmelserna i 11 kap. brottsbalken om brotten mot borgenärer m.m. Några av de frågor som enligt direktiven därvid har ansetts böra ägnas särskilt intresse är att

-

utreda förutsättningarna för att ersätta nuvarande obeståndsrekvisit med ett annat mera lättillämpbart rekvisit

-

överväga vilka ändringar av bestämmelserna som erfordras för att straffansvaret skall få en ändamålsenlig utformning

-

överväga om det kriminaliserade området är väl avgränsat liksom om straffskalorna för brotten är väl avvägda och om de står i rimligt för- hållande till varandra och

-

att göra en språklig översyn av straffbestämmelserna.

Utredningen har därutöver haft att överväga om det bör införas en straffbestämmelse om försvårande av konkursutredning och därvid se över bestämmelserna i 6 kap. konkurslagen om gäldenären skyldigheter m.m. Obeståndsbegreppet Utredningen har funnit att det inte skulle vara någon framkomlig väg att på nytt föra fram tanken att överge obeståndsrekvisitet och övergå till en konstruktion som bygger på ett insufficiensbegrepp. Som utredningen ser det är det ganska klart att det många gånger torde vara förenat med lika stora problem att påvisa insufficiens som insolvens. I själva verket torde svårigheterna ofta snarast bli större. Med hänsyn härtill har utredningen för sin del svårt att se annat än att man även i fortsättningen bör använda obestånd och fara för obestånd som begrepp i straffbestämmelserna om borgenärsbrott. När det gäller oredlighet mot borgenärer föreslår utredningen emellertid att rekvisiten kompletteras på visst sätt så att de fall som vållat de brottsbekämpande myndigheterna störst problem täcks in av straffbarheten. Oredlighet mot borgenärer Huvudfallet av oredlighet mot borgenärer är när någon förstör eller ge- nom gåva eller någon liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydan- de värde när han befinner sig i en obeståndssituation. För att vara straff- bar skall den förmögenhetsförsämrande åtgärden antingen företas när obestånd eller påtaglig fara härför föreligger eller framkalla ett sådant tillstånd. En väsentlig anledning till att obeståndsrekvisitet i dessa sammanhang vållat stora problem för de brottsbekämpande myndigheterna har angetts vara att de misstänkta ofta saknar bokföring eller att bokföringen är yt- terst bristfällig. Prop. 2004/05:69 Bilaga 1 71 I de flesta fall av detta slag torde visserligen ansvar för bokföringsbrott kunna ådömas. Det kan emellertid synas irrationellt att den som, kanske kort före sin konkurs, har exempelvis skänkt bort egendom av betydande värde till närstående person eller företag undgår ansvar för oredlighet därför att han genom en straffbelagd försummelse har åstadkommit att tillräckligt underlag för bedömning av den ekonomiska ställningen sak- nas. I sådana fall då en bokföringsskyldig gäldenär saknar den överblick över den ekonomiska ställningen som bokföringen är avsedd att medföra bör man enligt utredningens mening rent allmänt sett kunna kräva av gäldenären att han av hänsyn till borgenärerna avstår från att genom av- händande eller på annat sätt försämra sin ekonomiska ställning i mera avsevärd mån. Utredningen föreslår att det för oredlighet mot borgenärer vid gåvor, förstörande av egendom och liknande åtgärder uppställs en alternativ straffbarhetsförutsättning av det innehållet att bokföringen har åsidosatts på sådant sätt att tillräckligt underlag saknas för en bedömning av om den tilltalade var på obestånd eller ej vid tidpunkten för den förmögen- hetsförsämrande åtgärden. Straffansvar förutsätter inte bara att tillräckligt underlag för en sådan bedömning saknades för den tilltalade när han vid- tog åtgärden utan också att domstolen saknar sådant underlag vid tid- punkten för domen. Med en sådan konstruktion undanröjs till stor del föreliggande bevis- problem utan att kriminaliseringen för den skull blir alltför långtgående. Utredningen föreslår vidare att straffansvaret för oredlighet mot borge- närer utsträcks så att kriminaliseringen omfattar underlåtenhet att i kon- kurs medverka till att tillgångar ställs till konkursförvaltningens förfo- gande. Helt undantagslöst kan straffansvaret dock inte utformas på denna punkt. Det kan ju tänkas förekomma fall då gäldenären saknar faktisk möjlighet att ställa medel i utlandet till den svenska konkursförvaltning- ens förfogande. Med hänsyn till bl.a. sådana situationer föreslås att straffansvaret begränsas till sådana fall då konkursgäldenärens underlå- tenhet att medverka får anses otillbörlig. Straffansvaret för oriktiga uppgifter vid exekutiva förfaranden begrän- sas till att gälla vid konkurs. Ansvaret i dessa fall utvidgas emellertid till att i princip avse den uppgiftsskyldighet som enligt konkurslagen åvilar konkursgäldenären. En förutsättning för straffbarhet är dock att åsidosät- tandet har väsentlig betydelse för förfarandet. Genom att bestämmelsen utformas på detta sätt behöver edgång inte längre bibehållas som straff- barhetsförutsättning. Härigenom kommer man ifrån den lagtekniskt mindre tillfredsställande ordningen att beedigandet av bouppteckningen i flertalet fall formellt sett utgör både en brottsförutsättning och en kvalifi- kationsgrund för att bedöma oredlighetsbrottet som grovt. Genom att brottet enligt den föreslagna konstruktionen kan vara att anse som full- bordat redan före edgångssammanträdet uppnår man även den fördelen att konkursgäldenären för att undgå straffansvar tvingas att medverka i ett tidigare skede av konkursutredningen. För att vidmakthålla den tanke som ligger bakom den nuvarande regeln om ansvarsfrihet vid rättelse att beriktigande skall löna sig och att kon- kursgäldenären inte av straffhotet skall tvingas att hålla fast vid en oriktig Prop. 2004/05:69 Bilaga 1 72

uppgift som han upptäckt är felaktig föreslås som en ytterligare straff-

Prop. 2004/05:69

barhetsförutsättning att rättelse inte sker inom skälig tid.

Bilaga 1

Vårdslöshet mot borgenärer Straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer är i dag konstruerad med ett uppsåtskrav i förhållande till själva handlingsrekvisitet men med endast ett krav på grov oaktsamhet i förhållande till försämringen av förmögenhetsställningen och till obeståndssituationen. Med denna upp- byggnad blir bestämmelsens tillämpningsområde något oklart. Även när det står alldeles klart att en gäldenär i ekonomiskt trångmål har företagit en gentemot borgenärerna hänsynslös ekonomisk transaktion, är det svårt att slå fast vad som på den subjektiva sidan krävs för straffansvar. Enligt utredningens mening bör straffbestämmelsen ändras på ett så- dant sätt att den alldeles klart omfattar sådana fall som torde ha stått i blickpunkten både vid dess tillkomst och i samband med senare ändring- ar, nämligen situationer då den som är eller kan befaras komma på obe- stånd handlar hänsynslöst eller annars oförsvarligt mot sina borgenärer, utan att det dock är frågan om sådana gärningar som avses i bestämmel- sen om oredlighet mot borgenärer. När det gäller förmögenhetsförsämrande åtgärder bör enligt utred- ningens mening straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer i första hand ta sikte på illojala eller annars oförsvarliga åtgärder i när- ingsverksamhet. För straffbarhet bör liksom för närvarande krävas att gärningsmannen genom sitt förfarande skall ha försämrat sin förmögen- hetsställning i avsevärd mån i ett läge då han var eller kunde befaras komma på obestånd. Liksom nu bör ett huvudfall vara att gäldenären i detta läge har fortsatt en rörelse som går med stor förlust, varvid dock bestämmelsens avfattning redaktionellt bör förenklas i förhållande till nuvarande lydelse. De andra fall som bör omfattas av straffansvaret kan enligt utredningens mening sammanfattas genom en generell kriminalise- ring av fall då en gäldenär som är eller kan befaras komma på obestånd vidtar en gentemot borgenärerna oförsvarlig ekonomisk åtgärd, alltjämt under förutsättning att han därigenom försämrar sin förmögenhetsställ- ning i avsevärd mån. I subjektivt avseende föreslås det vara tillräckligt att grov oaktsamhet föreligger i förhållande till samtliga objektiva rekvisit. Därmed undanrö- jer man en brist i bestämmelsens konstruktion som i dag gör den svårtill- lämpad. Även framdeles bör emellertid vårdslöshetsbrottet omfatta uppsåtliga gärningar. Att bryta ut dessa fall till en särskild straffbestämmelse skulle enligt utredningens mening ge upphov till nya konkurrensproblem utan någon praktisk vinst. Typiskt för de som vårdslöshet straffbelagda gär- ningarna är att de generellt sett innebär ett mindre grovt åsidosättande av borgenärernas rätt än de förfaranden som avses i oredlighetsbestämmel- sen; de präglas snarare av likgiltighet än ont uppsåt i förhållande till bor- genärernas intressen. Brottsrubriceringen får därför anses försvarlig även om straffbestämmelsen inte endast avser culpösa gärningar. 73 Oriktigt uppgiftslämnande under konkurs som i uppsåtliga fall be- döms som oredlighet straffbeläggs även i fortsättningen som vårdslös- het mot borgenärer, om gärningen begås av grov oaktsamhet. Straffskalan för vårdslöshet mot borgenärer är enligt gällande ordning densamma som för oredlighetsbrott av normalgraden. Mot bakgrund bl.a. av vad som tidigare anförts, att straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer generellt sett innefattar ett mindre grovt åsidosättande av bor- genärernas intressen, föreslår utredningen att straffmaximum sänks till ett års fängelse. Genom att en särskild regel införs i 35 kap. 2 § brottsbalken kommer preskriptionstiden även i fortsättningen att vara fem år när det gäller för- mögenhetsförsämrande åtgärder. För oriktigt uppgiftslämnande som sker av grov oaktsamhet förkortas emellertid preskriptionstiden till två år. Otillbörligt gynnande av borgenär Mannamånsbrottet har getts en ny modernare brottsbeteckning och be- nämns i fortsättningen otillbörligt gynnande av borgenär. Straffbarheten knyts till ett oförsvarlighetsrekvisit på så sätt att ansvar inträder för den som gynnar en viss borgenär genom betalning, överläm- nande av säkerhet eller någon annan sådan åtgärd om förfarandet är up- penbart oförsvarligt med hänsyn till storleken av betalningen eller säker- heten samt till åtgärdens syfte eller övriga omständigheter. I uttrycket gynnar avses ligga att borgenären erhåller en betalning, en säkerhet eller motsvarande som han enligt förmånsrättsordningen och gäldenärens ekonomiska ställning inte skulle ha varit berättigad till vid en samlad gäldsavveckling och att alltså åtgärden är till nackdel för övri- ga borgenärer eller åtminstone en annan borgenär. Därvid skall liksom enligt gällande rätt beaktas även latenta skulder, t.ex. skatteskulder som ännu inte har fastställts. Någon uttrycklig skillnad görs inte mellan å ena sidan betalning av skuld som ej är förfallen, betalning med ovanliga betalningsmedel eller överlämnande av säkerhet som ej var betingad vid skuldens tillkomst och å andra sidan övriga sätt att tillgodose borgenärens fordringsanspråk, dvs. främst betalning på vanligt sätt av en förfallen skuld. Avgörande blir i stället om åtgärden är att betrakta som uppenbart oförsvarlig. Är det fråga om en betalning som är ordinär i den mening som avses i 4 kap. 10 § konkurslagen kan den aldrig betraktas som uppenbart oför- svarlig och föranleda straffansvar, och detsamma avses gälla i fråga om andra åtgärder, exempelvis ställande av säkerhet, som kan bedömas som ordinära. Men även om betalningen eller åtgärden inte kan betraktas som ordinär bör den inte utan vidare anses vara straffbar. Som uppenbart oförsvarliga med hänsyn till syftet avses i första hand sådana åtgärder vara att betrakta då gäldenären gynnar en viss borgenär med hänsyn till att han har ett särskilt intresse av den borgenärens för- mögenhetsställning. I synnerhet är här närståendesituationer att beakta. Även i andra fall än då gäldenären har en otillbörlig bevekelsegrund för att gynna en viss borgenär kan emellertid en åtgärd företagen i en obeståndssituation betraktas som oförsvarlig, om den exempelvis innebär Prop. 2004/05:69 Bilaga 1 74 att betalning skett lång tid före förfallodagen eller att en inte betingad säkerhet överlämnats. För straffbarhet krävs generellt att åtgärden framstår som oförsvarlig med hänsyn till beloppets eller säkerhetens storlek. Är det fråga om mindre betydande värden skall alltså ansvar inte komma i fråga. Huvud- principen bör vara en absolut värdebedömning, även om givetvis gälde- närens allmänna ekonomiska ställning och övriga borgenärers fordringar bör beaktas. Även den som genom en sådan uppenbart oförsvarlig åtgärd försätter sig på obestånd kommer enligt förslaget att kunna dömas till ansvar för olovligt gynnande av borgenärer. Det måste i så fall vara fråga om betal- ning av en ej förfallen skuld, överlämnande av en icke betingad säkerhet eller någon liknande åtgärd. En betalning av en förfallen skuld kan ju inte i sig framkalla en obeståndssituation. Även här krävs det för straffbarhet att betalningen eller åtgärden skall kunna betraktas som uppenbart oför- svarlig med hänsyn till beloppets eller säkerhetens storlek samt syftet eller övriga omständigheter. Bokföringsbrott Bokföringsskyldigheten enligt bokföringslagen omfattar förutom arki- veringsplikten dels skyldighet att till upplysning om rörelsens förlopp kronologiskt och systematiskt bokföra uppkomna affärshändelser och i samband därmed tillse att det finns verifikationer till bokföringsposterna, dels skyldighet att avsluta bokföringen med årsbokslut till upplysning om verksamhetens ekonomiska resultat och ställning (2 §). Bestämmelsen om bokföringsbrott är avsedd att sanktionera både skyl- digheten att föra löpande bokföring och skyldigheten att upprätta års- bokslut på rätt sätt. Distinktionen mellan dessa skyldigheter har emeller- tid betydelse. Även när bokföringsskyldigheten har fullgjorts korrekt gäller nämligen ofta att man enbart med ledning av den löpande bokfö- ringen inte kan bedöma rörelsens ekonomiska resultat eller ställning, och omvänt kan ju själva bokslutet normalt endast i mindre utsträckning ge upplysning om rörelsens förlopp. Utredningen föreslår att bestämmelsen om bokföringsbrott ändras så att uttrycklig skillnad görs mellan den löpande bokföringen och bokslu- tet. Bestämmelsen vinner härigenom i tydlighet och tillämpningen blir förhoppningsvis enklare när det gäller bedömningen av frågan när ett bokföringsbrott är fullbordat och det ibland uppkommande spörsmålet om ett eller flera brott föreligger. I praktiken har det varit föremål för diskussion huruvida skyldigheten enligt bokföringslagen att bevara verifikationer omfattas av straffbarhe- ten för bokföringsbrott. Utredningen anser för sin del att denna skyldig- het rimligen bör omfattas av straffbarheten och föreslår att detta kommer till direkt uttryck i straffbestämmelsen. Den nuvarande straffskalan för ringa bokföringsbrott föreslås utgå. Huvudskälet för förslaget är att utredningen har ansett att lagtexten i dess nuvarande utformning ger uttryck för en viss spänning som är ägnad att försvåra tolkningen. Bokföringsbrott föreligger endast när rörelsens för- lopp, ekonomiska resultat eller ställning inte kan i huvudsak bedömas Prop. 2004/05:69 Bilaga 1 75

med ledning av bokföringen. Det är något svårförenligt med den angivna

Prop. 2004/05:69

brottsförutsättningen att samtidigt klassificera ringa brott som en särskild

Bilaga 1

brottstyp. Bokföringsfel som enligt vanliga bedömningskriterier verkli-

gen är att anse som ringa synes över huvud inte böra föranleda lagföring.

I vad mån detta innefattar en ändring av nuvarande ordning eller ej går

knappast att fastställa, eftersom praxis när det gäller att klassificera bok-

föringsbrott som ringa inte är entydig.

I stället föreslås en särskild straffskala, omfattande böter eller fängelse

i högst sex månader, för fall då brottet med hänsyn till rörelsens omfatt-

ning och bristernas beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt är mind-

re allvarligt. Straffskalan är avsedd att täcka även de lindrigaste av de

fall som i dag brukar hänföras till normalgraden.

Med uttrycket rörelsens omfattning har i främsta rummet avsetts om-

sättning och liknande faktorer. Den tid varunder rörelsen drivits och anta-

let affärshändelser bör emellertid efter omständigheterna kunna tilläggas

betydelse. Självfallet gäller dessutom generellt att bristernas beskaffenhet

skall beaktas. Det kan emellertid förekomma även andra omständigheter

än sådana som har samband med rörelsens omfattning eller bristernas art

som i det enskilda fallet bör föranleda att bokföringsbrottet är att bedöma

som mindre allvarligt; en helhetsbedömning skall naturligtvis göras.

Straffskalan för grovt bokföringsbrott fängelse lägst sex månader och

högst sex år är enligt utredningens mening väl avvägd och bör behållas.

Det får emellertid anses vara en brist att lagen inte ger några exempel på

fall som bör hänföras till grova brott. Enligt nuvarande praxis, sådan ut-

redningen har uppfattat denna, torde gälla att man vid bedömningen av

om ett bokföringsbrott är grovt beaktar om rörelsen har haft stor omfatt-

ning eller om falska eller osanna handlingar har kommit till användning.

Utredningen föreslår att omständigheter av detta slag uttryckligen anges i

lagtexten som sådana förhållanden som skall beaktas vid prövningen.

Vidare föreslår utredningen att grovt bokföringsbrott får en egen brotts-

rubricering.

Slutligen föreslår utredningen att det i straffbestämmelsen om bokfö-

ringsbrott införs en allmän definition av den innebörd som begreppet

bokföringsskyldighet avses ha i 11 kap. brottsbalken.

Med bokföringsskyldighet anges avse en i lag eller med stöd av lag fö-

reskriven skyldighet att föra och bevara räkenskaper som inte endast syf-

tar till att ge underlag för taxering eller myndighets kontrollverksamhet

vid beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift. Någon nämnvärd skill-

nad i kriminaliseringens omfattning innebär inte detta. Bestämmelsen

kommer liksom hittills huvudsakligen att sanktionera bokföringslagens

föreskrifter, men även bokföringsskyldighet enligt stiftelselagen och la-

gen om tryggande av pensionsutfästelse m.m. inbegrips liksom för närva-

rande. Detsamma gäller om någon ny skyldighet att föra räkenskaper

skulle föreskrivas och syftet inte endast är att ge underlag för taxering

eller myndighets kontrollverksamhet vid beräkning eller uppbörd av skatt

eller avgift. Skulle syftet vara det angivna blir i stället skattebrottslagens

straffbestämmelse om försvårande av skattekontroll tillämplig.

76 Målsägandens ställning vid borgenärsbrott I de fall ett borgenärsbrott har begåtts utom konkurs måste det antas att det är varje skadelidande borgenär och inte konkursboet som är målsä- gande. Detta har brukat motiveras med att boet inte existerade vid brotts- tillfället. Har ett borgenärsbrott förövats under konkurs torde emellertid såväl konkursboet som enskilda borgenärer ha ställning som målsägande och även äga rätt att föra ersättningstalan mot exempelvis en ställföreträdare för ett gäldenärsbolag. Förhållandet mellan borgenärerna och konkursbo- et är emellertid inte närmare reglerat. Utredningen föreslår att det införs en regel om att enskild borgenärs ta- lerätt skall vara subsidiär till förvaltarens och att för det fall en borgenär för talan han gör detta för boets räkning. Borgenären svarar i dessa fall för kostnaderna men har rätt att få ersättning av boet i den mån kostnaden täcks av vad som genom processen kommer boet till godo. Regeln motsvarar i princip vad som i dag gäller vid talan om återvin- ning i konkurs. Genomförande Förslagen bör kunna träda i kraft den 1 januari 1997. De medför inte någ- ra statsfinansiella konsekvenser av betydelse men kommer förhopp- ningsvis att underlätta den praktiska tillämpningen. Prop. 2004/05:69 Bilaga 1 77 Betänkandets lagförslag 1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken (1962:700) dels att 11 kap. 1 och 36 § samt 35 kap. 4 § skall ha följande lydelse dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 35 kap. 2 §, av följan- de lydelse. Prop. 2004/05:69 Bilaga 2

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 kap.

1 § 9

Den som, när han är på obe-

Den som förstör eller genom

stånd eller när påtaglig fara före-

gåva eller någon annan liknande

ligger för att han skall komma på

åtgärd avhänder sig egendom av

obestånd, förstör eller genom gåva

betydande värde när han är eller

eller någon annan liknande åtgärd

kan befaras komma på obestånd,

avhänder sig egendom av betydan-

döms för oredlighet mot borgenä-

de värde, döms för oredlighet mot

rer till fängelse i högst två år. Det-

borgenärer till fängelse i högst två

samma skall gälla, om han vid ti-

år. Detsamma skall gälla om någon

den för åtgärden hade åsidosatt sin

genom sådant förfarande försätter

bokföringsskyldighet på sådant sätt

sig på obestånd eller framkallar

att tillräckligt underlag saknas för

påtaglig fara för att han skall

bedömning av om han var eller

komma på obestånd.

kunde befaras komma på obestånd.

Gäldenär, som vid skuldsanering

För oredlighet mot

borgenärer

enligt skuldsaneringslagen

(1994:

döms också en gäldenär som, då

334), konkurs eller förhandling om

konkurs är förestående, ur riket

offentligt

ackord

förtiger tillgång,

bortför tillgång av betydande värde

uppgiver

obefintlig

skuld

eller

med uppsåt att hålla den undan

lämnar annan sådan oriktig upp-

konkursen eller som under konkurs

gift, skall ock, om ej uppgiften rät-

1. lämnar oriktiga uppgifter i

tas innan den beedigas eller eljest

något hänseende som omfattas av

lägges till grund för förfarandet,

hans upplysningsplikt eller annars

dömas för oredlighet mot borgenä-

utan

godtagbart skäl

åsidosätter

rer. Detsamma skall gälla, om gäl-

upplysningsplikten, om

rättelse ej

denär i samband med annan exeku-

sker inom skälig tid och åsidosät-

tiv förrättning

åberopar

oriktig

tandet har väsentlig betydelse för

handling eller skenavtal och där-

förfarandet

igenom

hindrar

att

erforderlig

2. i annat fall än som förut

egendom genom förrättning tages i

nämnts undandrar eller undanhål-

anspråk för att bereda borgenär

ler konkursförvaltningen tillgångar

betalning eller säkerhet.

eller

otillbörligen underlåter att

Gäldenär som, då konkurs är fö-

medverka till att tillgångar ställs

restående, ur riket bortför tillgång

till

konkursförvaltningens förfo-

av betydande värde med uppsåt att

gande.

hålla den undan

konkursen, eller

9 Senaste lydelse 1994:335.

78

gäldenär som i konkurs undandrar

eller

undanhåller

konkursförvalt-

ningen tillgång, döms likaledes för

oredlighet mot borgenärer.

3 § 10

Den som, när han är på obe-

Den som, i annat fall än som av-

stånd eller när påtaglig fara före-

ses i 1 eller 2 §, uppsåtligen eller

ligger för att han skall komma på

av grov oaktsamhet försämrar sin

obestånd,

fortsätter rörelse

under

förmögenhetsställning

i avsevärd

förbrukande av avsevärda

medel

mån genom att fortsätta en rörelse

utan motsvarande nytta för rörel-

som går med stor förlust eller an-

sen eller lever slösaktigt eller inlå-

nars vidta någon gentemot borge-

ter sig på äventyrligt företag eller

närerna oförsvarlig

ekonomisk

lättsinnig

ansvarsförbindelse

eller

åtgärd när han är eller kan befaras

vidtar annan sådan åtgärd och

komma på obestånd, döms för

därigenom

uppsåtligen

eller

av

vårdslöshet mot borgenärer

till

grov

oaktsamhet

försämrar

sin

fängelse i högst ett år.

förmögenhetsställning i

avsevärd

För vårdslöshet mot borgenärer

mån, döms för vårdslöshet mot

döms också den som av grov oakt-

borgenärer till fängelse i högst två

samhet gör sig skyldig till en sådan

år. Vad som nu sagts skall gälla

gärning som avses i 1 § andra

även om gärningsmannen inte in-

stycket 1.

såg men hade skälig anledning

anta att han var på obestånd eller

att påtaglig fara förelåg för att han

skulle komma på obestånd.

Gäldenär, som vid skuldsanering

enligt

skuldsaneringslagen

(1994:

334), konkurs eller förhandling om

offentligt ackord av grov oaktsam-

het förtiger tillgång, uppgiver obe-

fintlig skuld eller lämnar annan

sådan oriktig uppgift, dömes lika-

ledes, om ej uppgiften rättas innan

den beedigas eller eljest lägges till

grund för förfarandet, för vårds-

löshet mot borgenärer.

4 § 11

Den som, då han är på obestånd,

Om någon, då han är på obe-

gynnar viss borgenär genom att

stånd, gynnar en viss borgenär ge-

betala skuld som ej är förfallen,

nom betalning,

överlämnande

av

betala med annat än sedvanliga

säkerhet eller någon annan sådan

betalningsmedel

eller

överlämna

åtgärd och åtgärden med hänsyn

säkerhet som ej var betingad vid

till beloppets

eller

säkerhetens

skuldens tillkomst eller genom att

storlek samt till åtgärdens syfte

vidta annan sådan åtgärd, döms, om

eller övriga omständigheter är up-

10

Senaste lydelse 1994:335.

11

Senaste lydelse 1986:43.

Prop. 2004/05:69 Bilaga 2 79

åtgärden medför påtaglig fara för

penbart oförsvarlig, skall han dö-

att andra borgenärers rätt skall

mas för otillbörligt gynnande av

förringas avsevärt, för mannamån

borgenär till fängelse i högst två

mot borgenärer till fängelse i högst

år. Detsamma skall gälla i fråga om

två år. Detsamma skall gälla om

den som genom en sådan uppen-

någon som är på obestånd i otill-

bart oförsvarlig åtgärd försätter

börligt syfte gynnar viss borgenär

sig på obestånd.

på annat sätt än som nyss sagts och

detta medför påtaglig fara för att

andra borgenärers rätt skall för-

ringas avsevärt.

Gäldenär, som för att främja ac-

Gäldenär, som för att främja ac-

kord hemligen lämnar eller utlovar

kord hemligen lämnar eller utlovar

betalning eller annan förmån, dö-

betalning eller annan förmån, döms

mes ock för mannamån mot borge-

också för otillbörligt gynnande av

närer.

borgenär.

5 § 12

Den som uppsåtligen eller av

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet åsidosätter bokförings-

oaktsamhet åsidosätter bokförings-

skyldighet enligt

bokföringslagen

skyldighet genom att underlåta att

(1976:125),

stiftelselagen

bokföra affärshändelser eller beva-

(1994:1220) eller lagen (1967:531)

ra verifikationer eller annat räken-

om tryggande av pensionsutfästelse

skapsmaterial eller genom att läm-

m.m. genom att underlåta att bokfö-

na oriktiga uppgifter i bokföringen

ra affärshändelser eller bevara rä-

eller på annat sätt, så att

kenskapsmaterial

eller genom att

1. verksamhetens

huvudsakliga

lämna oriktiga uppgifter i bokfö-

förlopp inte kan bedömas med led-

ringen eller på annat sätt, döms, om

ning av den löpande bokföringen,

rörelsens förlopp, ekonomiska re-

eller

sultat eller ställning till följd härav

2. i de fall skyldighet att upprätta

inte kan i huvudsak bedömas med

bokslut

föreligger,

verksamhetens

ledning av bokföringen, för bokfö-

ekonomiska resultat eller ställning

ringsbrott till fängelse högst två år

inte kan i huvudsak bedömas med

eller, om brottet är ringa, till böter.

ledning därav,

Är brottet grovt skall han dömas

döms

för

bokföringsbrott

till

till fängelse i lägst sex månader

fängelse i högst två år.

och högst fyra år.

Är brottet med hänsyn till rörel-

sens omfattning och bristernas be-

skaffenhet eller omständigheterna i

övrigt mindre allvarligt, döms till

böter eller fängelse i högst sex må-

nader.

Är brottet grovt, döms för grovt

bokföringsbrott till fängelse i lägst

sex månader och högst fyra år. Vid

bedömande

huruvida brottet

är

grovt skall särskilt beaktas om rö-

relsen haft stor omfattning eller om

12 Senaste lydelse 1994:1222. Prop. 2004/05:69 Bilaga 2 80

falska eller osanna handlingar be-

gagnats.

Med bokföringsskyldighet förstås

i detta kapitel sådan i lag eller med

stöd av lag föreskriven skyldighet

att föra och bevara räkenskaper

som inte endast syftar till att ge

underlag för taxering eller myn-

dighets kontrollverksamhet vid be-

räkning eller uppbörd av skatt eller

avgift.

6 § 13

För försök till oredlighet mot

För försök till oredlighet mot

borgenärer enligt 1 § första stycket

borgenärer enligt 1 § första stycket

eller försök till sådan oredlighet

eller försök till sådan oredlighet

enligt 1 § tredje stycket som inne-

enligt 1 § andra stycket som inne-

bär att tillgång bortförs ur riket

bär att tillgång bortförs ur riket

döms till ansvar enligt vad som

döms till ansvar enligt vad som

föreskrivs i 23 kap.

föreskrivs i 23 kap.

35 kap. 2 § 14

Utan hinder av vad som sägs i 1 § får påföljd för brott enligt 11 kap. 3 § första stycket ådömas, om den misstänkte häktats eller erhål- lit del av åtal för brottet inom fem år från brottet. 4 § 15

De i 1 § bestämda tiderna skall räknas från den dag brottet begicks. Förutsätts för ådömande av påföljd att viss verkan av handlingen inträtt, skall tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde. Har brott som avses i 6 kap. 14 och 6 §§ eller försök till sådana brott begåtts mot barn under femton år skall de i 1 § bestämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt femton år.

Om vid bokföringsbrott, som ej

Om vid bokföringsbrott, som inte

är ringa, den bokföringsskyldige

är mindre allvarligt, den bokfö-

inom fem år från brottet har för-

ringsskyldige inom fem år från

satts i konkurs, fått eller erbjudit

brottet har försatts i konkurs, fått

ackord eller inställt sina betalning-

eller erbjudit ackord eller inställt

ar, skall tiden räknas från den dag

sina betalningar, skall tiden räknas

då detta skedde. Om den bokfö-

från den dag då detta skedde. Om

ringsskyldige inom fem år från

den bokföringsskyldige inom fem

brottet blivit föremål för skatte-

år från brottet blivit föremål för

eller taxeringsrevision, skall tiden

skatte- eller taxeringsrevision, skall

13

Senaste lydelse 1986:43.

14

Paragrafen upphävd genom lag 1975:667.

15

Nuvarande lydelse enligt prop. 1995/96:170.

Prop. 2004/05:69 Bilaga 2 81 räknas från den dag då revisionen beslutades.

tiden räknas från den dag då revi-

Prop. 2004/05:69

sionen beslutades.

Bilaga 2

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. 82 2 Förslag till lag om ändring i konkurslagen Härigenom föreskrivs att det i konkurslagen (1987:672) skall införas en ny paragraf, 4 kap. 22 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap. 22 § Vad som föreskrivs i 19 § andra stycket och 20 § andra stycket till- lämpas också vid talan om ersätt- ning för skada på grund av brott som under konkursen förövats mot konkursboet. Prop. 2004/05:69 Bilaga 2 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. 83

3

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:000) om företagsrekonstruktion

Härigenom föreskrivs att 27 § lagen (1996:000) 16 om företagsrekon- struktion skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 2004/05:69 Bilaga 2 27 §

På ansökan av en borgenär vars

På ansökan av en borgenär vars

fordran omfattas av ackordet kan

fordran omfattas av ackordet kan

rätten förklara att den eftergift som

rätten förklara att den eftergift som

genom ackordet har medgetts gäl-

genom ackordet har medgetts gäl-

denären har förfallit, om gäldenä-

denären har förfallit, om gäldenä-

ren har

ren

1. i sin ansökan om företagsre-

konstruktion eller annars under

ärendets handläggning medvetet

har lämnat oriktig uppgift till men

för borgenärerna

1. gjort sig skyldig till oredlighet

2. har gjort sig skyldig till ored-

mot borgenärer eller i hemlighet

lighet mot borgenärer eller i hem-

har gynnat någon borgenär för att

lighet har gynnat någon borgenär

inverka på ackordsfrågans avgö-

för att inverka på ackordsfrågans

rande,

avgörande,

2. åsidosatt vad som åligger ho-

3. har åsidosatt vad som åligger

nom enligt 26 § andra stycket eller

honom enligt 26 § andra stycket

eller

3. på något annat sätt uppenbart

4. på något annat sätt uppenbart

försummat sina åtaganden enligt

har försummat sina åtaganden en-

ackordet.

ligt ackordet.

Förlikning är inte tillåten i en fråga som avses i första stycket. Även om den eftergift som har medgetts gäldenären förklarats förfal- len, får borgenärerna göra ackordet i övrigt gällande mot gäldenären eller mot den som har gått i borgen för ackordet. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997.

16 Lydelse enligt prop. 1995/96:5. 84 Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet Borgenärsbrotten en översyn av 11 kap. brotts- balken (SOU 1996:30) Prop. 2004/05:69 Bilaga 3 Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Riksdagens om- budsmän, Göta hovrätt, Göteborgs tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Umeå tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Domstolsverket, Riksåklaga- ren, Rikspolisstyrelsen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Krono- fogdemyndigheten i Stockholms län, Kronofogdemyndigheten i Göte- borgs och Bohus län, Kronofogdemyndigheten i Östergötlands län, Brottsförebyggande rådet, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala uni- versitet, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Sveriges Advokatsamfund, Svenska Bankföreningen, Finansbolagens förening, Sveriges domareförbund, Konkursförvaltarkollegiernas förening, Före- ningen Auktoriserade Revisorer, Svenska Revisorssamfundet, Bokfö- ringsnämnden, Sveriges Ackordscentral, Industriförbundet, Grossistför- bundet Svensk Handel samt Företagarnas Riksorganisation. Riksåklagaren har bifogat yttranden från Statsåklagarmyndigheten för speciella mål, Åklagarmyndigheten i Stockholm, Åklagarmyndigheten i Göteborg, Åklagarmyndigheten i Malmö, Åklagarmyndigheten i Linkö- ping, Åklagarmyndigheten i Västerås, Åklagarmyndigheten i Sundsvall samt Åklagarmyndigheten i Umeå. Riksskatteverket har bifogat yttranden från Kronofogdemyndigheten i Stockholms län, Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län, Kronofogde- myndigheten i Göteborgs och Bohus län, Kronofogdemyndigheten i Väs- ternorrlands län, Skattemyndigheten i Stockholms län samt Skattemyn- digheten i Kopparbergs län. Yttrande har därutöver inkommit från Svenska Inkassoföreningen. 85 Sammanfattning av departementspromemorian Bok- föringsbrott och brott mot borgenärer (Ds 2002:57) Prop. 2004/05:69 Bilaga 4 Promemorian, som utgör ett led i beredningen av de förslag som Borge- närsbrottsutredningen lade fram i sitt slutbetänkande Borgenärsbrotten en översyn av 11 kap. brottsbalken (SOU 1996:30), innehåller förslag om hur brotten mot borgenärer bör reformeras. I 1 kap. tecknas en kort bakgrund. I 2 kap. beskrivs gällande rätt och i 3 kap. redovisas Borgenärsbrottsutredningens förslag och remissinstan- sernas reaktioner på dessa. I 4 kap. beskrivs kortfattat vissa förändringar i lagstiftningen, rättsut- vecklingen samt olika översynsprojekt, organisationsändringar och annat som kan ge andra infallsvinklar på de frågor som Borgenärsbrottsutred- ningen tog upp. De allmänna utgångspunkterna för det fortsatta arbetet tecknas i 5 kap. Störst tonvikt bör läggas på utformningen av straffansvaret för brister i bokföringsskyldigheten. Vidare bör uppmärksamhet ägnas åt frågan om straffbestämmelserna kan förenklas och renodlas, i syfte att underlätta tillämpningen, och om de står i överensstämmelse med våra internatio- nella åtaganden. Redaktionella och språkliga ändringar inom detta svårtillämpade område av straffrätten bör undvikas om de riskerar att leda till osäkerhet om straffbestämmelsernas tillämpningsområde. Även om behovet av modernisering av 11 kap. brottsbalken ansetts vara stort bör därför försiktighet iakttas. Inarbetade begrepp bör inte bytas ut om inte uppenbara fördelar står att vinna med förändringen. Inte heller andra ändringar bör göras, om de inte framstår som mycket välmotiverade. Bland brotten i 11 kap. brottsbalken dominerar bokföringsbrotten både i fråga om antalet anmälda brott och antalet lagföringar. Bokföringsbrot- tet intar därmed, vid sidan av skattebrotten, en central roll vid bekämp- ningen av ekonomisk brottslighet. Tyngdpunkten ligger därför på över- synen av bokföringsbrottet (6 kap.). Förslagen innebär en strängare syn på åsidosättanden av bokföringslagens regler. Inga förändringar föreslås i fråga om kretsen av bokföringsskyldiga som kan drabbas av straffansvar. Sådan bokföring som upprättas utan att det finns någon skyldighet till det bör inte heller i fortsättningen omfattas av straffansvar för bokföringsbrott. Det s.k. huvudsakskriteriet, som in- nebär en begränsning av straffansvaret till sådana åsidosättanden av bok- föringsskyldigheten som är väsentliga för möjligheterna att bedöma den bokföringsskyldiges ekonomiska förhållanden, behålls i sin nuvarande utformning. Kraven på att bokföringsskyldigheten enligt bokföringslagen fullgörs i ekonomiskt trängda lägen skärps. I en pressad ekonomisk situation är den bokföringsskyldiges behov av en god överblick över ekonomin särskilt framträdande. Det är också i lägen där ekonomin i en verksamhet är vacklande som utomstående har störst intresse av att bokföringen är kor- rekt och uppdaterad. Den som åsidosätter bokföringsskyldigheten när han själv eller den juridiska person som han företräder har allvarliga betal- ningssvårigheter eller löper påtaglig fara att bli insufficient skall därför enligt förslaget kunna dömas för grovt bokföringsbrott. 86 Det föreslås inget utvidgat straffansvar för den som inte tillhandahåller bokföringen åt de brottsutredande myndigheterna eftersom en sådan änd- ring skulle strida mot artikel 6 i Europakonventionen. Däremot förtydli- gas straffbestämmelsen i syfte att inskärpa kravet på att den bokförings- skyldige lever upp till bokföringslagens regler om att bevara räkenskaps- information på sätt som innebär att den är tillgänglig. Ansvaret för bokföringsbrott gäller inte för koncernredovisning. Något förslag till ändring i bokföringslagen som skulle göra bestämmelsen om bokföringsbrott tillämplig även på koncernredovisning läggs inte fram, eftersom detta skulle kräva ingående överväganden i redovisningsteknis- ka frågor, något som legat utanför uppdraget. Däremot pekas på möjlig- heten till en annan lösning, nämligen att skapa ett nytt brott som tar sikte på sådan felaktig redovisning i stora koncerner och börsnoterade bolag som inte utgör bokföringsbrott. Även den frågan faller utanför uppdraget och något konkret förslag läggs därför inte fram. Bokföringsbrottet gradindelas i bokföringsbrott och grovt bokförings- brott. För det förra föreslås en särskild straffskala för brott av mindre allvarlig art, samtidigt som det nuvarande ringa bokföringsbrottet tas bort. I lagtexten anges vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är grovt respektive av mindre allvarlig art. Straffskalorna för såväl grovt bokföringsbrott som bokföringsbrott av det lindrigaste slaget skärps. För grovt bokföringsbrott höjs maximistraf- fet till fängelse sex år. Genom detta kommer grovt bokföringsbrott inte längre att konsumeras av andra grova förmögenhetsbrott. Bokförings- brott av mindre allvarlig art föreslås få straffskalan böter eller fängelse i högst sex månader. Genom att fängelse införs i straffskalan kommer möj- ligheterna att använda straffprocessuella tvångsmedel att öka. Någon ändring i gränsen mellan normalbrott och brott av det lindrigaste slaget är inte avsedd. Slutligen föreslås en ändring av preskriptionsreglerna som innebär att samma preskriptionstider kommer att gälla för alla typer av bokföringsbrott. Bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer behandlas i 7 kap. Efter- som kritiken mot den bestämmelsen främst går ut på att den är svårge- nomtränglig och komplicerad att tillämpa innebär förslaget en renodling och förenkling. Vissa förfaranden, som nu bestraffas som oredlighet, förs över till en ny straffbestämmelse, som behandlar gäldenärens straffansvar för brott mot upplysningsplikten i konkurs m.m. Underlåtenhet att med- verka till att utländska tillgångar tillförs ett svenskt konkursbo kriminali- seras. Det straffbara området begränsas till sådan passivitet som har ett otillbörligt syfte. Med otillbörligt syfte avses detsamma som i bestäm- melsen om mannamån mot borgenärer, dvs. en passivitet där själva moti- vet för gäldenärens handlande framstår som illojalt. Utanför det straffba- ra området faller situationer där gäldenären av hänsyn till utländska straffbestämmelser eller andra tvingande regler är förhindrad att medver- ka till att tillgångarna tillförs konkursboet i Sverige. Straffansvaret för oredlighet av normalgraden och grov oredlighet behandlas i samma para- graf. Uppräkningen av omständigheter som särskilt bör beaktas vid be- dömningen av om brottet är grovt kompletteras. Vårdslöshet mot borgenärer behandlas i 8 kap. Ett enhetligt subjektivt rekvisit för de straffbara handlingarna införs. Enligt förslaget blir det Prop. 2004/05:69 Bilaga 4 87

tillräckligt med oaktsamhet även i fråga om den förmögenhetsförsämran-

Prop. 2004/05:69

de åtgärden. Däremot behålls det särskilda rekvisitet för obeståndssitua-

Bilaga 4

tionen. Vidare renodlas paragrafen genom att oaktsamma brott mot san-

ningsplikten förs över till en annan straffbestämmelse. Några andra änd-

ringar föreslås inte.

I fråga om mannamån mot borgenärer, som behandlas i 9 kap., föreslås

inga sakliga ändringar.

I 10 kap. läggs fram förslag till en helt ny straffbestämmelse om illoja-

la förfaranden i form av brott mot sanningsplikten vid konkurs och vid

exekutiva förrättningar. I syfte att undvika dubbelreglering och att bättre

anpassa straffbestämmelserna till Sveriges åtaganden enligt Europakon-

ventionen konstrueras reglerna om brott mot sanningsplikten om.

Straffansvarets nuvarande omfattning bedöms vara välavvägd. Däremot

är det nödvändigt att ge den som avlägger ed enligt konkurslagen eller

lagen om företagsrekonstruktion samma möjlighet att gå fri från straffan-

svar som den som i annat sammanhang avlägger ed. Detta löses lagtek-

niskt så att bestämmelserna om brott mot sanningsplikten görs subsidiära

till mened och ovarsam utsaga. Härigenom kommer alla former av orik-

tigt beedigande av uppgifter i konkurs att behandlas lika oberoende av

vem som lämnar uppgiften och i vilket sammanhang den lämnas. Det är

dock alltjämt nödvändigt att ha kvar en bestämmelse om brott mot san-

ningsplikten i 11 kap. BrB bl.a. för de fall där edgång inte kommer till

stånd och för de förfaranden som inte omfattar edgång. Såväl uppsåtliga

som oaktsamma brott samlas i en paragraf i 11 kap. Brottet får en ny be-

nämning och kallas försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning.

Förslagen bedöms inte leda till några merkostnader eller några över-

gångsproblem. Ändringarna bör träda i kraft så snart som möjligt.

88 Promemorians lagförslag Förslag till lag om ändring i brottsbalken Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken (1962:700) att 11 kap. 16 §§ och 8 § samt 35 kap. 4 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 2004/05:69 Bilaga 5 11 kap. 1 § 17

Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för oredlighet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om någon genom sådant förfarande försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig fara för att han skall komma på obestånd.

Gäldenär, som vid skuldsanering

För oredlighet

mot

borgenärer

enligt skuldsaneringslagen

(1994:

döms också en gäldenär som, då

334), konkurs eller förhandling om

konkurs är förestående, ur riket

offentligt

ackord

förtiger tillgång,

bortför tillgång av betydande värde

uppgiver

obefintlig

skuld

eller

med uppsåt att hålla den undan

lämnar annan sådan oriktig upp-

konkursen, eller gäldenär som i

gift, skall ock, om ej uppgiften rät-

konkurs undandrar eller undanhål-

tas innan den beedigas eller eljest

ler konkursförvaltningen

tillgång.

läggs till grund för förfarandet,

Detsamma gäller den som i otill-

dömas för oredlighet mot borgenä-

börligt syfte underlåter att medver-

rer. Detsamma skall gälla, om gäl-

ka till att tillgångar i utlandet som

denär i samband med annan exeku-

ingår i konkursen ställs till kon-

tiv

förrättning

åberopar

oriktig

kursförvaltningens förfogande.

handling eller skenavtal och där-

Är brottet grovt döms för grov

igenom

hindrar

att

erforderlig

oredlighet

mot

borgenärer

till

egendom genom förrättningen ta-

fängelse, lägst sex månader och

ges i anspråk för att bereda borge-

högst sex år.

när betalning eller säkerhet.

Vid bedömande huruvida brottet

Gäldenär som, då konkurs är fö-

är grovt skall särskilt beaktas om

restående, ur riket bortför tillgång

gärningsmannen

beedigat

oriktig

av betydande värde med uppsåt att

uppgift eller begagnat falsk eller

hålla den undan konkursen, eller

osann handling

eller vilseledande

gäldenär som i konkurs undandrar

bokföring eller om brottet varit av

eller

undanhåller konkursförvalt-

betydande

omfattning

eller

om

ningen tillgång, döms likaledes för

gärningen annars varit av särskilt

oredlighet mot borgenärer.

farlig art.

2 § 18

Är brott som i 1 § sägs att anse

En gäldenär som vid konkurs,

som grovt, skall för grov oredlighet

skuldsanering

enligt

skuldsane-

mot borgenärer dömas till fängel-

ringslagen

(1994:334)

eller

för-

17 Senaste lydelse 1994:335.

18 Senaste lydelse 1994:335.

89

se, lägst sex månader och högst sex

handling om offentligt ackord upp-

år. Vid bedömande huruvida brot-

såtligen eller av grov oaktsamhet

tet är grovt skall särskilt beaktas,

förtiger tillgång, uppger obefintlig

om gärningsmannen beedigat orik-

skuld eller lämnar annan sådan

tig uppgift eller begagnat falsk

oriktig uppgift, döms, om uppgiften

handling eller vilseledande bokfö-

inte rättas innan den beedigas eller

ring eller om brottet varit av bety-

annars läggs till grund för förfa-

dande omfattning.

randet, för försvårande av konkurs

eller exekutiv

förrättning till fäng-

else i högst två år. Om brottet är

att bedöma som mened eller ovar-

sam utsaga gäller i stället dessa

bestämmelser.

För försvårande av exekutiv för-

rättning döms också en gäldenär

som i samband med annan exekutiv

förrättning

uppsåtligen

åberopar

oriktig handling eller skenavtal och

därigenom

hindrar att erforderlig

egendom genom förrättningen ta-

ges i anspråk för att bereda borge-

när betalning eller säkerhet.

3 § 19

Den som, när han är på obestånd

Den som, när han är på obestånd

eller när påtaglig fara föreligger för

eller när påtaglig fara föreligger för

att han skall komma på obestånd,

att han skall komma på obestånd,

fortsätter rörelse under förbrukande

uppsåtligen eller av grov oaktsam-

av avsevärda medel utan motsva-

het fortsätter rörelse under förbru-

rande nytta för rörelsen eller lever

kande av avsevärda medel utan

slösaktigt eller inlåter sig på även-

motsvarande nytta för rörelsen eller

tyrligt företag eller lättsinnig an-

lever slösaktigt eller inlåter sig på

svarsförbindelse eller vidtar annan

äventyrligt

företag

eller

lättsinnig

sådan åtgärd och därigenom upp-

ansvarsförbindelse eller vidtar an-

såtligen eller av grov oaktsamhet

nan sådan åtgärd och därigenom

försämrar

sin förmögenhetsställ-

försämrar

sin

förmögenhetsställ-

ning i avsevärd mån, döms för

ning i avsevärd mån, döms för

vårdslöshet

mot borgenärer till

vårdslöshet

mot

borgenärer till

fängelse i högst två år. Vad som nu

fängelse i högst två år. Vad som nu

sagts skall gälla även om gär-

sagts skall gälla även om gär-

ningsmannen inte insåg men hade

ningsmannen inte insåg men hade

skälig anledning att anta att han var

skälig anledning att anta att han var

på obestånd eller att påtaglig fara

på obestånd eller att påtaglig fara

förelåg för att han skulle komma på

förelåg för att han skulle komma på

obestånd.

obestånd.

Gäldenär, som vid skuldsanering

enligt skuldsaneringslagen (1994:

334), konkurs eller förhandling om

offentligt ackord av grov oaktsam-

19 Senaste lydelse 1994:335. Prop. 2004/05:69 Bilaga 5 90 het förtiger tillgång, uppgiver obe- fintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, dömes lika- ledes, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest läggs till grund för förfarandet, för vårds- löshet mot borgenärer.

4 § 20

Den som, då han är på obestånd,

Den som, då han är på obestånd,

gynnar viss borgenär genom att

gynnar en viss borgenär genom att

betala skuld som ej är förfallen,

betala skuld som inte är förfallen,

betala med annat än sedvanliga

betala med annat än sedvanliga

betalningsmedel

eller

överlämna

betalningsmedel

eller

överlämna

säkerhet som ej var betingad vid

säkerhet som inte var betingad vid

skuldens tillkomst eller genom att

skuldens tillkomst eller genom att

vidta annan sådan åtgärd, döms,

vidta annan sådan åtgärd döms, om

om åtgärden medför påtaglig fara

åtgärden medför påtaglig fara för

för att andra borgenärers rätt skall

att andra borgenärers rätt skall för-

förringas

avsevärt, för

mannamån

ringas avsevärt, för mannamån mot

mot borgenärer till fängelse i högst

borgenärer till fängelse i högst två

två år. Detsamma skall gälla om

år. Detsamma skall gälla om någon

någon som är på obestånd i otill-

som är på obestånd i otillbörligt

börligt syfte gynnar viss borgenär

syfte gynnar en viss borgenär på

på annat sätt än som nyss sagts och

annat sätt än som nyss sagts och

detta medför påtaglig fara för att

detta medför påtaglig fara för att

andra borgenärers rätt skall för-

andra borgenärers rätt skall för-

ringas avsevärt.

ringas avsevärt.

Gäldenär, som för att främja ac-

En gäldenär, som för att främja

kord hemligen lämnar eller utlovar

ackord i hemlighet lämnar eller

betalning eller annan förmån, dö-

utlovar betalning eller annan för-

mes ock för mannamån mot borge-

mån, döms också för mannamån

närer.

mot borgenärer.

5 § 21

Den som uppsåtligen eller av

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet åsidosätter bokförings-

oaktsamhet åsidosätter bokförings-

skyldighet enligt

bokföringslagen

skyldighet enligt

bokföringslagen

(1999:1078)

genom att underlåta

(1999:1078)

genom

att

underlåta

att bokföra

affärshändelser

eller

att bokföra

affärshändelser

eller

bevara räkenskapsinformation eller

bevara

räkenskapsinformation på

genom att lämna oriktiga uppgifter

sätt som innebär att den är till-

i bokföringen eller på annat sätt,

gänglig eller genom att lämna orik-

döms, om rörelsens förlopp, eko-

tiga uppgifter i bokföringen eller på

nomiska resultat eller ställning till

annat sätt, döms, om rörelsens för-

följd härav inte kan i huvudsak

lopp,

ekonomiska

resultat

eller

bedömas med ledning av bokfö-

ställning till följd härav inte kan i

ringen,

för

bokföringsbrott

till

huvudsak bedömas med ledning av

20

Senaste lydelse 1986:43.

21

Senaste lydelse 1999:1081.

Prop. 2004/05:69 Bilaga 5 91 fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter. Är brot- tet grovt döms till fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Första stycket gäller inte om bokföringsskyldigheten avser en juridisk person som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver näringsverksamhet.

bokföringen,

för

bokföringsbrott

Prop. 2004/05:69

till fängelse i högst två år. Är brot-

Bilaga 5

tet med hänsyn till verksamhetens

omfattning och bristernas beskaf-

fenhet

samt

omständigheterna

i

övrigt mindre allvarligt, döms till

böter eller fängelse i högst sex må-

nader.

Är brottet grovt, döms för grovt

bokföringsbrott till fängelse i lägst

sex månader och högst sex år. Vid

bedömande

huruvida brottet

är

grovt skall särskilt beaktas om

verksamheten haft stor omfattning

eller om felet avsett mycket bety-

dande belopp eller om falska eller

osanna handlingar har begagnats

eller om gärningen ingått som ett

led i en brottslighet som utövats

systematiskt. Vid

bedömande om

brottet är grovt skall också särskilt

beaktas om bokföringsskyldigheten

åsidosatts när den bokföringsskyl-

dige haft allvarliga betalningssvå-

righeter eller löpt påtaglig fara för

insufficiens.

Första och andra styckena gäller

inte

om bokföringsskyldigheten

avser en juridisk person som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver näringsverksam- het. 6 § 22

För försök till oredlighet mot bor-

För försök till oredlighet mot

genärer enligt 1 § första stycket

borgenärer enligt 1 § första stycket

eller försök till sådan oredlighet

eller försök till sådan oredlighet

enligt 1 § tredje stycket som inne-

enligt 1 § andra stycket som inne-

bär att tillgång bortförs ur riket

bär att tillgång bortförs ur riket

döms till ansvar enligt vad som

döms till ansvar enligt vad som

föreskrivs i 23 kap.

föreskrivs i 23 kap.

8 § 23

Vårdslöshet mot borgenärer en-

Vårdslöshet mot borgenärer får

ligt 3 § första stycket må åtalas av

åtalas av åklagare endast om åtal är

åklagare endast om åtal finnes på-

påkallat ur allmän synpunkt.

kallat ur allmän synpunkt.

22

Senaste lydelse 1986:43.

23

Senaste lydelse 1982:150.

92

35 kap.

Prop. 2004/05:69

4 § 24

Bilaga 5

De i 1 § bestämda tiderna skall räknas från den dag brottet begicks.

Förutsätts för ådömande av påföljd att viss verkan av handlingen inträtt,

skall tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde.

Har brott som avses i 6 kap. 14 och 6 §§ eller försök till sådana brott

begåtts mot barn under femton år skall de i 1 § bestämda tiderna räknas

från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt femton år.

Om vid bokföringsbrott, som ej

Om vid brott som avses i 11 kap.

är ringa, den bokföringsskyldige

5 § den bokföringsskyldige inom

inom fem år från brottet har för-

fem år från brottet har försatts i

satts i konkurs, fått eller erbjudit

konkurs, fått eller erbjudit ackord

ackord eller inställt sina betalning-

eller inställt sina betalningar, skall

ar, skall tiden räknas från den dag

tiden räknas från den dag då detta

då detta skedde. Om den bokfö-

skedde. Om den bokföringsskyldi-

ringsskyldige inom fem år från

ge inom fem år från brottet blivit

brottet blivit föremål för skatte-

föremål för skatte- eller taxerings-

eller taxeringsrevision, skall tiden

revision, skall tiden räknas från den

räknas från den dag då revisionen

dag då revisionen beslutades.

beslutades.

1.

Denna lag träder i kraft den ..

2.

Bestämmelsen i 35 kap. 4 § tredje stycket tillämpas inte på brott som har begåtts före ikraftträdandet.

24 Senaste lydelse 1996:659. 93 Remissinstanser som yttrat sig över departements- promemorian Bokföringsbrott och brott mot borgenärer (Ds 2002:57) Efter remiss har yttrande över promemorian avgetts av Riksdagens om- budsmän (Justitieombudsmannen), Hovrätten för Västra Sverige, Göte- borgs tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Umeå tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Domstolsverket, Riksåklagaren, Ekobrottsmyndigheten, Riks- polisstyrelsen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Verket för närings- livsutveckling (NUTEK), Kronofogdemyndigheten i Stockholms län, Kronofogdemyndigheten i Göteborgs och Bohus län, Brottsförebyggande rådet (BRÅ), Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juri- diska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Sveriges advokat- samfund, Sveriges redovisningskonsulters Förbund (SRF), Svenska Bankföreningen, Finansbolagens förening, Sveriges domareförbund, Konkursförvaltarkollegiernas förening, Föreningen Auktoriserade Revi- sorer (FAR), Svenska Revisorssamfundet, Bokföringsnämnden, Svensk Handel, Föreningen Svenskt Näringsliv, Företagarnas Riksorganisation och Svenska Inkassoföreningen. Riksåklagaren har bifogat yttranden från Åklagarmyndigheten i Linkö- ping, Åklagarmyndigheten i Västerås och Åklagarmyndigheten i Umeå. Ekobrottsmyndigheten har bifogat yttranden från Ekobrottsmyndigheten Östra avdelningen och Ekobrottsmyndigheten Västra avdelningen. Riksskatteverket har bifogat yttranden från Kronofogdemyndigheten i Malmö, Kronofogdemyndigheten i Kalmar och Kronofogdemyndigheten i Härnösand. Prop. 2004/05:69 Bilaga 6 94 Lagrådsremissens lagförslag 1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken Härigenom föreskrivs att 11 kap. 16 och 8 §§ brottsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 2004/05:69 Bilaga 7 11 kap. 1 § 25

Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för oredlighet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om någon genom sådant förfarande försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig fara för att han skall komma på obestånd.

Gäldenär, som vid skuldsane-

För oredlighet mot borgenärer

ring

enligt skuldsaneringslagen

döms också en gäldenär som, då

(1994:334), konkurs eller förhand-

konkurs är förestående, ur riket

ling om offentligt ackord förtiger

bortför tillgång av betydande vär-

tillgång, uppgiver obefintlig skuld

de med uppsåt att hålla den undan

eller lämnar annan sådan oriktig

konkursen, eller gäldenär som i

uppgift, skall ock, om ej uppgiften

konkurs undandrar eller undanhål-

rättas innan den beedigas eller

ler

konkursförvaltningen tillgång.

eljest lägges till grund för förfa-

Detsamma skall gälla om en gäl-

randet, dömas för oredlighet mot

denär i otillbörligt syfte underlåter

borgenärer. Detsamma skall gälla,

att medverka till att tillgång i ut-

om gäldenär i samband med an-

landet som ingår i konkursen ställs

nan exekutiv förrättning åberopar

till

konkursförvaltningens förfo-

oriktig handling

eller skenavtal

gande, trots att konkursförvaltaren

och därigenom hindrar att erfor-

uppmanat gäldenären att medver-

derlig egendom genom förrättning

ka.

tages i anspråk för att bereda bor-

Om brottet är grovt, döms för

genär betalning eller säkerhet.

grov oredlighet mot borgenärer

Gäldenär som, då konkurs är fö-

till fängelse i lägst sex månader

restående, ur riket bortför tillgång

och högst sex år. Vid bedömande

av betydande värde med uppsåt att

av om brottet är grovt skall sär-

hålla den undan konkursen, eller

skilt beaktas om gärningsmannen

gäldenär som i konkurs undandrar

beedigat oriktig uppgift eller an-

eller

undanhåller

konkursförvalt-

vänt falsk handling eller vilsele-

ningen tillgång, döms likaledes för

dande bokföring eller om brottet

oredlighet mot borgenärer.

varit av betydande omfattning el-

ler om gärningen annars varit av

särskilt farlig art.

2 § 26

Är brott som i 1 § sägs att anse

En gäldenär som vid konkurs,

25 Senaste lydelse 1994:335.

26 Senaste lydelse 1986:43.

95

som grovt, skall för grov oredlig- het mot borgenärer dömas till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningsmannen beedigat oriktig uppgift eller begagnat falsk hand- ling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning. skuldsanering enligt skuldsane- Prop. 2004/05:69 ringslagen ( 1994:334) eller för- Bilaga 7 handling om offentligt ackord upp- såtligen eller av grov oaktsamhet förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, döms, om uppgif- ten inte rättas innan den beedigas eller annars läggs till grund för förfarandet, för försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning till fängelse i högst två år. För försvårande av exekutiv för- rättning döms också en gäldenär som i samband med annan exeku- tiv förrättning uppsåtligen åbero- par oriktig handling eller skenav- tal och därigenom hindrar att er- forderlig egendom genom förrätt- ning tas i anspråk för att bereda borgenär betalning eller säkerhet. Om ett förtigande eller en orik- tig uppgift enligt första stycket är utan betydelse för saken, eller om gäldenären vid konkurs hade rätt att vägra yttra sig och omständig- heterna innebär en skälig ursäkt för honom eller henne, skall han eller hon inte dömas till ansvar. Om ett brott som avses i denna paragraf har begåtts uppsåtligen och är grovt, döms för grovt för- svårande av konkurs eller exekutiv förrättning till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gär- ningsmannen beedigat oriktig uppgift eller använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande om- fattning. 3 § 27

Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösak- tigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbin- delse eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av

27 Senaste lydelse 1994:335.

96

grov oaktsamhet försämrar sin förmögenhetsställning i avsevärd mån, döms för vårdslöshet mot borgenärer till fängelse i högst två år. Vad som nu sagts skall gälla även om gärningsmannen inte insåg men hade skälig anledning att anta att han var på obestånd eller att påtaglig fara förelåg för att han skulle komma på obestånd. Gäldenär, som vid skuldsane- ring enligt skuldsaneringslagen (1994:334), konkurs eller förhand- ling om offentligt ackord av grov oaktsamhet förtiger tillgång, upp- giver obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, dö- mes likaledes, om ej uppgiften rät- tas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, för vårdslöshet mot borgenärer. 4 § 28

Den som, då han är på obestånd, gynnar viss borgenär genom att betala skuld som ej är förfallen, betala med annat än sedvanliga betalningsmedel eller överlämna säkerhet som ej var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd, döms, om åtgärden medför påtaglig fara för att andra borgenärers rätt skall förringas avsevärt, för mannamån mot borgenärer till fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla om någon som är på obestånd i otillbörligt syfte gynnar viss bor- genär på annat sätt än som nyss sagts och detta medför påtaglig fara för att andra borgenärers rätt skall förringas avsevärt. Gäldenär, som för att främja ac- kord hemligen lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån, dö- mes ock för mannamån mot bor- genärer. Den som, då han är på obestånd, gynnar en viss borgenär genom att betala skuld som inte är förfallen, betala med annat än sedvanliga betalningsmedel eller överlämna säkerhet som inte var betingad vid skuldens tillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd, döms, om åtgärden medför påtaglig fara för att en annan borgenärs rätt skall förringas avsevärt, för otill- börligt gynnande av borgenärer till fängelse i högst två år. Det- samma skall gälla om någon som är på obestånd i otillbörligt syfte gynnar en viss borgenär på annat sätt än som nyss sagts och detta medför påtaglig fara för att en an- nan borgenärs rätt skall förringas avsevärt. En gäldenär, som för att främja ackord i hemlighet lämnar eller utlovar betalning eller annan för- mån, döms också för otillbörligt gynnande av borgenärer. 5 § 29

Den som uppsåtligen eller av

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet åsidosätter bokförings-

oaktsamhet åsidosätter bokförings-

skyldighet enligt bokföringslagen

skyldighet enligt bokföringslagen

28

Senaste lydelse 1986:43.

29

Senaste lydelse 1999:1081.

Prop. 2004/05:69 Bilaga 7 97 (1999:1078) genom att underlåta att bokföra affärshändelser eller bevara räkenskapsinformation el- ler genom att lämna oriktiga upp- gifter i bokföringen eller på annat sätt, döms, om rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning till följd härav inte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokfö- ringen, för bokföringsbrott till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter. Är brot- tet grovt döms till fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Första stycket gäller inte om bokföringsskyldigheten avser en juridisk person som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver näringsverksamhet. (1999:1078) genom att underlåta att bokföra affärshändelser eller bevara räkenskapsinformation el- ler genom att lämna oriktiga upp- gifter i bokföringen eller på annat sätt, döms, om rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning till följd härav inte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokfö- ringen, för bokföringsbrott till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader. Om brottet är grovt, döms för grovt bokföringsbrott till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om åsidosättandet avsett mycket bety- dande belopp eller om gärnings- mannen använt falsk handling el- ler om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Första och andra styckena gäller inte om bokföringsskyldigheten avser en juridisk person som anges i 2 kap. 2 § bokföringslagen och som inte bedriver näringsverk- samhet. 6 § 30

För försök till oredlighet mot borgenärer enligt 1 § första stycket eller försök till sådan oredlighet enligt 1 § tredje stycket som inne- bär att tillgång bortförs ur riket döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. För försök till oredlighet mot borgenärer enligt 1 § första stycket eller försök till sådan oredlighet enligt 1 § andra stycket som inne- bär att tillgång bortförs ur riket döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. Detsamma gäller för försök till grov oredlighet mot borgenärer i de fall som anges i första stycket.

8 § 31

Vårdslöshet mot borgenärer en-

Vårdslöshet mot borgenärer får

ligt 3 § första stycket må åtalas av

åtalas av åklagare endast om åtal

åklagare endast om åtal finnes på-

är påkallat från allmän synpunkt.

30

Senaste lydelse 1986:43.

31

Senaste lydelse 1982:150.

Prop. 2004/05:69 Bilaga 7 98

kallat ur allmän synpunkt.

Prop. 2004/05:69

Bilaga 7

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2005.

99 2 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672) Härigenom föreskrivs att 12 kap. 28 § konkurslagen (1987:672) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 2004/05:69 Bilaga 7 12 kap. 28 § 32

På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rät- ten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäldenä-

ren förfaller, om

gäldenären

1. gäldenären

1. har gjort sig skyldig till ored-

a) har gjort sig skyldig till ored-

lighet mot borgenärer eller i hem-

lighet mot borgenärer,

lighet har gynnat någon borgenär

b) har gjort sig skyldig till upp-

i syfte att inverka på ackordsfrå-

såtligt försvårande av konkurs

gan,

eller exekutiv förrättning, eller

2. åsidosätter vad som åligger

c) i hemlighet har gynnat någon

honom enligt 26 § andra stycket

borgenär i syfte att inverka på

eller

ackordsfrågan,

3. på något annat sätt uppenbart

2. gäldenären har åsidosatt vad

försummar sina åtaganden enligt

som åligger honom enligt 26 §

ackordet.

andra stycket, eller

3. gäldenären på något annat

sätt uppenbart har försummat sina

åtaganden enligt ackordet.

Förlikning är inte tillåten i en fråga som avses i första stycket. Även om den eftergift som har medgetts gäldenären förklaras förfallen, får borgenärerna göra ackordet i övrigt gällande mot gäldenären eller mot den som har gått i borgen för ackordet.

32 Senaste lydelse 1987:672.

100

3 Förslag till lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334) Härigenom föreskrivs att 27 § skuldsaneringslagen (1994:334) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 27 § 33

På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som avses i 5, ändra beslutet om

1. gäldenären har gjort sig skyl-

1. gäldenären

dig till oredlighet mot borgenärer

a) har gjort sig skyldig till ored-

eller i hemlighet gynnat någon

lighet mot borgenärer,

borgenär för att inverka på skuld-

b) har gjort sig skyldig till upp-

saneringsfrågans avgörande,

såtligt försvårande av konkurs

eller exekutiv förrättning, eller

c) i hemlighet har gynnat någon

borgenär för att inverka på skuld-

saneringsfrågans avgörande,

2.

gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under ären- dets handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för borgenären,

3.

gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller under- låtit att lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte fattats,

4.

gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa eller

5.

gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter skuldsaneringen.

I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in inom fem år från dagen för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper under längre tid gäller i stället den tiden. Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de bor- genärer som avses i 19 § höras. I övrigt gäller lagen (1996:242) om dom- stolsärenden för handläggningen. Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan säker- het som tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § för- sta stycket 3 ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i 27 § första stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att gäldenären åsidosatt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2. Prop. 2004/05:69 Bilaga 7

33 Senaste lydelse 1996:267.

101

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om

Prop. 2004/05:69

företagsrekonstruktion

Bilaga 7

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 27 § lagen (1996:764) om företagsre-

konstruktion skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap. 27 § 34

På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet kan rät- ten förklara att den eftergift som genom ackordet har medgetts gäldenä-

ren har förfallit, om

gäldenären har

1. gäldenären

1. gjort sig skyldig till oredlig-

a) har gjort sig skyldig till ored-

het mot borgenärer eller i hemlig-

lighet mot borgenärer,

het har gynnat någon borgenär för

b) har gjort sig skyldig till upp-

att inverka på ackordsfrågans av-

såtligt försvårande av konkurs

görande,

eller exekutiv förrättning, eller

2. åsidosatt vad som åligger ho-

c) i hemlighet har gynnat någon

nom enligt 26 § andra stycket eller

borgenär för att inverka på ac-

3. på något annat sätt uppenbart

kordsfrågans avgörande,

försummat sina åtaganden enligt

2. gäldenären har åsidosatt vad

ackordet.

som åligger honom enligt 26 §

andra stycket, eller

3. gäldenären på något annat

sätt uppenbart har försummat sina

åtaganden enligt ackordet.

Förlikning är inte tillåten i en fråga som avses i första stycket. Även om den eftergift som har medgetts gäldenären förklarats förfal- len, får borgenärerna göra ackordet i övrigt gällande mot gäldenären eller mot den som har gått i borgen för ackordet.

34 Senaste lydelse 1996:764. 102 Lagrådets yttrande Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2004-12-07

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Nina Pripp och regeringsrådet Bengt-Åke[REDACTED_EFTERNAMN]. Enligt en lagrådsremiss den 2 december 2004 (Justitiedepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

3.

lag om ändring i skuldsaneringslagen (1994:334),

4.

lag om ändring i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Clara[REDACTED_EFTERNAMN]. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Prop. 2004/05:69 Bilaga 8 103

Justitiedepartementet

Prop. 2004/05:69

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2005 Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Y.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Nykvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], M.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] Regeringen beslutar proposition 2004/05:69 Bokföringsbrott och andra brott mot borgenärer 104