Regeringens proposition

1997/98:90

Följdlagstiftning till miljöbalken m.m.

Prop.

1997/98:90

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Miljödepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Det finns utanför miljöbalken ett stort antal lagar som reglerar

verksamheter som påverkar miljön. Dessa lagars innehåll måste i större

eller mindre utsträckning anpassas till miljöbalken. I propositionen

föreslås således ändringar i de lagar som berörs av den tidigare till

riksdagen överlämnade propositionen om miljöbalk. Ett femtiotal lagar

behandlas, bl.a. plan- och bygglagen (1987:10), väglagen (1971:948),

lagen (1995:1649) om byggande av järnväg, luftfartslagen (1957:297),

ellagen (1997:857) och minerallagen (1991:45).

Av propositionen framgår bl.a. att miljöbalken gäller för verksamheter

som omfattas av lagar som inte arbetas in i miljöbalken. Miljöbalken och

dessa lagar gäller parallellt. I några fall föreslås att ingripande inte skall

kunna ske med stöd av miljöbalken i frågor som har reglerats i en annan

lag. I andra fall förtydligas att reglerna i miljöbalken gäller oavsett

regleringen i den andra lagen.

Eftersom miljöbalken gäller parallellt med andra lagar finns det sällan

något behov av genomgripande ändringar för att åstadkomma att

miljöhänsyn tas i tillräcklig omfattning. Lagarna måste dock ändras på en

del punkter för att bli tillräckligt anpassade till miljöbalken. Bland

förslagen i propositionen kan nämnas att miljöbalkens hänsynsregler

skall tillämpas vid tillståndsprövning och liknande prövning enligt andra

lagar. Tillstånd enligt olika lagar skall normalt inte få ges för ny

verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Vid

överträdelse av en sådan norm skall vidare villkoren i ett redan meddelat

tillstånd kunna ändras. Dessutom skall normalt miljöbalkens regler om

miljökonsekvensbeskrivningar tillämpas när sådana beskrivningar

upprättas enligt andra lagar.

I propositionen föreslås vidare ändringar i lagen (1994:1596) om

frivillig miljöstyrning och miljörevision. Ändringarna krävs för att en

försöksverksamhet med registrering av sektorer utanför industrin enligt

EG:s förordning om miljöstyrning och miljörevision skall kunna inledas i

Sverige.

Samtliga lagändringar föreslås träda i kraft samtidigt med miljöbalken,

dvs. den 1 januari 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 9

2 Lagtext 11

2.1 Förslag till lag om ändring i jordabalken 11

2.2 Förslag till lag om ändring i miljöbalken 14

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1919:426) om

 flottning i allmän flottled 15

2.4 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 17

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1929:405) med

 vissa föreskrifter angående tillämpningen här i

 riket av svensk-norska vattenrättskonventionen av

 den 11 maj 1929 19

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om

 statlig inkomstskatt 31

2.7 Förslag till lag om ändring i luftfartslagen (1957:297) 33

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:627) om vissa

åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m.m. 36

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1966:314) om

kontinentalsockeln 43

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:244) om

 allmänna vatten- och avloppsanläggningar 50

2.11 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988) 51

2.12 Förslag till lag om ändring i väglagen (1971:948) 56

2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:850) med

anledning av gränsälvsöverenskommelsen den 16

september 1971 mellan Sverige och Finland 64

2.14 Förslag till lag om ändring i ledningsrättslagen

(1973:1144) 65

2.15 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

 (1973:1149) 66

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter 67

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1151) om

införande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter 70

2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:839) om

Statens va-nämnd 72

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:997) om

vattenförbund 73

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:439) om

kommunal energiplanering 76

2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:160) om vissa

rörledningar 77

2.22 Förslag till lag om ändring i skogsvårdslagen

 (1979:429) 80

2.23 Förslag till lag om ändring i fastighetstaxeringslagen

(1979:1152) 83

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:307) om

skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för

rättegångskostnader 86

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:424) om

 åtgärder mot förorening från fartyg 87

2.26 Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1354) om

allmänna värmesystem 88

2.27 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:188) om

preskription av skattefordringar m.m. 89

2.28 Förslag till lag om ändring i lagen (1983:293) om

inrättande, utvidgning och avlysning av allmän

 farled och allmän hamn 90

2.29 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:3) om

 kärnteknisk verksamhet 92

2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:410) om skatt på

bekämpningsmedel 93

2.31 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:620) om vissa

torvfyndigheter 94

2.32 Förslag till lag om ändring i räddningstjänstlagen

(1986:1102) 98

2.33 Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen

 (1987:10) 99

2.34 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 110

2.35 Förslag till lag om ändring i strålskyddslagen

 (1988:220) 111

2.36 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor 114

2.37 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. 116

2.38 Förslag till lag om ändring i prisregleringslagen

 (1989:978) 117

2.39 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:663) om

ersättningsfonder 118

2.40 Förslag till lag om ändring i minerallagen (1991:45) 119

2.41 Förslag till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300) 125

2.42 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1140) om

Sveriges ekonomiska zon 127

2.43 Förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787) 131

2.44 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1776) om

 skatt på energi 133

2.45 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:9) om

 ändring i årsredovisningslagen (1995:1554) 134

2.46 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1649) om

byggande av järnväg 135

2.47 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1667) om

 skatt på naturgrus 141

2.48 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67) 143

2.49 Förslag till lag om ändring i elberedskapslagen

 (1997:288) 144

2.50 Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857) 145

2.51 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1596) om

 frivillig miljöstyrning och miljörevision 147

3 Ärendet och dess beredning 148

4 Förhållandet mellan miljöbalken och andra lagar 149

4.1 Propositionen om miljöbalk 149

4.2 Förhållandet mellan miljöbalken och andra lagar 153

5 Närmare om anpassningen av andra lagar till miljöbalken 157

6 Plan- och bygglagen (1987:10) 162

6.1 Plan- och bygglagens förhållande till miljöbalken 162

6.2 Plan- och bygglagens anpassning till miljöbalken 164

6.2.1 Miljökvalitetsnormer 165

6.2.2 Miljökonsekvensbeskrivningar 170

6.2.3 Bygglovsplikt för grundvattentäkter 172

6.2.4 Särskilda skydds- och bevarandeområden 173

6.2.5 Statens roll vid planläggning 174

7 Väglagen (1971:948) 176

7.1 Väglagens förhållande till miljöbalken 176

7.2 Väglagens anpassning till miljöbalken 178

8 Lagen (1995:1649) om byggande av järnväg 185

8.1 Banlagens förhållande till miljöbalken 185

8.2 Banlagens anpassning till miljöbalken 187

9 Luftfartslagen (1957:297) 193

9.1 Luftfartslagens förhållande till miljöbalken 193

9.2 Luftfartslagens anpassning till miljöbalken 194

10 Lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av

allmän farled och allmän hamn 199

10.1 Farledslagens förhållande till miljöbalken 199

10.2 Farledslagens anpassningen till miljöbalken 201

11 Ellagen (1997:857) 204

11.1 Ellagens förhållande till miljöbalken 204

11.2 Ellagens anpassning till miljöbalken 206

12 Lagen (1978:160) om vissa rörledningar 210

12.1 Rörledningslagens förhållande till miljöbalken 210

12.2 Rörledningslagens anpassning till miljöbalken 212

13 Minerallagen (1991:45) 215

13.1 Minerallagens förhållande till miljöbalken 215

13.2 Minerallagens anpassning till miljöbalken 218

14 Lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter 222

14.1 Torvlagens förhållande till miljöbalken 222

14.2 Torvlagens anpassning till miljöbalken 225

15 Lagen (1966:314) om kontinentalsockeln 229

15.1 Kontinentalsockellagens förhållande till miljöbalken 229

15.2 Kontinentalsockellagens anpassning till miljöbalken 232

16 Lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon 235

16.1 Förhållandet mellan lagen om Sveriges ekonomiska

 zon och miljöbalken 235

16.2 Anpassningen av lagen om Sveriges ekonomiska

 zon till miljöbalken 237

17 Skogsvårdslagen (1979:429) 240

17.1 Skogsvårdslagens förhållande till miljöbalken 240

17.2 Skogsvårdslagens anpassning till miljöbalken Fel! Bokmärket är inte

definierat.

18 Jordabalken 253

18.1 Jordabalkens förhållande till miljöbalken 253

18.2 Naturvårdsavtal 253

19 Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet 265

19.1 Kärntekniklagens förhållande till miljöbalken 265

19.2 Kärntekniklagens anpassning till miljöbalken. 267

20 Strålskyddslagen (1988:220) 272

20.1 Strålskyddslagens förhållande till miljöbalken 272

20.2 Strålskyddslagens anpassningen till miljöbalken. 276

21 Fiskelagen (1993:787) 279

21.1 Fiskelagens anpassning till miljöbalken 279

22 Lagen (1977:439) om kommunal energiplanering 281

23 Lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor 283

24 Lagen (1995:1667) om skatt på naturgrus 284

25 Kommunalskattelagen (1928:370) 285

26 Lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa

säkerhet för rättegångskostnader 286

27 Lagen (1976:997) om vattenförbund 287

28 Lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled 288

29 Miljöbalken 288

30 Övriga lagar 290

30.1 Lagen (1929:405) med vissa föreskrifter angående

tillämpningen här i riket av svensk-norska

vattenrättskonventionen av den 11 maj 1929 291

30.2 Lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt 291

30.3 Lagen (1962:627) om vissa åtgärder för utnyttjande

 av vattenkraft vid krig m.m. 292

30.4 Lagen (1970:244) om allmänna vatten- och

avloppsanläggningar 292

30.5 Fastighetsbildningslagen (1970:988) 293

30.6 Lagen (1971:850) med anledning av

gränsälvsöverenskommelsen den 16 september 1971

mellan Sverige och Finland 294

30.7 Ledningsrättslagen (1973:1144) 294

30.8 Anläggningslagen (1973:1149) 294

30.9 Lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter 295

30.10 Lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen

(1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter 295

30.11 Lagen (1976:839) om statens va-nämnd 296

30.12 Fastighetstaxeringslagen (1979:1152) 296

30.13 Lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening

 från fartyg 296

30.14 Lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem 297

30.15 Lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar

m.m. 297

30.16 Lagen (1984:410) om skatt på bekämpningsmedel 298

30.17 Räddningstjänstlagen (1986:1102) 299

30.18 Jaktlagen (1987:259) 299

30.19 Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. 300

30.20 Prisregleringslagen (1989:978) 300

30.21 Lagen (1990:663) om ersättningsfonder 300

30.22 Kyrkolagen (1992:300) 301

30.23 Lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på

byggnadsverk, m.m. 301

30.24 Lagen (1994:1776) om skatt på energi 302

30.25 Årsredovisningslagen (1995:1554) 302

30.26 Vapenlagen (1996:67) 302

30.27 Elberedskapslagen (1997:288) 303

30.28 Lagen (1994:1596) om frivillig miljöstyrning och

miljörevision 303

30.28.1 EG:s förordning om miljöstyrning och

miljörevision 303

30.28.2 Försöksverksamhet med tillämpning av EG:s

förordning om miljöstyrning och miljö-

 revision på andra sektorer än industrin 304

31 Ekonomiska konsekvenser av förslagen 305

32 Författningskommentar 306

32.1 Plan- och bygglagen (1987:10) 306

32.2 Väglagen (1971:948) 313

32.3 Lagen (1995:1649) om byggande av järnväg 322

32.4 Luftfartslagen (1957:297) 327

32.5 Lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och

 avlysning av allmän farled och allmän hamn 330

32.6 Ellagen (1997:857) 332

32.7 Lagen (1978:160) om vissa rörledningar 334

32.8 Minerallagen (1991:45) 337

32.9 Lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter 341

32.10 Lagen (1966:314) om kontinentalsockeln 345

32.11 Lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon 351

32.12 Skogsvårdslagen (1979:429) 354

32.13 Jordabalken 357

32.14 Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet 359

32.15 Strålskyddslagen (1988:220) 360

32.16 Fiskelagen (1993:787) 362

32.17 Lagen (1995:1667) om skatt på naturgrus 363

32.18 Miljöbalken 364

32.19 Lagen (1994:1596) om frivillig miljöstyrning och

miljörevision 365

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet (SOU 1997:32)

 Följdlagstiftning till miljöbalken 365

Bilaga 2 Lagrådsremissens lagförslag 366

Bilaga 3 Lagrådets yttrande 498

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 5 mars 1998 513

Rättsdatablad 514

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till lag om ändring i

1. miljöbalken,

2. jordabalken,

3. lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled,

4. kommunalskattelagen (1928:370),

5. lagen (1929:405) med vissa föreskrifter angående tillämpningen här i

 riket av svensk-norska vattenrättskonventionen av den 11 maj 1929,

6. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt,

7. luftfartslagen (1957:297),

8. lagen (1962:627) om vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid

 krig m.m.,

9. lagen (1966:314) om kontinentalsockeln,

10. lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar,

11. fastighetsbildningslagen (1970:988),

12. väglagen (1971:948),

13. lagen (1971:850) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen den

 16 september 1971 mellan Sverige och Finland,

14. ledningsrättslagen (1973:1144),

15. anläggningslagen (1973:1149),

16. lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter,

17. lagen (1973:1151) om införande av anläggningslagen (1973:1149)

 och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter,

18. lagen (1976:839) om Statens va-nämnd,

19. lagen (1976:997) om vattenförbund,

20. lagen (1977:439) om kommunal energiplanering,

21. lagen (1978:160) om vissa rörledningar,

22. skogsvårdslagen (1979:429),

23. fastighetstaxeringslagen (1979:1152),

24. lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa

 säkerhet för rättegångskostnader,

25. lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg,

26. lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem,

27. lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m.,

28. lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän

 farled och allmän hamn,

29. lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet,

30. lagen (1984:410) om skatt på bekämpningsmedel,

31. lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter,

32. räddningstjänstlagen (1986:1102),

33. plan- och bygglagen (1987:10),

34. jaktlagen (1987:259),

35. strålskyddslagen (1988:220),

36. lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor,

37. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.,

38. prisregleringslagen (1989:978),

39. lagen (1990:663) om ersättningsfonder,

40. minerallagen (1991:45),

41. kyrkolagen (1992:300),

42. lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon,

43. fiskelagen (1993:787),

44. lagen (1994:1776) om skatt på energi,

45. lagen (1998:9) om ändring i årsredovisningslagen (1995:1554),

46. lagen (1995:1649) om byggande av järnväg,

47. lagen (1995:1667) om skatt på naturgrus,

48. vapenlagen (1996:67),

48. elberedskapslagen (1997:288),

50. ellagen (1997:857), och

51. lagen (1994:1596) om frivillig miljöstyrning och miljörevision

Lagtext

Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 6 §, 3 kap. 3 §, 7 kap. 3 § och 9 kap.

33 § jordabalken1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

6 §2

Har fastighet blivit skild från

angränsande vattenområde genom

att stranden förskjutits, har

fastighetens ägare rätt att nyttja

området mellan fastigheten och

vattnet under förutsättning att

området är av ringa omfattning

och att dess ägare icke lider skada

eller olägenhet av betydelse.

Fastighetens ägare har därvid

samma rätt som enligt 2 kap. 6 §

vattenlagen (1983:291)

tillkommer strandägare.

Har fastighet blivit skild från

angränsande vattenområde genom

att stranden förskjutits, har

fastighetens ägare rätt att nyttja

området mellan fastigheten och

vattnet under förutsättning att

området är av ringa omfattning

och att dess ägare icke lider skada

eller olägenhet av betydelse.

Fastighetens ägare har därvid

samma rätt som enligt 2 kap. 7 §

lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet tillkommer

strandägare.

3 kap.

3 §3

Den som ämnar utföra eller låta

utföra grävning eller liknande

arbete på sin mark skall vidta varje

skyddsåtgärd som kan anses

nödvändig för att förebygga skada

på angränsande mark.

Bestämmelser om ersättning för

skador till följd av grävning eller

liknande arbete finns i

miljöskadelagen (1986:225).

Medför skyddsåtgärd uppen-

barligen högre kostnad än den

skada som åtgärden avser att

förebygga, får åtgärden underlåtas.

Skadan skall dock ersättas enligt

bestämmelserna i miljöskadelagen.

Om det begärs, skall säkerhet

enligt vad som sägs i 2 kap.

utsökningsbalken ställas hos

länsstyrelsen för ersättningen

innan arbetet börjar.

Den som ämnar utföra eller låta

utföra grävning eller liknande

arbete på sin mark skall vidta varje

skyddsåtgärd som kan anses

nödvändig för att förebygga skada

på angränsande mark.

Bestämmelser om ersättning för

skador till följd av grävning eller

liknande arbete finns i 32 kap.

miljöbalken.

Medför skyddsåtgärd uppen-

barligen högre kostnad än den

skada som åtgärden avser att

förebygga, får åtgärden underlåtas.

Skadan skall dock ersättas enligt

bestämmelserna i 32 kap.

miljöbalken. Om det begärs, skall

säkerhet enligt vad som sägs i 2

kap. utsökningsbalken ställas hos

länsstyrelsen för ersättningen

innan arbetet börjar.

Är byggnad eller annan anläggning som hör till angränsande mark, till

följd av vårdslöshet vid uppförandet eller brist i underhållet, av sådan

beskaffenhet att särskild skyddsåtgärd är nödvändig för att förebygga

skada med anledning av arbete som inte sträcks nedanför vanligt

källardjup, skall åtgärden bekostas av den angränsande markens ägare.

Om anläggningen hör till en tomträtt, skall åtgärden i stället bekostas av

tomträttshavaren.

7 kap.

3 §

Av fastighetsägaren åt annan upplåten rätt att avverka skog på

fastigheten eller att tillgodogöra sig andra alster av fastigheten eller

dennas naturtillgångar eller att jaga eller fiska på fastigheten är att anse

som nyttjanderätt, även om med rättigheten icke är förenad rätt att i

övrigt nyttja fastigheten.

Vad fastighetsägaren enligt en

skriftlig överenskommelse med

staten eller en kommun angående

naturvården inom ett visst område

(naturvårdsavtal) förbundit sig att

tillåta eller tåla skall vid

tillämpningen av denna balk och

andra författningar i sin helhet

anses som en nyttjanderätt.

9 kap.

33 §4

Har jordägaren utgivit ersättning

för markavvattning enligt

vattenlagen (1983:291) eller för

byggande av enskild väg enligt

anläggningslagen (1973:1149), får

jordägaren uppsäga avtalet, om

arrendatorn icke medger skälig

höjning av arrendeavgiften.

Uppsägning skall ske inom ett år

från det företaget fullbordades.

Har jordägaren utgivit ersättning

för markavvattning enligt

miljöbalken eller lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet eller för

byggande av enskild väg enligt

anläggningslagen (1973:1149), får

jordägaren uppsäga avtalet, om

arrendatorn icke medger skälig

höjning av arrendeavgiften.

Uppsägning skall ske inom ett år

från det företaget fullbordades.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Vad som stadgas om naturvårdsavtal i 7 kap. 3 § andra stycket skall

inte gälla i fråga om avtal som har ingåtts före denna lags ikraftträdande.

Förslag till lag om ändring i miljöbalken

Härigenom föreskrivs att det i miljöbalken1 skall införas en ny

paragraf, 1 kap. 7 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

7 §

I fråga om renhållning inom

vissa vägområden och

angränsande områden gäller 26 §

väglagen (1971:948).

I fråga om framförande av

luftfartyg i överljudsfart och

luftfartygs miljövärdighet gäller 1

kap. 2 a § och 3 kap. 1 §

luftfartslagen (1957:297).

I fråga om framdragande och

begagnande av rörledning gäller i

vissa fall 23 § lagen (1978:160)

om vissa rörledningar.

Förslag till lag om ändring i lagen (1919:426) om flottning i

allmän flottled

Härigenom föreskrivs att 7 och 13 §§ lagen (1919:426) om flottning i

allmän flottled skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1

Om någon i strid mot lag eller givna föreskrifter utför anläggning eller

annan anordning i en allmän flottled skall han själv stå för den skada

som flottningen orsakar på anordningen. Utför någon anläggning eller

anordning i en allmän flottled utan att begära och invänta

skyddsbestämmelser enligt andra stycket, skall han själv stå för den

skada som flottningen orsakar under tiden.

Menar någon som utfört eller

avser att utföra vattenföretag där

en allmän flottled finns, att

särskilda anläggningar eller

åtgärder till skydd mot skada eller

intrång till följd av flottningen bör

bekostas av de flottande, får han

väcka talan mot

flottningsföreningen hos

vattendomstolen rörande

bestämmelser om erforderliga

skyddsanordningar. I fråga om en

sådan talan gäller bestämmelserna

i vattenlagen (1983:291) om

stämningsmål.

Menar någon som utövat eller

avser att utöva vattenverksamhet

där en allmän flottled finns, att

särskilda anläggningar eller

åtgärder till skydd mot skada eller

intrång till följd av flottningen bör

bekostas av de flottande, får han

väcka talan mot

flottningsföreningen hos

miljödomstolen rörande

bestämmelser om erforderliga

skyddsanordningar. I fråga om en

sådan talan gäller fortfarande

bestämmelserna i vattenlagen

(1983:291) om stämningsmål.

13 §2

Finnes flottningsskada bliva så stadigvarande, att värdet därå kan

genom uppskattning på förhand utrönas, skall, om ersättningstagaren

påstår det, ersättningen på förhand bestämmas att utgå vare sig i årlig

avgift under hela den tid flottning kommer att fortgå eller ock på en gång,

allt efter ty skäligt prövas. Ej må, ändå att parterna må vara ense om

visst belopp, ersättningen bestämmas till högre belopp än som kan anses

skäligt.

Bestämmelserna om betalning

av ersättning samt länsstyrelsens

befattning med nedsatta

ersättningsmedel i 16 kap.

vattenlagen (1983:291) skall

tillämpas också i fråga om

ersättning för flottningsskada som

på förhand har bestämts att utgå på

en gång. I beslutet om ersättning

skall skiljemännen ange om

nedsättning av ersättningsbeloppet

skall ske.

Bestämmelserna om betalning

av ersättning samt länsstyrelsens

befattning med nedsatta

ersättningsmedel i 16 kap.

vattenlagen (1983:291) skall

fortfarande tillämpas i fråga om

ersättning för flottningsskada som

på förhand har bestämts att utgå på

en gång. I beslutet om ersättning

skall skiljemännen ange om

nedsättning av ersättningsbeloppet

skall ske.

Ett beslut varigenom ersättning bestäms på förhand gäller, sedan det

har vunnit laga kraft, även mot framtida ägare och innehavare av

fastigheter som berörs av beslutet.

Har genom beslut enligt denna

lag eller enligt 9 kap. 3 § andra

stycket vattenlagen (1983:291)

eller motsvarande äldre

bestämmelser ersättning för skada

eller intrång fastställts att utgå

med årliga belopp, utgör den

omständigheten att beslutet härom

har vunnit laga kraft inte hinder

för vattendomstolen att i samband

med beslut om nya eller ändrade

anordningar eller föreskrifter för

flottleden, eller senare efter talan i

den ordning som enligt

vattenlagen gäller för

stämningsmål, meddela sådana

ändrade bestämmelser om

ersättningen och sättet för

betalning som föranleds av de

ändrade förhållandena.

Har genom beslut enligt denna

lag eller enligt 9 kap. 3 § andra

stycket vattenlagen (1983:291)

eller motsvarande äldre

bestämmelser ersättning för skada

eller intrång fastställts att utgå

med årliga belopp, utgör den

omständigheten att beslutet härom

har vunnit laga kraft inte hinder

för miljödomstolen att i samband

med beslut om nya eller ändrade

anordningar eller föreskrifter för

flottleden, eller senare efter talan i

den ordning som enligt

vattenlagen gäller för

stämningsmål, meddela sådana

ändrade bestämmelser om

ersättningen och sättet för

betalning som föranleds av de

ändrade förhållandena.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom föreskrivs att 20 § kommunalskattelagen (1928:370) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 §1

Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla

omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och

bibehållande avräknas från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde

(bruttointäkt) som har influtit i förvärvskällan under beskattningsåret.

Avdrag får inte göras för:

den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter,

såsom vad skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd

eller därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar

eller kottar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är

skattefria enligt 19 §;

värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts

av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges

barn som ej fyllt 16 år;

ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans

förvärvsverksamhet;

svenska allmänna skatter;

kapitalavbetalning på skuld;

ränta enligt 8 kap. 1 § studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55 §§

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 5 kap. 12 § lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 31 § tullagen

(1994:1550), 60 § fordonsskattelagen (1988:327), 36 § lagen

(1996:1030) om underhållsstöd och 19 kap. 2 och 4 9 §§

skattebetalningslagen (1997:483) samt dröjsmålsavgift beräknad enligt

lagen (1997:484) om dröjsmålsavgift;

avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

avgift enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10);

avgift enligt 10 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529);

avgift enligt 8 kap. 5 § arbetsmiljölagen (1977:1160);

avgift enligt 26 § arbetstidslagen (1982:673);

avgift enligt 21 § insiderlagen (1990:1342);

avgift enligt 22 § tredje stycket lagen (1993:737) om bostadsbidrag;

skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare

och arbetstagare, när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada;

företagsbot enligt 36 kap. brottsbalken;

straffavgift enligt 8 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken;

skatteavdrag för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt

skattebetalningslagen (1997:483);

avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift;

kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig

parkering;

överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268);

vattenföroreningsavgift enligt

lagen (1980:424) om åtgärder mot

vattenförorening från fartyg;

miljösanktionsavgift enligt 30

kap. miljöbalken;

vattenföroreningsavgift enligt

lagen (1980:424) om åtgärder mot

förorening från fartyg;

avgift enligt 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om in- eller utförsel av varor;

lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja

och kol eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på

naturgasområdet;

avgift enligt 18 § lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser

om elektriska anläggningar;

avgift enligt 10 kap. 5 § lagen (1994:1776) om skatt på energi;

ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200) för vilken det

finns rätt till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt 10

kap.

nämnda lag;

avgift enligt 11 kap. 16 § och 13 kap. 6 a § aktiebolagslagen

(1975:1385).

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1929:405) med vissa

föreskrifter angående tillämpningen här i riket av

svensk-norska vattenrättskonventionen av den 11 maj

1929

Härigenom föreskrivs att lagen (1929:405) med vissa föreskrifter

angående tillämpningen här i riket av svensk-norska

vattenrättskonventionen av den 11 maj 19291 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Ansökan i mål, som jämlikt

konventionen anhängiggöres vid

vattendomstol, skall ingivas i ett

exemplar utöver det antal, som för

varje särskilt fall eljest finnes

föreskrivet.

Skall enligt art. 14 av

konventionen ansökan vara åtföljd

av förklaring, som avses där, och

är sådan förklaring ej bilagd

ansökningen, skall den avvisas.

Görs ansökan om förordnande av

förrättningsman till förrättning

enligt 12 kap. vattenlagen

(1983:291), får i fall, som nu

nämnts, förordnande ej meddelas

med mindre sådan förklaring

föreligger. Vad som nu sagts skall

dock icke äga tillämpning i fråga

om ansökan av norska staten.

Ansökan i mål eller ärende, som

jämlikt konventionen anhängig-

göres vid miljödomstol eller

länsstyrelse, skall ingivas i ett

exem-plar utöver det antal, som

för varje särskilt fall eljest finnes

föreskrivet.

Skall enligt art. 14 av

konventionen ansökan vara åtföljd

av förklaring, som avses där, och

är sådan förklaring ej bilagd

ansökningen, skall den avvisas.

Vad som nu sagts skall dock icke

äga tillämpning i fråga om

ansökan av norska staten.

2 §

Vad i vattenlagen (1983:291)

stadgas om ansökans innehåll skall

äga tillämpning jämväl i fråga om

företagets verkningar i Norge;

dock erfordras ej uppgift å där

belägna fastigheter, som beröras

av företaget, eller å ägare eller

nyttjanderättshavare till sådan

fastighet eller å de

ersättningsbelopp, som böra utgå

till ägare eller annan för skada å

egendom i Norge.

I kungörelse, som utfärdas om

ansökningen, skall i vad angår

företagets verkningar i Norge

allenast intagas uppgift å det

vattenområde, som där kan komma

att röna inverkan av företaget.

Vad i miljöbalken och lagen

(0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet stadgas om

ansökans innehåll skall äga

tillämpning jämväl i fråga om

verksamhetens verkningar i

Norge; dock erfordras ej uppgift å

där belägna fastigheter, som

beröras av verksamheten, eller å

ägare eller nyttjanderättshavare till

sådan fastighet eller å de

ersättningsbelopp, som böra utgå

till ägare eller annan för skada å

egendom i Norge.

I kungörelse, som utfärdas om

ansökningen, skall i vad angår

verksamhetens verkningar i Norge

allenast intagas uppgift å det

vattenområde, som där kan komma

att röna inverkan av verksamheten.

3 §

Vattendomstolen skall, så snart

kungörelse utfärdats om

ansökningen, översända ett

exemplar av

ansökningshandlingarna jämte

kungörelsen till

utrikesdepartementet för att

tillställas vederbörande norska

myndighet. Sedan den

förberedande skriftväxlingen

avslutats, får fortsatt behandling

av målet icke äga rum, innan det

från utrikesdepartementet kommit

underrättelse som avses i 4 eller

5 §.

Skall frågan behandlas vid

förrättning enligt 12 kap.

vattenlagen (1983:291), skall

förrättningsmannen, så snart

sammanträde med sakägarna

utsatts, till utrikesdepartementet

översända avskrift av

ansökningshandlingarna jämte

uppgift om tid och plats för

sammanträdet. Innan

underrättelse, som nyss nämnts,

kommit förrättningsmannen till

handa får det ej meddelas slutligt

utlåtande angående företaget.

Finner vattendomstolen eller

förrättningsmannen med hänsyn

till omfattningen och

beskaffenheten av den utredning,

som ytterligare behövs, att frågan

bör behandlas av kommission, får

framställning om detta sändas till

utrikesdepartementet, varefter

regeringen meddelar beslut i

anledning av framställningen.

Miljödomstolen eller läns-

styrelsen skall, så snart kungörelse

utfärdats om ansökningen,

översända ett exemplar av

ansökningshandlingarna jämte

kungörelsen till

Utrikesdepartementet för att

tillställas vederbörande norska

myndighet. Sedan den

förberedande skriftväxlingen

avslutats, får fortsatt behandling

av målet eller ärendet icke äga

rum, innan det från

Utrikesdepartementet kommit

underrättelse som avses i 4 eller

5 §.

Finner miljödomstolen eller

länsstyrelsen med hänsyn till

omfattningen och beskaffenheten

av den utredning, som ytterligare

behövs, att frågan bör behandlas

av kommission, får framställning

om detta sändas till

Utrikesdepartementet, varefter

regeringen meddelar beslut i

anledning av framställningen.

4 §

Har till utrikesdepartementet

inkommit meddelande, att

samtycke å norsk sida ej erfordras

eller att samtycke givits utan att

därför uppställts villkor, skall

underrättelse därom meddelas

vattendomstolen eller

förrättningsmannen.

Har samtycke vägrats, skall

besked därom meddelas vatten-

domstolen eller förrättnings-

mannen; och varde ansökningen

av vattendomstolen eller

förrättningsmannen avslagen.

Har till Utrikesdepartementet

inkommit meddelande, att

samtycke å norsk sida ej erfordras

eller att samtycke givits utan att

därför uppställts villkor, skall

underrättelse därom meddelas

miljödomstolen eller länsstyrelsen.

Har samtycke vägrats, skall

besked därom meddelas miljö-

domstolen eller länsstyrelsen; och

varde ansökningen av

miljödomstolen eller länsstyrelsen

avslagen.

5 §

Om det för samtycke, som givits

på norsk sida, uppställts särskilda

villkor, ankommer det på

regeringen att besluta huruvida

regeringen vill förbehålla sig

prövningen av fråga, som avses i

andra punkten av art. 20 i

konventionen. Sedan den prövning

som kan föranledas av detta ägt

rum, skall underrättelse om

regeringens beslut samt de från

norsk sida meddelade villkoren

tillställas vattendomstolen eller

förrättningsmannen för den vidare

prövning, som med iakttagande av

nämnda beslut och villkor

erfordras för målets avgörande.

Får regeringen enligt första

stycket förbehålla sig prövningen

av en viss fråga och är företaget av

sådan beskaffenhet att på grund av

en bestämmelse i vattenlagen

(1983:291) en fråga angående

företaget kunnat prövas av

regeringen, skall den prövning,

som sålunda i särskilda

hänseenden kan ankomma på

regeringen, företas i ett

sammanhang.

Om det för samtycke, som givits

på norsk sida, uppställts särskilda

villkor, ankommer det på

regeringen att besluta huruvida

regeringen vill förbehålla sig

prövningen av fråga, som avses i

andra punkten av art. 20 i

konventionen. Sedan den prövning

som kan föranledas av detta ägt

rum, skall underrättelse om

regeringens beslut samt de från

norsk sida meddelade villkoren

tillställas miljödomstolen eller

länsstyrelsen för den vidare

prövning, som med iakttagande av

nämnda beslut och villkor

erfordras för målets eller ärendets

avgörande.

Får regeringen enligt första

stycket förbehålla sig prövningen

av en viss fråga och är

verksamheten av sådan

beskaffenhet att på grund av en

bestämmelse i miljöbalken en

fråga angående verksamheten

kunnat prövas av regeringen, skall

den prövning, som sålunda i

särskilda hänseenden kan

ankomma på regeringen, företas i

ett sammanhang.

 6 §

Stadgandet i art. 7 av

konventionen om meddelande av

tillstånd för bestämd tid skall icke

äga tillämpning i vad angår

strömfall eller fast egendom eller

intresse här i riket, för vars

räkning företaget skall verkställas.

Stadgandet i art. 7 av

konventionen om meddelande av

tillstånd för bestämd tid skall icke

äga tillämpning i vad angår

strömfall eller fast egendom eller

intresse här i riket, för vars

räkning verksamheten skall

verkställas.

Meddelas tillstånd för bestämd

tid, skall i fråga om strömfall eller

fast egendom eller intresse, som

berörs därav, bestämmelserna i

15 kap. 3 § vattenlagen

(1983:291) om omprövning icke

gälla. Tiden för tillståndet får icke

sättas längre än till 60 år från det

kalenderår, under vilket företaget

enligt därom meddelad

bestämmelse skall ha fullbordats.

Meddelas tillstånd för bestämd

tid, skall i fråga om strömfall eller

fast egendom eller intresse, som

berörs därav, bestämmelserna i

24 kap. 5 § miljöbalken om

omprövning icke gälla. Tiden för

tillståndet får icke sättas längre än

till 60 år från det kalenderår, under

vilket verksamheten enligt därom

meddelad bestämmelse skall ha

fullbordats.

7 §

Om kungörelse eller annat

meddelande, som enligt

vattenlagen (1983:291) skall

införas i ortstidning, rör sakägare i

Norge, skall ett exemplar av

kungörelsen eller meddelandet

översändas till

utrikesdepartementet för att

jämlikt art. 15 i konventionen

tillställas vederbörande norska

myndighet.

Vattenlagens bestämmelser om

underrättelse samt om delgivning

av kungörelse eller annat med-

delande skall gälla även vad angår

sakägare i Norge.

Om kungörelse eller annat

meddelande, som enligt

miljöbalken skall införas i

ortstidning, rör sakägare i Norge,

skall ett exem-plar av kungörelsen

eller med-delandet översändas till

Utrikesdepartementet för att

jämlikt art. 15 i konventionen

tillställas vederbörande norska

myndighet.

Bestämmelserna i miljöbalken

och lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet om underrättelse

samt om delgivning av kungörelse

eller annat meddelande skall gälla

även vad angår sakägare i Norge.

8 §

Förklaring, som avses i art. 14 av konventionen, meddelas av

regeringen.

Den, som vill erhålla sådan

förklaring, har att till

vattendomstolen ingiva ansökan

därom. I ansökningen skola så

fullständigt som möjligt uppgivas

företagets beskaffenhet,

omfattning och verkningar med

angivande av det vattenområde,

som av företaget kan komma att

beröras. Vattendomstolen

översänder med eget yttrande

ansökningen till

utrikesdepartementet.

Den, som vill erhålla sådan

förklaring, har att till

miljödomstolen eller länsstyrelsen

ingiva ansökan därom. I

ansökningen skola så fullständigt

som möjligt uppgivas

verksamhetens beskaffenhet,

omfattning och verkningar med

an-givande av det vattenområde,

som av verksamheten kan komma

att beröras. Miljödomstolen eller

länsstyrelsen översänder med eget

yttrande ansökningen till

Utrikesdepartementet.

9 §2

Då ansökan angående ett

företag, vilken ingivits till

myndighet i Norge, inkommit till

Utrikesdepartementet, skall den

jämte tillhörande bilagor sändas

till vattendomstolen. Vad som nu

sagts skall även gälla i fråga om

upplysningar som avses i tredje

punkten av art. 15 i konventionen.

Sedan de i första stycket

avsedda handlingarna inkommit

till vattendomstolen skall

domstolen genast utfärda

kungörelse om ansökan.

Kungörelsen skall innehålla dels

uppgift om företagets beskaffenhet

och omfattning samt de

verkningar, som därav kan väntas

uppkomma inom svenskt område,

dels underrättelse om vad

sakägare, som vill hos norsk

myndighet framställa erinran i

anledning av företaget, har att

iaktta samt om att erinringar i

anledning av ansökan skall inom

en viss, i kungörelsen utsatt tid

insändas till vattendomstolen.

Kungörelsen skall innehålla

tillkännagivande att ett exemplar

av ansökningshandlingarna finns

tillgängligt på vattendomstolens

kansli eller på annan lämplig plats

som vattendomstolen bestämmer.

Genom vattendomstolens försorg

skall kungörelsen så snart det kan

ske införas i ortstidning. Ett

exemplar av kungörelsen skall

dessutom sändas till

Utrikesdepartementet,

Kammarkollegiet, Fiskeriverket,

länsstyrelsen och andra statliga

myndigheter vilkas verksamhet

kan beröras av ansökan samt till

berörda kommuner.

Då ansökan angående en

verksamhet, vilken ingivits till

myndighet i Norge, inkommit till

Utrikesdepartementet, skall den

jämte tillhörande bilagor sändas

till miljödomstolen eller

länsstyrelsen. Vad som nu sagts

skall även gälla i fråga om

upplysningar som avses i tredje

punkten av art. 15 i konventionen.

Sedan de i första stycket

avsedda handlingarna inkommit

till miljödomstolen eller

länsstyrelsen skall denna genast

utfärda kungörelse om ansökan.

Kungörelsen skall innehålla dels

uppgift om verksamhetens

beskaffenhet och omfattning samt

de verkningar, som därav kan

väntas uppkomma inom svenskt

område, dels underrättelse om vad

sakägare, som vill hos norsk

myndighet framställa erinran i

anledning av verksamheten, har att

iaktta samt om att erinringar i

anledning av ansökan skall inom

en viss, i kungörelsen utsatt tid

insändas till miljödomstolen eller

länsstyrelsen. Kungörelsen skall

innehålla tillkännagivande att ett

exemplar av

ansökningshandlingarna finns

tillgängligt på miljödomstolens

eller länsstyrelsens kansli eller på

annan lämplig plats som

miljödomstolen eller länsstyrelsen

bestämmer. Genom

miljödomstolens eller

länsstyrelsens försorg skall

kungörelsen så snart det kan ske

införas i ortstidning. Ett exemplar

av kungörelsen skall dessutom

sändas till Utrikesdepartementet,

Kammarkollegiet, Fiskeriverket,

länsstyrelsen och andra statliga

myndigheter vilkas verksamhet

kan beröras av ansökan samt till

berörda kommuner.

 Om det sedan kungörelse utfärdats från myndighet i Norge kommer

underrättelse om frågans fortsatta behandling där, skall också ett sådant

meddelande kungöras på sätt som nu har angetts.

Är företaget av beskaffenhet, att

någon menlig inverkan därav här i

riket uppenbarligen icke är att

motse, erfordras ej kungörelse,

som ovan nämnts.

Är verksamheten av

beskaffenhet, att någon menlig

inverkan därav här i riket

uppenbarligen icke är att motse,

erfordras ej kungörelse, som ovan

nämnts.

10 §

Kan företaget antagas bliva till

men för allmänna intressen såsom

samfärdsel eller flottning eller

fiske av någon betydenhet eller för

vattenreglerings- eller

torrläggningsföretag, som redan

verkställts eller med sannolikhet

kan motses, åligger

vattendomstolen att inhämta

yttrande från myndighet, som i

sådant hänseende har att bevaka

det allmännas rätt, ävensom från

styrelse eller syssloman för

företag, som av frågan beröres.

Yttrande skall avgivas inom den

tid för erinringars framställande,

som bestämts i kungörelsen.

Kan verksamheten antagas bliva

till men för allmänna intressen

såsom samfärdsel eller flottning

eller fiske av någon betydenhet

eller för vattenreglering eller

torrläggning, som redan

verkställts eller med sannolikhet

kan motses, åligger

miljödomstolen eller länsstyrelsen

att inhämta yttrande från

myndighet, som i sådant

hänseende har att bevaka det

allmännas rätt, ävensom från

styrelse eller syssloman för

verksamhet, som av frågan

beröres. Yttrande skall avgivas

inom den tid för erinringars

framställande, som bestämts i

kungörelsen.

11 §

Sedan den enligt 9 § utsatta

tiden för erinringars insändande

utgått, skall vattendomstolen till

regeringen avge yttrande huruvida

enligt art. 12 av konventionen

samtycke till företaget på svensk

sida kan anses erforderligt samt

huruvida till följd av omfattningen

och beskaffenheten av den

utredning, som ytterligare behövs,

frågan angående företaget bör

behandlas av kommission. Om det

med hänsyn till utredningens

fullständighet kan ske, bör

vattendomstolen också meddela

huruvida enligt domstolen

samtycke bör lämnas och för

sådant fall avge förslag till de

villkor, som därför bör uppställas.

Yttrandet skall åtföljas av samtliga

till ärendet hörande handlingar.

Avskrift av regeringens beslut i

ärendet skall tillställas

vattendomstolen.

Sedan den enligt 9 § utsatta

tiden för erinringars insändande

utgått, skall miljödomstolen eller

länsstyrelsen till regeringen avge

yttrande huruvida enligt art. 12 av

konventionen samtycke till

verksamheten på svensk sida kan

anses erforderligt samt huruvida

till följd av omfattningen och

beskaffenheten av den utredning,

som ytterligare behövs, frågan

angående verksamheten bör

behandlas av kommission. Om det

med hänsyn till utredningens

fullständighet kan ske, bör

miljödomstolen eller länsstyrelsen

också meddela huruvida samtycke

bör lämnas och för sådant fall avge

förslag till de villkor, som därför

bör uppställas. Yttrandet skall

åtföljas av samtliga till ärendet

hörande handlingar. Avskrift av

regeringens beslut i ärendet skall

tillställas miljödomstolen eller

länsstyrelsen.

12 §

Yttrande som avses i 8 eller 11 §

avges av vattendomstolens

ordförande. Om frågans

beskaffenhet påkallar det, skall

han samråda med den tekniske

ledamoten och nämndemännen.

Erfordras särskild undersökning,

får ordföranden uppdra åt den

tekniske ledamoten att med eller

utan biträde av nämndeman

verkställa sådan.

När miljödomstolen skall yttra

sig enligt 8 eller 11 § avges

yttrandet av domstolens

ordförande. Om frågans

beskaffenhet påkallar det, skall

han samråda med miljörådet och

de sakkunniga ledamöterna.

Erfordras särskild undersökning,

får ordföranden uppdra åt

miljörådet att med eller utan

biträde av sakkunnig ledamot

verkställa sådan.

Kostnaden för undersökningen och utgifter i anledning av kungörelser

och dylikt betalas av statsmedel.

13 §

I fråga om företag, som skall

verkställas för svenska statens

räkning, äger regeringen förordna,

att frågan om samtycke till

företaget skall behandlas i annan

ordning än här ovan i 9 12 §§ är

föreskriven. Stadgandet i 9 § skall

dock jämväl för sådant fall gälla i

vad därmed avses att bereda

sakägare kännedom om

ansökningen och dess behandling

samt om vad de hava att iakttaga,

därest de vilja hos norsk

myndighet framställa erinran i

anledning av företaget.

I fråga om verksamhet, som

skall verkställas för svenska

statens räkning, äger regeringen

förordna, att frågan om samtycke

till verksamheten skall behandlas i

annan ordning än här ovan i 9

12 §§ är föreskriven. Stadgandet i

9 § skall dock jämväl för sådant

fall gälla i vad därmed avses att

bereda sakägare kännedom om

ansökningen och dess behandling

samt om vad de hava att iakttaga,

därest de vilja hos norsk

myndighet framställa erinran i

anledning av verksamheten.

14 §

Förklaring som avses i art. 22 av

konventionen, meddelas av

vattendomstol. Ansökan om sådan

förklaring inges till

vattendomstolen i tre exemplar.

Görs ansökan efter utgången av

den i art. 22 stadgade tiden, skall

den avvisas av vattendomstolen.

I samband med förklaring, som

nämnts i första stycket, skall också

prövning äga rum av fråga som

avses i art. 3 mom. 2 eller art. 6

och är av beskaffenhet att besked

däri skolat enligt vattenlagen

(1983:291) tas upp i medgivande

till företaget.

Har ansökningshandlingarna ej

ingivits i föreskrivet antal

exemplar eller finner

vattendomstolen flera exemplar

vara erforderliga eller innehåller

icke handlingarna behövliga

upplysningar för behandlingen av

en fråga, som avses i denna

paragraf, får vattendomstolen

förelägga sökanden att inom viss

tid fullständiga vad som sålunda

brister vid äventyr, om det

försummas, att ansökningen kan

förklaras förfallen.

Förklaring som avses i art. 22 av

konventionen, meddelas av

miljödomstol. Ansökan om sådan

förklaring inges till

miljödomstolen i tre exemplar.

Görs ansökan efter utgången av

den i art. 22 stadgade tiden, skall

den avvisas av miljödomstolen.

I samband med förklaring, som

nämnts i första stycket, skall också

prövning äga rum av fråga som

avses i art. 3 mom. 2 eller art. 6

och är av beskaffenhet att besked

däri skolat enligt miljöbalken tas

upp i medgivande till

verksamheten.

Har ansökningshandlingarna ej

ingivits i föreskrivet antal exem-

plar eller finner miljödomstolen

flera exemplar vara erforderliga

eller innehåller icke handlingarna

behövliga upplysningar för

behandlingen av en fråga, som

avses i denna paragraf, får

miljödomstolen förelägga

sökanden att inom viss tid

fullständiga vad som sålunda

brister vid äventyr, om det

försummas, att ansökningen kan

förklaras förfallen.

15 §

Angående behandlingen av

fråga, som avses i 14 §, skall i

tillämpliga delar gälla vad som är

föreskrivet beträffande

ansökningsmål i vattenlagen

(1983:291).

Angående behandlingen av

fråga, som avses i 14 §, skall i

tillämpliga delar gälla vad som är

föreskrivit beträffande

ansökningsmål i miljöbalken.

16 §

Då förklaring som avses i 14 §

har meddelats och vunnit laga

kraft, skall inskrivning ske i

vattenboken av de förhållanden

som är av vikt för kännedom om

de rättigheter och skyldigheter här

i riket, vilka för framtiden är

förenade med företaget.

Då förklaring som avses i 14 §

har meddelats och vunnit laga

kraft, skall inskrivning ske i

vattenboken av de förhållanden

som är av vikt för kännedom om

de rättigheter och skyldigheter här

i riket, vilka för framtiden är

förenade med verksamheten.

17 §

Ansökan eller ärende, som avses

i 8, 9 eller 14 §, tas upp av den

vattendomstol, inom vilkens

område den inverkan på

vattenförhållandena, som det är

fråga om, uppkommer.

Ansökan eller ärende, som avses

i 8, 9 eller 14 §, tas upp av den

miljödomstol eller länsstyrelse,

inom vilkens område den inverkan

på vattenförhållandena, som det är

fråga om, uppkommer.

18 §

Vad som i vattenlagen

(1983:291) stadgas om skyldighet

att ta del i kostnaden för ett

företag eller att utge bidrag till

detta skall även tillämpas på

företag, som enligt konventionen

verkställs till förmån för strömfall

eller fast egendom eller intresse

här i riket. Hänsyn skall dock tas

endast till nytta, som här

uppkommer genom företaget.

Skall till följd av

överenskommelse, som avses i art.

10 av konventionen, skyldighet att

ta del i ett företag åvila även fast

egendom eller intresse i Norge,

skall vid tillämpningen av denna

paragraf såsom kostnad för

företaget anses endast den del

därav, som enligt nämnda

överenskommelse faller på

egendom eller intresse här i riket.

Vad som stadgas om skyldighet

att ta del i kostnaden för en

verksamhet eller att utge bidrag till

denna skall även tillämpas på

verksamhet, som enligt

konventionen verkställs till förmån

för strömfall eller fast egendom

eller intresse här i riket. Hänsyn

skall dock tas endast till nytta, som

här uppkommer genom

verksamheten.

Skall till följd av

överenskommelse, som avses i art.

10 av konventionen, skyldighet att

ta del i en verksamhet åvila även

fast egendom eller intresse i

Norge, skall vid tillämpningen av

denna paragraf såsom kostnad för

verksamheten anses endast den

del därav, som enligt nämnda

överenskommelse faller på

egendom eller intresse här i riket.

19 §

Fråga om godkännande av

överenskommelse, som avses i art.

10 av konventionen, prövas

beträffande företag, varom

ansökan göres här i riket, i

samband med tillstånd till

företaget samt eljest i den ordning,

som i 14 och 15 §§ är för där

avsett fall föreskriven.

Fråga om godkännande av

överenskommelse, som avses i art.

10 av konventionen, prövas

beträffande verksamhet, varom

ansökan göres här i riket, i

samband med tillstånd till

verksamheten samt eljest i den

ordning, som i 14 och 15 §§ är för

där avsett fall föreskriven.

20 §

 Är med vattenföretag enligt

vattenlagen (1983:291) förenad

skyldighet för tillståndshavaren att

erlägga bygdeavgift, skall vad som

sålunda stadgats lända till

efterrättelse även i fråga om

företag, vartill tillstånd meddelas

enligt konventionen. Sådan

skyldighet får dock icke åläggas

till förmån för intressen utom

riket. Vid bestämmande av antalet

avgiftsenheter och inplacering i

avgiftsklass skall hänsyn endast

tas till verkningarna här i riket.

Är med vattenverksamhet

förenad skyldighet för

tillståndshavaren att erlägga

bygdeavgift enligt lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet, skall vad som

sålunda stadgats lända till

efterrättelse även i fråga om

verksamhet, vartill tillstånd

meddelas enligt konventionen.

Sådan skyldighet får dock icke

åläggas till förmån för intressen

utom riket. Vid bestämmande av

antalet avgiftsenheter och

inplacering i avgiftsklass skall

hänsyn endast tas till verkningarna

här i riket.

Avgift som avses i första stycket får, om det är skäligt med hänsyn till

avgiftsskyldighet som ålagts enligt art. 8 av konventionen eller andra

omständigheter, sättas lägre än vad som eljest är stadgat eller också helt

efterges.

 21 §

Vad i 12 § är stadgat om

yttrande, som där sägs, skall äga

tillämpning jämväl i fråga om

meddelande av upplysning, varom

enligt art. 16 av konventionen

framställning inkommer till

vattendomstolen.

Vad i 12 § är stadgat om

yttrande, som där sägs, skall äga

tillämpning jämväl i fråga om

meddelande av upplysning, varom

enligt art. 16 av konventionen

framställning inkommer till

miljödomstolen eller länsstyrelsen.

Vill myndighet här i riket

inhämta upplysning, som avses i

nämnda artikel, skall

framställningen därom insändas till

utrikesdepartementet för att

tillställas vederbörande norska

myndighet.

Vill myndighet här i riket

inhämta upplysning, som avses i

nämnda artikel, skall

framställningen därom insändas till

Utrikesdepartementet för att

tillställas vederbörande norska

myndighet.

22 §

Fråga om ställande av säkerhet,

som avses i art. 11 av

konventionen, prövas beträffande

företag, för vilket ansökan görs

här i riket, i samband med tillstånd

till företaget samt eljest vid

meddelande av samtycke till

företaget eller i den ordning, som i

14 och 15 §§ är föreskriven för där

avsett fall. Angående sådan

säkerhet tillämpas vad som är

föreskrivet i 22 kap. 3 §

vattenlagen (1983:291).

Fråga om ställande av säkerhet,

som avses i art. 11 av

konventionen, prövas beträffande

verksamhet, för vilket ansökan

görs här i riket, i samband med

tillstånd till verksamheten samt

eljest vid meddelande av samtycke

till verksamheten eller i den

ordning, som i 14 och 15 §§ är

föreskriven för där avsett fall.

Angående sådan säkerhet tillämpas

vad som är föreskrivet i 9 kap.

3 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet.

23 §

Föreläggande, varom stadgas i

art. 29 av konventionen, meddelas

av länsstyrelsen i det län, där

företaget verkställes eller den

flottled, varom fråga är, framgår

eller, om företaget verkställes i

Norge, inverkan å

vattenförhållandena till följd av

företaget uppkommer.

Föreläggande, varom stadgas i

art. 29 av konventionen, meddelas

av länsstyrelsen i det län, där

verksamheten utövas eller den

flottled, varom fråga är, framgår

eller, om verksamheten utövas i

Norge, inverkan å

vattenförhållandena till följd av

verksamheten uppkommer.

Då ombud enligt nämnda artikel utsetts, skall underrättelse därom

jämte uppgift å ombudets namn och adress införas i en eller flera av

ortens tidningar samt i allmänna tidningarna. Sker ändring i förhållande,

som tidigare kungjorts, skall den på samma sätt offentliggöras.

Uppgifter, som nu nämnts, skola tillika upptagas i särskild, hos

länsstyrelsen tillgänglig förteckning.

Kostnad för kungörelse, som avses i denna paragraf, må uttagas i den

ordning, som angående lösen för expedition är föreskriven.

_______________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Mål som före denna lags ikraftträdande har inletts hos en

förrättningsman skall handläggas och bedömas enligt äldre

bestämmelser.

 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt

Härigenom föreskrivs att 25 § 2 mom. lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 § 2 mom.1

Med avyttring av fastighet likställs överföring av mark eller andel i

samfällighet genom fastighetsreglering enligt 5 kap. och uppdelning i

lotter genom klyvning enligt 11 kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988), om överföringen eller uppdelningen sker mot ersättning helt

eller delvis i pengar, samt avstående av mark genom inlösen enligt 8 kap.

samma lag. Har den ersättning i pengar som en skattskyldig erhållit på

grund av en överföring enligt 5 kap. eller en uppdelning enligt 11 kap.

nämnda lag inte överstigit 5 000 kronor, är dock inte någon del av

vinsten skattepliktig. Om ersättningen i pengar överstiger 5 000 kronor,

skall som skattepliktig inkomst tas upp så stor del av hela

realisationsvinsten som ersättningen i pengar, minskad med 5 000

kronor, utgör av det totala vederlaget för överföringen eller

uppdelningen, minskat med 5 000 kronor, dock att den skattepliktiga

inkomsten inte skall tas upp till högre belopp än som motsvarar den del

av ersättningen i pengar som överstiger 5 000 kronor.

Avyttring av fastighet anses

vidare föreligga när ägare av

fastighet fått engångsersättning på

grund av allframtidsupplåtelse.

Härmed avses ersättning på grund

av sådan inskränkning i

förfoganderätt till fastigheten som

skett enligt naturvårdslagen

(1964:822) eller på grund av

motsvarande inskränkningar enligt

andra författningar eller på grund

av upplåtelse av nyttjanderätt eller

servitutsrätt till fastigheten för

obegränsad tid.

Engångsersättningen är i dessa fall

att betrakta som köpeskilling,

varvid så stor del av fastigheten

anses avyttrad som

ersättningsbeloppet utgör av

fastighetens hela värde vid tiden

för beslutet om fastighetens hela

värde vid tiden för beslutet om

inskränkningen i förfoganderätten

eller för upplåtelsen av

nyttjanderätten eller

servitutsrätten.

Avyttring av fastighet anses

vidare föreligga när ägare av

fastighet fått engångsersättning på

grund av allframtidsupplåtelse.

Härmed avses ersättning på grund

av sådan inskränkning i

förfoganderätt till fastigheten som

skett enligt miljöbalken eller på

grund av motsvarande

inskränkningar enligt andra

författningar eller på grund av

upplåtelse av nyttjanderätt eller

servitutsrätt till fastigheten för

obegränsad tid.

Engångsersättningen är i dessa fall

att betrakta som köpeskilling,

varvid så stor del av fastigheten

anses avyttrad som

ersättningsbeloppet utgör av

fastighetens hela värde vid tiden

för beslutet om fastighetens hela

värde vid tiden för beslutet om

inskränkningen i förfoganderätten

eller för upplåtelsen av

nyttjanderätten eller

servitutsrätten.

Har den skattskyldige i samband med allframtidsupplåtelse fått ersätt-

ning på grund av upplåtelse av avverkningsrätt skall ersättningen, om den

skattskyldige yrkar det, anses som engångsersättning på grund av

allframtidsupplåtelsen. Har den skattskyldige i nu avsett fall fått

ersättning för avyttrade skogsprodukter, får 60 procent av ersättningen

behandlas som engångsersättning på grund av allframtidsupplåtelse. Vad

som sägs i detta stycke gäller dock endast om skatteplikt för ersättningen

för avverkningsrätten eller skogsprodukterna inträtt under samma

beskattningsår som ersättningen på grund av allframtidsupplåtelsen.

Från det sammanlagda beloppet av den eller de engångsersättningar

som den skattskyldige under ett beskattningsår har fått på grund av

allframtidsupplåtelse är han berättigad till avdrag med 5 000 kronor, om

han inte visar att han haft avdragsgilla omkostnader till samma eller

högre belopp. Avdraget får dock inte överstiga det sammanlagda

ersättningsbeloppet för upplåtelserna.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999 och tillämpas på avyttringar

som har skett den 1 januari 1999 och senare. Äldre bestämmelser skall

tillämpas på avyttringar som har skett före ikraftträdandet.

Förslag till lag om ändring i luftfartslagen (1957:297)

Härigenom föreskrivs i fråga om luftfartslagen (1957:297)1

dels att 1 kap. 2 a §, 3 kap. 1 § och 6 kap. 5 och 8 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 6 kap. 5 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

2 a §

Luftfartyg får inte inom svenskt område framföras med överljudsfart.

Om det finns synnerliga skäl, får regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer medge undantag från förbudet. I samband därmed

får anges på vilka villkor luftfarten får äga rum.

Ytterligare krav i fråga om

framförande av luftfartyg i

överljudsfart får inte ställas med

stöd av miljöbalken.

 3 kap.

1 §

Luftfartyg skall vara luftvärdiga och miljövärdiga när de används vid

luftfart.

Ett luftfartyg anses luftvärdigt, om det är konstruerat, byggt, utrustat

och hållet i stånd på ett sådant sätt samt har sådana flygegenskaper att

säkerhetens krav är uppfyllda.

Ett luftfartyg anses miljövärdigt,

om det är konstruerat, byggt,

utrustat och hållet i stånd på ett

sådant sätt att det inte orsakar

skada genom buller eller

luftförorening eller genom annan

liknande störning.

Ett luftfartyg anses miljövärdigt,

om det är konstruerat, byggt,

utrustat och hållet i stånd på ett

sådant sätt att det inte orsakar

skada genom buller eller

luftförorening eller genom annan

liknande störning. Ytterligare krav

i fråga om luftfartygs

miljövärdighet får inte ställas med

stöd av miljöbalken.

6 kap.

 5 §2

Tillstånd får beviljas bara om hinder inte möter av hänsyn till det

allmänna. Vid prövningen skall hänsyn, förutom till annat, tas till mark-

förhållandena, till störningar som kan uppkomma för omgivningen och

till totalförsvaret. Vidare skall hänsyn tas till sökandens tekniska och

ekonomiska förutsättningar att driva flygplatsen.

Avser prövningen inrättandet av en flygplats som skall kunna användas

under instrumentväderförhållanden (trafikflygplats), utbyggnad av en

flygplats till trafikflygplats eller ombyggnad av en trafikflygplats, skall

prövningen omfatta även investeringens lönsamhet och dess inverkan på

andra flygplatser i regionen.

Vid tillståndsprövning skall

lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m. tillämpas.

Tillstånd får inte meddelas i

strid mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet

med planen eller bestämmelserna

inte motverkas, får dock mindre

avvikelser göras.

Vid tillståndsprövning skall 3

och 4 kap., 5 kap. 3 § och 16 kap.

5 § miljöbalken tillämpas.

Tillstånd får inte meddelas i

strid mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet

med planen eller bestämmelserna

inte motverkas, får dock mindre

avvikelser göras.

 5 a §

En miljökonsekvensbeskrivning

skall ingå i en ansökan om

tillstånd.

Innan

miljökonsekvensbeskrivningen

upprättas skall den som avser att

ansöka om tillstånd samråda

enligt 6 kap. 4 § första stycket

miljöbalken med Luftfartsverket,

berörda länsstyrelser och

enskilda.

När det gäller förfarandet för

att upprätta

miljökonsekvensbeskrivningen och

kraven på denna samt planer och

planeringsunderlag skall 6 kap. 3

§, 4 § tredje stycket, 5 8 §§ och

10 12 §§ miljöbalken tillämpas.

Innan ansökan om tillstånd

prövas skall

miljökonsekvensbeskrivningen

godkännas av länsstyrelsen.

Beslutet får inte överklagas.

Innehållet i miljökonsekvensbe-

skrivningen samt resultatet av

samråd och yttranden skall

beaktas vid tillståndsprövningen.

När det förutom enligt detta

kapitel krävs tillstånd till

flygplatsen enligt miljöbalken

gäller inte andra femte

styckena. Då skall i stället 6 kap. 3

§, 7 § och 9 12 §§ miljöbalken

tillämpas.

8 §

Regeringen får föreskriva att det

krävs tillstånd för att inrätta och

driva även andra anläggningar för

luftfarten än allmänna flygplatser.

Frågor om tillstånd och om

villkoren för detta prövas av

regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer.

Regeringen får föreskriva att det

krävs tillstånd för att inrätta och

driva även andra anläggningar för

luftfarten än allmänna flygplatser.

Frågor om tillstånd och om

villkoren för detta prövas av

regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer. Därvid

gäller bestämmelserna i 5 § första,

tredje och fjärde styckena samt 5 a

§.

______________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende om tillstånd skall handläggas och bedömas enligt äldre

bestämmelser, om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande.

Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock

tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i lagen (1962:627) om vissa

åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 7, 9 12 och 15 19 §§ lagen (1962:627) om

vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m.m. skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Är Sverige i krig, skall

bestämmelserna i denna lag om

meddelande av tillstånd till vissa

företag i vatten tillämpas.

Är Sverige i krigsfara eller rå-

der det sådana utomordentliga

förhållanden som är föranledda av

att det är krig utanför Sveriges

gränser eller av att Sverige har

varit i krig eller krigsfara, får

regeringen föreskriva att

bestämmelserna i denna lag om

meddelande av tillstånd till vissa

företag i vatten skall tillämpas.

Är Sverige i krig, skall

bestämmelserna i denna lag om

meddelande av tillstånd till viss

vattenverksamhet tillämpas.

 Är Sverige i krigsfara eller

råder det sådana utomordentliga

förhållanden som är föranledda av

att det är krig utanför Sveriges

gränser eller av att Sverige har

varit i krig eller krigsfara, får

regeringen föreskriva att

bestämmelserna i denna lag om

meddelande av tillstånd till viss

vattenverksamhet skall tillämpas.

Föreskrift enligt andra stycket skall underställas riksdagens prövning

inom en månad från det den utfärdades. Sker inte underställning eller

godkänner riksdagen inte föreskriften inom två månader från det

underställningen skedde, upphör föreskriften att gälla.

2 §2

För bättre utnyttjande av

vattenkraft får, efter ansökan hos

vattendomstolen enligt 13 kap.

vattenlagen (1983:291), tillstånd

enligt denna lag lämnas till

tillfällig vattenreglering eller

annat vattenföretag, som avses i 1

kap. 3 § första stycket 1

vattenlagen, eller också ändrade

bestämmelser meddelas om

innehållande eller tappning av

vatten, om åtgärden prövas ur

allmän synpunkt medföra fördelar,

som överväger kostnaderna samt

skadorna och olägenheterna av

den.

För bättre utnyttjande av

vattenkraft får, efter ansökan hos

miljödomstolen enligt miljöbalken,

tillstånd enligt denna lag lämnas

till tillfällig vattenreglering eller

annan vattenverksamhet, som

avses i 11 kap. 2 § 1 miljöbalken,

eller också ändrade bestämmelser

meddelas om innehållande eller

tappning av vatten, om åtgärden

prövas ur allmän synpunkt

medföra fördelar, som överväger

kostnaderna samt skadorna och

olägenheterna av den.

3 §3

Bestämmelserna i vattenlagen

(1983:291) skall tillämpas på

företag enligt denna lag, om inte

annat föranleds av bestämmelserna

i det följande.

Bestämmelserna i miljöbalken

och lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet skall tillämpas

på vattenverksamhet enligt denna

lag, om inte annat föranleds av

bestämmelserna i det följande.

4 §

Tillstånd till företag enligt

denna lag skall meddelas för viss

tid, högst tre år.

Tillstånd till vattenverksamhet

enligt denna lag skall meddelas för

viss tid, högst tre år.

Sedan tiden för tillståndet el-

ler, om nytt tillstånd meddelats,

tiden därför gått till ända, skall

sökanden vidtaga de åtgärder, som

erfordras för att återställa

förhållandena i lämpligt skick.

Vattendomstolen har att i samband

med tillståndet meddela

erforderliga bestämmelser härom.

Sedan tiden för tillståndet

eller, om nytt tillstånd

meddelats, tiden därför gått till

ända, skall sökanden vidtaga de

åtgärder, som erfordras för att

återställa förhållandena i lämpligt

skick. Miljödomstolen har att i

samband med tillståndet meddela

erfordeliga bestämmelser härom.

5 §4

Bestämmelsen i 3 kap. 4 §

vattenlagen (1983:291) skall inte

äga tillämpning i fråga om företag

enligt denna lag.

Bestämmelsen i 11 kap. 6 §

första stycket miljöbalken skall

inte äga tillämpning i fråga om

vattenverksamhet enligt denna lag.

6 §5

Bestämmelserna i 7 kap.

vattenlagen (1983:291) om

vattenreglering med

tvångsdelaktighet gäller inte

regleringar, som avses i denna lag.

Är det uppenbart, att en reglering

är till nytta för annan som

tillgodogör vattenkraft, är denne

dock skyldig att i den mån så kan

anses skäligt bidra till kostnaden

för regleringen. I fråga om talan

om sådant bidrag tillämpas

vattenlagens bestämmelser om

stämningsmål.

Bestämmelserna i 5 kap. lagen

(0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet angående

vattenreglering med

tvångsdelaktighet gäller inte

regleringar, som avses i denna lag.

Är det uppenbart, att en reglering

är till nytta för annan som

tillgodogör vattenkraft, är denne

dock skyldig att i den mån så kan

anses skäligt bidra till kostnaden

för regleringen. I fråga om talan

om sådant bidrag tillämpas

bestämmelserna om stämningsmål

i lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet.

I fråga om förvaltningen av ett

vattenregleringsföretag med flera

deltagare gäller vad som i lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter är stadgat om

samfälligheter enligt vattenlagen.

I fråga om förvaltningen av en

vattenreglering med flera

deltagare gäller vad som i lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter är stadgat om

samfälligheter enligt lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

 7 §6

I stället för bestämmelserna i

11 kap. 1 och 2 §§ vattenlagen

(1983:291) gäller vid tillämpning

av denna lag i fråga om

vattenföretag som där avses

bestämmelserna i 11 kap. 3 §

vattenlagen.

I stället för bestämmelserna i

17 kap. 1 § miljöbalken gäller vid

tillämpning av denna lag i fråga

om vattenverksamhet som där

avses bestämmelserna i 17 kap.

3 § miljöbalken.

Bestämmelserna i 11 kap.

7 11 §§ och 13 kap. 19 § andra

stycket vattenlagen skall inte gälla

i fråga om företag enligt denna

lag.

Bestämmelserna i 6 kap. 4 5 §§

miljöbalken skall inte gälla i fråga

om vattenverksamhet enligt denna

lag.

9 §7

Vid meddelande av tillstånd till

företag enligt denna lag får

vattendomstolen, om det behövs

för att undvika dröjsmål med

företaget, skjuta upp frågan om de

föreskrifter, som erfordras

angående ersättning, avgifter eller

annat. Därvid tillämpas 13 kap. 49

§ andra femte styckena

vattenlagen (1983:291).

Vid meddelande av tillstånd till

vattenverksamhet enligt denna lag

får miljödomstolen, om det behövs

för att undvika dröjsmål med

verksamheten, skjuta upp frågan

om de föreskrifter, som erfordras

angående ersättning, avgifter eller

annat. Därvid tillämpas 22 kap.

27 § andra femte stycket

miljöbalken.

10 §

Ersättning, som bestämmes i

penningar, må fastställas att utgå

för år eller del av år, så länge

företaget äger bestånd. Har

tillstånd till företaget tagits i

anspråk, skall sådan ersättning

utgå för hela den tid därefter, för

vilken tillståndet meddelats, om ej

vattendomstolen förordnar

annorlunda.

Ersättning, som bestämmes i

penningar, må fastställas att utgå

för år eller del av år, så länge

verksamheten pågår. Har tillstånd

till företaget tagits i anspråk, skall

sådan ersättning utgå för hela den

tid därefter, för vilken tillståndet

meddelats, om ej miljödomstolen

förordnar annorlunda.

När skäl äro därtill, må

vattendomstolen höja eller sänka

ersättning, som fastställts att utgå

för år eller del av år, eller meddela

nya eller ändrade bestämmelser

om vidtagande av åtgärder, som

kunna erfordras för tillgodoseende

av allmän eller enskild rätt.

När skäl äro därtill, må

miljödomstolen höja eller sänka

ersättning, som fastställts att utgå

för år eller del av år, eller meddela

nya eller ändrade bestämmelser

om vidtagande av åtgärder, som

kunna erfordras för tillgodoseende

av allmän eller enskild rätt.

11 §

Vattendomstols beslut, vari-

genom meddelats bestämmelser

om skyldighet att förebygga eller

avhjälpa skada eller olägenhet till

följd av företag enligt denna lag

eller att utgiva ersättning därför,

skall, såframt tillståndet till

företaget tagits i anspråk, gå i

verkställighet som om det vunnit

laga kraft, där ej annorlunda

förordnas.

Belopp, som i enlighet med

vattendomstolens beslut nedsatts

hos länsstyrelsen eller guldits i

annan ordning, må ej återkrävas.

Miljödomstols beslut, varigenom

meddelats bestämmelser om

skyldighet att förebygga eller

avhjälpa skada eller olägenhet till

följd av vattenverksamhet enligt

denna lag eller att utgiva ersättning

därför, skall, såframt tillståndet till

verksamheten tagits i anspråk, gå i

verkställighet som om det vunnit

laga kraft, där ej annorlunda

förordnas.

Belopp, som i enlighet med

miljödomstolens beslut nedsatts

hos länsstyrelsen eller guldits i

annan ordning, må ej återkrävas.

12 §8

Anspråk på ersättning för skada,

förlust eller intrång som inte

förutsetts av vattendomstolen

skall, för att få tas upp till

prövning, anmälas till

vattendomstolen inom fem år eller

den längre tid, högst tolv år, som

vattendomstolen kan ha

föreskrivit, räknat från det tiden

för tillståndet eller, om nytt

tillstånd meddelats, tiden därför

gått till ända. Efterföljes företag

enligt denna lag av företag, vartill

tillstånd meddelas enligt

vattenlagen (1983:291), får

anspråk med anledning av det

förra företaget framställas inom

den tid, som gäller för det senare

företaget enligt 15 kap. 17 § tredje

stycket vattenlagen. Anmälan om

ersättningsanspråk skall vara

skriftlig och den skall ges in till

vattendomstolen i två exemplar.

Vattendomstolen skall i domen

erinra om vad skadelidande har att

iaktta.

Anspråk på ersättning för skada,

förlust eller intrång som inte

förutsetts av miljödomstolen skall,

för att få tas upp till prövning,

anmälas till miljödomstolen inom

fem år eller den längre tid, högst

tolv år, som miljödomstolen kan ha

föreskrivit, räknat från det tiden

för tillståndet eller, om nytt

tillstånd meddelats, tiden därför

gått till ända. Efterföljes

vattenverksamhet enligt denna lag

av vattenverksamhet, vartill

tillstånd meddelas enligt

miljöbalken, får anspråk med

anledning av den förra

verksamheten framställas inom

den tid, som gäller för den senare

verksamheten enligt 24 kap. 13 §

tredje eller fjärde stycket

miljöbalken. Anmälan om

ersättningsanspråk skall vara

skriftlig och den skall ges in till

miljödomstolen i två exemplar.

Miljödomstolen skall i domen

erinra om vad skadelidande har att

iaktta.

15 §9

Bestämmelserna i 4 kap. 5 §

andra och tredje styckena

vattenlagen (1983:291) hindrar

inte att ansökan om tillstånd till

åtgärder enligt denna lag tas upp

till prövning.

Bestämmelserna i 17 § andra

och tredje stycket lagen (0000) om

införande av miljöbalken hindrar

inte att ansökan om tillstånd till

åtgärder enligt denna lag tas upp

till prövning.

16 §10

I mål enligt denna lag skall ett

exemplar av

ansökningshandlingarna jämte

kungörelsen av vattendomstolen

tillställas länsstyrelsen i det län,

inom vilket företaget

huvudsakligen skall verkställas.

Vid tillämpning i mål, varom nu

är fråga, av bestämmelserna i

13 kap. 29 och 37 §§ vattenlagen

(1983:291) får i brådskande fall

de i dessa lagrum angivna

fristerna begränsas. Parterna skall

dock beredas skäligt rådrum.

I mål enligt denna lag skall ett

exemplar av

ansökningshandlingarna jämte

kungörelsen av miljödomstolen

tillställas länsstyrelsen i det län,

inom vilket vattenverksamheten

huvudsakligen skall utövas.

Vid tillämpning i mål, varom nu

är fråga, av bestämmelsen i

22 kap. 17 § miljöbalken får i

brådskande fall den i detta lagrum

angivna fristen begränsas. Parterna

skall dock beredas skäligt rådrum.

17 §11

I mål enligt denna lag får på

begäran av sökanden vattendom-

stolen utan huvudförhandling i

brådskande fall medge att åtgärder

för vattenföretaget vidtas, innan

frågan om sådana åtgärder

slutligen avgörs. Är fråga om

åtgärd, som omfattar vidlyftigare

arbete, eller är avsevärt intrång på

allmän eller enskild rätt att befara

därav, får förordnande meddelas

endast om riket är i krig.

När synnerliga skäl föreligger,

får vattendomstolen i mål enligt

denna lag medge sökanden att utan

hinder av bestämmelsen i 4 kap.

1 § andra stycket vattenlagen

(1983:291) påbörja arbete, som

där avses.

Vattendomstolens beslut enligt

denna paragraf gäller omedelbart,

men det kan ändras när

förhållandena föranleder det.

I mål enligt denna lag får på

begäran av sökanden

miljödomstolen utan

huvudförhandling i brådskande

fall medge att åtgärder för

vattenföretaget vidtas, innan

frågan om sådana åtgärder

slutligen avgörs. Är fråga om

åtgärd, som omfattar vidlyftigare

arbete, eller är avsevärt intrång på

allmän eller enskild rätt att befara

därav, får förordnande meddelas

endast om riket är i krig.

När synnerliga skäl föreligger,

får miljödomstolen i mål enligt

denna lag medge sökanden att utan

hinder av bestämmelsen i 11 kap.

10 § miljöbalken påbörja arbete,

som där avses.

Miljödomstolens beslut enligt

denna paragraf gäller omedelbart,

men det kan ändras när

förhållandena föranleder det.

18 §12

Är riket i krig och är med

hänsyn till kraftförsörjningen

oundgängligen erforderligt att

åtgärd, som avses i 2 §, vidtas utan

dröjsmål, får regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer förordna att åtgärden

får, ändå att den är av beskaffenhet

att vattendomstolens medgivande

därtill skall inhämtas, vidtas utan

föregående prövning av

vattendomstolen. Vidtar någon

åtgärd med stöd av vad nu sagts,

skall han ofördröjligen efter dess

verkställande göra ansökan hos

vattendomstolen om godkännande

av åtgärden.

Är riket i krig och är med

hänsyn till kraftförsörjningen

oundgängligen erforderligt att

åtgärd, som avses i 2 §, vidtas utan

dröjsmål, får regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer förordna att åtgärden

får, ändå att den är av beskaffenhet

att miljödomstolens medgivande

därtill skall inhämtas, vidtas utan

föregående prövning av

miljödomstolen. Vidtar någon

åtgärd med stöd av vad nu sagts,

skall han ofördröjligen efter dess

verkställande göra ansökan hos

miljödomstolen om godkännande

av åtgärden.

I fråga om ansökan, som i första

stycket sägs, och påföljd för

underlåtenhet att göra sådan

ansökan gäller vad i vattenlagen

(1983:291) stadgas för fall som

avses i 4 kap. 4 § samma lag.

I fråga om ansökan, som i första

stycket sägs, och påföljd för

underlåtenhet att göra sådan

ansökan gäller vad i miljöbalken

stadgas för fall som avses i 11 kap.

16 § samma lag.

19 §13

Säkerhet, som avses i 13 kap. 49

och 50 §§ vattenlagen (1983:291),

skall i mål, varom är fråga i denna

lag, gälla all ersättning, som icke

skall erläggas innan meddelat till-

stånd tages i anspråk, ävensom

kostnader för åtgärd, som

vattendomstolen kan ha föreskrivit

med stöd av 4 § andra stycket.

Säkerhet, som avses i 22 kap. 27

och 28 §§ miljöbalken, skall i mål,

varom är fråga i denna lag, gälla

all ersättning, som icke skall

erläggas innan meddelat tillstånd

tages i anspråk, ävensom

kostnader för åtgärd, som

miljödomstolen kan ha föreskrivit

med stöd av 4 § andra stycket.

______________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1966:314) om

kontinentalsockeln

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1966:314) om kontinental-

sockeln

dels att 3, 4, 10, 10 a, 11 och 12 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas sju nya bestämmelser, 2 a, 3 a, 3 b, 4 a,

4 b, 4 c och 5 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a §

Vid utforskning av

kontinentalsockeln och vid

utvinning av naturtillgångar från

den skall bestämmelserna i 2 kap.

miljöbalken gälla även när

verksamheten bedrivs utanför

territorialgränsen.

3 §1

 Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer äger meddela

tillstånd för annan än staten att genom geofysiska mätningar, borrning

eller på annat sätt utforska kontinentalsockeln och att utvinna

naturtillgångar från denna.

Tillstånd skall avse bestämt område och viss tid.

Regeringen äger föreskriva att visst slag av verksamhet som avses i

första stycket får äga rum utan tillstånd.

I ärenden om tillstånd att

utvinna naturtillgångar från

kontinentalsockeln skall lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. tillämpas.

 3 a §

Vid prövning av tillstånd att

utforska kontinentalsockeln eller

att utvinna naturtillgångar från

den tillämpas 2 kap., 5 kap. 3 §

och 16 kap. 5 § miljöbalken.

Vid prövning av tillstånd att

utvinna naturtillgångar från

kontinentalsockeln tillämpas

dessutom 3 och 4 kap. miljöbalken.

En miljökonsekvensbeskrivning

skall ingå i en ansökan om

tillstånd att genom borrning eller

sprängning utforska

kontinentalsockeln eller att

utvinna naturtillgångar från den. I

fråga om förfarandet, kraven på

miljökonsekvensbeskrivningar

samt planer och

planeringsunderlag gäller 6 kap.

miljöbalken.

 3 b §

Vid prövning av tillstånd till

sådan täkt på kontinentalsockeln

som avses i 12 kap. 1 § första

stycket miljöbalken skall behovet

av materialet som kan utvinnas

vägas mot de skador på djur- och

växtlivet och på miljön i övrigt

som täkten kan befaras orsaka.

Tillstånd får inte lämnas till en

täkt som kan befaras försämra

livsbetingelserna för någon djur-

eller växtart som är hotad, sällsynt

eller i övrigt hänsynskrävande.

4 §2

Vid tillstånd skall fogas de

villkor som är påkallade från

allmän synpunkt, såsom villkor om

företagets ledning, sättet för

arbetenas utförande, anläggningar

på kontinentalsockeln för

arbetena, karta över arbetena,

provtagning, rapportering rörande

verksamheten, användning av

produkterna och åtgärder till

bevarande av fyndighet eller

borrhål, samt de villkor som

behövs till skydd för miljön eller

till skydd för sjöfarten, fisket eller

annat allmänt eller enskilt

intresse.

När tillstånd meddelas, kan

bestämmas i vilken omfattning

undersökning eller utvinning skall

ske för att den rätt som grundas på

tillståndet skall äga bestånd.

Tillstånd kan även förbindas

med villkor om statligt deltagande

i verksamheten eller om utgivande

till staten av avgifter för

tillståndet, beräknade i

förhållande till mängden eller

värdet av utvunna produkter eller

på annat sätt, eller av andel av

produkterna eller med annat

liknande villkor.

Ett tillstånd skall förenas med

de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och

enskild rätt, såsom att skydda

människors hälsa och miljön mot

skador och olägenheter, främja en

långsiktigt god hushållning med

mark och vatten och andra

resurser samt trygga säkerheten.

Villkoren kan bland annat avse

åtgärder för att förebygga luft-

eller vattenföroreningar, skydda

djur- och växtlivet, bevara

fyndigheter eller borrhål eller

skydda sjöfarten eller fisket. De

kan avse sättet att leda företaget,

utföra arbetet, utforma

anläggningar på

kontinentalsockeln för arbetena

eller använda produkterna.

Villkoren kan också avse krav på

kartor över arbetena,

provtagningar och rapportering

av verksamheten.

 4 a §

Ett tillstånd får förenas med

ytterligare eller ändrade villkor,

om det genom verksamheten har

uppkommit en olägenhet av någon

betydelse som inte förutsågs när

tillståndet meddelades eller om

verksamheten med någon

betydelse medverkar till att en

miljökvalitetsnorm enligt 5 kap.

miljöbalken överträds.

Med stöd av denna paragraf får

inte meddelas så ingripande

villkor att verksamheten inte

längre kan bedrivas eller att den

avsevärt försvåras.

 4 b §

När ett tillstånd meddelas, kan

det bestämmas vilken omfattning

en undersökning eller utvinning

skall få ha för att den rätt som

grundas på tillståndet skall

fortsätta att gälla.

Tillstånd kan även förbindas

med villkor om att staten skall

delta i verksamheten eller om att

avgifter skall betalas till staten för

tillståndet eller med något annat

liknande villkor. Avgifterna skall

vara beräknade antingen i

förhållande till mängden eller

värdet av de utvunna produkterna

eller av andelar av dessa eller på

något annat sätt.

4 c §

Ett tillstånd får för sin giltighet

göras beroende av att den som

avser att bedriva verksamheten

ställer säkerhet för kostnaderna

för att ta bort anläggningar och

för andra åtgärder för

återställning. Staten, kommuner,

landsting och kommunalförbund

behöver inte ställa säkerhet.

Om det kan antas att den ställda

säkerheten inte är tillräcklig, får

beslut fattas om ytterligare

säkerhet.

I fråga om beskaffenheten av

säkerheten gäller 2 kap. 25 §

utsökningsbalken. Säkerheten skall

prövas av tillståndsmyndigheten

och förvaras av länsstyrelsen i det

län där verksamheten bedrivs eller

som närmaste del av Sveriges

sjöterritorium ligger i.

5 a §

Om ett tillstånd upphör att gälla

är den som har innehaft tillståndet

skyldig att ta bort anläggningar

och vidta andra åtgärder för

återställning, om inte detta är

obehövligt från allmän eller

enskild synpunkt.

Om skyldigheten att vidta

sådana åtgärder inte har bestämts

genom villkor i tillståndet, skall

frågan prövas av

tillståndsmyndigheten i samband

med att tillståndet upphör.

Om den som har haft tillståndet

inte iakttar sina skyldigheter, får

tillsynsmyndigheten vid vite

förelägga honom att fullgöra dem.

10 §3

Inom anläggning och

säkerhetszon utanför

territorialgränsen tillämpas svensk

lag med undantag av

bestämmelserna i

miljöskyddslagen (1969:387), om

inte annat följer av 10 a §, samt i

minerallagen (1991:45),

vattenlagen (1983:291) och

lagstiftningen angående jakt och

fiske. Därvid anses anläggningen

och zonen belägna inom närmaste

del av Sveriges sjöterritorium.

Inom anläggning och

säkerhetszon utanför

territorialgränsen tillämpas svensk

lag med undantag av

bestämmelserna i minerallagen

(1991:45) och lagstiftningen

angående jakt och fiske. Därvid

anses anläggningen och zonen

belägna inom närmaste del av

Sveriges sjöterritorium.

Om annat inte framgår av

10 a §, skall tillståndsprövning

enligt miljöbalken dock inte ske för

utforskning och utvinning inom

anläggning och säkerhetszon

utanför territorialgränsen, om

verksamheten har tillståndsprövats

av regeringen enligt denna lag.

10 a §4

Gäller ett tillstånd enligt denna

lag verksamhet som skall bedrivas

utanför territorialgränsen, får

regeringen, om det finns särskilda

skäl, som villkor för tillståndet

ange att prövning enligt

miljöskyddslagen (1969:387) skall

ske hos den myndighet som

regeringen bestämmer. Vad som

nu har föreskrivits gäller endast

om tillstånd enligt

miljöskyddslagen behövs för en

motsvarande verksamhet innanför

territorialgränsen.

Miljöskyddslagen skall tillämpas

på en verksamhet som omfattas av

villkor enligt första stycket.

Regeringen skall ange vilken

myndighet som skall utöva tillsyn

enligt miljöskyddslagen över

verksamheten.

Gäller ett tillstånd enligt denna

lag en verksamhet som skall

bedrivas utanför territorialgränsen,

får regeringen, om det finns

särskilda skäl, som villkor för

tillståndet ange att

tillståndsprövning enligt 9 kap.

miljöbalken skall ske hos den

myndighet som regeringen

bestämmer. Detta gäller dock

endast om tillstånd enligt 9 kap.

miljöbalken behövs för en

motsvarande verksamhet innanför

territorialgränsen.

Miljöbalken skall tillämpas på

en verksamhet som omfattas av

villkor enligt första stycket.

Regeringen skall ange vilken

myndighet som skall utöva tillsyn

enligt miljöbalken över

verksamheten.

11 §

 Den som utan lov utforskar kontinentalsockeln eller utvinner

naturtillgångar från denna eller vidtager åtgärd för sådan utforskning

eller utvinning dömes till böter eller fängelse i högst sex månader.

Till samma straff dömes den

som

1) bryter mot föreskrift som

meddelats med stöd av 4 § första

stycket,

Till samma straff döms den som

1) bryter mot ett villkor som har

meddelats med stöd av 4 eller

4 a §,

2) underlåter att efterkomma vad tillsynsmyndighet fordrar eller

föreskriver med stöd av 8 § andra eller tredje stycket eller

3) vid fullgörande av uppgiftsskyldighet som är förbunden med

tillstånd eller som är föreskriven i eller som ålagts enligt 8 § andra

stycket uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift.

Den som överträder förbudet i 6 § att segla in i säkerhetszon eller

föreskrift som utfärdats för tryggande av sådan zon dömes till böter.

12 §

Har innehavare av tillstånd

underlåtit att ställa sig till

efterrättelse föreskrift som

meddelats med stöd av 4 § första

stycket eller vad som åligger

honom enligt 9 § eller att

efterkomma anfordran eller

föreskrift som tillsynsmyndighet

meddelat med stöd av 8 § andra

eller tredje stycket, äger

tillsynsmyndigheten ålägga honom

vid vite att fullgöra sina

skyldigheter.

Har en innehavare av ett

tillstånd underlåtit att följa villkor

som har meddelats med stöd av 4

eller 4 a § eller vad han är skyldig

att göra enligt 9 § eller att följa en

anfordran eller föreskrift som en

tillsynsmyndighet har meddelat

med stöd av 8 § andra eller tredje

stycket, får tillsynsmyndigheten

ålägga honom vid vite att fullgöra

sina skyldigheter.

Medför underlåtenheten uppenbar fara för allmänt intresse, äger

tillsynsmyndigheten förbjuda arbetets fortsatta bedrivande och låta

genom polismyndighetens försorg vidtaga rättelse på tillståndshavarens

bekostnad.

______________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser,

om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande. Bestämmelserna

om miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock tillämpas omedelbart.

3. Bestämmelsen i 5 a § skall tillämpas även när tillståndet har

meddelats före denna lags ikraftträdande.

4. Den nya lydelsen av 10 a § skall inte tillämpas i fråga om tillstånd

enligt denna lag som har meddelats i enlighet med ett före ikraftträdandet

av denna lag beviljat tillstånd. Har tillstånd meddelats i enlighet med ett

efter den 31 december 1992 beviljat tillstånd skall i stället äldre lydelse

av 10 a § tillämpas.

Förslag till lag om ändring i lagen (1970:244) om allmänna

vatten- och avloppsanläggningar

Härigenom föreskrivs att 30 § lagen (1970:244) om allmänna vatten-

och avloppsanläggningar1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

30 §

Försummar fastighetsägare att

betala avgift som avses i denna lag

eller att i annat hänseende iakttaga

vad som åligger honom och är

försummelsen väsentlig får

huvudmannen stänga av

vattentillförseln till fastigheten,

om han ej genom anmaning har

kunnat åstadkomma rättelse och

avstängning kan ske utan att

sanitär olägenhet uppkommer.

Kostnad för avstängningsåtgärd

får påföras fastighetsägaren.

Försummar fastighetsägare att

betala avgift som avses i denna lag

eller att i annat hänseende iakttaga

vad som åligger honom och är

försummelsen väsentlig får

huvudmannen stänga av

vattentillförseln till fastigheten,

om han ej genom anmaning har

kunnat åstadkomma rättelse och

avstängning kan ske utan att

olägenhet för människors hälsa

uppkommer. Kostnad för

avstängningsåtgärd får påföras

fastighetsägaren.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 2 §, 4 kap. 10 a §, 7 kap. 2 och 9 §§,

9 kap. 1 och 7 §§ samt 14 kap. 1 § fastighetsbildningslagen (1970:988)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

2 §2

Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller

områdesbestämmelser får fastighetsbildning inte ske i strid mot planen

eller bestämmelserna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

fastighetsbildning ske så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Får på grund av särskilt medgivande byggnad uppföras eller annan

därmed jämförlig åtgärd företagas i strid mot sådan bestämmelse, utgör

vad nu har sagts ej hinder mot fastighetsbildning som behövs för att

medgivandet skall kunna utnyttas.

Om det finns särskilda skäl, får

undantag medges från

bestämmelser som avses i andra

stycket. Frågor om undantag

prövas på begäran av

lantmäterimyndigheten av

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande av kommunal

myndighet. Att därvid regeringens

tillåtelse behövs i vissa fall följer

av 19 c § naturvårdslagen

(1964:822).

Om det finns särskilda skäl, får

undantag medges från

bestämmelser som avses i andra

stycket. Frågor om undantag

prövas på begäran av

lantmäterimyndigheten av

länsstyrelsen eller efter dess

förordnande av kommunal

myndighet. Att därvid regeringens

tillåtelse behövs i vissa fall följer

av 7 kap. 29 § miljöbalken.

En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

4 kap.

10 a §3

Om ansökan har gjorts om

fastighetsbildning för bebyggelse

eller annat ändamål som kräver

medgivande enligt

naturvårdslagen (1964:822), får

lantmäterimyndigheten efter

samtycke av sökanden begära

sådant medgivande.

Om ansökan har gjorts om

fastighetsbildning för bebyggelse

eller annat ändamål som kräver

medgivande enligt 7 kap.

miljöbalken, får

lantmäterimyndigheten efter

samtycke av sökanden begära

sådant medgivande.

 7 kap.

2 §

Servitut som avser skogsfång eller rätt att dra ledning enligt led-

ningsrättslagen (1973:1144) får inte bildas genom fastighetsreglering.

Servitut som kan upplåtas till

förmån för ett vattenföretag enligt

8 kap. 1 § vattenlagen (1983:291)

får bildas genom

fastighetsreglering endast om

tillstånd till företaget har

meddelats enligt vattenlagen eller

om det är uppenbart att varken

allmänna eller enskilda intressen

skadas genom företagets inverkan

på vattenförhållandena. Andra

servitut som kan upplåtas enligt

vattenlagen får inte bildas genom

fastighetsreglering.

Servitut som avser

vattenverksamhet och kan upplåtas

med stöd av 28 kap. 10 §

miljöbalken får bildas genom

fastighetsreglering endast om

tillstånd till verksamheten har

meddelats enligt vattenlagen

(1983:291) eller miljöbalken eller

om det är uppenbart att varken

allmänna eller enskilda intressen

skadas genom verksamhetens

inverkan på vattenförhållandena.

Andra servitut till förmån för

vattenverksamhet som kan

upplåtas enligt miljöbalken får inte

bildas genom fastighetsreglering.

Servitut, som kan upplåtas efter prövning vid särskild förrättning i

andra fall än som anges i första och andra styckena, får bildas genom

fastighetsreglering endast om åtgärden sker i samband med en annan

fastighetsbildningsåtgärd och är av betydelse för denna.

9 §

Servitut, som har tillkommit till

förmån för ett vattenföretag med

stöd av 8 kap. 1 § vattenlagen

(1983:291) eller motsvarande

äldre bestämmelser, får ändras

eller upphävas endast om åtgärden

inte medför olägenhet av någon

betydelse för företaget. Andra

servitut som har tillkommit med

stöd av vattenlagen eller

motsvarande äldre lagstiftning får

inte ändras eller upphävas genom

fastighetsreglering.

Servitut, som avser

vattenverksamhet och har

tillkommit med stöd av 28 kap. 10

§ miljöbalken eller motsvarande

äldre bestämmelser, får ändras

eller upphävas endast om åtgärden

inte medför olägenhet av någon

betydelse för verksamheten. Andra

servitut som har tillkommit med

stöd av miljöbalkens regler om

vattenverksamhet eller

motsvarande äldre lagstiftning får

inte ändras eller upphävas genom

fastighetsreglering.

Servitut, som har tillkommit enligt lagstiftningen om ägofred eller

enskilda vägar eller enligt anläggningslagen (1973:1149) eller

motsvarande äldre lagstiftning, får ändras eller upphävas genom

fastighetsreglering endast om åtgärden sker i samband med en annan

fastighetsbildningsåtgärd och är av betydelse för denna.

9 kap.

1 §4

Anläggningsarbete eller liknande åtgärd skall efter beslut av lant-

mäterimyndigheten verkställas under förrättningen som ett för sakägarna

gemensamt arbete enligt denna lag, om det främjar fastighetsregleringens

syfte och arbetet ej lämpligen bör ombesörjas av enskild sakägare.

Beslut enligt första stycket får

inte avse företag som skulle

väsentligt ändra arten och

omfattningen av regleringen eller

andra vattenföretag än sådana

markavvattningsföretag, för vilka

tillståndsplikt föreligger enbart på

grund av 4 kap. 2 § andra stycket

vattenlagen (1983:291).

Ett beslut enligt första stycket

får inte avse företag som skulle

väsentligt ändra arten och

omfattningen av regleringen.

Beslutet får inte heller avse

vattenverksamhet, utom

1. sådan dränering av

jordbruksmark som enligt 11 kap.

13 § andra stycket miljöbalken inte

kräver tillstånd, och

2. annan markavvattning, vars

inverkan på vattenförhållandena

uppenbarligen inte skadar vare sig

allmänna eller enskilda intressen.

Kan till följd av andra stycket

företag icke utföras som

gemensamt arbete enligt denna

lag eller är sådant utförande icke

lämpligt, får

lantmäterimyndigheten förordna

om prövning enligt vattenlagen

eller anläggningslagen.

Kan till följd av andra stycket

vattenverksamhet eller annat

företag icke utföras som

gemensamt arbete enligt denna lag

eller är sådant utförande icke

lämpligt, får

lantmäterimyndigheten förordna

om prövning enligt miljöbalken

och lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet eller enligt

anläggningslagen.

7 §5

Har anläggning utförts som gemensamt arbete enligt denna lag, får

lantmäterimyndigheten vid samma förrättning pröva fråga om fördelning

av kostnader för driften av anläggningen. Fördelningen sker i enlighet

med bestämmelserna i anläggningslagen.

Finnes fråga som avses i första

stycket böra prövas särskilt enligt

vattenlagen eller

anläggningslagen, skall

lantmäterimyndigheten förordna

om sådan prövning.

Finnes fråga som avses i första

stycket böra prövas särskilt enligt

miljöbalken och lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet eller enligt

anläggningslagen, skall

lantmäterimyndigheten förordna

om sådan prövning.

Anläggning som utförts som

gemensamt arbete enligt denna lag

anses inrättad enligt anlägg-

ningslagen. Vad som nu sagts

gäller ej dike, om fråga om

fördelning av kostnader för driften

prövats enligt vattenlagen.

Anläggning som utförts som

gemensamt arbete enligt denna lag

anses inrättad enligt anlägg-

ningslagen. Vad som nu sagts

gäller ej dike, om fråga om

fördelning av kostnader för driften

prövats enligt lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

 14 kap.

1 §

Om det vid fastighetsbildning

uppkommer frågor om

fastighetsindelningens

beskaffenhet eller om beståndet

eller omfånget av ledningsrätt eller

av servitut, skall frågan prövas vid

fastighetsbestämning, om det

behövs för fastighetsbildningen. I

fråga om servitut som har

tillkommit med stöd av

vattenlagen (1983:291) eller

motsvarande äldre lagstiftning får

en sådan bestämning endast avse

servitut enligt 8 kap. 1 §

vattenlagen eller motsvarande

äldre bestämmelser.

På ansökan av sakägare får även

i annat fall fastighetsbestämning

ske för prövning av fråga om

fastighetsindelningens

beskaffenhet eller om beståndet

eller omfånget av ledningsrätt eller

av servitut, som tillkommit vid

avvittring eller enligt

lagstiftningen om

fastighetsbildning eller enskilda

vägar eller enligt anläggningslagen

eller 8 kap. 1 § vattenlagen eller

motsvarande äldre bestämmelser,

såvida icke frågans avgörande

uppenbarligen är utan betydelse

för sökanden. Samma rätt att

påkalla fastighetsbestämning

tillkommer kommunen såvitt

gäller område med detaljplan eller

områdesbestämmelser eller

område beträffande vilket fråga

väckts om upprättande av sådan

plan eller sådana bestämmelser.

Om det vid fastighetsbildning

uppkommer frågor om

fastighetsindelningens

beskaffenhet eller om beståndet

eller omfånget av ledningsrätt

eller av servitut, skall frågan

prövas vid fastighetsbestämning,

om det behövs för

fastighetsbildningen. I fråga om

servitut för vattenverksamhet som

har tillkommit med stöd av

miljöbalken eller motsvarande

äldre lagstiftning får en sådan

bestämning endast avse servitut

enligt 28 kap. 10 § miljöbalken

eller motsvarande äldre

bestämmelser.

På ansökan av sakägare får även

i annat fall fastighetsbestämning

ske för prövning av fråga om

fastighetsindelningens

beskaffenhet eller om beståndet

eller omfånget av ledningsrätt eller

av servitut, som tillkommit vid

avvittring eller enligt

lagstiftningen om

fastighetsbildning eller enskilda

vägar eller enligt anläggningslagen

eller 28 kap. 10 § miljöbalken eller

motsvarande äldre bestämmelser,

såvida icke frågans avgörande

uppenbarligen är utan betydelse

för sökanden. Samma rätt att

påkalla fastighetsbestämning

tillkommer kommunen såvitt

gäller område med detaljplan eller

områdesbestämmelser eller

område beträffande vilket fråga

väckts om upprättande av sådan

plan eller sådana bestämmelser.

___________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. I fråga om förrättningar som har påbörjats före ikraftträdandet gäller

9 kap. 1 § andra stycket i sin äldre lydelse.

Förslag till lag om ändring i väglagen (1971:948)

Härigenom föreskrivs i fråga om väglagen (1971:948)1

dels att 38 § skall upphöra att gälla,

dels att 3 a, 15 18, 26, 28, 32, 35, 63 och 74 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 14 a, 14 b, 14 c

och 54 §§ av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 a §

Vid prövning av ärenden enligt

denna lag skall lagen (1987:12)

om hushållning med naturresurser

m.m. tillämpas.

Vid prövning av ärenden enligt

denna lag skall 2 4 kap., 5 kap.

3 § och 16 kap. 5 § miljöbalken

tillämpas. Upprättande av

arbetsplan enligt denna lag skall

därvid jämställas med meddelande

av tillstånd enligt miljöbalken.

 14 a §

Den som planerar att bygga en

väg skall genomföra en förstudie. I

förstudien skall förutsättningarna

för den fortsatta planeringen

klarläggas. Förstudien skall även

ange om en vägutredning enligt

14 b § behövs innan en arbetsplan

upprättas.

Vid utarbetandet av förstudien

skall den som avser att bygga en

väg samråda enligt 6 kap. 4 §

första stycket miljöbalken med

berörda länsstyrelser, kommuner

och ideella föreningar som enligt

sina stadgar har till ändamål att ta

till vara naturskydds- eller miljö-

skyddsintressen samt med den

allmänhet som kan antas bli

särskilt berörd.

Efter samrådet skall den

länsstyrelse, inom vars område

vägbyggnadsprojektet

huvudsakligen skall utföras, enligt

6 kap. 4 § tredje stycket

miljöbalken besluta om projektet

kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan. Beslutet skall

fattas efter samråd med övriga

berörda länsstyrelser.

Bestämmelser om planer och

planeringsunderlag finns i 6 kap.

11 12 §§ miljöbalken.

 14 b §

En vägutredning skall

genomföras när det i förstudien

har klarlagts att alternativa

vägsträckningar behöver studeras.

Vägutredningen skall utgöra

underlag för val av vägsträckning

och trafikteknisk standard.

Alternativa vägsträckningar skall

jämföras såväl sinsemellan som

med alternativet att behålla

befintlig väg. En förbättring av

befintlig väg skall också studeras,

om inte särskilda skäl föranleder

annat.

En vägutredning skall innehålla

en miljökonsekvensbeskrivning

och de uppgifter i övrigt som

behövs för att kunna utvärdera

och välja alternativ.

Miljökonsekvensbeskrivningen

skall godkännas av berörda

länsstyrelser innan den tas in i

vägutredningen.

När det gäller förfarandet för

att upprätta

miljökonsekvensbeskrivningen och

kraven på denna samt planer och

planeringsunderlag skall 6 kap. 3

§, 5 7 §§, 8 § första stycket och

10 12 §§ miljöbalken tillämpas.

 14 c §

Vägverket skall med eget

yttrande överlämna frågan om

byggande av väg till regeringen

för prövning enligt 17 kap. 1 §

miljöbalken. Detsamma gäller om

regeringen enligt 17 kap. 3 §

miljöbalken har förbehållit sig

prövningen av vägens tillåtlighet.

Regeringens prövning skall ske på

grundval av en upprättad

vägutredning enligt 14 b §.

15 §2

För byggande av väg skall upprättas en arbetsplan.

I arbetsplanen skall anges den

mark som behöver tas i anspråk

för väganordningar och för

genomförandet av

vägbyggnadsföretaget. Planen

skall även innehålla en

miljökonsekvensbeskrivning och

de uppgifter som i övrigt behövs

för att genomföra företaget.

I arbetsplanen skall anges den

mark som behöver tas i anspråk

för väganordningar och för att

genomföra vägbyggnadsprojektet.

Planen skall innehålla en

miljökonsekvensbeskrivning och

de uppgifter som i övrigt behövs

för att genomföra projektet.

Miljökonsekvensbeskrivningen

skall godkännas av berörda

länsstyrelser innan den tas in i

arbetsplanen.

En miljökonsekvensbeskrivning

skall innehålla en redovisning av

de väntade miljöeffekterna samt

förslag till erforderliga

skyddsåtgärder eller andra

försiktighetsmått som behövs för

att förebygga störningar eller

andra olägenheter från trafiken.

När det gäller kraven på miljö-

konsekvensbeskrivningen samt

planer och planeringsunderlag

skall 6 kap. 3 §, 7 § och 10 12 §§

miljöbalken tillämpas.

16 §3

Vid utarbetande av en arbetsplan

skall samråd i fråga om vägens

sträckning och vägförslagets

utformning i övrigt ske med

berörda fastighetsägare och

myndigheter samt andra som kan

ha ett väsentligt intresse i saken.

Samråd skall alltid ske med de

naturvårdsmyndigheter som

berörs.

Vid utarbetande av en arbetsplan

skall samråd i fråga om vägens

sträckning och vägförslagets

utformning i övrigt ske med

berörda fastighetsägare och

myndigheter samt andra som kan

ha ett väsentligt intresse i saken.

Samråd skall alltid ske med de

miljövårdsmyndigheter som

berörs. I de fall länsstyrelsen

under förstudien har beslutat att

vägprojektet kan antas medföra en

betydande miljöpåverkan, skall ett

utökat samråd med

miljökonsekvensbedömning ske

enligt 6 kap. 5 6 §§ miljöbalken,

om inte ett sådant samråd har

skett enligt 14 b §.

Förfarandet enligt första stycket får efter omständigheterna förenklas i

fråga om en arbetsplan för väg, som är förutsatt i en detaljplan eller i

områdesbestämmelser.

Avser arbetsplan endast om-

byggnad av väg, får förfarandet

enligt första stycket efter om-

ständigheterna förenklas med

iakttagande av att ägare till en

fastighet, av vilken mark skall tas i

anspråk, alltid skall beredas

tillfälle att yttra sig. Detta skall

även tillämpas på en arbetsplan

som innefattar endast ändring av

planen för ett vägbyggnadsföretag

som ännu ej är färdigställt.

Avser arbetsplan endast om-

byggnad av väg, får förfarandet

enligt första stycket efter om-

ständigheterna förenklas med

iakttagande av att ägare till en

fastighet, av vilken mark skall tas i

anspråk, alltid skall beredas

tillfälle att yttra sig. Detta skall

även tillämpas på en arbetsplan

som innefattar endast ändring av

planen för ett vägbyggnadsprojekt

som ännu inte är färdigställt.

17 §4

En arbetsplan skall ställas ut för

granskning.

En arbetsplan skall ställas ut för

granskning. Därvid gäller vad som

i 6 kap. 8 § första stycket

miljöbalken sägs om att

miljökonsekvensbeskrivning skall

kungöras och hållas tillgänglig för

allmänheten.

En arbetsplan för väg, som är förutsatt i en detaljplan eller i

områdesbestämmelser, behöver inte ställas ut.

Inte heller behöver en arbetsplan

som avser endast ombyggnad av

väg ställas ut, om inte mark

behöver tas i anspråk med vägrätt

eller rätt som avses i 35 § eller om

ett sådant ianspråktagande

skriftligen medgivits av berörda

fastighetsägare och innehavare av

nyttjanderätt eller servitutsrätt.

Under samma förutsättningar kan

utställelse underlåtas i fråga om en

arbetsplan som innefattar endast

ändring av planen för ett

vägbyggnadsföretag som ännu ej

är färdigställt.

Inte heller behöver en arbetsplan

som avser endast ombyggnad av

väg ställas ut, om inte mark

behöver tas i anspråk med vägrätt

eller rätt som avses i 35 § eller om

ett sådant ianspråktagande

skriftligen medgivits av berörda

fastighetsägare och innehavare av

nyttjanderätt eller servitutsrätt.

Under samma förutsättningar kan

utställelse underlåtas i fråga om en

arbetsplan som innefattar endast

ändring av planen för ett

vägbyggnadsprojekt som ännu inte

är färdigställt.

Om en väg som avses i andra

eller tredje stycket är en motorväg

eller motortrafikled eller annan

väg som kan antas medföra en

betydande miljöpåverkan skall

väghållningsmyndigheten införa

kungörelse om

miljökonsekvensbeskrivningen i

Post- och Inrikes Tidningar och i

den eller de ortstidningar som

väghållnings-myndigheten

bestämmer. I kungörelsen skall

anges var beskrivningen hålls

tillgänglig och att skriftliga

anmärkningar mot

miljökonsekvensbeskrivningen

skall lämnas till

väghållningsmyndigheten inom en

viss angiven tid, minst fyra veckor

efter det att kungörelsen var införd

i Post- och Inrikes Tidningar.

Om en väg som avses i andra

eller tredje stycket av länsstyrelsen

har antagits medföra en betydande

miljöpåverkan, skall arbetsplanen

ändå ställas ut enligt första

stycket.

18 §

Arbetsplan fastställs av

vägverket efter samråd med

länsstyrelsen. Om vägverket och

länsstyrelsen har olika uppfattning,

hänskjuts frågan om fastställelse

av planen till regeringens

prövning.

Arbetsplan fastställs av

Vägverket efter samråd med

länsstyrelsen. Om Vägverket och

länsstyrelsen har olika uppfattning,

hänskjuts frågan om fastställelse

av planen till regeringens

prövning. Innehållet i

miljökonsekvensbeskrivningen

samt resultatet av samråd och

yttranden skall beaktas då

arbetsplanen fastställs.

I sådana fall då utställelse har underlåtits med stöd av 17 § tredje

stycket behöver fastställelse inte ske.

Ett beslut om fastställelse av en arbetsplan är förfallet, om inte inom

fem år från utgången av det år, under vilket beslutet vann laga kraft,

vägens sträckning har blivit i sin helhet tydligt utmärkt på marken och

det i arbetsplanen angivna vägbyggnadsarbetet har påbörjats. Om

synnerliga skäl föreligger, kan regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, vägverket förlänga tiden, varje gång med högst tre år.

Ett beslut om fastställelse av en

arbetsplan eller en förlängning av

giltighetstiden skall kungöras. Har

samråd enligt 6 kap. 6 §

miljöbalken hållits med ansvarig

myndighet i annat land skall denna

informeras.

26 §

Väg skall hållas i ett för samfärdseln tillfredsställande skick genom

underhåll, reparation och andra åtgärder.

Genom renhållning skall väg-

området hållas i ett sådant skick att

skäliga sanitära hänsyn och

trevnadshänsyn blir tillgodosedda.

Detsamma gäller i fråga om mark

till en bredd av 25 meter intill

parkeringsplats eller rastplats som

är väganordning, i den mån

allmänheten har tillträde till

marken. Inom områden med

detaljplan gäller detta stycke

endast vägområden för motorväg

eller motortrafikled.

Genom renhållning skall väg-

området hållas i ett sådant skick att

olägenheter för människors hälsa

förebyggs eller avhjälps och så att

skäliga trevnadshänsyn blir

tillgodosedda. Detsamma gäller i

fråga om mark till en bredd av 25

meter intill parkeringsplats eller

rastplats som är väganordning, i

den mån allmänheten har tillträde

till marken. Inom områden med

detaljplan gäller detta stycke

endast områden för motorväg eller

motortrafikled. Ytterligare krav i

fråga om renhållning inom

områden där detta stycke gäller

får inte ställas med stöd av

miljöbalken.

De åtgärder som behövs för sådana ändamål som anges i första och

andra styckena räknas till drift av väg. Till drift av väg räknas också ser-

viceåtgärder och förbättringsåtgärder. Om särskilda skäl föreligger, kan

vägverket besluta om inskränkning i skyldigheten att vidta åtgärder för

drift av väg. Vägverket meddelar därvid de föreskrifter som behövs.

28 §

Behöver för en väganordning,

vars utförande ingår i drift av väg,

tas i anspråk mark utöver den som

redan hör till vägen, skall

upprättas en arbetsplan, vari anges

den mark som behöver tas i

anspråk. Bestämmelserna i 13, 14

och 16 20 §§ skall därvid

tillämpas. Såvitt angår

tillämpningen av 16 § tredje

stycket, 17 § tredje stycket och

18 § andra stycket skall

arbetsplanen anses som en sådan

plan som avser endast ombyggnad

av väg.

Behöver för en väganordning,

vars utförande ingår i drift av väg,

tas i anspråk mark utöver den som

redan hör till vägen, skall

upprättas en arbetsplan, vari anges

den mark som behöver tas i

anspråk. Bestämmelserna i 13 20

§§ skall därvid tillämpas. Såvitt

angår tillämpningen av 16 § tredje

stycket, 17 § tredje stycket och 18

§ andra stycket skall arbetsplanen

anses som en sådan plan som avser

endast ombyggnad av väg.

32 §

Vägrätt upphör när vägen

drages in. Väghållaren får föra

bort vad som anbringats inom

vägområdet för vägändamål, om ej

länsstyrelsen bestämmer annat

med hänsyn till att fråga

uppkommit om markens

användning som enskild väg.

Vägrätt upphör när vägen dras

in. Väghållaren är skyldig att i den

omfattning det behövs ställa i

ordning vägområdet och vidta

åtgärder för att förebygga att

områdets skick vållar störningar

och olägenheter i framtiden.

Väghållaren får föra bort vad som

har anbringats inom vägområdet

för vägändamål, om inte

länsstyrelsen bestämmer annat

med hänsyn till att fråga har

uppkommit om markens

användning som enskild väg.

Vad som ej förts bort inom ett år

efter det att vägen dragits in

tillfaller fastighetens ägare.

Länsstyrelsen kan förlänga tiden,

om särskilda skäl föreligger.

Vad som inte har förts bort

inom ett år efter det att vägen

dragits in tillfaller fastighetens

ägare. Länsstyrelsen kan förlänga

tiden, om särskilda skäl föreligger.

35 §

Har i fastställd arbetsplan för

vägbyggnadsföretag mark i när-

heten av det i arbetsplanen upp-

tagna vägområdet avsatts för

upplag eller liknande ändamål i

samband med byggandet av vägen,

skall till väghållaren upplåtas

nyttjanderätt till marken för den

tid som angivits i planen.

Har i fastställd arbetsplan för

vägbyggnadsprojekt mark i när-

heten av det i arbetsplanen upp-

tagna vägområdet avsatts för

upplag eller liknande ändamål i

samband med byggandet av vägen,

skall till väghållaren upplåtas

nyttjanderätt till marken för den

tid som angivits i planen.

 38 §

Behöver väghållare till drift av

väg taga sten, grus, sand eller jord

på mark som tillhör annan än

staten och kan detta ske utan

avsevärd olägenhet, kan

länsstyrelsen på framställning av

väghållningsmyndigheten

föreskriva att rätt till sådan täkt

skall upplåtas. Länsstyrelsen

meddelar därvid de föreskrifter

som behövs för rättens utövande.

 54 §

Föreskrifter som meddelas med

stöd av 43 48 §§ får avse även

åtgärder för att begränsa eller

motverka skada eller olägenhet på

människors hälsa eller

omgivningen eller andra åtgärder

till skydd för miljön. Om sådana

föreskrifter inte är tillräckliga, kan

tillstånd vägras.

63 §

Väghållaren skall ersätta skador till följd av att han har förvärvat rätt

1. att inrätta särskild vinterväg,

2. att nyttja mark i närheten av vägområde för upplag eller liknande

ändamål i samband med byggande av väg,

3. att anordna tillfällig väg,

4. att intill vägområde sätta upp snöskärm,

5. till täkt för drift av väg.

Väghållaren skall också ersätta skador till följd av åtgärder som avses i

34 §, 45 § fjärde stycket eller 53 § eller till följd av ett föreläggande som

har meddelats med stöd av 52 §. För skador som har uppstått till följd av

åtgärder som avses i 53 § utgår ersättning endast om skadorna är

avsevärda.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte om det har

avtalats eller uppenbarligen förutsatts att ersättning inte skall lämnas.

74 §5

Länsstyrelsens beslut enligt 37,

38, 45 47 §, 48 § andra stycket,

52, 53 § eller 64 § andra stycket

får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Andra beslut av länsstyrelsen

enligt denna lag än som avses i

första stycket får överklagas hos

regeringen.

Länsstyrelsens beslut enligt 37,

45 47 §, 48 § andra stycket, 52,

53 § eller 64 § andra stycket får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Länsstyrelsens beslut enligt

14 a § tredje stycket, 14 b § andra

stycket eller 15 § andra stycket får

inte överklagas.

Andra beslut av länsstyrelsen

enligt denna lag än som avses i

första och andra styckena får

överklagas hos regeringen.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Har före denna lags ikraftträdande täkt upplåtits med stöd av 38 §

skall 63 § första stycket 5 fortfarande gälla.

3. Ett ärende skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser,

om det i ärendet ingår en miljökonsekvensbeskrivning som vid denna

lags ikraftträdande har överlämnats till länsstyrelsen för godkännande

enligt 24 § vägkungörelsen (1971:954). Bestämmelserna om

miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:850) med anledning

av gränsälvsöverenskommelsen den 16 september

1971 mellan Sverige och Finland

Härigenom föreskrivs att lagen (1971:850) med anledning av gräns-

älvsöverenskommelsen den 16 september 1971 mellan Sverige och

Finland skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Kapitlen 1 9 i gränsälvsöver-

enskommelsen den 16 september

1971 mellan Sverige och Finland

skall gälla som svensk lag.

Bestämmelserna har den lydelse

som härvid fogad bilaga utvisar.

Kapitlen 1 9 i gränsälvsöver-

enskommelsen den 16 september

1971 mellan Sverige och Finland

skall gälla som svensk lag.

Bestämmelserna har den lydelse

som härvid fogad bilaga utvisar.

Vad som sägs om

vattenöverdomstolen i 8 kap. art.

15 skall dock avse

Miljööverdomstolen.

____________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144)

Härigenom föreskrivs att 8 § ledningsrättslagen (1973:1144) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §1

Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller

områdesbestämmelser får en ledningsrätt inte upplåtas i strid mot planen

eller bestämmelserna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

ledningsrätt upplåtas så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Om det finns särskilda skäl, får

på begäran av

lantmäterimyndigheten medges

undantag från bestämmelser som

avses i andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande av

kommunal myndighet. Att därvid

regeringens tillåtelse behövs i

vissa fall följer av 19 c §

naturvårdslagen (1964:822).

Om det finns särskilda skäl, får

på begäran av

lantmäterimyndigheten medges

undantag från bestämmelser som

avses i andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande av

kommunal myndighet. Att därvid

regeringens tillåtelse behövs i

vissa fall följer av 7 kap. 29 §

miljöbalken.

En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

_____________________________________

Denna träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149)

Härigenom föreskrivs att 9 § anläggningslagen (1973:1149)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §2

Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller

områdesbestämmelser får en gemensamhetsanläggning inte inrättas i

strid mot planen eller bestämmelserna. Om syftet med planen eller

bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för

marks bebyggande eller användning än som avses i första stycket, skall

anläggning inrättas så, att syftet med bestämmelserna inte motverkas.

Om det finns särskilda skäl, får

på begäran av

lantmäterimyndigheten medges

undantag från bestämmelser som

avses i andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande av

kommunal myndighet. Att därvid

regeringens tillåtelse behövs i

vissa fall följer av 19 c §

naturvårdslagen (1964:822).

Om det finns särskilda skäl, får

på begäran av

lantmäterimyndigheten medges

undantag från bestämmelser som

avses i andra stycket. Frågor om

undantag prövas av länsstyrelsen

eller efter dess förordnande av

kommunal myndighet. Att därvid

regeringens tillåtelse behövs i

vissa fall följer av 7 kap. 29 §

miljöbalken.

En kommunal myndighets beslut i fråga som avses i tredje stycket får

överklagas genom besvär hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut i fråga som avses i tredje stycket får överklagas

genom besvär hos regeringen.

______________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning

av samfälligheter

Härigenom föreskrivs att 1, 3, 20, 21 och 23 §§ lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Vid tillämpningen av denna lag skall som samfällighet anses

 1. samfällighet enligt fastighetsbildningslagen (1970:988),

2. annan mark som gemensamt tillhör ägarna av de mantalssatta

fastigheterna i en socken,

3. servitut eller annan särskild rättighet som hör till flera fastigheter

gemensamt,

4. samfällighet enligt anläggningslagen (1973:1149),

5. samfällighet enligt

vattenlagen (1983:291),

5. samfällighet enligt lagen

(0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet,

6. samfällighet enligt lagen (1987:11) om exploateringssamverkan.

Med delägarfastighet förstås i lagen fastighet som har del i

samfällighet och med delägare ägaren av delägarfastighet. I fråga om

samfällighet enligt första stycket 5 förstås dock med delägarfastighet

fastighet som på annat sätt än genom delaktighet omfattas av

samfälligheten och med delägare den som deltar i samfälligheten.

Beträffande sådan samfällighet skall vidare vad som sägs i lagen om

delägarfastighets andelstal i stället gälla delägares andelstal.

3 §

Lagens bestämmelser om fastighet äger motsvarande tillämpning på

sådan tomträtt, gruva, byggnad, annan anläggning eller naturreservat som

har del i samfällighet enligt 1 § första stycket 3, 4 eller 5.

Den som innehar fastighet på grund av testamentariskt förordnande

utan att äganderätten tillkommer någon anses vid lagens tillämpning som

fastighetens ägare. Som ägare av naturreservat anses den som förvaltar

reservatet.

Innehavare av tomträtt i fastighet som har del i samfällighet enligt 1 §

första stycket 1 eller 2 skall vid tillämpningen av denna lag anses som

delägare i fastighetsägarens ställe.

I fråga om samfälligheter enligt

1 § första stycket 5 skall lagens

bestämmelser om

fastighetsdomstol i stället gälla

vattendomstol. När talan skall

föras hos vattendomstol, gäller

vattenlagens (1983:291)

bestämmelser om stämningsmål.

I fråga om samfälligheter enligt

1 § första stycket 5 skall lagens

bestämmelser om

fastighetsdomstol i stället gälla

miljödomstol. När talan skall föras

hos miljödomstol, gäller

bestämmelserna om stämningsmål

i lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet.

20 §2

Samfällighetsförening bildas vid sammanträde med delägarna genom

att de antager stadgar och utser styrelse.

Sammanträde enligt första stycket skall, om någon delägare begär det,

hållas av lantmäterimyndigheten eller den som myndigheten förordnat

därtill. Dock skall i samband med förrättning enligt fastighetsbildnings-

lagen (1970:988), anläggningslagen (1973:1149) eller lagen (1987:11)

om exploateringssamverkan lantmäterimyndigheten eller, om särskild

förrättningsman förordnats enligt 4 § anläggningslagen, denne hålla

sammanträde enligt första stycket beträffande samfällighet som beröres

av förrättningen, om delägare i samfälligheten begär det eller om det är

av väsentlig betydelse från allmän synpunkt att samfällighetsförening

bildas.

I fråga om samfälligheter enligt

1 § första stycket 5 skall vad som i

andra stycket sägs om förrättning

och förrättningsman gälla

förrättning och förrättningsman

enligt vattenlagen (1983:291). Om

det är av väsentlig betydelse från

allmän synpunkt att en

samfällighetsförening bildas för

förvaltningen av en bevattnings-

eller vattenregleringssamfällighet,

får lantmäterimyndigheten hålla

sammanträde enligt första stycket

även om delägare i samfälligheten

inte har begärt det.

Om det är av väsentlig betydelse

från allmän synpunkt att en

samfällighetsförening bildas för

förvaltningen av en samfällighet

enligt 1 § första stycket 5, får

lantmäterimyndigheten hålla sam-

manträde enligt första stycket även

om delägare i samfälligheten inte

har begärt det.

21 §

I fråga om sammanträde för

bildande av samfällighetsförening

äger 7 § andra stycket, 8 11 §§,

12 § första stycket första punkten

och 14 § motsvarande tillämpning.

Hålles sammanträdet i samband

med förrättning enligt

fastighetsbildningslagen

(1970:988), anläggningslagen

(1973:1149), vattenlagen

(1983:291) eller lagen (1987:11)

om exploateringssamverkan, äger

dock i fråga om delgivning av

kallelse till sammanträdet vad som

gäller om delgivning av kallelse

till sammanträde vid förrättningen

motsvarande tillämpning.

I fråga om sammanträde för

bildande av samfällighetsförening

äger 7 § andra stycket, 8 11 §§,

12 § första stycket första punkten

och 14 § motsvarande tillämpning.

Hålles sammanträdet i samband

med förrättning enligt

fastighetsbildningslagen

(1970:988), anläggningslagen

(1973:1149) eller lagen (1987:11)

om exploateringssamverkan, äger

dock i fråga om delgivning av

kallelse till sammanträdet vad som

gäller om delgivning av kallelse

till sammanträde vid förrättningen

motsvarande tillämpning.

23 §

I fråga om klander av beslut vid sammanträdet äger 15 § motsvarande

tillämpning.

Har fastighetsbildnings-,

anläggnings- eller

exploateringsbe-slut eller

tillståndsdom eller tillståndsbeslut

enligt vattenlagen (1983:291)

meddelats, får sammanträde för

bildande av samfällighetsförening

hållas innan domen eller beslutet

om samfällighetens bildande

vunnit laga kraft. Som delägare

anses därvid ägaren av fastighet

och annan som enligt domen eller

beslutet skall ha del i

samfälligheten. Beslut som fattas

vid sammanträdet gäller endast

under förutsättning att

fastighetsbildnings-, anläggnings-,

exploaterings- eller

tillståndsbeslutet eller

tillståndsdomen vinner laga kraft

eller, i fråga om

anläggningsbeslut, att förordnande

meddelas enligt 27 a §

anläggningslagen (1973:1149)

eller 13 kap. 50 § första stycket

vattenlagen.

Har fastighetsbildnings-,

anläggnings- eller

exploateringsbeslut eller

tillståndsdom eller tillståndsbeslut

enligt miljöbalken meddelats, får

sammanträde för bildande av

samfällighetsförening hållas innan

domen eller beslutet om

samfällighetens bildande vunnit

laga kraft. Som delägare anses

därvid ägaren av fastighet och

annan som enligt domen eller

beslutet skall ha del i

samfälligheten. Beslut som fattas

vid sammanträdet gäller endast

under förutsättning att

fastighetsbildnings-, anläggnings-,

exploaterings- eller

tillståndsbeslutet eller

tillståndsdomen vinner laga kraft

eller, i fråga om

anläggningsbeslut, att förordnande

meddelas enligt 27 a §

anläggningslagen (1973:1149)

eller 22 kap. 28 § första stycket

miljöbalken.

___________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Samfällighet enligt vattenlagen (1983:291) skall vid tillämpningen

av denna lag anses som samfällighet enligt lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet.

3. Tillståndsdom eller tillståndsbeslut enligt vattenlagen (1983:291)

skall vid tillämpningen av den nya lydelsen av 23 § anses som

tillståndsdom eller tillståndsbeslut enligt miljöbalken.

Förslag till lag om ändring i lagen (1973:1151) om införande

av anläggningslagen (1973:1149) och lagen

(1973:1150) om förvaltning av samfälligheter

Härigenom föreskrivs att 18, 20 och 21 §§ lagen (1973:1151) om

införande av anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §1

I fråga om sådan samfällighet enligt lagen (1966:700) om vissa

gemensamhetsanläggningar som icke kan förvärva rättigheter och ikläda

sig skyldigheter äger vad som i lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter föreskrives om samfällighet enligt anläggningslagen

(1973:1149) motsvarande tillämpning.

I fråga om sådana företag enligt

3, 7 eller 8 kap. vattenlagen

(1918:523) som inte kan förvärva

rättigheter och ikläda sig

skyldigheter samt motsvarande

företag enligt äldre bestämmelser

gäller vad som i lagen (1973:1150)

om förvaltning av samfälligheter

föreskrivs om samfälligheter enligt

vattenlagen (1983:291).

I fråga om sådana företag enligt

3, 7 eller 8 kap. vattenlagen

(1918:523) som inte kan förvärva

rättigheter och ikläda sig

skyldigheter samt motsvarande

företag enligt äldre bestämmelser

gäller vad som i lagen (1973:1150)

om förvaltning av samfälligheter

föreskrivs om samfälligheter enligt

lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet.

20 §2

När en samfällighetsförening

som bildats enligt 19 § har

registrerats, skall den anses ha

övertagit samfällighetens samtliga

tillgångar och förpliktelser. De

anläggningar, som förvaltas av

samfälligheten, skall vid

tillämpningen av lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter jämställas med

gemensamhetsanläggningar enligt

anläggningslagen (1973:1149)

eller, såvitt avser företag enligt

vattenlagen (1918:523) eller

motsvarande äldre bestämmelser,

med gemensamma anläggningar i

samfälligheter enligt vattenlagen

(1983:291).

När en samfällighetsförening

som bildats enligt 19 § har

registrerats, skall den anses ha

övertagit samfällighetens samtliga

tillgångar och förpliktelser. De

anläggningar som förvaltas av

samfälligheten skall vid

tillämpningen av lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter jämställas med

gemensamhetsanläggningar enligt

anläggningslagen (1973:1149)

eller, såvitt avser företag enligt

vattenlagen (1918:523) eller mot-

svarande äldre bestämmelser, med

gemensamma anläggningar i

samfälligheter enligt lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

21 §3

I samband med beslut, som

avses i 22 § andra stycket lagen

(1983:292) om införande av

vattenlagen (1983:291) och som

rör en samfällighet som kan

förvärva rättigheter och ikläda sig

skyldigheter, skall förordnas att

samfälligheten skall upplösas och

att en samfällighetsförening skall

bildas för att förvalta den nya

samfälligheten.

I samband med beslut, som

avses i 11 § andra stycket lagen

(0000) om införande av lagen

(0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet och som rör en

samfällighet som kan förvärva

rättigheter och ikläda sig

skyldigheter, skall förordnas att

samfälligheten skall upplösas och

att en samfällighetsförening skall

bildas för att förvalta den nya

samfälligheten.

När en samfällighetsförening som har bildats enligt första stycket har

registrerats, skall bestämmelserna i 20 § tillämpas.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:839) om Statens

va-nämnd

Härigenom föreskrivs att 20 § lagen (1976:839) om Statens va-nämnd

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 §1

Nämndens beslut överklagas hos

Svea hovrätt. Målet prövas av

hovrätten i dess sammansättning

som vattenöverdomstol.

Nämndens beslut överklagas hos

Svea hovrätt. Målet prövas av

hovrätten i dess sammansättning

som miljööverdomstol.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett mål som vid ikraftträdandet inte har avgjorts av hovrätten i dess

sammansättning som vattenöverdomstol skall därefter handläggas av

hovrätten i dess sammansättning som miljööverdomstol.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:997) om

vattenförbund

Härigenom föreskrivs att 3, 12, 25, 27, 29, 33 och 34 §§ lagen

(1976:997) om vattenförbund skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §1

Den som enligt vattenlagen

(1983:291) eller miljöskyddslagen

(1969:387) eller äldre lag har

medgivits rätt att inverka på

vattenbeskaffenheten eller i övrigt

på vattenförhållandena inom

verksamhetsområdet skall vara

medlem i förbundet.

Den som enligt miljöbalken eller

äldre lag har medgivits rätt att

inverka på vattenbeskaffenheten

eller i övrigt på

vattenförhållandena inom

verksamhetsområdet skall vara

medlem i förbundet.

Den som inverkar på vattenförhållandena inom verksamhetsområdet

utan att det föreligger fall som avses i första stycket skall vara medlem i

förbundet, om hans medlemskap är av särskild betydelse för förbundets

verksamhet.

Har någon som enligt första eller andra stycket skall vara medlem i

förbundet av särskilt skäl motsatt sig medlemskap, får han stå utanför

förbundet, om dess verksamhet ej avsevärt försvåras därigenom.

Kommun samt sammanslutning av fiskerättsägare får ingå som

medlem i vattenförbund, även om skyldighet icke föreligger enligt första

eller andra stycket.

12 §2

I fråga om förrättning enligt

denna lag skall bestämmelserna i

12 kap. vattenlagen (1983:291)

gälla i tillämpliga delar, i den mån

ej annat följer av vad nedan sägs.

I fråga om förrättning enligt

denna lag skall bestämmelserna i

12 kap. vattenlagen (1983:291)

fortfarande gälla i tillämpliga

delar, i den mån ej annat följer av

vad nedan sägs. Vad som sägs i

12 kap. vattenlagen om

vattendomstol skall gälla

miljödomstol.

25 §3

I fråga om talan mot beslut eller

åtgärd vid förrättning enligt denna

lag gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna i 13 kap.

vattenlagen (1983:291) om

förrättningsmål.

I fråga om talan mot beslut eller

åtgärd vid förrättning enligt denna

lag gäller fortfarande i tillämpliga

delar bestämmelserna i 13 kap.

vattenlagen (1983:291) om

förrättningsmål. Vad som sägs i

13 kap. vattenlagen om

vattendomstol respektive

Vattenöverdomstolen skall gälla

miljödomstol respektive

Miljööverdomstolen. Vad som sägs

om nämndemän respektive

vattenrättsråd skall gälla

sakkunniga ledamöter respektive

miljöråd.

Kungörelse som avses i 13 kap. 58 § vattenlagen (1983:291) skall

jämte avskrift av besvärshandlingarna tillställas statens naturvårdsverk

och länsstyrelsen.

27 §

Angår besvär fråga som avses i

26 §, skall vattendomstolen med

eget yttrande hänskjuta frågan till

regeringens avgörande.

Angår besvär fråga som avses i

26 §, skall miljödomstolen med

eget yttrande hänskjuta frågan till

regeringens avgörande.

29 §

Sammanträde som avses i 28 §

hålles av förrättningsmannen. I

övrigt gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna om bildande av

samfällighetsförening i lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter. Därvid skall vad

som föreskrives om fastighets-

domstol i stället gälla vatten-

domstol och vad som föreskrives

om förrättning enligt anlägg-

ningslagen (1973:1149) i stället

gälla förrättning enligt denna lag.

Sammanträde som avses i 28 §

hålles av förrättningsmannen. I

övrigt gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna om bildande av

samfällighetsförening i lagen

(1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter. Därvid skall vad

som föreskrives om fastighets-

domstol i stället gälla miljödomstol

och vad som föreskrives om

förrättning enligt anläggningslagen

(1973:1149) i stället gälla

förrättning enligt denna lag.

33 §

I fråga om vattenförbund gäller i

övrigt i tillämpliga delar 31 §

första stycket, 32 38, 40 43,

45 47 §§, 48 § första, andra och

tredje styckena, 49 51 §§, 52 §

första stycket, 53 och 54 §§ samt

67 § andra och tredje styckena

lagen (1973:1150) om förvaltning

av samfälligheter. Dock skall vad

som föreskrives om

fastighetsdomstol i stället gälla

vattendomstol. Talerätt som avses

i 53 § nämnda lag tillkommer ej

innehavare av särskild rätt i

fastighet.

I fråga om vattenförbund gäller i

övrigt i tillämpliga delar 31 §

första stycket, 32 38, 40 43,

45 47 §§, 48 § första, andra och

tredje styckena, 49 51 §§, 52 §

första stycket, 53 och 54 §§ samt

67 § andra och tredje styckena

lagen (1973:1150) om förvaltning

av samfälligheter. Dock skall vad

som föreskrives om

fastighetsdomstol i stället gälla

miljödomstol. Talerätt som avses i

53 § nämnda lag tillkommer ej

innehavare av särskild rätt i

fastighet.

34 §4

När enligt 29 eller 33 § talan

skall föras hos vattendomstol,

gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna i 13 kap.

vattenlagen (1983:291) om

stämningsmål.

När enligt 29 eller 33 § talan

skall föras hos miljödomstol, gäller

i tillämpliga delar bestämmelserna

om stämningsmål i lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1977:439) om kommunal

energiplanering

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1977:439) om kommunal energi-

planering skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §1

I varje kommun skall det finnas

en aktuell plan för tillförsel,

distribution och användning av

energi i kommunen. Till planen

skall höra en

miljökonsekvensbeskrivning som

möjliggör en samlad bedömning

av den inverkan den i planen

upptagna verksamheten har på

miljön, hälsan och hushållningen

med naturresurser.

I varje kommun skall det finnas

en aktuell plan för tillförsel,

distribution och användning av

energi i kommunen. I en sådan

plan skall finnas en analys av

vilken inverkan den i planen

upptagna verksamheten har på

miljön, hälsan och hushållningen

med mark och vatten och andra

resurser.

Planen beslutas av kommunfullmäktige.

__________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1978:160) om vissa

rörledningar

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1978:160) om vissa

rörledningar

dels att 4, 6 och 7 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 6 a och 23 §§ av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §1

Koncession får meddelas endast om det från allmän synpunkt är

lämpligt att ledningen framdrages och begagnas och sökanden finnes

lämplig att utöva verksamhet som avses med koncessionen.

Koncession får inte strida mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Vid koncessionsprövning skall

lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m. tillämpas.

Vid koncessionsprövning skall

2 4 kap., 5 kap. 3 § och 16 kap.

5 § miljöbalken tillämpas.

En miljökonsekvensbeskrivning

skall ingå i en ansökan om

koncession. När det gäller

förfarandet, kraven på

miljökonsekvensbeskrivningen

samt planer och

planeringsunderlag gäller 6 kap.

miljöbalken. Vad som där

föreskrivs om tillståndsmyndighet

skall gälla regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer.

6 §

Koncession skall förenas med

de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen eller

enskild rätt.

En koncession skall förenas med

de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och

enskild rätt, såsom att trygga

säkerheten, skydda människors

hälsa och miljön mot skador och

olägenheter och främja en

långsiktigt god hushållning med

mark och vatten och andra

resurser.

Som villkor för koncession får föreskrivas att staten skall ha rätt att

deltaga i verksamheten eller att koncessionshavaren skall utge särskild

avgift till staten eller iakttaga annat liknande villkor.

Vidare får som villkor för koncession föreskrivas att ledningen skall

vara färdigställd inom viss tid. Regeringen kan förlänga föreskriven tid,

om särskilda skäl föreligger. Ansökan härom skall göras före utgången

av den föreskrivna tiden.

 6 a §

En koncession får för sin gil-

tighet göras beroende av att

säkerhet ställs för att den som

innehar koncessionen skall

fullgöra skyldigheten enligt 16 §

att ta bort ledningen och vidta

andra åtgärder för återställning.

Staten, kommuner, landsting och

kommunalförbund behöver inte

ställa säkerhet.

Om det kan antas att den ställda

säkerheten inte är tillräcklig, får

regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer besluta

om ytterligare säkerhet.

I fråga om beskaffenheten av

säkerheten gäller 2 kap. 25 §

utsökningsbalken. Säkerheten skall

prövas av regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer och förvaras av

länsstyrelsen i det län där

verksamheten bedrivs.

7 §2

Uppkommer genom verksamhet

för vilken koncession har

meddelats enligt denna lag

betydande olägenhet som icke

förutsågs när koncessionen

meddelades, får regeringen eller

den myndighet som regeringen

bestämmer föreskriva villkor som

är ägnat att förebygga eller

minska olägenheten för framtiden.

Uppkommer genom verksamhet

för vilken koncession har

meddelats enligt denna lag en

olägenhet av någon betydelse som

inte förutsågs när koncessionen

meddelades eller medverkar

verksamheten med någon

betydelse till att en

miljökvalitetsnorm enligt 5 kap.

miljöbalken överträds, får

regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer

föreskriva ytterligare eller

ändrade villkor för att förebygga

eller minska olägenheten för

framtiden.

Villkor enligt första stycket får

inte vara så ingripande att

verksamheten inte längre kan

bedrivas eller att den avsevärt

försvåras.

23 §

Förbud får inte meddelas med

stöd av miljöbalken mot en

rörlednings framdragande eller

be-gagnande, om regeringen har

tillåtit rörledningen i en

koncession enligt denna lag.

______________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende om prövning av koncession skall handläggas och

bedömas enligt äldre bestämmelser, om ärendet har inletts före denna

lags ikraftträdande. Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i

miljöbalken skall dock tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429)

Härigenom föreskrivs att 4, 14, 17, 19 och 32 §§ skogsvårdslagen

(1979:429)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Denna lag skall inte tillämpas i

den mån den strider mot

föreskrifter som har meddelats

med stöd av naturvårdslagen

(1964:822) eller annan lag.

Bestämmelser i denna lag eller

med stöd av lagen meddelade

föreskrifter skall inte tillämpas i

den mån vad där sägs strider mot

7 kap. 11 § andra stycket

miljöbalken eller mot föreskrifter

som har meddelats med stöd av 7

eller 8 kap. samma balk eller med

stöd av annan lag.

 14 §2

Skogsmarkens ägare är skyldig att enligt föreskrifter som meddelas av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer underrätta

skogsvårdsstyrelsen om

1. avverkning och uttag av skogsbränsle som skall äga rum på hans

mark,

2. sådan dikning i samband med

avverkning som inte kräver

tillstånd enligt naturvårdslagen

(1964:822),

2. sådan dikning i samband med

avverkning som inte kräver till-

stånd enligt 11 kap. miljöbalken,

och

3. vad han avser att göra för att tillgodose naturvårdens och kul-

turmiljövårdens intressen i samband med avverkning på hans mark.

17 §

Tillstånd till avverkning i

svårföryngrad skog eller

skyddsskog får inte ges, om

avverkningen medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds.

Avverkningen får dock tillåtas, om

det vidtas sådana åtgärder att

olägenheterna från annan

verksamhet upphör eller minskar

så att möjligheterna att uppfylla

miljökvalitetsnormen ökar i inte

obetydlig utsträckning.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för

visst eller vissa områden föreskriva att tillstånd till avverkning av

svårföryngrad skog inte får ges

1. i fråga om skog på mark som inte i genomsnitt kan producera minst

en kubikmeter virke om året per hektar, om det inte finns särskilda skäl,

2. för byggande av skogsbilväg om nyttan av vägen för skogsbruket

inte motsvarar kostnaden för den eller om vägen inte kan passas in i en

vägnätsplan.

19 §

I fråga om rätt till ersättning för

skada till följd av ett beslut enligt

18 § första eller andra stycket

gäller bestämmelserna i 25 §, 26 §

första stycket första meningen,

27 § första meningen, 27 a §, 31 §

andra stycket, 32 §, 33 § första

stycket, 34 §, 35 § första stycket

första meningen och andra stycket

samt 36 § naturvårdslagen

(1964:822).

I fråga om rätt till ersättning för

skada till följd av ett beslut enligt

18 § första eller andra stycket

gäller bestämmelserna i 25 kap.

6 § och 31 kap. 2 §, 4 § första

stycket, 6 §, 7 § första stycket

första meningen, 8 § första

meningen, 9, 12 och 13 §§, 15 §

första stycket första meningen och

andra stycket, 31 § tredje stycket

samt 32 och 33 §§ miljöbalken.

Vad som i dessa bestämmelser

sägs om miljödomstol skall i

stället gälla fastighetsdomstol.

 32 §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i ärenden enligt

denna lag skall finnas

miljökonsekvensbeskrivningar som

gör det möjligt att bedöma vilken

inverkan nya metoder för skogens

skötsel och nya

skogsodlingsmaterial har på

miljön. Föreskrifterna får innebära

att en sådan beskrivning skall

upprättas av den som avser att

använda en ny metod eller ett nytt

skogsodlingsmaterial.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i ärenden enligt

denna lag skall göras en analys av

vilken inverkan nya metoder för

skogens skötsel och nya

skogsodlingsmaterial har på

miljön. Föreskrifterna får innebära

att en sådan analys skall göras av

den som avser att använda en ny

metod eller ett nytt

skogsodlingsmaterial.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ärenden som har inletts före denna lags ikraftträdande skall

handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser. Bestämmelserna i 17

§ första stycket i dess nya lydelse skall dock tillämpas omedelbart.

3. I fråga om rätt till ersättning på grund av ett beslut som har

meddelats före denna lags ikraftträdande gäller äldre bestämmelser i 19

§.

Förslag till lag om ändring i fastighetstaxeringslagen

(1979:1152)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § och 4 kap. 7 § fastighetstaxe-

ringslagen (1979:1152) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §1

Mark skall indelas i de ägoslag som anges i det följande. Mark som är

vattentäckt skall indelas endast om den är täktmark. Indelningen får inte

påverkas av förekomsten av byggnad som skall rivas (saneringsbyggnad)

eller av byggnad eller byggnader vars sammanlagda basvärde inte skulle

uppgå till 50 000 kronor.

Tomtmark

Mark som upptas av småhus, hyreshus, industribyggnad, special-

byggnad eller övrig byggnad samt trädgård, parkeringsplats, upp-

lagsplats, kommunikationsutrymme m.m., som ligger i anslutning till

sådan byggnad.

Mark till fastighet, som är bebyggd med småhus, hyreshus,

industribyggnad, specialbyggnad eller övrig byggnad, skall i sin helhet

utgöra tomtmark, om fastigheten ligger i ett ägoskifte och har en total

areal som inte överstiger två hektar. Detta skall dock ej gälla om

fastighetens mark till någon del skall taxeras tillsammans med annan

egendom enligt reglerna i 4 kap.

Vad nu har sagts om tomtmark skall också gälla mark till obebyggd

fastighet, som har bildats för byggnadsändamål under de senaste två åren.

Har fastigheten bildats längre tillbaka i tiden skall marken utgöra

tomtmark endast om det är uppenbart att den får bebyggas. I övriga fall

skall obebyggd mark anses som tomtmark endast om marken enligt

detaljplan utgör kvartersmark för enskilt bebyggande och det inte är

uppenbart att bebyggelsen inte skall genomföras. Detsamma gäller om

det finns giltigt bygglov eller tillstånd enligt ett förhandsbesked enligt

plan- och bygglagen (1987:10), avseende sådan byggnad som anges i

andra stycket.

Täktmark

Täktmark

Mark för vilken gäller täkt-

tillstånd enligt 18 § natur-

vårdslagen (1964:822) eller

vattenlagen (1983:291). Med

täkttillstånd skall jämställas

pågående täkt. Byggnad på

täktområde för täktens utnyttjande

hindrar inte att marken indelas

som täktmark.

Mark för vilken täkttillstånd

enligt 18 § naturvårdslagen

(1964:822), vattenlagen

(1983:291) eller miljöbalken

gäller. Med täkttillstånd skall

jämställas pågående täkt. Byggnad

på täktområde för täktens

utnyttjande hindrar inte att marken

indelas som täktmark.

Åkermark

Mark som används eller lämpligen kan användas till växtodling eller

bete och som är lämplig att plöjas.

Betesmark

Mark som används eller lämpligen kan användas till bete och som inte

är lämplig att plöjas.

Skogsmark

Mark som är lämplig för virkesproduktion och som inte i väsentlig

utsträckning används för annat ändamål. Mark där det bör finnas skog till

skydd mot sand- eller jordflykt eller mot att fjällgränsen flyttas ned.

Mark som ligger helt eller i huvudsak outnyttjad skall dock inte anses

som skogsmark, om den på grund av särskilda förhållanden inte bör tas i

anspråk för virkesproduktion.

Mark skall anses lämplig för virkesproduktion, om den enligt

vedertagna bedömningsgrunder kan producera i genomsnitt minst en

kubikmeter virke om året per hektar.

Skogsimpediment

Mark som inte är lämplig för virkesproduktion utan

produktionshöjande åtgärder men som bär skog eller har förutsättningar

att bära skog.

Övrig mark

Mark som inte skall utgöra något av de tidigare nämnda ägoslagen.

4 kap.

7 §2

Består täktmark av skilda

markområden skall varje sådant

område utgöra en taxeringsenhet.

Omfattas områden av samma

täktplan enligt naturvårdslagen

(1964:822) skall de dock utgöra en

taxeringsenhet.

Består täktmark av skilda

markområden skall varje sådant

område utgöra en taxeringsenhet.

Omfattas områden av samma

täktplan enligt miljöbalken eller

motsvarande äldre bestämmelser

skall de dock utgöra en

taxeringsenhet.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999 och tillämpas första gången

vid fastighetstaxering år 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1980:307) om skyldighet

för utländska kärande att ställa säkerhet för

rättegångskostnader

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1980:307) om skyldighet för

utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §1

Säkerhet behöver inte ställas i

1. mål som handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbets-

tvister,

2. mål vid fastighetsdomstol som inte avser en arrendetvist,

3. ansökningsmål enligt 13 kap.

13 § vattenlagen (1983:291),

3. mål vid miljödomstol enligt

20 kap. 2 § första stycket 2

miljöbalken som är ansökningsmål

eller 20 kap. 2 § första stycket 5

miljöbalken som avser ersättning

vid ingripande av det allmänna,

4. växelmål och checkmål,

5. mål som har tagits upp efter offentlig stämning, och

6. mål vid förvaltningsdomstol eller marknadsdomstolen.

Säkerhet behöver inte heller ställas i annat fall om talan väcks genom

genstämning.

___________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Mål som har inletts före denna lags ikraftträdande skall handläggas

och bedömas enligt äldre bestämmelser.

Förslag till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot

förorening från fartyg

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 4 § lagen (1980:424) om åtgärder

mot förorening från fartyg1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

4 §

Till böter eller fängelse i högst sex månader döms

1. den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot en

föreskrift som har meddelats med

stöd av 3 kap. 7 §, om inte

gärningen är belagd med straff i

brottsbalken, miljöskyddslagen

(1969:387) eller lagen

(1971:1154) om förbud mot

dumpning av avfall i vatten,

1. den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot en

föreskrift som har meddelats med

stöd av 3 kap. 7 §, om inte

gärningen är belagd med straff i

brottsbalken eller miljöbalken,

2. en befälhavare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot en

föreskrift som har meddelats med stöd av 4 kap. 2 §,

3. den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot en föreskrift

som har meddelats med stöd av 4 kap. 3 §, 5 kap. 1 § eller 7 kap. 3 §,

4. den som uppsåtligen bryter mot 5 kap. 2 § första stycket,

5. fartygets redare eller ägare, om han uppsåtligen eller av oaktsamhet

bryter mot 6 kap. 9 §.

__________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1981:1354) om allmänna

värmesystem

Härigenom föreskrivs att 31 § lagen (1981:1354) om allmänna

värmesystem skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

31 §

Försummar någon fastighets-

ägare att betala avgift som avses i

denna lag eller att i annat

hänseende iaktta vad som åligger

honom och är försummelsen

väsentlig, får huvudmannen stänga

av energitillförseln till fastigheten,

om han inte genom anmaning har

kunnat åstadkomma rättelse och

avstängning kan ske utan att

sanitär olägenhet uppkommer.

Kostnad för stängningsåtgärd får

påföras fastighetsägaren.

Försummar någon fastighets-

ägare att betala avgift som avses i

denna lag eller att i annat

hänseende iaktta vad som åligger

honom och är försummelsen

väsentlig, får huvudmannen stänga

av energitillförseln till fastigheten,

om han inte genom anmaning har

kunnat åstadkomma rättelse och

avstängning kan ske utan att

olägenhet för människors hälsa

uppkommer. Kostnad för

stängningsåtgärd får påföras

fastighetsägaren.

_________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription

av skattefordringar m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1982:188) om preskription av

skattefordringar m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Denna lag gäller i fråga om

preskription av skatt och andra

fordringar som det allmänna har

rätt till och som drivs in enligt

bestämmelserna i lagen

(1993:891) om indrivning av

statliga ford-ringar m.m. Den

tillämpas dock inte på fordringar

enligt vattenlagen (1918:523),

vattenlagen (1983:291),

rättshjälpslagen (1996:1619),

studiestödslagen (1973:349),

bötesverkställighetslagen

(1979:189) eller fordringar för

vilka särskilda bestämmelser om

preskription gäller.

Denna lag gäller i fråga om

preskription av skatt och andra

fordringar som det allmänna har

rätt till och som drivs in enligt

bestämmelserna i lagen

(1993:891) om indrivning av

statliga ford-ringar m.m. Den

tillämpas dock inte på fordringar

enligt vattenlagen (1918:523),

vattenlagen (1983:291), 25 kap. 8

§ miljö-balken, 6 kap. lagen

(0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet, rättshjälpslagen

(1996:1619), studiestödslagen

(1973:349),

bötesverkställighetslagen

(1979:189) eller fordringar för

vilka särskilda bestämmelser om

preskription gäller.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1983:293) om inrättande,

utvidgning och avlysning av allmän farled och

allmän hamn

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1983:293) om inrättande,

utvidgning och avlysning av allmän farled och allmän hamn

dels att 1 a och 3 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 1 b och 1 c §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 a §1

Vid prövning av ärenden enligt

denna lag skall lagen (1987:12)

om hushållning med naturresurser

m.m. tillämpas.

Vid prövning av ärenden enligt

denna lag skall 2 4 kap., 5 kap.

3 § och 16 kap. 5 § miljöbalken

tillämpas.

 1 b §

En miljökonsekvensbeskrivning

skall ingå i ett ärende enligt denna

lag.

Innan miljökonsekvensbeskriv-

ningen upprättas skall den som

avser att inleda ett ärende enligt

denna lag samråda enligt 6 kap.

4 § första stycket miljöbalken med

Sjöfartsverket, berörda

länsstyrelser och enskilda.

När det gäller förfarandet för

att upprätta miljökonsekvensbe-

skrivningen och kraven på denna

samt planer och

planeringsunderlag skall 6 kap.

3 §, 4 § tredje stycket, 5 8 §§ och

10 12 §§ miljöbalken tillämpas.

Vad som där föreskrivs om

länsstyrelse skall gälla den

länsstyrelse inom vars område

verksamheten huvudsakligen skall

bedrivas.

Miljökonsekvensbeskrivningen

skall godkännas av berörda

länsstyrelser innan beslut fattas

om att inrätta, utvidga eller avlysa

allmän farled eller allmän hamn.

Beslut i fråga om godkännande av

miljökonsekvensbeskrivningen får

inte överklagas.

I samband med prövningen av

ett ärende enligt denna lag skall

miljökonsekvensbeskrivningen och

resultatet av samråd och yttranden

beaktas.

 1 c §

Sjöfartsverket skall med eget

yttrande överlämna frågan om

inrättande av en allmän farled till

regeringen för prövning enligt

17 kap. 1 § miljöbalken.

Detsamma gäller om regeringen

enligt 17 kap. 3 § miljöbalken har

förbehållit sig prövningen av

tillåtligheten av en allmän farled

eller allmän hamn.

3 §

Om det är påkallat med hänsyn

till det ändamål som en allmän

farled skall tillgodose, säkerheten i

farleden eller i övrigt med hänsyn

till allmän eller enskild rätt, får

särskilda föreskrifter meddelas om

hur den allmänna farleden skall

ordnas och begagnas.

Om det är påkallat med hänsyn

till det ändamål som en allmän

farled skall tillgodose, skyddet för

hälsan eller miljön eller

hushållningen med mark och

vatten och andra resurser,

säkerheten i farleden eller i övrigt

med hänsyn till allmänna intressen

eller enskild rätt, får regeringen

eller den myndighet regeringen

bestämmer meddela särskilda

föreskrifter om hur den allmänna

farleden skall ordnas och

begagnas.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser,

om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande. Bestämmelserna

om miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:3) om kärnteknisk

verksamhet

Härigenom föreskrivs att 5 b § lagen (1984:3) om kärnteknisk

verksamhet1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 b §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i ärenden om

tillstånd enligt denna lag skall

upprättas en miljökonsekvens-

beskrivning som möjliggör en

samlad bedömning av en planerad

anläggnings, verksamhets eller

åtgärds inverkan på miljön och

hälsan.

Vid prövning av ärenden enligt

denna lag skall 2 kap., 5 kap. 3 §

och 16 kap. 5 § miljöbalken

tillämpas.

En miljökonsekvensbeskrivning

skall ingå i en ansökan om

tillstånd att uppföra, inneha eller

driva en kärnteknisk anläggning.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i andra ärenden

om tillstånd enligt denna lag skall

upprättas en

miljökonsekvensbeskrivning.

När det gäller förfarandet för

att upprätta

miljökonsekvensbeskrivningen och

kraven på denna samt planer och

planeringsunderlag gäller 6 kap.

miljöbalken.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende om tillstånd skall handläggas och bedömas enligt äldre

bestämmelser, om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande.

Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock

tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i lagen (1984:410) om skatt på

bekämpningsmedel

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1984:410) om skatt på

bekämpningsmedel1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Skatt (bekämpningsmedelsskatt) skall erläggas till staten enligt denna

lag vid omsättning eller ianspråktagande inom landet av

bekämpningsmedel.

Med bekämpningsmedel avses i

denna lag ämnen eller beredningar

som är avsedda att användas till

skydd mot egendomsskada,

sanitär olägenhet eller annan

jämförbar olägenhet, förorsakad

av växter, djur, bakterier eller

virus. Som bekämpningsmedel

enligt lagen skall dock inte anses

Med bekämpningsmedel avses i

denna lag ämnen eller beredningar

som är avsedda att användas till

skydd mot egendomsskada eller

olägenhet för människors hälsa,

förorsakad av växter, djur, bakte-

rier eller virus. Som

bekämpningsmedel enligt lagen

skall dock inte anses

1. vara, avsedd att användas vid beredning av livsmedel, läkemedel

eller annan jämförbar vara,

2. färger, fernissor, tjäror och andra varor som huvudsakligen begagnas

för ett annat ändamål än som avses i första meningen, om inte varorna

genom en särskild benämning eller på något annat sätt anges vara

avsedda som bekämpningsmedel,

3. träskyddsmedel.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:620) om vissa

torvfyndigheter

Härigenom föreskrivs att 4, 6, 7, 12 14, 34 och 39 §§ lagen (1985:620)

om vissa torvfyndigheter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Undersökningskoncession kan

förenas med rätt för innehavaren

att senare få

bearbetningskoncession för

fyndigheten eller företräde framför

andra till sådan koncession.

Undersökningskoncession får

förenas med rätt för innehavaren

att få företräde framför andra till

bearbetningskoncession för

fyndigheten.

6 §1

I fråga om verksamhet som

avses i denna lag skall även iakttas

tillämpliga föreskrifter i plan- och

bygglagen (1987:10), miljö-

skyddslagen (1969:387) och andra

författningar.

I fråga om verksamhet som

avses i denna lag skall även iakttas

tillämpliga föreskrifter i

miljöbalken, plan- och bygglagen

(1987:10) och andra författningar.

7 §2

Koncession får meddelas endast om det från allmän synpunkt är

lämpligt att verksamheten kommer till stånd och sökanden från sådan

synpunkt är lämplig att bedriva verksamheten.

Koncession får inte strida mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Vid koncessionsprövning skall

lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m. tillämpas.

Vid koncessionsprövning skall

bestämmelserna i 2 4 kap. och

5 kap. 3 § miljöbalken tillämpas.

Vid prövning av bearbet-

ningskoncession skall därutöver

tillämpas bestämmelserna i 6 kap.,

12 kap. 2 § och 16 kap. 5 §, 12 § 1

och 13 § miljöbalken,

bestämmelserna i 1 3 kap. och 7

kap. 21 27 och 29 §§ lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet samt

föreskrifter som har meddelats

med stöd av dessa bestämmelser.

Bearbetningskoncession får meddelas endast om det görs sannolikt att

fyndigheten kan tillgodogöras ekonomiskt.

12 §3

Koncession skall förenas med

de villkor som behövs för att

motverka eller begränsa menlig

inverkan på naturmiljön samt för

att beakta andra allmänna

intressen och enskild rätt.

En koncession skall förenas med

de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och

enskild rätt, såsom att skydda

människors hälsa och miljön mot

skador och olägenheter och främja

en långsiktigt god hushållning med

mark och vatten och andra

resurser.

Meddelas bearbetningskoncession för någon annan än fastighetsägaren

i fråga om en fyndighet från vilken denne utvinner torv för sitt husbehov,

skall koncessionen, om inte särskilda skäl föranleder annat, förenas med

villkor som gör det möjligt för fastighetsägaren att på skäliga villkor få

torv för sitt husbehov även i fortsättningen.

13 §

Koncessionshavaren skall, om

inte särskilda skäl föranleder

annat, åläggas att ställa säkerhet

för att villkor till skydd för

naturmiljön, andra allmänna

intressen eller enskild rätt skall

uppfyllas. Visar sig säkerheten

otillräcklig, får länsstyrelsen

bestämma att ytterligare säkerhet

skall ställas.

En koncession får för sin

giltighet göras beroende av att

säkerhet ställs för att

koncessionshavaren skall fullgöra

skyldigheten enligt 34 § att ta bort

anläggningar och vidta andra

åtgärder för återställning. Vid

ingrepp i naturen av större

omfattning skall säkerhet ställas,

om det inte är uppenbart att det

saknas anledning till detta. Staten,

kommuner, landsting och

kommunalförbund behöver inte

ställa säkerhet.

Om det kan antas att den ställda

säkerheten inte är tillräcklig, får

länsstyrelsen bestämma att

ytterligare säkerhet skall ställas.

I fråga om beskaffenheten av

säkerheten gäller 2 kap. 25 §

utsökningsbalken. Säkerheten skall

prövas av länsstyrelsen och

förvaras av denna.

14 §

Uppkommer genom verksamhet

för vilken koncession meddelats

betydande olägenhet som inte

förutsågs när koncessionen

meddelades, får länsstyrelsen

bestämma de villkor för den

fortsatta verksamheten som behövs

för att förebygga eller minska

olägenheten.

Länsstyrelsen får förena

koncessionen med ytterligare eller

ändrade villkor, om det genom

verksamheten har uppkommit en

olägenhet av någon betydelse som

inte förutsågs när koncessionen

meddelades eller om verksamheten

med någon betydelse medverkar

till att en miljökvalitetsnorm enligt

5 kap. miljöbalken överträds.

Villkor enligt första stycket får

inte vara så ingripande att

verksamheten inte längre kan

bedrivas eller att den avsevärt

försvåras.

34 §

När en koncession upphör skall koncessionshavaren ta bort

anläggningar och vidta andra åtgärder för återställning, om detta är

motiverat från allmän eller enskild synpunkt.

I den mån skyldighet att vidta sådana åtgärder inte har bestämts genom

villkor i koncessionen, skall frågan prövas av länsstyrelsen i samband

med att koncessionen upphör.

Bestämmelsen i första stycket

innebär inte någon inskränkning i

koncessionshavarens skyldigheter

enligt 2 kap. 8 § eller 10 kap.

miljöbalken.

39 §4

Iakttar en koncessionshavare

inte villkor som förenats med

koncessionen eller efterkommer

han inte vad som begärs med stöd

av 35 § eller 36 § andra stycket,

får länsstyrelsen vid vite förelägga

honom att fullgöra sina

skyldigheter.

Iakttar en koncessionshavare

inte villkor som har förenats med

koncessionen eller uppfyller inte

koncessionshavaren skyldigheten

enligt 34 § att vidta åtgärder för

återställning eller vad som begärs

med stöd av 35 § eller 36 § andra

stycket, får länsstyrelsen vid vite

förelägga honom att fullgöra sina

skyldigheter.

Under samma förutsättning får kronofogdemyndigheten på ansökan av

länsstyrelsen eller, i fall som nämns i 35 §, myndighet som avses där

meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse på bekostnad

av koncessionshavaren. I fråga om sådan handräckning finns

bestämmelser i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser,

om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande. Bestämmelserna

om miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock tillämpas omedelbart.

3. En säkerhet som har ställts enligt 13 § i äldre lydelse skall bestå.

Förslag till lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102)

Härigenom föreskrivs att 28 a § räddningstjänstlagen (1986:1102)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

28 a §

I 10 § lagen (1984:3) om

kärnteknisk verksamhet finns

bestämmelser om skyldighet för

innehavare av kärnteknisk

anläggning att vidta de åtgärder

som behövs för att upprätthålla

säkerheten vid anläggningen. Av

hälsoskyddslagen (1982:1080)

framgår att varje kommun svarar

för hälsoskydd inom kommunen

som påkallas av utsläpp av

radioaktiva ämnen, om inte annat

följer av denna lag.

I 10 § lagen (1984:3) om

kärnteknisk verksamhet finns

bestämmelser om skyldighet för

innehavare av kärnteknisk

anläggning att vidta de åtgärder

som behövs för att upprätthålla

säkerheten vid anläggningen.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Härigenom föreskrivs i fråga om plan- och bygglagen (1987:10)1 att

1 kap. 3 §, 2 kap. 1 och 2 §§, 4 kap. 1, 5 och 9 §§, 5 kap. 7, 16, 18 och

22 §§, 8 kap. 6 §, 12 kap. 1 och 5 §§, 14 kap. 8 § samt 17 kap. 23 § skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3 §2

Varje kommun skall ha en aktuell översiktsplan, som omfattar hela

kommunen. Översiktsplanen skall ge vägledning för beslut om

användningen av mark- och vattenområden samt om hur den byggda

miljön skall utvecklas och bevaras. Översiktsplanen är inte bindande för

myndigheter och enskilda.

Regleringen av markens användning och av bebyggelsen inom kom-

munen sker genom detaljplaner. En detaljplan får omfatta endast en

begränsad del av kommunen.

För begränsade områden av

kommunen som inte omfattas av

detaljplan får områdesbestämmel-

ser antas, om det behövs för att

syftet med översiktsplanen skall

uppnås eller för att säkerställa att

riksintressen enligt lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. tillgodoses.

För begränsade områden av

kommunen som inte omfattas av

detaljplan får områdesbestämmel-

ser antas, om det behövs för att

syftet med översiktsplanen skall

uppnås eller för att säkerställa att

riksintressen enligt 3 eller 4 kap.

miljöbalken tillgodoses.

Fastighetsplaner får antas för att underlätta genomförandet av detalj-

planer.

För samordning av flera kommuners planläggning får regionplaner

antas.

2 kap.

1 §3

Mark- och vattenområden skall

användas för det eller de ändamål

för vilka områdena är mest

lämpade med hänsyn till

beskaffenhet och läge samt

föreliggande behov.

Vid planläggning och i ärenden

om bygglov och förhandsbesked

skall lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m. tillämpas.

Mark- och vattenområden skall

användas för det eller de ändamål

för vilka områdena är mest

lämpade med hänsyn till

beskaffenhet och läge samt

föreliggande behov. Företräde

skall ges sådan användning som

medför en från allmän synpunkt

god hushållning.

Vid planläggning och i ärenden

om bygglov och förhandsbesked

skall bestämmelserna i 3 och

4 kap. miljöbalken tillämpas.

Enligt 5 kap. 3 § miljöbalken skall

miljökvalitetsnormer iakttas vid

planering och planläggning.

2 §4

Planläggning skall, med

beaktande av natur- och

kulturvärden, främja en

ändamålsenlig struktur av

bebyggelse, grönområden,

kommunikationsleder och andra

anläggningar. Även en från social

synpunkt god livsmiljö, goda

miljöförhållanden i övrigt samt en

långsiktigt god hushållning med

mark och vatten och med energi

och råvaror skall främjas. Hänsyn

skall tas till förhållandena i

angränsande kommuner.

Planläggning skall, med

beaktande av natur- och

kulturvärden, främja en

ändamålsenlig struktur av

bebyggelse, grönområden,

kommunikationsleder och andra

anläggningar. Även en från social

synpunkt god livsmiljö, goda

miljöförhållanden i övrigt samt en

långsiktigt god hushållning med

mark och vatten och med energi

och råvaror skall främjas. Hänsyn

skall tas till förhållandena i

angränsande kommuner.

Planläggning får inte medverka

till att en miljökvalitetsnorm enligt

5 kap. miljöbalken överträds.

Vad som anges i första stycket skall beaktas även i andra ärenden

enligt denna lag.

4 kap.

1 §5

I översiktsplanen skall redovisas

de allmänna intressen enligt

2 kap. och de miljö- och

riskfaktorer som bör beaktas vid

beslut om användningen av mark-

och vattenområden. Vid

redovisningen av de allmänna

intressena skall riksintressen

enligt lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m. anges särskilt.

I översiktsplanen skall redovisas

de allmänna intressen enligt 2 kap.

och de miljö- och riskfaktorer som

bör beaktas vid beslut om

användningen av mark- och

vattenområden. Vid redovisningen

skall riksintressen enligt 3

eller 4 kap. miljöbalken anges

särskilt.

Av planen skall framgå

1. grunddragen i fråga om den avsedda användningen av mark- och

vattenområden,

2. kommunens syn på hur den byggda miljön skall utvecklas och

bevaras,

3. hur kommunen avser att

tillgodose de redovisade

riksintressena enligt lagen om

hushållning med naturresurser

m.m.

3. hur kommunen avser att

tillgodose de redovisade

riksintressena och iaktta gällande

miljökvalitetsnormer.

Översiktsplanens innebörd och konsekvenser skall kunna utläsas utan

svårighet.

5 §6

Under samrådet skall länsstyrelsen särskilt ta till vara och samordna

statens intressen och därvid

1. tillhandahålla underlag för kommunens bedömningar och ge råd i

fråga om sådana allmänna intressen enligt 2 kap. och sådana miljö- och

riskfaktorer som bör beaktas vid beslut om användningen av mark- och

vattenområden,

2. verka för att riksintressen

enligt lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m. tillgodoses och för att sådana

frågor om användningen av mark-

och vattenområden som angår två

eller flera kommuner samordnas

på ett lämpligt sätt.

2. verka för att riksintressen

enligt 3 och 4 kap. miljöbalken

tillgodoses och

miljökvalitetsnormer enligt 5 kap.

miljöbalken iakttas, och

3. verka för att sådana frågor om

användningen av mark- och

vattenområden som angår två eller

flera kommuner samordnas på ett

lämpligt sätt.

9 §

Länsstyrelsen skall under utställningstiden avge ett

granskningsyttrande över planförslaget.

Av yttrandet skall framgå om

1. förslaget inte tillgodoser riks-

intressen enligt lagen (1987:12)

om hushållning med

naturresurser m.m.,

2. sådana frågor rörande an-

vändningen av mark- och

vattenområden som angår två eller

flera kommuner inte samordnas på

ett lämpligt sätt,

3. bebyggelsen blir olämplig

med hänsyn till de boendes och

övrigas hälsa eller till behovet av

skydd mot olyckshändelser.

Av yttrandet skall framgå om

1. förslaget inte tillgodoser riks-

intressen enligt 3 eller 4 kap.

miljöbalken,

2. förslaget kan medverka till att

en miljökvalitetsnorm enligt 5 kap.

miljöbalken överträds,

3. sådana frågor rörande an-

vändningen av mark- och

vattenområden som angår två eller

flera kommuner inte samordnas på

ett lämpligt sätt, och

4. bebyggelsen blir olämplig

med hänsyn till de boendes och

övrigas hälsa eller till behovet av

skydd mot olyckshändelser.

5 kap.

7 §7

Utöver vad som enligt 3 § skall redovisas i detaljplanen får i planen

meddelas bestämmelser om

1. i vad mån åtgärder kräver lov enligt 8 kap. 5 § första stycket, 6 §

första stycket 2 och 3, andra stycket samt tredje stycket 2, 8 § första och

tredje styckena samt 9 § första och andra styckena,

2. den största omfattning i vilken byggande över och under markytan

får ske och, om det finns särskilda skäl med hänsyn till

bostadsförsörjningen eller miljön, även den minsta omfattning i vilken

byggandet skall ske,

3. byggnaders användning, varvid för bostadsbyggnader kan

bestämmas andelen lägenheter av olika slag och storlek,

4. placering, utformning och utförande av byggnader, andra an-

läggningar och tomter, varvid får meddelas varsamhetsbestämmelser för

att precisera kraven i 3 kap. 10 §, skyddsbestämmelser för byggnader

som avses i 3 kap. 12 § och för tomter som är särskilt värdefulla från

historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt,

rivningsförbud för byggnader som avses i 3 kap. 12 § samt sådana

bestämmelser i fråga om andra ändringar av byggnader än tillbyggnader

som får utfärdas med stöd av föreskrifter enligt 21 § lagen (1994:847)

om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m.,

5. vegetation samt markytans utformning och höjdläge,

6. användning och utformning av allmänna platser för vilka kom-

munen inte skall vara huvudman, varvid får meddelas skydds-

bestämmelser för sådana platser som är särskilt värdefulla från historisk,

kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt,

7. stängsel samt utfart eller annan utgång mot allmänna platser,

8. placering och utformning av parkeringsplatser, förbud att använda

viss mark eller byggnader för parkering samt skyldighet att anordna

utrymme för parkering, lastning och lossning enligt 3 kap. 15 § första

stycket 6,

9. tillfällig användning av mark eller byggnader, som inte genast

behöver tas i anspråk för det ändamål som anges i planen,

10. markreservat för allmänna ledningar, energianläggningar samt

trafik- och väganordningar,

11. skyddsanordningar för att

motverka störningar från

omgivningen och, om det finns

särskilda skäl, högsta tillåtna

värden för störningar genom

luftförorening, buller, skakning,

ljus eller annat sådant som prövas

enligt miljöskyddslagen

(1969:387),

11. skyddsanordningar för att

motverka störningar från omgiv-

ningen och, om det finns särskilda

skäl, högsta tillåtna värden för

störningar genom luftförorening,

buller, skakning, ljus eller annat

liknande som omfattas av 9 kap.

miljöbalken,

12. principerna för fastighetsindelningen och för inrättande av

gemensamhetsanläggningar,

13. skydd för sådana allmänna platser för vilka kommunen är

huvudman och som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk,

miljömässig eller konstnärlig synpunkt.

I detaljplanen får även meddelas bestämmelser om exploate-

ringssamverkan enligt 6 kap. 2 §. Om en detaljplan antas efter det att ett

exploateringsbeslut enligt lagen (1987:11) om exploateringssamverkan

har vunnit laga kraft, skall det anges i planen om den skall genomföras

enligt nämnda lag. Skall mark tas i anspråk från någon fastighet vars

ägare inte deltar i samverkan, skall planen innehålla uppgift därom.

Planen får inte göras mer detaljerad än som är nödvändigt med hänsyn

till syftet med den. Bestämmelser som närmare reglerar möjligheterna

att bedriva handel får meddelas endast om det finns skäl av betydande

vikt.

16 §8

För begränsade områden som

inte omfattas av detaljplan kan

områdesbestämmelser antas för att

säkerställa att syftet med

översiktsplanen uppnås eller att ett

riksintresse enligt lagen (1987:12)

om hushållning med naturresurser

m.m. tillgodoses. Med

områdesbestämmelser får regleras

För begränsade områden som

inte omfattas av detaljplan kan

områdesbestämmelser antas för att

säkerställa att syftet med över-

siktsplanen uppnås eller att ett

riksintresse enligt 3 eller 4 kap.

miljöbalken tillgodoses. Med

områdesbestämmelser får regleras

1. i vad mån åtgärder kräver lov enligt 8 kap. 5 § andra stycket, 6 §

första stycket 1 och 3 samt andra och tredje styckena, 7 §, 8 § andra och

tredje styckena samt 9 § tredje stycket,

2. grunddragen för användningen av mark- och vattenområden för

bebyggelse eller för fritidsanläggningar, kommunikationsleder och andra

jämförliga ändamål,

3. största tillåtna byggnads- eller bruksarean för fritidshus och

storleken på tomter till sådana hus,

4. placering, utformning och utförande av byggnader, andra

anläggningar och tomter, varvid får meddelas varsamhetsbestämmelser

för att precisera kraven i 3 kap. 10 §, skyddsbestämmelser för byggnader

som avses i 3 kap. 12 § och för tomter som är särskilt värdefulla från

historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt,

rivningsförbud för byggnader som avses i 3 kap. 12 § samt sådana

bestämmelser i fråga om andra ändringar av byggnader än tillbyggnader

som får utfärdas med stöd av föreskrifter enligt 21 § lagen (1994:847)

om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m.,

5. användning och utformning av allmänna platser, varvid får meddelas

skyddsbestämmelser för sådana platser som är särskilt värdefulla från

historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt,

6. vegetation samt markytans utformning och höjdläge inom sådana

områden som avses i 8 kap. 9 § tredje stycket,

7. skyddsanordningar för att motverka störningar från omgivningen,

8. exploateringssamverkan enligt 6 kap. 2 §.

 18 §9

Detaljplanen skall grundas på ett program som anger utgångspunkter

och mål för planen, om det inte är onödigt.

En miljökonsekvensbeskrivning

enligt 5 kap. lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m. skall upprättas, om

detaljplanen medger en

användning av mark eller av

byggnader eller andra

anläggningar som innebär

betydande påverkan på miljön,

hälsan eller hushållningen med

naturresurser.

En miljökonsekvensbeskrivning

skall upprättas, om detaljplanen

medger en användning av mark

eller av byggnader eller andra

anläggningar som innebär en

betydande påverkan på miljön,

hälsan eller hushållningen med

mark och vatten och andra

resurser.

Miljökonsekvensbeskrivningen

skall möjliggöra en samlad

bedömning av en planerad

anläggnings, verksamhets eller

åtgärds inverkan på miljön, hälsan

och hushållningen med mark och

vatten och andra resurser.

22 §

Under samrådet åligger det

länsstyrelsen särskilt att

1. ge råd om tillämpningen av 2

och 3 kap. och verka för att

riksintressen enligt lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. tillgodoses,

2. verka för att sådana frågor om

användningen av mark- och

vattenområden som angår två eller

flera kommuner samordnas på ett

lämpligt sätt,

3. ta till vara statens intressen.

Under samrådet skall

länsstyrelsen särskilt ta till vara

och samordna statens intressen

och därvid

1. ge råd om tillämpningen av 2

och 3 kap.,

2. verka för att riksintressen

enligt 3 och 4 kap. miljöbalken

tillgodoses och

miljökvalitetsnormer enligt 5 kap.

miljöbalken iakttas, och

3. verka för att sådana frågor om

användningen av mark- och

vattenområden som angår två eller

flera kommuner samordnas på ett

lämpligt sätt.

8 kap.

6 §

Kommunen får för ett område som utgör en värdefull miljö bestämma

att bygglov krävs för att

1. inom områden som inte omfattas av detaljplan utföra sådana

åtgärder som avses i 3 § första stycket 1,

2. inom områden med detaljplan färga om en- eller tvåbostadshus och

komplementbyggnader,

3. underhålla sådan bebyggelse med särskilt bevarandevärde som avses

i 3 kap. 12 §.

Kommunen får, i områden som utgör en värdefull miljö eller i

områden för vilka områdesbestämmelser utfärdats, bestämma att bygglov

krävs för att utföra sådana åtgärder som avses i 4 § andra stycket 1 och 2.

Kommunen får vidare, om det finns särskilda skäl, bestämma att

bygglov krävs för att

1. inom områden som inte omfattas av detaljplan uppföra, bygga till

eller på annat sätt ändra ekonomibyggnader för jordbruk, skogsbruk eller

därmed jämförlig näring,

2. anordna eller väsentligt ändra

anläggningar för sådana

grundvattentäkter som avses i

4 kap. 1 a § 1 vattenlagen

(1983:291).

2. anordna eller väsentligt ändra

anläggningar för sådana

grundvattentäkter som avses i 11

kap. 11 § 1 miljöbalken.

Bestämmelser enligt första tredje styckena skall meddelas genom

detaljplan eller områdesbestämmelser.

I fråga om byggnader och andra anläggningar som avses i 10 § får

bestämmelser enligt första och andra styckena samt tredje stycket 2 inte

meddelas.

12 kap.

1 §

Länsstyrelsen skall pröva kommunens beslut att anta, ändra eller

upphäva en detaljplan eller områdesbestämmelser, om det kan befaras att

beslutet innebär att

1. ett riksintresse enligt lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. inte

tillgodoses,

2. regleringen av sådana frågor

om användningen av mark- och

vattenområden som angår flera

kommuner inte har samordnats på

ett lämpligt sätt eller

3. en bebyggelse blir olämplig

med hänsyn till de boendes och

övrigas hälsa eller till behovet av

skydd mot olyckshändelser.

1. ett riksintresse enligt 3 eller

4 kap. miljöbalken inte tillgodoses,

2. regleringen av sådana frågor

om användningen av mark- och

vattenområden som angår flera

kommuner inte har samordnats på

ett lämpligt sätt,

3. en miljökvalitetsnorm enligt

5 kap. miljöbalken inte iakttas,

eller

4. en bebyggelse annars blir

olämplig med hänsyn till de

boendes och övrigas hälsa eller till

behovet av skydd mot

olyckshändelser.

5 §

Regeringen får pröva ett beslut

att anta, ändra eller upphäva en

regionplan. Beslut om prövning

skall fattas inom tre månader från

den dag då beslutet kom in till

regeringen. Regeringens prövning

får avse endast frågan huruvida

planen tillgodoser riksintressen

enligt lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m.

Regeringen får pröva ett beslut

att anta, ändra eller upphäva en

regionplan. Beslut om prövning

skall fattas inom tre månader från

den dag då beslutet kom in till

regeringen. Regeringens prövning

får avse endast frågan huruvida

planen tillgodoser riksintressen

enligt 3 och 4 kap. miljöbalken.

Regeringen får upphäva beslutet i dess helhet eller i en viss del.

14 kap.

8 §10

Ägare och innehavare av särskild rätt till fastigheter har rätt till

ersättning av kommunen, om skada uppkommer till följd av att

1. bygglov vägras till att ersätta en riven eller genom olyckshändelse

förstörd byggnad med en i huvudsak likadan byggnad och ansökan om

bygglov har gjorts inom fem år från det att byggnaden revs eller

förstördes,

2. rivningsförbud meddelas i detaljplan eller områdesbestämmelser

eller rivningslov vägras med stöd av 8 kap. 16 § 2 eller 3,

3. skyddsbestämmelser meddelas i en detaljplan enligt 5 kap. 7 § första

stycket 4 eller 6 eller i områdesbestämmelser enligt 5 kap. 16 § 4 eller 5,

4. bestämmelser om vegetation samt markytans utformning och

höjdläge inom sådana områden som avses i 8 kap. 9 § tredje stycket

meddelas i områdesbestämmelser,

5. marklov vägras med stöd av 8 kap. 18 § första stycket 2 eller 3.

Rätt till ersättning föreligger i fall som avses i första stycket 1, om

byggnaden förstörts genom olyckshändelse. I övriga fall som avses i

första stycket 1 och i fall som avses i första stycket 2 föreligger rätt till

ersättning, om skadan är betydande i förhållande till värdet av berörd del

av fastigheten. I fall som avses i första stycket 3 5 föreligger rätt till

ersättning, om skadan medför att pågående markanvändning avsevärt

försvåras inom berörd del av fastigheten.

Medför beslut som avses i första stycket att synnerligt men

uppkommer vid användningen av fastigheten, är kommunen skyldig att

lösa fastigheten, om ägaren begär det.

Vid tillämpningen av andra och

tredje styckena skall även beaktas

andra beslut som avses i första

stycket samt beslut enligt 3 kap.

2 § lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m., 5, 8, 9, 11 och

19 §§ naturvårdslagen

(1964:822), förbud enligt 20 §

andra stycket och 21 § andra

stycket samma lag och beslut

enligt 18 § skogsvårdslagen

(1979:429) och 19 kap. 2 §

vattenlagen (1983:291), under

förutsättning att besluten

meddelats inom tio år före det

senaste beslutet. Dessutom skall

beaktas sådan inverkan av

hänsynstaganden enligt 30 §

skogsvårdslagen som i särskilda

fall har inträtt inom samma tid.

Har talan eller rätt till ersättning

eller inlösen med anledning av

nyss angivna beslut förlorats på

grund av bestämmelserna i 15 kap.

4 § eller motsvarande

bestämmelser i lagen om

kulturminnen m.m.,

naturvårdslagen eller vattenlagen,

utgör detta förhållande inte något

hinder mot att beslutet beaktas.

Har kommunen efter före-

läggande enligt 12 kap. 6 §

beslutat om rivningsförbud eller

skyddsbestämmelser som avses i

första stycket 2 eller 3 för att

tillgodose ett riksintresse enligt

lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m., är staten

skyldig att ersätta kommunen dess

kostnader för ersättning eller

inlösen. I fall som avses i första

stycket 4 och 5 är ägaren till den

anläggning för vilken skydds- eller

säkerhetsområdet har beslutats

skyldig att ersätta kommunen dess

kostnader för ersättning eller

inlösen.

Vid tillämpningen av andra och

tredje styckena skall även beaktas

andra beslut som avses i första

stycket samt beslut enligt 3 kap.

2 § lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m., 7 kap. 3, 5, 6,

9, 22 eller 24 § miljöbalken,

förbud enligt 7 kap. 11 § andra

stycket samt föreläggande eller

förbud enligt 12 kap. 6 § fjärde

stycket samma balk och beslut

enligt 18 § skogsvårdslagen

(1979:429), un- der förutsättning

att besluten meddelats inom tio år

före det senaste beslutet.

Dessutom skall beaktas sådan

inverkan av hänsynstaganden

enligt 30 § skogsvårdslagen som i

särskilda fall har inträtt inom

samma tid. Har talan eller rätt till

ersättning eller inlösen med

anledning av nyss angivna beslut

förlorats på grund av

bestämmelserna i 15 kap. 4 § eller

motsvarande bestämmelser i

miljöbalken eller lagen om

kulturminnen m.m., utgör detta

förhållande inte något hinder mot

att beslutet beaktas.

Har kommunen efter före-

läggande enligt 12 kap. 6 §

beslutat om rivningsförbud eller

skyddsbestämmelser som avses i

första stycket 2 eller 3 för att

tillgodose ett riksintresse enligt 3

eller 4 kap. miljöbalken, är staten

skyldig att ersätta kommunen dess

kostnader för ersättning eller

inlösen. I fall som avses i första

stycket 4 och 5 är ägaren till den

anläggning för vilken skydds-

eller säkerhetsområdet har

beslutats skyldig att ersätta

kommunen dess kostnader för

ersättning eller inlösen.

17 kap.

23 §

För överträdelse som har begåtts före ikraftträdandet skall

bestämmelserna i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid

olovligt byggande m.m. tillämpas vid målens prövning i sak.

Bestämmelserna i 10 kap. skall dock tillämpas, om de leder till lindrigare

påföljd.

Underlåter någon att utföra arbete eller vidta annan åtgärd som åligger

honom enligt beslut som har meddelats med stöd av byggnadsstadgan

(1959:612), skall bestämmelserna i 10 kap. tillämpas vid målens

prövning i sak.

Har någon åsidosatt ett villkor

eller en föreskrift som har med-

delats med stöd av 136 a § bygg-

nadslagen (1947:385), skall be-

stämmelserna i 4 kap. 6 § lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. tillämpas.

Har någon åsidosatt ett villkor

eller en föreskrift som har med-

delats med stöd av 136 a § bygg-

nadslagen (1947:385), skall be-

stämmelserna i 29 kap.

miljöbalken tillämpas.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Beträffande ärenden som har avgjorts av kommunen före

ikraftträdandet, skall äldre bestämmelser tillämpas.

3. Utöver beslut och förbud enligt de bestämmelser som räknas upp i

14 kap. 8 § fjärde stycket skall under de förutsättningar som anges där

beaktas även beslut och förbud enligt bestämmelser som har ersatts av de

uppräknade bestämmelserna.

Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259)

Härigenom föreskrivs att 46 § jaktlagen (1987:259) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

46 §1

Den som obehörigen tar befattning med vilt som han vet eller har

skälig anledning anta har dödats eller åtkommits genom jaktbrott, döms

för jakthäleri till böter eller fängelse i högst sex månader.

Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst två år. Vid

bedömandet av om brottet är grovt skall särskilt beaktas sådana

omständigheter som anges i 44 § andra stycket 1 och 2.

Till ansvar enligt denna

paragraf döms inte om

gärningen är belagd med straff i

lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter.

Till ansvar enligt denna paragraf

döms inte om gärningen är belagd

med straff i miljöbalken.

__________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i strålskyddslagen (1988:220)

Härigenom föreskrivs att 22 a, 27 30 och 42 §§ strålskyddslagen

(1988:220) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 a §1

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i ärenden om

tillstånd enligt denna lag skall

upprättas en miljökonsekvens-

beskrivning som möjliggör en

samlad bedömning av en planerad

anläggnings, verksamhets eller

åtgärds inverkan på miljön och

hälsan.

Vid prövning av ärenden enligt

denna lag eller vid meddelande av

villkor med stöd av 27 § skall

5 kap. 3 § och 16 kap. 5 §

miljöbalken tillämpas.

 Regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer får föreskriva att det i

ärenden om tillstånd enligt denna

lag skall upprättas en

miljökonsekvens-beskrivning

enligt 6 kap. miljöbalken som

möjliggör en samlad bedömning

av en planerad anläggnings,

verksamhets eller åtgärds

inverkan på människors hälsa,

miljön och hushållningen med

mark och vatten samt andra

resurser.

27 §2

Om ett tillstånd har meddelats enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk

verksamhet eller under tillståndets giltighetstid, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela de ytterligare villkor som

behövs med hänsyn till strålskyddet. Om tillståndet avser en kärnteknisk

anläggning, skall dock villkor som i avsevärd mån kan påverka

utformningen av anläggningen eller driften vid denna alltid underställas

regeringens prövning.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i fråga om

villkor som enligt första stycket

underställs regeringens prövning

skall upprättas en

miljökonsekvensbeskrivning enligt

22 a §.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i ärende om

villkor som enligt första stycket

underställs regeringens prövning

skall upprättas en

miljökonsekvensbeskrivning enligt

6 kap. miljöbalken.

30 §3

Efter åtagande av en kommun

får regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer

överlåta åt den eller de

kommunala nämnder som fullgör

uppgifter inom miljö- och

hälsoskyddsområdet att i ett visst

avseende utöva tillsynen. Om en

sådan överlåtelse sker, skall vad

som sägs i lagen om

tillsynsmyndighet gälla även en

sådan nämnd.

Efter åtagande av en kommun

får regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer

överlåta åt den eller de

kommunala nämnder som fullgör

uppgifter inom miljö- och

hälsoskyddsområdet att i ett visst

avseende utöva tillsynen.

Det som sägs i första stycket

gäller inte verksamhet som utövas

av Försvarsmakten, Försvarets

materielverk, Fortifikationsverket

eller Försvarets radioanstalt. I

fråga om sådan verksamhet får

regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer efter

åtagande av generalläkaren

överlåta åt denne att i ett visst

avseende utöva tillsynen.

Om överlåtelse av tillsynen sker

enligt denna paragraf, skall vad

som sägs i lagen om

tillsynsmyndighet gälla även en

sådan nämnd som avses i första

stycket eller generalläkaren.

42 §4

Beslut i särskilda fall enligt

denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut i frågor som avses i 27 §

överklagas dock hos regeringen.

Beslut i särskilda fall enligt

denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut i frågor som avses i 27 §

eller 30 § andra stycket överklagas

dock hos regeringen.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Föreskrifter om överklagande av en myndighets beslut enligt denna lag

med stöd av ett bemyndigande enligt lagen meddelas av regeringen.

Beslut som meddelats enligt denna lag skall gälla omedelbart om inte

annat bestäms.

______________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende om tillstånd skall handläggas och bedömas enligt äldre

bestämmelser, om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande.

Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock

tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga

och explosiva varor

Härigenom föreskrivs att 1, 4 och 7 §§ lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller hantering och import av brandfarliga och explosiva

varor.

Lagens syfte är att hindra att

sådana varor orsakar brand eller

explosion som inte är avsedd samt

att förebygga och begränsa skador

på liv, hälsa eller egendom genom

brand eller explosion vid hantering

av sådana varor.

Lagens syfte är att hindra att

sådana varor orsakar brand eller

explosion som inte är avsedd samt

att förebygga och begränsa skador

på liv, hälsa, miljö eller egendom

genom brand eller explosion vid

hantering av sådana varor.

4 §1

Lagen gäller inte sådan transport av brandfarliga eller explosiva varor

som omfattas av lagen (1982:821) om transport av farligt gods.

I lagen (1985:426) om kemiska

produkter finns bestämmelser

avsedda att förebygga andra

skador än sådana som kan

uppkomma genom brand eller

explosion vid hantering av

brandfarliga eller explosiva varor.

Bestämmelser om skyldighet för

arbetsgivare och arbetstagare att

vidta skyddsåtgärder mot skador

som kan uppkomma genom brand

eller explosion vid hantering av

brandfarliga eller explosiva varor

finns i arbetsmiljölagen

(1977:1160). I räddningstjänslagen

(1986:1102) finns bestämmelser

om skyldighet för ägare eller

innehavare av byggnad eller andra

anläggningar att vidta olycks- och

skadeförebyggande åtgärder vid

brand.

I miljöbalken finns

bestämmelser avsedda att

förebygga andra skador än sådana

som kan uppkomma genom brand

eller explosion vid hantering av

brandfarliga eller explosiva varor.

Bestämmelser om skyldighet för

arbetsgivare och arbetstagare att

vidta skyddsåtgärder mot skador

som kan uppkomma genom brand

eller explosion vid hantering av

brandfarliga eller explosiva varor

finns i arbetsmiljölagen

(1977:1160). I

räddningstjänstlagen (1986:1102)

finns bestämmelser om skyldighet

för ägare eller innehavare av

byggnad eller andra anläggningar

att vidta olycks- och

skadeförebyggande åtgärder vid

brand.

I fråga om sprängning och användning av pyrotekniska varor finns

bestämmelser i 2 kap. 20 § och 3 kap. 6 och 7 §§ ordningslagen

(1993:1617).

7 §

Den som hanterar brandfarliga

eller explosiva varor skall vidta de

åtgärder och de försiktighetsmått

som behövs för att förhindra brand

eller explosion som inte är avsedd

och för att förebygga och begränsa

skador på liv, hälsa eller egendom

genom brand eller explosion.

Den som hanterar brandfarliga

eller explosiva varor skall vidta de

åtgärder och de försiktighetsmått

som behövs för att förhindra brand

eller explosion som inte är avsedd

och för att förebygga och begränsa

skador på liv, hälsa, miljö eller

egendom genom brand eller

explosion.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela särskilda föreskrifter om sådana åtgärder och försiktighetsmått.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 11 § lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

11 §1

Om det behövs en särskild

utredning för att ta reda på om en

fast fornlämning berörs av ett

planerat arbetsföretag som innebär

att ett större markområde tas i

anspråk, skall kostnaden för

utredningen betalas av företagaren.

Som sådan exploatering räknas

t.ex. an- läggande av allmän väg,

större enskild väg, järnväg,

flygfält, anläggning för

energiförsörjning, större

vattenföretag och mer omfattande

byggande för bostads-, industri-

eller handelsändamål.

Om det behövs en särskild

utredning för att ta reda på om en

fast fornlämning berörs av ett

planerat arbetsföretag som innebär

att ett större markområde tas i

anspråk, skall kostnaden för

utredningen betalas av företagaren.

Som sådan exploatering räknas

t.ex. an- läggande av allmän väg,

större enskild väg, järnväg,

flygfält, anläggning för

energiförsörjning, större

vattenverksamhet och mer

omfattande byggande för bostads-,

industri- eller handelsändamål.

Beslut om särskild utredning fattas av länsstyrelsen. Länsstyrelsen

skall i beslutet ange vem som skall utföra utredningen. Därvid gäller inte

lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. Länsstyrelsen skall beakta

att utredningen skall vara av vetenskapligt god kvalitet och genomföras

till en kostnad som inte är högre än vad som är motiverat med hänsyn till

omständigheterna.

_______________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i prisregleringslagen (1989:978)

Härigenom föreskrivs att 8 § prisregleringslagen (1989:978) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Om det av någon annan orsak än krig eller krigsfara finns risk för en

allvarlig prisstegring inom landet på en eller flera viktiga varor eller

tjänster, får regeringen föreskriva att en eller flera av

1. bestämmelserna i 13, 14, 19, 22 26, 28 och 29 §§ skall tillämpas på

varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet,

2. bestämmelserna i 13, 14 och 19 §§ skall tillämpas på avgifter som

tas ut i annan verksamhet hos staten än näringsverksamhet,

3. bestämmelserna i 13, 14 och

19 §§ skall tillämpas på avgifter

som tas ut i annan verksamhet hos

kommunerna än näringsverksam-

het enligt föreskrifter i

 lagen (1970:244) om allmänna

vatten- och avloppsanläggningar,

 renhållningslagen (1979:596),

 lagen (1981:1354) om

allmänna värmesystem,

 räddningstjänstlagen

 (1986:1102),

 plan- och bygglagen

(1987:10).

3. bestämmelserna i 13, 14 och

19 §§ skall tillämpas på avgifter

som tas ut i annan verksamhet hos

kommunerna än näringsverksam-

het enligt föreskrifter i

 lagen (1970:244) om allmänna

vatten- och avloppsanläggningar,

 27 kap. 4 7 §§ miljöbalken,

 lagen (1981:1354) om allmänna

värmesystem,

 räddningstjänstlagen

(1986:1102),

 plan- och bygglagen (1987:10).

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1990:663) om

ersättningsfonder

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1990:663) om ersättningsfonder

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Avdrag för avsättning till ersättningsfond får göras om skattepliktig

ersättning erhållits för inventarier, byggnader, markanläggningar, mark

eller för djurlager i jordbruk och renskötsel som har skadats genom brand

eller annan olyckshändelse.

Sådant avdrag får också göras om skattepliktig ersättning erhållits för

inventarier, byggnader och markanläggningar eller för mark i samband

med att

1. en fastighet har tagits i anspråk genom expropriation eller liknande

förfarande eller annars har avyttrats under sådana förhållanden att

tvångsavyttring måste anses vara för handen och det inte skäligen kan

antas att avyttringen skulle ha ägt rum även om tvång inte förelegat,

2. en fastighet har avyttrats som ett led i åtgärder för jordbrukets eller

skogsbrukets yttre rationalisering, eller

3. en fastighet har avyttrats till staten därför att fastigheten på grund av

flygbuller inte kan bebos utan påtaglig olägenhet.

Vidare får sådant avdrag göras

om den skattskyldige fått

engångsersättning för inventarier,

byggnader och markanläggningar

eller får mark i samband med

inskränkning i förfoganderätten till

sin fastighet enligt

naturvårdslagen (1964:822) eller

för motsvarande inskränkningar

enligt andra författningar.

Vidare får sådant avdrag göras

om den skattskyldige fått

engångsersättning för inventarier,

byggnader och markanläggningar

eller får mark i samband med

inskränkning i förfoganderätten till

sin fastighet enligt miljöbalken

eller för motsvarande

inskränkningar enligt andra

författningar.

Avdrag för avsättning till ersättningsfond får inte göras i fråga om

byggnader, markanläggningar och mark som utgör omsättningstillgångar

i näringsverksamhet.

___________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. En inskränkning i förfoganderätten till en fastighet enligt

naturvårdslagen (1964:822) skall vid tillämpningen av den nya lydelsen

av 2 § anses som en inskränkning i förfoganderätten till en fastighet

enligt miljöbalken.

Förslag till lag om ändring i minerallagen (1991:45)

Härigenom föreskrivs i fråga om minerallagen (1991:45)

dels att 1 kap. 8 § skall upphöra att gälla,

dels att 1 kap. 7 §, 3 kap. 6 §, 4 kap. 2 och 10 §§, 6 kap. 4 §, 8 kap. 1, 2

och 3 §§ samt 13 kap. 4 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

7 §1

Bestämmelser som berör

verksamhet som avses i denna lag

finns i plan- och bygglagen

(1987:10), miljöskyddslagen

(1969:387), na- turvårdslagen

(1964:822), lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m. och lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

Bestämmelser som berör

verksamhet som avses i denna lag

finns i miljöbalken, plan- och

bygglagen (1987:10) och lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m.

Bestämmelser om rätt att förvärva och inneha eller på annat sätt ta

befattning med kärnämne eller mineral med halt av sådant ämne finns

även i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Bestämmelser om rätt

i övrigt att bedriva verksamhet med strålning finns i strålskyddslagen

(1988:220).

8 §

Har regeringen enligt 4 kap.

lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m. prövat

frågan om tillstånd till en viss

anläggning eller åtgärd, är

beslutet bindande vid prövning

enligt denna lag.

3 kap.

6 §2

Undersökningsarbete får inte

äga rum inom nationalpark eller

område som statlig myndighet hos

regeringen har begärt skall

avsättas till nationalpark eller i

strid med föreskrifter som har

meddelats beträffande

naturreservat med stöd av

naturvårdslagen (1964:822).

Undersökningsarbete får inte

äga rum inom nationalpark eller

område som en statlig myndighet

hos regeringen har begärt skall

avsättas till nationalpark eller i

strid med föreskrifter som har

meddelats för natur- eller

kulturreservat med stöd av 7 kap.

miljöbalken.

Undersökningsarbete får inte heller, utan medgivande av länsstyrelsen,

äga rum inom

1. befästningsområde och sådant område utanför detta som regeringen

bestämmer,

2. kyrkogård och annan begravningsplats,

 3. område som avses i 3 kap.

5 § lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m.

3. område som avses i 4 kap. 5 §

miljöbalken.

4 kap.

2 §3

Koncession skall meddelas, om

1. en fyndighet som sannolikt kan tillgodogöras ekonomiskt har blivit

påträffad och

2. fyndighetens belägenhet och art inte gör det olämpligt att sökanden

får den begärda koncessionen.

Koncession för bearbetning av olja eller gasformiga kolväten får

beviljas endast den som visar att han är lämplig att bedriva sådan

bearbetning.

I ärenden om beviljande av

koncession skall lagen (1987:12)

om hushållning med naturresurser

m.m. tillämpas.

Om ett ärende om beviljande av

koncession avser ett företag vars

tillåtlighet skall prövas enligt flera

av de lagar som anges i 1 kap. 2 §

lagen om hushållning med

naturresurser m.m., skall 2 och 3

kap. samma lag tillämpas endast

vid den prövning som sker i

koncessionsärendet.

I ärenden om beviljande av

koncession skall 3 och 4 kap.

miljöbalken tillämpas.

Om ett ärende om beviljande av

koncession avser en verksamhet

som senare skall prövas även

enligt miljöbalken eller andra

lagar, skall 3 och 4 kap.

miljöbalken tillämpas endast vid

den prövning som sker i

koncessionsärendet.

I ärenden om beviljande av

koncession skall en

miljökonsekvensbeskrivning enligt

5 kap. lagen om hushållning med

naturresurser m.m. fogas till

ansökan. Denna beskrivning skall

även ligga till grund för

tillämpningen av 2 och 3 kap.

samma lag enligt tredje och fjärde

styckena.

I ärenden om beviljande av

koncession skall en miljökonsek-

vensbeskrivning fogas till

ansökan. När det gäller

förfarandet, kraven på

miljökonsekvensbeskrivningar

samt planer och

planeringsunderlag skall 6 kap. 3

§, 7 § och 9 12 §§ miljöbalken

tillämpas.

Koncession får inte strida mot detaljplan eller områdesbestämmelser.

Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock

mindre avvikelser göras.

10 §

Pågår inte regelbunden bear-

betning eller sådan verksamhet

som anges i 9 § första stycket, får

koncessionstiden på ansökan av

koncessionshavaren förlängas med

högst tio år, om det är motiverat

med hänsyn till det allmännas

intresse av att mineraltillgångarna

utnyttjas på ett ändamålsenligt

sätt. Vid prövningen skall lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. tillämpas.

Pågår inte regelbunden bear-

betning eller sådan verksamhet

som anges i 9 § första stycket, får

koncessionstiden på ansökan av

koncessionshavaren förlängas med

högst tio år, om det är motiverat

med hänsyn till det allmännas

intresse av att mineraltillgångarna

utnyttjas på ett ändamålsenligt

sätt. Vid prövningen skall 3 och

4 kap. miljöbalken tillämpas.

6 kap.

4 §

 Om verksamhet enligt en koncession ger upphov till betydande

olägenheter som inte förutsågs när koncessionen meddelades, får pröv-

ningsmyndigheten bestämma de villkor för den fortsatta verksamheten

som behövs för att förebygga eller minska olägenheterna. Detsamma

gäller arbete enligt undersökningstillstånd för olja, gasformiga kolväten

och diamant.

I övrigt får villkor i undersökningstillstånd eller koncession ändras

endast i enlighet med tillstånds- eller koncessionshavarens begäran eller

medgivande.

Vid prövningen skall lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. tillämpas.

Vid prövningen skall 3 och

4 kap. miljöbalken tillämpas.

8 kap.

1 §

Ärenden om beviljande av undersökningstillstånd eller bearbetnings-

koncession prövas av bergmästaren i det distrikt där tillstånds- eller kon-

cessionsområdet eller huvuddelen därav ligger, om inte annat följer av

2 §.

Bergmästaren får avgöra ärenden om beviljande av undersöknings-

tillstånd utan att någon annan än sökanden haft tillfälle att yttra sig.

I ärenden om beviljande av

bearbetningskoncession skall

bergmästaren, såvitt gäller

tillämpningen av lagen (1987:12)

om hushållning med naturresurser

m.m., samråda med länsstyrelsen i

det eller de län där

koncessionsområdet ligger.

Länsstyrelsen får därvid besluta

om särskild utredning enligt 2 kap.

11 § lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

I ärenden om beviljande av

bearbetningskoncession skall

bergmästaren, såvitt gäller

tillämpningen av 3, 4 och 6 kap.

miljöbalken, samråda med

länsstyrelsen i det eller de län där

koncessionsområdet ligger.

Länsstyrelsen får därvid besluta

om särskild utredning enligt 2 kap.

11 § lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

2 §

Ärenden om beviljande av bearbetningskoncession skall hänskjutas till

regeringens prövning, om

1. bergmästaren bedömer frågan om koncession vara särskilt

betydelsefull ur allmän synpunkt eller

2. bergmästaren vid tillämp-

ningen av lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m. finner skäl att frångå vad

länsstyrelsen har föreslagit.

2. bergmästaren vid tillämp-

ningen av 3 eller 4 kap.

miljöbalken finner skäl att frångå

vad länsstyrelsen har föreslagit.

3 §

Ärenden i övrigt om undersökningstillstånd eller bearbetnings-

koncession prövas av bergmästaren i det distrikt där tillståndet eller

koncessionen har meddelats.

I ärenden om förlängning av

bearbetningskoncession enligt

4 kap. 10 § skall bergmästaren,

såvitt gäller tillämpningen av

lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m., samråda

med länsstyrelsen i det eller de län

där koncessionsområdet ligger.

Ärenden om förlängning av

bearbetningskoncession enligt 4

kap. 10 § skall hänskjutas till

regeringens prövning om

bergmästaren vid tillämpningen av

lagen (1987:12) om hushållning

med naturresurser m.m. finner

skäl att frångå vad länsstyrelsen

har föreslagit. Hän- skjutande skall

också ske av ärenden om

återkallelse av

undersökningstillstånd eller

bearbetnings-koncession av

synnerliga skäl enligt 6 kap. 3 §

samt av övriga ärenden enligt

denna paragraf som bergmästaren

bedömer vara särskilt

betydelsefulla från allmän

synpunkt.

I ärenden om förlängning av

bearbetningskoncession enligt

4 kap. 10 § skall bergmästaren,

såvitt gäller tillämpningen av 3

och 4 kap. miljöbalken, samråda

med länsstyrelsen i det eller de län

där koncessionsområdet ligger.

Ärenden om förlängning av

bearbetningskoncession enligt 4

kap. 10 § skall hänskjutas till

regeringens prövning om

bergmästaren vid tillämpningen av

3 eller 4 kap. miljöbalken finner

skäl att frångå vad länsstyrelsen

har föreslagit. Hänskjutande skall

också ske av ärenden om

återkallelse av

undersökningstillstånd eller

bearbetningskoncession av

synnerliga skäl enligt 6 kap. 3 §

denna lag samt av övriga ärenden

enligt denna paragraf som

bergmästaren bedömer vara

särskilt betydelsefulla från allmän

synpunkt.

13 kap.

4 §

I den mån det är motiverat från

allmän eller enskild synpunkt skall

koncessionshavaren utföra

efterarbete och ta bort andra

anläggningar än som anges i 3 §.

I den mån det är motiverat från

allmän eller enskild synpunkt skall

koncessionshavaren utföra

efterarbete och ta bort andra

anläggningar än som anges i 3 §.

Denna bestämmelse innebär inte

någon inskränkning i

koncessionshavarens skyldigheter

enligt 2 kap. 8 § eller 10 kap.

miljöbalken.

______________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser,

om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande.

3. Bestämmelsen i 1 kap. 8 § skall fortfarande tillämpas när regeringen

har fattat beslut om tillstånd före denna lags ikraftträdande.

4. Förbudet i 3 kap. 6 § första stycket mot undersökningsarbete i strid

med föreskrifter för naturreservat skall inte gälla i områden som den

31 december 1998 betecknas som naturvårdsområde. Förbudet skall dock

gälla om en föreskrift som hindrar undersökningsarbete införs efter

nämnda tidpunkt.

Förslag till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300)

Härigenom föreskrivs att 41 kap. 16 § och 42 kap. 13 § kyrkolagen

(1992:300) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

41 kap.

16 §1

Egendomsnämnden skall företräda församlingskyrkas fastigheter i

ärenden om upplåtelse av följande rättigheter:

1. nyttjanderätt till mark för församlingsändamål, kommunalt behov,

bostadsbebyggelse, industri eller något annat liknande ändamål,

2. tomträtt,

3. rätt till annan naturtillgång,

4. servitut.

Detsamma gäller ärenden som

rör ledningsrätt eller vägrätt samt,

om regeringen inte föreskriver att

en annan myndighet skall

företräda den kyrkliga jorden,

ärenden som rör

byggnadsminnen,

naturvårdsområden, naturreservat,

naturminnen eller bestämmelser

till skydd för djurlivet.

Detsamma gäller ärenden som

rör ledningsrätt eller vägrätt samt,

om regeringen inte föreskriver att

en annan myndighet skall

företräda den kyrkliga jorden,

ärenden som rör byggnadsminnen,

naturreservat, kulturreservat,

naturminnen eller bestämmelser

till skydd för djurlivet.

42 kap.

13 §2

Ur kyrkofonden får lån lämnas för

1. åtgärder som syftar till att rationalisera driften av präst-

lönefastigheter,

2. förvärv av jordbruksfastighet som prästlönefastighet, om förvärvet

syftar till en rationalisering av det kyrkliga jordinnehavet i stiftet, och

3. kostnader till följd av

fastighetsbildningsförrättning eller

före-tag enligt anläggningslagen

(1973:1149) eller vattenlagen

(1983:291) som en

prästlönefastighet skall belastas

med.

3. kostnader till följd av fastig-

hetsbildningsförrättning eller

företag enligt anläggningslagen

(1973:1149) eller

vattenverksamhet enligt 11 kap.

miljöbalken som en

prästlönefastighet skall belastas

med.

Närmare föreskrifter om lån ur kyrkofonden får meddelas av

regeringen.

___________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Kostnader till följd av företag enligt vattenlagen (1983:291) skall

vid tillämpningen av den nya lydelsen av 42 kap. 13 § anses som

kostnader till följd av vattenverksamhet enligt 11 kap. miljöbalken.

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon

dels att 2, 3, 5, 6 och 16 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya bestämmelser, 5 a, 5 b och

8 a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Den som färdas i den

ekonomiska zonen eller som

bedriver forskning eller annan

verksamhet i zonen skall vidta

sådana åtgärder som är

nödvändiga för att undvika skada

på den marina miljön.

Den som bedriver sådan

verksamhet som anges i 5 § skall

iaktta bestämmelserna i 2 kap.

miljöbalken. Även andra som

färdas i den ekonomiska zonen

eller som bedriver verksamhet där

skall vidta sådana åtgärder som är

nödvändiga för att undvika skador

på den marina miljön.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter för att skydda och bevara den marina miljön.

3 §

Ytterligare bestämmelser till

skydd mot vissa föroreningar i den

marina miljön finns i lagen

(1980:424) om åtgärder mot

vattenförorening från fartyg och i

lagen (1971:1154) om förbud mot

dumpning av avfall i vatten.

Ytterligare bestämmelser till

skydd mot vissa föroreningar i den

marina miljön finns i lagen

(1980:424) om åtgärder mot

förorening från fartyg och i 15

kap. 31 33 §§ miljöbalken.

5 §

 Med avseende på andra naturtillgångar i den ekonomiska zonen än

som avses i 4 § krävs tillstånd av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer för

1. utforskning, utvinning och annat utnyttjande av sådana

naturtillgångar,

2. uppförande och användning av konstgjorda öar,

3. uppförande och användning i kommersiellt syfte av anläggningar

och andra inrättningar.

I ett tillståndsbeslut skall anges

den verksamhet som tillståndet

avser och de villkor som skall

gälla för verksamheten. Ett

tillstånd får begränsas till viss tid.

I ett tillståndsbeslut skall anges

den verksamhet som tillståndet

avser. Ett tillstånd får begränsas

till viss tid.

 Ett tillstånd skall förenas med

de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och

enskild rätt, såsom att skydda

människors hälsa och miljön mot

skador och olägenheter, främja en

långsiktigt god hushållning med

mark och vatten och andra

resurser samt trygga säkerheten.

5 a §

Ett tillstånd får förenas med

ytterligare eller ändrade villkor,

om det genom verksamheten har

uppkommit en olägenhet av någon

betydelse som inte förutsågs när

tillståndet meddelades eller om

verksamheten med någon

betydelse medverkar till att en

miljökvalitetsnorm enligt 5 kap.

miljöbalken överträds.

Med stöd av denna paragraf får

inte meddelas så ingripande

villkor att verksamheten inte

längre kan bdrivas eller att den

avsevärt försvåras.

5 b §

Ett tillstånd får för sin giltighet

göras beroende av att den som

avser att bedriva verksamheten

ställer säkerhet för kostnaderna

för att ta bort anläggningar och

andra inrättningar samt för andra

åtgärder för återställning. Staten,

kommuner, landsting och

kommunalförbund behöver inte

ställa säkerhet.

Om det kan antas att den ställda

säkerheten inte är tillräcklig, får

tillståndsmyndigheten besluta om

ytterligare säkerhet.

I fråga om beskaffenheten av

säkerheten gäller 2 kap. 25 §

utsökningsbalken. Säkerheten skall

prövas av tillståndsmyndigheten

och förvaras av länsstyrelsen i det

län som närmaste del av Sveriges

sjöterritorium ligger i.

6 §

Vid prövning av tillstånd som

avses i 5 § skall lagen (1987:12)

om hushållning med naturresurser

m.m. tillämpas.

Vid prövning av tillstånd skall

bestämmelserna i 2 4 kap., 5 kap.

3 § och 16 kap. 5 § miljöbalken

tillämpas.

En miljökonsekvensbeskrivning

skall ingå i en ansökan om

tillstånd. I fråga om förfarandet,

kraven på

miljökonsekvensbeskrivningar

samt planer och

planeringsunderlag gäller 6 kap.

miljöbalken.

8 a §

Om ett tillstånd upphör att gälla

är den som har innehaft tillståndet

skyldig att ta bort anläggningar

och andra inrättningar samt vidta

andra åtgärder för återställning,

om inte detta är obehövligt från

allmän eller enskild synpunkt.

Om skyldigheten att vidta

sådana åtgärder inte har bestämts

genom villkor i tillståndet, skall

frågan prövas av

tillståndsmyndigheten i samband

med att tillståndet upphör.

Om den som har haft tillståndet

inte iakttar sina skyldigheter, får

tillsynsmyndigheten vid vite

förelägga honom att fullgöra

dessa.

16 §

Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet

1. underlåter att iaktta en föreskrift som har meddelats med stöd av 2

eller 7 §,

2. bedriver verksamhet i strid

mot 5 eller 9 § eller åsidosätter ett

villkor som har meddelats med

stöd av 5 eller 9 §,

2. bedriver verksamhet i strid

mot 5 eller 9 § eller åsidosätter ett

villkor som har meddelats med

stöd av 5, 5 a eller 9 §,

3. fortsätter att bedriva en verksamhet efter det att tillsyns-

myndigheten förbjudit verksamheten med stöd av 14 §.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser,

om ärendet har inletts före denna lags ikraftträdande. Bestämmelserna

om miljökvalitetsnormer i miljöbalken skall dock tillämpas omedelbart.

3. Bestämmelsen i 8 a § skall tillämpas även när tillståndet har

meddelats före denna lags ikraftträdande.

Förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787)

Härigenom föreskrivs att 3, 20 och 37 §§ fiskelagen (1993:787) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Denna lag skall inte tillämpas i

den mån den strider mot

föreskrifter om Torne älvs

fiskeområde eller föreskrifter som

meddelats med stöd av

naturvårdslagen (1964:822).

Denna lag skall inte tillämpas i

den mån den strider mot

föreskrifter om Torne älvs

fiskeområde eller föreskrifter som

har meddelats med stöd av 7 eller

8 kap. miljöbalken.

Om samernas rätt till fiske i vissa delar av landet och om fiskevårds-

områden gäller särskilda bestämmelser.

20 §1

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vilken hänsyn som vid fiske skall tas till naturvårdens

intressen. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att fisket

avsevärt försvåras.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i ärenden enligt

denna lag skall finnas miljökon-

sekvensbeskrivningar som gör det

möjligt att bedöma vilken inverkan

fiskemetoder och utsättande av

fiskarter har på miljön. Före-

skrifterna får innebära att en sådan

beskrivning skall upprättas av den

som avser att använda metoder

eller sätta ut fiskarter.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

föreskriva att det i ärenden enligt

denna lag skall finnas en analys av

vilken inverkan fiskemetoder och

utsättande av fiskarter har på

miljön. Föreskrifterna får innebära

att en sådan analys skall göras av

den som avser att använda metoder

eller sätta ut fiskarter.

37 §

Den som med uppsåt eller av oaktsamhet

1. utan lov fiskar i vatten där annan har enskild fiskerätt,

2. utan någon myndighets

tillstånd enligt denna lag fiskar där

sådant tillstånd behövs,

3. sätter ut eller placerar ett

fiskeredskap eller en anordning i

strid med vad som gäller om

fiskådra, eller

2. utan någon myndighets

tillstånd enligt denna lag fiskar där

sådant tillstånd behövs, eller

3. sätter ut eller placerar ett

fiskeredskap eller en anordning i

strid med vad som gäller om

fiskådra

4. bryter mot fiskeförbud som

meddelats för visst område i an-

ledning av företag enligt vatten-

lagen (1983:291) eller

motsvarande äldre lag

döms till böter eller fängelse i

högst sex månader, om inte annat

följer av 41§.

döms till böter eller fängelse i

högst sex månader, om inte annat

följer av 41§.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

___________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Föreskrifter som har meddelats med stöd av naturvårdslagen

(1964:822) skall vid tillämpningen av den nya lydelsen av 3 § anses som

föreskrifter som har meddelats med stöd av 7 eller 8 kap. miljöbalken.

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1776) om skatt på

energi

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § lagen (1994:1776) om skatt på

energi skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

Kraven för miljöklass 2 och 3

för bränslen som beskattas enligt

1 § första stycket 1 anges i bilagan

till lagen (1985:426) om kemiska

produkter.

Kraven för miljöklass 2 och 3

för bränslen som beskattas enligt

1 § första stycket 1 anges i bilagan

till miljöbalken.

__________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:9) om ändring i

årsredovisningslagen (1995:1554)

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 1 § lagen (1998:9) om ändring i

årsredovisningslagen (1995:1554) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

1 §

Förvaltningsberättelsen skall innehålla en rättvisande översikt över

utvecklingen av bolagets verksamhet, ställning och resultat.

Upplysningar skall även lämnas om

1. sådana förhållanden som inte skall redovisas i balansräkningen,

resultaträkningen eller noterna, men som är viktiga för bedömningen av

bolagets ställning och resultat,

2. sådana händelser av väsentlig betydelse för bolaget som har inträffat

under räkenskapsåret eller efter dess slut,

3. bolagets förväntade framtida utveckling,

4. bolagets verksamhet inom forskning och utveckling, och

5. bolagets filialer i utlandet.

Utöver sådan information om

verksamhetens miljöpåverkan som

skall lämnas enligt första och

andra styckena skall bolag som

bedriver verksamhet som är

tillstånds- eller anmälningspliktig

enligt miljöskyddslagen

(1969:387) lämna upplysningar i

övrigt om verksamhetens påverkan

på den yttre miljön.

Utöver sådan information om

verksamhetens miljöpåverkan som

skall lämnas enligt första och

andra styckena skall bolag som

bedriver verksamhet som är

tillstånds- eller anmälningspliktig

enligt 9 kap. 6 § miljöbalken

lämna upplysningar i övrigt om

verksamhetens påverkan på den

yttre miljön.

Andra stycket 3 och 5 gäller inte bolag som avses i 3 kap. 6 § andra

stycket.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1649) om byggande

av järnväg

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1649) om byggande av

järnväg

dels att 2 kap. 4 § skall upphöra att gälla,

dels att 1 kap. 3 §, 2 kap. 1, 2, 3, 7 och 8 §§ samt 5 kap. 2 § skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 1 kap. 8 § samt

2 kap. 1 a, 1 b och 1 c §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3 §

Vid planläggning av järnväg och

vid prövning av ärenden om

byggande av järnväg skall lagen

(1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. tillämpas. Vid

planläggning, byggande och

underhåll av järnväg skall hänsyn

tas till både enskilda och allmänna

intressen.

Vid planläggning av järnväg och

vid prövning av ärenden om

byggande av järnväg skall 2 4

kap., 5 kap. 3 § och 16 kap. 5 §

miljöbalken tillämpas.

Fastställande av järnvägsplan

enligt denna lag skall därvid

jämställas med meddelande av

tillstånd enligt miljöbalken.

Vid planläggning, byggande och

underhåll av järnväg skall hänsyn

tas till både enskilda och allmänna

intressen.

8 §

När den verksamhet som har

bedrivits på järnväg upphör är

verksamhetsutövaren skyldig att ta

bort anläggningar och vidta andra

åtgärder för återställning av

berörda områden i den omfattning

det behövs för att förebygga

störningar eller olägenheter i

framtiden.

2 kap.

1 §

Den som avser att bygga en

järnväg skall upprätta en

järnvägsplan. En järnvägsplan

behöver dock inte upprättas för

anläggande av industrispår och

hamnspår uteslutande på egen

fastighet. En järnvägsplan får

upprättas för avstängning av

plankorsning, även när denna

åtgärd inte är att betrakta som

byggande av järnväg.

I de delar som planen medför att

mark eller särskild rätt till mark

kan komma att tas i anspråk enligt

4 kap. 1 § skall planen utformas så

att de fördelar som kan vinnas

med den överväger de olägenheter

som planen orsakar enskilda.

Den som planerar att bygga en

järnväg skall genomföra en

förstudie. I förstudien skall

förutsättningarna för den fortsatta

planeringen klarläggas.

Förstudien skall även ange om en

järnvägsutredning enligt 1 a §

behövs innan en järnvägsplan

upprättas.

 Vid utarbetandet av förstudien

skall den som avser att bygga en

järnväg samråda enligt 6 kap. 4 §

första stycket miljöbalken med

berörda länsstyrelser, kommuner

och ideella föreningar som enligt

sina stadgar har till ändamål att ta

till vara naturskydds- eller

miljöskyddsintressen samt med

den allmänhet som kan antas bli

särskilt berörd.

Efter samrådet skall den

länsstyrelse, inom vars område

järnvägsprojektet huvudsakligen

skall utföras, enligt 6 kap. 4 §

tredje stycket miljöbalken besluta

om projektet kan antas medföra en

betydande miljöpåverkan. Beslutet

skall fattas efter samråd med

övriga berörda länsstyrelser.

Bestämmelserna om planer och

planeringsunderlag finns i 6 kap.

11 12 §§ miljöbalken.

1 a §

En järnvägsutredning skall

genomföras när det i förstudien

har klarlagts att alternativa

sträckningar behöver studeras. I

järnvägsutredningen skall

redovisas olika

utbyggnadsalternativ, som skall

jämföras såväl sinsemellan som

med alternativet att inte

genomföra den aktuella

järnvägsutbyggnaden.

En järnvägsutredning skall

innehålla en

miljökonsekvensbeskrivning och

de uppgifter i övrigt som behövs

för att kunna utvärdera och välja

alternativ.

Miljökonsekvensbeskrivningen

skall godkännas av berörda

länsstyrelser innan den tas in i

järnvägsutredningen.

När det gäller förfarandet för

att upprätta

miljökonsekvensbeskrivningen och

kraven på denna samt planer och

planeringsunderlag skall 6 kap. 3

§, 5 7 §§, 8 § första stycket och

10 12 §§ miljöbalken tillämpas.

1 b §

Banverket skall med eget

yttrande överlämna frågan om

byggande av järnväg till

regeringen för prövning enligt 17

kap. 1 § miljöbalken. Detsamma

gäller om regeringen enligt 17

kap. 3 § miljöbalken har

förbehållit sig prövningen av

järnvägens tillåtlighet.

Regeringens prövning skall ske på

grundval av en upprättad

järnvägsutredning enligt 1 a §.

1 c §

Den som avser att bygga en

järnväg skall upprätta en järn-

vägsplan. En järnvägsplan

behöver dock inte upprättas för

anläggande av industrispår eller

hamnspår uteslutande på egen

fastighet. En järnvägsplan får

upprättas för avstängning av

plankorsning, även när denna

åtgärd inte är att betrakta som

byggande av järnväg.

I de delar som planen medför att

mark eller särskild rätt till mark

kan komma att tas i anspråk enligt

4 kap. 1 § skall planen utformas så

att de fördelar som kan vinnas

med den överväger de olägenheter

som planen orsakar enskilda.

2 §

I järnvägsplanen skall den mark

och de särskilda rättigheter anges

som behöver tas i anspråk för

järnvägen och för byggandet av

järnvägen. Om mark behöver tas i

anspråk med tillfällig

nyttjanderätt, skall det av planen

framgå vilken mark som avses och

under vilken tid den skall nyttjas.

Planen skall innehålla en

miljökonsekvensbeskrivning enligt

5 kap. lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m.

I järnvägsplanen skall den mark

och de särskilda rättigheter anges

som behöver tas i anspråk för

järnvägen och för byggandet av

järnvägen. Om mark behöver tas i

anspråk med tillfällig

nyttjanderätt, skall det av planen

framgå vilken mark som avses och

under vilken tid den skall nyttjas.

Planen skall innehålla en

miljökonsekvensbeskrivning. I de

fall länsstyrelsen under förstudien

har beslutat att järnvägsprojektet

kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan, skall

miljökonsekvensbeskrivningen

föregås av ett utökat samråd enligt

6 kap. 5 6 §§ miljöbalken, om inte

sådant samråd har skett enligt 1 a

§. Miljökonsekvensbeskrivningen

skall godkännas av berörda

länsstyrelser innan den tas in i

järnvägsplanen.

När det gäller kraven på mil-

jökonsekvensbeskrivningen samt

planer och planeringsunderlag

skall 6 kap. 3 §, 7 § och 10 12 §§

miljöbalken tillämpas.

De skyddsåtgärder och försiktighetsmått som behövs för att förebygga

störningar och andra olägenheter från trafiken eller anläggningen skall

anges särskilt i planen. Till planen skall en genomförandebeskrivning

fogas. I beskrivningen skall de organisatoriska, tekniska, ekonomiska och

fastighetsrättsliga åtgärder som behövs för ett samordnat och

ändamålsenligt genomförande av planen redovisas.

3 §

Till järnvägsplanen skall en fastighetsförteckning fogas. I

fastighetsförteckningen skall, i den mån de berörs av planen, redovisas

1. fastigheter och ägare till dessa,

2. mark- och vattenområden som är samfällda för flera fastigheter samt

ägare till dessa fastigheter,

3. innehavare av annan särskild rätt än bostadsrätt och hyresrätt,

4. gemensamhetsanläggningar

enligt anläggningslagen

(1973:1149) och samfälligheter

enligt vattenlagen (1983:291)

samt ägarna till de fastigheter som

deltar i anläggningarna och

samfälligheterna,

4. gemensamhetsanläggningar

enligt anläggningslagen

(1973:1149) och samfälligheter

enligt lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet samt ägarna till

de fastigheter som deltar i

anläggningarna och

samfälligheterna,

5. vägsamfälligheter och vägföreningar.

Om en samfällighetsförening enligt lagen (1973:1150) om förvaltning

av samfälligheter förvaltar samfällighet, särskild rätt eller

gemensamhetsanläggning, skall föreningen anges i stället för ägare eller

innehavare.

4 §

Miljökonsekvensbeskrivningen

skall godkännas av berörda

länsstyrelser innan den tas in i

järnvägsplanen.

7 §

Banverket skall ställa ut en

järnvägsplan för granskning.

Banverket skall ställa ut en

järnvägsplan för granskning.

Därvid gäller vad som i 6 kap. 8 §

första stycket miljöbalken sägs om

att miljökonsekvensbeskrivning

skall kungöras och hållas

tillgänglig för allmänheten.

En järnvägsplan som enbart avser ombyggnad av järnväg behöver dock

ställas ut endast

1. om ombyggnaden bedöms komma att medföra betydande påverkan

på miljön, hälsan eller hushållningen med naturresurser, eller

2. om någon annans mark behöver tas i anspråk eller särskild rättighet

behöver upphävas eller begränsas och ett sådant ianspråktagande eller

upphävande eller en sådan begränsning inte skriftligen medgivits av

berörda fastighetsägare och innehavare av särskild rätt.

Vad som sägs i andra stycket gäller också i fråga om en järnvägsplan

som endast innefattar ändring av planen för ett järnvägsbygge som ännu

inte är färdigställt.

8 §

En järnvägsplan fastställs av Banverket efter samråd med berörda

länsstyrelser. Om Banverket och en länsstyrelse har olika uppfattningar,

skall Banverket hänskjuta frågan om att fastställa planen till regeringens

prövning. Om det i annat fall finns särskilda skäl, får Banverket

hänskjuta frågan till regeringens prövning.

Om planen innebär att mark eller särskild rätt kan tas i anspråk enligt

4 kap. 1 §, skall Banverket särskilt pröva om de fördelar som kan vinnas

med planen överväger de olägenheter som denna orsakar enskilda. Av

beslutet att fastställa planen skall framgå om planen ger rätt till sådant

ianspråktagande.

Innehållet i miljökonsekvens-

beskrivningen samt resultatet av

samråd och yttranden skall

beaktas då järnvägsplanen

fastställs.

Ett beslut om fastställelse av en

järnvägsplan skall kungöras. Har

samråd enligt 6 kap. 6 §

miljöbalken hållits med ansvarig

myndighet i annat land skall denna

informeras.

5 kap.

2 §

Länsstyrelsens beslut får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Länsstyrelsens godkännande enligt

2 kap. 4 § får dock inte överklagas.

Länsstyrelsens beslut får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Länsstyrelsens beslut enligt 2 kap.

1 § tredje stycket, 1 a § andra

stycket eller 2 § första stycket får

dock inte överklagas.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Skyldigheten att vidta återställningsåtgärder enligt 1 kap. 8 § gäller

även då järnvägen har tillkommit före denna lags ikraftträdande.

3. Ett ärende skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser,

om det i ärendet ingår en miljökonsekvensbeskrivning som vid denna

lags ikraftträdande har överlämnats till länsstyrelsen för godkännande

enligt 2 kap. 4 §. Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i miljöbalken

skall dock tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1667) om skatt på

naturgrus

Härigenom föreskrivs att 1 och 4 §§ lagen (1995:1667) om skatt på

naturgrus skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Skatt (naturgrusskatt) skall

betalas till staten enligt denna lag

för brutet naturgrus om

utvinningen av naturgruset

1. kräver tillstånd enligt 18 §

naturvårdslagen (1964:822),

2. sker med stöd av tillstånd som

lämnats enligt vattenlagen

(1983:291) och utvinningen sker

för annat ändamål än markinne-

havarens husbehov, eller

Skatt (naturgrusskatt) skall

betalas till staten enligt denna lag

för brutet naturgrus om

utvinningen av naturgruset sker för

annat ändamål än

markinnehavarens husbehov och

1. sker med stöd av tillstånd som

har lämnats enligt 11 kap.

miljöbalken eller vattenlagen

(1983:291), eller

2. kräver tillstånd enligt 12 kap.

miljöbalken.

3. sker med stöd av rätt till täkt

på annans mark enligt 38 §

väglagen (1971:948).

4 §

Skattskyldig är den som

1. exploaterar en täkt som

kräver tillstånd enligt 18 §

naturvårdslagen (1964:822),

2. för annat ändamål än

markinnehavarens husbehov

exploaterar en täkt med tillstånd

enligt vattenlagen (1983:291),

eller

3. enligt 38 § väglagen

(1971:948) har fått rätt till täkt på

annans mark.

Har föreskrifter om skyldighet

att lämna uppgift om vem som är

exploatör av täkten meddelats med

stöd av 18 a § andra stycket

naturvårdslagen, är

tillståndshavaren tillsammans med

exploatören skattskyldig för tiden

till dess sådan uppgift har lämnats.

Skattskyldig är den som

exploaterar en naturgrustäkt.

Har föreskrifter om skyldighet

att lämna uppgift om vem som är

exploatör av täkten meddelats med

stöd av 12 kap. 5 § andra stycket

miljöbalken, är tillståndshavaren

tillsammans med exploatören

skattskyldig för tiden till dess

sådan uppgift har lämnats.

___________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Föreskrifter som har meddelats med stöd av 18 a § andra stycket

naturvårdslagen (1964:822) skall vid tillämpningen av den nya lydelsen

av 4 § andra stycket anses som föreskrifter som har meddelats med stöd

av 12 kap. 5 § andra stycket miljöbalken.

Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 6 § vapenlagen (1996:67) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

6 §

Bestämmelser om ammunition

som räknas till explosiva varor

eller som innehåller gift finns även

i lagen (1988:868) om brandfarliga

och explosiva varor och i lagen

(1985:426) om kemiska produkter.

Bestämmelser om ammunition

som räknas till explosiva varor

finns även i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor.

___________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i elberedskapslagen (1997:288)

Härigenom föreskrivs att 19 och 20 §§ elberedskapslagen (1997:288)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §1

Mål enligt vattenlagen

(1983:291) om tillstånd till

anläggning som omfattas av

bestämmelserna i denna lag eller

till väsentlig ombyggnad, ändring

eller utvidgning av en sådan

anläggning får inte avgöras innan

prövning har skett enligt denna

lag.

Mål enligt 11 kap. miljöbalken

om tillstånd till anläggning som

omfattas av bestämmelserna i

denna lag eller till väsentlig

ombyggnad, ändring eller

utvidgning av en sådan anläggning

får inte avgöras innan prövning

har skett enligt denna lag.

Första stycket tillämpas också beträffande ärende om nätkoncession

enligt ellagen (1997:857) om anläggningen omfattas av bestämmelser

enligt denna lag.

20 §

Den ökning i

byggnadskostnader som föranleds

av åtgärder enligt denna lag skall

inte räknas med vid den prövning

som avses i 3 kap. 4 § vattenlagen

(1983:291).

Den ökning i

byggnadskostnader som föranleds

av åtgärder enligt denna lag skall

inte räknas med vid den prövning

som avses i 11 kap. 6 § första

stycket miljöbalken.

Vid meddelande av tillstånd som anges i 19 § första stycket skall de

beslut om vattenanläggningars utförande som meddelats med stöd av

denna lag beaktas.

____________________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i ellagen (1997:857)

Härigenom föreskrivs i fråga om ellagen (1997:857)

dels att 2 kap. 8 och 11 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 2 kap. 8 a och

11 a §§, av följande lydelse.

2 kap.

8 §

En nätkoncession för linje får inte strida mot en detaljplan eller

områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

Vid prövning av frågor om

meddelande av nätkoncession för

linje skall lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser

m.m. tillämpas.

8 a §

Vid prövning av frågor om

meddelande av nätkoncession för

linje skall bestämmelserna i 2 4

kap., 5 kap. 3 § och 16 kap. 5 §

miljöbalken tillämpas.

En miljökonsekvensbeskrivning

skall ingå i en ansökan om

nätkoncession för linje. När det

gäller förfarandet, kraven på

miljökonsekvensbeskrivningen

samt planer och

planeringsunderlag gäller 6 kap.

miljöbalken.

11 §

En nätkoncession skall förenas

med de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och

enskild rätt samt med de villkor

för anläggningens utförande och

nyttjande som behövs av

säkerhetsskäl eller som av annat

skäl behövs från allmän synpunkt.

En nätkoncession skall förenas

med de villkor som behövs för att

skydda allmänna intressen och

enskild rätt samt med de villkor

för anläggningens utförande och

nyttjande som behövs av

säkerhetsskäl eller för att i övrigt

skydda människors hälsa och

miljön mot skador och olägenheter

och främja en långsiktigt god

hushållning med mark och vatten

och andra resurser eller som av

annat skäl behövs från allmän

synpunkt.

11 a §

En nätkoncession får för sin

giltighet göras beroende av att den

som innehar koncessionen ställer

säkerhet för kostnaderna att ta

bort ledningen med tillhörande

anläggningar och att vidta andra

åtgärder för återställning. Staten,

kommuner, landsting och

kommunalförbund behöver inte

ställa säkerhet.

Om det kan antas att den ställda

säkerheten inte längre är

tillräcklig, får regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande,

nätmyndigheten besluta om

ytterligare säkerhet.

I fråga om beskaffenheten av

säkerheten gäller 2 kap. 25 §

utsökningsbalken. Säkerheten skall

prövas av den myndighet som

prövar frågan om nätkoncession

och förvaras av länsstyrelsen.

_____________________________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Ett ärende om prövning av nätkoncession skall handläggas och

bedömas enligt äldre bestämmelser, om ärendet har inletts före denna

lags ikraftträdande. Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer i

miljöbalken skall dock tillämpas omedelbart.

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1596) om frivillig

miljöstyrning och miljörevision

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1994:1596) om frivillig

miljöstyrning och miljörevision skall införas en ny paragraf, 4 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Regeringen får meddela

föreskrifter om försöksverksamhet

som avses i förordningens artikel

14. Vad som sägs i 2 och 3 §§

gäller även sådan verksamhet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Ärendet och dess beredning

Regeringen föreslår i detta ärende ändringar till följd av miljöbalken.

Miljöbalken har tidigare föreslagits i en proposition den 4 december 1997

(prop. 1997/98:45). För det ärendets beredning hänvisas till

propositionen.

Miljöbalksutredningen överlämnade den 17 juli 1997 delbetänkandet

Följdlagstiftning till miljöbalken (SOU 1997:32). Betänkandet har

remissbehandlats. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1.

Betänkandets lagförslag, en förteckning över remissinstanserna och en

sammanställning av remissyttrandena finns tillgängligt i

Miljödepartementet (M97/2584/1).

I detta lagstiftningsärende ingår även en komplettering av lagen

(1994:1596) om frivillig miljöstyrning och miljörevision efter förslag

från Miljöstyrningsrådet. Den delen av ärendet har beretts med berörda

intressenter.

Lagförslagen har granskats av Lagrådet utom såvitt avser lagen om

frivillig miljöstyrning och miljörevision. En lagrådsgranskning

beträffande denna lag skulle sakna betydelse på grund av förslagets enkla

beskaffenhet.

Lagrådsremissens lagförslag bifogas som bilaga 2.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 22 januari 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som framgår av bilaga 2. Lagrådet har den 20 februari

1998 avgett yttrande, bilaga 3. I samband med att regeringen närmare

redogör för förslagen kommer Lagrådets synpunkter att behandlas.

Redan nu kan dock sägas att regeringen godtar Lagrådets förslag i allt

väsentligt.

Förhållandet mellan miljöbalken och andra lagar

Propositionen om miljöbalk

Regeringen beslutade den 4 december 1997 om proposition om en miljöbalk (prop.

1997/98:45). I detta avsnitt görs en sammanfattning av förslaget. Tonvikten

läggs vid

sådant som är nytt jämfört med gällande rätt och som har betydelse för

följdlagstiftningen.

I miljöbalken (MB) har bestämmelserna från 15 lagar smälts samman. Lagarna är

 naturvårdslagen (1964:822),

 miljöskyddslagen (1969:387),

 lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

 lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

 lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark,

 renhållningslagen (1979:596),

 hälsoskyddslagen (1982:1080),

 vattenlagen (1983:291),

 lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark,

 lagen (1985:426) om kemiska produkter,

 miljöskadelagen (1986:225),

 lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

 lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel,

 lagen (1993:900) om genetiskt modifierade organismer, och

 lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade

 arter.

Miljöbalkens mål

Målet med miljöbalken är att främja en hållbar utveckling som innebär att

nuvarande och

kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. En sådan

utveckling

bygger på insikten att naturen har ett skyddsvärde och att människans rätt att

förändra och

bruka naturen är förenad med ett ansvar för att förvalta naturen väl.

Miljöbalken skall tillämpas så att

 människors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter oavsett om

dessa

orsakas av föroreningar eller annan påverkan,

 värdefulla natur- och kulturmiljöer skyddas och vårdas,

 den biologiska mångfalden bevaras,

 mark, vatten och fysisk miljö i övrigt används så att en långsiktigt god

hushållning

tryggas, och

 återanvändning och återvinning liksom annan hushållning med material, råvaror

och

energi främjas så att ett kretslopp uppnås.

Miljöbalkens tillämpningsområde

Miljöbalkens tillämpningsområde anges inte särskilt utan framgår av balkens

regler i sig.

Balken skall tillämpas vid all verksamhet och alla åtgärder som har betydelse

för

miljöbalkens mål. Den skall tillämpas parallellt med annan lagstiftning som

reglerar

verksamheten.

Allmänna hänsynsregler

I miljöbalken finns allmänna hänsynsregler som skall iakttas av var och en.

Reglerna

innebär att förebyggande åtgärder och andra försiktighetsmått skall vidtas så

snart det kan

befaras att skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön kan

uppkomma.

Enligt hänsynsreglerna skall den som utövar en verksamhet eller vidtar en åtgärd

 som

inte är av försumbar betydelse för människors hälsa eller miljön skaffa sig den

kunskap

som behövs och vidta de försiktighetsmått som behövs och därvid

 tillämpa bästa möjliga teknik, om det är fråga om yrkesmässig verksamhet,

 välja en lämplig plats,

 hushålla med råvaror och energi,

 utnyttja möjligheterna till återanvändning och återvinning, samt

 inte använda eller sälja kemiska produkter eller biotekniska organismer som

kan

ersättas av mindre riskabla.

Vid tillämpningen av hänsynsreglerna skall en skälighetsavvägning göras.

Kraven får

inte vara orimliga. En sådan avvägning får emellertid aldrig leda till att en

miljökvalitetsnorm åsidosätts. Myndigheterna bör sträva efter att formulera

kraven på

åtgärder så att verksamhetsutövaren kan genomföra dessa, utan att åtgärderna

blir orimligt

betungande för honom.

Alla som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som

har

medfört skada eller olägenhet för miljön ansvarar för att den avhjälps till dess

 skadan eller

olägenheten har upphört.

En verksamhet eller åtgärd som kan föranleda skada eller olägenhet av väsentlig

betydelse trots att de försiktighetsmått vidtas som kan krävas, får bedrivas

eller vidtas

endast om det finns särskilda skäl för att ändå tillåta verksamheten. Medför den

 risk för att

ett stort antal människor får sina levnadsförhållanden väsentligt försämrade

eller en

avsevärd försämring av miljön får den inte bedrivas eller vidtas. Regeringen kan

 dock

meddela dispens från stoppregeln i mycket speciella undantagsfall.

Hushållning med mark och vatten

Hushållningsbestämmelserna i naturresurslagen har arbetats in i miljöbalken.

Härigenom

får miljön en tydligare ställning i planeringen, eftersom utgångspunkten för

lagstiftningen

är att hushållningen med och användningen av mark och vatten skall ske med ett

långsiktigt perspektiv och baseras på en ekologisk grundsyn.

Miljökvalitetsnormer

För att skydda människors hälsa eller miljön får regeringen föreskriva om

miljökvalitetsnormer. Regeringen kan överlåta till en myndighet att meddela

normer som

skall gälla till följd av EU-medlemskapet.

Miljökvalitetsnormer är föreskrifter om lägsta godtagbara miljökvalitet i fråga

om mark,

vatten, luft eller miljön i övrigt för vissa geografiska områden eller för hela

landet.

Miljökvalitetsnormer får avse bl.a. förekomst i miljön av kemiska produkter

eller

bioindikatorer i vatten eller högsta nivå för buller.

Om miljökvalitetsnormer har meddelats skall myndigheter och kommuner säkerställa

att normerna uppfylls när de prövar tillåtlighet, tillstånd, godkännanden,

dispenser och

anmälningsärenden, utövar tillsyn och meddelar föreskrifter. Kommuner och

myndigheter

skall iaktta normerna även när de planerar och planlägger.

Tillstånd får inte beviljas för verksamheter som medverkar till att en

miljökvalitetsnorm

överträds. Befintliga tillstånd och villkor får omprövas om en verksamhet med

någon

betydelse medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds.

Åtgärdsprogram skall upprättas av regeringen eller andra myndigheter eller

kommuner

om det behövs för att en miljökvalitetsnorm skall upp-fyllas, eller om krav på

det följer av

EU-medlemskapet. Ett åtgärdsprogram får omfatta all verksamhet som kan påverka

de

föroreningsnivåer som människor kan utsättas för utan fara för olägenheter av

betydelse.

Miljökonsekvensbeskrivningar

Kraven på miljökonsekvensbeskrivningar utökas och skärps i miljöbalken och

anpassas

ytterligare till EG-regler och andra internationella regler. Genom miljöbalkens

krav på

miljökonsekvensbeskrivningar får myndigheter och verksamhetsutövare bättre

underlag

för beslut som påverkar människors hälsa, miljön och hushållningen med

naturresurser.

En ansökan om tillstånd eller tillåtlighet enligt miljöbalken skall enligt

huvudregeln

innehålla en miljökonsekvensbeskrivning. Regeringen får föreskriva att

miljökonsekvensbeskrivningar skall krävas även i ansökningar om dispens enligt

miljöbalken eller i andra fall där det behövs för att kunna bedöma

miljöpåverkan.

Innan en ansökan görs och miljökonsekvensbeskrivningen upprättas skall ett

tidigt

samråd hållas med särskilt berörda och länsstyrelsen. För verksamheter som kan

antas ha

betydande miljöpåverkan, vilket länsstyrelsen skall avgöra, skall ett utökat

samråd

genomföras med fler myndigheter och en bredare allmänhet.

En miljökonsekvensbeskrivning skall identifiera, beskriva och möjliggöra en

samlad

bedömning av en verksamhets effekter på människor, djur, växter, mark, vatten,

luft,

klimat, landskap, kulturmiljö och hushållningen med mark och vatten samt

samspelet

mellan dessa delar. För verksamheter som kan antas ha en betydande miljöpåverkan

 anges

i miljöbalken vad en miljökonsekvensbeskrivning skall innehålla. I detta ingår

en

beskrivning av verksamheten med uppgifter om lokalisering, utformning och

omfattning

samt de åtgärder som planeras för att skadliga verkningar skall undvikas,

minskas eller

avhjälpas. Även alternativ lokalisering, om sådan är möjlig, och alternativ

utformning

samt konsekvenser av att verksamheten inte kommer till stånd skall redovisas.

Allmänheten skall ges möjlighet att yttra sig över miljökonsekvensbeskrivningen

och

ansökan innan beslut fattas. Tillståndsmyndigheten skall ta ställning till om

miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven.

Skydd av områden och arter

Bestämmelser om olika former av områdesskydd sammanförs i miljöbalken. Exempel

på

sådana områden är naturreservat, biotopskyddsområden och strandskyddsområden.

Dessa

bestämmelser skall tillsammans med bestämmelserna om artskydd värna bl.a. den

biologiska mångfalden.

Särskilda bestämmelser om vissa verksamheter

I miljöbalken finns särskilda bestämmelser om bl.a. miljöfarlig verk-samhet och

hälsoskydd, vattenverksamhet, täkter, jordbruk, genteknik, kemiska produkter och

biotekniska organismer samt avfall och producentansvar.

Prövning av mål och ärenden

Regionala miljödomstolar inrättas och ersätter Koncessionsnämnden för miljöskydd

 och

vattendomstolarna. Även en miljööverdomstol inrättas. Högsta domstolen är

slutinstans i

vissa mål. Övriga prövningsmyndigheter är regeringen, länsstyrelserna och andra

förvaltningsmyndigheter samt kommunerna.

Regeringen skall göra en tillåtlighetsprövning av nya verksamheter som har stor

påverkan på miljön eller hushållningen med naturresurser. Prövningen görs som

ett led i

den ordinarie tillståndsprövningen. De verksamheter som skall prövas av

regeringen skall

i huvudsak vara desamma som i dag, men utökas med större trafikanläggningar.

Regeringen kan dessutom förbehålla sig prövningen av andra verksamheter.

Miljöorganisationer ges rätt att överklaga domar och beslut om tillstånd,

godkännanden

och dispens enligt miljöbalken.

Tillsyn

En tydlig ansvarsfördelning skall gälla för tillsynen på lokal, regional och

central nivå.

Tillsynsmyndigheternas ansvar understryks. En tillsynsmyndighet får meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att miljöbalkens regler skall följas.

Förhållandet mellan miljöbalken och andra lagar

Regeringens bedömning och förslag:

 Av miljöbalkens tillämpningsområde följer att balken gäller för verksamheter

även

om dessa samtidigt är reglerade i andra lagar. Miljöbalken och de andra lagarna

gäller

således parallellt. Något särskilt stadgande om detta behövs inte.

 Huvudregeln skall vara att miljöbalkens materiella krav skall vara miniminivå.

 I några fall är en fråga om skydd för miljön olika reglerad i miljöbalken och

i en

annan lag. Reglerna kan i sådana fall vara oförenliga. Om regleringen i

miljöbalken

skall gälla, skall bestämmelsen i den andra lagen antingen upphävas eller

kompletteras

med att ytterligare krav ställs i miljöbalken. Om i stället regleringen i den

särskilda

lagen bör gälla, skall en bestämmelse införas om att ytterligare krav i frågan

inte får

ställas enligt miljöbalken.

 Vid prövning av tillstånd och liknande godkännanden som krävs enligt vad som

föreskrivs i andra lagar skall miljöbalken tillämpas endast när detta anges

särskilt i

lagarna. Utgångspunkten skall vara att de centrala reglerna i miljöbalken skall

tillämpas vid prövning enligt andra lagar, när någon separat tillståndsprövning

inte

skall ske enligt miljöbalken.

Utredningens bedömning: Utredningen uttalade som huvudregel att miljöbalken (MB)

gäller parallellt med andra lagar. Detta skulle gälla utan uttryckligt stadgande

 i olika lagar.

Utredningen ville dock införa en erinran om miljöbalken i de viktigaste lagarna.

Utredningen diskuterade sedan undantag från huvudregeln. Övervägandena utgick

från

förslaget till 1 kap. 3 § första stycket i lagrådsremissen om miljöbalk. Enligt

denna skulle,

om det i någon lag finns bestämmelser som i särskilda avseenden reglerar en

fråga som

omfattas av miljöbalken, i stället gälla vad som sägs i den lagen. Bestämmelsen

var

konstruerad på ett sådant sätt att de undantag som följde av andra lagar inte

skulle behöva

preciseras i lagtexten. Utredningen gjorde sedan i motivtexten uttalanden om hur

 en

bestämmelse skall vara beskaffad för att utgöra undantag från en bestämmelse i

miljöbalken.

Beträffande myndighetsutövning enligt en lag, exempelvis tillståndsprövning,

uttalade

utredningen att miljöbalkens regler bara kunde ligga till grund för denna om det

föreskrevs särskilt. Utredningen fann det som en generellt sett mindre lämplig

lösning att

föreskriva att hela miljöbalken skall tillämpas vid myndighetsutövning enligt

andra lagar.

I ett antal fall föreslog dock utredningen att vissa regler i miljöbalken skall

tillämpas vid

myndighetsutövning enligt andra lagar. Detta gällde framför allt miljöbalkens

bestämmelser om hushållning, miljökvalitetsnormer och

miljökonsekvensbeskrivningar.

Det gällde däremot mer sällan miljöbalkens allmänna hänsynsregler.

Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser kritiserar utredningens

förslag till

reglering av förhållandet mellan miljöbalken och andra lagar samt de

motivuttalanden som

utredningen gjorde i samband med detta. Remissinstanserna menar att förhållandet

 mellan

miljöbalken och de andra lagarna är oklart när undantagen inte anges

uttryckligen och att

det finns risk för att miljöbalken kommer i andra hand. Flera remiss-instanser

förordar i

stället lösningen att respektive lag uttryckligen anger när miljöbalken gäller

eller inte

gäller för den verksamhet som omfattas av lagen i fråga.

Flera remissinstanser säger sig ha svårt att förstå varför det skall behöva

anges särskilt i

en lag att miljöbalken skall tillämpas vid tillståndsprövning och annan

myndighetsutövning enligt lagen. Andra har förståelse för detta men anför, som

framgår

av nästa avsnitt, att miljöbalken bör tillämpas oftare än vad utredningen har

föreslagit.

Framför allt bör enligt flera remissinstanser de allmänna hänsynsreglerna i 2

kap. MB

tillämpas vid myndighetsutövning enligt andra lagar.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Det finns utöver miljöbalken ett

stort

antal lagar med mer eller mindre miljöanknytning. Bland dessa kan nämnas

 luftfartslagen (1957:297),

 lagen (1966:314) om kontinentalsockeln,

 väglagen (1971:948),

 lagen (1978:160) om vissa rörledningar,

 skogsvårdslagen (1979:429),

 lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg,

 lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och

allmän hamn,

 lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet,

 lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter,

 plan- och bygglagen (1987:10),

 strålskyddslagen (1988:220),

 minerallagen (1991:45),

 lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon,

 lagen (1995:1649) om byggande av järnväg, och

 ellagen (1997:857).

Reglerna i miljöbalken skall enligt huvudregeln gälla för miljöpåverkande

verksamheter

även om dessa omfattas av annan lagstiftning. Miljöbalken och de andra lagarna

gäller

alltså parallellt i den bemärkelsen att regler om vad som skall iakttas vid

utövandet av

verksamheten kan finnas i både miljöbalken och andra lagar. Exempelvis skall den

 som

bedriver gruvdrift följa reglerna i såväl miljöbalken som minerallagen

(1991:45). Detta är

inte någon nyhet. Redan i dag måste en verksamhetsutövare iaktta reglerna i

olika

lagstiftningar.

Det förhållandet att lagarna gäller parallellt kan i några enstaka fall leda

till att

bestämmelser i miljöbalken kan komma i konflikt med miljöregler i de nyss nämnda

lagarna. En bedömning måste då göras i det enskilda fallet med utgångspunkt i

allmänna

lagvalsprinciper. Enligt regeringens mening är det likväl lämpligt att i

händelse av

normkonflikter införa regler som tar bort olägenheterna av att två bestämmelser

gäller

parallellt. Vid ett sådant arbete bör följande utgångspunkter gälla.

Om det direkt kan konstateras att regeln i den andra lagen inte bör gälla skall

regeln

ändras eller upphävas. Detta är fallet när bestämmelsen enbart berör frågor som

regleras i

miljöbalken och bestämmelsen inte ställer krav utöver miljöbalken.

I de fall regeln omfattar annat än sådant som regleras i miljöbalken bör den stå

 kvar. I

detta fall bör bestämmelsen ändras så att materiella krav i nivå med

miljöbalkens regler

ställs. Exempel på en sådan bestämmelse finns i 13 kap. 4 § minerallagen

(1991:45), där

det stadgas att koncessionshavaren skall utföra efterarbete när koncessionen

upphör, i den

mån det är motiverat från allmän eller enskild synpunkt.

Om en regel omfattar miljökrav utöver vad som anges i miljöbalken skall den

naturligtvis stå kvar. Detta kan vara fallet i strålskyddslagstiftningen. Om å

andra sidan

regleringen i den andra lagen bör gälla i stället för motsvarande bestämmelse i

miljöbalken, skall en bestämmelse införas som begränsar möjligheten att ingripa

med stöd

av miljöbalken. Det senare blir fallet bl.a. i fråga om luftfartslagens

(1957:297) regler om

miljövärdighetskrav på luftfartyg och väglagens (1971:948) regler om renhållning

 inom

vägområden.

Vid valet mellan metoderna är huvudprincipen att miljöbalkens materiella krav

skall

vara miniminivå. Det innebär att alla verksamheter som riskerar att medföra

likartad

negativ påverkan på hälsa, miljö och hushållning med naturresurser omfattas av

de

grundläggande materiella kraven i miljöbalken. Regeringen delar utredningens

uppfattning att skillnad inte bör göras mellan verksamheter som enbart regleras

i balken

och verksamheter som även regleras i andra lagar. Detta kommer att innebära att

miljöbalkens materiella krav blir miniminivå. I den mån andra krav trots allt

bör ställas

skall detta vara sakligt motiverat, exempelvis på grund av verksamhetens art,

miljöhänsynens betydelse i förhållande till andra skyddsvärda intressen som

berörs eller

att Sverige genom internationella åtaganden är förpliktat att ställa vissa krav.

En bestämmelse om att ytterligare krav inte skall få ställas enligt miljöbalken

kan inte

vara absolut. Vissa bestämmelser i miljöbalken är av en sådan art att de skall

iakttas,

oavsett vad som stadgas i den andra lagen. Detta gäller t.ex. föreskrifter för

skyddade

områden, meddelade med stöd av 7 kap. MB. Vidare skall miljökvalitetsnormer

enligt 5

kap. MB iakttas vid all verksamhet som riskerar att påverka normen.

I de olika lagarna finns få bestämmelser där tillämpningen riskerar att bli en

annan än

enligt miljöbalken. Detta beror på att miljöfrågor normalt inte regleras i lagar

 utanför

miljöbalken. När normkonflikter riskerar att uppkomma är det normalt i

begränsade

frågor. Som exempel har redan nämnts luftfartslagen (1957:297). Denna lag

innehåller

regler om när luftfartyg skall anses vara miljövärdiga. Ytterligare

miljövärdighetskrav på

luftfartyg skall inte kunna ställas med stöd av bestämmelsen i 2 kap. 3 § MB om

försiktighetsmått och bästa möjliga teknik eller med stöd av någon annan

bestämmelse i

miljöbalken. Vidare stadgas i lagen att luftfartyg inte får framföras med

överljudsfart.

Undantag kan dock medges från förbudet. Inte heller i denna fråga skall någon

annan

bedömning kunna göras med stöd av miljöbalken i fråga om ett luftfartygs

framförande

eller utrustning. Däremot skall miljöbalken gälla fullt ut i fråga om kraven på

en flygplats

när det gäller buller och andra olägenheter från flygverksamheten.

Miljöbalken gäller på andra lagars område, oavsett om detta anges eller inte

anges i

olika lagar. Utredningen föreslog trots detta att de lagar som har störst

miljöanknytning

skulle innehålla en erinran om miljöbalken. Regeringen delar flera

remissinstansers

bedömning att en sådan erinran kan skapa förvirring, eftersom tvekan kan uppstå

vad som

gäller i lagar som inte innehåller en motsvarande erinran. Dessutom kan

utredningens

förslag uppfattas som att miljöbalkens samtliga krav alltid skall gälla, oavsett

 regleringen i

den särskilda lagen. Det bör enligt regeringens uppfattning normalt inte bli

fråga om att i

lagarna införa regler som talar om att miljöbalken gäller på dessa lagars

område. I bl.a.

minerallagen (1991:45) finns dock redan i dag en erinran om att bestämmelser som

 berör

verksamheten finns i t.ex. plan- och bygglagen (1987:10) och lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. För fullständighetens skull bör då även miljöbalken nämnas.

Såvitt gäller skydd mot ohälsa och olycksfall i arbete samt i sådana hänseenden

i övrigt

som huvudsakligen avser arbetsmiljön tillämpas enligt 1 kap. 3 § andra stycket

MB

bestämmelserna i arbetsmiljölagen (1977:1160). Innebörden är att det på det

område där

miljöbalkens bestämmelser berör arbetsmiljön, dvs. framför allt i

kemikaliefrågor, skall

arbetsmiljölagens bestämmelser gälla i stället för miljöbalkens vad gäller

frågan om

reglering av användningen av farliga ämnen på arbetsplatserna och även i övrigt

avseende

frågor som huvudsakligen avser arbetsmiljön. Det är dock viktigt att betona att

samverkan

mellan yttre och inre miljöarbete bör eftersträvas i alla led där frågor

sammanfaller, för att

förebygga konflikter och i stället skapa långsiktigt hållbara lösningar (prop.

1997/98:45,

del 2, s. 10 f).

Det förhållandet att miljöbalken gäller för en verksamhet innebär inte

automatiskt att en

myndighet skall tillämpa balken när den prövar om verksamheten skall beviljas

tillstånd,

koncession, lov eller liknande godkännande enligt en annan lag. Omfånget av

prövningen

enligt en lag bestäms, i den mån något annat inte har angetts, uteslutande av

reglerna i den

aktuella lagen. I den särskilda lagen kan dock föreskrivas att även annan

lagstiftning skall

tillämpas vid prövningen. I avsnitt 5 och i avsnitten för de olika lagarna gör

regeringen en

bedömning av i vilken utsträckning miljöbalkens regler skall tillämpas vid

prövning enligt

andra lagar.

Lagrådet anser att tillämpningen av en del av de aktuella författningarna kan ge

 upphov

till vissa svårigheter och problem. Lagrådet anför att den som i en ämneslag

t.ex. vill

söka svaret på vad som gäller eller krävs för viss åtgärd eller situation måste

vara rätt väl

insatt i både miljöbalkens regelsystem och principerna bakom lagstiftningen i

detta

ärende. Vad särskilt gäller de lagtekniska lösningarna så förekommer det enligt

Lagrådet

åtskilliga exempel på att det i en lag hänvisas till ett eller flera lagrum i

miljöbalken. I

sådana fall ligger det enligt Lagrådet nära tillhands att tro, att relationen

mellan den

aktuella lagen och balken därmed blivit uttömmande reglerad.

Regeringen vill i anledning av Lagrådets yttrande i denna del påpeka att de

bestämmelser som föreslås i olika lagar om att miljöbalken skall tillämpas avser

 vilka

bestämmelser som skall tillämpas av myndigheten vid en prövning enligt en

 ämneslag .

Redan i dag finns bestämmelser i olika lagar om att lagen (1987:12) om

hushållning med

naturresurser m.m. skall tillämpas vid prövningen. Bestämmelserna i olika lagar

om att

miljöbalken skall tillämpas anger däremot inte vilka bestämmelser som gäller för

 den

miljöpåverkande verksamhet som omfattas av lagen. Inte heller detta skiljer sig

från

förhållandet mellan olika lagar i dag. Redan i dag gäller nämligen att den som

bedriver en

verksamhet som regleras i en lag, t.ex. minerallagen (1991:45), måste iaktta

bestämmelserna i andra lagar, exempelvis miljöskyddslagen (1969:387),

vattenlagen

(1983:291) och lagen (1985:426) om kemiska produkter. Det förekommer visserligen

ibland att det i en lag erinras om att bestämmelser för verksamheten finns i

även andra

lagar, men sådana erinringar finns långt ifrån alltid och de påverkar dessutom

inte vad

som ändå skulle ha gällt. Regeringen kan dock medge att en ökad ambitionsnivå i

frågor

om miljöhänsyn också innebär att verksamhetsutövaren måste vara väl insatt i

lagstiftningen för att få svar på vad som krävs för olika åtgärder. Omfattande

utbildningsinsatser kommer därför att ske inför miljöbalkens ikraftträdande.

Regeringen övergår härefter till frågan om tillståndsdomars och

tillståndsbesluts

rättskraft. Frågan är av stor betydelse för förhållandet mellan miljöbalken och

andra lagar.

Enligt 24 kap. 1 § MB gäller i ett antal särskilt uppräknade fall en dom eller

ett beslut om

tillstånd mot alla. Rättskraften innebär bl.a. att en tillsynsmyndighet normalt

inte kan

ställa ytterligare krav i de frågor som har prövats i tillståndet (26 kap. 9 §

MB).

Rättskraften gäller bara ingripanden enligt balken. Även om ett tillstånd t.ex.

innehåller

villkor avseende hantering av kemiska produkter (22 kap. 25 § första stycket 7

MB) får

således ingripande ske enligt lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva

varor mot

en hantering som visserligen sker i enlighet med det tillstånd som har lämnats

enligt

balken men som likväl åsidosätter föreskrifterna i nämnda lag. Naturligtvis

hindrar inte

heller rättskraften att ingripande sker enligt räddningstjänstlagen (1986:1102).

Inte heller har ett beslut om tillstånd eller liknande godkännande enligt en lag

 som

ligger utanför miljöbalken rättskraft inom balken. Bestämmelserna i balken kan

alltså

tillämpas trots att en sak redan har prövats enligt en annan lag. Det är inte

fråga om att i

den senare prövningen enligt balken återkalla eller ändra det beslut som har

fattats med

stöd av en annan lag, utan att fatta ett särskilt beslut enligt miljöbalken. När

 en verksamhet

är tillståndspliktig enligt både balken och en annan lag är det till och med

förutsatt att två

prövningar skall ske. Det finns i sådana situationer inte några

förvaltningsrättsliga

principer som säger att den prövning som sker först binder den senare

prövningen.

Som exempel på det sistnämnda kan nämnas att en bearbetningskoncession för en

gruva

enligt minerallagen (1991:45) inte hindrar att ytter-ligare miljökrav ställs vid

 en senare

tillståndsprövning enligt miljöbalken. Vidare kan en tillsynsmyndighet med stöd

av 26

kap. 9 § MB meddela förelägganden och förbud, trots att en verksamhet redan har

godtagits i en prövning enligt en annan lag.

Närmare om anpassningen av andra lagar till miljöbalken

Regeringens förslag: Vissa bestämmelser i miljöbalken skall tillämpas vid

tillståndsprövning och liknande prövning enligt andra lagar. Detta gäller främst

miljöbalkens regler om hushållning, miljökvalitetsnormer och

miljökonsekvensbeskrivningar.

I de fall där någon särskild tillståndsprövning inte kommer att ske enligt

miljöbalken

skall även de allmänna hänsynsreglerna i miljöbalken tillämpas vid prövning

enligt

andra lagar. Hänsynsreglerna skall tillämpas bl.a. vid prövning enligt väglagen,

banlagen och ellagen. När en särskild tillståndsprövning skall ske enligt

miljöbalken

skall hänsynsreglerna i stället tillämpas vid den prövningen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Utredningen

ansåg det dock generellt sett mindre lämpligt att tillämpa miljöbalkens allmänna

hänsynsregler vid tillståndsprövning och liknande prövning enligt andra lagar.

Remissinstanserna: En vanlig uppfattning bland remissinstanserna är att de

allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall tillämpas vid prövning enligt åtminstone vissa

 andra

lagar. Bland annat Naturvårdsverket, Lunds universitet, Länsrätten i

Östergötlands län,

Länsstyrelsen i Skaraborgs län och Länsstyrelsen i Jämtlands län har denna

uppfattning.

Svenska Fjärrvärmeföreningen anser att företag som har erhållit tillstånd och

driver sin

verksamhet i enlighet med villkoren inte skall drabbas av en stoppregel. Det är

vidare

enligt föreningen viktigt att åtgärder som åläggs verksamhetsutövare att utföra

kopplas till

en skälighetsbedömning, där skadans art och de åtgärder som krävs vägs mot

varandra.

SACO och Agrifack anser att kopplingar till miljökvalitetsnormer bör införas i

samtliga

lagar som återfinns i utredningens betänkande. Konkurrensverket framhåller

vikten av att

miljökvalitetsnormerna inte tillämpas på ett sådant sätt att de omotiverat

skyddar befintlig

verksamhet på bekostnad av ny verksamhet. Riksdagens ombudsmän, JO, anför att

frågan

om ersättning vid ändrade villkor när en miljökvalitetsnorm överträds bör bli

föremål för

ingående överväganden i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Det är enligt Svea hovrätt välbetänkt att bestämmelserna i 6 kap. MB om

miljökonsekvensbeskrivningar och annat beslutsunderlag tillämpas i alla

sammanhang där

krav ställs på en miljökonsekvensbeskrivning. Genomförandet i

följdlagstiftningen har

dock enligt hovrätten gjorts mera komplicerat än nödvändigt. I de fall

materialet hos

prövningsmyndigheten skall innehålla en miljökonsekvensbeskrivning borde det

enligt

hovrätten räcka med att i den aktuella lagen ange att en sådan skall upprättas

enligt

bestämmelserna i miljöbalken. Miljökonsekvensbeskrivningar bör enligt Stockholms

kommun ges ännu högre status och krav på sådana bör ställas som regel på varje

projekt

och detaljplaneförslag eller ansökan om tillstånd, oavsett den förväntade graden

 av

miljöpåverkan. Konkurrensverket anser att endast sådana verksamheter som har en

betydande påverkan på miljön bör underkastas ett obligatoriskt krav på

miljökonsekvensbeskrivning. Svenska Fjärrvärmeföreningen föreslår att kraven på

samråd under arbetet med miljökonsekvensutredningar anpassas till typ av

tillstånd och

verksamhetens omfattning. En oklarhet är enligt Uppsala universitet hur

bedömningen av

alternativutredningen i en miljökonsekvensbeskrivning skall göras, då syftet med

 en lag

skiljer sig mot syftet med miljöbalken. I de fall begreppet analys skall

användas i stället

för miljökonsekvensbeskrivning, måste termen enligt Västerås kommun definieras

lika

klart som begreppet miljökonsekvensbeskrivning.

Lunds universitet, Naturskyddsföreningen, SACO och Agrifack anser att talerätten

 för

miljöorganisationer bör utvidgas till att gälla även i sek-torslagar.

Naturskyddsföreningen

tillägger att om systemet med talerätt skall fungera måste ideella

miljöorganisationer

beredas ekonomiskt stöd vid överklagande. Riksskatteverket understryker att

verket inte

anser det lämpligt att ge miljöorganisationer rätt att överklaga beslut inom

verkets

ansvarsområde. Riksåklagaren anför att en avstämning bör göras mellan

straffbestämmelserna i olika lagar och ger som exempel att straffbestämmelser om

 fiske

finns i både miljöbalken och fiskelagen. En enhetlig lagteknisk lösning måste

enligt

Riksåklagaren eftersträvas för att kravet på förutsägbarhet skall kunna

tillgodoses.

Länsrätten i Östergötlands län befarar att tillsynen inte kommer att bli

effektiv.

Kronofogdemyndigheten i Stockholm framhåller vikten av att det görs en grundlig

genomgång av samtliga lagars bestämmelser om verkställighet, eftersom dessa

bestämmelser i dag ofta är olika utformade och otydliga. Sveriges

advokatsamfund

anmärker att det inte har lämnats några motiv för att olika lagar skall ha

regler om

efterbehandlingsåtgärder som avviker från motsvarande regler i miljöbalken.

Samfundet

noterar samtidigt att särbestämmelserna inte innehåller en enhetlig

intresseavvägning och

att reglerna om vem som är efterbehandlingsansvarig avviker från balken. Lunds

universitet anser att förslagen brister i konsekvens, eftersom ordalagen skiljer

 sig åt i olika

lagar och ibland avviker också från miljöbalkens motsvarande bestämmelse, utan

att något

skäl angetts för olikheten.

Skälen för regeringens förslag

Regler för verksamheten

Som framgår av föregående avsnitt gäller miljöbalken för alla verksamheter eller

 åtgärder

som kan orsaka skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön eller som

 kan

äventyra en långsiktigt god hushållning med mark, vatten eller den fysiska

miljön i övrigt.

Detta innebär att verksamhetsutövare och andra skall iaktta bestämmelserna i

miljöbalken.

Några speciella anpassningsåtgärder behövs inte enbart av det skälet att

verksamheten är

reglerad i även annan lag. I avsnitten för respektive lag återkommer regeringen

till i vilken

utsträckning miljöbalken inte bör tillämpas på den specialreglerade

verksamheten. Som

kommer att framgå blir detta fallet endast i några enstaka situationer. Några

allmänna

utgångspunkter för bedömningen har getts i föregående avsnitt.

För lagen (1966:314) om kontinentalsockeln och lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon är förhållandena speciella. Dessa lagar gäller på vissa områden

utanför

svenskt territorium, nämligen på den svenska delen av kontinentalsockeln och

inom

Sveriges ekonomiska zon. Tillämpningsområdet för miljöbalken är däremot i

huvudsak

begränsat till svenskt territorium. Det kan trots detta finnas skäl att, med de

begränsningar

som följer av folkrättens grundprinciper, tillämpa balken på verksamhet som

bedrivs på

kontinentalsockeln och i den ekonomiska zonen. Detta behöver då föreskrivas

särskilt.

Regeringen återkommer till dessa frågor i avsnitt 15 och 16.

Regler vid prövning

Som framgår av föregående avsnitt skall miljöbalken endast tillämpas vid

tillståndsprövning och liknande prövning enligt andra lagar när det föreskrivs

särskilt.

Frågan är i vilken utsträckning detta bör ske.

Ett av huvudsyftena med miljöbalken är att förenkla regelsystemet. Där tidigare

flera

parallella tillståndsprövningar har skett kommer i många fall endast att ske en

prövning.

En sådan sammanslagning kan i första hand ske av prövningar som tidigare har

reglerats i

lagar som har inarbetats i miljöbalken. Prövningen enligt de lagar som kvarstår

utanför

balken måste däremot finnas kvar, eftersom dessa prövningar i huvudsak avser

andra

frågor än sådana som regleras i miljöbalken.

Utredningen var av uppfattningen att miljöbalken normalt inte borde tillämpas

vid

prövningar enligt andra lagar. Denna ståndpunkt kritiseras av många

remissinstanser.

Regeringen finner remisskritiken i en del fall berättigad. Framför allt skall

enligt

regeringens uppfattning de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB tillämpas vid

prövning

av verksamhet som inte kommer att tillståndsprövas även enligt miljöbalken.

Hänsynsreglerna skall enligt regeringen tillämpas i bl.a. väglagen (1971:948),

lagen

(1978:160) om vissa rörledningar, lagen (1995:1649) om byggande av järnväg och

ellagen

(1997:857). När de allmänna hänsynsreglerna inte skall tillämpas vid prövningen

enligt en

annan lag kommer reglerna i stället att tillämpas vid en parallell

tillståndsprövning enligt

miljöbalken.

Liksom tidigare skall hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. MB (f.d. 2 och 3

 kap.

naturresurslagen) tillämpas vid prövningar enligt andra lagar. Av 1 kap. 2 § MB

framgår

att kapitlen skall tillämpas enligt vad som är föreskrivet i luftfartslagen

(1957:297), lagen

(1966:314) om kontinentalsockeln, väglagen (1971:948), lagen (1978:160) om vissa

rörledningar, lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän

 farled

och allmän hamn, lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter, plan- och bygglagen

(1987:10), minerallagen (1991:45), lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon,

lagen (1995:1649) om byggande av järnväg och ellagen (1997:857). Detta motsvarar

 de

lagar som i dag är kopplade till 2 och 3 kap. naturresurslagen.

Även miljöbalkens bestämmelser om miljökvalitetsnormer skall beaktas vid

tillämpningen av andra lagar. En förutsättning i systemet med

miljökvalitetsnormer är

nämligen att normerna får genomslag inom alla sektorer. Normerna utgår från

förhållanden i den yttre miljön. Exempelvis reagerar en sjös vattenkvalitet på

kvävetillförsel oavsett om denna hör samman med avloppsutsläpp, läckage från

jord- eller

skogsbruk, nedfall från trafik eller andra yttre faktorer. Om en verksamhet inte

 behöver

iaktta miljökvalitetsnormerna, utan får fritt öka sina utsläpp, drabbar detta

andra, som

måste göra motsvarande minskningar. Grundregeln måste därför vara att

miljökvalitetsnormer gäller för alla.

Det blir därför aktuellt att tillämpa 5 kap. 3 § MB vid prövningen enligt andra

lagar.

Enligt bestämmelsen skall myndigheter och kommuner säkerställa att

miljökvalitetsnormer uppfylls när de prövar tillåtlighet, tillstånd,

godkännanden, dispenser

och anmälningsärenden, utövar tillsyn samt meddelar föreskrifter. Vid planering

och

planläggning skall kommuner och myndigheter enligt samma stadgande iaktta

miljökvalitetsnormerna. Vidare skall normalt 16 kap. 5 § MB tillämpas. Enligt

denna får

tillstånd, godkännande eller dispenser inte meddelas för ny verksamhet som

medverkar till

att en miljökvalitetsnorm överträds. Slutligen kan det bli aktuellt att med

förebild i 24 kap.

5 § MB införa regler om att nya eller ändrade villkor får meddelas om

verksamheten med

någon betydelse medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds.

Regeringen har i sitt förslag till miljöbalk (prop. 1997/98:45, del 1, s. 279 f)

 uttalat att

bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken i så stor

utsträckning

som möjligt bör få tillämpning även på miljökonsekvensbeskrivningar i lagar

utanför

balken. Detta bör gälla såväl regler om förfarandet vid upprättandet av

miljökonsekvensbeskrivningen som innehållet i en sådan beskrivning. Det gäller

särskilt

för verksamheter som omfattas av EG-direktivet 85/337/EEG om bedömning av

inverkan

på miljön av vissa offentliga och privata projekt (ändrat genom direktiv

97/11/EG).

Från fall till fall får avgöras om balkens samtliga bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningar eller bara vissa av dem skall tillämpas. I

skogsvårdslagen

(1979:429 - avsnitt 17), fiskelagen (1993:787 - avsnitt 21) och lagen (1977:439)

 om

kommunal energiplanering (avsnitt 22) finner dock regeringen att begreppet

miljökonsekvensbeskrivning skall tas bort från lagtexten, eftersom det är en

annan slags

beskrivning som skall upprättas än en sådan som benämns

miljökonsekvensbeskrivning i

miljöbalken. I dessa fall handlar det inte om tillståndspliktiga projekt. Det

uttryck som bör

användas i stället är att en analys skall göras av inverkan på miljön och, i

förekommande

fall, hälsan och hushållningen med mark och vatten och andra resurser. Det

förhållandet

att ordet miljökonsekvensbeskrivning tas bort i dessa fall innebär naturligtvis

inte att

kraven på utredningarna sänks i förhållande till dagens krav.

I dag finns i förordningen (1991:738) om miljökonsekvensbeskriv-ningar regler om

 att

sådana beskrivningar skall upprättas i ärenden enligt olika särskilt uppräknade

lagar.

Reglerna stödjer sig på bemyndigandet i 5 kap. 2 § lagen (1987:12) om

hushållning med

naturresurser m.m.. Regeringen anser att regelverket blir tydligare om regler om

 krav på

miljökonsekvensbeskrivning i stället tas in i respektive lag.

Frågan om talerätt för miljöorganisationer behandlas i avsnittet om lagen

(1985:620)

om vissa torvfyndigheter (avsnitt 14).

Plan- och bygglagen (1987:10)

Plan- och bygglagens förhållande till miljöbalken

Regeringens bedömning: Plan- och bygglagen och miljöbalken gäller parallellt.

Inga

begränsningar införs i möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Utredningens bedömning: Utredningen gjorde vissa överväganden om förhållandet

mellan miljöbalkens och plan- och bygglagens hänsynsregler. Utredningen ansåg i

detta

sammanhang att det inte finns några bestämmelser om hänsynstagande i plan- och

bygglagen som vid en lex specialis-bedömning tar över miljöbalkens

hänsynsregler. Hur

bedömningen slutligen utfaller skulle dock få avgöras i rättstillämpningen.

Utredningen

ansåg vidare att miljöbalkens hänsynsregler inte skulle göras direkt tillämpliga

 vid

myndighetsutövning enligt plan- och bygglagen.

Remissinstanserna: Lunds universitet, Svenska Kommunförbundet och Karlstads

kommun delar utredningens uppfattning att lokaliseringsprövning i detaljplan

eller enligt

andra instrument i plan- och bygglagen inte skall utesluta tillämpningen av

lokaliseringsregeln och övriga hänsynsregler i miljöbalken. Enligt Lunds

universitet och

Kommunförbundet bör dock detta framgå av lagtexten. Även Boverket anser att

dubbelprövning är nödvändig. Sveriges fastighetsägareförbund anmärker att

prövningsförfarandet blir långt när miljöbalken gäller parallellt med plan- och

bygglagen.

Naturvårdsverket anser att miljöbalkens mål skall skrivas in i plan- och

bygglagen.

Verket menar vidare, liksom Lunds universitet och Länsstyrelsen i Skaraborgs län

 att de

allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall gälla vid tillämpningen av plan- och

bygglagen. Svenska Kommunförbundet och Karlstads kommun delar däremot

utredningens

uppfattning att miljöbalkens hänsynsregler inte bör göras direkt tillämpliga vid

myndighetsutövning enligt plan- och bygglagen. Som skäl för detta anför de att

hänsynsreglerna i miljöbalken är avpassade för en viss konkret verksamhet, medan

detaljplan och områdesbestämmelser ofta ger utrymme för olika verksamheter.

Boverket finner det angeläget att göra en analys av hur hanteringen i plan- och

bygglagen av miljöbalkens olika skyddsinstitut långsiktigt kan inverka på

förutsättningarna för den fysiska planeringen. Verket befarar att planprocessen

försvåras

och att det på sikt förtar intresset för planeringen som strategiskt instrument.

 Verket

uppfattar att förslagen är ett första steg till en förändring av plansystemet

som samlat

innebär ett systemskifte för fysisk planering genom att försvaga kommunens

mandat och

planmonopol.

Skälen för regeringens bedömning: Plan- och bygglagen (1987:10) innehåller

bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byggande. Bestämmelserna

syftar enligt 1 kap. 1 § till att med beaktande av den enskilda människans

frihet främja en

samhällsutveckling med jämlika och goda sociala levnadsförhållanden och en god

och

långsiktigt hållbar livsmiljö för människorna i dagens samhälle och för kommande

generationer.

Både i miljöbalken och plan- och bygglagen finns bestämmelser om miljöhänsyn som

skall tas vid lokalisering av bebyggelse, anläggningar och verksamheter.

Bestämmelserna

är delvis av likartad karaktär, men kan också sägas komplettera varandra. I 2

kap. plan-

och bygglagen anges sådana allmänna intressen som skall beaktas vid planläggning

 och

lokalisering av bebyggelse. Dessa bestämmelser kan jämföras med

lokaliseringsregeln i 2

kap. 4 § MB, som anger vilka krav som skall ställas vid val av plats för en

bestämd

verksamhet. I 3 kap. plan- och bygglagen ställs krav på byggnaders utformning

m.m.

Även här har miljöbalken regler. Exempelvis kan krav ställas enligt den

grundläggande

hänsynsregeln i 2 kap. 3 § MB på utformandet av fabriksbyggnader. Sedan

ändringar i

plan- och bygglagen trätt i kraft den 1 januari 1996 har kraven på miljöhänsyn i

 lagens

bestämmelser om lokalisering och utformning i 2 och 3 kap. stärkts.

I plan- och bygglagen förekommer beslut om planer och beslut om bygglov och

andra

lov. Planbeslut anger främst arten av markanvändningen. En lagakraftvunnen

detaljplan

enligt plan- och bygglagen ger en rätt att bygga i enlighet med planen. I

allmänhet krävs

sedan ett bygglov som mera i detalj reglerar hur byggrätten får utnyttjas. I

beslut om

bygglov prövas dock i huvudsak andra frågor än vid en prövning enligt balken om

exempelvis tillstånd till miljöfarlig verksamhet eller dispens för byggande inom

strandskyddsområde. Det är därför naturligt att krav skall kunna ställas också

med stöd av

balken.

Beslut enligt plan- och bygglagen begränsar alltså i allmänhet inte den prövning

 som

skall göras enligt miljöbalken. Även om exempelvis ett område i en detaljplan

avsatts för

industriändamål kan tillstånd till miljöfarlig verksamhet inom området vägras

med stöd av

lokaliseringsbestämmelsen och andra bestämmelser i balken. Inte heller kan det

förhållandet att bygglov har lämnats för en fabriksbyggnad hindra att krav

ställs på

fabriken med stöd av balken.

Även om plan- och bygglagen och miljöbalken skall gälla fullt ut vid sidan av

varandra

så har den prövning som har gjorts i ett planbeslut enligt plan- och bygglagen i

 vissa

avseenden inverkan på senare prövning enligt balken. Enligt 16 kap. 4 § MB

gäller

nämligen att tillstånd eller dispens normalt inte får meddelas i strid med

detaljplan eller

områdesbestämmelser. En verksamhet får alltså inte med stöd av ett tillstånd

enligt

miljöbalken lokaliseras till en plats som inte stämmer med planen. Indirekt får

därför den

lokaliseringsbedömning som har skett i planen betydelse vid prövningen enligt

balken.

Bestämmelsen i 16 kap. 4 § MB innebär däremot inte att tillstånd eller dispens

måste

lämnas till en verksamhet som har förutsatts i en detaljplan eller

områdesbestämmelser.

Förhållandet kan beskrivas så att planenligheten är en nödvändig men inte

tillräcklig

förutsättning för att få bedriva en verksamhet.

Detaljplaner och områdesbestämmelser kan vidare inverka på möjligheten att

skydda ett

område enligt 7 kap. MB. Enligt 7 kap. 8 § MB får ett beslut om bildande eller

ändring av

naturreservat normalt inte meddelas i strid med detaljplan eller

områdesbestämmelser.

Motsvarande gäller för vissa andra skyddsformer enligt 7 kap. MB.

Miljöbalken innehåller däremot inte några bestämmelser om bundenhet vid

översiktsplaner motsvarande dem som finns om detaljplaner och

områdesbestämmelser i 7

kap. 8 § och 16 kap. 4 § MB. Detta beror på att översiktsplaner inte är

bindande. Av

bestämmelserna i 6 kap. MB om miljökonsekvensbeskrivningar och annat

beslutsunderlag

samt bestämmelser i den förordning som för närvarande reglerar tillämpningen av

naturresurslagen följer emellertid att översiktsplaner skall ha betydelse vid

tillämpning av

bestämmelserna om hushållning med mark- och vatten enligt andra lagar.

Beslutsmyndigheten skall i sitt beslut ange om den prövade anläggningen eller

åtgärden

stämmer överens med den kommunala översiktsplanen.

Till den del miljöbalken skall gälla vid prövning av ärenden enligt en lag

utanför balken

måste detta anges särskilt i den lagen (se avsnitt 4.2). Det krävs därför

särskilda

bestämmelser i plan- och bygglagen i den utsträckning som regler i balken direkt

 skall

tillämpas vid planläggning och vid prövning av lov. Enligt regeringens

uppfattning skall

inte miljöbalkens hänsynsregler göras generellt tillämpliga vid prövning av

ärenden enligt

plan- och bygglagen. Detta för att, vilket bl.a. Kommunförbundet påpekar,

reglerna i

miljöbalken är avpassade för en viss konkret verksamhet medan planer ofta ger

utrymme

för olika verksamheter. Vidare har plan- och bygglagen redan ett väl utvecklat

system med

hänsynstagande till miljö- och hälsoaspekter som är avpassat för de bedömningar

och de

avvägningar mellan motstående intressen som skall göras i ett plan- eller

lovärende. De

ändringar som trädde i kraft den 1 januari 1996 tillgodoser flertalet av de krav

 som

omfattas av hänsynsreglerna i miljöbalken. Bland annat infördes då bestämmelser

om att

beslut enligt plan- och bygglagen skall främja en lämplig bebyggelsestruktur,

goda

miljöförhållanden samt en hushållning med energi och råvaror. Det förtjänar

emellertid att

påpekas att plan- och bygglagens bestämmelser om allmänna intressen är allmänt

hållna

för att tolkningen av dem skall kunna påverkas av förändringar i samhället (jfr

prop.

1985/86:1 s. 469). En modern miljöbalk kommer därför att påverka tolkningen av

och

avvägningen mellan de olika intressena. Den ökade vikten av miljöfrågorna och

miljöbalkens hänsynsregler kommer därför att få genomslag även vid tillämpningen

 av

plan- och bygglagen.

Regeringen återkommer i nästa avsnitt till frågan i vilken omfattning andra

regler i

miljöbalken skall tillämpas vid prövning av ärenden enligt plan- och bygglagen.

Plan- och bygglagens anpassning till miljöbalken

Grunder för anpassningen

Den planering som regleras i plan- och bygglagen har mycket stor betydelse för

vår miljö.

Samhällsbyggandet har en central roll i arbetet för att uppnå ett uthålligt

samhälle. En

fysisk planering som bedrivs med inriktning mot miljöanpassning och

resurshushållning

kan medverka till en hållbar samhällsutveckling. En bristfällig planering kan

däremot låsa

markanvändningen till lösningar som är dåliga för miljön. Det är därför viktigt

att de krav

som ställs i miljöbalken i relevanta delar får genomslag i planeringen enligt

plan- och

bygglagen. Den fysiska planeringen måste nämligen ses som ett led i en samlad

politik för

en hållbar utveckling (jfr prop. 1994/95:230 s. 30 ff).

En av förutsättningarna för att uppnå miljöbalkens mål om en hållbar utveckling

är att

den biologiska mångfalden bevaras. Detta kommer att medföra särskilda krav på

den

fysiska planeringen. Djur- och växtlivet i tätorternas grönområden och i den

tätortsnära

naturen utgör viktiga värden. Samtidigt har bl.a. exploateringen av grönområden

medfört

att den biologiska mångfalden i tätorterna har minskat sedan 1960-talet. För att

 denna

utveckling skall kunna vändas krävs att kommunerna i stor utsträckning tar

naturvårdshänsyn i sin planering. Genom de nyss nämnda ändringarna i plan- och

bygglagen infördes bestämmelser om att bebyggelseområden skall utformas med

hänsyn

till behovet av parker och grönområden samt nya möjligheter att skydda särskilt

värdefulla

tomter och allmänna platser.

Det finns en stark koppling mellan hushållningsbestämmelserna i 2 och 3 kap.

lagen

(1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. (naturresurslagen) och plan- och

bygglagen. Det förhållandet att bestämmelserna i naturresurslagen har arbetats

in i

miljöbalken ställer inte krav på några omfattande ändringar i plan- och

bygglagen,

eftersom hushållningsbestämmelserna har arbetats in utan några grundläggande

ändringar.

Som kommer att framgå av det följande kräver införandet av miljöbalken inte

heller i

övrigt någon genomgripande omarbetning av plan- och bygglagen. Nödvändiga

ändringar

kan ske inom ramen för befintligt regelverk. Det är främst miljöbalkens

bestämmelser om

miljökvalitetsnormer som föranleder nya bestämmelser i plan- och bygglagen.

Systemet

med miljökvalitetsnormer har visserligen så gott som tillräckliga

genomförandemöjligheter i miljöbalken, men vissa kompletteringar i regelverket

bör dock

ske i plan- och bygglagen.

Miljökvalitetsnormer

Regeringens förslag: Ett beslut enligt plan- och bygglagen skall inte få

meddelas, om

beslutet medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds.

Av översiktsplanen skall framgå hur kommunen avser att iaktta

miljökvalitetsnormerna.

Utredningens förslag: Utredningen föreslog att det i detaljplaner skall få

meddelas

bestämmelser om åtgärder som främjar uppfyllandet av en miljökvalitetsnorm eller

genomförandet av en åtgärdsprogram. (I utredningens förslag benämndes

åtgärdsprogram

dock åtgärdsplan). Vidare föreslog utredningen särskilda lagbestämmelser om att

beslut

inte skall få meddelas som medverkar till att åtgärdsprogram motverkas och att

det i

bestämmelser i detaljplan om högsta tillåtna värden för störningar inte skall få

 anges högre

värden än som följer av gällande miljökvalitetsnormer. I övrigt överensstämmer

utredningens förslag i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Det är enligt Länsstyrelsen i Skaraborgs län bra att

miljökvalitetsnormer lagregleras i plan- och bygglagen. Flera kommuner, bland

dem

Halmstads kommun och Storumans kommun, anför dock att förslaget inskränker det

kommunala planmonopolet. Boverket anser att miljöbalksinstituten inte bör

införas som

begrepp i plan- och bygglagen. Det är enligt verket tillräckligt att i

motivtexten klargöra

att miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram preciserar det allmänna begreppet

miljö- och

riskfaktorer. Boverket anser att miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram inte

kan

hanteras på ett sätt som motsvarar riksintressen. Detta grundar verket på att

miljöbalksinstituten redan är givna och att de alltså inte som riksintressen kan

 förändras i

en dialog mellan stat och kommun. Boverket vill i stället se instituten som

preciseringar

och uttolkningar av sådana miljö- och riskfaktorer som redan skall redovisas.

Dessa

preciseringar bör enligt verket inte införas i lagtexten, eftersom plan- och

bygglagen inte

är skriven på den detaljeringsnivån.

Svea hovrätt har ingen erinran mot att det i plan- och bygglagen införs en

bestämmelse

om att beslut enligt lagen inte får medföra att miljökvalitetsnormer överträds

eller

åtgärdsprogram motverkas. Enligt hovrätten bör dock bestämmelsen införas i 2

kap. och

inte i 1 kap. Länsstyrelsen i Stockholms län tillstyrker förslaget att

miljökvalitetsnormer

och åtgärdsprogram skall beaktas vid planläggning och beslut enligt plan- och

bygglagen.

Lunds universitet anser att utredningens förslag att beslut inte får meddelas

som

medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds sällan kommer att kunna

användas. I

stället bör enligt universitetet förbjudas beslut som, om de utnyttjas av

markanvändaren,

kan väntas medföra överträdelse av en miljökvalitetsnorm. Man skall alltså ta

sikte på

risken för en framtida överträdelse. Boverket bedömer det som svårt att i

planeringen se

hur ett plangenomförande kan strida mot en viss normnivå. Verket grundar detta

på att det

dels är många osäkra faktorer innan planbeslutet leder till förändringar i

verkligheten, dels

planerna hanterar övergripande frågor som är svåra att precisera i konkreta

följder, dels de

reglerar själva markanvändningen och bara i liten mån kan styra vilken

verksamhet som

kan följa där. Boverket föreslår i stället att planbesluten så långt möjligt

skall ange hur de

förhåller sig till normen och eventuellt också åtgärdsprogram samt att besluten

skall

försöka främja normen och åtgärdsprogram. Om förslagen genomförs behövs enligt

Boverket lagjusteringar för att det skall bli möjligt att ändra detaljplaner

under pågående

genomförandetid, så att inte gällande byggrätter tas i anspråk och strider mot

normen.

Piteå kommun anför att kommuner i större omfattning bör ha möjlighet att avgöra

i vilken

omfattning miljökvalitetsnormer skall beaktas i den fysiska planeringen.

Karlstads

kommun anser det olyckligt om av länsstyrelsen fastställda åtgärdsprogram

förhindrar

andra likvärdiga eller bättre lösningar till lägre kostnader. Kommunen avstyrker

 därför

förslaget om åtgärdsprogram. Hur miljökvalitetsnormer skall uppfyllas bör enligt

kommunen kunna lösas direkt i samband med planprocessen. Länsstyrelsen i

Göteborgs

och Bohus län anser beträffande detaljplanelagd mark att förslaget att bygglov

inte får

strida mot miljökvalitetsnormer eller åtgärdsprogram strider mot den

grundläggande

principen att lov inte får vägras för åtgärder som överensstämmer med gällande

detaljplan.

Länsstyrelsen påpekar att miljökvalitetsnormerna och åtgärdsprogram på detta

sätt får en

starkare ställning än t.ex. påtagliga och överhängande säkerhetsskäl. En

liknande situation

uppkommer enligt länsstyrelsen när ett positivt förhandsbesked har lämnats för

en åtgärd

som kräver bygglov. Länsstyrelsen i Stockholms län anser att

miljökvalitetsnormer skall

beaktas även vid prövning av rivningslov, eftersom rivning skall genomföras på

ett sådant

sätt att det möjliggör omhändertagande av farligt avfall. Svenska

Kommunförbundet anser

att det bör klarläggas att kommunen inte skall vara ersättningsskyldig gentemot

fastighetsägare som har en byggrätt enligt detaljplan, i de fall bygglov kan

komma att

vägras till följd av miljökvalitetsnormer. Även Länsstyrelsen i Stockholms län

påpekar att

ersättningsbestämmelser saknas. Kammarrätten i Stockholm förutsätter att

prövningen av

om bygglov strider mot miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram görs av

regeringen och

inte av kammarrätt.

Svenska Kommunförbundet vill inte motsätta sig att av regeringen fastställda

miljökvalitetsnormer liksom andra allmänna intressen redovisas i

översiktsplanen.

Däremot passar enligt Kommunförbundet åtgärdsprogram inte in på samma sätt.

Kommunförbundet påpekar att det snarast är så att planer enligt plan- och

bygglagen kan

vara en del av det åtgärdsprogram som skall upprättas för att uppnå normen. Det

är enligt

Sveriges fastighetsägareförbund viktigt att fullständig information om

miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram finns i kommunens planer och

områdesbestämmelser. En brist enligt förbundet är dock att betänkandet inte

tillräckligt

utförligt behandlar i vilka fall miljökvalitetsnormer medför att en planändring

blir aktuell

eller hur ändringen skall gå till. Boverket finner det varken lämpligt eller

meningsfullt

med obligatoriska krav på redovisning av miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram

 i

översiktsplanen. Verket föreslår i stället att miljökvalitetsnormer flyter in

som ett

planeringsunderlag till plan- och bygglagen, som precisering av de miljö- och

riskfaktorer

som det redan i dag finns krav på. Storumans kommun och Umeå kommun anför att

åtgärdsprogram fastställda av länsstyrelsen inte hör hemma i kommunens

översiktsplan.

Boverket tillstyrker förslaget att detaljplaner skall få innehålla bestämmelser

om

särskilda åtgärder som leder till att miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram

kan

uppfyllas. Svea hovrätt avstyrker förslaget. Hovrätten påpekar, liksom

Länsstyrelsen i

Stockholms län och Sveriges fastighetsägareförbund, att det inte av förslaget

framgår

vilka åtgärder som åsyftas.

Förslaget att kommuner med stöd av plan- och bygglagen skall tillåtas ställa

hårdare

krav i fråga om gränsvärden än vad en miljökvalitetsnorm kräver är enligt

Grossistförbundet Svensk Handel oacceptabelt ur konkurrenssynpunkt. Boverket

anser att

det i lagtexten bör klargöras om bestämmelser kan meddelas även om störningar

från

planområdet. Sveriges fastighetsägareförbund pekar på en viktig skillnad mellan

miljökvalitetsnormer och gränsvärden enligt plan- och bygglagen, nämligen

möjligheten

att överklaga. Förbundet anser att en fastighetsägare måste kunna överklaga

beslut som

drabbar honom.

Naturvårdsverket vill införa en bestämmelse om att regionplaner skall ange hur

miljökvalitetsnormer bör tillgodoses. Stockholms läns landsting föreslår att

miljökvalitetsnormer skall ingå i regionplaner.

Skälen för regeringens förslag: Miljöbalken innehåller i 5 kap. bestämmelser om

miljökvalitetsnormer. Detta är en principiell nyhet i svensk rätt.

Miljökvalitetsnormer är föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller

naturen i

övrigt för vissa geografiska områden eller för hela landet. Normerna får avse

bl.a.

förekomst av kemiska produkter eller högsta nivå för buller, skakning, ljus,

strålning eller

annan sådan störning. De kan också ange högsta eller lägsta förekomst i yt- och

grundvatten av organismer som kan tjäna till ledning för en bedömning av

tillståndet i

miljön.

Miljökvalitetsnormer måste omfatta samtliga verksamheter som bidrar till att

normen

överträds (jfr avsnitt 5). Detta gäller oavsett om verksamheten är

tillståndspliktig eller

inte. Om verksamheten är tillståndspliktig, har det inte någon betydelse om

tillståndsprövningen sker enligt bestämmelserna i balken eller någon annan lag.

Miljökvalitetsnormerna riktar sig även till kommuner och myndigheter som enligt

5 kap. 3

§ MB skall iaktta dessa när de planerar och planlägger.

Om det behövs för att en miljökvalitetsnorm skall uppfyllas, skall enligt 5 kap.

 5 § MB

ett åtgärdsprogram upprättas. Regeringen fattar beslut om upprättande av

åtgärdsprogram

men kan besluta att i stället en eller flera myndigheter eller kommuner skall

upprätta

sådana program. Även kommunalförbund kan ges rätt att upprätta åtgärdsprogram.

Ett

åtgärdsprogram får enligt 5 kap. 6 § MB omfatta all verksamhet som kan påverka

förorenings- eller störningsnivåerna. I åtgärdsprogrammet skall anges de

åtgärder som

skall vidtas för att normen skall vara uppfylld vid en viss tidpunkt, vilka

myndigheter och

kommuner som skall se till att angivna åtgärder vidtas och när de skall vara

genomförda.

Åtgärdsprogram skall omprövas vid behov.

Med tanke på samhällsplaneringens betydelse för miljön bör kommunernas planering

syfta till att på sikt förbättra miljön inom områden där det finns brister.

Detta ansvar åvilar

kommunerna oavsett om miljökvalitetsnormer har överträtts eller inte.

Översiktsplaner,

detaljplaner och områdesbestämmelser har stor betydelse i arbetet med att

säkerställa att

miljökvalitetsnormerna inte överträds.

Genom kommunala rättsverkande planer regleras användningen av olika mark- och

vattenområden för olika ändamål. Planbeslutet garanterar dock inte att denna

användning

verkligen kommer till stånd. Planerna kan ange en markanvändning som främjar

eller

motverkar att en norm uppfylls. En plan kan dock inte ensam säkerställa att en

miljökvalitetsnorm klaras, men den kan å andra sidan vara ett av flera medel att

 förhindra

att normerna överträds.

Den fysiska planeringen kan alltså i vissa fall innebära att

miljökvalitetsnormernas

uppfyllande försvåras. Detta skulle kunna bli fallet t.ex. när en plan medger en

industrianläggning eller en väg som orsakar sådana störningar som omfattas av

normen.

Enligt regeringens mening bör det av bestämmelserna i plan- och bygglagen

tydligt

framgå att varken planer eller andra beslut får strida mot miljökvalitetsnormer.

 En generell

bestämmelse bör därför införas om att beslut inte får medverka till att

miljökvalitetsnormer överträds. Enligt Svea hovrätt bör denna bestämmelse

införas i 2

kap. plan- och bygglagen. Regeringen delar hovrättens bedömning att regleringen

hör

hemma i andra kapitlet. Enligt regeringens mening stämmer det dock bättre med

kapitlets

uppbyggnad att inpassa regleringen i de befintliga paragraferna i kapitlet, i

stället för att

införa en ny paragraf.

Genom den föreslagna regleringen får bestämmelserna direkt inverkan på beslut i

fråga

om detaljplaner och bygglov utanför områden med detaljplan. Således får en

detaljplan

inte antas om dess genomförande skulle medverka till att en miljökvalitetsnorm

överträds.

Detsamma gäller för bygglov och förhandsbesked utanför områden med detaljplan. I

 de

fall en lagakraftvunnen, men inte genomförd, detaljplan skulle kunna medverka

till att en

miljökvalitetsnorm överträds, kan det bli aktuellt att upphäva eller ändra

planen. Om

frågan skulle aktualiseras under planens genomförandetid, dvs. den tid under

vilken de

rättigheter som uppkommit genom planen har ett starkt skydd, torde

bestämmelserna i 5

kap. 11 § första stycket plan- och bygglagen vara tillämpliga. Det innebär att

det är

möjligt att upphäva planen mot de berörda fastighetsägarnas bestridande på grund

 av nya

förhållanden av stor allmän vikt vilka inte kunnat förutses vid planläggningen.

I sådana

fall har rättighetshavarna rätt till ersättning av kommunen för den skada de

lider. Har

genomförandetiden löpt ut kan planen upphävas utan att rättigheter som uppkommit

genom planen beaktas.

Utredningen föreslog dessutom att beslut enligt plan- och bygglagen inte heller

får

medföra att åtgärdsprogram motverkas. Syftet med ett åtgärdsprogram är att en

miljökvalitetsnorm skall uppfyllas. Regeringen delar den bedömning som framförs

 från

flera remissinstanser nämligen att det är tillräckligt att införa bestämmelser

om att

normerna skall iakttas vid planläggning och beslut enligt plan- och bygglagen

samt att

beslut inte får medverka till att miljökvalitetsnormer överträds.

Det är enligt regeringens mening naturligt att de miljökvalitetsnormer som

gäller i en

kommun redovisas i eller i vart fall ingår i underlaget för kommunens

översiktsplan.

Översiktsplaneringen blir härigenom ett viktigt instrument för att synliggöra

vilka mark-

och vattenområden som omfattas av normerna. Detta gäller även när

miljökvalitetsnormen

omfattar ett större geografiskt område än kommunen, vilket oftast kommer att bli

 fallet,.

Översiktsplaneringens betydelse i fråga om miljökvalitetsnormer bör tydliggöras

genom

bestämmelser om att det av översiktsplanen skall framgå hur kommunen avser att

iaktta

normerna.

En detaljplan borde enligt utredningen kunna medverka till att

miljökvalitetsnormer och

åtgärdsprogram kan uppfyllas. Detta skulle ske genom att detaljplanen får

innehålla

bestämmelser om särskilda åtgärder för att uppnå detta syfte. Utredningen har

inte gett

exempel på vilka slags bestämmelser som kan bli aktuella. Bestämmelserna i 5

kap. 7 §

plan- och bygglagen ger redan nu möjligheter att i detaljplanen införa t.ex.

bestämmelser

om placering och utformning av bebyggelse och anläggningar eller bestämmelser om

skyddsanordningar för att motverka störningar från omgivningen. Liksom flera

remissinstanser finner regeringen det svårt att mot den bakgrunden se vad

utredningens

förslag kan tillföra. Regeringen avstår därför från att följa utredningens

förslag i frågan

om innehållet i en detaljplan för att uppfylla miljökvalitetsnormer och

åtgärdsprogram.

Plan- och bygglagen innehåller i 5 kap. 7 § första stycket 11 en bestämmelse om

att en

kommun, om det finns särskilda skäl, i en detaljplan för planområdet får meddela

bestämmelser om högsta tillåtna värden för störningar från omgivningen genom

luftförorening, buller, skakning, ljus eller annat sådant som prövas enligt

miljöskyddslagen (1969:387).

Det finns enligt regeringens mening inte någon påtaglig risk för att det skall

uppkomma

konflikter mellan miljökvalitetsnormer enligt balken och störningsgränser enligt

 plan- och

bygglagen. Som redan har påpekats bör en bestämmelse införas om att beslut

enligt plan-

och bygglagen inte får medverka till att miljökvalitetsnormer överträds.

Utredningen

föreslog därutöver en särskild bestämmelse om att de nyss nämnda

störningsgränserna

inte skulle få vara högre än motsvarande värde i en miljökvalitetsnorm.

Regeringen ser

dock inget behov av detta förtydligande och avstår därför från att föreslå

nämnda

bestämmelse.

Däremot bör, i enlighet med vad utredningen har föreslagit, plan- och bygglagens

bestämmelse förtydligas i ett avseende. Enligt paragrafens nuvarande lydelse får

bestämmelser om högsta värden för störningar meddelas om vissa uppräknade

störningar

som "prövas enligt" miljöskyddslagen. Uttryckssättet kan ge intryck av att

regeln bara

gäller verksamhet som har tillståndsprövats enligt miljöskyddslagen. Det är

enligt

regeringen lämpligt att i stället skriva att störningarna skall "omfattas av" 9

kap. MB (jfr

Didón m.fl., Plan- och bygglagen, s. 5:54 f).

I avsnitt 6.2.5 om statens roll vid planläggning ges ytterligare förslag på

lagändringar

till följd av att miljökvalitetsnormer införs.

Miljökonsekvensbeskrivningar

Regeringens förslag: I plan- och bygglagen förs in en regel om att en

miljökonsekvensbeskrivning skall möjliggöra en samlad bedömning av en planerad

anläggnings, verksamhets eller åtgärds inverkan på miljön, hälsan och

hushållningen

med mark och vatten och andra resurser.

Utredningens förslag: Utredningen föreslog att miljöbalkens bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningars syfte och innehåll skall tillämpas vid

miljökonsekvensbeskrivningar enligt plan- och bygglagen. Vidare föreslog

utredningen att

en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas även när områdesbestämmelser

medger en

användning av mark, byggnader eller andra anläggningar som innebär en betydande

miljöpåverkan.

Remissinstanserna: Sveriges fastighetsägareförbund anser att det är rimligt att

ställa

krav på miljökonsekvensbeskrivningar vid betydande miljöpåverkan. Förbundet

anser

dock att man i varje enskilt fall måste väga nyttan och behovet av beskrivningen

 mot

kostnaderna att upprätta den. Beträffande innehållet i en

miljökonsekvensbeskrivning

anser förbundet att kvalitet är viktigare än kvantitet. Länsstyrelsen i

Stockholms län

tillstyrker de utvidgade reglerna om miljökonsekvensbeskrivningar för

detaljplaner och

områdesbestämmelser. Förslaget bör dock enligt länsstyrelsen utvecklas

ytterligare.

Länsstyrelsen är bl.a. tveksam till att byta ut nu gällande skrivning "betydande

 påverkan

på miljön, hälsan och hushållningen med naturresurser" till "betydande

miljöpåverkan".

Vidare bör enligt länsstyrelsen en bestämmelse införas med krav på redovisning

huruvida

en detaljplan eller områdesbestämmelser kan antas innebära betydande

miljöpåverkan

eller inte. Boverket anser att den typ av konsekvensbeskrivning som skall

upprättas i ett

planärende är av annan typ än den som skall upprättas enligt miljöbalken. Enligt

Boverkets uppfattning är nuvarande regler i plan- och bygglagen i stort sett

lämpliga.

Boverket tillstyrker dock att det skall vara tillräckligt för att en

miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas att en detaljplan "kan antas"

innebära en

betydande miljöpåverkan. För det fall hänvisningen till miljöbalkens bestämmelse

 om

beskrivningens innehåll kvarstår måste enligt Boverket denna göras mer flexibel.

 Svenska

Kommunförbundet anser att nuvarande regler om miljökonsekvensbeskrivningar bör

gälla

även i fortsättningen. Ett program bör enligt Naturvårdsverket alltid ligga till

 grund för en

detaljplan. Verket påpekar att förfaranderegler saknas för program och

miljökonsekvensbeskrivningar. Verket föreslår att även 6 kap. 4 6 §§ MB skall

tillämpas.

Vidare bör enligt verket innehållskravet (6 kap. 7 § MB) utvidgas till att också

 innefatta

redovisning av strategiskt viktiga miljökonsekvenser. Naturvårdsverket anför

vidare att

vissa projekt som omfattas av EG:s s.k. MKB-direktiv inte täcks in av plan- och

bygglagens förutsättning för miljökonsekvensbeskrivning vid detaljplan att

markanvändningen innebär en betydande miljöpåverkan.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län tillstyrker förslaget om

miljökonsekvensbeskrivningar

för områdesbestämmelser. Boverket avstyrker detta förslag och anför att det här

är ännu

svårare än vid detaljplan att konkretisera vad en beskrivning skall innehålla

och se vad den

tillför. Verket tillägger att detaljplaneläggning eller annan myndighetsutövning

 torde

krävas i den mån betydande miljöpåverkan kan förväntas. Naturvårdsverket anser

att en

form bör anges i plan- och bygglagen för process med

miljökonsekvensbeskrivningar i

arbetet med översiktsplaner. Boverket delar utredningens uppfattning att krav på

miljökonsekvensbeskrivning inte skall ställas vid bygglov. Naturvårdsverket vill

 införa en

bestämmelse om miljökonsekvensbeskrivningar vid bygglov. Verket anser detta

nödvändigt för att uppfylla EG:s MKB-direktiv. Karlstads kommun föreslår att

miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas inför prövning av bygglov i områden

med

äldre detaljplan som saknar miljökonsekvensbeskrivning.

Skälen för regeringens förslag: I 6 kap. MB finns bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningar. Kraven på dessa är skärpta jämfört med gällande

rätt. De

största ändringarna är att förfarandet vid framtagandet av

miljökonsekvensbeskrivningar

har byggts ut och att lagtexten anger vad en miljökonsekvensbeskrivning skall

innehålla.

Även plan- och bygglagen innehåller regler om miljökonsekvensbeskrivningar. I 5

kap.

18 § stadgas att en miljökonsekvensbeskrivning enligt 5 kap. naturresurslagen

skall

upprättas, om en detaljplan medger en användning av mark eller av byggnader

eller andra

anläggningar som innebär betydande påverkan på miljön, hälsan eller

hushållningen med

naturresurser. Kraven på miljökonsekvensbeskrivningar vid planläggning enligt

plan- och

bygglagen ökades genom de ändringar som trädde i kraft den 1 januari 1996.

Utredningen föreslog att bestämmelsen i 6 kap. 7 § MB om

miljökonsekvensbeskrivningars innehåll skall tillämpas vid sådana beskrivningar

enligt

plan- och bygglagen. Regeringen delar flera remissinstansers uppfattning att det

 inte är

lämpligt att införa en generell hänvisning till dessa bestämmelser. I

regeringens förslag till

miljöbalk (prop. 1997/98:45, del 1, s. 280) framhålls att miljöbalkens

bestämmelser i

första hand är inriktade på verksamheter och projekt där den planerade

verksamheten är

känd till art och omfattning när miljökonsekvensbeskrivningen skall upprättas.

Vid

detaljplaner är det normalt inte känt i detalj vilka verksamheter som kan komma

att

lokaliseras till planområdet. Det är därför inte lämpligt att i plan- och

bygglagen införa

miljöbalkens bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar. Däremot bör i plan-

och

bygglagens bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar införas en regel som

motsvarar nuvarande 5 kap. 3 § naturresurslagen, nämligen att

miljökonsekvensbeskrivningen skall möjliggöra en samlad bedömning av en planerad

anläggnings, verksamhets eller åtgärds inverkan på miljön, hälsan och

hushållningen med

mark och vatten och andra resurser. Därigenom görs tydligt att

miljökonsekvensbeskrivningar för planer så långt möjligt skall fylla samma

funktion som

en miljökonsekvensbeskrivning enligt miljöbalken. Kraven på innehåll måste

emellertid

anpassas till planens syfte och detaljeringsgrad. En annan sak är att den praxis

 som

kommer att utvecklas för innehållet i miljökonsekvensbeskrivningar enligt

miljöbalken

även kommer att påverka miljökonsekvensbeskrivningar enligt plan- och bygglagen.

 Ett

ytterligare incitament för noggranna miljökonsekvensbeskrivningar i planärenden

är att

dessa sedan kan komma att användas som grund för miljökonsekvensbeskrivningar

enligt

balken vid efterföljande tillståndsprövningar. Regeringen kommer att följa hur

miljökonsekvensbeskrivningar enligt plan- och bygglagen utvecklas för att vid

behov ta

initiativ till ytterligare anpassning till balkens regler. Det är också ett

naturligt led i

uppföljningen av miljöbalksreformen. I detta sammanhang bör framhållas att flera

 av

plan- och bygglagens bestämmelser tillgodoser de krav på innehåll och öppenhet

som

avses med miljöbalkens utvidgade regler om miljökonsekvensbeskrivningar.

Utredningen föreslog att miljökonsekvensbeskrivningar i vissa fall skall

upprättas även

vid beslut om områdesbestämmelser. Eftersom regeringen är av den uppfattningen

att

miljöbalkens regler om miljökonsekvensbeskrivningar inte skall tillämpas i

beslut enligt

plan- och bygglagen finns det heller inga skäl att överväga regler om

miljökonsekvensbeskrivningar vid områdesbestämmelser. Det får däremot

förutsättas att

kommunerna, utan formella krav i lagstiftningen, kommer att utveckla metoder för

konsekvensbeskrivningar i fråga om områdesbestämmelser. I sammanhanget bör även

nämnas de krav på konsekvensbeskrivningar i översiktsplaneringen som infördes

genom

1996 års ändringar i plan- och bygglagen. Eftersom områdesbestämmelser skall

säkerställa syftet med översiktsplanen bör konsekvensbeskrivningen även kunna

utgöra

underlag för områdesbestämmelserna.

Bygglovsplikt för grundvattentäkter

Regeringens bedömning: Kommunens möjlighet att införa bygglovsplikt för enskilda

brunnar bör behållas.

Utredningens förslag: Utredningen föreslog att kommuners möjlighet att införa

bygglovsplikt för enskilda brunnar skulle avskaffas.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans uttalar sig i frågan.

Skälen för regeringens bedömning: En kommun kan enligt 8 kap. 6 § plan- och

bygglagen införa bygglovsplikt för vissa grundvattentäkter som är undantagna

vattenlagens tillståndsplikt, nämligen grundvattentäkter för en en- eller

tvåfamiljsfastighets eller jordbruksfastighets husbehovsförbrukning eller

värmeförsörjning. Inte heller enligt miljöbalkens bestämmelser om vattenföretag

kräver

sådana vattentäkter tillstånd (11 kap. 11 § MB). Däremot finns en bestämmelse

bland

reglerna om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd som ger kommuner möjlighet att

föreskriva tillstånds- eller anmälningsplikt för att inrätta och använda en ny

anläggning för

grundvattentäkt i områden där det råder eller kan befaras uppkomma knapphet på

sött

grundvatten (9 kap. 10 § MB).

Bestämmelsen i 9 kap. 10 § MB bygger på ett förslag som hade lämnats av

Grundvattenutredningen (SOU 1994:97). Grundvattenutredningen ville samtidigt

behålla

möjligheten i plan- och bygglagen att införa bygglov (SOU 1995:45 s. 158 f).

Utredningen

motiverade detta med att plan- och bygglagens bestämmelse underlättar en

planmässig

hantering av grundvattenfrågorna inom nya områden som planläggs. Därmed skulle

på ett

tidigt stadium kunna anges vilka förutsättningar som gäller för

vattenförsörjningen inom

ett planerat område.

Miljöbalksutredningen ville, till skillnad från Grundvattenutredningen, avskaffa

möjligheten att införa bygglov. Regeringen delar dock den uppfattning som

framförs av

Grundvattenutredningen att det finns ett behov av att ha kvar bestämmelsen.

Särskilda skydds- och bevarandeområden

Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser behöver inte införas i plan-

och bygglagen om särskilda skydds- och bevarandeområden.

Utredningens förslag: Särskilda skydds- och bevarandeområden skulle enligt

utredningen vid planläggning ges samma ställning som riksintressen enligt

naturresurslagen. Detta innebar bl.a. att kommunerna i översiktsplanerna skulle

redovisa

hur de avser att tillgodose skyddet av de områden som förklarats som särskilda

skydds-

eller bevarandeområden. Vidare skulle möjligheterna utökas att meddela

områdesbestämmelser. Av länsstyrelsens granskningsyttrande över en översiktsplan

 skulle

framgå om förslaget inte tillgodoser skyddet av områden som har förklarats som

särskilda

skydds- eller bevarandeområden. Slutligen skulle länsstyrelsen pröva beslut om

detaljplan

eller områdesbestämmelser, om det kan befaras att beslutet innebär att skyddet

av ett

område som förklarats som ett särskilt skydds- eller bevarandeområde inte

tillgodoses.

Remissinstanserna: Boverket anser att särskilda skydds- och bevarandeområden

inte

kan hanteras på ett sätt som motsvarar riksintressen. Detta grundar verket på

att

miljöbalksinstituten redan är givna och att de alltså inte som riksintressen kan

 förändras i

en dialog mellan stat och kommun. Boverket vill i stället se instituten som

preciseringar

och uttolkningar av sådana miljö- och riskfaktorer som redan skall redovisas.

Dessa

preciseringar bör enligt verket inte införas i lagtexten, eftersom plan- och

bygglagen inte

är skriven på den detaljeringsnivån. Svea hovrätt ifrågasätter behovet av den

föreslagna

regleringen. Hovrätten påpekar att områdena ofta utpekas som riksintresse för

naturvården

och anför att de bestämmelser som reglerar användningen av sådana områden

effektivt

förhindrar markanvändning som kan menligt påverka de skyddsvärda intressena.

Svenska

Kommunförbundet anser att om särskilda skydds- och bevarandeområden skall

behandlas

som riksintressen så bör de också beslutas som riksintressen. Länsstyrelsen i

Stockholms

län anser att det måste förtydligas på vilket sätt särskilda skydds- och

bevarandeområden

har företräde framför riksintressen och hur en avvägning mellan dem skall gå

till.

Skälen för regeringens bedömning: Av 7 kap. 28 § MB följer att regeringen får

förklara ett naturområde som särskilt skyddsområde om området enligt rådets

direktiv

79/409/EEG om bevarande av vilda fåglar (fågeldirektivet) är särskilt

betydelsefullt för

skyddet av sådana fåglar. Vidare anges att ett område som av Europeiska

gemenskapernas

kommission har utpekats som ett område av intresse för gemenskapen av regeringen

 skall

förklaras som ett särskilt bevarandeområde enligt rådets direktiv 92/43/EEG om

bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (art- och

habitatdirektivet).

Som framgår av redogörelsen av utredningens förslag ville utredningen i samband

med

planläggning enligt plan- och bygglagen ge särskilda skydds- och

bevarandeområden i

princip samma ställning som riksintressen enligt naturresurslagen. Syftet var

att ge ökad

tyngd åt dessa områden. De remissinstanser som har uttalat sig i frågan är

kritiska.

Enligt regeringens uppfattning är de områden som förklaras som särskilda skydds-

 eller

bevarandeområden vanligtvis så värdefulla att de också skall utpekas som

riksintresseområden av det slag som anges i 3 kap. 6 § MB (jfr prop. 85/86:3 s.

164 f).

Denna uppfattning stämmer överens med Svea hovrätts och Kommunförbundets åsikt.

Det

finns därför inte något behov av att skapa ett nytt system där områdena

jämställs med

riksintressen. Det grundläggande skyddet av områdena ges dock inte genom att

dessa

pekas ut som riksintresse utan genom reglerna i miljöbalkens kapitel om

områdesskydd.

Det är främst genom sådant skydd som olämplig markanvändning skall förhindras.

Om

detta skydd finns ger inte en plan enligt plan- och bygglagen någon ovillkorlig

rätt att

utföra åtgärder i området. Regeringen bedömer därför att det inte finns något

behov av den

föreslagna lagändringen.

Statens roll vid planläggning

Regeringens förslag: När översiktsplaner, detaljplaner och områdesbestämmelser

upprättas skall länsstyrelsen vid samråd med kommunen verka för att

miljökvalitetsnormer inte överträds.

Av länsstyrelsens granskningsyttrande över en översiktsplan skall framgå om

förslaget inte stämmer överens med miljökvalitetsnormer.

Länsstyrelsen skall pröva beslut om detaljplan eller områdesbestämmelser, om det

kan befaras att beslutet innebär att en miljökvalitetsnorm överträds.

Utredningens förslag: Som framgår av avsnittet om särskilda skydds- och

bevarandeområden hade utredningen flera förslag som avsåg att länsstyrelsen

skulle

bevaka skyddet av dessa. Vidare föreslog utredningen att länsstyrelsen på olika

sätt skulle

verka för att ett åtgärdsprogram inte motverkas. I övrigt överensstämmer

utredningens

förslag i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Boverket ifrågasätter om det behövs en separat kontroll i

plan- och

bygglagen av att kommunen tar den hänsyn som vissa institut i just miljöbalken

kräver.

Motsvarande kontroll finns enligt verket inte i förhållande till

sektorsmyndigheterna. Flera

av de förhållanden som utredningen vill reglera innefattas enligt verket i de

nuvarande

möjligheterna att ingripa avseende riksintresse, mellankommunala intressen samt

hälsa

och säkerhet. Verket föreslår att ingripanden med anledning av

miljökvalitetsnormer och

åtgärdsprogram hanteras med stöd av reglerna i miljöbalken. Grossistförbundet

Svensk

Handel är positiv till förslaget att länsstyrelserna skall ge kommunerna råd om

tillämpning

av miljöbalken vid utarbetandet av detaljplaner m.m. och informera om

miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram. Svea hovrätt anser det vara befogat med

 statlig

kontroll av efterlevnaden av miljökvalitetsnormer. Hovrätten är däremot tveksam

till om

åtgärdsprogram skall omfattas av bestämmelserna. Om det kan befaras att ett

planbeslut

motverkar ett åtgärdsprogram, torde det enligt hovrätten kunna hävdas att det

kan befaras

att beslutet innebär att miljökvalitetsnormen överträds. Till hovrättens

tveksamhet bidrar

också att åtgärdsprogrammen har en något oklar konstitutionell status.

Länsstyrelsen i

Göteborgs och Bohus län tillstyrker förslaget att länsstyrelsen skall bevaka att

miljökvalitetsnormer inte överträds eller åtgärdsprogram motverkas.

Länsstyrelsen anser

dock att rekvisiten "medverka till att en norm överträds" och "(ett

åtgärdsprogram)

motverkas" är oklara.

Naturvårdsverket föreslår att staten skall kunna överpröva bl.a. detaljplaner

för att säkra

att en åtgärdsplan enligt 5 kap. 8 § MB följs. Stockholms läns landsting

föreslår att

regeringens möjlighet att pröva en regionplan utgår.

Skälen för regeringens förslag: Genom plan- och bygglagen har kommunernas

ställning stärkts. Tidigare gällde i stor utsträckning att kommunala planer

skulle fastställas

av länsstyrelsen eller i vissa fall regeringen. Med plan- och bygglagen slogs

den

kommunala bestämmanderätten fast i fråga om planläggningen. Det är enligt lagen

således

en kommunal angelägenhet att planlägga användningen av mark och vatten (1 kap. 2

 §).

En grundtanke i plan- och bygglagen är att den statliga efterhandsgranskningen i

 största

möjliga utsträckning skall ersättas av en medverkan redan i planeringsskedet.

Ett viktigt

inslag vid utarbetandet av en plan är att staten, normalt företrädd av

länsstyrelsen, vid

samråd skall ta tillvara statens intressen.

I viss utsträckning har dock staten fortfarande en möjlighet att tvångsvis

kontrollera

kommunala planer. I plan- och bygglagen ges regler om detta i 12 kap.

Länsstyrelsen skall

enligt nuvarande lydelse av 12 kap. 1 § pröva kommuners beslut att anta, ändra

eller

upphäva en detaljplan eller områdesbestämmelser, om det kan befaras att beslutet

 innebär

att ett riksintresse enligt naturresurslagen inte tillgodoses, att regleringen

av sådana frågor

om mark och vatten som angår flera kommuner inte har samordnats på ett lämpligt

sätt

eller att en bebyggelse blir olämplig med hänsyn till de boendes hälsa eller

till behovet av

skydd mot olyckshändelser.

Någon motsvarande statlig kontrollmöjlighet finns inte beträffande

översiktsplaner.

Skälet till detta är att översiktsplaner inte är bindande. Länsstyrelsen har

dock enligt 4

kap. 9 § plan- och bygglagen skyldighet att framföra en avvikande mening i ett

granskningsyttrande.

De kommunala planerna har stor inverkan på miljön. Det är därför angeläget att

miljöbalkens intentioner får genomslag även i den kommunala planläggningen.

Erfarenheterna från plan- och bygglagens tillämpning visar att de flesta frågor

där det

finns motsättningar mellan statliga och kommunala intressen kan lösas under

samrådsskedet. Det är alltså lämpligt att det åligger länsstyrelsen att verka

för att

riksintressen tillgodoses och att även i övrigt statens intressen tas tillvara

när en detaljplan,

områdesbestämmelser eller översiktsplan tas fram.

De statliga intressen i miljöbalken som kan leda till ingripande rör

miljökvalitetsnormer

och riksintressen. Enligt regeringens mening bör bestämmelserna om

länsstyrelsens

uppgift under samrådet kompletteras med att länsstyrelsen skall verka för att

miljökvalitetsnormer inte överträds. Av samma skäl som anförs i tidigare avsnitt

 finns det

däremot inte något behov av att införa särskilda lagbestämmelser om att

länsstyrelsen

skall verka för att åtgärdsplaner inte motverkas och att skyddet av de särskilda

 skydds-

och bevarandeområdena tillgodoses.

Länsstyrelsen skall också i ett granskningsyttrande över en översiktsplan uttala

 sig om

planens förenlighet med miljökvalitetsnormer.

Regeringen anser alltså att de flesta meningsmotsättningar mellan stat och

kommun bör

kunna lösas i samförstånd. Reglerna om statlig kontroll i 12 kap. plan- och

bygglagen

skall dock användas för att säkerställa att miljökvalitetsnormer iakttas i

planläggningen.

Miljökvalitetsnormer är av central betydelse för miljö- och hälsoskyddet. Det är

egentligen endast i sådana normer som en gräns kan sättas för vad människors

hälsa och

miljön får utsättas för. Regeringen är övertygad om att kommunerna kommer att

vara väl

medvetna om behovet att iaktta fastställda kvalitetsnormer och angelägna att

följa dem.

Eftersom det är ett övergripande nationellt intresse att miljökvalitetsnormerna

iakttas bör

dock enligt regeringens mening regler om en statlig överprövning införas. På

detta sätt

skapas en garanti för att kommuner iakttar miljökvalitetsnormer när de planerar

och

planlägger.

En statlig överprövningsmöjlighet är särskilt befogad just vad gäller

miljökvalitetsnormer. Sådana normer kommer ofta att behöva beaktas i flera

angränsande

kommuner. Den föreslagna ordningen är dessutom logisk i förhållande till vad som

 redan

gäller. Med dagens bestämmelse kan en kommunal plan överprövas av länsstyrelsen

bl.a.

om en bebyggelse blir olämplig med hänsyn till de boendes och övrigas hälsa.

Kvalitetsnormer syftar bl.a. till att förebygga störningar som överskrider vad

människors

hälsa tål och det är på hälsoskyddsområdet som normerna åtminstone till en

början kan

väntas få störst betydelse. Regeringen föreslår att en möjlighet införs till

statlig

överprövning när det kan befaras att en miljökvalitetsnorm överträds.

Väglagen (1971:948)

Väglagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Väglagen och miljöbalken gäller parallellt. Ytterligare

krav skall

dock inte få ställas med stöd av miljöbalken i fråga om sådan renhållning av

vägområden som regleras enligt väglagen. I övrigt införs inga begränsningar i

möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Vid prövning av ärenden enligt väglagen skall ett antal bestämmelser i

miljöbalken

tillämpas.

Utredningens förslag: Utredningen lämnade inget förslag om att ytterligare krav

i

fråga om renhållning av vägområden inte skall få ställas med stöd av

miljöbalken.

Utredningen gjorde bedömningen att miljöbalken inte skall kunna tillämpas i

fråga om

lokalisering av vägar.

Remissinstanserna: Vägverket menar att en väg, som har prövats genom

fastställelse

av en arbetsplan, därefter skall vara "färdigprövad". Frågor om exempelvis

utformning av

bullerskydd skall enligt Vägverket därefter inte kunna tas upp till en separat

prövning

enligt miljöbalken. I övrigt uttalar sig ingen remissinstans om förhållandet

mellan

väglagen och miljöbalken, utöver vad som framgår av avsnitt 7.2.

Skälen för regeringens förslag: I väglagen (1971:948) regleras byggande och

drift av

allmänna vägar, s.k. väghållning. Byggande och drift av vägar har genom bl.a.

luft- och

markföroreningar samt buller en sådan miljöpåverkan att miljöbalken (MB) är

tillämplig.

Miljöbalken skall enligt huvudregeln tillämpas parallellt med annan lag som

reglerar

sådan verksamhet och sådana anläggningar som omfattas av balkens

tillämpningsområde.

Miljöbalken och väglagen gäller alltså parallellt. Detta innebär att den som

bygger eller på

annat sätt bedriver väghållning är skyldig att iaktta miljöbalken, exempelvis de

 allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. Som framgår av avsnitt 4.2 kan det dock bli aktuellt

att begränsa

möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken när väglagen har bestämmelser

som inte

är förenliga med bestämmelser i balken. En bedömning måste således göras i detta

lagstiftningsärende om väglagen har några sådana bestämmelser.

I 4 § andra stycket stadgas att väghållaren skall ta tillbörlig hänsyn till -

förutom

enskilda intressen - allmänna intressen, såsom trafiksäkerhet, miljöskydd,

naturvård och

kulturmiljövård. Bestämmelsen är enligt regeringens uppfattning så allmänt

hållen att den

inte kan anses stå i strid med miljöbalkens allmänna hänsynsregler eller någon

annan

bestämmelse i miljöbalken. Bestämmelsen kan inte heller tas bort, eftersom den

omfattar

även andra intressen än sådana som faller inom miljöbalkens tillämpningsområde.

Vidare skall enligt 13 § väglagen vid byggande av väg tillses att vägen får

sådant läge

och utförande att ändamålet med vägen vinns med minsta intrång och olägenhet

utan

oskälig kostnad. Bestämmelsen har likheter med den allmänna regeln om

försiktighetsmått

i 2 kap. 3 § MB och lokaliseringsregeln i 2 kap. 4 § MB. Även andra bestämmelser

 i

miljöbalken är av intresse, t.ex. den s.k. produktvalsprincipen i 2 kap. 6 § MB.

 Det kan

inte uteslutas att en bedömning enligt bestämmelserna i miljöbalken i enskilda

situationer

får ett från miljösynpunkt annat resultat än en bedömning enligt 13 § väglagen.

Förhållandet mellan lagverkens bestämmelser kan i sådana fall uppfattas som

oklart.

Regeringen vill framhålla som angeläget att de krav som ställs på lokalisering

och annat

hänsynstagande i miljöbalken också gäller vid byggande av vägar. Såsom Lagrådet

har

påpekat, i anledning av remissförslagets tillägg i 13 § väglagen, kommer detta

att framgå

med tillräcklig grad av tydlighet genom de tillägg som föreslås i 3 a § väglagen

 och som

innebär bl.a. att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall tillämpas vid

prövningen

av ärenden enligt väglagen. Följaktligen skall, i de avseenden som nu är i

fråga, inga

begränsningar göras av möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Även för drift av väg finns hänsynsregler i väglagen. Väg skall enligt 26 §

första stycket

hållas i ett för samfärdseln tillfredsställande skick. Bestämmelsen kan knappast

 komma i

konflikt med miljöbalken, eftersom balkens regler inte syftar till att skydda

samfärdseln.

Bestämmelsen hindrar inte att krav på en vägs drift ställs enligt miljöbalken.

Exempelvis

kan med stöd av miljöbalken ingripande ske mot en väg, i vilken ingår en vägbank

 med ett

miljöfarligt fyllnadsmaterial som läcker i ett vattenområde.

Renhållning av vägområden är dock särskilt reglerat i väglagen. Enligt 26 §

andra

stycket skall nämligen vägområdet genom renhållning hållas i ett sådant skick

att skäliga

sanitära hänsyn och trevnadshänsyn blir tillgodosedda. Detsamma gäller i fråga

om mark

till en bredd av 25 meter intill parkeringsplats eller rastplats som är

väganordning, i den

mån allmänheten har tillträde till marken. Inom område med detaljplan gäller det

 sagda

dock endast vägområde för motorväg eller motortrafikled. Även miljöbalken är

tillämplig

på renhållning. Det är dock enligt regeringens uppfattning lämpligt att

ytterligare krav inte

skall få ställas med stöd av miljöbalken i de frågor som regleras i 26 §

väglagen.

Beträffande renhållning inom områden där 26 § andra stycket inte gäller skall

däremot

miljöbalken tillämpas. Detta innebär i princip ingen ändring jämfört med i dag,

eftersom

redan nu särskilda bestämmelser gäller för renhållning när regler saknas i

väglagstiftningen (prop. 1971:123 s. 172). Regeringen återkommer till 26 § i

nästa avsnitt.

I dag gäller att en väg, vars anläggande har prövats i särskild ordning, inte

genom den

s.k. stoppregeln i 6 § miljöskyddslagen (1969:387) kan hindras att användas för

avsett

ändamål. Som en följd av detta har ansetts att en domstol inte heller med stöd

av

lokaliseringsregeln i 4 § miljöskyddslagen kan förbjuda att en väg anläggs i den

sträckning som anges i en arbetsplan fastställd enligt väglagen (NJA 1993 s.

645).

Regeringen föreslår i propositionen om miljöbalk (prop. 1997/98:45, del 1, s.

238) att

miljöbalkens stoppregel skall kunna tillämpas även sedan en prövning har skett

av väg

enligt väglagstiftningen. Ingen begränsning bör således införas av möjligheten

att ingripa

med stöd av miljöbalken, utöver vad som nyss har sagts om renhållning.

Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för marks

bebyggande

eller användning, skall enligt 14 § andra stycket väg byggas så, att syftet med

bestämmelserna inte motverkas. Med naturvårdsföreskrifter avses främst

föreskrifter

meddelade med stöd av bestämmelserna i 7 och 8 kap. MB. Det är lämpligt att

väglagens

bestämmelse finns kvar.

En myndighetsutövning enligt en lag regleras normalt bara i just den aktuella

lagen. I

den mån miljöbalkens regler skall läggas till rättslig grund för

myndighetsutövning enligt

en annan lag måste det föreskrivas särskilt. Av nästa avsnitt framgår att ett

antal

bestämmelser i miljöbalken skall tillämpas vid prövning enligt väglagen.

Väglagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: Miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall tillämpas vid

prövning av ärenden enligt väglagen.

Vägar som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds skall inte få

byggas.

Begreppen förstudie och vägutredning förs in i väglagen. Samtidigt förs i

väglagen

in regler om miljökonsekvensbeskrivningar vilka regler i huvudsak ansluter till

de

bestämmelser som gäller enligt miljöbalken.

När vägrätt upphör och vägen dras in, skall väghållaren vara skyldig att vidta

återställningsåtgärder.

Reglerna om täkt i väglagen upphävs.

I samband med tillstånd till åtgärder inom eller intill ett vägområde skall

villkor

kunna meddelas till skydd för miljön. Om sådana villkor inte är tillräckliga

skall

tillstånd kunna vägras.

Utredningens förslag: Utredningen hade inget förslag om att miljöbalkens

allmänna

hänsynsregler skall tillämpas vid prövningen enligt väglagen eller att tillstånd

 skall kunna

vägras för åtgärder vid vägområden, när villkor till skydd för miljön inte är

tillräckliga. I

övrigt överensstämmer utredningens förslag i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Vägverket tillstyrker i allt väsentligt föreslagna ändringar

i

väglagen. Vägverket ser det som självklart att miljöbalkens regler och

hänsynstaganden

skall beaktas vid prövning av vägar enligt väglagen. Naturvårdsverket, Lunds

universitet

och Länsstyrelsen i Skaraborgs län anser det lämpligt att i väglagen föra in en

regel om att

de allmänna hänsynsreglerna i miljöbalken skall tillämpas. Universitetet

tillägger dock att

det kan vara naturligt att en speciell lokaliseringsregel gäller, när

myndigheten skall

bestämma platsen för en väg. Länsstyrelsen i Stockholms län anser att

lokaliseringsregeln

och utföranderegeln i 13 § måste tas bort för att säkerställa miljöbalken som

speciallag för

miljön. Det bör enligt länsstyrelsen även förtydligas i kommentaren till 4 § att

miljöbalkens regler har företräde. Länsstyrelsen anser vidare att det även för

planläggning

och avveckling av väg bör specificeras att tillbörlig hänsyn skall tas enligt 4

§.

Vägverket anser att kopplingen av förstudie enligt väglagen till bestämmelsen i

6 kap. 4

§ MB om tidigt samråd är naturlig. Den innebär enligt Vägverket dock vissa

problem,

med hänsyn till att förstudien främst är en inventeringsfas. Vägverket anser

vidare att

länsstyrelsens godkännande av vägutredningens miljökonsekvensbeskrivning bör ske

innan vägutredningen ställs ut. Vägverket godtar att det blir krav på att även

arbetsplaner

för drift av väg (förbättringsarbeten) fortsättningsvis måste ha en

miljökonsekvensbeskrivning. Naturvårdsverket anser att i förstudien skall

utredas

miljökonsekvenser av strategisk art. Det är enligt Naturvårdsverket önskvärt att

 frågorna

om miljökonsekvensbeskrivningar vid vägutredning ses över. Enligt

Naturvårdsverkets

mening skall utökat samråd ske vid upprättandet av arbetsplanen även när sådant

samråd

har skett vid genomförandet av en vägutredning. Vidare föreslår Naturvårdsverket

 att den

länsstyrelse som skall avgöra om vägbyggnadsprojektet har betydande

miljöpåverkan

skall samråda med andra berörda länsstyrelser. Slutligen anser Naturvårdsverket

att

förslaget bör ses över mot bakgrund av EG-direktivet om

miljökonsekvensbeskrivning.

Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslaget att införa begreppen förstudie och

vägutredning

samt att miljöbalkens regler om miljökonsekvensbeskrivningar görs tillämpliga.

Lagförslaget bör enligt ämbetet kompletteras med att kraven på

miljökonsekvensbeskrivningar i rimlig omfattning bör gälla även för en förstudie

 och vid

en så kallad enkel arbetsplan för mindre ombyggnadsåtgärder. Ämbetet föreslår

vidare att

bestämmelsen om tidigt samråd vid förstudie kompletteras med att samråd bör ske

med

intresseföreningar som har som ändamål att tillvarata naturskydds-, miljöskydds-

 eller

kulturmiljövårdens intressen. Boverket anser att det inte bör vara möjligt att

gå vidare med

en vägutredning utan att förstudien är förankrad i en översiktsplan. Lunds

universitet

föreslår att det bör framgå av lagtexten att man som miljökonsekvensbeskrivning

vid

arbetsplan inte kan nöja sig med den beskrivning som har upprättats vid

vägutredningen.

Länsstyrelsen i Stockholms län tillstyrker en lagreglering av planeringsstegen

förstudie

och vägutredning. Länsstyrelsen anser att berörda länsstyrelser och kommuner

formellt

skall beredas tillfälle att yttra sig över vägutredningen. Vidare bör enligt

länsstyrelsen en

vägutredning alltid ställas ut för granskning, motsvarande vad som sker vid

arbetsplan. En

vägutredning kan enligt länsstyrelsen behöva göras inte bara i de fall

alternativa

terrängkorridorer behöver studeras, utan även om jämförande studier behöver

göras

mellan alternativa utformningar eller utföranden. Länsstyrelsen anser slutligen

att

länsstyrelsens godkännande av miljökonsekvensbeskrivningen skall göras före det

att

miljökonsekvensbeskrivningen hålls tillgänglig för allmänheten. Det är enligt

Länsstyrelsen i Jönköpings län bra att förfarandet med

miljökonsekvensbeskrivning

regleras i lagen. Länsstyrelsen i Skåne län finner det positivt att det

arbetssätt som använts

i planeringsprocessen vid byggande av väg under senare år blir lagreglerat.

Länsstyrelsen i

Norrbottens län tillstyrker de förslag som berör beskrivningen av arbetet med

vägar och

införandet av begrepp som förstudie och vägutredning. Västerås kommun är av

uppfattningen att alternativa korridorer alltid bör studeras, varför

vägutredningar alltid

skall genomföras. Enligt Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) bör bestämmelsen om

samråd

vid förstudien förtydligas på så sätt att det framgår att samråd även skall äga

rum med de

markägare som kan komma att beröras av vägprojektet. Ett likartat förtydligande

bör

enligt LRF göras i lagförslaget om vägutredning. LRF tillstyrker att reglerna om

 täkt i

väglagen upphävs.

Grossistförbundet Svensk Handel finner det djupt otillfredsställande att

utredningen inte

i motiven närmare har presenterat vilken typ av villkor som kan bli aktuella och

 innehållet

i dessa, när Vägverket och länsstyrelserna får möjlighet att besluta om villkor

inte bara av

hänsyn till vägen och trafiksäkerheten utan även till miljön. - Sveriges

advokatsamfund

anser att utredningens förslag till samordning med miljöbalkens bestämmelser om

obligatorisk regeringsprövning är felaktigt utformat. Samfundet anför att

regeringens

prövning skall ske som ett led i den ordinarie prövningen och att därför

uttrycket "ansökan

om tillåtlighet" inte kan användas om den ansökan som skall ges in till

Vägverket.

Länsstyrelsens yttrande bör enligt Länsstyrelsen i Stockholms län åtfölja

ärendet när det

lämnas till regeringen för tillåtlighetsprövning. - Den nya formuleringen

beträffande

återställningsarbeten bör enligt Riksantikvarieämbetet kompletteras med att

hänsyn skall

tas även till vägens kulturhistoriska värde. Koncessionsnämnden för miljöskydd

påpekar

att det av förslaget inte kan utläsas vem som prövar omfattningen av

återställningsskyldigheten. Enligt LRF bör klargöras att, för det fall vägen

övergår till att

bli enskild, återställningsansvaret inte automatiskt övergår till de enskilda

väghållarna.

Den tidigare väghållaren bör enligt LRF ha kvar ett ansvar när ett framtida

iordningställande av vägområdet aktualiseras. - Lunds universitet anser att

frågan om

utvidgning av miljöbalksprincipen om reduktion av ersättning under nivån

"avsevärt

försvåras" bör övervägas även i väglagen.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpningen av miljöbalken vid prövningen enligt väglagen

Utredningen lämnade inte något förslag om att de allmänna hänsynsreglerna skall

tillämpas vid prövningen enligt väglagen. Flera remissinstanser har kritiserat

detta.

Regeringen vill för sin del understryka att det är viktigt att tillräckliga och

med

miljöbalken förenliga miljöhänsyn tas vid prövningen enligt väglagen. Även

praktiska

skäl talar för att miljöbalkens hänsynsregler skall tillämpas vid prövningen

enligt

väglagen. Detta hänger samman med att större vägar skall tillåtlighetsprövas

enligt

miljöbalken. Vid regeringens tillåtlighetsprövning skall naturligtvis

hänsynsreglerna

tillämpas. Enligt 17 kap. 1 § 18 MB skall regeringen tillåtlighetspröva nya

motorvägar och

motortrafikleder samt andra nya vägar med minst fyra körfält och en sträckning

av minst

tio kilometer. Regeringen har dessutom möjlighet att med stöd av 17 kap. 3 § MB

förbehålla sig prövningen av även andra vägar. Innan tillåtlighetsprövning sker

skall dock,

som framgår nedan, Vägverket bereda ärendet enligt bestämmelserna i väglagen och

 i

samband med detta se till att bl.a. frågan om hänsynsreglerna är uppfyllda blir

tillräckligt

belyst. Efter ett eventuellt tillåtlighetsbeslut skall ärendet handläggas vidare

 av Vägverket

och föreskrifter kan då meddelas till skydd för t.ex. miljön. Det är nödvändigt

att

Vägverket i denna inledande och avslutande handläggning av vägärendet tillämpar

miljöbalkens allmänna hänsynsregler.

Enligt nuvarande lydelse av 3 a § skall lagen (1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. (naturresurslagen) tillämpas vid prövning av ärenden enligt

väglagen.

Bestämmelserna i naturresurslagen har arbetats in i miljöbalken. Hänvisning

skall i

fortsättningen göras till hushållningsbestämmelser i 3 och 4 kap. miljöbalken.

Enligt 5 kap. 3 § MB skall myndigheter säkerställa att miljökvalitetsnormer

uppfylls när

de prövar tillåtlighet, tillstånd och godkännanden. Vid planering och

planläggning skall

myndigheter enligt samma stadgande iaktta miljökvalitetsnormerna.

Miljökvalitetsnormer

skall naturligtvis iakttas även vid tillämpningen av väglagen. Regeringen anser

dessutom

att 16 kap. 5 § MB, som innebär att tillstånd inte får meddelas för ny

verksamhet som

medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds, skall ha motsvarande

tillämpning vid

arbetsplan enligt väglagen. Eftersom arbetsplan inte alltid skall fastställas är

 det enligt

regeringens mening lämpligt att förbudet i 16 kap. 5 § MB knyts redan till

upprättandet av

arbetsplanen.

Av 6 kap. 1 § MB följer att en miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en

ansökan om

tillstånd eller tillåtlighet enligt miljöbalken eller föreskrifter som har

meddelats med stöd

av balken. I vägärenden är det i huvudsak väglagens prövningsregler som gäller

utom

ifråga om sådant byggande som utgör vattenverksamhet enligt miljöbalken.

Regeringen

bedömer därför att föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivningar, i enlighet med

vad som

gäller för närvarande, måste finnas i väglagen. Det återstår sedan att bestämma

hur

formaliserad och omfattande miljökonsekvensbeskrivningen bör vara samt hur

förfarandet

i samband med upprättandet bör vara utformat. Som framgår av avsnitt 5 bör

bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken i så stor

utsträckning

som möjligt få tillämpning även på sådana beskrivningar enligt lagar utanför

balken.

I detta sammanhang erinras att regeringen i propositionen om miljöbalk (prop.

1997/98:45, del 1, s. 275 f) har berört den kritik som framfördes i

Riksrevisionsverkets

rapport Miljökonsekvensbeskrivningar MKB i praktiken, RRV 1996:29. Regeringen

har i

likhet med utredningen tagit fasta på sagda kritik i de förslag till

förändringar i väglagen

som nu läggs fram.

Vad först gäller innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning görs i 6 kap. 7 § MB

skillnad på om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan eller inte. Som

utredningen har framhållit saknas skäl att ha andra regler på väglagens område

än de som

gäller enligt miljöbalken. Regeringen anser därför att bestämmelsen i balkens

nyssnämnda

stadgande skall tillämpas även i fråga om miljökonsekvensbeskrivningar enligt

väglagen.

Vad sedan avser förfarandet finns i miljöbalken regler om tidigt samråd, beslut

om

betydande miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande,

allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningen vid prövning samt kostnader. Som tidigare nämnts

bör

ordningen enligt väglagen i så stor utsträckning som möjligt likna den som

gäller enligt

miljöbalken. Förhållandena är dock speciella inom trafikområdet, eftersom

trafikverken,

däribland Vägverket, kan ha flera uppgifter och roller, såsom be-

slutsmyndighet,

exploatör och granskningsmyndighet.

För att bästa resultat för miljön skall uppnås anser regeringen att förfarandet

med

miljökonsekvensbeskrivning måste starta i ett tidigt skede och samordnas med

övrig

planering. Ett problem är dock att de tidiga planeringsstadierna förstudie och

vägutredning

i dag inte är lagreglerade. Regeringen noterar att Vägverket, under

Miljöbalksutredningens

arbete, har påtalat behovet av en översyn av väglagen så att de stadier i

vägplaneringen

som ligger före arbetsplaneskedet blir lagreglerade. Enligt Vägverket skulle

miljöarbetet

underlättas om proceduren med miljökonsekvensbeskrivning kunde samordnas på ett

mer

ändamålsenligt sätt med övrig vägplanering. I syfte att på ett tydligare och mer

ändamålsenligt sätt klargöra förfarandet med miljökonsekvensbeskrivningar samt

för att

tillgodose Vägverkets synpunkter föreslår regeringen liksom utredningen att de

inarbetade

begreppen förstudie och vägutredning införs i väglagen. Regeringen föreslår

följaktligen

med utgångspunkt i miljöbalkens regler att förfarandet med

miljökonsekvensbeskrivning

enligt väglagen skall vara utformat på följande sätt.

Planeringsprocessen vid byggande av väg skall inledas med en förstudie, där

förutsättningarna för den fortsatta planeringen skall klarläggas. Så sker även i

 dag utan att

förfarandet är lagreglerat. Under detta skede bör ett sådant tidigt samråd som

avses i 6

kap. 4 § första stycket MB äga rum. Samråd skall ske med berörda länsstyrelser,

kommuner och miljöorganisationer samt med den allmänhet som kan antas bli

särskilt

berörd, exempelvis markägare och närboende.

Efter samrådet skall den länsstyrelse i det län där vägbyggnadsprojektet

huvudsakligen

avses att fullföljas fatta beslut i frågan om projektet kan antas ha betydande

miljöpåverkan. Som Naturvårdsverket föreslår skall detta ske efter samråd med

övriga

berörda länsstyrelser. I överensstämmelse med 6 kap. 4 § tredje stycket MB skall

 beslutet

inte kunna överklagas. Förstudien skall klarlägga i vad mån en vägutredning

behövs innan

en arbetsplan upprättas.

Om förstudien anger att alternativa terrängkorridorer behöver studeras skall en

vägutredning upprättas. En sådan utredningen utgör sedan underlag för val av

vägkorridor

och trafikteknisk standard. Alternativa terrängkorridorer skall jämföras

sinsemellan och

med alternativet att behålla befintlig väg. En förbättring av befintlig väg

skall också

studeras, om inte särskilda skäl föranleder annat.

Vad åter gäller miljökonsekvensbeskrivningen är tanken att arbetet med denna

skall

fortsätta under vägutredningsskedet. Finner länsstyrelsen under förstudien att

vägbyggnadsprojektet kan antas ha betydande miljöpåverkan, skall det under

vägutredningen ske ett utökat samråd med miljökonsekvensbedömning enligt 6 kap.

5 6

§§ MB.

Enligt 6 kap. 8 § första stycket MB skall en miljökonsekvensbeskrivning kungöras

 när

verksamheten kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Detsamma bör gälla på

väglagens område. Miljökonsekvensbeskrivningen skall därefter hållas tillgänglig

 för

allmänheten, som får tillfälle att yttra sig. Detta sker genom att

miljökonsekvensbeskrivningen ställs ut tillsammans med övriga delar av

vägutredningen.

Genom detta ges en möjlighet att påverka myndigheter att ta större hänsyn till

den

enskildes intressen. Innan miljökonsekvensbeskrivningen ställs ut skall den

godkännas av

samtliga berörda länsstyrelser i enlighet med vad som gäller i dag enligt 24 §

andra

stycket vägkungörelsen (1971:954). På detta sätt säkras att den

miljökonsekvensbeskrivning som allmänheten får del av har en godtagbar kvalitet.

 Det

bör påpekas att godkännandet innebär att länsstyrelsen anser att

miljökonsekvensbeskrivningen utgör ett tillräckligt underlag för en samlad

bedömning av

den planerade verksamhetens inverkan på exempelvis miljö, hälsa och hushållning

med

naturresurser. Godkännandet innebär således uteslutande att kvaliteten godkänns

och

ställning tas alltså inte till om miljökonsekvenserna kan godtas eller om

projektet bör

genomföras (jfr prop. 1995/96:2 s. 51). Länsstyrelsens beslut om godkännande av

miljökonsekvensbeskrivningen skall liksom enligt 6 kap. 9 § första stycket MB

inte kunna

överklagas.

Om det under förstudien har konstaterats att vägutredning inte behövs, skall vad

 som

har nämnts om förfarandet vid vägutredning i stället gälla under

arbetsplaneskedet.

Kungörandet av miljökonsekvensbeskrivningen liksom att den hålls tillgänglig för

allmänheten kan dock ske i samband med att arbetsplanen ställs ut för granskning

 enligt

17 § väglagen.

En miljökonsekvensbeskrivning bör upprättas under arbetsplaneskedet även i de

fall där

vägutredning tidigare har genomförts. Det blir då fråga om en fördjupad

miljökonsekvensbeskrivning. Detta beror på att detaljeringsgraden är mycket

högre i en

arbetsplan. Det är naturligt att miljökonsekvensbeskrivningen, liksom

arbetsplanen i

övrigt, upprättas i samråd med bl.a. miljövårdsmyndigheter. Däremot behöver inte

 ett

sådant utökat samråd som regleras i 6 kap. 5 6 §§ MB ske, när detta har skett

redan vid

upprättandet av miljökonsekvensbeskrivningen vid vägutredningen. Det bör krävas

att

berörda länsstyrelser godkänner miljökonsekvensbeskrivningen innan den tas in i

arbetsplanen. Även för arbetsplaner gäller att godkännandet skall ske innan

utställning

sker.

Då en arbetsplan skall fastställas bör i enlighet med vad som följer av 6 kap. 9

 § andra

stycket MB en lagstadgad skyldighet finnas att beakta innehållet i

miljökonsekvensbeskrivningen och resultatet av samråd och yttranden. Vidare bör

det i

överensstämmelse med vad som föreskrivs i 6 kap. 8 § andra stycket MB införas en

bestämmelse i väglagen om att ett beslut om fastställelse av arbetsplan skall

kungöras. I

fråga om kostnaderna bör precis som enligt 6 kap. 10 § MB den som är skyldig att

upprätta miljökonsekvensbeskrivningen svara för dessa.

Övriga frågor

Hälsoskyddslagen (1982:1080) har arbetats in i miljöbalken. Begreppet sanitär

olägenhet

har i samband med detta ändrats till olägenhet för människors hälsa (9 kap. 3 §

MB). Som

en följd av detta bör uttrycket sanitära hänsyn i väglagens bestämmelse om

renhållning

(26 §) ändras.

Av 38 § väglagen följer att om väghållaren till drift av väg behöver ta sten,

grus, sand

eller jord på mark som tillhör annan än staten och detta kan ske utan avsevärd

olägenhet,

så kan länsstyrelsen på framställning av väghållaren föreskriva att rätt till

sådan täkt skall

upplåtas. Enligt 63 § skall väghållaren ersätta skador till följd av att han har

 förvärvat rätt

till täkt för drift av väg.

Reglerna om täkt i 12 kap. MB är tillämpliga även på den typ av täkt som avses i

väglagen. Väglagens täktbestämmelser tillämpas praktiskt taget aldrig. Med

nutidens stora

belagda vägar, som inte fordrar grusning, och med tanke på att vid vinterväglag

saltning,

åtminstone i landets södra och mellersta delar, är vanligare än sandning, är de

speciella

reglerna om täkter för vägar knappast ändamålsenliga. Regeringen finner därför

att

bestämmelserna i väglagen bör kunna upphävas. Följden blir att väghållaren får

förvärva

erforderliga massor på marknaden, där miljöbalkens regler är tillämpliga på

leverantörernas täktverksamhet. Det betyder även att väghållaren förlorar sin

möjlighet till

"tvångsrätt" enligt väglagen, dvs. att kunna gå in på annans mark och mot

markägarens

vilja öppna täkt. Motsvarande tvångsregler saknas i miljöbalken.

Väglagen innehåller bestämmelser om skyltar och liknande anordningar inom och i

närheten av vägområden. Bestämmelser om skyltar finns även i den lag med

särskilda

bestämmelser om gaturenhållning och skyltning som har förslagits riksdagen

samtidigt

med miljöbalken. I 10 § i den nya lagen finns dock en undantagsbestämmelse som

leder

till att regeln i 43 § väglagen om skyltar inom vägområde inte påverkas av den

nya

lagstiftningen.

Vad gäller skyltar utanför vägområde men inom ett avstånd av 50 meter därifrån

sker

enligt nuvarande ordning en dubbelprövning av länsstyrelsen, enligt

naturvårdslagen

(1964:822) och väglagen. Det kan anmärkas att Vägverket i sitt remissvar med

anledning

av Miljöskyddskommitténs förslag till följdlagstiftning (SOU 1994:96) ansåg att

dubbelprövningen inte utgjorde något praktiskt problem, eftersom länsstyrelsen

är

beslutsmyndighet i båda fallen och relativt enkelt kan samordna

tillståndsansökningarna.

Regeringen finner inte skäl att nu frångå utredningsförslaget som innebär att

prövningen

behålls enligt nuvarande ordning och att länsstyrelsen kvarstår som

tillståndsmyndighet

enligt både väglagen och lagen med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och

skyltning.

Vägverket har enligt utredningen påtalat att det finns ett behov av att kunna

meddela

föreskrifter, inte bara av hänsyn till vägen och trafiksäkerheten utan även till

 miljön i

samband med att tillstånd till åtgärder inom och intill ett vägområde beslutas

enligt 43 48

§§. De åtgärder som får vidtas efter tillstånd är sådana att de kan ha en

miljöpåverkan.

Regeringen finner, liksom utredningen, att väghållningsmyndigheten respektive

länsstyrelsen bör ges den föreslagna möjligheten. Detta innebär t.ex. att

föreskrifter kan

meddelas om bullerskydd, när tillstånd meddelas enligt 47 § att uppföra en

byggnad i

närheten av en väg. Det kan dock tänkas att sådana föreskrifter inte är

tillräckliga.

Regeringen anser därför att det bör införas en möjlighet att vägra tillstånd,

när de

föreskrifter som kan meddelas inte är tillräckliga. Som bestämmelserna nu är

utformade

kan tillstånd normalt vägras endast av trafiksäkerhetsskäl eller annars med

hänsyn till

vägen.

Som redan har nämnts skall enligt 17 kap. 1 § 18 MB regeringen

tillåtlighetspröva

motorvägar och motortrafikleder samt andra vägar med minst fyra körfält och en

sträckning av minst tio kilometer. Regeringens prövning bör, som utredningen har

framhållit, ske i ett tidigt skede i planeringsprocessen innan lokaliseringen

har blivit

alltför låst och stora kostnader har lagts ned i projekteringen. Då ges även

möjlighet för

regeringen att samlat bedöma flera lokaliseringsalternativ. Det är enligt

regeringen

lämpligt att regeringsprövningen sker i samband med vägutredningen då den

lämpligaste

vägsträckningen skall läggas fast. Till grund för regeringens prövning ligger

den av

Vägverket upprättade vägutredningen. Vägverket skall överlämna alla relevanta

handlingar i ärendet till regeringen, däribland inhämtade yttranden. Regeringens

tillåtlighetsbeslut kommer att omfatta tillåtligheten av anläggningen inom en

viss

vägkorridor utan att den närmare sträckningen av trafikanläggningen har

preciserats.

Genom regeringens beslut blir frågan om tillåtligheten i det aktuella fallet

avgjord.

Arbetsplanen skall således endast avse vägsträckning inom det område som

regeringsbeslutet avser. Det bör ligga på Vägverket att se till att vägar som är

 obligatoriskt

prövningspliktiga överlämnas till regeringens prövning.

I olika lagar som i dag är knutna till naturresurslagen finns bestämmelser om

återställningsåtgärder. Det är i vissa fall viktigt att anläggningar tas bort

och spåren av

verksamheten även i övrigt utplånas när verksamheten på en väg har upphört.

Tidpunkten

kan lämpligen knytas till när vägen dras in och vägrätten därmed upphör.

Eftersom

verksamhet som faller under väglagen inte kräver tillstånd kan frågan om

återställningsåtgärder inte regleras vid tillståndsprövningen eller särskilt i

samband med

att tillståndet upphör. I stället får skyldigheten följa direkt av väglagen. Mot

 bakgrund av

att staten eller kommuner är väghållare finns enligt regeringens mening ingen

anledning

att införa bestämmelser om skyldighet att ställa säkerhet för kostnader för

återställningsåtgärder.

Enligt 6 § lagen om införande av miljöbalken skall ärenden som har inletts före

miljöbalkens ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser.

Reglerna

om miljökvalitetsnormer skall dock tillämpas omedelbart. Regeringen anser att

denna

ordning även bör gälla enligt väglagen. Regeringen finner det dock lämpligt att

äldre

bestämmelser får gälla i de fall då en miljökonsekvensbeskrivning har lämnats in

 till

länsstyrelsen för godkännande enligt 24 § vägkungörelsen före ändringarnas

ikraftträdande. Såsom Lagrådet har förordat tas vidare bland

övergångsbestämmelserna in

en föreskrift av innebörd att bestämmelsen i 63 § första stycket 5 väglagen

fortfarande

skall gälla i fråga om skador på grund av täkt som upplåtits med stöd av 38 §

samma lag

före den nya lagens ikraftträdande.

Lagen (1995:1649) om byggande av järnväg

Banlagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Banlagen och miljöbalken gäller parallellt. Inga

begränsningar

införs av möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Vid prövning av ärenden skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i stort med

regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Utöver vad som framgår av avsnitt 8.2 har ingen remissinstans

uttalat sig om banlagens förhållande till miljöbalken.

Skälen för regeringens förslag: Före den 1 februari 1996 saknades i lag

fastställda

krav på järnvägsbyggande. I syfte att råda bot på dessa brister utarbetades med

väglagen

som förebild lagen (1995:1649) om byggande av järnväg (banlagen). I motiven till

 lagen

anges att förfarandet vid byggande av järnväg haft klara brister vad gällde

anknytningen

till bl.a. miljölagstiftning (prop. 1995/96:2 s. 17 och 31).

Banlagen är tillämplig på byggande av järnväg. Med järnväg avses i lagen

spåranläggning för järnvägstrafik. Till spåranläggning hör inte bara spår utan

också bl.a.

andra fasta anordningar som behövs för spårens bestånd, drift eller brukande.

Med

byggande av järnväg avses anläggande av en ny järnväg, omläggning av spår i en

ny

sträckning, utläggning av ytterligare spår och ombyggnad av järnväg på annat

sätt.

Banlagen innehåller däremot inga regler om drift av järnväg. I

järnvägssäkerhetslagen

(1990:1157) finns visserligen utförliga regler om bl.a. drift av spåranläggning

men dessa

regler omfattar snarare säkerhetsfrågor än miljöfrågor. När det gäller

miljöfrågor vid drift

av järnväg gäller i stället miljöbalken.

Frågor som regleras i banlagen, dvs. byggande av järnväg, omfattas således också

 av

miljöbalken, eftersom verksamheten påverkar miljön. Banlagen och miljöbalken

gäller

alltså parallellt. Detta innebär att den som bygger järnväg är skyldig att

iaktta miljöbalken,

särskilt de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. samt hushållningsbestämmelserna i

3 och 4

kap. Som framgår av avsnitt 4.2 kan det dock bli aktuellt att begränsa

möjligheten att

ingripa med stöd av miljöbalken, om det i banlagen finns bestämmelser som står i

 strid

med bestämmelser i miljöbalken. En bedömning måste således göras i detta

lagstiftningsärende om banlagen innehåller några sådana bestämmelser.

Enligt 1 kap. 3 § banlagen skall vid planläggning, byggande och underhåll av

järnväg

hänsyn tas till både enskilda och allmänna intressen. Till de allmänna

intressena räknas

exempelvis hushållning med naturresurser, miljöskydd, hälsoskydd,

kulturmiljövård och

naturvård (a. prop. s. 49). Bestämmelsen är enligt regeringens uppfattning så

allmänt

hållen att den inte kan anses stå i strid med bestämmelserna i miljöbalken.

Vidare skall enligt 1 kap. 4 § banlagen tillses att järnvägen får sådant läge

och utförande

att ändamålet med järnvägen vinns med minsta intrång och olägenhet utan oskälig

kostnad. Bestämmelsen har likheter med den allmänna hänsynsregeln i 2 kap. 3 §

MB och

lokaliseringsregeln i 2 kap. 4 § MB. Även andra bestämmelser i miljöbalken är av

intresse, t.ex. den s.k. produktvalsprincipen i 2 kap. 6 § MB. Det kan inte

uteslutas att en

bedömning enligt bestämmelserna i miljöbalken i en enskild situation kan få ett

från

miljösynpunkt annat resultat än en bedömning enligt 1 kap. 4 § banlagen.

Förhållandet

mellan lagverkens bestämmelser kan i ett sådant fall uppfattas som oklart.

Regeringen vill framhålla som angeläget att de krav som ställs på lokalisering

och annat

hänsynstagande i miljöbalken också gäller vid byggande av järnvägar. Såsom

Lagrådet

har påpekat, i anledning av remissförslagets tillägg i 1 kap. 4 § banlagen,

kommer detta att

framgå med tillräcklig grad av tydlighet genom de tillägg som föreslås i 1 kap.

3 §

banlagen och som innebär bl.a. att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall

tillämpas vid prövningen av ärenden enligt banlagen. Följaktligen anser

regeringen att

inga begränsningar skall göras av möjligheten att ingripa med stöd av

miljöbalken.

Gäller skyddsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för användning av

bebyggelse, mark eller vatten, får järnväg enligt 1 kap. 5 § banlagen inte

byggas så att

syftet med bestämmelserna motverkas. De bestämmelser som åsyftas är bl.a.

föreskrifter

meddelade med stöd av bestämmelserna i 7 och 8 kap. MB. Det är lämpligt att

banlagens

bestämmelse finns kvar.

En myndighetsutövning enligt en lag regleras normalt bara i just den aktuella

lagen. I

den mån miljöbalkens regler skall läggas till rättslig grund för

myndighetsutövning enligt

en annan lag måste det föreskrivas särskilt. Av nästa avsnitt framgår att ett

antal

bestämmelser i miljöbalken skall tillämpas vid prövning enligt banlagen.

Banlagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: Miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall tillämpas vid

prövning av ärenden enligt banlagen.

Järnvägar får inte byggas som medverkar till att en miljökvalitetsnorm

överträds.

Begreppen förstudie och järnvägsutredning förs in i banlagen. Samtidigt förs i

banlagen in regler om miljökonsekvensbeskrivningar vilka regler i huvudsak

ansluter

till de bestämmelser som gäller enligt miljöbalken.

När den verksamhet som har bedrivits på järnväg upphör, skall

verksamhetsutövaren

vara skyldig att vidta återställningsåtgärder.

Utredningens förslag: Utredningen hade inget förslag att miljöbalkens allmänna

hänsynsregler skall tillämpas vid prövning av ärenden enligt banlagen eller att

förstudier

skall regleras i lagen. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i stort med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Naturvårdsverket, Lunds universitet och Länsstyrelsen i

Skaraborgs län föreslår att de allmänna hänsynsreglerna i miljöbalken skall

tillämpas vid

planläggning av järnväg och vid prövning av ärenden om byggande av järnväg.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att lokaliseringsregeln och utföranderegeln

 i 1 kap. 4

§ måste tas bort för att säkerställa miljöbalken som speciallag för miljön. Det

bör enligt

Länsstyrelsen även förtydligas i kommentaren till 1 kap. 3 § att miljöbalkens

regler har

företräde. Länsstyrelsen anser vidare att det även för avveckling av järnväg bör

specificeras att tillbörlig hänsyn skall tas enligt 1 kap. 3 §.

Banverket föreslår att den som planerar att bygga en järnväg alltid skall

genomföra en

förstudie, där förutsättningarna för den fortsatta planeringen klarläggs.

Förstudien skall

enligt Banverkets förslag även ange om en järnvägsutredning behövs innan en

järnvägsplan upprättas. Vid utarbetandet av förstudien skall enligt Banverket

den som

avser att bygga en järnväg ha ett sådant tidigt samråd som utredningen har

förslagit. Efter

samrådet skall enligt Banverket länsstyrelsen i enlighet med utredningens

förslag fatta

beslut om projektet kan antas ha betydande miljöpåverkan. En järnvägsutredning

skall

enligt Banverket utföras när det i förstudien har klarlagts att alternativa

terrängkorridorer

behöver studeras. Banverket föreslår att miljöbalkens regler om förfarandet med

miljökonsekvensbeskrivningen inte görs tillämpliga vid järnvägsutredning.

Förfarandet

skall enligt Banverket i stället regleras inom ramen för den normala

planeringsprocessen.

Om länsstyrelsen beslutar att järnvägsprojektet kan antas medföra betydande

miljöpåverkan skall dock enligt Banverkets förslag utökat samråd ske med

miljökonsekvensbedömning. Banverket föreslår att järnvägsutredning skall ställas

 ut för

granskning och att då miljöbalkens bestämmelser om kungörande och tillfälle att

yttra sig

skall tillämpas. Vidare föreslår Banverket en regel om att beslut med anledning

av

järnvägsutredningen skall fattas först när miljökonsekvensbeskrivningen har

godkänts av

länsstyrelsen. Enligt Naturvårdsverket bör även förstudien regleras.

Naturvårdsverket

anser det angeläget att i järnvägsplaneskedet ha ett utökat samråd, även om

detta redan har

skett vid upprättandet av en järnvägsutredning. Länsstyrelsen bör dock enligt

Naturvårdsverket få besluta om att ett sådant förfarande inte är nödvändigt i

vissa fall.

Naturvårdsverket anser att det bör införas ett krav på att den länsstyrelse som

avgör om ett

järnvägsprojekt har betydande miljöpåverkan skall samråda med andra berörda

länsstyrelser. Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslaget att införa begreppet

järnvägsutredning och att miljöbalkens regler för beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningar i beslut görs tillämpliga. Ämbetet finner att

begreppet

förstudie på samma sätt som i väglagen bör införas i banlagen och att en

miljökonsekvensbeskrivning i rimlig omfattning bör krävas i alla skeden av

planeringen.

Tidigt samråd bör enligt ämbetet ske med intresseföreningar som har som ändamål

att

tillvarata naturskydds-, miljöskydds- eller kulturmiljövårdens intressen, t.ex.

representanter för hembygdsrörelsen. Även Länsstyrelsen i Stockholms län anser

att

förstudie bör regleras i banlagen. Länsstyrelsen anser att berörda länsstyrelser

 och

kommuner formellt skall beredas tillfälle att yttra sig över

järnvägsutredningen. Vidare

bör enligt länsstyrelsen en järnvägsutredning alltid ställas ut för granskning.

Länsstyrelsen

i Jönköpings län anser att processen från förstudie till arbetsplan bör vara

densamma som

gäller enligt väglagen. Förfarandet m.m. beträffande

miljökonsekvensbeskrivningar bör

enligt länsstyrelsen beskrivas i lagen. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anser att

 i banlagen

bör införas bestämmelser om förstudie. I en förstudie är det enligt

länsstyrelsen viktigt att

fånga upp de problem som uppstår vid stängning av plankorsningar. I en till

förstudien

knuten miljökonsekvensbeskrivning kan enligt länsstyrelsen dessa problem

beskrivas

mera heltäckande. Länsstyrelsen i Norrbottens län tillstyrker förslaget om

införande av

begreppet järnvägsutredning. Lunds universitet föreslår att det på något sätt

bör framgå av

lagtexten att man som miljökonsekvensbeskrivning vid järnvägsplan inte kan nöja

sig med

den som har upprättats vid järnvägsutredningen.

Sveriges advokatsamfund anser att utredningens förslag till samordning med

miljöbalkens bestämmelser om obligatorisk regeringsprövning är felaktigt

utformat.

Samfundet anför att regeringens prövning skall ske som ett led i den ordinarie

prövningen

och att därför uttrycket "ansökan om tillåtlighet" inte kan användas om den

ansökan som

skall ges in till Banverket. Länsstyrelsens yttrande bör enligt Länsstyrelsen i

Stockholms

län åtfölja ärendet när det lämnas till regeringen för tillåtlighetsprövning. -

Vid

återställningsarbeten bör enligt Riksantikvarieämbetet hänsyn tas till

anläggningens

kulturhistoriska värde. Koncessionsnämnden för miljöskydd och Västerås kommun

påpekar att det av förslaget inte kan utläsas vem som prövar omfattningen av

återställningskyldigheten. Lunds universitet anser att i banlagen bör införas

bestämmelser

om ställande av säkerhet för återställningskostnader. - Koncessionsnämnden för

miljöskydd anser att miljöbalkens regler skall kunna tillämpas i fråga om

tillfälligt

ianspråktagande av mark.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpningen av miljöbalken vid prövningen enligt banlagen

Utredningen lämnade inte något förslag om att de allmänna hänsynsreglerna skall

tillämpas vid prövningen enligt banlagen. Flera remissinstanser har kritiserat

detta.

Regeringen gör i denna fråga följande bedömning. Någon tillståndsprövning enligt

miljöbalken kommer normalt inte att ske av järnvägar. Det är därför viktigt att

tillräckliga

miljöhänsyn tas i prövningen enligt banlagen. Även praktiska skäl talar för att

miljöbalkens hänsynsregler skall tillämpas vid förfarandet enligt banlagen.

Detta hänger

samman med att större järnvägar skall tillåtlighetsprövas av regeringen. Vid

regeringens

tillåtlighetsprövning skall naturligtvis hänsynsreglerna tillämpas. Enligt 17

kap. 1 § 19

MB skall regeringen tillåtlighetspröva nya järnvägar avsedda för fjärrtrafik och

anläggande av nytt spår på en sträcka av minst fem kilometer för befintliga

järnvägar för

fjärrtrafik. Regeringen har dessutom möjlighet att med stöd av 17 kap. 3 § MB

förbehålla

sig prövningen av även andra järnvägar. Innan tillåtlighetsprövning sker skall

dock, som

framgår nedan, Banverket bereda ärendet och i samband med detta se till att

bl.a. frågan

om hänsynsreglerna är uppfyllda blir tillräckligt belyst. Efter ett eventuellt

tillåtlighetsbeslut skall ärendet handläggas vidare av Banverket och

föreskrifter kan då

meddelas till skydd för t.ex. miljön. Det är nödvändigt att Banverket i denna

inledande

och avslutande handläggning av järnvägsärendet tillämpar miljöbalkens allmänna

hänsynsregler.

Lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. (naturresurslagen) skall

enligt

nuvarande lydelse av 1 kap. 3 § banlagen tillämpas vid planläggning av järnväg

och vid

prövning av ärenden om byggande av järnväg. Hushållningsbestämmelserna i 2 och 3

 kap.

naturresurslagen har arbetats in i 3 och 4 kap. MB. Hänvisning skall därför i

stället ske till

dessa kapitel i miljöbalken.

Enligt 5 kap. 3 § MB skall myndigheter säkerställa att miljökvalitetsnormer

uppfylls när

de prövar tillåtlighet, tillstånd och godkännanden. Vid planering och

planläggning skall

myndigheterna enligt samma stadgande iaktta miljökvalitetsnormer. Detta skall

gälla

också vid tillämpningen av banlagen. Regeringen anser dessutom att 16 kap. 5 §

MB, som

innebär att tillstånd inte får meddelas för ny verksamhet som medverkar till att

 en

miljökvalitetsnorm överträds, bör ha motsvarande tillämpning vid fastställande

av

järnvägsplan enligt banlagen.

Av 6 kap. 1 § MB följer att en miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en

ansökan om

tillstånd eller tillåtlighet enligt miljöbalken eller föreskrifter som har

meddelats med stöd

av balken. Verksamhet enligt banlagen kommer inte att vara tillståndspliktig

enligt

miljöbalken, bortsett från de delar av verksamheten som utgör vattenverksamhet.

Föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivningar bör därför, i enlighet med vad som

gäller

för närvarande, finnas i banlagen. Det återstår sedan att bestämma hur

formaliserad och

omfattande miljökonsekvensbeskrivningen bör vara samt hur förfarandet i samband

med

upprättandet bör vara utformat. Som framgår av avsnitt 5 bör miljöbalkens

bestämmelser

om miljökonsekvensbeskrivningar i så stor utsträckning som möjligt få

tillämpning även

på beskrivningar som föreskrivs i lagar utanför balken.

Vad först gäller innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning görs i 6 kap. 7 § MB

skillnad på om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan eller inte. Som

utredningen har framhållit saknas skäl att ha andra regler på banlagens område

än de som

gäller enligt miljöbalken. Regeringen anser därför att balkens nyssnämnda

stadgande skall

tillämpas även i fråga om miljökonsekvensbeskrivningar enligt banlagen.

Vad sedan avser förfarandet finns i miljöbalken regler om tidigt samråd, beslut

om

betydande miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande,

allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningen vid prövning samt kostnader. Som tidigare nämndes

bör

ordningen enligt banlagen i så stor utsträckning som möjligt likna den som

gäller enligt

miljöbalken. Förhållandena är dock speciella inom trafikområdet, eftersom

trafikverken,

däribland Banverket, kan ha flera uppgifter och roller, såsom

beslutsmyndighet,

exploatör och granskningsmyndighet.

För att bästa resultat för miljön skall uppnås måste enligt regeringen

förfarandet med

miljökonsekvensbeskrivning starta i ett tidigt skede och samordnas med övrig

planering.

Ett problem är dock att de tidiga planeringsstadierna förstudie och

järnvägsutredning i dag

inte är lagreglerade. Utredningen föreslog därför att begreppet

järnvägsutredning skall

föras in i banlagen, i syfte att på ett tydligare och mer ändamålsenligt sätt

klargöra

förfarandet med miljökonsekvensbeskrivningen. Däremot avstod utredningen från

att

lägga fram något förslag rörande förstudier, eftersom Banverket inte hade blivit

 klart med

utarbetandet av formerna för dessa. Banverket har nu slutfört arbetet med

utformningen av

planeringsprocessen. Regeringen har därför tillräckligt underlag för att föra in

 begreppet

förstudie i banlagen.

Till detta hör att ett antal remissinstanser är kritiska till att utredningen

inte i banlagen

har lämnat något förslag om lagreglering av förstudier. Samtliga remissinstanser

 som

yttrar sig över förslaget att lagreglera förstudier i väglagen är positiva till

att detta sker.

Regeringen föreslår att begreppen förstudie och järnvägsutredning förs in i

banlagen.

Förfarandet skall enligt regeringens uppfattning vara utformat på följande sätt.

Planeringsprocessen vid byggande av järnväg inleds med en idéstudie. Denna

utförs i

huvudsak internt inom Banverket och har som syfte att skissera alternativa

lösningar. Det

har inte framkommit något behov av lagreglering av detta förfarande.

Därefter inleds en förstudie, där förutsättningarna för den fortsatta

planeringen skall

klarläggas. Syftet med förstudien är att utarbeta underlag för val av

alternativa

principlösningar. Begreppet förstudie kan vid järnvägsplanering ha ett helt

annat innehåll

än motsvarigheten vid byggande av väg. Exempelvis kan en förstudie på

järnvägsområdet

avse företeelser som inte har någon fysisk omfattning, t.ex. förändringar av

signalsystemet. Den form av förstudie som är intressant i detta sammanhang

liknar dock

förstudien enligt väglagen, eftersom den avser studier av lämpliga nya

sträckningar av en

järnväg. Begreppet förstudie bör enligt regeringens uppfattning arbetas in i

banlagen. Det

är förstudier vid byggande av järnväg som blir reglerat i banlagen. Med byggande

 av

järnväg avses enligt 1 kap. 2 § att anlägga en ny järnväg samt att lägga om spår

 i en ny

sträckning, lägga ut ytterligare spår och på annat sätt bygga om en järnväg.

Under förstudien skall ett sådant tidigt samråd som avses i 6 kap. 4 § första

stycket MB

äga rum. Samråd skall ske med berörda länsstyrelser, kommuner och

miljöorganisationer

samt med den allmänhet som kan antas bli särskilt berörd, exempelvis markägare

och

närboende.

I förstudien skall klargöras om en järnvägsutredning behövs innan järnvägsplan

upprättas. Samrådet om förstudien med bl.a. länsstyrelsen kommer därmed att avse

 även

frågan om behovet av järnvägsutredning. Efter samrådet skall länsstyrelsen i det

 län där

järnvägsprojektet huvudsakligen skall utföras fatta beslut i frågan om projektet

 kan antas

ha betydande miljöpåverkan. Som Naturvårdsverket föreslår skall detta ske efter

samråd

med övriga berörda länsstyrelser. I överensstämmelse med 6 kap. 4 § tredje

stycket MB

skall beslutet inte kunna överklagas.

Utredningen föreslog att den som planerar att bygga en järnväg alltid skall

upprätta en

järnvägsutredning. Banverkets fortsatta arbete med planeringsformerna har dock

lett fram

till uppfattningen att det i vissa fall, t.ex. när förstudien resulterar i att

befintlig bana skall

förbättras, kanske inte är nödvändigt att upprätta en järnvägsutredning.

Regeringens

förslag innebär att en sådan lösning blir möjlig. Förslaget anger minimikraven

för när

järnvägsutredning skall upprättas. I förstudien tas som redan nämnts ställning

till behovet

av järnvägsutredning.

Järnvägsutredningen skall redovisa samhällsekonomiska bedömningar och övriga

konsekvensbeskrivningar som ger underlag för beslut om frågan skall drivas

vidare, val av

principlösning och banteknisk standard. I en järnvägsutredning redovisas olika

utbyggnadsalternativ och dessa jämförs sinsemellan och med alternativet att inte

genomföra den aktuella järnvägsutbyggnaden. Arbetet med

miljökonsekvensbeskrivningen skall fortsätta under järnvägsutredningen.

Har länsstyrelsen beslutat att järnvägsprojektet kan antas ha betydande

miljöpåverkan,

skall det under järnvägsutredningen ske ett utökat samråd med

miljökonsekvensbedömning enligt 6 kap. 5 6 §§ MB. Detta samråd kan lämpligen

samordnas med det samråd som sker avseende övriga delar av järnvägsutredningen.

Det

finns alltså normalt inte något behov av ett parallellt samrådsförfarande

avseende

miljökonsekvensbeskrivningen. Det är dock bara samrådet avseende

miljökonsekvensbeskrivningen som lagregleras.

Miljökonsekvensbeskrivningen skall kungöras och därefter ställas ut tillsammans

med

övriga järnvägsutredningen. Härigenom ges en möjlighet att påverka myndigheter

att ta

större hänsyn till den enskildes intressen. Bestämmelsen i 6 kap. 8 § första

stycket MB

skall tillämpas vid detta förfarande. Innan miljökonsekvensbeskrivningen ställs

ut skall

den godkännas av samtliga berörda länsstyrelser i enlighet med vad som gäller i

dag enligt

2 kap. 4 § banlagen. På detta sätt säkras att den miljökonsekvensbeskrivning som

allmänheten får del av har en godtagbar kvalitet. Det bör påpekas att

godkännandet

innebär att länsstyrelsen anser att miljökonsekvensbeskrivningen utgör ett

tillräckligt

underlag för en samlad bedömning av den planerade verksamhetens inverkan på

exempelvis miljö, hälsa och hushållning med naturresurser. Godkännandet innebär

således

uteslutande att kvaliteten godkänns och ställning tas alltså inte till om

miljökonsekvenserna kan godtas eller om projektet bör genomföras (jfr prop.

1995/96:2 s.

51). I likhet med vad som gäller i dag enligt 5 kap. 2 § banlagen skall

länsstyrelsens beslut

om godkännande av miljökonsekvensbeskrivningen inte kunna överklagas.

En miljökonsekvensbeskrivning bör upprättas även under järnvägsplaneskedet. Det

blir

då fråga om en fördjupad miljökonsekvensbeskrivning. Detta beror på att

detaljeringsgraden är mycket högre i en järnvägsplan. Det finns inte alltid

något behov av

förnyade samrådsförfaranden avseende miljökonsekvensbeskrivningen. Någon

särskild

bestämmelse bör därför inte införas om sådant samråd. I den mån förnyat samråd

bör

genomföras kan detta ske med stöd av befintlig bestämmelse i 2 kap. 5 § om

samråd i

fråga om järnvägens sträckning och förslaget i övrigt. Däremot kan krävas att

berörda

länsstyrelser godkänner miljökonsekvensbeskrivningen innan den tas in i

järnvägsplanen.

Även för järnvägsplaner gäller att godkännandet skall ske före utställandet.

Liksom enligt 6 kap. 9 § andra stycket MB bör då en järnvägsplan skall

fastställas

finnas en lagstadgad skyldighet att beakta innehållet i

miljökonsekvensbeskrivningen och

resultatet av samråd och yttranden. Vidare bör det, i enlighet med vad som

föreskrivs i 6

kap. 8 § andra stycket MB, även införas en bestämmelse om att ett beslut om

fastställelse

av järnvägsplan skall kungöras. På samma vis som enligt 6 kap. 10 § MB skall den

 som är

skyldig att upprätta miljökonsekvensbeskrivningen svara för kostnaderna som

uppkommer

för den.

Övriga frågor

Som redan har nämnts skall regeringen enligt 17 kap. 1 § 19 MB

tillåtlighetspröva

järnvägar avsedda för fjärrtrafik och anläggande av nytt spår på en sträcka av

minst fem

kilometer för befintliga järnvägar för fjärrtrafik. Regeringens prövning bör,

som

utredningen har framhållit, ske i ett tidigt skede i planeringsprocessen innan

lokaliseringen

har blivit alltför låst och stora kostnader lagts ner i projekteringen. Då ges

även möjlighet

för regeringen att samlat bedöma flera lokaliseringsalternativ om sådana är

aktuella.

Regeringen delar utredningens uppfattning att det är ändamålsenligt om

regeringsprövningen sker i samband med järnvägsutredningen då den lämpligaste

sträckningen skall läggas fast. Till grund för regeringens prövning ligger den

av Banverket

upprättade järnvägsutredningen. Banverket skall överlämna alla relevanta

handlingar i

ärendet till regeringen, däribland inhämtade yttranden. Regeringens

tillåtlighetsbeslut

kommer att omfatta tillåtligheten av anläggningen inom ett visst område utan att

 den

närmare sträckningen har preciserats. Genom regeringens beslut blir frågan om

tillåtligheten i det aktuella fallet avgjord. Järnvägsplanen skall således

endast avse

sträckning inom det område som regeringsbeslutet avser. Det bör ligga på

Banverket att se

till att järnvägar som är obligatoriskt prövningspliktiga överlämnas till

regeringens

prövning.

I olika lagar som i dag är knutna till naturresurslagen finns bestämmelser om

återställningsåtgärder. Det är i vissa fall viktigt att anläggningar tas bort

och spåren av

verksamheten även i övrigt utplånas när verksamheten på en järnväg har upphört.

Eftersom verksamhet som faller under banlagen inte kräver tillstånd, kan frågan

om

återställningsåtgärder inte regleras av myndighet vid tillståndsprövningen eller

 särskilt i

samband med att tillståndet upphör. I stället får skyldigheten följa direkt av

banlagen.

Enligt 6 § lagen om införande av miljöbalken skall ärenden som har inletts före

miljöbalkens ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser.

Enligt

samma paragraf skall dock reglerna om miljökvalitetsnormer tillämpas omedelbart.

Regeringen anser att denna ordning bör gälla även enligt banlagen. Enligt

regeringens

mening kan det vara lämpligt att äldre bestämmelser får gälla i de fall då en

miljökonsekvensbeskrivning har lämnats in till länsstyrelsen för godkännande

enligt 2

kap. 4 § banlagen före ändringarnas ikraftträdande.

Skyldigheten att vidta återställningsåtgärder enligt den nya bestämmelsen i 1

kap. 8 §

skall gälla även då järnvägen har tillkommit enligt äldre bestämmelser.

Regeringen godtar

Lagrådets ståndpunkt att denna ordning bör framgå av en uttrycklig

övergångsbestämmelse. I förhållande till remissförslaget innehåller således

övergångsreglerna en kompletterande regel i detta hänseende.

Luftfartslagen (1957:297)

Luftfartslagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Luftfartslagen och miljöbalken gäller parallellt. Krav

skall dock

inte få ställas med stöd av miljöbalken i fråga om luftfartygs miljövärdighet

eller

framförande av luftfartyg i överljudsfart. I övrigt införs inga begränsningar i

möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Vid tillståndsprövning skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Utredningen lämnade inte något förslag om att krav i fråga

 om

luftfartygs miljövärdighet eller framförande av luftfartyg i överljudsfart inte

skall få

ställas med stöd av miljöbalken.

Remissinstanserna: Utöver vad som framgår av nästa avsnitt uttalar sig ingen

remissinstans om förhållandet mellan luftfartslagen och miljöbalken.

Skälen för regeringens förslag: Luftfartslagen (1957:297) innehåller

bestämmelser om

bl.a. luftfartyg och flygplatser. Luftfartyg och verksamheten vid flygplatser

har genom

bl.a. luft- och markföroreningar samt buller en sådan miljöpåverkan att

miljöbalken är

tillämplig.

Miljöbalken skall enligt huvudregeln tillämpas parallellt med annan lag som

reglerar

sådan verksamhet och sådana anläggningar som omfattas av balkens

tillämpningsområde.

Miljöbalken och luftfartslagen gäller alltså parallellt. Detta innebär att den

som bedriver

verksamhet enligt luftfartslagen är skyldig att iaktta miljöbalken, exempelvis

de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. Som framgår av avsnitt 4.2 kan det dock bli aktuellt

att begränsa

möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken när luftfartslagen har

bestämmelser som

kan tänkas bli tillämpade på ett sätt som inte är förenligt med bestämmelser i

balken. En

bedömning måste göras om luftfartslagen har sådana bestämmelser.

Enligt 3 kap. 1 § gäller att luftfartyg skall vara miljövärdiga när de används

vid luftfart.

Ett luftfartyg anses enligt paragrafen miljövärdigt, om det är konstruerat,

byggt, utrustat

och hållet i stånd på ett sådant sätt att det inte orsakar skada genom buller

eller

luftförorening eller genom annan liknande störning. Även bestämmelsen i 2 kap. 3

 § MB

om försiktighetsmått och bästa möjliga teknik kan användas i fråga om

miljövärdighetskrav på luftfartyg. I en enskild situation kan tänkas att

bestämmelserna får

olika tillämpning. Ytterligare miljövärdighetskrav på luftfartyg skall enligt

regeringens

uppfattning därför inte kunna ställas med stöd av miljöbalken.

Vidare stadgas i 1 kap. 2 a § att luftfartyg inte får framföras med

överljudsfart. Om det

finns synnerliga skäl kan dock undantag medges från förbudet. I samband med

detta får

anges på vilka villkor luftfarten får äga rum. Någon annan bedömning skall

enligt

regeringens uppfattning inte kunna göras med stöd av miljöbalken.

Vad gäller bestämmelserna i 6 kap. om flygplatser och markorganisationen i

övrigt

finns det däremot inte några bestämmelser som enligt regeringens uppfattning kan

 anses

stå i strid med bestämmelser i miljöbalken. Detta innebär att miljöbalken med

bl.a. de

allmänna hänsynsreglerna gäller för den som skall anlägga och driva en

flygplats. Det

saknas därför skäl att införa bestämmelser om att ytterligare krav inte skall

kunna ställas

med stöd av miljöbalken.

Flygplatser för allmänt bruk (allmänna flygplatser) får enligt 6 kap. 4 § inte

inrättas

eller drivas utan tillstånd. Detsamma gäller om en allmän flygplats byggs om

eller driften

ändras, såvida inte ombyggnaden eller driftsändringen är av ringa betydelse.

Tillstånd kan

krävas även enligt miljöbalken. För närvarande gäller enligt

miljöskyddsförordningen

(1989:364) att flygplatser med instrumentbana över 1 200 meter är

tillståndspliktiga

medan övriga flygplatser är anmälningspliktiga. Dessutom gäller enligt 17 kap. 1

 § 21 MB

att nya flygplatser med en banlängd av minst 2 100 meter skall

tillåtlighetsprövas av

regeringen.

Det förhållandet att miljöbalken gäller vid anläggandet och driften av

flygplatser

innebär inte automatiskt att balken skall tillämpas vid tillståndsprövning av

flygplats

enligt luftfartslagen (jfr avsnitt 4.2). Vid tillståndsprövningen enligt

luftfartslagen skall

tillses att reglerna i just den lagen är uppfyllda. I dag finns dessutom ett

uttryckligt

stadgande i 6 kap. 5 § att lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.

(naturresurslagen) skall tillämpas. Av nästa avsnitt framgår dock att vissa

bestämmelser i

miljöbalken skall tillämpas även vid tillståndsprövning enligt luftfartslagen.

Luftfartslagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: Tillstånd skall inte få ges till en ny flygplats som

medverkar till

att en miljökvalitetsnorm överträds.

Regler om miljökonsekvensbeskrivningar införs vilka i huvudsak ansluter till de

bestämmelser som gäller enligt miljöbalken.

Utredningens förslag: Utredningen föreslog särskilda bestämmelser i

luftfartslagen om

att i ett tillstånd större vikt än i dag skall läggas vid miljön, att ett

tillstånd skall kunna

förenas med nya eller ändrade villkor, att tillståndet skall kunna göras

beroende av att

verksamhetsutövaren ställer säkerhet för kostnaderna för återställning samt om

att

tillståndshavaren, när verksamheten upphör, skall vara skyldig att vidta

återställningsåtgärder. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i stort med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Norrbottens län tillstyrker utredningens

förslag.

Det bör enligt Länsstyrelsen i Skaraborgs län övervägas om inte de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall gälla vid tillämpningen av luftfartslagen.

Riksantikvarieämbetet anser att lokaliseringsprincipen i 2 kap. 4 § MB bör gälla

 vid

prövningen enligt luftfartslagen. Naturvårdsverket anser däremot att det saknas

anledning

att införa en regel om att 2 kap. MB skall tillämpas vid prövningen enligt

luftfartslagen.

Det bör enligt Naturvårdsverket klargöras genom ett motivuttalande att en

prövning enligt

luftfartslagen inte innebär en lokaliseringsprövning.

Luftfartsverket har inget att erinra mot den förslagna skärpningen av kraven på

miljökonsekvensbeskrivningars utformning och på förfarandet vid upprättandet av

sådana.

Luftfartsverket föreslår dock att inledande samråd alltid skall ske med verket

när

flygplatsen inte samtidigt är prövningspliktig enligt miljöbalken. Västerås

kommun anför

att samråd måste ske med berörda kommuner vid förfarandet med

miljökonsekvensbeskrivning. Riksantikvarieämbetet anser att samråd bör ske med

intresseföreningar som har till ändamål att tillvarata naturskydds-,

miljöskydds- eller

kulturmiljövårdens intressen. Svea hovrätt påpekar att det inte framgår av

utredningens

förslag vilken verkan länsstyrelsens godkännande av en

miljökonsekvensbeskrivning har

när det uppkommer frågor om komplettering av beskrivningen.

Riksantikvarieämbetet

tillstyrker att miljöbalkens regler för beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningar i beslut

görs tillämpliga. Ämbetet anser att lagtexten bör kompletteras med krav på att

en ansökan

skall innehålla en lokaliseringsutredning med miljökonsekvensbeskrivning.

Luftfartsverket har ingen erinran mot att nuvarande stadgande om villkor i

tillstånd

ändras så att det markeras att behovet av skydd för hälsan, miljön och

hushållningen med

naturresurser särskilt skall beaktas. Verket påpekar dock att säkerhetsbegreppet

 är av

grundläggande betydelse, varför säkerhetsaspekterna bör nämnas först. Även Lunds

universitet är av denna uppfattning. Koncessionsnämnden för miljöskydd befarar

att

luftfartslagens bestämmelse om villkor i tillstånd är en sådan bestämmelse som

enligt 1

kap. 3 § i lagrådsremissens förslag till miljöbalk medför att miljöbalken inte

skall

tillämpas. Lunds universitet erinrar om att förutsättningarna för att meddela

nya eller

ändrade villkor inte är desamma som i miljöbalken. Universitetet påpekar också

att

grunderna för återkallande av tillstånd anges på annat sätt än i miljöbalken.

Riksantikvarieämbetet tillstyrker att tillståndshavaren skall vara skyldig att

vidta

återställningsåtgärder då en luftfartsverksamhet upphör att gälla. Ämbetet anser

 att hänsyn

skall tas till anläggningens kulturhistoriska värde vid återställningsarbeten.

Luftfartsverket

motsätter sig att återställningsåtgärder kan krävas när ett tillstånd har

meddelats före

lagändringarna. Naturvårdsverket anser att ställande av säkerhet för

återställningsåtgärder

bör vara obligatoriskt.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpningen av miljöbalken vid tillståndsprövningen enligt luftfartslagen

Som framgår i föregående avsnitt finns tillståndsplikt för flygplatser enligt

såväl

luftfartslagen som miljöbalken. Dessutom kan enligt miljöbalken

tillåtlighetsprövning ske

av regeringen. Miljöbalksutredningen påpekade att prövningsförfarandena enligt

de olika

lagarna borde samordnas så att en tydligare ordning skapas i förhållande till

vad som

gäller i dag. Utredningen hänvisade dock till att en särskild utredning har

tillsatts för att se

över luftfartslagstiftningen (dir. 1996:32). Miljöbalksutredningen gick därför

inte djupare

in på den samordningsproblematik som föreligger. Det gör inte heller regeringen

i detta

ärende.

Vid remissbehandlingen har framkommit delade meningar i frågan om de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall tillämpas vid tillståndsprövning enligt

luftfartslagen.

Som framgår av föregående avsnitt skall flygplatser tillståndsprövas eller

anmälas även

enligt miljöbalken. Vid denna prövning tillämpas naturligtvis 2 kap. MB. Mot

bakgrund

av detta delar regeringen därför Naturvårdsverkets uppfattning att det saknas

anledning att

införa en regel om att 2 kap. MB skall tillämpas.

Det förhållandet att hela 2 kap. MB skall tillämpas vid miljöbalksprövningen

innebär att

miljömyndigheten är fri att göra bedömningen att en flygplats som visserligen

har fått

tillstånd enligt luftfartslagen likväl inte skall tillåtas enligt miljöbalken,

t.ex. därför att den

är olämpligt lokaliserad.

Enligt 6 kap. 5 § i luftfartslagens nuvarande lydelse skall naturresurslagen

tillämpas vid

tillståndsprövning av flygplats enligt luftfartslagen. Reglerna om hushållning

med

naturresurser har arbetats in i 3 och 4 kap. MB. Bestämmelsen måste därför

ändras så att

den hänvisar till miljöbalken.

Miljöbalken innehåller i 5 kap. bestämmelser om miljökvalitetsnormer.

Miljökvalitetsnormer är föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller

miljön i

övrigt för vissa geografiska områden eller för hela landet. Normerna skall ange

t.ex.

förekomst av kemiska produkter i mark, vatten, luft eller miljön i övrigt eller

högsta nivå

för buller.

Verksamheten vid en flygplats kan påverka miljökvalitetsnormer för t.ex.

luftföroreningar och buller. Miljöbalken innehåller den bestämmelsen att

myndigheter

skall säkerställa att miljökvalitetsnormer uppfylls när de prövar tillåtlighet,

tillstånd och

godkännanden (5 kap. 3 § MB). Reglerna skall tillämpas vid tillståndsbeslut även

 enligt

luftfartslagen. En erinran bör införas om detta. Vidare skall 16 kap. 5 § MB

tillämpas.

Enligt denna bestämmelse får tillstånd inte meddelas för en ny verksamhet som

medverkar

till att en miljökvalitetsnorm överträds. Som framgår nedan skall villkoren i

tillstånd

kunna omprövas om verksamheten med någon betydelse medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds.

Av 6 kap. 1 § MB följer att en miljökonsekvensbeskrivning skall bifogas en

ansökan

om tillstånd eller tillåtlighet enligt miljöbalken eller föreskrifter som har

meddelats med

stöd av balken. Denna regel blir tillämplig för de flygplatser som kommer att

tillstånds-

eller tillåtlighetsprövas enligt miljöbalken. För närvarande stadgas dessutom i

6 §

förordningen (1991:738) om miljökonsekvensbeskrivningar en skyldighet att bifoga

 en

miljökonsekvensbeskrivning till ansökan om tillstånd till allmän flygplats

enligt 6 kap. 4 §

luftfartslagen.

En miljökonsekvensbeskrivning skall finnas även fortsättningsvis vid

tillståndsprövning

enligt luftfartslagen. Detta gäller även om flygplatsen är så stor att den

samtidigt kräver

tillstånd enligt miljöbalken. Frågan är hur formaliserad och omfattande

miljökonsekvensbeskrivningen enligt luftfartslagen bör vara samt hur förfarandet

 i

samband med upprättandet bör vara utformat. Regeringen har i avsnitt 5 anfört

att

bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken i så stor

utsträckning

som möjligt bör få tillämpning även på miljökonsekvensbeskrivningar i lagar

utanför

balken.

Vad först gäller innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning gör miljöbalken

skillnad på

om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan eller inte (6 kap. 7 § MB).

 Det

saknas enligt regeringens mening skäl att ha andra regler inom luftfartslagens

område än

som gäller enligt miljöbalken. Bestämmelsen i 6 kap. 7 § MB skall därför

tillämpas även

på miljökonsekvensbeskrivningar enligt luftfartslagen. Av paragrafen följer

bl.a. att

beskrivningen skall innehålla en redovisning av alternativa platser med en

motivering

varför ett visst alternativ har valts.

Vad avser förfarandet finns regler i miljöbalken om tidigt samråd, beslut om

betydande

miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande,

allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningen vid prövning och kostnader.

Som tidigare nämndes bör ordningen enligt luftfartslagen i så stor utsträckning

som

möjligt likna den som gäller enligt miljöbalken. Förhållandena är dock speciella

 inom

trafikområdet, eftersom trafikverken, däribland Luftfartsverket, kan ha flera

uppgifter och

roller, såsom beslutsmyndighet, exploatör och granskningsmyndighet.

Det är viktigt att förfarandet med miljökonsekvensbeskrivning startar i ett

tidigt skede

av planeringsprocessen.

I fall då flygplats skall tillståndsprövas även enligt miljöbalken och

bestämmelserna i 6

kap. MB därför blir tillämpliga finns inte skäl att ha samma utförliga regler i

luftfartslagen

angående förfarandet med miljökonsekvensbeskrivning som då miljöbalken inte

föreskriver tillståndsplikt. Vad som anges nedan om förfarandet gäller där

tillståndsplikt

inte samtidigt föreligger enligt miljöbalken.

Innan en miljökonsekvensbeskrivning upprättas skall enligt utredningens förslag

samråd ske med berörda länsstyrelser och enskilda samt, i förekommande fall,

Luftfartsverket. Utredningen tänkte sig att något samråd med Luftfartsverket

inte skulle

ske när verket själv står som sökande. Luftfartsverket föreslår i sitt

remissyttrande att

uttrycket i förekommande fall tas bort, eftersom verket bara anlägger

flygplatser som är av

den storleken att de är prövningspliktiga också enligt miljöbalken. Vid nu

aktuella samråd

kommer således inte Luftfartsverket att stå som sökande. Regeringen delar

bedömningen

att uttrycket i förekommande fall kan utgå.

Efter samrådet skall den länsstyrelse inom vars område verksamheten

huvudsakligen

skall bedrivas besluta i fråga om verksamheten kan antas ha betydande

miljöpåverkan. För

det fall att verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan skall sådant

utökat samråd

ske som föreskrivs i 6 kap. 5 6 §§ MB.

Västerås kommun anför att samråd måste ske med berörda kommuner. Regeringen

konstaterar att det enligt 6 kap. 5 § MB är obligatoriskt med samråd med berörda

kommuner när verksamheten har betydande miljöpåverkan. Det bör observeras att

även

andra kommuner än den där flygplatsen ligger kan vara berörda av verksamheten,

genom

att flygplan vid start och landning passerar kommunen.

Riksantikvarieämbetet anför att samråd bör ske med intresseföreningar som har

till

ändamål att tillvarata naturskydds-, miljöskydds- eller kulturmiljövårdens

intressen.

Regeringen vill erinra om att samråd med berörda sådana organisationer skall ske

 enligt 6

kap. 5 § MB, när verksamheten har betydande miljöpåverkan.

När verksamheten kan antas medföra en betydande miljöpåverkan, föreskrivs i 6

kap. 8

§ första stycket MB att miljökonsekvensbeskrivningen skall kungöras. Även på

luftfartslagens område bör denna ordning gälla. Miljökonsekvensbeskrivningen

skall

därefter hållas tillgänglig för allmänheten, som får tillfälle att yttra sig.

Genom detta ges

en möjlighet att påverka myndigheter att ta större hänsyn till den enskildes

intressen.

När detta har skett och eventuell komplettering av miljökonsekvensbeskrivningen

har

gjorts skall den godkännas av samtliga berörda länsstyrelser. Godkännandet

innebär att

länsstyrelsen anser att beskrivningen utgör ett tillräckligt underlag för en

samlad

bedömning av den planerade verksamhetens inverkan på exempelvis miljö, hälsa och

hushållning med naturresurser. Godkännandet innebär således endast att

kvaliteten

godkänns och är inget ställningstagande till om miljökonsekvenserna kan godtas

eller om

projektet bör genomföras (jfr prop. 1995/96:2 s. 51). Länsstyrelsens beslut om

godkännande av miljökonsekvensbeskrivningen skall inte kunna överklagas (jfr 6

kap. 9 §

första stycket MB). Svea hovrätt påpekar att det inte framgår av utredningens

förslag

vilken verkan länsstyrelsens godkännande har när det uppkommer frågor om

komplettering av miljökonsekvensbeskrivningen. Regeringen vill i anledning av

detta

framhålla att beslutsmyndigheterna enligt allmänna förvaltningsrättsliga

principer har ett

ansvar för att ärendena blir tillfredsställande utredda. Därmed har de också en

befogenhet

att förordna om de kompletteringar av beslutsunderlaget som de bedömer

erforderliga (jfr

Lagrådets yttrande i prop. 1990/91:90 s. 567).

I enlighet med vad som föreskrivs i 6 kap. 8 § andra stycket MB bör det även

införas en

bestämmelse om att ett beslut om tillstånd skall kungöras i de fall

miljökonsekvensbeskrivningen tidigare har kungjorts.

I samband med prövningen av tillstånd bör det också finnas en lagstadgad

skyldighet att

beakta innehållet i miljökonsekvensbeskrivningen och resultatet av samråd och

yttranden

(jfr 6 kap. 9 § andra stycket MB).

Den som är skyldig att upprätta miljökonsekvensbeskrivningen skall stå för

kostnaderna

för beskrivningen. Så är fallet även enligt miljöbalken (6 kap. 10 § MB).

Beträffande flygplatser som samtidigt kräver tillstånd enligt miljöbalken bör,

förutom

bestämmelsen om miljökonsekvensbeskrivningens syfte och kravet på innehållet i

denna,

6 kap. 9 10 §§ MB äga motsvarande tillämpning, dvs. reglerna om att

tillståndsmyndigheten skall pröva om beskrivningen uppfyller uppställda krav och

 beakta

innehållet i beskrivningen vid prövningen samt om att den som är skyldig att

upprätta

beskrivningen skall stå för kostnaderna.

Övriga frågor

Utredningen föreslog särskilda bestämmelser i luftfartslagen om att i ett

tillstånd större

vikt än i dag skall läggas vid miljön, att ett tillstånd skall kunna förenas med

 nya eller

ändrade villkor, att tillståndet skall kunna göras beroende av att

verksamhetsutövaren

ställer säkerhet för kostnaderna för återställning samt om att

tillståndshavaren, när

verksamheten upphör, skall vara skyldig att vidta återställningsåtgärder.

Regeringen ser

dock inte något behov av sådana bestämmelser. Som redan har påpekats kommer

flygplatser normalt att tillståndsprövas även enligt miljöbalken. Utredningens

förslag

innebär en onödig dubbelprövning som dessutom medför risk för oförenliga

villkor.

En nyhet i miljöbalken är att regeringen skall tillåtlighetspröva flygplatser

med en

banlängd av minst 2 100 meter (17 kap. 1 § 21 MB). Prövningen bör ske i ett

tidigt skede i

planeringsprocessen innan lokaliseringen blivit alltför låst och stora kostnader

 lagts ned i

projekteringen. Då ges även möjlighet för regeringen att samlat bedöma flera

lokaliseringsalternativ om sådana är aktuella. De stora flygplatserna kommer att

 vara

tillståndspliktiga även enligt miljöbalken. Regeringsprövningen skall ske som

ett led i den

ordinarie tillståndsprövningen enligt miljöbalken. Ansökan skall som vanligt ges

 in till

den myndighet som har att pröva en sådan ansökan enligt miljöbalkens regler.

Enligt 6 § lagen om införande av miljöbalken skall ärenden som har inletts före

miljöbalkens ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser.

Reglerna

om miljökvalitetsnormer skall dock tillämpas omedelbart. Denna ordning bör gälla

 även

vid ärenden enligt luft-fartslagen. Det avgörande blir alltså om ansökan har

gjorts den dag

ändringarna träder i kraft. En sådan bestämmelse får betydelse särskilt vad

gäller

miljökonsekvensbeskrivningar. Den som avser att ge in en ansökan under tiden

närmast

efter balkens ikraftträdande får ha en sådan framförhållning att denne ser till

att balkens

krav är uppfyllda när ansökan görs. I övrigt ser regeringen inte något behov av

övergångsbestämmelser.

Lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av

allmän farled och allmän hamn

Farledslagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Miljöbalken och farledslagen gäller parallellt. Inga

begränsningar införs av möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Vid prövning av ärenden skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Utöver vad som framgår av nästa avsnitt uttalar sig ingen

remissinstans om förhållandet mellan miljöbalken och farledslagen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen (1983:293) om inrättande,

utvidgning och

avlysning av allmän farled och allmän hamn (farledslagen) skall frågor om sådana

åtgärder prövas i administrativ ordning. Prövningen handhas enligt huvudregeln

av

regeringen. Delegation har dock skett till Sjöfartsverket.

Den rättsliga betydelsen av att en farled eller hamn förklaras som allmän är att

verksamhetsutövaren enligt 2 kap. 4 § lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet får rådighet att bedriva vattenverksamhet. Vidare kan

verksamhetsutövaren enligt 28 kap. 10 § miljöbalken (MB) sedan farleden eller

hamnen

har förklarats som allmän ges rätt att utföra anläggningar och åtgärder på

annans mark. Ett

beslut att inrätta eller utvidga en allmän farled eller allmän hamn innebär

däremot inte

automatiskt någon rätt att vidta åtgärder som behövs i form av t.ex. sprängning,

 muddring

eller anläggande av kajer. Tillstånd för sådana åtgärder behövs enligt

miljöbalkens regler

om vattenverksamhet. Dessutom kan förväntas att Miljöbalksutredningen i sitt

slutbetänkande med förslag till förordningar på miljöbalkens område berör frågan

 om

vissa hamnar skall behöva tillstånd enligt miljöbalkens regler om miljöfarlig

verksamhet.

Det vanliga är att farleden först har funnits, därefter har hamnen byggts och

slutligen

har leden gjorts till allmän farled. Farleder har ofta Sjöfartsverket som

innehavare men

nyttjas i princip av alla.

Miljöbalken skall tillämpas parallellt med annan lag som reglerar sådan

verksamhet och

sådana anläggningar som omfattas av balkens tillämpningsområde. Miljöbalken och

farledslagen gäller alltså parallellt. Detta innebär att den som inrättar eller

vidtar andra

åtgärder med allmänna farleder och allmänna hamnar är skyldig att iaktta

miljöbalken,

exempelvis de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Som framgår av avsnitt 4.2 kan

det dock

bli aktuellt att begränsa möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken, om

farledslagen

har bestämmelser som inte är förenliga med bestämmelser i balken. Några sådana

bestämmelser finns emellertid inte. Miljöbalkens tillsynsregler kan därför

användas för att

se till att den som utövar verksamhet på allmän farled och allmän hamn följer de

 allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. MB. Detsamma gäller de särskilda hänsynsreglerna för

vattenverksamhet och vattenanläggningar i 11 kap. 6 8 och 17 §§ MB, i den

utsträckning

dessa är tillämpliga.

Av nästa avsnitt framgår att vissa regler i miljöbalken skall tillämpas vid

prövning

enligt farledslagen.

Farledslagens anpassningen till miljöbalken

Regeringens förslag: Miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall tillämpas vid

prövningen enligt farledslagen.

Allmänna farleder får inte inrättas som medverkar till att en miljökvalitetsnorm

överträds.

Regler om miljökonsekvensbeskrivningar införs som i huvudsak ansluter till de

bestämmelser som gäller enligt miljöbalken.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får av miljöskäl meddela

föreskrifter om hur en allmän farled skall ordnas och begagnas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Utredningen

lämnade dock inget förslag om att miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall

tillämpas

vid prövningen enligt farledslagen.

Remissinstanserna: Naturvårdsverket, Lunds universitet och Länsstyrelsen i

Skaraborgs län föreslår att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall

tillämpas vid

prövning av ärenden enligt farledslagen. Sjöfartsverket är kritiskt mot ett

uttalande av

utredningen att miljöbalkens bestämmelser till skydd för områden samt djur- och

växtarter

skall beaktas vid prövning enligt farledslagen utan att någon hänvisning görs i

lagen.

Riksantikvarieämbetet och Länsstyrelsen i Norrbottens län tillstyrker förslaget

att föra in

regler om miljökonsekvensbeskrivningar i lagtexten. Riksantikvarieämbetet

föreslår att

lagtexten kompletteras med att samråd bör ske med intresseföreningar som har

till

ändamål att tillvarata naturskydds-, miljöskydds- och kulturmiljövårdens

intressen. Det

bör enligt Naturvårdsverket klargöras efter vilka principer ansvaret skall

fördelas mellan

länsstyrelserna vid bedömningen av om en miljökonsekvensbeskrivning kan

godkännas i

fråga om ett projekt som rör flera län. Svea hovrätt påpekar att det inte

framgår av

utredningens förslag vilken verkan länsstyrelsens godkännande av en

miljökonsekvensbeskrivning har när det uppkommer frågor om komplettering av

beskrivningen. Riksantikvarieämbetet anser att det vid en avlysning av ett

område som

allmän farled eller hamn även skall tas hänsyn till anläggningens

kulturhistoriska värde.

Sveriges advokatsamfund anser att utredningens förslag till samordning med

miljöbalkens

bestämmelser om obligatorisk regeringsprövning är felaktigt utformat. Samfundet

anför

att regeringens prövning skall ske som ett led i den ordinarie prövningen och

att därför

uttrycket "ansökan om tillåtlighet" inte kan användas om den ansökan som skall

ges in till

Sjöfartsverket. Länsstyrelsen i Stockholms län anför att länsstyrelsens yttrande

 bör åtfölja

ärendet när ärendet lämnas till regeringen för tillåtlighetsprövning.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpningen av miljöbalken vid prövning enligt farledslagen

Utredningen lämnade inte något förslag om att de allmänna hänsynsreglerna i 2

kap. MB

skall tillämpas vid prövningen enligt farledslagen. Bland annat Naturvårdsverket

 har gjort

gällande att balkens hänsynsregler borde gälla vid denna prövning. Regeringen

delar

Naturvårdsverkets uppfattning. Hänsynsreglerna skall naturligtvis tillämpas när

regeringen med stöd av 17 kap. MB gör en tillåtlighetsprövning av en allmän

farled. Innan

detta sker skall dock, som framgår nedan, Sjöfartsverket bereda ärendet och i

samband

med detta se till att bl.a. frågan om hänsynsreglerna är uppfyllda blir

tillräckligt belyst.

Efter ett eventuellt tillåtlighetsbeslut skall ärendet handläggas vidare av

Sjöfartsverket och

föreskrifter kan då meddelas till skydd för hälsan, miljön och hushållningen med

naturresurser. Enligt regeringens uppfattning bör Sjöfartsverket i denna

inledande och

avslutande handläggning av farledslagsärendet tillämpa miljöbalkens allmänna

hänsynsregler. Ett ytterligare skäl för att tillämpa dessa bestämmelser är att

någon

tillståndsprövning enligt miljöbalkens regler om miljöfarlig verksamhet inte

kommer att

ske av farleder. Regeringen finner således att de allmänna hänsynsreglerna i 2

kap. MB

skall tillämpas i ärenden enligt farledslagen.

Vid prövning av ärenden enligt farledslagen skall i dag lagen (1987:12) om

hushållning

med naturresurser m.m. (naturresurslagen) tillämpas. Denna lag har arbetats in i

miljöbalken. Farledslagen skall efter detta vara knuten till

hushållningsbestämmelserna i 3

och 4 kap. MB. Nuvarande hänvisning till naturresurslagen måste därför ändras.

Miljöbalken innehåller bestämmelser om miljökvalitetsnormer. Detta är

föreskrifter om

kvaliteten på mark, vatten, luft eller naturen i övrigt för vissa geografiska

områden.

Normerna skall ange t.ex. högsta eller lägsta förekomst av kemiska produkter

eller högsta

nivå för buller.

Det åligger enligt 5 kap. 3 § MB myndigheter att säkerställa att

miljökvalitetsnormer

uppfylls när de prövar tillåtlighet, tillstånd och godkännanden. Enligt samma

stadgande

skall myndigheter vid planering och planläggning iaktta miljökvalitetsnormerna.

Detta bör

gälla även vid tillämpningen av farledslagen. Dessutom bör 16 kap. 5 § MB, att

tillstånd

inte får meddelas för ny verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm

överträds, ha motsvarande tillämpning vid beslut enligt farledslagen. På grund

av den

bestämmelsen kan det alltså finnas hinder mot att tillåta allmänna farleder

eller hamnar.

Av 6 kap. 1 § MB följer att en miljökonsekvensbeskrivning skall bifogas en

ansökan

om tillstånd eller tillåtlighet enligt miljöbalken eller föreskrifter som har

meddelats med

stöd av balken. Av detta följer dock inte att en miljökonsekvensbeskrivning

skall finnas i

ärenden enligt farledslagen. För närvarande stadgas i 8 § förordningen

(1991:738) om

miljökonsekvensbeskrivningar att en sådan beskrivning skall bifogas ansökan om

inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled eller allmän hamn.

Kravet på miljökonsekvensbeskrivning skall i fortsättningen följa av

farledslagen.

Frågan är hur formaliserad och omfattande beskrivningen bör vara och hur

förfarandet i

samband med upprättandet bör vara utformat. Regeringen har i avsnitt 5 anfört

att

bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken i så stor

utsträckning

som möjligt bör få tillämpning även på sådana beskrivningar i lagar utanför

balken.

Vad först gäller innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning gör miljöbalken

skillnad på

om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan eller inte (6 kap. 7 § MB).

 Det

saknas enligt regeringens mening skäl att ha andra regler inom farledslagens

område än de

som gäller enligt miljöbalken. Bestämmelsen i 6 kap. 7 § MB skall därför

tillämpas även

på miljökonsekvensbeskrivningar enligt farledslagen.

Vad avser förfarandet finns regler i miljöbalken om tidigt samråd, beslut om

betydande

miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande,

allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningen vid prövning och kostnader.

Som tidigare nämndes bör ordningen enligt farledslagen i så stor utsträckning

som

möjligt likna den som gäller enligt miljöbalken. Förhållandena är dock speciella

 inom

trafikområdet, eftersom trafikverken, däribland Sjöfartsverket, kan ha flera

uppgifter och

roller, såsom be- slutsmyndighet, exploatör och granskningsmyndighet.

Det är enligt regeringens uppfattning viktigt att förfarandet med

miljökonsekvensbeskrivning startar i ett tidigt skede av planeringsprocessen.

Med

utgångspunkt från miljöbalkens regler anser regeringen att förfarandet skall

vara utformat

på följande sätt.

Innan en miljökonsekvensbeskrivning upprättas skall samråd ske med berörda

länsstyrelser och enskilda, såsom närboende. I de fall där Sjöfartsverket inte

är sökande

skall samråd även ske med verket. Efter samrådet skall den länsstyrelse inom

vars område

verksamheten huvudsakligen skall bedrivas besluta i frågan om verksamheten kan

antas

ha betydande miljöpåverkan. För det fall att verksamheten kan antas ha betydande

miljöpåverkan skall sådant utökat samråd ske som föreskrivs i 6 kap. 5 6 §§ MB.

Enligt Riksantikvarieämbetet bör samråd ske med intresseföreningar som har till

ändamål att tillvarata naturskydds-, miljöskydds- eller kulturmiljövårdens

intressen.

Regeringen vill erinra om att samråd med berörda sådana organisationer skall ske

 enligt 6

kap. 5 § MB, när verksamheten har betydande miljöpåverkan.

När verksamheten kan antas medföra en betydande miljöpåverkan, föreskrivs i 6

kap. 8

§ första stycket MB att miljökonsekvensbeskrivningen skall kungöras. Detta bör

gälla

även på farledslagens område. Miljökonsekvensbeskrivningen skall därefter hållas

tillgänglig för allmänheten, som får tillfälle att yttra sig. På detta sätt ges

en möjlighet att

påverka myndigheter att ta större hänsyn till den enskildes intressen.

När detta har skett och eventuell komplettering av miljökonsekvensbeskrivningen

har

gjorts, skall den godkännas av samtliga berörda länsstyrelser. Godkännandet

innebär att

länsstyrelserna anser att beskrivningen utgör ett tillräckligt underlag för en

samlad

bedömning av den planerade verksamhetens inverkan på exempelvis miljö, hälsa och

hushållning med naturresurser. Godkännandet innebär således endast att

kvaliteten

godkänns och är inget ställningstagande till om miljökonsekvenserna kan godtas

eller om

projektet bör genomföras (jfr prop. 1995/96:2 s. 51). Länsstyrelsernas beslut om

godkännande av miljökonsekvensbeskrivningen skall inte kunna överklagas (jfr 6

kap. 9 §

första stycket MB). Svea hovrätt påpekar att det inte framgår av utredningens

förslag

vilken verkan länsstyrelsernas godkännande har när det uppkommer frågor om

komplettering av miljökonsekvensbeskrivningen. Regeringen vill i anledning av

detta

påpeka att beslutsmyndigheterna enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer

har ett

ansvar för att ärendena blir tillfredsställande utredda. Därmed har de också en

befogenhet

att förordna om de kompletteringar av beslutsunderlaget som de bedömer

erforderliga (jfr

Lagrådets yttrande i prop. 1990/91 s. 567).

I enlighet med vad som föreskrivs i 6 kap. 8 § andra stycket MB skall ett beslut

 om

inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och allmän hamn kungöras i

 de fall

miljökonsekvensbeskrivningen tidigare har kungjorts.

I samband med prövningen av ärenden enligt farledslagen bör det också finnas en

lagstadgad skyldighet att beakta innehållet i miljökonsekvensbeskrivningen och

resultatet

av samråd och yttranden (jfr 6 kap. 9 § andra stycket MB).

Den som är skyldig att upprätta miljökonsekvensbeskrivningen skall stå för

kostnaderna

för beskrivningen. Så är fallet även enligt miljöbalken (6 kap. 10 § MB).

Övriga frågor

Om det är påkallat med hänsyn till det ändamål som en allmän farled skall

tillgodose,

säkerheten i farleden eller i övrigt med hänsyn till allmän eller enskild rätt,

får enligt

nuvarande lydelse av 3 § särskilda föreskrifter meddelas om hur den allmänna

farleden

skall ordnas och begagnas. Det har ansetts att sådana föreskrifter inte får avse

 miljöhänsyn

(prop. 1990/91:90 s. 182). Regeringen har uppfattningen att paragrafen bör

ändras så att

det tydligt framgår att föreskrifter får meddelas även för hälsan, miljön och

hushållningen

med mark och vatten och andra resurser.

En nyhet med miljöbalken är att regeringen skall tillåtlighetspröva nya allmänna

farleder (17 kap. 1 § 20 MB). Prövningen bör enligt regeringens uppfattning ske

som ett

led i den ordinarie prövningen enligt farledslagen (jfr prop. 1997/98:45, del 1,

 s. 441 ff).

Enligt 6 § lagen om införande av miljöbalken skall ärenden som har inletts före

miljöbalkens ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser.

Reglerna

om miljökvalitetsnormer skall dock tillämpas omedelbart. Denna ordning bör gälla

 även

vid ärenden om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och allmän

hamn.

Det avgörande blir alltså om ansökan har gjorts den dag ändringarna träder i

kraft. En

sådan bestämmelse får betydelse särskilt vad gäller

miljökonsekvensbeskrivningar. Den

som avser att ge in en ansökan under tiden närmast efter balkens ikraftträdande

får ha en

sådan planering att han ser till att balkens krav är uppfyllda när ansökan görs.

Ellagen (1997:857)

Ellagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Ellagen och miljöbalken gäller parallellt. Inga

begränsningar

införs i möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Vid prövning av nätkoncession skall ett antal bestämmelser i miljöbalken

tillämpas.

Utredningens förslag: Utredningen lämnade inte förslag om ändringar i ellagen,

men

däremot i lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar, i fortsättningen benämnd 1902 års lag. Utredningens förslag

beträffande

1902 års lag överensstämmer i stora delar med regeringens förslag beträffande

ellagen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inga synpunkter på för-hållandet mellan

miljöbalken och ellagen utöver vad som redovisas i nästa avsnitt.

Skälen för regeringens förslag: Ellagen (1997:857) trädde i kraft den 1 januari

1998.

Samtidigt upphörde 1902 års lag att gälla.

I ellagen behandlas bl.a. elektriska anläggningar. Framför allt kraftledningar

är av

intresse när förhållandet till miljöbalken diskuteras. An-läggandet av en

kraftledning har

en sådan miljöpåverkan att miljöbalken (MB) är tillämplig. Framdragandet av

kraftledningar kan medföra stora ingrepp i natur- och kulturmiljö och innebär

ofta att

värdefull mark tas i anspråk.

Miljöbalken skall tillämpas parallellt med annan lag som reglerar sådan

verksamhet och

sådana anläggningar som omfattas av balkens tillämpningsområde. Ellagen och

miljöbalken gäller alltså parallellt. Detta innebär att den som bedriver

verksamhet enligt

ellagen är skyldig att iaktta miljöbalken, exempelvis de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap.

Som framgår av avsnitt 4.2 kan det dock bli aktuellt att begränsa möjligheten

att ingripa

med stöd av miljöbalken, när bestämmelser i en annan lag står i konflikt med

bestämmelser i miljöbalken. En bedömning måste således göras i detta

lagstiftningsärende

om ellagen har sådana bestämmelser.

Enligt 9 kap. 1 § skall elektriska anläggningar, elektriska anordningar avsedda

att

anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska

installationer vara så

beskaffade och placeras och brukas på sådant sätt att betryggande säkerhet ges

mot bl.a.

person- eller sakskada. Bestämmelsen avser endast skadlig inverkan av el (jfr

prop.

1996/97:136 s. 76). Den reglerar alltså inte den inverkan på omgivningen som an-

läggandet av en kraftledning innebär. Bestämmelsen avser därmed andra frågor än

miljöbalken och kan därför inte komma i konflikt med miljöbalkens bestämmelser.

Inte

heller i övrigt finns det enligt regeringens mening bestämmelser i ellagen som

föranleder

att möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken skall begränsas.

En elektrisk starkströmsledning får enligt 2 kap. 1 § ellagen inte byggas eller

användas

utan tillstånd (koncession) av regeringen eller nätmyndigheten. Till byggandet

av en

ledning räknas även schaktning, skogsavverkning eller liknande åtgärder för att

bereda

plats för ledningen.

Det förhållandet att miljöbalken gäller vid utförandet av starkströmsledningar

innebär

inte automatiskt att miljöbalken skall tillämpas vid koncessionsprövning enligt

ellagen av

sådana anläggningar (jfr avsnitt 4.2). Vid koncessionsprövning enligt ellagen

skall tillses

att reglerna i just den lagen är uppfyllda. Enligt nuvarande lydelse av 2 kap. 8

 § ellagen

skall dessutom reglerna i lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.

(naturresurslagen) tillämpas vid prövning av frågor om meddelande av

nätkoncession för

linje.

Starkströmsledningar kommer inte att tillståndsprövas enligt miljöbalken.

Anmälan om

samråd skall dock ske enligt 12 kap. 6 § MB om framdragandet kan komma att

väsentligt

ändra naturmiljön. Bestämmelsen blir enligt regeringens uppfattning alltid

tillämplig när

en ledning dras fram i helt ny sträckning. I övrigt får avgöras från fall till

fall om

framdragandet kan komma att väsentligt ändra naturmiljön.

Eftersom någon tillståndsprövning inte sker enligt miljöbalken är det viktigt

att

nödvändiga miljökrav ställs vid koncessionsprövningen enligt ellagen. Detta

åstadkoms

genom att vissa regler i miljöbalken görs tillämpliga vid prövningen. Regeringen

behandlar i nästa avsnitt vilka bestämmelser i balken som skall tillämpas.

Ellagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: I ärenden om nätkoncession för linje skall miljöbalkens

allmänna hänsynsregler samt bestämmelser om hushållning, miljökvalitetsnormer

och

miljökonsekvensbeskrivningar tillämpas.

Nätkoncession för linje skall inte få ges till en ny anläggning som medverkar

till att

en miljökvalitetsnorm överträds.

Lagen förtydligas så att det tydligt framgår att nätkoncession skall kunna

förenas

med villkor för att skydda bl.a. miljön.

En nätkoncession skall för sin giltighet kunna göras beroende av att

koncessionshavaren ställer säkerhet för kostnaderna för återställning.

Utredningens förslag: Utredningen lämnade inte förslag på ändringar i ellagen,

men

däremot i 1902 års lag. Till skillnad från regeringen föreslog utredningen att

miljöbalkens

bestämmelser om hushållning, miljökvalitetsnormer och

miljökonsekvensbeskrivningar

skall tillämpas även vid prövning av koncession för område. Utredningen föreslog

däremot inte att miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall tillämpas i ärenden

om

nätkoncession för linje. Vidare föreslog utredningen att regeringen skall kunna

föreskriva

nya eller ändrade villkor för en nätkoncession, om en oförutsedd betydande

olägenhet har

uppkommit eller om verksamheten medverkar till att en miljökvalitetsnorm

överträds. I

övrigt överensstämmer utredningens förslag i stort med de ändringar som

regeringen

föreslår i ellagen.

Remissinstanserna: Naturvårdsverket, Lunds universitet och Länsstyrelsen i

Skaraborgs län föreslår att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. miljöbalken

skall

tillämpas vid koncessionsprövning enligt ellagen.

Svenska Kraftverksföreningen ser det som anmärkningsvärt att långt-gående

rättsverkningar knyts till miljökvalitetsnormer vilkas innebörd inte är kända

vid det

tillfälle då lagändringarna skall antas. Sveriges Elleverantörer motsätter sig

att

bestämmelser om miljökvalitetsnormer införs i ellagen. Enligt Elleverantörernas

mening

kan inte verksamheten enligt ellagen påverka en miljökvalitetsnorm. Även Svenska

Kraftnät anser att frågan bör övervägas närmare.

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) anför att en

miljökonsekvensbeskrivning avseende områdeskoncession inte har någon av-görande

betydelse för beslutet, men innebär en stor belastning på sökanden. Att

miljökonsekvenser

beaktas säkerställs enligt NUTEK på ett tillfredsställande sätt genom andra

regler.

Svenska Kraftverksföreningen anför att omfattningen av informationen, samrådet

och

miljökonsekvensbeskrivningen måste bli rimlig utifrån vad ansökan avser.

Föreningen ser

det som viktigt att en onödigt komplicerad process för förnyelse av koncessioner

 inte

framtvingas. I enlighet med vad Ellagstiftningsutredningen föreslog (SOU

1995:108) bör

enligt föreningen inte en miljökonsekvensbeskrivning upprättas vid förnyelse av

nätkoncession för linje med i huvudsak oförändrad sträckning. Sveriges

Elleverantörer

anser att länsstyrelsens beslut om en verksamhet kan antas medföra betydande

miljö-

påverkan skall kunna överklagas. Elleverantörerna ifrågasätter

tillståndsmyndighetens

befogenheter att kunna kräva att sökanden presenterar alternativ som åskådliggör

jämförbara sätt att nå samma syfte. Elleverantörerna anser att en

miljökonsekvensbeskrivning trots betydande miljöpåverkan inte alltid bör behöva

innehålla allt som framgår av miljöbalken. Länsstyrelsen i Jönköpings län anför

att

processen från förstudie till arbetsplan bör vara densamma som i väglagen.

Förfarandet

med miljökonsekvensbeskrivningar bör enligt länsstyrelsen beskrivas i lagen.

NUTEK tillstyrker förslaget att i villkor för nätkoncession större vikt än i dag

 skall

läggas vid miljön. Sveriges Elleverantörer anser att det inte finns behov av en

möjlighet

att förena en nätkoncession med nya eller ändrade villkor, eftersom enligt den

nya ellagen

nya eller ändrade villkor kan ställas vid förlängning av koncessionen. Under

pågående

kon-cessionstid bör verksamhetsutövaren enligt Elleverantörerna få bedriva

verksamheten

ostört. I vart fall måste bestämmelsen enligt Elleverantörerna begränsas till

att omfatta

endast betydande olägenhet rörande frågor om miljöintrång. Även Svenska Kraftnät

motsätter sig att en möjlighet införs att under löpande koncessionstid förändra

gällande

koncessionsvillkor. Lunds universitet påpekar att förutsättningarna för att

meddela nya

eller ändrade villkor inte är desamma som i miljöbalken.

Begreppet återställning bör enligt Naturvårdsverket ersättas med begreppet

efterbehandling. Ställande av säkerhet för efterbehandlingsåtgärder bör enligt

verket vara

obligatoriskt. Svenska Kraftverksföreningen anser däremot att säkerhet endast

bör behöva

ställas i undantagsfall. Föreningen anser att nätföretagets och, i förekommande

fall, dess

företagsgrupps ekonomiska ställning bör beaktas. Sveriges Elleverantörer

avstyrker

förslaget att säkerhet skall kunna krävas för återställning och pekar på att den

 nya ellagen

har en regel om att åtgärder för återställning kan vidtas på koncessionshavarens

bekostnad. Svenska Kraftnät ser inget behov av bestämmelsen om ställande av

säkerhet

för återställningsåtgärder och anför att koncessionshavarens möjlighet att vidta

 sådana

åtgärder får anses ingå i den lämplighetsprövning som sker vid prövningen av

kon-

cessionsansökan. Svenska Kraftnät påpekar vidare att det torde innebära vissa

svårigheter

att pröva säkerheter som utställs för åtgärder som i många fall kanske blir

aktuella först

efter ett halvsekel.

Sveriges Elleverantörer och Svenska Kraftnät anser att det äventyrar

rättssäkerheten att

tillämpa miljökvalitetsnormer omedelbart på ärenden som har inletts före

miljöbalkens

ikraftträdande. Elleverantörerna menar vidare att reglerna om ytterligare och

ändrade

villkor samt ställande av säkerhet för återställning inte skall gälla

nätkoncessioner som har

meddelats före ändringarnas ikraftträdande.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpning av miljöbalken vid prövning av koncession

Utredningen lämnade inte något förslag om att de allmänna hänsynsreglerna i 2

kap. MB

skall tillämpas vid prövningen enligt 1902 års lag. Regeringen finner däremot -

i likhet

med flera remissinstanser - att övervägande skäl talar för att hänsynsreglerna

skall

tillämpas vid prövningen enligt ellagen. Avgörande vid denna bedömning är att

någon

tillståndsprövning enligt miljöbalken inte kommer att ske av

starkströmsledningar. Den

enda prövningen som sker är koncessionsprövningen enligt ellagen. Det är därför

viktigt

att miljöhänsynen integreras i denna prövning. Av samma skäl som nedan anförs

beträffande hushållningsbestämmelserna är det tillräckligt att miljöbalkens

hänsynsregler

tillämpas vid nätkoncession för linje.

Enligt 1902 års lag skulle naturresurslagen tillämpas vid prövning av frågor om

meddelande av nätkoncession. Detta gällde såväl vid nätkoncession för linje som

vid

nätkoncession för område. Miljöbalksutredningen ville behålla denna ordning i

1902 års

lag. Utredningen föreslog dock att bestämmelsen skulle ändras till att hänvisa

till 3 och 4

kap. MB.

I ellagen har tillämpningen av naturresurslagen begränsats till prövning av

ansökan om

nätkoncession för linje. Ändringen har motiverats med att nätkoncession för

område

innebär en rätt för koncessionshavaren att anlägga ett ledningsnät inom ett

visst område

och att vid prövningen inte avgörs var och hur ledningar skall dras fram.

Bestämmelserna

i natur-resurslagen kan därför i praktiken inte tillämpas vid prövning av

ansökan om

nätkoncession för område (prop. 1996/97:136 s. 44 f). Regeringen gör inte någon

annan

bedömning när miljöbalken införs. Miljöbalkens hushållningsbestämmelser skall

alltså

tillämpas bara vid prövning av ansökan om nätkoncession för linje.

I miljöbalken finns bestämmelser om miljökvalitetsnormer. Detta är föreskrifter

om

kvaliteten på mark, vatten, luft eller miljön i övrigt för vissa geografiska

områden eller för

hela landet. Normerna skall ange de föroreningsnivåer eller störningsnivåer som

människor kan utsättas för utan fara för olägenheter av betydelse eller som

miljön kan

belastas med utan fara för påtagliga olägenheter.

Miljökvalitetsnormer måste omfatta alla verksamheter som medverkar till att

normerna

överträds (jfr avsnitt 5). Tillkomsten av en starkströmsledning kan i speciella

fall tänkas

påverka en miljökvalitetsnorm, t.ex. om högsta eller lägsta förekomst i yt-

eller

grundvatten av organismer som kan tjäna till ledning för bedömningen av

tillståndet i

miljön. Miljökvalitetsnormer skall därför iakttas vid koncessionsprövning enligt

 ellagen.

Av samma skäl som för hushållningsbestämmelserna är det tillräckligt att detta

sker vid

prövning av nätkoncession för linje. Lagtekniskt uppnås detta genom att ellagen

hänvisar

till 5 kap. 3 § MB, där det anges att myndigheter skall säkerställa att

miljökvalitetsnormer

uppfylls när de prövar tillstånd. Dessutom bör bestämmelsen i 16 kap. 5 § MB,

att

tillstånd inte får meddelas för ny verksamhet som medverkar till att en

miljökvalitetsnorm

överträds, ha motsvarande tillämpning vid beslut om nätkoncession för linje.

I propositionen om ellag gör regeringen av samma skäl bedömningen att någon

miljökonsekvensbeskrivning inte behöver upprättas i ärenden som gäller

nätkoncession

för område (prop. 1996/97:136 s. 45). Regeringen gör inte någon annan bedömning

nu och

instämmer i vad NUTEK anför om att beskrivningen inte får någon avgörande

betydelse

för beslutet om nätkoncession för område. En miljökonsekvensbeskrivning behöver

efter

ellagens ikraftträdande finnas endast vid prövning av nätkoncession för linje.

För närvarande ställs i 4 § förordningen (1991:738) om

miljökonsekvensbeskrivningar

krav på sådana beskrivningar i ärenden om koncession enligt ellagen. Regelverket

 blir

enligt regeringens uppfattning tydligare om kravet framgår av ellagen.

Regeringen har redan tidigare uttalat att bestämmelserna om

miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken i så stor utsträckning som möjligt

bör få

tillämpning även på miljökonsekvensbeskrivningar i lagar utanför balken (prop.

1997/98:45, del 1, s. 279 f). Detta gäller även miljökonsekvensbeskrivningar i

ärenden

enligt ellagen.

Vad först gäller innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning gör miljöbalken

skillnad på

om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan eller inte (6 kap. 7 § MB).

 Det

saknas enligt regeringens mening skäl att ha andra regler på ellagens område.

Bestämmelsen i 6 kap. 7 § MB skall därför tillämpas även på

miljökonsekvensbeskrivningar enligt ellagen.

Vad avser förfarandet finns bestämmelser i miljöbalken om tidigt samråd, beslut

om

betydande miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande,

allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningen vid prövning och kostnader. Inte heller beträffande

förfarandet finns det anledning att ha andra regler än som följer av

miljöbalkens

bestämmelser.

Övriga frågor

En nätkoncession skall enligt 2 kap. 11 § ellagen förenas med de villkor som

behövs för

att skydda allmänna intressen och enskild rätt samt med de villkor för

anläggningens

utförande och nyttjande som behövs av säkerhetsskäl eller som av annat skäl

behövs från

allmän synpunkt. Villkor till skydd för miljön nämns inte uttryckligen men är

ändå

möjliga att meddela.

Regeringen har i föregående avsnitt konstaterat att det inte kommer att ske

någon

tillståndsprövning enligt miljöbalken av elektriska starkströmsledningar. Det är

 vid detta

förhållande viktigt att nödvändiga miljökrav ställs på verksamheten vid

koncessionsprövningen enligt ellagen. Av denna anledning bör paragrafen ändras

så att

det tydligt framgår att koncession skall förenas med de villkor som behövs till

skydd för

miljön. Detta uttrycks lämpligen med att sådana villkor skall meddelas som

behövs för att

skydda människors hälsa och miljön mot skador och olägenheter och främja en

långsiktigt

god hushållning med mark och vatten och andra resurser.

Ellagen saknar bestämmelser om att nätkoncession kan förenas med nya eller

ändrade

villkor. Utredningen föreslog att en sådan bestämmelse skulle införas och angav

som

förutsättningar att det genom verksamheten uppkommit en olägenhet av någon

betydelse

som inte förutsågs när nätkoncessionen meddelades eller att verksamheten med

någon

betydelse medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Enligt regeringens

uppfattning är det dock tveksamt om några oförutsedda olägenheter kan uppkomma

av en

enskild befintlig kraftledning. I den mån nya olägenheter kommer att framkomma

av

kraftledningar kommer detta snarare att gälla hela kraftledningsnätet och inte

en enstaka

kraftledning. Samma bedömning gäller påverkan på en miljökvalitetsnorm.

Regeringen

lämnar därför inte något förslag om möjlighet att införa nya eller ändrade

villkor.

I 2 kap. 19 21 §§ ellagen finns bestämmelser om återställningsåtgärder. Reglerna

 ligger

helt i linje med miljöbalken. Det finns därför ingen anledning att föreslå

ändringar i dessa.

För att öka förutsättningarna för att återställningsåtgärder vidtas, bör

möjlighet finnas för

prövningsmyndigheten att ålägga koncessionshavaren att ställa säkerhet för

sådana

åtgärder. Om en ställd säkerhet inte längre är tillräcklig skall ytterligare

säkerhet kunna

krävas.

I 6 § lagen om införande av miljöbalken stadgas att ärenden som har inletts före

miljöbalkens ikraftträdande skall handläggas och bedömas enligt äldre

bestämmelser.

Reglerna om miljökvalitetsnormer skall dock tillämpas omedelbart. Denna ordning

bör

gälla även i ärenden enligt ellagen. Det avgörande blir om ansökan har gjorts

den dag

ändringarna träder i kraft. En sådan bestämmelse får betydelse särskilt vad

gäller

miljökonsekvensbeskrivningar. Den som avser att ge in en ansökan under tiden

närmast

efter lagändringarnas ikraftträdande måste ha en sådan framförhållning att

balkens krav är

uppfyllda när ansökan görs. I övrigt kan inte regeringen se något behov av

övergångsbestämmelser.

Lagen (1978:160) om vissa rörledningar

Rörledningslagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Rörledningslagen och miljöbalken gäller pa-rallellt. Med

stöd av

miljöbalken skall dock inte framdragande eller användande av rörledningar som

regeringen har tillåtit enligt rörledningslagen kunna förbjudas. I övrigt införs

 inga

begränsningar i möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Vid koncessionsprövning skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Utredningen lämnade inget förslag om att verksamhet som

regeringen har tillåtit inte skall kunna förbjudas med stöd av miljöbalken. I

stället

framgick av lagrådsremissens förslag till miljöbalk att miljöbalkens stoppregel

inte skall

gälla.

Remissinstanserna: Utöver vad som redovisas i nästa avsnitt behandlar inget

remissyttrande rörledningslagens förhållande till miljöbalken.

Skälen för regeringens förslag: I lagen (1978:160) om vissa rörledningar

(rörledningslagen) finns regler om koncession för att dra fram eller använda

rörledningar

för transport av fjärrvärme eller av råolja, naturgas eller produkt av råolja

eller naturgas

eller av annan vätska eller gas som är ägnad att användas som bränsle.

Koncession behövs

dock inte för ledningar med en längd av högst 20 kilometer, ledningar för

distribution till

hushåll eller ledningar inom hamn eller industriområde. Rörledningslagen

omfattar bara

stora projekt, varför antalet koncessionsärenden har varit litet och i huvudsak

begränsat till

1980-talet och början av 1990-talet när den svenska naturgasutbyggnaden på

Västkusten

och i Skåne ägde rum.

Anläggningsarbeten för framdragande av rörledningar påverkar naturmiljön i vart

fall

under en tid. Själva begagnandet av rörledningarna innefattar en risk för

utsläpp av den

vätska eller gas som transporteras. Bland annat mot denna bakgrund utgör den

verksamhet

som regleras i rörledningslagen en verksamhet som delvis faller inom

miljöbalkens

tillämpningsområde.

Miljöbalken skall enligt huvudregeln tillämpas parallellt med annan lag som

reglerar

sådan verksamhet och sådana anläggningar som omfattas av balkens

tillämpningsområde.

Miljöbalken och rörledningslagen gäller alltså parallellt i vissa avseenden.

Detta innebär

att den som drar fram eller använder rörledningar är skyldig att iaktta

miljöbalken,

exempelvis de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Som framgår av avsnitt 4.2 kan

det dock

bli aktuellt att begränsa möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken, när

det i en lag

finns bestämmelser som inte är förenliga med bestämmelser i balken. En bedömning

måste således göras i detta lagstiftningsärende om rörledningslagen innehåller

sådana

bestämmelser.

Om en koncession upphör att gälla är enligt 16 § rörledningslagen den som senast

innehaft koncessionen skyldig att ta bort ledningen och vidta andra åtgärder för

återställning. Bestämmelsen har vissa likheter med 2 kap. 8 § MB. Enligt denna

skall alla

som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har

medfört

skada eller olägenhet för miljön ansvara för att skadan eller olägenheten

avhjälps. Det kan

dock inte bli fråga om att i rörledningslagen göra undantag från bestämmelsen i

miljöbalken, eftersom denna avser delvis andra situationer än rörledningslagens

återställningsparagraf. Exempelvis omfattar miljöbalkens, men inte

rörledningslagens,

bestämmelse den situationen att ett läckage på en rörledning under löpande

koncessionstid

orsakar en förorening. Av samma skäl är det inte heller aktuellt att undanta

bestämmelserna i 10 kap. MB om förorenade områden.

Inte heller i övrigt finns det bestämmelser som kan anses stå i konflikt med

bestämmelser i miljöbalken. Detta hänger samman med att lagen i övrigt i

huvudsak

behandlar koncession. Några allmänna regler om hur verksamheten skall bedrivas

finns

inte.

Den s.k. stoppregeln i 2 kap. 9 § MB måste dock behandlas särskilt. Av denna

framgår

att en verksamhet eller åtgärd, som kan befaras föranleda skada eller olägenhet

av

väsentlig betydelse även om sådana skyddsåtgärder och försiktighetsmått

vidtagits som

krävs enligt balken, får bedrivas eller vidtas endast om det finns särskilda

skäl.

Verksamheten eller åtgärden skall dock inte få bedrivas eller vidtas, om den

medför risk

för att ett stort antal människor får sina levnadsförhållanden väsentligt

försämrade eller

miljön försämras avsevärt. Enligt den lydelse som paragrafen hade i

lagrådsremissen

skulle detta inte gälla om regeringen tillåtit verksamheten enligt

rörledningslagen. Denna

bestämmelse har tagits bort i propositionen om miljöbalk därför att frågan i

stället skall

behandlas i följdlagstiftningen.

Enligt regeringens uppfattning bör en bestämmelse införas om att en rörlednings

framdragande eller användning inte kan förbjudas med stöd av miljöbalken, om

rörledningen har tillåtits i en koncession enligt rörledningslagen. Med denna

lagtekniska

konstruktion saknas det skäl att begränsa undantaget till situationer där det är

 stoppregeln

som hindrar att verksamheten bedrivs.

Av nästa avsnitt framgår att ett antal bestämmelser i miljöbalken skall

tillämpas vid

koncessionsprövning enligt rörledningslagen.

Rörledningslagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: Miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall tillämpas vid

koncessionsprövning.

Koncession skall inte få ges för en ny verksamhet som medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds.

Miljöbalkens bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar skall tillämpas vid

koncessionsprövning.

Lagen förtydligas så att det tydligt framgår att koncessionen skall förenas med

villkor för att skydda bl.a. miljön.

En koncession skall kunna förenas med nya eller ändrade villkor, om den

verksamhet för vilken koncession har meddelats medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds.

En koncession skall kunna göras beroende av att koncessionshavaren ställer

säkerhet

för kostnaderna för återställning.

Utredningens förslag: Utredningen föreslog inte att miljöbalkens allmänna

hänsynsregler skall tillämpas vid koncessionsprövningen. I övrigt överensstämmer

utredningens förslag i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Svenska Gasföreningen har inte något att erinra mot

förslagen. De

allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. miljöbalken bör enligt Naturvårdsverket och

Länsstyrelsen i Skaraborgs län tillämpas vid koncessionsprövning enligt

rörledningslagen. Länsstyrelsen i Jönköpings län anför att processen från

förstudie till

arbetsplan bör vara densamma som i väglagen. Förfarandet med

miljökonsekvensbeskrivningar bör enligt länsstyrelsen beskrivas i lagen. Lunds

universitet

anmärker att förutsättningarna för att meddela nya eller ändrade villkor i en

koncession

enligt rörledningslagen inte stämmer överens med motsvarande förutsättningar

enligt

miljöbalken. Begreppet återställning bör enligt Naturvårdsverket ersättas med

begreppet

efterbehandling. Ställande av säkerhet för efterbehandling bör enligt verket

vara

obligatoriskt.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpning av miljöbalken vid koncessionsprövning enligt rörled-

ningslagen

Den verksamhet som regleras i rörledningslagen omfattas även av miljöbalkens

tillämpningsområde. Verksamhetsutövaren är därför skyldig att iaktta de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. MB. Av detta följer inte automatiskt att reglerna skall

 tillämpas

av regeringen när den prövar om koncession skall ges. Vid en koncessionsprövning

 enligt

en lag skall nämligen normalt bara avgöras om förutsättningarna i den aktuella

lagen är

uppfyllda (jfr avsnitt 4.2).

Rörledningar kommer normalt inte att tillståndsprövas enligt miljöbalken. Någon

prövning av verksamhetens tillåtlighet och utförande kommer alltså inte att ske

med

utgångspunkt i miljöbalkens hänsynsregler. Trots detta åligger det

verksamhetsutövaren

att följa hänsynsreglerna. Enligt regeringens uppfattning är detta en olämplig

ordning.

Regeringen föreslår därför, i enlighet med vad Naturvårdsverket och

Länsstyrelsen i

Skaraborgs län anför, att de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB skall

tillämpas vid

regeringens koncessionsprövning. Förutsättningarna i detta kapitel måste alltså

vara

uppfyllda för att koncession skall meddelas och regeringen kan sätta villkor som

 utgår

från dessa regler.

Miljöbalken innehåller i 5 kap. bestämmelser om miljökvalitetsnormer.

Miljökvalitetsnormer är föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller

naturen i

övrigt för vissa geografiska områden eller för hela landet. Normerna skall ange

t.ex.

förekomst av kemiska produkter i mark, vatten, luft eller naturen i övrigt.

Miljöbalken innehåller den bestämmelsen att myndigheter skall säkerställa att

miljökvalitetsnormer uppfylls när de prövar tillåtlighet, tillstånd och

godkännanden (5

kap. 3 § MB). Det kan vara tveksamt om verksamhet enligt rörledningslagen kan

påverka

en miljökvalitetsnorm. Om läckage uppstår kan detta naturligtvis bli fallet, men

 läckage är

normalt inte något man förutser vid koncessionsprövningen. Om det i ett enskilt

fall trots

allt kan förutses att verksamheten medverkar till att en norm överträds är det

inte lämpligt

att samhället genom att ge koncession sanktionerar verksamheten.

Miljökvalitetsnormer

skall därför iakttas vid koncessionsprövning även enligt rörledningslagen.

Dessutom bör

bestämmelsen i 16 kap. 5 § MB, att tillstånd inte får meddelas för ny verksamhet

 som

medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds, ha motsvarande tillämpning

vid beslut

om koncession.

Av 6 kap. 1 § MB följer att en miljökonsekvensbeskrivning skall bifogas en

ansökan

om tillstånd eller tillåtlighet enligt miljöbalken eller föreskrifter som har

meddelats med

stöd av balken. För närvarande stadgar 5 § förordningen (1991:738) om

miljökonsekvensbeskrivningar en skyldighet att bifoga en

miljökonsekvensbeskrivning till

ansökan om koncession enligt rörledningslagen.

En miljökonsekvensbeskrivning skall finnas även fortsättningsvis vid

koncessionsprövningen. Bestämmelserna om miljökonsekvensbeskriv-ningar i

miljöbalken bör i så stor utsträckning som möjligt få tillämpning även på sådana

beskrivningar i lagar utanför balken.

Vad först gäller innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning gör miljöbalken

skillnad på

om verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan eller inte (6 kap. 7 § MB).

 Det

saknas enligt regeringens mening skäl att ha andra regler på rörledningslagens

område än

vad som gäller enligt miljöbalken. Bestämmelsen i 6 kap. 7 § MB skall därför

tillämpas

även på miljökonsekvensbeskrivningar enligt rörledningslagen.

Vad avser förfarandet finns regler i miljöbalken om tidigt samråd, beslut om

betydande

miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande,

allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningar vid prövning och kostnader. Inte heller beträffande

förfarandet finns det anledning att ha andra regler vid upprättande av

miljökonsekvensbeskrivningar än som följer av miljöbalkens bestämmelser.

Övriga frågor

När koncession meddelas får enligt 6 § rörledningslagen de villkor föreskrivas

som

behövs för att skydda allmänna intressen och enskild rätt. I lagtexten anges

vissa av de

villkor som kan komma ifråga, exempelvis villkor om statligt deltagande. Enligt

regeringens mening bör paragrafen ändras så att det tydligt framgår att

koncessionen skall

förenas med de villkor som behövs till skydd för bl.a. miljön. Detta är särskilt

 motiverat

med tanke på att miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall tillämpas vid

koncessionsprövningen och att någon tillståndsprövning enligt miljöbalken

normalt inte

kommer att ske.

Rörledningslagen innehåller en bestämmelse i 7 § om att villkor kan föreskrivas

då en

oförutsedd betydande olägenhet har uppkommit. Det är enligt regeringens mening

ändamålsenligt att regeln behålls. Den bör dock utökas med en möjlighet att

ingripa med

nya eller ändrade villkor när verksamheten med någon betydelse medverkar till

att en

miljökvalitetsnorm enligt 5 kap. 1 § MB överträds. Den bör även i övrigt ändras

så att

förutsättningarna för omprövning överensstämmer med 24 kap. 5 § MB.

I 16 och 17 §§ rörledningslagen finns bestämmelser om återställningsåtgärder.

Naturvårdsverket föreslår att uttrycket återställning ersätts av uttrycket

efterbehandling,

med motiveringen att återställning är åtgärder i avsikt att återskapa den

situation som

tidigare har rått på en viss plats. Naturvårdsverket påpekar att detta inte

alltid är möjligt.

Genom att använda uttrycket efterbehandling skulle man enligt verket täcka in

även

sanering. Regeringen vill i denna fråga hänvisa till föregående avsnitt, där det

 har

konstaterats att miljöbalkens bestämmelser om avhjälpande av skada och

efterbehandling

gäller parallellt med rörledningslagens bestämmelser om återställning.

Regeringen ser

därför inte något behov av lagändring.

För att öka förutsättningarna för att återställningsåtgärder kommer till stånd,

bör

möjlighet finnas för regeringen att ålägga koncessionshavaren skyldighet att

ställa

säkerhet för sådana åtgärder.

Enligt 6 § lagen om införande av miljöbalken skall ärenden som har inletts före

miljöbalkens ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser.

Reglerna

om miljökvalitetsnormer skall dock tillämpas omedelbart. Denna ordning bör gälla

 även

vid ärenden enligt rörledningslagen. Det avgörande blir alltså om ansökan har

gjorts den

dag ändringarna träder i kraft. En sådan bestämmelse får betydelse särskilt vad

gäller

miljökonsekvensbeskrivningar. Den som avser att ge in en ansökan under tiden

närmast

efter balkens ikraftträdande får ha en sådan planering av verksamheten att han

ser till att

balkens krav är uppfyllda när ansökan görs. I övrigt kan inte regeringen se

något behov av

övergångsbestämmelser. Följaktligen skall en koncession som har meddelats före

ändringarnas ikraftträdande kunna förses med ytterligare eller ändrade villkor.

Minerallagen (1991:45)

Minerallagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Minerallagen och miljöbalken gäller parallellt.

Miljöbalkens

hushållningsbestämmelser skall dock inte tillämpas i sådana prövningar enligt

miljöbalken eller andra lagar som sker efter prövningen av

bearbetningskoncession. I

övrigt införs inga begränsningar i möjligheten att ingripa med stöd av

miljöbalken.

Vid koncessionsprövning skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Bergmästaren skall i ärenden om bearbetningskoncession samråda med länsstyrelsen

såvitt avser tillämpningen av miljöbalken. Om bergmästaren och länsstyrelsen har

olika uppfattning om tillämpningen av hushållningsbestämmelserna, skall ärendet

hänskjutas till regeringen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Utredningen

hade dock inget förslag om att minerallagens bestämmelse om efterarbete inte

innebär

någon inskränkning i vad som gäller enligt motsvarande bestämmelser i

miljöbalken.

Remissinstanserna: Koncessionsnämnden för miljöskydd föreslår att den

bestämmelsen tas bort som innebär att hushållningsbestämmelserna i miljöbalken

tillämpas endast vid den prövning som sker enligt minerallagen. Lunds

universitet anser

att regleringen kan godtas, om koncessionsprövningen sker med beaktande av

miljöaspekter av alla slag.

Skälen för regeringens förslag: I minerallagen (1991:45) regleras undersökning

och

bearbetning av ett antal särskilt uppräknade mineraliska ämnen. Med undersökning

 avses

arbete i syfte att påvisa en fyndighet av ett mineral och att utröna

fyndighetens sannolika

ekonomiska värde och dess beskaffenhet i övrigt, i den mån sådant arbete innebär

 intrång i

markägarens eller annan rättsinnehavares rätt (1 kap. 3 § minerallagen). I de

flesta fall

består undersökningsarbetet i att genom mätningar klarlägga ett områdes

geologiska

förhållanden. Undersökning bedrivs vanligtvis på ett sådant sätt att miljöbalken

 inte blir

tillämplig. Om undersökningarna är så ingripande att miljön riskerar att

påverkas blir dock

balken tillämplig. Detta kan bli fallet bl.a. när en väg måste byggas fram till

ett

undersökningsområde. I ett fåtal fall påträffas vid undersökningsarbeten

fyndigheter i en

sådan omfattning att provbrytning inleds. Provbrytning har en sådan

miljöpåverkan att

miljöbalken är tillämplig.

Med bearbetning avses enligt 1 kap. 3 § utvinning och tillgodogörande av ett

mineral.

Till bearbetning hänförs, förutom själva brytningen, allt det förfarande som

avser

uppfordring, sovring och malmens vidare behandling på mekanisk väg vid gruvan i

avsikt

att göra den mer lämpad för förädling. Dit torde också räknas anrikningsverk som

 uppförts

i direkt anslutning till en gruva och huvudsakligen avser att anrika endast

denna gruvas

produkter (Delin, Minerallagen med kontinentalsockellagen, 1996, s. 116).

Bearbetning

har en sådan miljöpåverkan att miljöbalken är tillämplig.

Miljöbalken skall tillämpas parallellt med annan lag som reglerar sådan

verksamhet och

sådana anläggningar som omfattas av balkens tillämpningsområde. Miljöbalken och

minerallagen gäller alltså parallellt.

Redan i dag finns dock i 4 kap. 2 § fjärde stycket minerallagen en bestämmelse

som gör

uttryckligt undantag från bestämmelser i lagen (1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. (naturresurslagen). Enligt bestämmelsen skall

hushållningsbestämmelserna i 2 och 3 kap. naturresurslagen inte tillämpas vid

andra

prövningar än prövningen av bearbetningskoncession, när det är fråga om ett

företag vars

tillåtlighet skall prövas enligt även andra lagar knutna till naturresurslagen.

Bakgrunden

till bestämmelsen beskrivs i utredningens betänkande (SOU 1997:23, s. 348 ff).

Det är i dag främst prövningar enligt miljöskyddslagen (1969:387),

naturvårdslagen

(1964:822), vattenlagen (1983:291) och plan- och bygglagen (1987:10) som kan bli

aktuella sedan bearbetningskoncession har meddelats. De tre första lagarna

kommer att

ersättas av miljöbalken. Det måste övervägas om det är lämpligt att behålla den

ordning

som nu gäller då miljöbalken införs. Vid denna bedömning måste hänsyn tas till

förutsättningarna för mineralhantering.

Gruv- och mineralindustrin i Sverige är en samhällsekonomiskt viktig basnäring.

Denna

skulle allvarligt hotas om bestämmelsen i 4 kap. 2 § fjärde stycket om

inskränkning av

tillämpningen av hushållningsbestämmelserna togs bort. Det är nämligen tveksamt

om

prospektering överhuvudtaget kommer att ske om den som får

bearbetningskoncession

riskerar att inte kunna utnyttja koncessionen därför att det vid den (ofta flera

 år senare)

följande miljöprövningen beslutas att marken bör användas för något annat

ändamål.

Farhågorna grundas på att prospektering är mycket kostnadskrävande, bedrivs

under lång

tid och sällan leder till att fyndigheter upptäcks i en sådan omfattning att de

kan utvinnas.

Att undersöka en fyndighet fram till dess att den är klar att bearbeta kostar i

regel tiotals

miljoner kronor. Resultaten av verksamheten ligger långt fram i tiden, ofta upp

mot tio år.

Endast omkring en procent av projekteringsinsatserna leder till bearbetning.

Bestämmelsen i 4 kap. 2 § fjärde stycket bör bara finnas kvar om det kan ske en

förutsättningslös prövning i koncessionsärendet. Länsstyrelsen har en viktig

roll att se till

att marken får den användning som den är mest lämpad för. Redan i dag har

länsstyrelsen

i uppgift att bevaka att frågan om bästa markanvändning blir allsidigt belyst i

ärendet om

bearbetningskoncession. Bergmästaren skall enligt 8 kap. 1 § tredje stycket

minerallagen

samråda med länsstyrelsen såvitt gäller tillämpningen av naturresurslagen.

Regeringen

föreslår att samrådet utökas till att avse samtliga tillämpliga bestämmelser i

miljöbalken.

Om bergmästaren och länsstyrelsen har olika uppfattning, skall ärendet liksom i

dag

hänskjutas till regeringen.

Enligt regeringens uppfattning talar mineralhanteringens särdrag, tillsammans

med det

faktum att tillräckliga möjligheter får anses finnas att se till att en

förutsättningslös

prövning sker, för att bestämmelsen bör finnas kvar. Den behöver dock anpassas

språkligt

sedan 2 och 3 kap. naturresurslagen har arbetats in i balken.

Som nämnts gäller minerallagen och miljöbalken parallellt. Detta innebär att den

 som

bedriver undersökning eller bearbetning enligt minerallagen är skyldig att

iaktta

miljöbalken, exempelvis de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Som framgår av

avsnitt 4.2

kan det dock bli aktuellt att begränsa möjligheten att ingripa med stöd av

miljöbalken, om

minerallagen har bestämmelser som inte är förenliga med bestämmelser i balken.

En

bedömning måste således göras i detta lagstiftningsärende om minerallagen har

sådana

bestämmelser.

I den mån det är motiverat från allmän eller enskild synpunkt skall

koncessionshavaren

enligt 13 kap. 4 § utföra efterarbete. Bestämmelsen har vissa likheter med 2

kap. 8 § MB.

Enligt denna skall alla som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller

vidtagit en

åtgärd som har medfört skada eller olägenhet för miljön ansvara för att skadan

eller

olägenheten avhjälps. Det kan enligt regeringens uppfattning inte bli fråga om

att ta bort

möjligheten att ingripa med stöd av bestämmelsen i miljöbalken, eftersom denna,

till

skillnad från bestämmelsen i minerallagen, omfattar den situationen att skada

eller

olägenhet uppkommer under löpande koncessionstid. Av samma skäl är det inte

heller

aktuellt att ta bort möjligheten att ingripa med stöd av bestämmelserna i 10

kap. MB om

förorenade områden.

Det förhållandet att 13 kap. 4 § minerallagen, 2 kap. 8 § MB och 10 kap. MB

gäller

samtidigt kan dock ge upphov till tvekan om vilka regler som skall tillämpas när

 en skada

föreligger sedan bearbetningskoncessionen har upphört. Gruvor kan ge upphov till

 svåra

föroreningsskador, exempelvis genom läckage av miljöfarliga ämnen från varphögar

 och

sanddammar. Enligt regeringens uppfattning bör lägre krav inte ställas vid sådan

verksamhet än vad som gäller för annan verksamhet. Minerallagen bör därför

kompletteras med en bestämmelse om att lagens bestämmelse om efterarbete inte

innebär

någon inskränkning i vad som gäller enligt motsvarande bestämmelser i

miljöbalken.

Detta stämmer överens med vad som får anses gälla i dag (jfr Delin, Minerallagen

 med

kontinentalsockellagen, 1996, s. 209).

I övrigt innehåller knappast minerallagen några bestämmelser som inte är

förenliga med

bestämmelser i miljöbalken. Detta har samband med att lagen i första hand syftar

 till att

reglera förhållandet mellan prospektör och gruvinnehavare å ena sidan och

markägare och

innehavare av särskild rätt till marken å andra sidan. Det finns dock några

bestämmelser

utöver de redan nämnda som syftar till att även skydda miljön. Ett exempel på en

 sådan

bestämmelse finns i 3 kap. 3 § tredje stycket, där det sägs att

undersökningsarbete skall

utföras så att minsta skada och intrång vållas. Bestämmelsen är så allmänt

hållen att den

inte kan anses stå i konflikt med bestämmelsen om försiktighetsmått i 2 kap. 3 §

 MB eller

någon annan hänsynsregel i miljöbalken. Minerallagens bestämmelse kan dock inte

strykas, eftersom den avser även annat än skada eller olägenheter för människors

 hälsa

eller miljön.

I sammanhanget kan nämnas att minerallagen inte har någon motsvarande

hänsynsregel

för bearbetning, vilket är det skede i mineralhanteringen som har störst

miljöpåverkan.

Regeringen finner att något undantag från miljöbalkens bestämmelser inte skall

göras i

minerallagen, bortsett från vad som har sagts ovan om

hushållningsbestämmelserna. Detta

stämmer väl med de överväganden som vid minerallagens tillkomst gjordes angående

denna lags förhållande till miljölagstiftningen. Minerallagen är inte i första

hand en

miljölag. När prövningen sker enligt minerallagen återstår normalt mycket arbete

 innan

man i detalj kan ange hur verksamheten skall bedrivas. Det är därför svårt och

ofta inte

lämpligt att i en koncession meddela exempelvis villkor till skydd för miljön.

Av denna

anledning bör därför väsentliga villkor, bl.a. till skydd för den yttre miljön,

bestämmas

med stöd av miljöbalken.

En rätt enligt minerallagen kan beskrivas som en nödvändig men inte tillräcklig

förutsättning för att bedriva den verksamhet som omfattas av lagen. För

bearbetning och i

undantagsfall också för undersökningsarbete kommer förutsättningarna alltså att

preciseras genom en miljöprövning. Vid en sådan miljöprövning skall miljöbalken

tillämpas.

Detta hindrar inte att vissa bestämmelser i miljöbalken tillämpas redan vid

koncessionsprövningen enligt minerallagen. Regeringen kommer i nästa avsnitt att

behandla vilka bestämmelser som skall tillämpas.

Minerallagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: Flertalet av miljöbalkens bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningar skall tillämpas i ärenden om beviljande av

bearbetningskoncession.

Utredningens förslag: Utredningen föreslog att bearbetningskoncession inte skall

 få

ges till en ny verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds

 och att

bergmästaren skall kunna bestämma nya villkor, om verksamheten med någon

betydelse

medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Dessutom föreslog

utredningen att ett

med-givande till undersökning i de obrutna fjällområdena skulle få förenas med

villkor till

skydd för natur- och kulturvärden. I övrigt överensstämmer utredningens förslag

i stort

med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Lunds universitet anser att de allmänna hänsynsreglerna i 2

kap.

MB skall gälla vid tillämpningen av minerallagen. Även Länsstyrelsen i

Skaraborgs län

anser att detta bör övervägas. Naturvårdsverket är däremot tveksamt till att

låta 2 kap. MB

gälla vid tillämpningen av lagen. Verket nöjer sig med att föreslå att 2 kap. 8

§ MB om

skyldighet att avhjälpa olägenhet skall tillämpas vid prövningen enligt

minerallagen.

Miljökvalitetsnormer bör enligt Sveriges geologiska undersökning (SGU) inte få

ligga

till grund för en alltför omfattande rätt att under tillståndstiden meddela

föreskrifter som

begränsar möjligheterna att utnyttja ett gällande tillstånd.

SGU och Södra Bergmästarämbetet anför att en miljökonsekvensbeskrivning i ett

minerallagsärende bör hållas på en övergripande nivå. Naturvårdsverket anser att

miljökonsekvensbeskrivningen fullt ut bör ligga till grund för ett beslut i

koncessionsärendet hos bergmästaren. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anför, mot

bakgrund av att länsstyrelsen enligt 28 § mineralförordningen (1992:285) skall

göra en

bedömning av miljökonsekvensbeskrivningen, att bestämmelsen i 6 kap. 4 §

miljöbalken

om att länsstyrelsen skall avgöra om verksamheten kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan skall gälla. Länsstyrelsen i Skåne län finner att även

bestämmelsen i 6 kap.

8 § miljöbalken om kungörande av miljökonsekvensbeskrivningen och tillfälle att

yttra sig

bör tillämpas.

SGU och Södra Bergmästarämbetet anför att paragrafen om att regeringens beslut

enligt 4 kap. naturresurslagen är bindande vid prövning enligt minerallagen bör

behållas

för tydlighets skull.

SGU och Södra Bergmästarämbetet ifrågasätter förbudet mot pros-pektering i

kulturreservat och i områden som tidigare har betecknats som naturvårdsområden.

Det är enligt Lunds universitet önskvärt att minerallagens bestämmelse om

koncessionsvillkor på samma sätt som i kontinentalsockellagen byggs ut med krav

på

villkor som skall tillvarata olika miljöhänsyn och främja en hållbar hushållning

 med

naturresurser. Enligt SGU:s uppfattning finns det behov av övergångsbestämmelser

 som

begränsar rätten att på grund av miljökvalitetsnormer införa nya eller ändrade

villkor för

verksamheter som i dag bedrivs med stöd av tillstånd.

Enligt Kronofogdemyndigheten i Stockholm har minerallagen inte tillräckligt

tydliga

bestämmelser i verkställighetsdelen.

Naturskyddsföreningen anser att miljöorganisationer bör ges rätt att överklaga

beslut

enligt minerallagen.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpning av miljöbalken vid prövning av undersökningstillstånd och

bearbetningskoncession enligt minerallagen

Som framgår av föregående avsnitt måste den som bedriver verksamhet enligt

minerallagen iaktta de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB. En annan fråga är

om dessa

regler skall tillämpas vid prövningen av undersökningstillstånd och

bearbetningskoncession. Utredningen lämnade inget sådant förslag.

Remissinstanserna är

delade i frågan om en sådan tillämpning bör ske eller inte.

Regeringen delar Naturvårdsverkets tvekan i det lämpliga i att tillämpa 2 kap.

MB vid

minerallagsprövningen. Prövningen av bearbetningskoncession sker på ett tidigt

stadium

då verksamhetens närmare utformning inte är bestämd och miljöeffekterna ofta är

oklara.

När utformningen har bestämts och miljöeffekterna närmare kan förutses skall

verksamheten tillståndsprövas enligt miljöbalken. Vid denna prövning tillämpas

naturligtvis de allmänna hänsynsreglerna. Om hänsynsreglerna skulle tillämpas

två gånger

finns risk för att motstridiga bedömningar görs. Regeringen finner med hänsyn

till detta

att det inte är lämpligt att föreskriva att 2 kap. MB skall tillämpas vid

prövningen enligt

minerallagen.

 Miljökvalitetsnormer är föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft

eller miljön i

övrigt för vissa geografiska områden eller för hela landet. Normerna skall ange

de

föroreningsnivåer eller störningsnivåer som människor kan utsättas för utan fara

 för

olägenheter av betydelse eller som miljön kan belastas med utan fara för

påtagliga

olägenheter. Normerna skall ange t.ex. förekomst i mark, yt- och grundvatten,

luft eller

miljön i övrigt av kemiska produkter. Gruvdrift kan tänkas påverka en

miljökvalitetsnorm,

bl.a. genom urlakning av metaller som skadar grundvattnet.

Miljöbalken innehåller den bestämmelsen att myndigheter skall säkerställa att

miljökvalitetsnormer uppfylls när de prövar tillåtlighet, tillstånd och

godkännanden (5

kap. 3 § MB). Vidare finns i 16 kap. 5 § MB en bestämmelse om att tillstånd inte

 får

meddelas för en ny verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm

överträds.

Bestämmelserna om miljökvalitetsnormer måste gälla all verksamhet som bidrar

till att

normerna överträds, jfr avsnitt 5.

När prövning sker av bearbetningskoncession är verksamhetens närmare utformning

inte bestämd och miljöeffekterna oklara. Det material som finns vid

prövningstillfället

tillåter inte en detaljprövning. Det finns därför inte skäl att införa

bestämmelser om att

miljökvalitetsnormer skall iakttas vid koncessionsprövningen. Däremot skall

normerna

naturligtvis tillämpas vid den senare tillståndsprövningen enligt miljöbalken.

Det är inte heller lämpligt att införa regler om att bearbetningskoncession

skall kunna

förenas med nya eller ändrade villkor om en miljökvalitetsnorm överträds. Denna

möjlighet skall i stället finnas vid omprövning av tillstånd enligt miljöbalken.

 Av 6 kap. 1 § MB följer att en miljökonsekvensbeskrivning skall bifogas en

ansökan

om tillstånd eller tillåtlighet enligt miljöbalken eller föreskrifter som har

meddelats med

stöd av balken. Regeln blir tillämplig för anläggningar för provbrytning och

utvinning av

mineralfyndigheter, vilka i dag kräver tillstånd enligt miljöskyddslagen och

naturvårdslagen och i framtiden kommer att göra det enligt balken.

En miljökonsekvensbeskrivning skall enligt 4 kap. 2 § femte stycket minerallagen

finnas även i ärenden om beviljande av koncession. Frågan är hur formaliserad

och

omfattande miljökonsekvensbeskrivningen enligt minerallagen bör vara samt hur

förfarandet i samband med upprättandet bör vara utformat. Regeringen har

tidigare uttalat

att bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken i så stor

utsträckning

som möjligt bör få tillämpning även på sådana beskrivningar i lagar utanför

balken, jfr

avsnitt 5.

Vad först gäller syftet med en miljökonsekvensbeskrivning anges detta i 6 kap. 3

 § MB.

Detta skall gälla också en miljökonsekvensbeskrivning i samband med prövning

enligt

minerallagen.

Vidare skall en miljökonsekvensbeskrivning enligt minerallagen innehålla

samtliga

uppgifter av betydelse för en miljöprövning. Alltså skall reglerna i 6 kap. 7 §

MB om vad

en miljökonsekvensbeskrivning skall innehålla tillämpas. De krav som ställs upp

är

obligatoriska för verksamheter som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan.

Anläggningar för bearbetning av mineralfyndigheter kan ofta antas ha en sådan

effekt. För

verksamheter som inte kan antas ha en betydande miljöpåverkan skall kraven vara

uppfyllda i den utsträckning det behövs med hänsyn till verksamhetens art och

omfattning

för att möjliggöra syftet med miljökonsekvensbeskrivningen.

Vid bedömningen av om kraven i 6 kap. 7 § MB är uppfyllda måste hänsyn tas till

att

verksamhetsutövaren vid tidpunkten för minerallagsprövningen sällan kan avgöra i

 detalj

hur verksamheten skall se ut. I många fall kommer en avsevärd tid att förflyta

mellan

prövningen enligt minerallagen och den mer detaljerade prövningen enligt

miljöbalken.

Alternativa platser skall enligt 6 kap. 7 § MB redovisas, om sådana är möjliga.

En gruva

eller annan anläggning för bearbetning av ett mineral måste naturligtvis ligga

där

mineralet finns. Anläggningens närmare utformning liksom dess placering kan dock

behandlas i miljökonsekvensbeskrivningen.

Bergmästarens roll vid miljökonsekvensbeskrivningen är viktig. Bergmästaren kan

via

kontakter med länsstyrelser och kommuner ge företagen vägledning om vad en

miljökonsekvensbeskrivning i ett koncessionsärende bör innehålla.

Vad avser förfarandet finns bestämmelser i miljöbalken om tidigt samråd, beslut

om

betydande miljöpåverkan, utökat samråd med miljökonsekvensbedömning, kungörande,

allmänhetens tillfälle att yttra sig, godkännande, beaktande av

miljökonsekvensbeskrivningen vid prövning och kostnader. Eftersom anläggningar

för

provbrytning och bearbetning av mineralfyndigheter skall tillståndsprövas även

enligt

balken finns det inte skäl att ha samma utförliga regler i minerallagen angående

förfarandet. Det är tillräckligt att reglerna i 6 kap. 9 10 §§ MB tillämpas,

dvs.

bestämmelserna om att tillståndsmyndigheten skall pröva om

miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller uppställda krav och beakta innehållet i

beskrivningen vid prövningen samt om att den som är skyldig att upprätta

miljökonsekvensbeskrivningen skall stå för kostnaderna. Slutligen bör 6 kap. 11

och 12 §§

MB om planer och planeringsunderlag tillämpas.

I lagrådsremissen föreslogs ett tillägg i 8 kap. 2 § minerallagen, innebärande

att ärenden

om beviljande av bearbetningskoncession skall hänskjutas till regeringens

prövning, om

bergmästaren vid tillämpningen av miljöbalkens bestämmelser om

miljökonsekvensbeskrivningar finner skäl att frångå vad länsstyrelsen har

föreslagit.

Lagrådet förordar att tillägget utgår och anför att det inte synes föreligga

något behov av

tillägget. Regeringen är inte av någon annan uppfattning och följer Lagrådets

förslag..

Övriga frågor

Undersökningsarbete får enligt nuvarande lydelse av 3 kap. 6 § mineral-lagen

inte äga rum

i strid med föreskrifter som har meddelats för natur-reservat. Enligt

regeringens

uppfattning bör undersökningsarbete inte heller får ske i strid med föreskrifter

 för den nya

skyddsformen kultur-reservat. Detta innebär i praktiken inte någon skillnad mot

i dag,

eftersom det skydd som skall uppnås med kulturreservat redan nu kan uppnås genom

skyddsinstitutet naturreservat (jfr prop. 1997/98:45, del 1, s. 323

ff). Det bör

däremot observeras att miljöbalkens beteckning naturreservat omfattar även

områden som

tidigare har kallats naturvårdsområde (prop. 1997/98:45, del 1, s. 310 f). I de

flesta fall

kommer föreskrifterna för sådana områden knappast att hindra att prospektering

sker. Det

är dock lämpligt att en övergångsbestämmelse införs om att undersökningsarbete

även i

fortsättningen får ske i områden som vid lagändringarnas ikraftträdande

betecknades som

naturvårdsområde.

Miljöbalksutredningen föreslog att länsstyrelsens medgivande enligt 3 kap. 6 §

minerallagen att utföra undersökningsarbete inom de fjällområden som räknas upp

i 4 kap.

5 § MB skall få förenas med de villkor som är nödvändiga för att förhindra att

skada

uppkommer för områdets natur- och kulturvärden. Förslaget anslöt till ett

tidigare förslag

av Gruvkommittén (SOU 1996:152 s. 115 och 141). Enligt Gruvkommitténs förslag

skulle

dock endast villkor kunna ställas för att förhindra en påtaglig sådan skada.

Regeringen har

efter beredning av Gruvkommitténs förslag beslutat proposition där

Gruvkommitténs

förslag upprepas (prop. 1997/98:47). Regeringen gör inte någon annan bedömning i

 detta

ärende.

En bearbetningskoncession skall enligt 4 kap. 5 § förenas med de villkor som

behövs

för att skydda allmänna intressen eller enskild rätt eller som behövs för att

naturtillgångarna skall utforskas och tillvaratas på ett ändamålsenligt sätt.

Lunds

universitet föreslår att bestämmelsen byggs ut med krav på villkor som skall

tillvarata

olika miljöhänsyn och främja en hållbar hushållning med naturresurser. Sådana

villkor

kan redan nu ställas med stöd av paragrafen, eftersom de innefattas i uttrycket

allmänna

intressen. Som redan har påpekats sker prövningen enligt minerallagen på ett

tidigt

stadium när verksamhetens exakta utformning och dess miljöeffekter är oklara. En

tillståndsprövning skall senare ske enligt miljöbalken. Det finns därför enligt

regeringens

mening inget behov av att i paragrafen särskilt nämna villkor för miljön och

hushållningen

med naturresurser. Om detta betonades i paragrafen skulle risken öka för att

motstridiga

villkor meddelades vid de olika prövningarna.

Enligt 6 § lagen om införande av miljöbalken skall ärenden som har inletts före

balkens

ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre lag. Denna ordning bör gälla

även i

ärenden enligt minerallagen. Det avgörande blir alltså om ansökan har gjorts den

 dag som

ändringarna träder i kraft. En sådan bestämmelse får betydelse särskilt vad

gäller

miljökonsekvensbeskrivningar. Den som avser att ge in en ansökan under tiden

närmast

efter balkens ikraftträdande får ha en sådan planering av verksamheten att han

ser till att

balkens krav är uppfyllda när ansökan görs.

Lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter

Torvlagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Torvlagen och miljöbalken gäller parallellt. Inga

begränsningar

införs i möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Vid koncessionsprövning skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Utöver vad som redovisas i nästa avsnitt uttalar sig ingen

remissinstans om förhållandet mellan torvlagen och miljöbalken.

Skälen för regeringens förslag: I lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter

(torvlagen) regleras utvinning av torv som skall användas som bränsle

(energitorv). Lagen

avser däremot inte torv som skördas för annat ändamål, exempelvis odling

(odlingstorv

eller torvmull). I lagen görs skillnad mellan undersökning och bearbetning av

torv.

Undersökning innebär inte alltid någon nämnbar miljöpåverkan. Om

undersökningsarbetet riskerar att negativt påverka miljön är miljöbalken

tillämplig. Detta

kan vara fallet t.ex. då en väg byggs fram till undersökningsområdet eller då

torv utvinns i

samband med undersökningen.

Bearbetning av torv sker normalt i flera led som vart och ett har en sådan

miljöpåverkan

att balken är tillämplig. Innan torven kan utvinnas måste mossen beredas. Detta

innebär att

all vegetation på mossens yta tas bort och att mossen dikas ut. Den största

påverkan på

naturen sker genom dessa förberedande åtgärder. Även den därefter följande

torvbrytningen påverkar emellertid miljön, bl.a. genom buller och damm. Då

täktverksamheten avslutats måste torvmossen efterbehandlats. Efterbehandlingen

syftar

till att antingen skapa en våt eller torr miljö på den utbrutna mossen.

Miljöbalken (MB) skall tillämpas parallellt med annan lag som reglerar sådan

verksamhet och sådana anläggningar som omfattas av balkens tillämpningsområde.

Miljöbalken och torvlagen gäller alltså parallellt. Detta innebär att den som

bedriver

undersökning och bearbetning enligt torvlagen är skyldig att iaktta miljöbalken,

exempelvis de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Som framgår av avsnitt 4.2 kan

det dock

bli aktuellt att begränsa möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken, om

torvlagen har

bestämmelser som inte är förenliga med bestämmelser i balken. En bedömning måste

således göras i detta lagstiftningsärende om det finns några sådana

bestämmelser.

När en koncession har upphört skall enligt 34 § torvlagen koncessionshavaren ta

bort

anläggningar och vidta andra åtgärder för återställning, om detta är motiverat

från allmän

eller enskild synpunkt. Bestämmelsen har vissa likheter med 2 kap. 8 § MB.

Enligt denna

skall alla som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en

åtgärd som har

medfört skada eller olägenhet för miljön ansvara för att skadan eller

olägenheten avhjälps.

Det kan enligt regeringens uppfattning inte bli fråga om att ta bort möjligheten

 att ingripa

med stöd av bestämmelsen i miljöbalken, eftersom denna, till skillnad från

bestämmelsen i

torvlagen, omfattar den situationen att skada eller olägenhet uppkommer under

löpande

kon-cessionstid. Av samma skäl är det inte heller aktuellt att ta bort

möjligheten att

ingripa med stöd av bestämmelserna i 10 kap. MB om förorenade områden.

Det förhållandet att 34 § torvlagen, 2 kap. 8 § MB och 10 kap. MB gäller

samtidigt kan

dock ge upphov till tvekan om vilka regler som skall tillämpas när en skada

föreligger

sedan bearbetningskoncessionen har upphört. Enligt regeringens uppfattning bör

lägre

krav inte ställas vid brytning av energitorv än vad som gäller för annan

verksamhet.

Torvlagen bör därför kompletteras med en bestämmelse om att lagens bestämmelse

om

efterarbete inte innebär någon inskränkning i vad som gäller enligt motsvarande

bestämmelser i miljöbalken.

I övrigt är det tveksamt om torvlagen har några bestämmelser som inte är

förenliga med

bestämmelser i miljöbalken. Detta har samband med att lagen i första hand syftar

 till att

reglera förhållandet mellan å ena sidan den som undersöker och bearbetar en

torvfyndighet och å andra sidan markägare och innehavare av särskild rätt till

marken.

Bara i mindre omfattning finns i lagen bestämmelser som även har ett annat

syfte. En

sådan bestämmelse finns i 20 § tredje stycket. Enligt denna skall åtgärder i

undersökningsarbete utföras så att minsta skada och intrång vållas. En liknande

bestämmelse finns för förberedande undersökning i 18 § andra stycket.

Bestämmelserna är

så allmänt hållen att de inte kan anses stå i konflikt med bestämmelsen om

försiktighetsmått i 2 kap. 3 § MB eller någon annan allmän hänsynsregel i 2 kap.

 MB.

Torvlagens bestämmelser kan dock inte utgå, eftersom de avser även annat än

skada eller

olägenheter för människors hälsa eller miljön.

I sammanhanget kan nämnas att torvlagen inte har någon motsvarande hänsynsregel

för

bearbetning, vilket är det skede i torvhanteringen som har störst miljöpåverkan.

Regeringen finner alltså att någon begränsning inte skall införas i möjligheten

att

ingripa med stöd av miljöbalken.

Det förhållandet att miljöbalken gäller för en verksamhet innebär inte

automatiskt att

balken skall tillämpas vid prövning enligt en lag. Vid en koncessionsprövning i

dag enligt

torvlagen skall tillses att reglerna i just den lagen är uppfyllda. Enligt

nuvarande lydelse

av 7 § skall dessutom naturresurslagen tillämpas. Trots att verksamhetsutövaren

enligt 6 §

skall iaktta tillämpliga föreskrifter i bl.a. miljöskyddslagen kan inte

länsstyrelsen lägga

denna lag till grund för prövningen.

Täkter av energitorv skall normalt inte tillståndsprövas enligt miljöbalken.

Enligt 11

kap. 13 § MB behövs nämligen inte tillstånd till markavvattning i samband med

torvtäkt,

om koncession har lämnats enligt torvlagen. Inte heller behövs enligt 12 kap. 1

§ MB

tillstånd till täkt av torv för vilken bearbetningskoncession har lämnats.

Enligt gällande rätt skall däremot prövning ske enligt miljöskyddslagen

(1969:387).

Enligt bilagan till miljöskyddsförordningen (1989:364) skall tillstånd sökas för

 torvtäkt

med en produktion överstigande 25 000 kubikmeter per år (29.01). För annan täkt

för

vilken krävs tillstånd enligt 1 § torvlagen skall anmälan göras till den

kommunala

nämnden (29.02). Prövningen enligt miljöskyddslagen rör främst störningar på

omgivningen i form av t.ex. damm och buller.

Regeringen har i propositionen om miljöbalk (prop. 1997/98:45, del 1, s. 380)

anfört att

det i miljöbalken inte längre finns något behov av den dubbelprövning av täkt

som i dag

sker enligt naturvårdslagen (1964:822) och miljöskyddslagen (1969:387). Täktens

samtliga effekter på omgivningen skall i stället prövas vid ett tillfälle.

Eftersom det redan

av miljöbalken (12 kap. 1 §) framgår att tillstånd krävs för täkt måste därför

bilagan till

den nuvarande miljöskyddsförordningen ändras så att den inte längre omfattar

täkter.

Bestämmelsen i 12 kap. 1 § tredje stycket MB att tillstånd inte krävs för täkt

av torv för

vilken bearbetningskoncession har lämnats enligt torvlagen kommer därefter att

innebära

att någon tillståndsprövning med stöd av miljöbalken överhuvudtaget inte kommer

att ske

för sådana täkter.

Före torvlagens tillkomst prövades verksamheten enligt både naturvårdslagen och

dåvarande minerallag. Dubbelprövningen avskaffades för att systemet skulle bli

enklare

och smidigare (prop. 1984/85:120 s. 328). Att nu dessutom avskaffa den prövning

som i

dag sker enligt miljöskyddslagen är ett ytterligare steg i denna riktning.

Avskaffandet av tillståndsplikten enligt miljöbalken får inte innebära att det

tas mindre

miljöhänsyn. Det är viktigt att nödvändig miljöhänsyn i fortsättningen tas vid

koncessionsprövningen enligt torvlagen. Detta åstadkoms genom att relevanta

bestämmelser i miljöbalken görs tillämpliga vid koncessionsprövningen. Denna

lösning är

särskilt lämplig med tanke på att länsstyrelsen, som kommer att ha erfarenhet av

 att

tillämpa miljöbalken, är prövningsmyndighet enligt torvlagen.

När dubbelprövningen i naturvårdslagen och minerallagen av utvinning av

energitorv

avskaffades anfördes att den hänsyn som tidigare skulle tas enligt

naturvårdslagen

fortsättningsvis skulle tas enligt den nya torvlagen (prop. 1984/85:120 s. 328

f). När

miljöbalken införs stärks miljökraven på täkter. Detta kommer att gälla även

täkter som

koncessionsprövas enligt torvlagen.

I nästa avsnitt kommer att behandlas vilka bestämmelser i miljöbalken som skall

tillämpas vid koncessionsprövning enligt torvlagen.

Torvlagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: Vid koncessionsprövning skall miljöbalkens allmänna

hänsynsregler och bestämmelser om hushållning och miljökvalitetsnormer

tillämpas.

Vid prövning av bearbetningskoncession skall ytterligare bestämmelser i

miljöbalken och i lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet

tillämpas,

bl.a. om miljökonsekvensbeskrivningar, miljöorganisationers talerätt och

markavvattningssakkunniga.

Undersökningskoncession skall inte längre kunna förenas med rätt för innehavaren

att senare få bearbetningskoncession.

Länsstyrelsen skall kunna bestämma nya villkor om en verksamhet medverkar till

att

en miljökvalitetsnorm överträds.

Möjligheten avskaffas att kräva säkerhet för att villkor i koncessionen skall

uppfyllas. I stället införs en regel om att en koncession skall kunna göras

beroende av

att verksamhetsutövaren ställer säkerhet för kostnaderna för återställning.

Om en verksamhetsutövare inte uppfyller sin skyldighet att vidta

återställningsåtgärder, skall länsstyrelsen få meddela vitesföreläggande och

kronofogdemyndigheten särskild handräckning.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Lunds universitet anser att lagtexten bör erinra om att

miljöbalkens hänsynsregler gäller för verksamheten. Samtidigt bör enligt

universitetet

bestämmelsen om att "andra författningar" skall iakttas tas bort, eftersom den

är

förvirrande. Naturvårdsverket anser att torvlagen bör kompletteras med ett krav

på att

beakta förbud mot mark-avvattning enligt 11 kap. 14 § miljöbalken. Även Lunds

universitet är inne på denna tanke. Det finns enligt Närings- och

teknikutvecklingsverket

(NUTEK) skäl att redan vid beslut om undersökningskoncession avgöra om prövning

skall

ske enligt lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Torvlagens bestämmelse om villkor i koncession bör enligt Naturvårdsverket och

Lunds

universitet utformas på samma sätt som i flera andra lagar. Detta innebär enligt

Naturvårdsverket att koncessionen skall kunna förenas med de villkor som behövs

för att

begränsa eller motverka olägenheter för människors hälsa eller skada på

omgivningen,

främja en hållbar hushållning med naturresurser samt skydda andra allmänna

intressen och

enskild rätt. Vidare bör enligt verket införas en möjlighet att ompröva

koncessionsvillkor.

Lunds universitet påpekar att förutsättningarna för att meddela nya villkor inte

 är

utformade på samma sätt som i andra lagar. Statens geologiska undersökning (SGU)

 anser

inte att sak-ägarbegreppet genom motivuttalanden till miljöbalken skall ändras.

NUTEK och Naturvårdsverket anser att ordet efterbehandling bör användas i

stället för

återställning. Enligt Naturvårdsverket bör ställande av säkerhet för

efterbehandling vara

obligatoriskt. Länsstyrelsen i Jönköpings län påpekar att det är oklart vad som

skall hända

med säkerheter som har ställts för att villkor skall uppfyllas.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpning av miljöbalken och lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet

vid koncessionsprövning enligt torvlagen

I det förra avsnittet konstaterade regeringen att ett antal bestämmelser i

miljöbalken skall

tillämpas vid koncessionsprövning enligt torvlagen. Denna slutsats grundades

främst på

att någon särskild tillståndsprövning enligt balken normalt inte kommer att ske.

Regeringen övergår härefter till frågan vilka bestämmelser i miljöbalken som bör

 göras

tillämpliga.

Skillnad bör göras mellan prövningen av undersökning och prövningen av

bearbetning.

Som framgår av föregående avsnitt sker den största miljöpåverkan vid

bearbetning. Det

finns därför anledning att tillämpa fler regler i miljöbalken vid prövningen av

bearbetningskoncession.

För att säkerställa att tillräckliga miljöhänsyn tas måste de allmänna

hänsynsreglerna i 2

kap. MB bli tillämpliga vid koncessionsprövningen. Eftersom reglerna gäller för

verksamhetsutövaren redan vid undersökning, förutsatt att undersökningen

riskerar att

påverka miljön, är det lämpligt att reglerna tillämpas även vid prövningen av

undersökningskoncession.

Hushållningsbestämmelserna i 2 och 3 kap. naturresurslagen har arbetats in i 3

och 4

kap. MB. Liksom tidigare skall dessa tillämpas vid prövning av såväl

undersöknings- som

bearbetningskoncession. Hänvisningen till naturresurslagen måste därför ersättas

 med en

hänvisning till balken.

Även den allmänna regeln i 5 kap. 3 § MB att prövningsmyndigheter skall

säkerställa

att miljökvalitetsnormer uppfylls bör enligt regeringens uppfattning tillämpas

vid all

koncessionsprövning.

Vad gäller prövningen av bearbetningskoncession bör enligt regeringens

uppfattning

ytterligare bestämmelser i balken tillämpas. Detta gäller bl.a. bestämmelserna i

 6 kap. MB

om miljökonsekvensbeskrivningar, planer och annat beslutsunderlag.

I 12 kap. 2 § MB finns en bestämmelse att vid prövning av ansökan om tillstånd

till täkt

behovet av materialet skall vägas mot skador på djur- och växtliv samt miljön i

övrigt som

täkten kan befaras orsaka. Tillstånd får enligt bestämmelsen inte lämnas till en

 täkt som

kan befaras försämra livsbetingelserna för någon djur- eller växtart som är

hotad, sällsynt

eller i övrigt hänsynskrävande.

Som framgår av föregående avsnitt har torvtäkter typiskt sett stor påverkan på

miljön.

Eftersom täkten normalt sker i områden där den biologiska mångfalden är stor är

denna

påverkan väl så stor som påverkan av täkter som tillståndsprövas enligt

miljöbalken.

Bestämmelsen i 12 kap. 2 § MB bör därför tillämpas även vid prövning av

bearbetningskoncession enligt torvlagen.

Torvtäkter kan orsaka föroreningar och störningar som omfattas av

miljökvalitetsnormer. Exempelvis kan en norm för kväve påverkas av en i täkten

ingående

markavvattning. Bestämmelsen i 16 kap. 5 § MB om att tillstånd inte får meddelas

 för en

ny verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds bör därför

tillämpas

i ärenden enligt torvlagen om bearbetningskoncession.

Vidare bör miljöbalkens enhetliga processuella sakägarbegrepp tillämpas i

ärenden om

bearbetningskoncession enligt torvlagen. Detta är nödvändigt för att rätten att

överklaga

miljöbeslut angående torvtäkter inte skall inskränkas när tillståndsprövningen

enligt

miljöskyddslagen avskaffas. I dag har nämligen miljöskyddslagen ett bredare

sakägarbegrepp än torvlagen.

Det har inte varit möjligt att i miljöbalkens lagtext precisera vem som är

sakägare. I

stället används i 16 kap. 12 § MB uttrycket "den som domen eller beslutet angår,

 om

avgörandet har gått honom eller henne emot". I sak samma uttryck finns redan i

22 §

förvaltningslagen (1986:223). Det kan tyckas onödigt att i torvlagen införa en

hänvisning

till 16 kap. 12 § MB, när denna paragraf har samma innebörd som motsvarande

paragraf i

förvaltningslagen. Om inte hänvisningen finns skall ju den likalydande

bestämmelsen i

förvaltningslagen tillämpas. Syftet med att trots detta hänvisa till miljöbalken

 är att visa

att balkens sakägarbegrepp skall gälla. Motivuttalanden om balkens

sakägarbegrepp (prop.

1997/98:45, del 1, s. 482 ff) samt rättspraxis beträffande detta bör således

vara

vägledande.

Regeringen anser vidare att miljöorganisationer bör få överklaga beslut om

bearbetningskoncession. Detta är motiverat mot bakgrund av att en sådan rätt

skulle ha

förelegat vid en miljöprövning enligt miljöskyddslagen (1969:387), om denna

prövning

inte hade avskaffats.

Ett viktigt inslag i torvtäkt är markavvattning. I lagen med särskilda

bestämmelser om

vattenverksamhet finns bestämmelser för markavvattning som inte i första hand

avser

påverkan på miljön. Det är nödvändigt att vid prövningen av ärenden om

bearbetningskoncession tillämpa 1 kap. (inledande bestämmelser), 2 kap.

(rådighet över

vatten m.m.), 3 kap. (markavvattningssamfälligheter) samt 7 kap. 21 27 och 29 §§

(markavvattningssakkunniga).

Regeringen anser däremot inte att 7 kap. 19 § lagen med särskilda bestämmelser

om

vattenverksamhet skall tillämpas vid koncessionsprövningen. Enligt denna skall

länsstyrelsen i tre situationer överlämna ärenden till miljödomstolen. De

angivna

situationerna är att det framställs yrkande om (1) att även någon annan än

sökanden skall

delta i markavvattningen, (2) särskild tvångsrätt enligt 28 kap. 10 § MB och (3)

 ersättning

enligt 31 kap. 16 § MB eller inlösen enligt 31 kap. 17 § MB.

Vad gäller den första situationen har regeringen visserligen ansett det vara

mindre

lämpligt att länsstyrelsen prövar frågor om flera personers deltagande i

markavvattning i

de fall det råder oenighet mellan dessa (jfr prop. 1997/98:45, del 1, s. 476).

När sådana

frågor uppkommer skall ärendet därför lämnas över till miljödomstol. Det kan

tyckas

saknas skäl att se annorlunda på saken när markavvattningen innebär att en

torvmosse

skall dräneras inför framtida brytning av energitorv. Trots detta anser

regeringen att något

överlämnande inte bör ske i dessa situationer. Ett överlämnande skulle innebära

att

miljödomstolen fick överta hela koncessionsprövningen enligt torvlagen och

alltså frågor i

en lagstiftning som den annars aldrig tillämpar. Detta skulle ske i endast

enstaka fall,

varför domstolen inte skulle få någon bredare erfarenhet av lagen.

Vad gäller den andra och tredje situationen har torvlagen egna bestämmelser om

tvångsrätt och ersättning som alltjämt bör gälla. Frågor om ersättning skall

enligt dessa

bestämmelser prövas av fastighetsdomstol.

Regeringen stannar därför för lösningen att ge länsstyrelsen större befogenheter

 vid

prövningen av markavvattning i ärenden enligt torvlagen än i andra

markavvattningsärenden.

Länsstyrelsens handläggning underlättas om den får möjlighet att tillkalla

markavvattningssakkunniga. En sådan möjlighet bör därför införas.

Övriga frågor

Enligt 4 § torvlagen får undersökningskoncession förenas med rätt för

innehavaren att

senare få bearbetningskoncession för fyndigheten eller företräde framför annan

till sådan

koncession. Paragrafen bör ses över, eftersom den innebär att den miljöprövning

som skall

ske vid prövningen av bearbetningskoncession inte får leda till att koncession

vägras i de

fallen där undersökningskoncessionen har förenats med rätt till

bearbetningskoncession.

Enligt regeringens mening bör paragrafen ändras så att den medger endast rätt

att förena

undersökningskoncession med rätt för innehavaren att få företräde framför annan

till

bearbetningskoncession. I praktiken är det för övrigt just en sådan rätt som

beviljas (jfr

prop. 1984/85:120 s. 327).

Som Naturvårdsverket anför bör en möjlighet införas att ompröva befintliga

villkor.

Förutsättningarna för att ompröva villkor och meddela nya villkor bör enligt

regeringens

mening utformas efter mönster i miljöbalken. Detta innebär bl.a. att

länsstyrelsen kan

bestämma nya villkor om verksamheten medverkar till att en miljökvalitetsnorm

överträds.

Enligt 13 § torvlagen skall koncessionshavaren, om inte särskilda skäl

föranleder annat,

åläggas att ställa säkerhet för att villkor till skydd för naturmiljön, andra

allmänna

intressen eller enskild rätt skall uppfyllas. Om säkerheten visar sig

otillräcklig får

länsstyrelsen bestämma att ytter- ligare säkerhet skall ställas.

Villkoren i en koncession kan förmodas vara av en sådan art att det ofta är

svårt att

åsätta dem ett ekonomiskt värde. När en koncessionshavare inte fullgör sina

skyldigheter

enligt föreskrivna villkor kan koncessionen återkallas med stöd av 17 §. En

sådan påföljd

torde vara ett effektivare påtryckningsmedel än en risk att inte få tillbaka en

ställd

säkerhet. Skyldigheten att ställa säkerhet för villkor kan därför utgå.

Av större vikt skulle vara att kunna ålägga koncessionshavaren att ställa

säkerhet för

fullgörande av återställningsåtgärder. Ett sådant krav finns i 4 kap. 6 §

minerallagen

(1991:45) men saknas i torvlagen. Även i 16 kap. 3 § MB ges en möjlighet att

förena

tillstånd med krav på säkerhet för kostnaderna för återställningsåtgärder.

Regeringen föreslår därför att torvlagens bestämmelser om återställningsåtgärder

 sedan

verksamheten har upphört kompletteras med att koncessionen skall kunna göras

beroende

av att verksamhetsutövaren ställer säkerhet för kostnaderna för återställning.

Det är

naturligtvis särskilt angeläget att återställningsåtgärder sker vid större

ingrepp i naturen. I

sådana fall bör huvudregeln vara att säkerhet skall ställas.

Det är enligt Länsstyrelsen i Jönköpings län oklart vad som skall ske med

säkerheter

som har ställts enligt äldre bestämmelser. Enligt regeringens uppfattning skall

sådana

säkerheter bestå. En länsstyrelse har dock inte möjlighet att med stöd av den

äldre

lydelsen av 13 § kräva ytterligare säkerhet.

Om verksamhetsutövaren inte iakttar sin skyldighet att vidta

återställningsåtgärder, bör

länsstyrelsen få meddela vitesföreläggande. Vidare bör kronofogdemyndigheten

kunna

meddela särskild handräckning.

Enligt 6 § lagen om införande av miljöbalken skall ärenden som har inletts före

balkens

ikraftträdande handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser. Reglerna om

miljökvalitetsnormer skall dock tillämpas omedelbart. Denna ordning bör gälla

även i

ärenden enligt torvlagen. Det avgörande blir alltså om ansökan har gjorts den

dag som

ändringarna träder i kraft. En sådan bestämmelse får betydelse bl.a. vad gäller

miljökonsekvensbeskrivningar. Den som avser att ge in en ansökan under tiden

närmast

efter balkens ikraftträdande får ha en sådan framförhållning att denne ser till

att balkens

krav är uppfyllda när ansökan görs.

Som framgår ovan behövs en särskild övergångsbestämmelse om säkerheter som har

ställts enligt äldre bestämmelser. I övrigt kan inte regeringen se något behov

av

övergångsbestämmelser. Följaktligen bör miljökvalitetsnormer kunna ligga till

grund för

nya eller ändrade villkor i koncessioner som har meddelats före lagändringarnas

ikraftträdande.

Lagen (1966:314) om kontinentalsockeln

Kontinentalsockellagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Kontinentalsockellagen och miljöbalken gäller parallellt på

svenskt territorium. Inga begränsningar införs i möjligheten att ingripa med

stöd av

miljöbalken, när balken är tillämplig.

Miljöbalken skall gälla även utanför den svenska territorialgränsen inom

anläggningar och säkerhetszoner. Tillståndsprövning enligt miljöbalken skall

dock inte

behöva ske när tillståndsprövning har skett enligt kontinentalsockellagen, om

inte

regeringen har bestämt annat.

Miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall gälla även när utforskning och

utvinning

sker utanför den svenska territorialgränsen på andra platser än inom

anläggningar och

säkerhetszoner.

Vid tillståndsprövning skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag. Enligt

utredningens förslag skulle dock utforskning och utvinning inom anläggningar och

säkerhetszoner utanför territorialgränsen tillståndsprövas enligt miljöbalken

även i de fall

där tillståndsprövning har skett enligt kontinentalsockellagen.

Remissinstanserna: Kustbevakningen tillstyrker förslagen. Sveriges geologiska

undersökning (SGU) anför att 9 och 11 kap. miljöbalken bör undantas från

tillämpning

inom anläggningar och säkerhetszoner utanför territorialgränsen. Lunds

universitet anför

att i vart fall försiktighetsprincipen i 2 kap. 3 § MB bör gälla vid utläggande

av

undervattenskablar och rörledningar utanför territorialgränsen.

Skälen för regeringens förslag: Miljöbalken (MB) är enligt grundläggande

rättsliga

principer tillämplig på svenskt territorium (prop. 1997/98:45, del 2, s. 11). I

enstaka fall

kan tillämpningsområdet sträcka sig utanför svenskt territorium. Detta kan följa

 av

balkens egna regler eller av annan lag, exempelvis lagen (1966:314) om

kontinentalsockeln.

Kontinentalsockellagen är tillämplig på dels den del av kontinentalsockeln som

ligger

inom allmänt vattenområde, dvs. på svenskt territorium, dels den del av sockeln

utanför

Sveriges territorialgräns som regeringen bestämmer i enlighet med den år 1958 i

Genève

antagna konventionen om kontinentalsockeln.

Inom allmänt vattenområde gäller miljöbalken och kontinentalsockellagen

parallellt.

Detta innebär att den som på en sådan plats bedriver verksamhet enligt

kontinentalsockellagen är skyldig att iaktta miljöbalken, exempelvis de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. Som framgår av avsnitt 4.2 kan det dock bli aktuellt

att begränsa

möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken, om kontinentalsockellagen har

bestämmelser som inte är förenliga med bestämmelser i balken. Enligt regeringens

bedömning finns det emellertid inga sådana bestämmelser i

kontinentalsockellagen.

På den del av kontinentalsockeln som ligger utanför svenskt territorium gäller

däremot

enligt huvudregeln bara kontinentalsockellagen. Vid bedömningen i vilken

utsträckning

reglerna i miljöbalken ändå skall gälla utanför svenskt territorium måste

internationell rätt

beaktas. Utan stöd i denna kan inte Sverige utsträcka sin jurisdiktion utanför

svenskt

territorium.

Som nämnts antogs 1958 i Genève konventionen om kontinentalsockeln. Motsvarande

regler återfinns numera också i 1982 års havsrättskonvention.

Havsrättskonventionen

trädde i kraft den 16 november 1994 och ratificerades av Sverige den 25 juli

1996. I

fortsättningen hänvisas endast till artiklar i havsrättskonventionen. Dessa har

dock

vanligen motsvarigheter i konventionen om kontinentalsockeln.

Även 1974 års konvention om skydd av Östersjöns marina miljö och den ännu ej

ikraftträdda konventionen från 1992 i samma ämne har bestämmelser som handlar om

utvinning av kontinentalsockelns naturtillgångar. Konventionerna ger inte

staterna någon

generell jurisdiktion utanför territorialhavet. Staterna skall däremot enligt

artikel 4 i

respektive konvention genomföra bestämmelserna inom sitt territorialhav och,

såvitt avser

1992 års konvention, sina inre vatten.

En kuststat utövar enligt artikel 77 i havsrättskonventionen suveräna

rättigheter över

kontinentalsockeln i syfte att utforska den och utvinna dess naturtillgångar. Av

 detta följer

att staten kan sätta upp regler för hur utforskning och utvinning skall gå till.

Kontinentalsockellagen innehåller dock inte någon hänsynsregel för utforskning

och

utvinning. En sådan finns däremot i 6 § kontinentalsockelförordningen

(1966:315).

Enligt regeringens mening bör de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB gälla även

 när

utforskning och utvinning sker utanför den svenska territorialgränsen. I

kontinentalsockellagen bör därför föreskrivas att balkens allmänna hänsynsregler

 skall

gälla även vid denna verksamhet. En sådan regel har stöd i artikel 77 i

havsrättskonventionen.

Av nästa avsnitt framgår att de allmänna hänsynsreglerna skall tillämpas vid

tillståndsprövning enligt kontinentalsockellagen av utforskning och utvinning.

En kuststat har enligt havsrättskonventionen rätt att uppföra, underhålla och

driva de

anläggningar som fordras för utforskning av kontinentalsockeln och utvinning av

dess

tillgångar. Kuststaten får upprätta säkerhetszoner kring anläggningarna.

Anläggningarna

är enligt konventionen underkastade kuststatens jurisdiktion. Det sägs däremot

inte

uttryckligen att zonerna är underkastade strandstaternas jurisdiktion men

däremot att

erforderliga åtgärder får vidtas i zonerna för anläggningarnas skydd. Avsikten

torde i

första hand vara att den stat som i kraft av konventionen gett tillstånd till

anläggningen

och verksamheten skall ha makt att upprätthålla ordning och säkerhet på

anläggningen.

Den bedömningen gjordes emellertid vid kontinentalsockellagens tillkomst att

regeln (som

även finns i konventionen om kontinentalsockeln) också inbegriper befogenhet för

strandstaten att tillämpa annan nationell lagstiftning på anläggningen (prop.

1966:114 s.

54). Av intresse i sammanhanget är dessutom att det enligt artikel 194 i

havsrättskonventionen åligger staterna att inom säkerhetszonen vidta alla

nödvändiga

åtgärder för att säkerställa att det inte uppkommer skada.

Enligt nuvarande lydelse av 10 och 10 a §§ kontinentalsockellagen skall svensk

lag

tillämpas inom anläggningar och säkerhetszoner utanför territorialgränsen.

Undantag

gäller dock för bestämmelserna i miljöskyddslagen (1969:387), minerallagen

(1991:45),

vattenlagen (1983:291) samt jakt- och fiskelagstiftningen. Motivet till att

undanta

vattenlagen och miljöskyddslagen var att de allmänna intressen som kan beröras i

tillräcklig mån kunde tillgodoses vid tillståndsgivningen enligt

kontinentalsockellagen (jfr

prop. 1966:114 s. 55). Regeringen får trots undantagen bestämma som villkor för

ett

tillstånd att prövning enligt miljöskyddslagen skall ske. Därefter gäller

miljöskyddslagen

för verksamheten.

Sedan miljöskyddslagen och vattenlagen har arbetats in i miljöbalken måste 10

och 10 a

§§ kontinentalsockellagen ses över. Det är enligt regeringens mening inte

lämpligt att

generellt föreskriva att miljöbalken inte skall tillämpas inom anläggningar och

säkerhetszoner utanför territorialgränsen. Ett sådant undantag skulle vara

vidare än i dag,

eftersom balken innehåller regler även på andra områden än de som nu omfattas av

miljöskyddslagen och vattenlagen. Det ligger i stället nära till hands att, som

SGU har

varit inne på, endast undanta balkens kapitel om miljöfarlig verksamhet (9 kap.)

 och

vattenverksamhet (11 kap.).

Regeringen ifrågasätter dock om det finns några skäl för att undanta delar av

balken.

Om man vill vara säker på att allmänna intressen beaktas bör hela miljöbalken

gälla. Av

intresse är att något motsvarande undantag inte görs i den senare tillkomna

lagen

(1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon, vilken har en liknande bestämmelse (se

avsnitt

16). Vid ekozonslagens införande uttalades att erfarenheterna skulle få visa om

undantag

trots allt borde införas även i denna lag (prop. 1992/93:54 s. 55). Något sådant

 behov har

inte visat sig.

Genom att hela balken görs tillämplig kan Sverige mer kraftfullt uppfylla kravet

 i

artikel 194 i havsrättskonventionen att inom säkerhetszonen vidta alla

nödvändiga

åtgärder för att säkerställa att inte föroreningar uppkommer.

Ett av huvudsyftena med miljöbalken är att förenkla regelsystemet. En sådan

förenkling

kan bl.a. innebära att flera separata tillståndsprövningar för en verksamhet

ersätts av en

tillståndsprövning. Att generellt föreskriva att miljöbalken skall gälla inom

anläggningar

och säkerhetszoner utanför territorialgränsen skulle dock innebära att en eller

två nya

tillståndsprövningar införs. Det är därför lämpligt att föreskriva att någon

tillståndsprövning enligt miljöbalken inte skall ske när regeringen har

tillståndsprövat

verksamheten enligt kontinentalsockellagen. Nödvändiga villkor för att

säkerställa att t.ex.

föroreningar inte uppkommer kommer att intas i regeringens beslut.

I vissa fall kan det ändå vara lämpligt att miljöfarlig verksamhet

tillståndsprövas enligt

9 kap. MB. En möjlighet att bestämma om detta finns redan i dag i 10 a §

kontinentalsockellagen. Denna möjlighet bör finnas kvar.

I 10 § kontinentalsockellagen undantas också minerallagen och jakt- och

fiskelagstiftningen. Det ligger inte inom ramen för detta lagstiftningsärende

att överväga

om även dessa lagar bör undantas. Regeringen stannar därför för att föreslå att

miljöbalken skall gälla inom anläggningar och säkerhetszoner utanför den svenska

territorialgränsen.

Som framgår av nästa avsnitt skall ett antal bestämmelser i miljöbalken

tillämpas vid

tillståndsprövning enligt kontinentalsockellagen.

Kontinentalsockellagens anpassning till miljöbalken

Regeringens förslag: Vid tillståndsprövning av utforskning och utvinning skall

miljöbalkens allmänna hänsynsregler tillämpas.

Vid tillståndsprövning av utforskning och utvinning skall hänsyn tas till

miljökvalitetsnormer.

När miljökonsekvensbeskrivningar upprättas skall miljöbalkens regler tillämpas.

Vid prövning av en ansökan om täkt skall behovet av materialet vägas mot de

skador

som kan uppkomma. Tillstånd skall inte få lämnas, om det kan befaras att

livsbetingelserna försämras för någon djur- eller växtart som är hotad, sällsynt

 eller i

övrigt hänsynskrävande.

I ett tillstånds villkor skall större vikt än i dag läggas vid miljön.

Ett tillstånd skall kunna förenas med nya eller ändrade villkor.

Ett tillstånd skall kunna göras beroende av att verksamhetsutövaren ställer

säkerhet

för kostnaderna för återställning.

Om ett tillstånd upphör, skall tillståndshavaren vara skyldig att vidta

återställningsåtgärder.

Utredningens förslag: Utredningen hade inte något förslag om att miljöbalkens

allmänna hänsynsregler skall tillämpas vid tillståndsprövning enligt

kontinentalsockellagen. Enligt utredningens lagförslag skulle

miljökvalitetsnormer

beaktas endast vid tillståndsprövning av utvinning och alltså inte av

utforskning. I övrigt

överensstämmer utredningens förslag i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Kustbevakningen tillstyrker förslagen. Det är enligt Lunds

universitet lämpligt att i motiven till den nya avvägningsregeln för täkter i 3

b § erinra om

att också avvägningsregeln i den föreslagna 2 kap. 8 § MB spelar in.

Universitetet påpekar

vidare att förutsättningarna för att meddela nya villkor under koncessionstiden

inte är

desamma som i miljöbalken. Begreppet återställning bör enligt Naturvårdsverket

ersättas

med begreppet efterbehandling. Ställande av säkerhet för efterbehandling bör

enligt verket

vara obligatoriskt. Lunds universitet påpekar att bestämmelser om

återställningsåtgärder i

olika lagar har olika utformning. Enligt Kronofogdemyndigheten i Stockholm har

kontinentalsockellagen inte tillräckligt tydliga bestämmelser i

verkställighetsdelen.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpning av miljöbalken vid tillståndsprövning enligt kontinental-

sockellagen

Regeringen har i föregående avsnitt slagit fast att de allmänna hänsynsreglerna

i 2 kap.

MB skall gälla även när utforskning eller utvinning sker på den del av

kontinentalsockeln

som ligger utanför den svenska territorialgränsen. Det är trots detta inte givet

 att dessa

bestämmelser skall tillämpas vid tillståndsprövning enligt

kontinentalsockellagen till

sådan verksamhet. Vid en tillståndsprövning enligt en lag skall nämligen enligt

huvudregeln endast avgöras om de förutsättningar är uppfyllda som direkt framgår

 av

lagen i fråga (jfr avsnitt 4.2).

På svenskt territorium kan tillstånd till åtgärder på kontinentalsockeln krävas

enligt

miljöbalken. Vid denna prövning skall naturligtvis 2 kap. MB tillämpas. Utanför

territorialgränsen krävs däremot inte tillstånd enligt balken i andra fall än

som har

bestämts enligt 10 a § kontinentalsockellagen.

Eftersom någon tillståndsprövning enligt balken normalt inte sker för verksamhet

utanför territorialgränsen bör enligt regeringens mening föreskrivas att 2 kap.

MB skall

tillämpas vid tillståndsprövning enligt kontinentalsockellagen. Härigenom

säkerställs att

balkens hänsynsregler följs. Behovet att tillämpa 2 kap. MB kan tyckas vara

störst vid

verksamhet som bedrivs utanför territorialgränsen, eftersom där normalt inte

sker någon

miljöbalksprövning. Inte heller täkt på svenskt territorium skall dock

tillståndsprövas

enligt balken, om åtgärden kräver tillstånd enligt kontinentalsockellagen (12

kap. 1 §

tredje stycket MB).

I dag görs i kontinentalsockellagen inte någon skillnad på prövning av

verksamhet som

sker utanför respektive inom svenskt territorium. Enligt regeringens uppfattning

 skulle

regelsystemet onödigt kompliceras om en sådan skillnad nu infördes. Det skulle

dessutom

medföra att täkter på den del av kontinentalsockeln som ligger på svenskt

territorium inte

kom att prövas enligt 2 kap. MB. Bestämmelserna i 2 kap. MB skall därför

tillämpas vid

all tillståndsprövning enligt kontinentalsockellagen av utforskning och

utvinning.

I 5 kap. MB finns bestämmelser om miljökvalitetsnormer. Detta är föreskrifter om

kvaliteten på mark, vatten, luft eller miljön i övrigt för vissa geografiska

områden eller för

hela landet. Normerna skall ange t.ex. förekomst i vatten och luft av kemiska

produkter.

Miljökvalitetsnormer måste gälla all verksamhet som kan bidra till att normerna

överträds. Detta gäller även utforskning och utvinning på kontinentalsockeln och

 detta

oavsett om verksamheten bedrivs inom miljöbalkens geografiska tillämpningsområde

 eller

inte. Vid tillståndsprövningen skall därför miljökvalitetsnormer beaktas.

Tillstånd skall

inte få ges för en verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm

överträds.

Miljöbalkens regler om miljökonsekvensbeskrivningar skall kunna användas även

vid

sådana beskrivningar enligt andra lagar (jfr avsnitt 5). Detta bör gälla även i

de fall där

enligt 7 § förordningen (1991:738) om miljökonsekvensbeskrivningar sådana

beskrivningar skall upprättas i ärenden enligt kontinentalsockellagen, dvs. i

ärenden om

tillstånd att genom borrning eller sprängning utforska kontinentalsockeln eller

att utvinna

naturtillgångar från denna. Bestämmelsen i förordningen om

miljökonsekvensbeskrivningar bör enligt regeringens mening föras över till

kontinentalsockellagen.

Täkt på kontinentalsockeln, exempelvis i form av sandsugning, är en verksamhet

som

omfattas av kontinentalsockellagen. Sandsugning är den enda form av utvinning

som i

dagsläget bedrivs på den svenska delen av kontinentalsockeln.

Särskilda bestämmelser om täkter finns i 12 kap. MB. Åtgärder som kräver

tillstånd

enligt kontinentalsockellagen behöver dock enligt 12 kap. 1 § tredje stycket MB

inte

tillstånd enligt balken.

Vid prövning av en ansökan om tillstånd enligt miljöbalken till täkt skall

enligt 12 kap.

2 § behovet av materialet vägas mot de skador på djur- och växtlivet och på

miljön i övrigt

som täkten kan befaras orsaka. Tillstånd får enligt bestämmelsen aldrig lämnas

till en täkt

som kan befaras försämra livsbetingelserna för någon djur- eller växtart som är

hotad,

sällsynt eller i övrigt hänsynskrävande. Enligt regeringens mening bör

motsvarande

förutsättningar gälla vid tillståndsprövningen av täkt enligt

kontinentalsockellagen.

Övriga frågor

Enligt 4 § kontinentalsockellagen skall vid tillståndet fogas de villkor som är

påkallade

från allmän synpunkt. Ett antal exempel räknas upp i lagtexten, bl.a. villkor

som behövs

till skydd för miljön. De ändringar som regeringen föreslår i

kontinentalsockellagen syftar

till att större hänsyn skall tas till miljön. Det är då naturligt att detta

markeras genom att

villkor till skydd för miljön får en mer framträdande plats i bestämmelsen.

Paragrafen

föreslås därför få ett ändrat innehåll.

Kontinentalsockellagen saknar bestämmelser om att tillstånd kan förenas med nya

eller

ändrade villkor. Det är enligt regeringens mening lämpligt att en sådan

bestämmelse

införs. Hänsyn till tillståndshavaren gör att detta inte bör få ske utan vidare.

 Som

förutsättning bör gälla att det genom verksamheten har uppkommit en olägenhet av

 någon

betydelse som inte förutsågs när tillståndet meddelades eller att verksamheten

med någon

betydelse medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Detta är samma

förutsättningar för att meddela nya eller ändrade villkor som enligt 24 kap. 5 §

 första

stycket 2 och 5 MB.

I olika lagar knutna till hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. MB finns

bestämmelser om återställningsåtgärder. Så är fallet exempelvis i minerallagen.

Det är väl

så viktigt att anläggningar tas bort och att spåren av verksamheten även i

övrigt utplånas

när verksamheten har berört kontinentalsockeln. Detta får särskild betydelse

eftersom

tillstånd enligt lagen skall tidsbegränsas. Av artikel 60 och 80 i

havsrättskonventionen

följer dessutom en skyldighet att ta bort anläggningar och konstruktioner som är

övergivna eller inte längre används. Även kontinentalsockellagen bör därför

innehålla en

bestämmelse om återställningsåtgärder.

Frågan om återställningsåtgärder kan regleras antingen i form av villkor i

tillståndet

eller särskilt i samband med att tillståndet upphör.

Efter förebild i miljöbalken bör i kontinentalsockellagen samtidigt införas en

bestämmelse om att verksamhetsutövaren i tillståndet kan åläggas att ställa

säkerhet för

kostnaderna för återställningsåtgärder.

Ändringarna i kontinentalsockellagen bör enligt regeringens mening träda i kraft

samtidigt med miljöbalken. Liksom i 6 § lagen om införande av miljöbalken bör

stadgas

att äldre rätt skall tillämpas i ärenden som har inletts före lagändringarna.

Vidare bör, som

Lagrådet anför, en övergångsbestämmelse införas om att bestämmelsen om

skyldighet att

vidta återställningsåtgärder skall tillämpas även när tillstånd har meddelats

före

lagändringarna. En tidigare övergångsbestämmelse till 10 a § bör dessutom

upprepas, fast

i något modifierad form. I övrigt finner regeringen inte något behov av

övergångsbestämmelser. Följaktligen bör tillstånd som har meddelats före

ändringarnas

ikraftträdande kunna förses med nya villkor enligt de nya bestämmelserna.

Lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon

Förhållandet mellan lagen om Sveriges ekonomiska zon och miljöbalken

Regeringens förslag: Miljöbalken skall gälla på konstgjorda öar, anläggningar

och

andra inrättningar i den ekonomiska zonen.

Miljöbalkens allmänna hänsynsregler skall gälla på även andra platser i den

ekonomiska zonen vid utforskning, utvinning och annat utnyttjande av

naturtillgångar,

uppförande och användning av konstgjorda öar samt uppförande och användning i

kommersiellt syfte av anläggningar och andra inrättningar.

Vid tillståndsprövning skall ett antal bestämmelser i miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans uttalar sig om förhållandet mellan lagen

om

Sveriges ekonomiska zon och miljöbalken, utöver vad som redovisas i nästa

avsnitt.

Skälen för regeringens förslag: Miljöbalken (MB) skall enligt huvudregeln

tillämpas

parallellt med annan lag som reglerar sådan verksamhet och sådana anläggningar

som

omfattas av balkens tillämpningsområde. I geografiskt hänseende är dock

tillämpningsområdet för miljöbalken i huvudsak begränsat till svenskt

territorium.

Undantag från detta gäller enligt reglerna om dumpning. Enligt 15 kap. 31 § MB

får avfall

inte dumpas inom bl.a. Sveriges ekonomiska zon. Tillämpningsområdet kan i

enstaka fall

sträcka sig utanför den svenska territorialgränsen även enligt bestämmelser i

annan

lagstiftning. Ett exempel på att balkens geografiska tillämpningsområde utvidgas

 av annan

lag är 15 § lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon. Där anges att svensk

lag

tillämpas på en konstgjord ö, anläggning eller annan inrättning på samma sätt

som om

inrättningen var belägen inom riket. Denna bestämmelse bör finnas kvar.

Lagen om Sveriges ekonomiska zon gäller bara i Sveriges ekonomiska zon, vilken i

 sin

helhet ligger utanför svenskt territorium. Endast i särskilt angivna fall gäller

 alltså lagen

parallellt med miljöbalken.

I och med att miljöbalken enligt 15 § lagen om Sveriges ekonomiska zon gäller på

konstgjorda öar, anläggningar eller andra inrättningar som har kommit till med

stöd av

denna lag kommer bl.a. hänsynsreglerna i 2 kap. MB att bli tillämpliga vid

användandet

av sådana inrättningar. Bestämmelsen i 15 § ger däremot inte stöd för att

tillämpa

miljöbalken vid uppförandet av inrättningen. Svensk lag gäller nämligen enligt

bestämmelsen först när inrättningen har kommit till. Miljöbalken är inte heller

tillämplig

vid sådan utforskning, utvinning och annat utnyttjande av naturtillgångar som

med stöd av

lagen om Sveriges ekonomiska zon sker på andra platser än konstgjorda öar,

anläggningar

eller andra inrättningar.

Det bör enligt regeringens mening övervägas att göra bestämmelser i miljöbalken

tillämpliga i den ekonomiska zonen i fler fall än som följer av 15 §. Vid

bedömningen i

vilken utsträckning detta är möjligt måste internationell rätt beaktas.

Lagen om Sveriges ekonomiska zon grundar sig på 1982 års havsrättskonvention,

som

innehåller regler om ekonomiska zoner i del V. Havsrättskonventionen trädde i

kraft den

16 november 1994 och ratificerades av Sverige den 25 juli 1996.

Artikel 56 i havsrättskonventionen ger ramen för kuststatens rättigheter i den

ekonomiska zonen. I denna zon har kuststaten suveräna rättigheter till

utforskning och

utvinning av naturtillgångarna på havsbottnen och därunder samt i överliggande

vatten.

Även i fråga om andra verksamheter som rör ekonomisk exploatering och

utforskning av

zonen, t.ex. när det gäller framställning av energi från vatten, strömmar och

vindar, har

kuststaten denna suveräna rätt. Kuststatens rättigheter kombineras med en

skyldighet att

bevara och förvalta naturtillgångarna. Kuststatens jurisdiktion omfattar vid

sidan av dessa

ensamrättigheter också uppförandet och användningen av konstgjorda öar,

anläggningar

och andra inrättningar, bedrivande av marinvetenskaplig forskning samt skyddet

av den

marina miljön och andra rättigheter och skyldigheter inom ramen för vad som

anges i

konventionen. Kuststaten skall vid utövandet av sina rättigheter enligt

konventionen ta

vederbörlig hänsyn till andra staters intressen.

Enligt artikel 60 i havsrättskonventionen har kuststaten exklusiv rätt att

reglera

uppförandet, driften och användningen av konstgjorda öar, anläggningar och andra

inrättningar. Svensk lag får därför ange förutsättningarna för att

inrättningarna skall få

uppföras. På samma sätt får svensk lag ställa krav på utforskning, utvinning och

 annat

utnyttjande av de naturtillgångar som lagen är tillämplig på.

Enligt 5 § lagen om Sveriges ekonomiska zon krävs tillstånd för utforskning,

utvinning

och annat utnyttjande av naturtillgångar, uppförande och användning av

konstgjorda öar

samt uppförande och användning i kommersiellt syfte av anläggningar och andra

inrättningar. I ett tillståndsbeslut skall anges den verksamhet som tillståndet

avser och de

villkor som skall gälla för verksamheten.

Den enda hänsynsregel som i dag gäller för utforskning, utvinning och annat

utnyttjande av naturtillgångar som sker på andra platser än konstgjorda öar,

anläggningar

eller andra inrättningar finns i 2 § lagen om Sveriges ekonomiska zon. Inte

heller för

uppförandet av konstgjorda öar, anläggningar och andra inrättningar gäller någon

 annan

hänsynsregel. Enligt paragrafen skall den som färdas i den ekonomiska zonen

eller som

bedriver forskning eller annan verksamhet i zonen vidta sådana åtgärder som är

nödvändiga för att undvika skada på den marina miljön. Regeln i 2 § är

värdefull,

eftersom den skyddar den marina miljön. Verksamheten kan dock orsaka även annan

skada, exempelvis luftföroreningar. Det är därför lämpligt att ytterligare

hänsynsregler

görs tillämpliga.

Detta får dock inte ske om det strider mot havsrättskonventionen. Ovan har

konstaterats

att svensk lag får ange förutsättningarna för att inrättningar skall få uppföras

 och att

svensk lag får ställa krav på utforskning, utvinning och annat utnyttjande av

naturtillgångar. Dessutom är av intresse att i 10 § lagen om Sveriges ekonomiska

 zon

anges att lagen samt de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av

lagen inte

skall innefatta någon inskränkning av de enligt folkrätten gällande

rättigheterna till fri

sjöfart i den ekonomiska zonen och till överflygning av zonen och inte heller av

 några

andra rättigheter som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser.

Mot denna bakgrund kan de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB göras tillämpliga

 på

verksamheten. Regeln i 2 § lagen om Sveriges ekonomiska zon behöver finnas kvar

som

komplement till balkens hänsynsregler.

Av nästa avsnitt framgår att de allmänna hänsynsreglerna och vissa andra

bestämmelser

i miljöbalken skall tillämpas vid tillståndsprövning enligt lagen om Sveriges

ekonomiska

zon.

Anpassningen av lagen om Sveriges ekonomiska zon till miljöbalken

Regeringens förslag: Vid tillståndsprövning skall miljöbalkens allmänna

hänsynsregler tillämpas.

Vid tillståndsprövningen skall hänsyn tas till miljökvalitetsnormer.

En ansökan om tillstånd skall innehålla en miljökonsekvensbeskriv-ning. När

miljökonsekvensbeskrivningen upprättas skall miljöbalkens regler tillämpas.

Ett tillstånd skall kunna förenas med nya eller ändrade villkor.

Ett tillstånd skall kunna göras beroende av att verksamhetsutövaren ställer

säkerhet

för kostnaderna för återställning.

Om ett tillstånd upphör, skall tillståndshavaren vara skyldig att vidta

återställningsåtgärder.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Utredningen

föreslog dock inte någon lagregel om att miljöbalkens allmänna hänsynsregler

skall

tillämpas vid tillståndsprövning enligt lagen om Sveriges ekonomiska zon.

Remissinstanserna: Kustbevakningen tillstyrker ändringarna. Sveriges

advokatsamfund

tillstyrker att en miljökonsekvensbeskrivning skall finnas vid

tillståndsprövning enligt

lagen om Sveriges ekonomiska zon men anser att detta endast skall gälla den

prövning

som avser frågan om en utvinningsbar naturtillgång skall få utnyttjas. Lunds

universitet

erinrar om att förutsättningarna för att meddela nya villkor under

koncessionstiden inte är

desamma som i miljöbalken. Enligt Kronofogdemyndigheten i Stockholm har lagen om

Sveriges ekonomiska zon inte tillräckligt tydliga bestämmelser i

verkställighetsdelen.

Riksdagens ombudsmän JO påpekar att det redan i 2 § fjärde stycket lagen

(1985:206) om

viten finns en bestämmelse om att vitesföreläggande skall delges.

Skälen för regeringens förslag

Tillämpning av miljöbalken vid tillståndsprövning enligt lagen om Sveriges

ekonomiska

zon

Regeringen har i föregående avsnitt fastslagit att de allmänna hänsynsreglerna i

 2 kap. MB

skall gälla vid utforskning, utvinning och annat utnyttjande av naturtillgångar,

 uppförande

och användning av konstgjorda öar samt uppförande och användning i kommersiellt

syfte

av anläggningar och andra inrättningar, även om detta sker utanför områden där

miljöbalken gäller. Det är trots detta inte givet att dessa bestämmelser skall

tillämpas vid

tillståndsprövning till sådan verksamhet enligt lagen om Sveriges ekonomiska

zon. Vid en

prövning enligt en lag skall nämligen enligt huvudregeln endast avgöras om de

förutsättningar är uppfyllda som direkt framgår av lagen i fråga (jfr avsnitt

4.2).

Någon tillståndsprövning enligt balken kommer inte att ske för nu aktuell

verksamhet.

Enligt regeringens mening bör därför föreskrivas att 2 kap. MB skall tillämpas

vid

tillståndsprövningen enligt lagen om Sveriges ekonomiska zon. Härigenom

säkerställs att

hänsynskraven i 2 kap. MB uppfylls.

I 5 kap. MB finns bestämmelser om miljökvalitetsnormer. Detta är föreskrifter om

kvaliteten på mark, vatten, luft eller miljön i övrigt för vissa geografiska

områden eller för

hela landet. Normerna skall ange t.ex. förekomst i vatten eller luft av kemiska

produkter.

Miljökvalitetsnormer måste gälla all verksamhet som bidrar till att normerna

överträds.

Eftersom Sverige inom ramen för havsrättskonventionen har möjlighet att ställa

krav på

tillstånd för viss verksamhet i den ekonomiska zonen och bestämma på vilka

villkor

tillstånd skall få ges kan Sverige föreskriva att svenska miljökvalitetsnormer

skall iakttas

vid tillståndsgivningen. Det har ingen betydelse att de områden där

miljökvaliteten skall

uppnås ligger på svenskt territorium och att den verksamhet som regleras i lagen

 om

Sveriges ekonomiska zon bedrivs utanför svenskt territorium. Regeringen föreslår

 därför

att miljökvalitetsnormer skall beaktas vid tillståndsgivningen och att tillstånd

 inte skall få

ges till ny verksamhet som medverkar till att normerna överträds.

Det finns i dag inte något krav på miljökonsekvensbeskrivning i

tillståndsärenden enligt

lagen om Sveriges ekonomiska zon. Ett sådant krav bör införas. Bestämmelserna om

miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken bör i så stor utsträckning som

möjligt få

tillämpning även på sådana beskrivningar i lagar utanför balken. Detta bör vara

fallet även

i tillståndsärenden enligt lagen om Sveriges ekonomiska zon.

Övriga frågor

Enligt 5 § lagen om Sveriges ekonomiska zon får tillstånd förenas med villkor.

Det anges

inte vad villkoren får avse. Den utvidgade prövning som blir fallet när

miljöbalkens

allmänna hänsynsregler tillämpas bör återspeglas i villkoren. Lagen bör därför

förtydligas

på denna punkt.

Tillstånd enligt lagen om Sveriges ekonomiska zon kan återkallas enligt 8 §. Det

 finns

däremot inte någon bestämmelse om att tillståndet kan förenas med nya villkor

eller att

meddelade villkor kan ändras. Enligt regeringens mening bör en sådan bestämmelse

införas. Hänsyn till tillståndshavaren gör att detta inte bör få ske utan

vidare. Som

förutsättning bör gälla att det genom verksamheten har uppkommit en olägenhet av

 någon

betydelse som inte förutsågs när tillståndet meddelades eller att verksamheten

med någon

betydelse medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Detta är samma

förutsättningar för att meddela nya eller ändrade villkor som enligt 24 kap. 5 §

 första

stycket 2 och 5 MB.

I flera lagar som liksom lagen om Sveriges ekonomiska zon är knutna till

hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. MB finns bestämmelser om

återställningsåtgärder. Så är exempelvis fallet i minerallagen. Det är väl så

viktigt att

anläggningar tas bort och att spåren av verksamheten även i övrigt utplånas när

verksamheten har bedrivits i Sveriges ekonomiska zon. En sådan skyldighet följer

 också

av havsrättskonventionen. Enligt artikel 60 skall alla anläggningar och

konstruktioner som

är övergivna eller inte längre används avlägsnas. Även lagen om Sveriges

ekonomiska zon

bör därför innehålla en bestämmelse om återställningsåtgärder. Frågan om

återställningsåtgärder skall kunna regleras antingen i form av villkor i

tillståndet eller

särskilt i samband med att tillståndet upphör.

Om den som har haft tillståndet inte iakttar vad som har ålagts honom i form av

återställningsåtgärder skall tillståndsmyndigheten vid vite kunna förelägga

honom att

fullgöra sina skyldigheter. Enligt utredningens förslag till paragraf skulle

vitesföreläggandet delges. Som påpekas av Riksdagens ombudsmän, JO framgår det

redan

av lagen (1985:206) om viten att viten skall delges. Någon särskild bestämmelse

om detta

behövs därför inte i lagen om Sveriges ekonomiska zon.

Efter förebild i miljöbalken bör i lagen om Sveriges ekonomiska zon samtidigt

införas

en bestämmelse om att verksamhetsutövaren i tillståndet kan åläggas att ställa

säkerhet för

kostnaderna för återställningsåtgärder.

Ändringarna i lagen om Sveriges ekonomiska zon bör enligt regeringens mening

träda i

kraft samtidigt med miljöbalken. Liksom enligt 6 § lagen om införande av

miljöbalken bör

äldre rätt tillämpas i ärenden som har inletts före lagändringarna. Vidare bör,

som

Lagrådet anför, en övergångsbestämmelse införas om att bestämmelsen om

skyldighet att

vidta återställningsåtgärder skall tillämpas, även när tillstånd har meddelats

före

lagändringarna. I övrigt finner inte regeringen något behov av

övergångsbestämmelser. De

nya bestämmelserna blir med andra ord omedelbart tillämpliga även på tillstånd

som har

meddelats före ändringarnas ikraftträdande.

Skogsvårdslagen (1979:429)

Skogsvårdslagens förhållande till miljöbalken

Regeringens förslag: Skogsvårdslagen och miljöbalken gäller pa-rallellt.

Skogsvårdslagen skall dock inte tillämpas i den mån den strider mot miljöbalkens

bestämmelser om hänsyn inom biotopskyddsområden eller föreskrifter meddelade

enligt miljöbalken om områdesskydd eller skydd för djur- och växtarter.

Vid tillståndsprövning och i frågor om ersättning skall ett antal bestämmelser i

miljöbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Utredningen gjorde i stort sett samma bedömning som

regeringen såvitt gäller förhållandet mellan bestämmelserna i miljöbalken (MB)

och

bestämmelser intagna i skogsvårdslagen. Den lämnade inget förslag på lagregel om

 när

andra krav skall respektive inte skall få ställas med stöd av miljöbalken.

Utredningen gjorde bedömningen att miljöbalkens bestämmelser alltid skall gå

före

bestämmelser i författningar på lägre nivå än lag. Detta innebar att andra krav

alltid skall

kunna ställas med stöd miljöbalken i frågor där bestämmelser finns i

skogsvårdsförordningen eller i Skogsstyrelsens föreskrifter.

Utredningen föreslog en generell bestämmelse om att skogsvårdslagen inte skall

tillämpas i den mån den strider mot föreskrifter som har meddelats med stöd av

annan lag.

Någon begränsning gjordes alltså inte av vilka föreskrifter meddelade med stöd

av

miljöbalken som skall gå före skogsvårdslagen.

Remissinstanserna: Skogsägarnas Riksförbund menar att utredningens slutsats att

miljöbalken skall tillämpas på skogsbruket ändrar skogspolitiken i grunden.

Kungl. Skogs-

och Lantbruksakademien anser att uppmärksamheten mot areell bärkraftig

produktion har

skjutits i bakgrunden. - Många remissinstanser är kritiska till utredningens

uttalande att

miljöbalken alltid går före bestämmelser på lägre nivå än lag. - Lunds

universitet vill att

lagen slår fast att de allmänna krav på verksamhetsutövarna som ställs i

miljöbalkens

hänsynsregler är tillämpliga. Universitetet motiverar detta med att lagens

målsättningar i

stor utsträckning skall tillgodoses genom verksamhetsutövarens egna insatser och

 att

kontrollen över skogens skötsel delvis är begränsad. Det får dock enligt

universitetet

godtas att lagens krav på anläggning av ny skog på skogsmark och krav på

föryngringsåtgärder tar över miljöbalksreglerna. Lantbrukarnas Riksförbund

föreslår

däremot att det i skogsvårdslagen införs en bestämmelse om att flera av

miljöbalkens

hänsynsregler inte skall tillämpas på verksamhet enligt skogsvårdslagen. Även

Skogsstyrelsen anför att miljöbalkens hänsynsregler bara delvis är tillämpliga

på

skogsbruk och att för ändamålet särskilt anpassade hänsynsregler redan finns i

form av

föreskrifter till skogsvårdslagen. Skogsindustrierna bedömer att det finns en

uppenbar risk

att nuvarande balans mellan produktions- och miljömål rubbas om miljöbalkens

hänsynsregler gäller inom skogsbruket. Skogsägarnas Riksförbund anser att

miljöbalkens

hänsynsregler är dåligt anpassade till skogsbrukets förhållanden och påpekar

dessutom att

hänsynsreglerna i balken inte är förenade med ersättningsrätt, vilket enligt

förbundet

strider mot grundlagen. Landsorganisationen i Sverige föreslår att

skogsvårdslagen gör

undantag för miljöbalkens bestämmelser om allmän försiktighet, lokalisering och

hushållning med naturresurser samt den s.k. stoppregeln.

Skälen för regeringens förslag: I skogsvårdslagen finns bestämmelser om olika

skogsbruksåtgärder. Två huvudgrupper av åtgärder är anläggning av skog och

avverkning.

Dessa kan i sin tur delas upp i en mängd åtgärder, t.ex. markberedning, sådd,

plantering,

röjning, gallring och föryngringsavverkning. Lagen innehåller vidare regler om

andra

skötselåtgärder såsom bekämpning av insektshärjning.

Gemensamt för alla dessa skogsbruksåtgärder är att de påverkar miljön. Mest

uppmärksammad är påverkan på den biologiska mångfalden men även andra negativa

effekter kan uppkomma, såsom läckage av kväve till vattendrag. Åtgärdernas

miljöpåverkan gör att miljöbalken är tillämplig.

Miljöbalken skall enligt huvudregeln tillämpas parallellt med annan lag som

reglerar

verksamhet som omfattas av balkens tillämpningsområde. Miljöbalken och

skogsvårdslagen gäller alltså parallellt.

I dag sker en inskränkning i skogsvårdslagens räckvidd i förhållande till annan

lagstiftning. Lagen skall enligt 4 § inte tillämpas i den mån den strider mot

föreskrifter

som har meddelats med stöd av naturvårdslagen (1964:822) eller annan lag.

Beträffande

föreskrifter som har utfärdats med stöd av naturvårdslagen ansågs vid lagens

tillkomst

gränsdragningen framför allt vara aktuell när det gäller skötselföreskrifter för

naturreservat (prop. 1978/79:110 s. 62). Sedan skyddsformen biotopskydd har

tillkommit

kan även föreskrifter för detta inskränka skogsvårdslagens tillämpning.

Bestämmelsen i 4 § skogsvårdslagen måste arbetas om till följd av miljöbalkens

införande. Utredningen föreslog den lydelsen att skogsvårdslagen inte skall

tillämpas i den

mån den strider mot föreskrifter meddelade med stöd av annan lag. Detta skulle

innefatta

även föreskrifter meddelade med stöd av miljöbalken. Enligt regeringens

uppfattning blir

detta en alltför oklar inskränkning i skogsvårdslagens tillämpningsområde.

Utredningens

förslag kan till och med innebära att föreskrifter meddelade med stöd av

miljöbalken får

en starkare ställning än de bestämmelser som finns intagna i själva balken. En

sådan

ordning är inte förenlig med svensk lagstiftningstradition.

Några föreskrifter meddelade med stöd av balken måste dock ha företräde framför

skogsvårdslagen. Detta gäller till att börja med föreskrifter för områdesskydd

meddelade

med stöd av 7 kap. MB. Härigenom säkerställs bl.a. att föreskrifter för

naturreservat alltid

blir gällande. Vidare skall föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. MB om

skydd av

djur- och växtarter alltid iakttas.

Vidare bör enligt regeringens uppfattning en bestämmelse införas i

skogsvårdslagen om

att lagen inte skall tillämpas i den mån den strider mot 7 kap. 11 § andra

stycket MB.

Enligt nämnda stadgande skall inom biotopskyddsområden inte bedrivas verksamhet

eller

vidtas åtgärder som kan skada naturmiljön. Bestämmelsen tar sikte på bl.a.

åtgärder inom

skogsbruket och är av en sådan art att den inte kan omfattas av begränsningen av

möjligheten att ingripa med stöd av miljöbalken.

Regeringen övergår härefter till frågan om tillämpningen av enskilda

bestämmelser i

skogsvårdsförfattningarna kan leda till andra resultat än tillämpningen av

bestämmelser i

miljöbalken. Om detta är fallet föreligger en konflikt mellan bestämmelserna som

 måste

lösas.

I 5 § skogsvårdslagen finns krav på att ny skog skall anläggas på skogsmark. Ny

skog

skall enligt paragrafen anläggas om markens virkesproducerande förmåga efter

avverkning eller på grund av skada på skogen inte tas till vara på ett

godtagbart sätt, om

marken ligger outnyttjad eller om skogens tillstånd är uppenbart

otillfredsställande. I

speciella situationer är det tänkbart att en bedömning enligt den allmänna

hänsynsregeln i

2 kap. 3 § MB skulle leda till att ny skog inte skall anläggas eller anläggas

bara i

begränsad omfattning. Samma sak gäller föryngringsåtgärder, exempelvis

markberedning,

sådd och plantering. Sådana åtgärder skall enligt 6 § vidtas vid anläggning av

ny skog, om

det behövs för att trygga återväxten av en skog av tillfredsställande täthet och

beskaffenhet i övrigt.

I övrigt innehåller skogsvårdslagen knappast några bestämmelser av den arten att

 de kan

hamna i konflikt med bestämmelser i miljöbalken. Detta hänger samman med att de

flesta

materiella reglerna finns i skogsvårdsförordningen (1993:1096) och

Skogsstyrelsens

föreskrifter. Dessa bestämmelser är meddelade med stöd av bemyndiganden i

skogsvårdslagen.

Exempelvis stadgas i 30 § första stycket skogsvårdslagen att regeringen eller

den

myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den hänsyn som

skall

tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid skötseln av skog,

såsom i fråga

om hyggens storlek och utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av träd och

trädsamlingar, gödsling, dikning och skogsbilvägars sträckning. För att

tillgodose dessa

intressen får enligt paragrafens andra stycke regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter om förbud mot avverkning och andra

skogsbruksåtgärder på skogliga impediment. Av paragrafens tredje stycke framgår

att

bemyndigandet i det första stycket inte medför befogenhet att meddela

föreskrifter som är

så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Av 30 §

skogsvårdsförordningen framgår att föreskrifter enligt 30 § skogsvårdslagen

meddelas av

Skogsstyrelsen.

Skogsstyrelsen har meddelat detaljerade föreskrifter med stöd av nämnda

bemyndiganden. I dessa behandlas allmänna frågor, förbud mot avverkning och

andra

åtgärder på skogliga impediment, trädslagsblandning, hänsynskrävande biotoper

och

värdefulla kulturmiljöer i skogen, hänsyn till växt- och djurarter, kvarlämnande

 av

skyddszoner, kvarlämnande av träd, trädsamlingar och döda träd, hyggens storlek

och

form, undvikande och begränsande av skador på mark och i vatten samt byggande av

skogsbilvägar.

Miljöbalkens målparagraf, allmänna hänsynsregler och miljökvalitetsnormer

utfärdade

med stöd av miljöbalken är tillämpliga på skogsmark och skogsbruk, dvs. inom

skogsvårdslagens tillämpningsområde. Därav följer att föreskrifter som meddelas

med

stöd av skogsvårdslagen skall vara förenliga med de allmänna hänsynsreglerna i 2

 kap.

MB och att de skall främja uppfyllandet av miljöbalkens mål, sådant som detta

kommer

till uttryck i 1 kap. 1 § MB. Föreskrifterna får inte heller motverka att

miljökvalitetsnormer som har utfärdats enligt 5 kap. MB uppfylls. I den mån en

fråga får

anses vara olämpligt reglerad i skogsvårdsförordningen eller Skogsstyrelsens

föreskrifter

skall reglerna naturligtvis ändras. Föreskrifterna skall givetvis medverka till

att miljömålet

för skogsbruket uppnås. Vid utfärdandet av nya eller ändrade föreskrifter skall

dessutom

beaktas hur frågan behandlas i miljöbalken.

När två bestämmelser som är tillämpliga på samma fråga leder till olika resultat

 och

bestämmelserna alltså är oförenliga, måste en bedömning göras av vilken

bestämmelse

som skall tillämpas. Av allmänna lagvalsprinciper följer i förevarande fall att

de

detaljerade föreskrifterna om miljöhänsyn i skogsvårdsförfattningarna skall

tillämpas.

Lagrådet har föreslagit att det lagval som skall göras regleras direkt i

lagtexten.

Regeringen gör dock den bedömningen att någon uttrycklig lagreglering inte

behövs,

eftersom den valda metodiken med tillräcklig tydlighet knyter an till allmänt

erkända

lagvalsprinciper.

En tillsynsmyndighet får således inte med stöd av miljöbalkens allmänna

hänsynsregler

meddela förelägganden om bredden på skyddszoner med träd och buskar som lämnas

kvar

mot vattendrag, eftersom bestämmelser om sådana skyddszoner finns i

Skogsstyrelsens

föreskrifter. Däremot kan med stöd av miljöbalken krav ställas på t.ex.

kemikaliehantering, eftersom sådan hantering inte regleras i

skogsvårdsförfattningarna. En

lagvalsprövning leder nämligen till bedömningen att om en fråga om miljöhänsyn

är

oreglerad i skogsvårdsförfattningarna kan miljöbalkens hänsynsregler läggas till

 grund för

ingripanden.

 Miljöbalkens hänsynsregel om försiktighetsmått (2 kap. 3 §) blir således

tillämplig i de

frågor som inte är särskilt reglerade i skogsvårdsförfattningarna. Detsamma

gäller i

princip lokaliseringsregeln (2 kap. 4 §). I fråga om denna regel finns det dock

naturliga

begränsningar i samband med skogsbruk. Möjligheten till alternativ lokalisering

är

naturligtvis av betydelse vid bedömningen av om en plats kan godtas (prop.

1997/98:45,

del 1, s. 219). Andra hänsynsregler i miljöbalken kommer att gälla så gott som

utan

inskränkning, eftersom inga eller endast få föreskrifter på området finns i

skogsvårdsförfattningarna. Detta gäller t.ex. kravet på kunskap (2 kap. 2 §) och

produktvalsprincipen (2 kap. 6 §). I likhet med vad som skall gälla för 12 kap.

6 § MB

kommer skogsvårdsstyrelsen att vara tillsynsmyndighet inom det område som

regleras i

skogsvårdsförfattningarna, även om ingripandet stöder sig på de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. MB.

Någon begränsning av möjligheten att ställa krav bör inte gälla i fråga om

föreläggande

och förbud i samband med anmälan om samråd enligt 12 kap. 6 § MB. Detta

överensstämmer med vad som gäller i dag (jfr Skogsstyrelsens cirkulär om samråd

enligt

20 § naturvårdslagen, C nr 13, LA 21.01). Av intresse i sammanhanget är att rätt

 till

ersättning föreligger om ett sådant föreläggande eller förbud enligt 31 kap. 4 §

 MB medför

att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras.

Av nästa avsnitt framgår att ett antal bestämmelser i miljöbalken skall

tillämpas vid

tillståndsprövning och i frågor om ersättning enligt skogsvårdslagen.

1 Balken omtryckt 1971:1209.

2 Senaste lydelse 1983:657.

3 Senaste lydelse 1992:1209.

4 Senaste lydelse 1997:617.

1 Prop. 1997/98:45.

1 Senaste lydelse 1983:649.

2 Senaste lydelse 1983:649.

1 Senaste lydelse 1997:851.

1 Lagen omtryckt 1983:1010.

2 Senaste lydelse 1993:1417.

1 Senaste lydelse 1990:651.

1 Lagen omtryckt 1986:166.

2 Senaste lydelse 1988:1572.

1 Senaste lydelse 1994:1633.

2 Senaste lydelse 1983:653

3 Senaste lydelse 1983:653.

4 Senaste lydelse 1983:653.

5 Senaste lydelse 1983:653.

6 Senaste lydelse 1983:653.

7 Senaste lydelse 1983:653.

8 Senaste lydelse 1983:653

9 Senaste lydelse 1983:653.

10 Senaste lydelse 1983:653.

11 Senaste lydelse 1983:653.

12 Senaste lydelse 1983:653.

13 Senaste lydelse 1983:653.

1 Senaste lydelse 1991:49.

2 Senaste lydelse 1992:1145.

3 Senaste lydelse 1992:1145.

4 Senaste lydelse 1992:1145.

1 Lagen omtryckt 1976:842.

1 Lagen omtryckt 1992:1212.

2 Senaste lydelse 1997:339.

3 Senaste lydelse 1995:1394.

4 Senaste lydelse 1995:1394.

5 Senaste lydelse 1995:1394.

1 Lagen omtryckt 1987:459.

2 Senaste lydelse 1987:745.

3 Senaste lydelse 1992:1652.

4 Senaste lydelse 1992:1652.

5 Senaste lydelse 1995:1695.

1 Senaste lydelse 1997:340.

1 Lagen omtryckt 1992:1148.

2 Senaste lydelse 1997:341.

1 Lagen omtryckt 1987:128.

2 Senaste lydelse 1995:1406.

1 Senaste lydelse 1983:661.

2 Senaste lydelse 1983:661.

3 Senaste lydelse 1983:661.

1 Senaste lydelse 1994:1044.

1 Senaste lydelse 1983:663.

2 Senaste lydelse 1983:663.

3 Senaste lydelse 1983:663.

4 Senaste lydelse 1983:663.

1 Senaste lydelse 1991:653.

1 Senaste lydelse 1987:143.

2 Senaste lydelse 1982:486.

1 Lagen omtryckt 1993:553.

2 Senaste lydelse 1997:1241.

1 Senaste lydelse 1997:451.

2 Senaste lydelse 1994:1909.

1 Senaste lydelse 1990:1134.

1 Lagen omtryckt 1983:463.

1 Senaste lydelse 1997:491.

1 Senaste lydelse 1991:652.

1 Lagen omtryckt 1992:1536.

1 Lagen omtryckt 1995:617.

1 Senaste lydelse 1987:164.

2 Senaste lydelse 1987:164.

3 Senaste lydelse 1993:689.

4 Senaste lydelse 1991:870.

1 Lagen omtryckt 1992:948.

1 Lagen omtryckt 1992:1769.

2 Senaste lydelse 1995:1197.

3 Senaste lydelse 1995:1197.

4 Senaste lydelse 1995:1197.

5 Senaste lydelse 1995:1197.

6 Senaste lydelse 1995:1197.

7 Senaste lydelse 1996:1315.

8 Senaste lydelse 1995:1197.

9 Senaste lydelse 1995:1197.

10 Senaste lydelse 1995:1197.

1 Senaste lydelse 1994:1819.

1 Senaste lydelse 1992:1546.

2 Senaste lydelse 1992:1546.

3 Senaste lydelse 1991:1706.

4 Senaste lydelse 1995:69.

1 Senaste lydelse 1993:1626.

1 Senaste lydelse 1997:302.

1 Senaste lydelse 1991:1891.

2 Senaste lydelse 1993:690.

3 Senaste lydelse 1993:690.

1 Senaste lydelse 1993:1323.

2 Senaste lydelse 1997:644.

1 Senaste lydelse 1994:327.

1 Senaste lydelse 1997:858.

365

147

1

365

243

148