Regeringens proposition

1995/96:85

Hemlig kameraövervakning

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 19 oktober 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att ett nytt tvångsmedel, hemlig kamera-övervakning,

införs. Förslaget innebär att polisen skall kunna bedriva spaning mot en person

genom att använda dolda fjärrmanövrerade övervakningskameror. Den föreslagna

regleringen ansluter nära till bestämmelserna i rättegångsbalken om hemlig

teleavlyssning. Dolda fjärrmanövrerade övervakningskameror skall få användas vid

förundersökning angående brott för vilket minimistraffet inte understiger två

års fängelse samt vid försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott om

gärningen är straffbar. Beslut om tillstånd till hemlig kameraövervakning skall

fattas av rätten på ansökan av åklagaren. Hemlig kameraövervakning får användas

endast om någon är skäligen misstänkt för brottet och åtgärden är av synnerlig

vikt för utredningen. Domstolens tillstånd skall meddelas att gälla för viss tid

och viss plats. Enligt förslaget skall alla de platser som det kan antas att den

misstänkte kommer att uppehålla sig på kunna övervakas. Förslaget innehåller

också regler om hävande av beslut och granskning och bevarande av upptaget

bildmaterial. Även i dessa delar ansluter förslaget till reglerna om hemlig

teleavlyssning. Vidare föreslås att lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål skall omfatta också hemlig kameraövervakning.

Det nya tvångsmedlet skall således i vissa fall kunna användas även vid

utredning av allmänfarliga brott, vissa högmålsbrott och vissa brott mot rikets

säkerhet även om det för brottet är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i

två år.

 I propositionen föreslås att bestämmelserna om hemlig kamera-övervakning tas

in i en ny lag vars giltighet begränsas till elva månader. Lagändringarna

föreslås träda i kraft den 1 februari 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 4

2 Lagtext.................................................... 5

 2.1 Förslag till lag om hemlig kameraövervakning ....... 5

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda

 bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål........ 7

 2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 8

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:97) om förfarandet

 hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna

 under krig eller krigsfara m.m...................... 10

 2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:484) om

 övervakningskameror m.m............................. 12

3 Ärendet och dess beredning................................. 13

4 Bakgrund................................................... 13

5 Nuvarande ordning.......................................... 15

 5.1 Lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m......... 15

 5.2 Hemlig teleavlyssning m.m........................... 17

6 Behov av ändringar......................................... 19

7 Användning av övervakningskameror som tvångsmedel.......... 21

 7.1 Allmänna utgångspunkter............................. 21

 7.2 Dolda övervakningskameror vid utredning av allvarligare brott

 23

 7.3 Brottsmisstankens styrka och utredningsläget........ 27

 7.4 Begränsning till viss plats......................... 30

 7.5 Beslut om tvångsmedelsanvändningen m.m.............. 32

 7.6 Granskning och bevarande av upptagna bilder......... 35

 7.7 Bestämmelsernas lagtekniska utformning m.m.......... 36

 7.8 Parlamentarisk kontroll............................. 37

8 Kostnader.................................................. 38

9 Ikraftträdande ............................................ 38

10 Författningskommentar...................................... 38

 10.1 Förslaget till lag om hemlig kameraövervakning...... 38

 10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda

 bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål........ 41

 10.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 41

 10.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:97) om

 förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och

 domstolarna under krig eller krigsfara m.m.......... 41

 10.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:484) om

 övervakningskameror m.m. ........................... 41

Bilaga 1 Betänkandets lagförslag............................. 43

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

 betänkandet Polisens användning av övervaknings-

 kameror vid förundersökning (SOU 1995:66)........... 49

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag......................... 50

Bilaga 4 Lagrådets yttrande.................................. 58

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 19 oktober 1995.............................................. 60

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om hemlig kameraövervakning,

 2. lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser omtvångsmedel

i vissa brottmål,

 3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 4. lag om ändring i lagen (1988:97) om förfarandet hoskommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig ellerkrigsfara

m.m.,

 5. lag om ändring i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om hemlig kameraövervakning

 Härigenom föreskrivs följande.

1 §

 Hemlig kameraövervakning innebär att fjärrstyrda TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar används för

optisk personövervakning vid förundersökning i brottmål, utan att upplysning om

övervakningen lämnas.

2 §

 Hemlig kameraövervakning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

eller

 2. försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är

belagd med straff.

3 §

 Hemlig kameraövervakning får användas endast om

 1. någon är skäligen misstänkt för brottet,

 2. åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen samt

 3. skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden

innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.

 Åtgärden får endast avse sådan plats där den misstänkte kan antas komma att

uppehålla sig.

4 §

 Frågor om hemlig kameraövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. I

fråga om laga domstol tillämpas 19 kap. rättegångsbalken.

 I ett beslut att tillåta hemlig kameraövervakning skall det anges vilken plats

och under vilken tid tillståndet gäller. Tiden får inte bestämmas längre än

nödvändigt och får inte överstiga en månad från dagen för beslutet.

5 §

 Om det inte längre finns skäl för ett beslut om hemlig kameraövervakning,

skall åklagaren eller rätten omedelbart häva beslutet.

6 §

 I fråga om överklagande av rättens beslut enligt denna lag tillämpas

bestämmelserna i rättegångsbalken om överklagande av rättens beslut i brottmål

angående åtgärd som avses i 25-28 kap. samma balk.

7 §

 En upptagning som har gjorts vid hemlig kameraövervakning skall granskas

snarast möjligt. I fråga om sådan granskning tillämpas 27 kap. 12 § första

stycket rättegångsbalken.

 Upptagningar som saknar betydelse från utredningssynpunkt skall förstöras

omedelbart efter det att de har granskats. Upptagningar skall, i de delar de är

av betydelse från utredningssynpunkt, bevaras till dess förundersökningen har

lagts ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt. De

skall därefter omedelbart förstöras.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996 och gäller till utgången av år

1996.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål

 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 §1

--------------------------------------------------------------------

 Tillstånd enligt 27 kap. Tillstånd enligt 27 kap.

rättegångsbalken till hemlig rättegångsbalken till hemlig

teleavlyssning eller hemlig teleavlyssning eller hemlig

teleövervakning får meddelas, teleövervakning får meddelas, även

även om brottet inte omfattas om brottet inte omfattas av 27

av 27 kap. 18 eller 19 § kap. 18 eller 19 §

rättegångsbalken. rättegångsbalken. Tillstånd till

 hemlig kamera-övervakning får

 meddelas enligt lagen

 (1995:000) om hemlig

 kameraövervakning, även om

 brottet inte omfattas av 2 § i

 den lagen.

--------------------------------------------------------------------

 Kan det befaras att inhämtan- Kan det befaras att inhämtande

de av rättens tillstånd till av rättens tillstånd till hemlig

hemlig teleavlyssning eller teleavlyssning, hemlig teleöver-

hemlig teleövervakning skulle vakning eller hemlig kamera-

medföra sådan fördröjning eller övervakning skulle medföra sådan

annan olägenhet, som är av fördröjning eller annan olägenhet,

väsentlig betydelse för som är av väsentlig betydelse för

utredningen, får tillstånd till utredningen, får tillstånd till

åtgärden ges av åklagaren. åtgärden ges av åklagaren.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1989:651.

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha

följande lydelse.

16 kap.

1 §2

Nuvarande lydelse

 Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa fall

är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket samt 3 § första

stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av uppsåtligt åsidosättande

av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7 kap. 3 § första stycket 3 och 5

§ 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första

stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt är begränsad, är de där

tystnadsplikten följer av

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

3. denna lag enligt

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

--------------------------------------------------------------------

5 kap. 1 § såvitt avser uppgift om kvar-

 hållande av försändelse på

 befordringsföretag eller om

 hemlig teleavlyssning och hem-

 lig teleövervakning på grund av

 beslut av domstol, undersök-

 ningsledare eller åklagare

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Föreslagen lydelse

 Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa fall

är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket samt 3 § första

stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av uppsåtligt åsidosättande

av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7 kap. 3 § första stycket 3 och 5

§ 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första

stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt är begränsad, är de där

tystnadsplikten följer av

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

3. denna lag enligt

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

--------------------------------------------------------------------

5 kap. 1 § såvitt avser uppgift om kvar-

 hållande av försändelse på

 befordringsföretag, hemlig

 teleavlyssning och hemlig tele-

 övervakning eller hemlig

 kameraövervakning på grund av

 beslut av domstol, undersök-

 ningsledare eller åklagare

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

**FOOTNOTES**

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Senaste lydelse 1995:490.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:97) om förfarandet hos

kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara

m.m.

 Härigenom föreskrivs att 28 § lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

28 §1

--------------------------------------------------------------------

 Kan det befaras att inhämtan- Kan det befaras att inhämtande

de av rättens tillstånd till av rättens tillstånd till hemlig

hemlig teleavlyssning eller teleavlyssning eller hemlig

hemlig teleövervakning enligt teleövervakning enligt 27 kap.

27 kap. 18 eller 19 § 18 eller 19 § rättegångsbalken,

rättegångsbalken eller kvarhållande av försändelse enligt

kvarhållande av försändelse 27 kap. 9 § rättegångsbalken eller

enligt 27 kap. 9 § rättegångs- hemlig kamera-övervakning enligt

balken skulle medföra sådan lagen (1995:000) om hemlig

fördröjning eller annan olägenhet kamera-övervakning skulle medföra

som är av väsentlig bety-delse sådan fördröjning eller annan

för utredningen, får åtgär-den olägenhet som är av väsentlig

beslutas av åklagaren. I fråga betydelse för utredningen, får

om kvarhållande av för-sändelse åtgärden beslutas av åklagaren. I

enligt 27 kap. 9 § rättegångs- fråga om kvarhållande av

balken får åtgärden även beslutas försändelse enligt 27 kap. 9 §

av undersökningsledaren. Anmälan rättegångsbalken får åtgärden även

som avses i tredje stycket i beslutas av undersöknings-

nämnda paragraf skall göras hos ledaren. Anmälan som avses i

den som har fattat beslutet. tredje stycket i nämnda paragraf

Denne skall pröva beslagsfrågan. skall göras hos den som har

 fattat beslutet. Denne skall

 pröva beslagsfrågan.

--------------------------------------------------------------------

 Om undersökningsledaren eller Om undersökningsledaren eller

åklagaren har meddelat ett åklagaren har meddelat ett

beslut med stöd av andra beslut med stöd av första

stycket, skall det genast stycket, skall det genast

anmälas hos rätten. Anmälan skall anmälas hos rätten. Anmälan skall

vara skriftlig och innehålla vara skriftlig och innehålla

skälen för beslutet. Rätten skall skälen för beslutet. Rätten skall

pröva ärendet snabbt. Anser pröva ärendet snabbt. Anser rätten

rätten att beslutet inte bör att beslutet inte bör bestå,

bestå, skall det upphävas. skall det upphävas.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1989:652.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

 Med övervakningskameror avses i denna lag TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är

uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan användas för

personövervakning. Vad som i lagen sägs om övervakningskameror gäller i

tillämpliga delar även för separata tekniska anordningar som är avsedda att

användas för att behandla eller bevara bilder som tas upp av en

övervakningskamera.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om användningen av

 övervakningskamera vid för-

 undersökning i brottmål gäller

 lagen (1995:000) om hemlig

 kameraövervakning.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

3 Ärendet och dess beredning

Den 16 februari 1995 beslutade regeringen att tillsätta en särskild utredare för

att se över frågor om användningen av övervaknings-kameror. Enligt direktiven

(dir 1995:18) skall utredningen göra en genomgripande översyn av reglerna i

lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. och särskilt överväga bl.a. frågan

om en utvidgad rätt för polisen att använda övervakningskameror. Utredningen

överlämnade i juli 1995 delbetänkandet Polisens användning av övervaknings-

kameror vid förundersökning (SOU 1995:66). Betänkandet har remissbehandlats.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitie-departementet (dnr 95/2760). De

lagförslag som lades fram i betänkandet finns i bilaga 1. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 oktober 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som utarbetats i ärendet. Förslagen som remitterades till Lagrådet

finns i bilaga 3. Lagrådet har godtagit förslagen men anfört vissa lagtekniska

synpunkter. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Regeringen har i propositionen

följt Lagrådets förslag. Regeringen återkommer till detta i

författningskommentaren. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i

lagtexten.

4 Bakgrund

År 1977 infördes lagen (1977:20) om TV-övervakning (prop. 1975/76:194, bet.

1976/77:JuU14, rskr. 1976/77:93). Dessförinnan saknades i princip lagstiftning

om sådan övervakning. Lagen kom till för att förstärka den enskildes skydd mot

integritetskränkningar i samband med övervakning och bevakning med hjälp av

TV-apparatur. I lagstiftningsärendet diskuterades huruvida även polisens

användning av övervakningskameror skulle omfattas av den nya lagen.

Departementschefen uttalade därvid att det var av betydelse att regler om

polisens och andra myndigheters TV-övervakning inte var eller kunde framstå som

mer liberala än de som gällde för övriga. Den i lagen föreskrivna

tillståndsplikten för TV-övervakning kom således att gälla även för polisen.

 Polisens användning av övervakningskameror har allt sedan tillkomsten av 1977

års lag om TV-övervakning varit föremål för diskussion, bl.a. i ett flertal

utredningar.

 Tvångsmedelskommittén anförde i delbetänkandet Hemlig avlyssning m.m. (Ds Ju

1981:22) att övervakning med dold fjärrstyrd TV-kamera kan ses som den optiska

motsvarigheten till hemlig avlyssning genom dold mikrofon med den skillnaden att

medborgarna inte är skyddade mot TV-övervakning genom grundlagen eller

brottsbalken utan endast genom lagen om TV-övervakning. Kommittén uttalade att

TV-övervakning av det slag som regleras i lagen om TV-övervakning (övervakning

av plats som är upplåten för eller eljest nyttjas av allmänheten ) inte är av

så integritetsvådlig natur att det fanns anledning att på ett mera påtagligt

sätt begränsa tvångsmedlets användning inom polisens brottsutredande verksamhet.

I linje härmed föreslog kommittén att polisens användning av övervakningskameror

vid utredning av brott för vilka det endast var föreskrivet fängelse inte skulle

omfattas av den lagen.

 År 1982 tillsattes Narkotikakommissionen med uppgift att lämna förslag om

åtgärder mot narkotikamissbruket. I kommissionens PM nr 5, som behandlar

polisens insatser mot narkotikan, föreslog kommissionen att lagen om

TV-övervakning skulle ändras så att den inte gällde kameror som polisen använde

vid spaning och utredning av narkotikabrott. Kommissionen ansåg att det från

integritetssynpunkt knappast kunde vara någon avgörande skillnad om polisen vid

sidan av kikare och andra kameror också fick utnyttja TV-kameror. Kommissionen

menade vidare att TV-övervakning på en plats där man ändå alltid löper risk att

iakttas med andra metoder inte kunde vara alltför integritetskränkande, även om

den inte skedde öppet.

 Utredningen om TV-övervakning m.m. fick år 1985 i uppdrag att se över lagen om

TV-övervakning. Enligt direktiven skulle utredaren bl.a. uppmärksamma de

särskilda problem som kunde vara förenade med polisens användning av

TV-övervakning. I betänkandet Optisk- elektronisk övervakning (SOU 1987:74)

föreslog utredningen att det skulle införas en bestämmelse i rättegångsbalken

som gav polisen rätt att efter tillstånd från domstol använda dold

övervakningsapparatur vid förundersökning i brottmål. Enligt förslaget skulle

domstolen kunna meddela sådant tillstånd endast om någon var skäligen misstänkt

för brott för vilket det inte var stadgat lindrigare straff än fängelse i två år

och om åtgärden var av synnerlig vikt för utredningen. Vidare föreslog

utredningen att tvångsmedlet skulle omfattas av bestämmelserna i lagen (1952:98)

med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, det vill säga att

övervakning med dolda TV-kameror skulle få användas vid utredning av vissa

allmänfarliga brott, vissa högmålsbrott och vissa brott mot rikets säkerhet,

även om det för brottet var föreskrivet ett straffminimum på mindre än två år.

 Samtliga dessa förslag om polisens rätt att få använda dolda fjärrmanövrerade

TV-kameror i den brottsutredande verksamheten togs under övervägande i prop.

1988/89:124 om vissa tvångsmedelsfrågor. Departementschefen uttalade där att hon

inte ansåg att användningen av sådana kameror borde införas som metod i det

reguljära polisarbetet mot narkotikabrottslighet och annan grov brottslighet.

Hon poängterade dock att detta ställningstagande i första hand tog sikte på

förundersökningar i allmänhet. Såvitt avsåg Säkerhetspolisens arbetsmetoder hän-

visade hon till SÄPO-kommitténs pågående arbete.

 I sitt slutbetänkande, SÄPO - Säkerhetspolisens arbetsmetoder, personal-

kontroll och meddelarfrihet (SOU 1990:51), tog SÄPO- kommittén upp till

behandling bl.a. frågor om Säkerhetspolisens arbetsmetoder. Så behandlades t.ex.

frågan om det borde införas en möjlighet för Säkerhetspolisen att i vissa

situationer få använda dels hemlig teknisk avlyssning med hjälp av dolda

mikrofoner, s.k. buggning, dels övervakning med dolda fjärrstyrda kameror.

Kommittén kom i betänkandet fram till att Säkerhetspolisen under vissa

förutsättningar borde få använda såväl dolda mikrofoner som dolda

fjärrmanövrerade kameror vid brottsutredningar. Kommittén motiverade sitt

ställningstagande vad gäller användningen av kameror bl.a. med att övervakning

med handmanövrerade kameror, vilket är den metod som i dag står till buds för

Säkerhetspolisen, kan vara riskfylld för den som sköter kameran och att

användningen kan innebära att en pågående utredning avslöjas. Enligt kommittén

borde reglerna för användningen av dolda kameror utformas på samma sätt som för

ett tvångsmedel.

 SÄPO-kommitténs förslag blev föremål för en hel del remisskritik, där det

bland annat framhölls att kommittén inte hade redovisat vilket behov

Säkerhetspolisen hade av att använda dolda övervakningskameror vid

brottsutredningar. Vidare avsåg kritiken vilken grad av misstanke som skulle

föreligga för att tvångsmedlet skulle få användas och vilka platser som skulle

få bevakas.

 Säkerhetspolisen har i december 1994 överlämnat en promemoria till

Justitiedepartementet, där man uppger att Säkerhetspolisen behöver få tillgång

till moderna tekniska hjälpmedel för att kunna bedriva en effektiv

spaningsverksamhet och att dolda fjärrmanövrerade övervakningskameror utgör ett

sådant hjälpmedel (dnr 94/4922). Säkerhetspolisen har i promemorian föreslagit

vissa lagändringar.

5 Nuvarande ordning

5.1 Lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

Lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. trädde i kraft den 1 juli 1990 och

ersatte då lagen (1977:20) om TV-övervakning. I sistnämnda lag föreskrevs krav

på tillstånd för att använda en övervakningskamera som var anbringad så att den

kunde riktas mot plats som var upplåten för eller annars utnyttjades av

allmänheten. Lagen föreskrev vidare att den som använde en övervakningskamera

skulle upplysa om detta på ett verksamt sätt. Lagen var tillämplig på i stort

sett all användning av fjärrstyrda övervakningskameror och innebar för polisens

del att man inte längre fick lov att använda dolda fjärrstyrda

övervakningskameror i sin brottsutredande verksamhet.

 Lagen om övervakningskameror gäller i likhet med föregångaren all användning

av fjärrstyrda övervakningskameror och reglerar således även polisens hantering

av denna apparatur. Den nya lagen har också bibehållit systemet med tillstånds-

och upplysningsplikt och innebär för polisens del att förbudet mot att använda

dolda fjärrmanövrerade övervakningskameror vid en förundersökning finns kvar.

Lagen omfattar inte användningen av handmanövrerade övervakningskameror och

polisen är således oförhindrad att använda sådana kameror i sin verksamhet.

 Lagen om övervakningskameror m.m. inleds med en legaldefinition av begreppet

övervakningskameror. Med övervakningskameror avses TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är

uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan användas för

personövervakning (1 §). I lagen uppställs ett generellt krav på att

övervakningskameror skall användas med tillbörlig hänsyn till enskildas

personliga integritet (2 §). Vidare föreskrivs att upplysning om en

övervakningskamera skall lämnas genom tydlig skyltning eller på något annat

verksamt sätt (3 §). Undantag från upplysningsplikten görs för

övervakningskameror som används till skydd av en anläggning eller ett område som

enligt 4 § 2-5 eller 5 § lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

anläggningar m.m. förklarats utgöra skyddsobjekt samt för övervakningskamera som

används av en polismyndighet vid automatisk hastighetsövervakning. Länsstyrelsen

får dessutom i andra fall medge undantag från upplysningsplikten, om det finns

synnerliga skäl för det. Här avses situationer där det finns ett starkt behov av

att använda en övervakningskamera utan att behöva informera om det, bl.a. fall

där hänsyn till allmän ordning och säkerhet gör sig särskilt gällande, såsom vid

övervakning av här i landet anordnade internationella sammankomster, vissa

statsbesök och liknande arrangemang (prop. 1989/90:119 s. 43).

 Enligt lagen krävs tillstånd att använda en övervakningskamera för att kameran

skall få vara uppsatt så att den kan riktas mot en plats dit allmänheten har

tillträde (4 §). De platser som avses är inte bara platser som allmänheten

brukar frekventera utan alla platser dit allmänheten över huvud taget har

tillträde. Begreppet är därmed vidare än t.ex. begreppet allmän plats i

straffrättslig mening och omfattar även områden i naturen som allmänheten kan

sägas ha tillträde till. Exempel på platser dit allmänheten normalt inte har

tillträde är gemensamma utrymmen i flerfamiljshus samt utrymmen i affärer,

varuhus och banker till vilka endast personalen har tillträde (samma prop. s. 17

och 44). I lagen har, på samma sätt som gäller för upplysningsplikten, gjorts

undantag från tillståndskravet för kameror som används vid bevakning av

skyddsobjekt och vid automatisk hastighetsövervakning. Vidare är s.k.

TV-backspeglar, dvs. kameror som av trafiksäkerhetsskäl eller för säkerheten i

arbetsmiljön är uppsatta på fordon, maskiner eller liknande för att förbättra

sikten för föraren eller användaren, undantagna från tillståndskravet.

 Ytterligare ett undantag från tillståndskravet utgörs av polismyndigheters

eller räddningsledares rätt att under högst 14 dagar ha övervakningskameror

uppsatta utan tillstånd under förutsättning att användningen av kameran är

oundgängligen nödvändig vid olyckshändelse eller överhängande fara för en sådan

eller för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet.

 Ärenden om tillstånd prövas av länsstyrelsen (7 §). En grundläggande

förutsättning för att ett tillstånd skall beviljas är att sökanden kan anses ha

ett befogat intresse av att få använda övervakningskameran och detta intresse

inte lika väl kan tillgodoses på något annat sätt (5 § första stycket). Är t.ex.

syftet med övervakningskameran att förhindra stöld skall det framgå att andra

sätt, t.ex. att låsa in egendomen, ter sig allt för omständliga eller kostsamma

(samma prop. s. 46). Om denna grundläggande förutsättning är uppfylld skall

tillstånd meddelas om den information som kan förmedlas genom kameran och den

rätt att behandla eller bevara bilder som kan komma att förenas med tillståndet

kan antas vara av ringa betydelse för enskildas personliga integritet. Vid denna

bedömning skall hänsyn tas till den utrustning som skall användas, det område

som skall övervakas och övriga omständigheter (5 § andra stycket). När

integritetsintrånget inte kan anses vara av ringa betydelse skall tillstånd

meddelas bara om intresset av att tillgodose det avsedda ändamålet med

övervakningen är så starkt att det skall ges företräde framför intresset av att

värna enskildas personliga integritet (5 § tredje stycket).

 Ett tillstånd att använda en övervakningskamera får, om sökanden av särskilda

skäl har behov av det, förenas med rätt att behandla och bevara bilder som

tagits med kameran. För att få inspelningsrätt krävs vidare att risken för

integritetsintrång är liten eller att kameran används för att förebygga brott,

förhindra olyckor eller tillgodose något annat därmed jämförligt ändamål (6 §).

Bankerna utgör exempel på användare som kan vara beroende av att få bevara

bilder av inträffade rån för att övervakningen inte skall förlora sitt syfte.

 Ett tillstånd skall innehålla uppgifter om hur övervakningen får anordnas.

Uppgifterna skall avse övervakningens ändamål, den utrustning som får användas

och det område som får övervakas. Länsstyrelsen skall också meddela de övriga

villkor som behövs för tillståndet, vilket även kan tidsbegränsas (10 §). Ändras

förutsättningarna för ett tillstånd får länsstyrelsen meddela nya villkor eller

återkalla tillståndet (13 §).

 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelserna i lagen kan

dömas till böter eller fängelse i högst ett år (15 §). Straffbestämmelserna

avser den som bryter mot upplysningsplikten eller tillståndskravet. Även den som

inte iakttar ett villkor som länsstyrelsen har meddelat eller behandlar eller

bevarar upptagna bilder utan sådan rätt omfattas av straffbestämmelserna. I

ringa fall döms inte till ansvar.

5.2 Hemlig teleavlyssning m.m.

I 2 kap. regeringsformen finns bestämmelser om skydd för medborgarna mot

tvångsmedel från det allmänna. Bestämmelserna innebär att varje medborgare är

gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång, mot

undersökning av brev eller andra förtroliga försändelser samt mot hemlig

avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller andra förtroliga medelanden

(2 kap. 6 § regeringsformen). Dessa grundläggande fri- och rättigheter får

begränsas endast genom lag och endast för att tillgodose ändamål som är

godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarna får aldrig gå utöver vad

som är nödvändigt eller utgöra hot mot den fria åsiktsbildningen. Reglerna i 27

kap. 18 och 19 §§ rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning utgör exempel på sådana lagreglerade begränsningar. Någon

motsvarande begränsning beträffande hemlig avlyssning finns inte. Sådan

avlyssning är kriminaliserad genom straffbestämmelsen om olovlig avlyssning i

4 kap. 9 a § brottsbalken.

 Något grundlagsskydd mot dold optisk övervakning finns inte, bortsett från det

skydd mot optisk avläsning av munrörelser som skyddet mot hemlig avlyssning i 2

kap. 6 § regeringsformen innefattar. Det finns inte heller någon bestämmelse i

brottsbalken som kriminaliserar hemlig optisk övervakning. Det förbud som finns

mot sådan övervakning följer av bestämmelserna i lagen om övervakningskameror

m.m. (se ovan).

 Trots avsaknaden av grundlagsskydd och straffbestämmelser i brottsbalken för

dold optisk övervakning behöver de integritets-kränkningar som kan bli följden

av en sådan övervakning inte på något mer avgörande sätt skilja sig från dem som

kan följa av hemlig teleavlyssning. Det finns även andra likheter mellan dessa

metoder för personövervakning. Det kan därför finnas skäl att något redogöra för

reglerna för hemlig teleavlyssning.

 Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras via ett

allmänt tillgängligt telenät till eller från en viss teleanläggning, i hemlighet

avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av

innehållet i meddelandet (27 kap. 18 § första stycket rättegångsbalken). För att

sådan avlyssning skall få ske krävs att någon är skäligen misstänkt för ett

brott för vilket minimistraffet inte understiger fängelse i två år eller för

försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är

belagd med straff (18 § andra stycket). Hemlig teleavlyssning kan också komma i

fråga vid misstanke om anstiftan eller medhjälp till brottslighet av angivet

kvalificerat slag.

 Som allmän utgångspunkt gäller att hemlig teleavlyssning får beslutas endast

om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden

innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse, den s.k.

proportionalitetsprincipen (1 § tredje stycket). För tillstånd till sådan

avlyssning krävs vidare - utöver att någon är skäligen misstänkt för brott av

viss svårhetsgrad - att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Vidare

får åtgärden endast avse telefonapparat eller annan teleanläggning som innehas

eller annars kan antas komma att användas av den misstänkte (20 §). En

teleanläggning till vilken den misstänkte kan antas komma att ringa får alltså

inte avlyssnas.

 Frågor om hemlig teleavlyssning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. Ett

tillstånd skall meddelas att gälla viss tid och anläggning. Tiden, som inte får

bestämmas längre än nödvändigt, får inte överstiga en månad från dagen för

beslutet (21 §). Hemlig teleavlyssning får inte ske av telemeddelanden mellan

den misstänkte och hans försvarare. Om det framkommer att en avlyssning avser

ett sådant meddelande skall avlyssningen avbrytas och upptagningar eller

uppteckningar som omfattas av förbudet skall omedelbart förstöras (22 §).

Föreskrifter ges också om hävande av beslut (23 §) och om tid för granskning och

förstöring av upptagningar och uppteckningar (24 §). Vidare finns en bestämmelse

om verkställighet (25 §). Regeringen redovisar varje år genom en skrivelse till

riksdagen hur reglerna i rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och det

närbesläktade tvångsmedlet hemlig teleövervakning har tillämpats (se regeringens

skrivelse 1995/96:9).

 Regeringen har nyligen avlämnat en proposition till riksdagen om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning (prop. 1994/95:227). I propositionen

föreslås ändringar av ifrågavarande regler i rättegångsbalken för att anpassa

dem till den tekniska utvecklingen på teleområdet och till förändringarna på

telemarknaden. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1996.

 Utöver rättegångsbalkens bestämmelser om hemlig teleavlyssning finns sådana

regler också i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa

brottmål, lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. och i

lagen (1991:572) om särskild utlännings-kontroll.

6 Behov av ändringar

Lagen om övervakningskameror m.m. omfattar, som tidigare redovisats, även

polisens användning av dolda fjärrstyrda övervakningskameror (i fortsättningen

används benämningen dolda övervakningskameror). Detta innebär att den i lagen

föreskrivna tillstånds- och upplysningsplikten gäller även för polisens

verksamhet, med undantag för automatisk hastighetsövervakning. Det finns dock en

viss begränsad möjlighet för polisen och andra att använda dolda

övervakningskameror. Som tidigare redogjorts för kan länsstyrelsen medge

undantag från upplysningsplikten om det finns synnerliga skäl för det. I praxis

har emellertid denna möjlighet till undantag tolkats restriktivt. Endast i de

fall som polisen kan åberopa hänsyn till allmän ordning och säkerhet torde det

finnas ett visst utrymme för användning av dold övervakningskamera (jfr RÅ 1994

ref. 33).

 Eftersom polisens användning av övervakningskameror präglas av att den i

många fall måste vara hemlig för att fylla sin funktion, innebär det att polisen

i dag huvudsakligen är hänvisad till att använda handmanövrerade TV-kameror.

Denna metod, som är helt oreglerad, är förenad med en rad olägenheter. I vissa

situationer är det inte möjligt att bedriva övervakning med spanare utrustade

med handmanövrerade kameror, t.ex. därför att förhållandena på platsen inte

tillåter att en spanare håller sig dold. Även om det i och för sig skulle vara

möjligt att dölja en spanare kan det vara omöjligt att avlösa denne utan risk

för upptäckt. I andra fall måste övervakningen pågå under så lång tid att man

inte kan avvara nödvändiga personalresurser. Detsamma gäller övervakningar som

kräver att många spanare tjänstgör samtidigt, vilket exempelvis kan vara fallet

när övervakningen avser en byggnad med flera in- och utgångar.

 Ett annat problem vid spaning - som hänger samman med att antalet spanare är

begränsat - är att det finns risk för att spanaren blir igenkänd om han måste

befinna sig i den övervakade personens närhet. Det kan i sådana fall vara svårt

för en spanare att undvika att bli avslöjad. Övervakning med handmanövrerade

kameror kan också medföra fara för spanarens personliga säkerhet. I dessa fall

innebär en övervakning helt enkelt en alltför stor risk för att han skall

angripas av dem som övervakas. I sådana situationer måste man av säkerhetsskäl

avstå från övervakning.

 I de nu beskrivna situationerna skulle övervakning med dolda

övervakningskameror vara mycket värdefull. En fördel med sådana kameror är också

att de i vissa avseenden är överlägsna människan i registreringsförmåga. En dold

övervakningskamera kan av tekniska skäl registrera händelser som en

handmanövrerad kamera inte registrerar, eftersom den spanare som bemannar

kameran aldrig upptäcker att det finns något intressant att dokumentera.

 Det är emellertid ofrånkomligt att det i de flesta fall är en fördel att ha

personal på platsen. Användningen av dolda övervakningskameror kan alltså inte

ersätta användningen av handmanövrerade TV-kameror utan får snarare ses som ett

komplement till sådana kameror. Däremot kan man tänka sig den situationen att en

övervakningskamera monteras upp och att spanaren - dold på en plats i närheten,

men på ett sådant avstånd att han inte utan kamerans hjälp hade kunnat se vad

som sker - via en monitor tar del av vad som sker på den övervakade platsen. I

den situationen behöver syftet med övervakningen inte främst vara att

dokumentera en viss händelse.

 De problem med handmanövrerade kameror som har redogjorts för ovan gäller

såväl för den öppna polisen som i Säkerhetspolisens verksamhet. För

Säkerhetspolisens del är användning av dolda övervakningskameror särskilt

intressant i arbetet med att avslöja brott mot rikets säkerhet och bekämpa

terrorism. I detta arbete bedrivs spaning i olika former, varav en är s.k.

objektsspaning, som bedrivs mot såväl personer som platser. Syftet med spaningen

är oftast att observera en persons förehavanden, att identifiera de personer som

vederbörande träffar eller att se vad som händer på en viss plats. En

förutsättning för att detta skall kunna genomföras effektivt är att personen

eller platsen kan övervakas under en längre tid. Vid spaningsinsatser av detta

slag används i dag i relativt stor utsträckning övervakning med handmanövrerade

TV-kameror.

 Vad som nu har sagts gör det sammanfattningsvis tydligt att en rätt att

använda dolda övervakningskameror skulle innebära att polisen kan dels utföra

spaningsuppgifter mot mål där detta hittills inte varit möjligt, dels utföra en

effektivare spaning med större precision samt dessutom frigöra spaningspersonal

för andra insatser.

7 Användning av övervakningskameror som tvångsmedel

7.1 Allmänna utgångspunkter

Som tidigare redovisats har polisen endast mycket begränsade möjligheter att

använda dolda övervakningskameror i sitt arbete. I den rent brottsutredande

verksamheten är polisen hänvisad till att använda handmanövrerade kameror.

Polisen har emellertid ett behov av att kunna använda dolda övervakningskameror

i sin brottsutredande verksamhet (se avsnitt 6). Den utrustning som behövs finns

tillgänglig på marknaden och användningen av sådana kameror torde inte vara

förenad med några större praktiska svårigheter. Frågan blir då om polisen,

inklusive Säkerhetspolisen, bör få möjlighet att, utan krav på särskilt

tillstånd från länsstyrelsen och utan att upplysning om utrustningen lämnas,

använda dolda övervakningskameror vid förundersökning i brottmål.

 Från kriminalpolitisk synpunkt är det angeläget att polisen i

brottsutredningar får använda sig av de tekniska hjälpmedel som finns för att

därigenom uppnå en så hög uppklarningsfrekvens som möjligt. Dolda

övervakningskameror utgör sådana tekniska hjälpmedel. Det är emellertid

ofrånkomligt att dold personövervakning kan medföra betydande intrång i den

personliga integriteten, bl.a. på det sättet att sådan övervakning även kommer

att drabba personer som inte är föremål för en brottsutredning. Vid bedömningen

av om en användning av dolda övervakningskameror bör tillåtas måste därför en

avvägning göras mellan intresset av effektivitet i den brottsutredande

verksamheten och ett starkt skydd för den personliga integriteten.

 Det kan naturligtvis ifrågasättas om det från integritetssynpunkt är någon

större skillnad mellan användningen av handmanövrerade TV-kameror, kikare,

stillbildskamera etc. och användningen av dolda övervakningskameror. Det torde

dock stå klart att användning av en dold övervakningskamera ger möjlighet till

en betydligt mer effektiv övervakning än annan användning av optisk utrustning.

En annan skillnad, som är av stor betydelse, är att en övervakningskamera som

inte hanteras på platsen alltid gör det möjligt för den som använder kameran att

undgå att bli upptäckt samt att vara anonym för den som utsätts för

övervakningen. Redan häri ligger att integritetsintrånget är avsevärt större än

när kameran manövreras på platsen.

 Omfattningen av de integritetskränkningar som kan bli följden av att dolda

övervakningskameror får användas är svår att uppskatta. All

tvångsmedelsanvändning utgör intrång i den privata sfären. Beroende på vilket

tvångsmedel som används blir det fråga om ingrepp i den personliga integriteten

i fysisk mening (skyddet för den personliga friheten), den kroppsliga

integriteten (skyddet för kroppens integritet mot ingrepp i kroppen eller våld

mot kroppen) eller den personliga integriteten i ideell mening (skyddet för

privatlivet och för personligheten). Exempel på tvångsmedel som innebär intrång

av sistnämnda slag är hemlig teleavlyssning. Vid en jämförelse mellan detta

tvångsmedel och användningen av dolda övervakningskameror finner man vissa

likheter. Båda metoderna är hemliga till sin natur och måste ske dolt för att

fylla sin funktion. Detta innebär att den person som tvångsmedlet riktas mot

inte har någon möjlighet att ifrågasätta beslutet. Det skydd mot missbruk av

olika tvångsmedel som ligger i att den som drabbas av åtgärden kan få saken

prövad av domstol faller bort. Rätten att överklaga blir illusorisk. Inte heller

kan någon kontroll ske från allmänhetens sida eftersom reglerna om sekretess

hindrar massmedia och allmänheten från insyn i ärendet.

 Hemlig teleavlyssning och användning av dolda övervakningskameror företer

stora likheter även med avseende på omfattningen av det intrång i den personliga

integriteten som kan bli följden av tvångsmedels-användningen. Enligt

regeringens mening kan övervakning med dold övervakningskamera i vissa

situationer vara ett väl så ingripande tvångsmedel som hemlig teleavlyssning. Om

t.ex. kameran riktas mot ett fönster i en bostad och därigenom registrerar vad

som försiggår i någons hem kan detta uppfattas som ett minst lika stort intrång

som om någons telefon avlyssas. Om en kamera installeras utanför ett politiskt

partis lokaler, ett hotell som frekventeras av prostituerade eller en porrklubb

torde tvångsmedlet från integritetssynpunkt kunna jämställas med hemlig

teleavlyssning. Genom avlyssning kan innehållet i ett samtal, och därigenom en

persons, åsikter m.m., dokumenteras i sin helhet men en övervakningskamera kan

registrera ett snabbt och omfattande händelseförlopp, vilket i efterhand kan

granskas i detalj. I båda fallen är dokumentationen sådan att den i regel inte

kan ifrågasättas. Vidare är den genomslagskraft som en bild har när den når

offentligheten oomstridd. Regeringen delar utredningens uppfattning att enskilda

personer - i t.ex. sådana situationer som har berörts i det föregående - i

allmänhet kan uppfatta det som lika besvärande om informationen finns bevarad på

film som om det finns en ljudupptagning bevarad.

 Vad som nu redovisats talar för att dolda övervakningskameror bör kunna

tillåtas under vissa förutsättningar som en metod i det polisiära arbetet och

att en reglering för användningen av dolda övervaknings-kameror - på samma sätt

som gäller för hemlig teleavlyssning - måste vara omgärdad av sådana

rättssäkerhetsgarantier att risken för missbruk minimeras. Bestämmelserna måste

vidare utformas på ett sådant sätt att de kan accepteras av allmänheten som ett

nödvändigt redskap för de brottsutredande myndigheterna i kampen mot den grövre

kriminaliteten. Regleringen bör enligt regeringens mening innefatta ett starkt

skydd för den personliga integriteten. Det blir här av avgörande betydelse att i

möjligaste mån undvika att personer som är ovidkommande för en brottsutredning

drabbas av tvångsmedlet.

7.2 Dolda övervakningskameror vid utredning av allvarligare brott

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Ett nytt tvångsmedel, hemlig kameraöver- |

| vakning, införs genom att dolda fjärrmanövrerade övervaknings- |

| kameror får användas vid förundersökning avseende grova brott. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget i

denna del eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser anser dock att

den föreslagna regleringen gjorts allt för snäv och att större flexibilitet bör

eftersträvas. Några remissinstanser, däribland Polismyndigheten i Stockholm,

Hovrätten för Övre Norrland, Datainspektionen och juridiska fakultetsstyrelsen

vid Lunds universitet avstyrker förslaget i dess helhet. Även Åklagarmyndigheten

i Stockholm avstyrker att tvångsmedlet utformas på det sätt som utredningen har

föreslagit. Polismyndigheten i Stockholm anser bl.a. att polisens rätt att

fotografera och filma, även med handmanövrerade kameror, samt att bevara

upptaget bildmaterial bör regleras på ett mer sammanhängande sätt. Myndigheten

anser vidare, vilket även Rikspolisstyrelsen och flera andra remissinstanser har

framhållit, att tvångsmedlet bör kunna användas vid förundersökning avseende en

rad brott som inte omfattas av utredningens förslag. Hovrätten för Övre Norrland

anser att det krävs en ytterligare genomgång av de möjligheter som finns att

reglera området i fråga samt att flera frågor bör utredas vidare. Data-

inspektionen anser att det föreslagna tvångsmedlet är att jämställa med buggning

och att ett tillåtande av dolda övervakningskameror skulle innebära en

toleransförskjutning när det gäller användningen av tvångsmedel i samhället. Av

de tunga integritetsskäl som kan åberopas och som enligt Datainspektionen inte

fullt ut tillgodoses i förslaget avstyrker inspektionen bestämt att det

genomförs. Även juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet anser att

förslaget bör jämställas med buggning. Åklagarmyndigheten i Stockholm förordar

att bestämmelserna utformas på olika sätt beroende på vilka platser som skall

övervakas.

 Skälen för regeringens förslag: Som ovan har anförts kan en användning av dold

övervakningskamera, åtminstone i vissa fall, jämföras med hemlig teleavlyssning

när det gäller risker för intrång i den personliga integriteten. Denna

omständighet innebär att tillämpningsområdet för ett nytt tvångsmedel av

ifrågavarande slag måste begränsas kraftigt. Utredningen har som en första

begränsning föreslagit att dolda övervakningskameror endast skall få användas

vid förundersökningar. Ingen remissinstans har givit uttryck för någon annan

inställning. Även regeringen anser att en användning av dolda övervak-

ningskameror bör reserveras för utredning av brott. En användning av

tvångsmedlet enbart för att förhindra brott bör således i princip inte godtas.

Regeringen återkommer till denna fråga i det följande.

 Utredningen har anfört att, på samma sätt som gäller för hemlig

teleavlyssning, användning av dolda övervakningskameror inte bör komma i fråga

vid utredning av bagatellartad brottslighet. Regeringen delar den uppfattningen.

För att tvångsmedlet skall få användas bör de brott som skall utredas vara av

viss svårhet. I detta sammanhang aktualiseras frågan om kravet på brott av viss

svårhet bör ställas i relation till hur de dolda övervakningskamerorna är tänkta

att användas. Bör man ställa samma krav på att övervakningen endast får avse

utredning av vissa brott oavsett hur övervakning sker i praktiken?

 Det förhåller sig otvivelaktigt på det sättet, vilket också har framhållits av

några remissinstanser, att riskerna för integritetsintrång kan variera mycket

beroende på bl.a. den plats som skall övervakas. Det är därför rimligt att

överväga en ordning som innebär att kravet på brott av viss svårhet ställs i

relation till hur övervakningen är tänkt att gå till. För övervakning av någons

bostad skulle det då krävas att brottet är grövre än vad som skulle vara fallet

när övervakningen avser t.ex. en plats där människor ändå kan förvänta sig att

bli iakttagna. Motsvarande resonemang gör sig för övrigt gällande även avseende

andra rekvisit för tvångsmedelsanvändningen. Frågan är emellertid inte

okomplicerad. Det torde vara svårt att förutsäga vilken grad av intrång i den

personliga integriteten som kan bli följden av en övervakning och detta gäller

oavsett hur övervakningen utförs. Vidare finns det risk för att en

differentierad reglering utifrån hur övervakningskameran skall användas för med

sig vissa praktiska olägenheter. En sådan reglering riskerar också att bli

otydlig och svår att tillämpa. När det gäller regler om straffprocessuella

tvångsmedel är det särskilt angeläget att dessa är tydliga och inte lämnar

utrymme för godtycke. Det är en svår avvägning men det borde enligt regeringens

mening inte vara omöjligt att utforma reglerna så att de lämnar utrymme för en

bedömning i det enskilda fallet och där man således kan ta hänsyn till hur

övervakningen är tänkt att gå till i praktiken, t.ex. vilken plats som skall

övervakas, och hur övervakningen kan komma att drabba tredje man. Utredningen

har med hänsyn till den snäva tidsram som givits utredningen inte haft någon

möjlighet att närmare analysera den nu angivna problematiken. Det finns således

inget underlag för att nu gå fram med ett förslag där bestämmelserna utformas

med hänsyn till de olika situationer som kan aktualiseras vid en övervakning med

dolda övervakningskameror. Frågan bör dock beredas vidare i ett annat

sammanhang.

 Frågan är då vilka brott som skall kunna utredas med hjälp av dolda

övervakningskameror. Avgränsningen kan här ske på olika sätt, t.ex. genom att

man anknyter till straffskalans övre gräns eller genom en s.k. brottskatalog där

lagtexten innehåller en uttömmande uppräkning av de brott där tvångsmedlet kan

komma i fråga. En annan teknik som kan användas är att utgå från det

minimistraff som är föreskrivet för brottet. Härigenom undviker man att brott,

för vilka straffskalan är vid, omfattas av bestämmelserna när brottet i det

enskilda fallet är mindre grovt, vilket utgör en garanti för att endast de

verkligt grova brotten kommer att omfattas av tvångsmedlet. Denna ordning är

också mer överskådlig än en omfattande brottskatalog. Utredningen har föreslagit

att avgränsningen görs utifrån ett brotts minimistraff.

 Lika med utredningen anser regeringen att de brott som i första hand bör komma

i fråga för användningen av dolda övervakningskameror är grovt narkotikabrott,

grov varusmuggling av narkotika, grova brott mot rikets inre och yttre säkerhet,

mycket grova våldsbrott och frihetskränkande brott, grovt rån, mordbrand,

allmänfarlig ödeläggelse och grova sabotagebrott. Straffskalan för de nu angivna

brotten spänner över fängelse i lägst två år och upp till tio år eller livstid.

I dessa fall är det fråga om utredning av så grova brott att intresset av att

vid behov kunna tillgripa användningen av dolda övervakningskameror för att få

brottet utrett i princip undantagslöst måste anses väga tyngre än motstående

intressen (jfr prop. 1988/89:124 s. 41).

 Det är emellertid angeläget att även kunna använda dold övervakningskamera vid

utredning av straffbara fall av försök, förberedelse och stämpling till brott

som har ett minimistraff på två års fängelse. De så kallade förbrott som det nu

är fråga om är många gånger så grova och har ett sådant straffvärde att det

framstår som orimligt att inte kunna använda dolda övervakningskameror som ett

hjälpmedel vid förundersökningen. Det kan röra sig om försök, förberedelse eller

stämpling till exempelvis mord, människorov, grovt rån, grovt narkotikabrott och

grov varusmuggling av narkotika. Det kan också gälla vissa av de allmänfarliga

brotten enligt 13 kap. brottsbalken, t.ex. mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse

och grovt sabotage och vissa av brotten mot rikets yttre säkerhet enligt 19 kap.

brottsbalken, t.ex. högförräderi och grovt spioneri. Sakligt sett kan det finnas

minst lika starka skäl att få använda dolda övervakningskameror i dessa brotts-

utredningar som när det gäller fullbordade brott.

 Den avgränsning som nu har beskrivits stämmer överens med vad som gäller för

hemlig teleavlyssning enligt 27 kap. rättegångsbalken. Enligt 1952 års lag med

särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål får emellertid hemlig

teleavlyssning förekomma vid utredning av vissa allmänfarliga brott och vissa

brott mot rikets inre och yttre säkerhet även om det för brottet är föreskrivet

lindrigare straff än två års fängelse. Lagen gäller också försök, förberedelse

och stämpling till sådana brott om gärningen är straffbar. Exempel på brott som

omfattas av 1952 års lag men inte av bestämmelserna i 27 kap. 18 § rättegångs-

balken är sabotage, olovlig kårverksamhet, spioneri och olovlig

underrättelseverksamhet.

 1952 års tvångsmedelslag innehåller tilläggs- och undantagsbestämmelser till

den grundläggande regleringen i rättegångsbalken i fråga om straffprocessuella

tvångsmedel. Lagen innebär utökade möjligheter för Säkerhetspolisen att uppdaga

brott som rör rikets säkerhet eller är av allmänfarlig natur. Den brottslighet

som faller inom Säkerhetspolisens ansvarsområde är speciell till sin karaktär

och utredningarna berör en begränsad krets människor. Detta innebär att

användningen av dolda övervakningskameror - på samma sätt som hemlig

teleavlyssning - i allmänhet bör kunna accepteras av medborgarna vid utredning

av dessa brott.

 Med en avgränsning av brotten i enlighet med vad som ovan redovisats kommer en

rad andra allvarliga brott för vilka minimistraffet är lägre än två års fängelse

inte att kunna utredas med hjälp av dolda övervakningskameror. Den remisskritik

som har framförts gäller i stor utsträckning detta förhållande. Sådana brott

skulle kunna vara grovt häleri där den kriminella verksamheten sker på fast

adress, seriebrottslighet i form av t.ex. grov stöld, bilinbrott och tillgrepp

av fortskaffningsmedel samt grov utpressning. Dessa brott är dessutom mycket

svårutredda. Även andra brott såsom t.ex. rån, grovt bedrägeri och grov

förskingring kan framhållas i sammanhanget. Det är naturligtvis ett viktigt

samhällsintresse att kunna utreda dessa brott och regeringen är inte främmande

för att dolda övervakningskameror skall kunna användas i dessa fall. Det finns

dock i detta lagstiftningsärende inte något underlag för en sådan mer finmaskig

reglering. Även denna fråga bör beredas vidare i ett annat sammanhang. Det blir

här än mer fråga om den avvägning mellan motstående intressen - effektivitet i

brottsbekämpningen och ett starkt integritetsskydd för medborgarna - som

inledningsvis har berörts. Att som flera remissinstanser föreslagit sätta

gränsen för användningen av tvångsmedlet vid utredning av brott med minimistraff

sex månaders fängelse - och därigenom uppnå enhetlighet med vad som gäller för

hemlig teleövervakning - anser regeringen i nuläget skulle föra för långt.

Remissutfallet i övrigt ger också stöd för detta ställningstagande. Genom den

reglering utredningen föreslagit skapas garantier för att enskilda personer inte

utsätts för integritetsinkränkningar i andra fall än när skyddsintresset

rimligen bör vika för nödvändigheten att värna om viktiga samhällsintressen. Den

för ett brott angivna straffskalan anses uttrycka samhällets värdering av

brottets svårhetsgrad. Är för brottet föreskrivet ett minimistraff som inte

understiger två års fängelse får brottet därför anses vara så allvarligt att

användning av dold övervakningskamera kan tillåtas. I övriga fall bör tills

vidare intresset av att kunna utreda brott få träda tillbaka. Denna avvägning,

som flertalet remissinstanser ställt sig bakom, tillgodoser enligt regeringens

mening såväl integritetsaspekten som intresset av en effektiv brottsutredande

verksamhet. Med en sådan avgränsning kombinerad med bestämmelserna i 1952 års

tvångsmedelslag skapas också en ändamålsenlig reglering som stämmer överens med

vad som gäller för hemlig teleavlyssning.

 Mot bakgrund av det nu anförda föreslår regeringen att dolda övervak-

ningskameror skall få användas vid förundersökning avseende brott som har ett

minimistraff som inte understiger två års fängelse, och vid försök, förberedelse

och stämpling till sådana brott samt vid de brott som anges i 1952 års

tvångsmedelslag. Det bör framhållas att för övriga brott är polisen, i den mån

det är praktiskt möjligt, oförhindrad att använda handmanövrerade TV-kameror.

 Som tidigare slagits fast skall hemlig kameraövervakning vara ett hjälpmedel i

förundersökningen och får inte användas enbart i syfte att förhindra brott. En

annan sak är givetvis att användningen i vissa fall kan leda till att brottet

inte kommer till fullbordan. På det sättet får kameraövervakningen en preventiv

bieffekt, som i det enskilda fallet kan vara av stort värde (jfr prop.

1988/89:124 s. 42)

7.3 Brottsmisstankens styrka och utredningsläget

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: För att polisen skall få använda dolda |

| övervakningskameror skall det krävas att en person är skäligen |

| misstänkt för brott och att åtgärden är av synnerlig vikt för |

| utredningen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget i

denna del eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser anser att kravet

på misstankegrad bör sättas lägre. Vissa remissinstanser anser att dolda

övervakningskameror skall kunna användas även om det inte finns någon för

brottet misstänkt person.

 Skälen för regeringens förslag:

Skälig misstanke

I rättegångsbalken förekommer olika uttryckssätt för att ange en viss grad av

sannolikhet för att någon gjort sig skyldig till brott. En förhållandevis låg

grad av misstanke uttrycks genom att någon kan misstänkas för brott. En högre

grad av misstanke ligger i att någon är skäligen misstänkt. När någon är på

sannolika skäl misstänkt för brott föreligger en ännu högre grad av misstanke.

 För flera av de straffprocessuella tvångsmedlen enligt rättegångs-balken

gäller att de endast får tillgripas om någon är skäligen misstänkt för brott.

Detta är fallet t.ex. när det gäller reseförbud och anmälnings-skyldighet (25

kap. 1 § ) samt för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (27 kap. 18

och 19 §§ ). För att häktning skall få ske krävs enligt huvudregeln att någon är

på sannolika skäl misstänkt för brott av viss svårhet men häktning får också

under vissa omständigheter ske på skälig misstanke (24 kap. 1 och 3 §§). Den

lägre misstanke-graden, kan misstänkas, gäller för att kunna kvarhålla en person

för förhör (23 kap. 9 §).

 Genom förslaget att begränsa användningen av dolda övervaknings-kameror till

utredningar av brott för vilket minimistraffet inte understiger två års fängelse

görs tillämpningsområdet för tvångsmedlet relativt snävt. På samma sätt blir

valet av misstankegrad av betydelse både för hur effektivt detta hjälpmedel kan

bli i den brottsbekämpande verksamheten och för omfattningen av de

integritetskränkningar som tvångsmedlet kan komma att medföra. Återigen måste

dessa två motstående intressen vägas mot varandra och en rimlig balans finnas.

 Som utredningen har funnit kan det knappast komma i fråga att ställa så höga

krav på graden av misstanke som följer av att den mesta bevisningen redan är

säkrad. I sådana fall skulle en dold kameraövervakning inte göra särskilt stor

nytta. Om man däremot ställer alltför låga krav på misstankegraden ökar

naturligtvis risken för att oskyldiga människor kommer att drabbas. Risken för

att det i samhället sprids en föreställning av att det finns dolda

övervakningskameror överallt ökar också i så fall, vilket i sin tur innebär att

tvångsmedlet som sådant för med sig obehag även för dem som inte är övervakade.

Dessa negativa konsekvenser kan endast undvikas genom att regleringen omgärdas

av relativt hårda restriktioner. Detta talar för att välja en hög misstankegrad.

Å andra sidan har allmänheten ett starkt intresse av att allvarliga brott klaras

upp. En förutsättning för att de brottsutredande myndigheterna skall klara detta

är att man får tillgång till effektiva hjälpmedel, t.ex. dolda

övervakningskameror. Det fordras emellertid då att kravet på vilken

misstankegrad som skall ha uppnåtts innan kameran tas i bruk inte sätts för

högt.

 Utredningen har föreslagit att det skall krävas att någon är skäligen

misstänkt för brott. En expert i utredningen har i ett särskilt yttrande anfört

att tvångsmedlet, för att få avsedd effekt, bör få sättas in på ett tidigare

stadium och att det bör vara tillräckligt att någon kan misstänkas för brott.

Flera remissinstanser har instämt i det särskilda yttrandet.

 Det skulle naturligtvis vara till fördel för den brottsutredande verksamheten

om dolda övervakningskameror kunde sättas in på ett tidigare stadium än när

någon blivit skäligen misstänkt för brottet. På samma sätt som när det gäller

vilka brott som bör kunna utredas med hjälp av dolda övervakningskameror blir

det här av betydelse hur övervakningen är tänkt att gå till i praktiken. I vissa

situationer, när risken för integritetsintrång hos tredje man är minimal, är det

enligt regeringens mening inte orimligt med en lägre misstankegrad än skäligen

misstänkt. I andra fall är en sådan misstankegrad utesluten. Även i detta fall

krävs alltså en sådan mer flexibel reglering som det inte finns något underlag

för att åstadkomma i detta lagstiftningsärende. Integritetsaspekterna måste

därför få väga tungt i sammanhanget. Regeringen anser därför att

misstankegraden skälig misstanke är den nivå som bör gälla tills vidare. Även

remissutfallet ger stöd för detta ställningstagande. Genom att man väljer denna

misstankegrad uppnås också enhetlighet i förhållande till vad som krävs för att

jämförbara tvångsmedel såsom hemlig teleavlyssning skall få användas.

 Några remissinstanser har, i motsats till vad utredningen föreslagit, förordat

en reglering som innebär att dolda övervakningskameror skulle kunna användas

även i de fall där det inte går att peka ut en viss person som misstänkt för

brottet. En sådan ordning skulle vara till fördel utredningsmässigt i vissa

situationer, t.ex. när polisen upptäcker en s.k. tjuvgömma eller ett parti

narkotika ute i skogen. I och för sig bör en sådan reglering kunna förenas med

kravet på ett minimistraff om två års fängelse. Som framhållits under

remissbehandlingen bör det, t.ex. med ledning av den mängd narkotika som har

upptäckts, vara möjligt att bedöma om det för brottet är föreskrivet ett lägsta

straff om fängelse i två år. Att sådana fall inte är särskilt vanligt

förekommande är inte heller något avgörande skäl mot att utforma bestämmelserna

på det sättet. En specialreglering för de nu aktuella fallen skulle därför kunna

övervägas. Det är emellertid svårt att på förevarande underlag överblicka vilka

konsekvenser en sådan reglering skulle föra med sig. Frågan bör därför bli

föremål för fortsatta överväganden. Mot bakgrund härav vill regeringen inte nu

föreslå bestämmelser som innebär att misstanke om brott inte behöver hänföra sig

till en viss person.

 Regeringen föreslår att det krävs att någon är skäligen misstänkt för brott

för att dolda övervakningskameror skall få användas.

Synnerlig vikt för utredningen

I prop. 1988/89:124 om vissa tvångsmedelsfrågor behandlas rekvisitet synnerlig

vikt för utredningen vid prövning av ärenden om hemlig teleavlyssning.

Departementschefen anförde då bl.a. följande (sid 44 f.).

 Uttrycket synnerlig vikt för utredningen behöver inte nödvändigtvis avse att

avlyssningen skall ge avgörande bevisning som omedelbart kan leda till fällande

dom. I de flesta fall har telefonavlyssning en indirekt verkan: den bidrar till

att kartlägga kontaktvägar och förehavanden, ger uppslag till vidare spaning och

bildar underlag för andra åtgärder/.../

 Synnerlig vikt för utredningen inrymmer ett kvalitetskrav beträffande de

upplysningar som avlyssningen kan ge. Dessa får sålunda inte inskränka sig till

obetydliga detaljer, som man kan både ha och mista. Uttrycket innefattar

emellertid därutöver ett krav på att utredningsläget gör avlyssningen nödvändig.

Vad som kan vinnas genom åtgärden får i princip inte vara åtkomligt med andra,

mindre ingripande metoder. En slentrianmässig bedömning får inte förekomma i

fråga om vare sig utredningsläget eller de andra förutsättningarna som gäller

för tvångsmedlet. En granskning av utredningsmöjligheterna i det enskilda fallet

måste alltid verkställas. Granskningen måste mynna ut i bedömningen att

utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns

skäl att räkna med att avlyssningen - ensam eller i förening med andra åtgärder

- verkligen kan få effekt.

 I och för sig behöver något absolut hinder inte föreligga mot att få fram

information på andra vägar. Det krävs dock att hindret är sådant att det inte

skäligen kan begäras att man skall avstå från teleavlyssning. Kan personlig

övervakning (skuggning) eller andra åtgärder användas som alternativ, bör det

ändå vara tillåtet med teleavlyssning, om alternativen skulle kräva en orimligt

hög personalinsats eller vara förenade med avsevärd risk att den pågående

utredningen avslöjas för tidigt. Utgångspunkten bör dock vara att i första hand

pröva andra metoder.

 Mot bakgrund av de jämförelser som tidigare gjorts mellan hemlig

teleavlyssning och användningen av dolda övervakningskameror är det mycket som

talar för att rekvisitet synnerlig vikt för utredningen också bör gälla i det

senare fallet. Departemenschefens uttalanden i propositionen om vissa

tvångsmedelsfrågor bör i allt väsentligt kunna vara vägledande för hur uttrycket

synnerlig vikt för utredningen bör uppfattas vid prövning av ärenden om hemlig

kameraövervakning. Övervakning med dolda övervakningskameror bör också kunna

ske i de fall andra spaningsmetoder skulle vara förenade med stora risker för

den för uppdraget avdelade personalen.

 Regeringen föreslår således att hemlig kameraövervakning endast skall få

användas om det är av synnerlig vikt för utredningen.

7.4 Begränsning till viss plats

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Hemlig kameraövervakning får endast avse en|

| sådan plats där den misstänkte kan antas komma att uppehålla sig.|

| Övervakningen får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det|

| intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte|

| eller för något annat motstående intresse. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget i denna del eller lämnar det utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Ett beslut att tillåta hemlig

kameraövervakning förutsätter, såsom redovisats i det föregående, att någon är

skäligen misstänkt för brott av viss svårhetsgrad. Fråga uppstår då om beslutet

skall avse antingen den misstänktes person oberoende var han upphåller sig eller

en viss plats som den misstänkte har anknytning till.

 För all tvångsmedelsanvändning gäller tre allmänna principer. De tre

principerna, som anknyter till innehållet i 2 kap. 12 § regeringsformen, är

ändamålsprincipen, behovsprincipen och proportionalitetsprincipen.

Ändamålsprincipen innebär att en myndighets befogenhet att använda tvångsmedlet

skall vara bunden till det ändamål för vilket tvångsmedlet har beslutats.

Behovsprincipen innebär att en myndighet får använda ett tvångsmedel bara när

det finns ett påtagligt behov och en mindre ingripande åtgärd inte är

tillräcklig. Proportionalitetsprincipen, som är lagfäst i 24 - 27 kap.

rättegångsbalken, innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd

och varaktighet skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med

åtgärden.

 Frågan huruvida ett tillstånd till hemlig kameraövervakning skall avse en viss

person eller plats hänger samman med de tre redovisade principerna. Om ett

tillstånd till hemlig kameraövervakning skulle avse en viss person blir

principerna svåra att tillämpa. Det skulle t.ex. i den situationen inte gå att

tillämpa proportionalitetsprincipen eftersom det på förhand inte skulle vara

känt vilka eller hur många platser som skulle komma att övervakas. Vid en

förundersökning som avser ett viss brott skulle, beroende på omständigheterna,

övervakning av en allmän plats kanske anses vara godtagbar medan övervakning av

en enskild plats, t.ex. genom att kameran riktades mot ett bostadsfönster, inte

skulle kunna komma i fråga.

 Även andra, rent praktiska, skäl talar mot att knyta övervakningen till en

viss person. Om det inte på förhand kan anges vilka platser som kan bli aktuella

för övervakning torde det ändå inte gå att undvara spaningspersonal på platsen.

Den misstänkte måste ju hela tiden bevakas och kameror skulle behöva sättas upp

och monteras ned beroende på den misstänktes rörelsemönster. Det torde vara

förenat med betydande svårigheter och opraktiskt att organisera en övervakning

på det sättet. Det finns även en risk för att antalet kameror skulle bli mycket

stort.

 Det nu anförda talar för att tillstånd till hemlig kameraövervakning i stället

bör knytas till en viss plats. Det kan naturligtvis röra sig om flera olika

platser och antalet platser bör också kunna utvidgas genom nya beslut. Av

avgörande betydelse är emellertid att det finns en koppling till den misstänkte.

Som tidigare redovisats får åtgärden endast avse den som är skäligen misstänkt

för brott. Detta innebär nu inte att den misstänkte ständigt måste uppehålla sig

på platsen och således finnas med på bild. Ett sådant krav skulle reducera

användningsområdet i alltför stor utsträckning. Det bör dock kunna antas att han

så småningom besöker den plats som skall övervakas. Det bör vara tillräckligt

att det är fråga om ett kort besök. Om det emellertid från början står klart att

den misstänkte aldrig besöker en plats som i sig är av intresse i

förundersökningen, t.ex. en lägenhet i en utredning om grovt koppleri, bestående

i uthyrning av lägenheten, bör användning av dolda övervakningskameror inte

komma i fråga. Inte heller kan sådan övervakning av en plats tillåtas om det

inte finns någon som är skäligen misstänkt. Detta kan naturligtvis ses som en

brist men följer av det tidigare redovisade ställningstagandet att tvångsmedlet

endast får avse den som är skäligen misstänkt för brott av viss svårhet.

 Nästa fråga blir då om samtliga platser skall kunna övervakas eller om dessa

bör begränsas på något sätt. Vissa begränsningar följer av reglerna i 4 kap.

brottsbalken om brott mot frihet och frid. Att t.ex. tränga in i någons hem för

att där montera en dold övervakningskamera är således förbjudet. Enligt

regeringens mening saknas skäl att göra några ändringar i detta avseende. En

annan sak är att sådana utrymmen och platser kan bevakas så länge kameran

placeras på något annat ställe. Vidare är t.ex. en privatperson oförhindrad att

frivilligt upplåta sin bostad eller trädgård för att polisen där skall kunna

montera en övervakningskamera och övervaka någon annan. Frågan är emellertid om

användningen av det nya tvångsmedlet bör begränsas ytterligare, t.ex. till

övervakning av allmänna platser eller platser dit allmänheten har tillträde. En

annan tänkbar begränsning är att förbjuda övervakning med dolda

övervakningskameror av vissa särskilt integritetskänsliga platser.

 Det skulle från effektivitetssynpunkt innebära ett allvarligt avbräck om

användningen av dolda övervakningskameror begränsades på något av de sätt som nu

nämnts. Det förefaller också tämligen onyanserat att t.ex. förbjuda en

övervakning som består i att övervakningskameran riktas mot fönstret i en

bostad. Omständigheterna kan uppenbarligen i bland vara sådana att tvångsmedlet

bör kunna komma i fråga även för bostadsutrymmen. Samma resonemang gör sig

gällande avseende platser som kan antas vara särskilt integritetskänsliga. Den

omständigheten att dolda övervakningskameror endast får användas för utredning

av grova brott, att åtgärden endast får avse den som är skäligen misstänkt, att

åtgärden måste vara av synnerlig vikt för utredningen samt att bl.a.

proportionalitetsprincipen skall tillämpas vid tillståndsgivningen utgör enligt

regeringens mening tillräckliga garantier för att tvångsmedlet endast kommer att

användas i de fall som det kan anses befogat.

 Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår regeringen ingen begränsning av de

platser som får övervakas med dolda övervaknings-kameror utom de som följer av

att åtgärden endast får avse sådan plats där den misstänkte kan antas komma att

uppehålla sig och av de allmänna principer som gäller för all

tvångsmedelsanvändning. På samma sätt som för övriga tvångsmedel enligt

rättegångsbalken bör proportionalitetsprincipen komma till uttryck i lagtexten.

7.5 Beslut om tvångsmedelsanvändningen m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Frågor om hemlig kameraövervakning skall |

| prövas av allmän domstol på ansökan av åklagaren. I ett beslut att|

| tillåta sådan övervakning skall det anges vilken plats och under|

| vilken tid tillståndet gäller. Tiden får inte överstiga en månad|

| från beslutet. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: En överväldigande majoritet av remissinstanserna

tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Någon remissinstans har

anfört att tiden för tillståndet bör vara längre. Ytterligare någon

remissinstans har anfört att åklagaren bör kunna besluta om åtgärden.

 Skälen för regeringens förslag: Som tidigare anförts är det angeläget att

skapa fullgoda rättsskyddsgarantier när det gäller användningen av dolda

övervakningskameror. Rätten att besluta om tvångsmedlets användning är i detta

sammanhang av central betydelse. Det framstår som mindre lämpligt att överlåta

beslutanderätten till den myndighet som skall verkställa åtgärden. Detsamma kan

sägas om den myndighet som leder de aktuella förundersökningarna. Utredningen

har anfört att beslut om tillstånd till åtgärden bör fattas av ett organ som är

så fristående från förundersökningen som möjligt. Regeringen delar den

uppfattningen. Även den omständigheten att användningen av övervakningskamerorna

sker i hemlighet utan insyn vare sig för allmänheten eller den misstänkte talar

för en sådan lösning. Mot denna bakgrund förefaller det mest lämpligt att frågor

om hemlig kameraövervakning prövas av domstol på samma sätt som redan sker med

det närbesläktade tvångsmedlet hemlig teleavlyssning.

 Det framstår som rimligast att den som leder den aktuella förundersökningen

skall kunna begära rättens tillstånd till hemlig kameraövervakning. Eftersom

dolda övervakningskameror endast skall kunna användas i sådana förundersökningar

där en åklagare är förundersökningsledare föreslår regeringen att frågor om

hemlig kameraövervakning skall prövas av rätten på ansökan av åklagaren.

 Rätten skall alltså pröva om förutsättningarna för användningen av

tvångsmedlet är uppfyllda. Denna prövning kan sägas innefatta två led. Det ena

ledet hänför sig till en prövning huruvida samtliga rekvisit, så som de kommit

till uttryck i lagtexten, föreligger i det enskilda fallet. Prövningen avser här

t.ex. brottets svårhetsgrad, den grad av misstanke som får anses föreligga och

om åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Det andra ledet innehåller en

mer allmän lämplighets-bedömning där bl.a. proportionalitetsprincipen skall

beaktas. Rätten skall här ta ställning till exempelvis om vad som står att vinna

med åtgärden motiverar densamma.

 De faktiska förutsättningarna för att få tillstånd att använda dolda

övervakningskameror i en viss brottsutredning kan naturligtvis komma att ändras

över tiden i takt med att förundersökningen fortskrider och utredningsläget

förändras. Det är angeläget att bestämmelserna om hemlig kameraövervakning ger

garantier för att tvångsmedlet inte används om vissa förhållanden, som har

utgjort en nödvändig förutsättning för domstolens tillstånd, har ändrats. Sådana

garantier uppnås bäst genom en med vissa tidsintervaller återkommande

domstolsprövning av meddelade tillstånd. Frågan är då hur länge ett tillstånd

skall gälla innan domstolen skall pröva frågan på nytt.

 När det gäller tillstånd till hemlig teleavlyssning skall ett sådant enligt 27

kap. 21 § andra stycket rättegångsbalken meddelas att gälla för viss tid som

inte får bestämmas längre än nödvändigt och aldrig längre än en månad från dagen

för beslutet. Den valda tidsramen motiveras i lagens förarbeten med att det mer

sällan finns anledning att ompröva tillstånd med tätare intervall än en månad

och att täta omprövningar dessutom innebär en viss risk för att det går

slentrian i prövningen (prop. 1988/89:124 s. 54 f.). Detta resonemang synes även

vara giltigt beträffande användningen av dolda övervakningskameror. Säkerhets-

polisen har dock föreslagit att tillståndstiden bör bestämmas till en avsevärt

längre tidsperiod. Man har som skäl härför anfört att det ibland vid s.k.

agentvärvningar är nödvändigt att hålla ett objekt under bevakning under

relativt lång tid och att den tid som gäller för hemlig teleavlyssning därför är

för kort.

 Enligt utredningen har det inte framkommit något som tyder på att det hos den

öppna polisen skulle finnas ett behov av längre tillståndstider än en månad.

Detta talar med styrka för att reglera tiden för tillstånd på motsvarande sätt

som för hemlig teleavlyssning. Det förefaller vidare mindre lämpligt att reglera

tillståndstiderna olika för den öppna polisen och Säkerhetspolisen. Den

omständigheten att Säkerhetspolisen behöver underställa kameraanvändningen

domstolens prövning en gång i månaden torde enligt regeringens mening inte vara

av avgörande betydelse för tvångsmedlets användbarhet. Tvärtom kommer en sådan

återkommande prövning, utan att det där emellan förflyter alltför lång tid, att

utgöra just den garanti mot att tvångsmedlet missbrukas som bör eftersträvas.

Regeringen föreslår därför att ett beslut att tillåta hemlig kameraövervakning

inte skall få bestämmas att gälla för längre tid än en månad från dagen för

beslutet.

 Frågan är om det bör finnas en möjlighet för annan än domstol att i brådskande

fall meddela interimistiskt beslut om tvångsmedlet. Av utredningen framgår att

något sådant behov inte tycks föreligga i den öppna polisens verksamhet. Det

påståendet har mött gensaga från några av remissinstanserna. Enligt regeringens

mening saknas det dock tillräckliga skäl för att införa en generell möjlighet

till interimistiska beslut avseende användningen av dolda övervakningskameror.

 Enligt utredningen är situationen för Säkerhetspolisens del delvis en annan än

för den öppna polisen. Utredningen har framhållit att det ibland torde förekomma

fall där dold kameraövervakning behöver sättas in i det närmaste omedelbart för

att åtgärden skall ge avsett resultat. Detta behov kan tillgodoses antingen

genom en jourtjänstgöring för domstolarna som då skulle kunna knyta an till vad

som gäller för prövning av häktningsfrågor. Ett annat alternativ är att

åklagaren ges befogenhet att interimistiskt besluta om tvångsmedlet med

skyldighet att genast anmäla detta till rätten för prövning.

 Det lämpliga i att belasta domstolarnas jourorganisation för häktningsfrågor

med ytterligare prövningar av tvångsmedelsfrågor kan ifrågasättas, även om

antalet fall säkert inte skulle bli många. Behovet av jourdomstolar för prövning

av nu aktuella frågor förefaller också tveksamt mot bakgrund av reglerna i 1952

års tvångsmedelslag. I den lagen finns i dag en bestämmelse som ger åklagare

befogenhet att fatta interimistiska beslut om bl.a. hemlig teleavlyssning. En

förutsättning härför är att det kan befaras att ett inhämtande av rättens

tillstånd skulle medföra fördröjning eller annan olägenhet av väsentlig

betydelse för utredningen. Beslutet skall ofördröjligen anmälas till rätten som

har att skyndsamt ta upp ärendet till prövning.

 De fall där Säkerhetspolisen har ett behov av att omedelbart få använda dolda

övervakningskameror och där det alltså inte går att avvakta domstolens tillstånd

omfattas i allt väsentligt av utredningar om brott där bestämmelserna i 1952 års

tvångsmedelslag är tillämpliga. Det framstår därför som lämpligt att knyta an

till denna redan fungerande reglering. Regeringen föreslår därför att åklagaren

skall ha rätt att interimistiskt besluta om hemlig kameraövervakning med stöd av

reglerna i 1952 års tvångsmedelslag. Vidare bör den rätt som åklagare har att

med stöd av lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. fatta

interimistiska beslut om hemlig teleavlyssning omfatta även hemlig

kameraövervakning.

 Vad som nu anförts om rollfördelningen mellan domstol och åklagare avseende

befogenhet att besluta om tvångsmedlet gör sig inte gällande när ett sådant

beslut skall hävas. I likhet med vad som är fallet vid t.ex. häktning bör

åklagaren kunna häva ett beslut om tillstånd att använda dolda

övervakningskameror om det inte längre finns skäl för beslutet. Samma skyldighet

bör gälla för domstolen.

7.6 Granskning och bevarande av upptagna bilder

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Bilder som har tagits upp med dolda över- |

| vakningskameror skall granskas snarast möjligt. Granskningen |

| skall i princip vara förbehållen rätten, åklagaren eller undersök-|

| ningsledaren men även annan som anlitas för eller hörs i utred- |

| ningen kan ges tillfälle att granska bildmaterialet. |

| Upptagningar som saknar betydelse från utredningssynpunkt skall |

| förstöras omedelbart efter att de granskats. Upptagningar skall,|

| i de delar som de är av betydelse från utredningssynpunkt, |

| bevaras tills förundersökningen har lagts ned eller avslutats. |

| Om åtal väcks skall upptagningarna bevaras till dess målet har |

| avgjorts slutligt. Omedelbart därefter skall upptagningarna |

| förstöras. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget i denna del

eller lämnar det utan erinran. Säkerhetspolisen har anfört att bildmaterial som

kan vara av betydelse för framtida brottsbekämpning bör få sparas en längre tid.

Några remissinstanser har haft synpunkter på den lagtekniska utformningen. En

remissinstans anser att förslaget i denna del bör bli föremål för ytterligare

överväganden. Datainspektionen har framhållit att upptagningarna kan komma att

omfattas av datalagens tillståndsplikt.

 Skälen för regeringens förslag: Upptaget bildmaterial måste givetvis granskas

för att man skall kunna pröva om det har betydelse för en pågående utredning.

Som utredningen framhållit är det från integritetssynpunkt av vikt att denna

granskning görs så fort som möjligt. Det är av samma skäl angeläget att den

personkrets som utför granskningen begränsas. Regeringen föreslår därför

motsvarande reglering för granskning av upptagna bilder som gäller för

upptagningar eller uppteckningar som gjorts vid hemlig teleavlyssning (27 kap.

24 § rättegångsbalken). Detta innebär att det i första hand är rätten,

undersökningsledaren eller åklagaren som får granska det upptagna

bildmaterialet. Även en sakkunnig eller någon annan som anlitas för eller hörs i

utredningen kan ges tillfälle att granska bildmaterialet.

 Saknar det upptagna bildmaterialet betydelse för förundersökningen finns det

inte någon anledning att spara det. Sådant bildmaterial skall därför förstöras

omedelbart. Visar granskningen däremot att materialet har betydelse för

förundersökningen skall det sparas. När det gäller frågan hur länge materialet

får bevaras förhåller det sig givetvis på det sättet att så får ske så länge det

kan vara av intresse för den utredning för vilken tillstånd till

tvångsmedelsanvändningen har givits. Sådant intresse föreligger till dess den

aktuella förundersökningen har lagts ned, avslutats eller, om åtal väcks, målet

har avgjorts slutligt.

 Från Säkerhetspolisen har det framhållits att bildmaterial från tidigare

nedlagda förundersökningar kan få förnyad aktualitet i senare brottsutredningar,

t.ex. när ett främmande lands underättelseofficer gör upprepade värvningsförsök.

Säkerhetspolisen har med anledning härav föreslagit en lagreglering som skulle

göra det möjligt för myndigheten att spara visst material. Utredningen har

emellertid framhållit att det skulle bli svårt för Säkerhetspolisen att i många

situationer utesluta att det upptagna materialet skulle kunna komma till

användning i en framtid. En möjlighet för Säkerhetspolisen att bevara

bildmaterial under en längre, kanske obestämd tid skulle därför enligt

utredningen innebära en risk för att inspelat material som en gång haft relevans

för en brottsutredning sedan skulle behöva sparas hur länge som helst.

Regeringen ansluter sig till vad utredningen anfört. Risken för att gammalt

bildmaterial kan komma att sparas under mycket lång tid kan enligt regeringens

mening, även vägt mot den nytta för Säkerhetspolisen som skulle kunna bli

fallet, inte anses godtagbar. I och för sig skulle man kunna överväga en

undantagsregel som innebar att Säkerhetspolisen fick bevara bilderna under en

viss bestämd längre tid. En sådan lösning förefaller emellertid inte

ändamålsenlig med tanke på de långa tider som är aktuella för att syftet med en

specialreglering för Säkerhetspolisens räkning skall uppnås. Regeringen föreslår

därför att upptaget bildmaterial endast får bevaras till dess att den aktuella

förundersökningen har lagts ned, avslutats eller, om åtal väcks, målet avgjorts

slutligt och att denna reglering skall gälla såväl för den öppna polisen som för

Säkerhetspolisen.

7.7 Bestämmelsernas lagtekniska utformning m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Bestämmelserna om hemlig kamera-övervakning|

| tas in i en ny lag vars giltighetstid begränsas till elva |

| månader. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överenstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Några remissinstanser ifrågasätter lämpligheten av att

nu gå fram med en provisorisk lagstiftning. Några remissinstanser anser att

bestämmelserna redan nu bör tas in i rättegångsbalken.

 Skälen för regeringens förslag: Polisens användning av dolda

övervakningskameror vid förundersökning omfattas i dag, som redovisats

inledningsvis, av reglerna i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

Utredningen har framhållit att polisens behov av sådana kameror måste ses mot

bakgrund av vad som bör gälla för användningen av övervakningskameror i övrigt,

alltså för sådan kameraövervakning som inte sker dolt. Eftersom utredningen

fortsätter sitt arbete med att göra en översyn av lagen om övervakningskameror

kommer frågan om användning av dolda övervakningskameror att få behandlas på

nytt i ett större sammanhang. Utredningen utesluter inte att den översynen kan

ge anledningen till vissa justeringar av de förslag som behandlas i detta

ärende.

 Regeringens förslag innebär att ett nytt tvångsmedel tillskapas. Det är

angeläget att utan tidsutdräkt skapa möjligheter för de brottsutredande

myndigheterna att kunna använda sig av tvångsmedlet. Som anförts under bl.a.

avsnitt 7.2 bör dock bestämmelserna om hemlig kameraövervakning övervägas vidare

med inriktning på att skapa ett mer flexibelt system som bättre än det nu

föreslagna kan ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Vidare

pågår för närvarande en relativt omfattande översyn av olika straffprocessuella

tvångsmedel. Resultatet av denna översyn kan få betydelse för regleringen av

hemlig kameraövervakning.

 I belysning av vad som nu har sagts anser regeringen att en reglering av

användningen av dolda övervakningskameror tills vidare bör vara tidsbegränsad.

Bestämmelserna kan lämpligen träda i kraft den 1 februari 1996 och gälla till

utgången av samma år. Därefter kan bestämmelserna, om så anses önskvärt, ges

förlängd giltighetstid eller permanentas.

 Den naturliga platsen för en reglering av det nya tvångsmedlet borde vara

rättegångsbalken. Med hänsyn till lagstiftningens provisoriska karaktär och att

ifrågavarande bestämmelser föreslås få begränsad giltighetstid är dock en sådan

placering mindre lämplig. En reglering av polisens möjligheter att använda dolda

övervakningskameror kan inte heller tas in i lagen om övervakningskameror. Den

lagen reglerar nämligen användningen av övervakningskameror i helt andra

sammanhang än vad som nu är aktuellt. Det framstår i stället som mest lämpligt

att de nya bestämmelserna tas in i en särskild lag. Det är vad regeringen

föreslår.

7.8 Parlamentarisk kontroll

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Regeringen bör till riksdagen redovisa de |

| brottsutredande myndigheternas tillämpning av bestämmelserna i |

| lagen om hemlig kameraövervakning. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Sedan flera år tillämpas beträffande hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning den ordningen att regeringen årligen i

en skrivelse till riksdagen redovisar de brottsutredande myndigheternas

tillämpning av bestämmelserna. Redovisningen omfattar inte den

tvångsmedelsanvändning som hänför sig till de brott som avses i 1952 års

tvångsmedelslag. Den redovisning som lämnas till riksdagen torde allmänt sett

vara av stort värde. Regeringen anser därför att motsvarande redovisning bör

lämnas när det gäller det nya tvångsmedlet hemlig kameraövervakning. I

redovisningen bör uppgifter lämnas om bl.a. antalet ärenden och meddelade

tillstånd, vilka brott det varit fråga om, vilka tillståndstider som har

förekommit, hur länge tvångsmedelsanvändningen i det enskilda fallet rent

faktiskt har pågått samt i vilken utsträckning hemlig kameraövervakning har

fyllt avsett ändamål. Därutöver bör redovisningen belysa i vilken omfattning

personer som är ovidkommande för en brottsutredning har drabbats av

tvångsmedlet.

8 Kostnader

Kostnaderna för bevakning med hjälp av TV-kameror som manövreras på platsen är

höga, bl.a. därför att denna övervakningsmetod tar betydande personalresurser i

anspråk. Av den anledningen tvingas inte sällan de brottsutredande myndigheterna

att avstå från sådan övervakning. Mot bakgrund härav innebär det nu framlagda

förslaget inte några besparingar i egentlig mening för den öppna polisen. De

brottsutredande myndigheterna får däremot tillgång till ett effektivt vapen i

kampen mot den grova brottsligheten, vilket på annat sätt kan förväntas leda

till besparingar. Någon beräkning i detta avseende låter sig emellertid inte

göras. De kostnader som förslaget för med sig i form av anskaffning av teknisk

utrustning m.m. förutsätter inte att de brottsutredande myndigheterna tillförs

ytterligare medel.

 För Säkerhetspolisen innebär förslaget en årlig besparing på cirka 750 000

kronor.

9 Ikraftträdande

Lagen om hemlig kameraövervakning bör träda i kraft den 1 februari 1996 och

gälla till utgången av samma år (se avsnitt 7.7). Övriga lagändringar bör träda

i kraft den 1 februari 1996. Några övergångsbestämmelser behövs inte.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om hemlig kameraövervakning

1 §

Paragrafen, som har fått sin slutliga utformning på förslag av Lagrådet,

innehåller en definition av begreppet hemlig kameraövervakning.

 Med benämningen hemlig kameraövervakning markeras att lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. inte är tillämplig på denna typ av kameraanvändning.

Den tekniska apparatur som omfattas av paragrafen överensstämmer däremot med den

legaldefinition av begreppet övervakningskamera som finns i 1 § i lagen om

övervak-ningskameror. Någon särskild föreskrift om separata tekniska anordningar

som är avsedda att användas för att behandla eller bevara bilder har inte tagits

med, eftersom ett tillstånd till hemlig kamera-övervakning alltid är förenat med

en rätt att behandla och bevara bilderna.

 I likhet med lagen om övervakningskameror omfattar lagen endast kameror som

används för personövervakning och som inte manövreras på platsen (jfr prop.

1989/90:119 s. 14 f. och 39 ff.). Av paragrafens ordalydelse framgår, i enlighet

med Lagrådets förslag, att lagen endast är tillämplig på optisk

personövervakning. Lagen omfattar således inte ljudupptagning.

2 §

I paragrafen anges de grundläggande förutsättningarna för att hemlig

kameraövervakning skall få användas. Detta har behandlats i avsnitt 7.2.

Tvångsmedlet kan dock användas även vid vissa andra brott, vilket följer av

förslaget till ändring av 5 § lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål (se nedan).

 Hemlig kameraövervakning får användas endast om en förunder-sökning har

inletts.

3 §

I paragrafen anges ytterligare förutsättningar för att hemlig kameraövervakning

skall kunna användas.

 Av första stycket framgår att någon måste vara skäligen misstänkt för brottet.

Misstankegraden har behandlats i avsnitt 7.3. Vidare anges i paragrafen att

åtgärden måste vara av synnerlig vikt för utredningen. Innebörden härav har

behandlats i avsnitt 7.3. I första stycket har också proportionalitetsprincipen

kommit till uttryck (se avsnitt 7.4).

 I andra stycket anges att användning av dold övervakningskamera är begränsad

till viss, särskilt angiven, plats. Det måste vara en plats där den misstänkte

kan antas komma att uppehålla sig. I detta ligger att det måste finnas en direkt

koppling mellan den misstänkte och den plats som skall övervakas, vilket

emellertid inte innebär att den misstänkte ständigt måste finnas med i bild. Det

måste dock kunna antas att han - i vart fall vid något tillfälle - besöker den

plats som skall övervakas. Det kan röra sig om flera olika platser och det är

inget som hindrar att antalet platser utökas genom nya domstolsbeslut. Huruvida

övervakningen av en viss plats i det enskilda fallet kan anses godtagbar skall

bedömas utifrån en proportionalitetsavvägning. Kravet på att övervakningen skall

avse viss plats har behandlats i avsnitt 7.4.

4 §

I första stycket anges att det är rätten som prövar frågor om hemlig

kameraövervakning på ansökan av åklagaren. Detta har behandlats i avsnitt 7.5.

Åklagaren saknar möjlighet att fatta interimistiska beslut om tvångsmedlet

såvida det inte är fråga om brott enligt 1952 års tvångsmedelslag eller

tillämpning av 28 § i lagen om förfarandet hos kommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara. Vidare

anges att de allmänna bestämmelserna i 19 kap. i rättegångsbalken om laga

domstol i brottmål skall tillämpas.

 Enligt andra stycket skall rätten i sitt beslut ange vilken eller vilka

platser som får övervakas och hur länge övervakningen får pågå (avsnitt 7.5).

Rätten får aldrig lämna tillstånd för längre tid än en månad. Om det krävs

längre övervakning får åklagaren ansöka på nytt och rätten får då göra en ny

självständig prövning om det finns förutsättningar för att fatta ett beslut att

tillåta tvångsmedlet eller inte. På samma sätt som vid omprövning av andra

tvångsmedel, t.ex. häktning, ligger det i sakens natur att domstolens bedömning

bör bli striktare ju längre tid som förflyter utan att förundersökningen förs

framåt.

5 §

Paragrafen, som reglerar hävande av beslut om hemlig kameraövervakning, innebär

att åklagaren och rätten har ett kontinuerligt ansvar för

tvångsmedelsanvändningen. Även under löpande tillståndstid skall åklagaren eller

domstolen agera om det framkommer att förutsättningarna för beslutet har fallit

bort. Endera skall då häva beslutet. Polisen är skyldig att hålla åklagaren

underrättad om omständigheter som har betydelse för om beslutet skall hävas. Om

åklagaren har hävt ett beslut bör domstolen underrättas härom. Domstolen bör

givetvis underrätta åklagaren om det är rätten som har hävt beslutet.

6 §

Av paragrafen framgår att ett beslut om hemlig kameraövervakning kan överklagas

på samma sätt som gäller för övriga tvångsmedel i 25-28 kap. rättegångsbalken.

7 §

Paragrafen behandlar vad som skall gälla i fråga om granskning och bevarande av

upptaget bildmaterial (se avsnitt 7.6).

 I första stycket anges att granskningen skall göras så fort som möjligt.

Granskning måste sedan ske kontinuerligt under utredningen. Att kretsen av dem

som får granska materialet är begränsad framgår av hänvisningen till 27 kap. 12

§ första stycket rättegångsbalken.

 Andra stycket innehåller bestämmelser om att bildmaterialet inte får bevaras

längre än nödvändigt. Det bildmaterial som bedöms sakna betydelse skall därför

förstöras omedelbart efter granskningen. Sedan målet avgjorts slutligt - genom

dom som vunnit laga kraft eller genom att förundersökningen har lagts ned eller

avslutats - skall upptagningarna förstöras. Lagras bildmaterialet på ett

datormedium kan reglerna i datalagen (1973:289) om tillståndspliktiga

personregister bli tillämpliga.

10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål

5 §

Paragrafen har gjorts tillämplig på hemlig kameraövervakning. Paragrafen ger i

förhållande till 2 § i lagen om hemlig kamera-övervakning utvidgande möjligheter

att använda dolda övervaknings-kameror vid utredning av brott som rör rikets

säkerhet eller är av allmänfarlig natur (se avsnitt 7.2).

 Enligt första stycket får sådana övervakningskameror användas vid utredning av

de brott som anges i lagen även om det för brottet är stadgat ett lägre

minimistraff än två års fängelse. Lagen är tillämplig också på försök,

förberedelse och stämpling till angivna brott om gärningen är straffbar.

 I andra stycket har införts en regel som innebär att åklagaren i brådskande

fall själv får besluta även om hemlig kameraövervakning. Av 6 § i 1952 års

tvångsmedelslag framgår att åklagaren i ett sådant fall ofördröjligen skall

anmäla detta skriftligen till rätten som skyndsamt skall ta upp ärendet till

prövning.

10.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

16 kap.

1 §

Genom ett tillägg till paragrafen, som behandlar vilken tystnadsplikt som har

företräde framför principen om meddelarfrihet, omfattas även beslut om hemlig

kameraövervakning av paragrafen.

10.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:97) om förfarandet hos

kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara

m.m.

28 §

Paragrafen har gjorts tillämplig på hemlig kameraövervakning. Enligt första

stycket kan åklagaren fatta ett interimistiskt beslut om hemlig

kameraövervakning om det kan befaras att det skulle medföra fördröjning eller

annan olägenhet av väsentlig betydelse för utredningen att inhämta rättens

tillstånd till åtgärden.

 I andra stycket har gjorts en redaktionell ändring.

10.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:484) om övervakningskameror

m.m.

1 §

Andra stycket är nytt. Hänvisningen till lagen om hemlig kameraövervakning

innebär att det straffprocessuella tvångsmedlet uttömmande regleras där. Dolda

övervakningskameror kan alltså inte användas med stöd av lagen om

övervakningskameror om åtgärden endast är avsedd att utgöra ett led i en

pågående förundersökning. Detta innebär t.ex. att bestämmelsen i 3 § tredje

stycket i lagen om övervakningskameror inte är tillämplig på det nya

tvångsmedlet. Länsstyrelsen kan således inte medge undantag från

upplysningsplikten för att på så sätt möjliggöra dold kameraanvändning i rent

brottsutredande syfte. Inte heller är länsstyrelsens tillstånd av betydelse i

sammanhanget. Däremot innebär hänvisningen till lagen om hemlig

kameraövervakning inte någon ytterligare begränsning, utöver vad som redan

följer av lagen om övervakningskameror, av polisens mycket små möjligheter att

använda dolda övervakningskameror i andra fall än vid förundersökning, även om

övervakningen i ett sådant fall skulle kunna främja en pågående brottsutredning.

Syftet med övervakningen måste emellertid då primärt vara ett annat än att

utreda brott. För sådana situationer gäller fortfarande lagen om

övervakningskameror.

Betänkandets lagförslag

1 Förslag till lag (1995:000) om särskild användning av övervakningskameror,

m.m.

 Härigenom föreskrivs följande.

1 §

 Särskild användning av övervakningskamera innebär att TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbar utrustning, utan att

manövreras på platsen och utan att upplysning om utrustningen lämnas, används

för personövervakning vid förundersökning.

2 §

 Särskild användning av övervakningskamera får ske vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

eller

 2. försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är

belagd med straff.

3 §

 Särskild användning av övervakningskamera får ske endast om

 1. någon är skäligen misstänkt för brottet,

 2. åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen samt

 3. skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden

innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.

 Åtgärden får endast avse sådan plats där den misstänkte kan antas komma att

uppehålla sig.

4 §

 Frågor om särskild användning av övervakningskamera prövas av rätten på

ansökan av åklagaren. I fråga om laga domstol tillämpas 19 kap. 12 § första

stycket rättegångsbalken.

 Tillstånd skall meddelas att gälla för viss tid och viss plats. Tiden får inte

bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga en månad från dagen för

beslutet.

5 §

 Om det inte längre finns skäl för ett beslut om särskild användning av

övervakningskamera, skall åklagaren eller rätten omedelbart häva beslutet.

6 §

 En upptagning som har gjorts vid särskild användning av övervakningskamera

skall granskas snarast möjligt. I fråga om sådan granskning tillämpas 27 kap. 12

§ första stycket rättegångsbalken.

 Upptagningar skall, i de delar de är av betydelse från utredningssynpunkt,

bevaras till dess förundersökningen har nedlagts eller avslutats eller, om åtal

väckts, målet har avgjorts slutligt. De skall därefter förstöras.

7 §

 I fråga om överklagande av rättens beslut enligt denna lag tillämpas

bestämmelserna i rättegångsbalken om överklagande av rättens beslut i brottmål

angående åtgärd som avses i 25-28 kap. samma balk.

 Denna lag träder i kraft den....och gäller till och med den....

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål

 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 §

--------------------------------------------------------------------

 Tillstånd enligt 27 kap. Tillstånd enligt 27 kap.

rättegångsbalken till hemlig rättegångsbalken till hemlig

teleavlyssning eller hemlig teleavlyssning eller hemlig

teleövervakning får meddelas, teleövervakning får meddelas, även

även om brottet inte omfattas om brottet inte omfattas av 27

av 27 kap. 18 eller 19 § kap. 18 eller 19 §

rättegångsbalken. rättegångsbalken. Tillstånd till

 särskild användning av

 övervakningskamera får meddelas

 enligt lagen (1995:000) om

 särskild användning av

 övervakningskameror, m.m., även

 om brottet inte omfattas av 2 §

 i den lagen.

--------------------------------------------------------------------

 Kan det befaras att inhämtan- Kan det befaras att inhämtande

de av rättens tillstånd till av rättens tillstånd till hemlig

hemlig teleavlyssning eller teleavlyssning, hemlig teleöver-

hemlig teleövervakning skulle vakning eller särskild användning

medföra sådan fördröjning eller av övervakningskamera skulle

annan olägenhet, som är av medföra sådan fördröjning eller

väsentlig betydelse för annan olägenhet, som är av

utredningen, får tillstånd till väsentlig betydelse för

åtgärden ges av åklagaren. utredningen, får tillstånd till

 åtgärden ges av åklagaren.

 Denna lag träder i kraft den

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:97) om förfarandet hos

kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara

m.m.

 Härigenom föreskrivs att 28 § lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

28 §

--------------------------------------------------------------------

 Kan det befaras att inhämtan- Kan det befaras att inhämtande

de av rättens tillstånd till av rättens tillstånd till hemlig

hemlig teleavlyssning eller teleavlyssning eller hemlig

hemlig teleövervakning enligt teleövervakning enligt 27 kap.

27 kap. 18 eller 19 § 18 eller 19 § rättegångsbalken,

rättegångsbalken eller kvarhållande av försändelse enligt

kvarhållande av försändelse 27 kap. 9 § rättegångsbalken eller

enligt 27 kap. 9 § rättegångs- särskild användning av

balken skulle medföra sådan övervakningskamera enligt lagen

fördröjning eller annan olägenhet (1995:000) om särskild användning

som är av väsenlig betydelse för av övervakningskameror, m.m.

utredningen, får åtgärden skulle medföra sådan fördröjning

beslutas av åklagaren. I fråga eller annan olägenhet som är av

om kvarhållande av försändelse väsenlig betydelse för

enligt 27 kap. 9 § rättegångs- utredningen, får åtgärden beslutas

balken får åtgärden även beslutas av åklagaren. I fråga om

av undersökningsledaren. Anmälan kvarhållande av försändelse enligt

som avses i tredje stycket 27 kap. 9 § rättegångsbalken får

nämnda paragraf skall göras hos åtgärden även beslutas av

den som har fattat beslutet. undersökningsledaren. Anmälan som

Denne skall pröva beslagsfrågan. avses i tredje stycket nämnda

 paragraf skall göras hos den som

 har fattat beslutet. Denne

 skall pröva beslagsfrågan.

--------------------------------------------------------------------

 Om undersökningsledaren eller Om undersökningsledaren eller

åklagaren har meddelat ett åklagaren har meddelat ett

beslut med stöd av andra beslut med stöd av första

stycket, skall det genast stycket, skall det genast

anmälas hos rätten. Anmälan skall anmälas hos rätten. Anmälan skall

vara skriftlig och innehålla vara skriftlig och innehålla

skälen för beslutet. Rätten skall skälen för beslutet. Rätten skall

pröva ärendet snabbt. Anser pröva ärendet snabbt. Anser rätten

rätten att beslutet inte bör att beslutet inte bör bestå,

bestå, skall det upphävas. skall det upphävas.

 Denna lag träder i kraft den

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

 Med övervakningskameror avses i denna lag TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är

uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan användas för

personövervakning. Vad som i lagen sägs om övervakningskameror gäller i

tillämpliga delar även för separata tekniska anordningar som är avsedda att

användas för att behandla eller bevara bilder som tas upp av en

övervakningskamera.

--------------------------------------------------------------------

 I lagen (1995:000) om särskild

 användning av övervaknings-

 kameror, m.m. finns bestäm-

 melser om användningen av

 övervakningskamera i vissa fall.

 Denna lag träder i kraft den

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över betänkandet Polisens

användning av övervakningskameror vid förundersökning (SOU 1995:66)

Remissyttranden över betänkandet har avgetts av Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Hovrätten för Västra Sverige, Hovrätten för Övre Norrland,

Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Kammarrätten

i Stockholm, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län,

Länsrätten i Östergötlands län, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Åklagarmyndigheten i Stockholm, Åklagarmyndigheten i Göteborg,

Åklagarmyndigheten i Malmö, Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Stockholm,

Polismyn-digheten i Umeå, Polismyndigheten i Norrköping, Polismyndigheten i

Helsingborg, Datainspektionen, Riksrevisionsverket, Länsstyrelsen i Stockholms

län, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen i Malmöhus län,

Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet, Sveriges advokatsamfund,

Sveriges domareförbund, Svenska polisförbundet.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om hemlig kameraövervakning

 Härigenom föreskrivs följande.

1 §

 Hemlig kameraövervakning innebär att fjärrstyrda TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar används för

personövervakning vid förundersökning i brottmål, utan att upplysning om

utrustningen lämnas.

2 §

 Hemlig kameraövervakning får användas vid förundersökning angående

 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

eller

 2. försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är

belagd med straff.

3 §

 Hemlig kameraövervakning får användas endast om

 1. någon är skäligen misstänkt för brottet,

 2. åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen samt

 3. skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden

innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse.

 Åtgärden får endast avse sådan plats där den misstänkte kan antas komma att

uppehålla sig.

4 §

 Frågor om hemlig kameraövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. I

fråga om laga domstol tillämpas 19 kap. rättegångsbalken.

 I ett beslut att tillåta hemlig kameraövervakning skall det anges vilken plats

och under vilken tid tillståndet gäller. Tiden får inte bestämmas längre än

nödvändigt och får inte överstiga en månad från dagen för beslutet.

5 §

 Om det inte längre finns skäl för ett beslut om hemlig kameraövervakning,

skall åklagaren eller rätten omedelbart häva beslutet.

6 §

 I fråga om överklagande av rättens beslut enligt denna lag tillämpas

bestämmelserna i rättegångsbalken om överklagande av rättens beslut i brottmål

angående åtgärd som avses i 25-28 kap. samma balk.

7 §

 En upptagning som har gjorts med hemlig kameraövervakning skall granskas

snarast möjligt. I fråga om sådan granskning tillämpas 27 kap. 12 § första

stycket rättegångsbalken.

 Upptagningar som saknar betydelse från utredningssynpunkt skall förstöras

omedelbart efter att de granskats. Upptagningar skall, i de delar de är av

betydelse från utredningssynpunkt, bevaras till dess förundersökningen har lagts

ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt. De skall

därefter omedelbart förstöras.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996 och gäller till utgången av år

1996.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser

om tvångsmedel i vissa brottmål

 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 §

--------------------------------------------------------------------

 Tillstånd enligt 27 kap. Tillstånd enligt 27 kap. rätte-

rättegångsbalken till hemlig gångsbalken till hemlig tele-

teleavlyssning eller hemlig avlyssning eller hemlig

teleövervakning får meddelas, teleövervakning får meddelas, även

även om brottet inte omfattas om brottet inte omfattas av 27

av 27 kap. 18 eller 19 § kap. 18 eller 19 §

rättegångsbalken. rättegångsbalken. Tillstånd till

 hemlig kamera-övervakning får

 meddelas enligt lagen

 (1995:000) om hemlig

 kameraövervakning, även om

 brottet inte omfattas av 2 § i

 den lagen.

--------------------------------------------------------------------

 Kan det befaras att inhämtan- Kan det befaras att inhämtande

de av rättens tillstånd till av rättens tillstånd till hemlig

hemlig teleavlyssning eller teleavlyssning, hemlig teleöver-

hemlig teleövervakning skulle vakning eller hemlig kamera-

medföra sådan fördröjning eller övervakning skulle medföra sådan

annan olägenhet, som är av fördröjning eller annan olägenhet,

väsentlig betydelse för som är av väsentlig betydelse för

utredningen, får tillstånd till utredningen, får tillstånd till

åtgärden ges av åklagaren. åtgärden ges av åklagaren.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

16 kap.

1 §

Nuvarande lydelse

 Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa fall

är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket samt 3 § första

stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av uppsåtligt åsidosättande

av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7 kap. 3 § första stycket 3 och 5

§ 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första

stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt är begränsad, är de där

tystnadsplikten följer av

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

3. denna lag enligt

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

--------------------------------------------------------------------

5 kap. 1 § såvitt avser uppgift om kvar-

 hållande av försändelse på

 befordringsföretag eller om

 hemlig teleavlyssning och hem-

 lig teleövervakning på grund av

 beslut av domstol, undersök-

 ningsledare eller åklagare

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Föreslagen lydelse

 Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa fall

är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket samt 3 § första

stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av uppsåtligt åsidosättande

av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7 kap. 3 § första stycket 3 och 5

§ 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första

stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt är begränsad, är de där

tystnadsplikten följer av

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

3. denna lag enligt

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

--------------------------------------------------------------------

5 kap. 1 § såvitt avser uppgift om kvar-

 hållande av försändelse på

 befordringsföretag, hemlig

 teleavlyssning och hemlig tele-

 övervakning eller hemlig

 kameraövervakning på grund av

 beslut av domstol, undersök-

 ningsledare eller åklagare

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:97) om förfarandet hos

kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara

m.m.

 Härigenom föreskrivs att 28 § lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

28 §

--------------------------------------------------------------------

 Kan det befaras att inhämtan- Kan det befaras att inhämtande

de av rättens tillstånd till av rättens tillstånd till hemlig

hemlig teleavlyssning eller teleavlyssning eller hemlig

hemlig teleövervakning enligt teleövervakning enligt 27 kap.

27 kap. 18 eller 19 § 18 eller 19 § rättegångsbalken,

rättegångsbalken eller kvarhållande av försändelse enligt

kvarhållande av försändelse 27 kap. 9 § rättegångsbalken eller

enligt 27 kap. 9 § rättegångs- hemlig kameraövervakning enligt

balken skulle medföra sådan lagen (1995:000) om hemlig

fördröjning eller annan olägenhet kameraövervakning skulle medföra

som är av väsenlig betydelse för sådan fördröjning eller annan

utredningen, får åtgärden olägenhet som är av väsenlig

beslutas av åklagaren. I fråga betydelse för utredningen, får

om kvarhållande av försändelse åtgärden beslutas av åklagaren. I

enligt 27 kap. 9 § rättegångs- fråga om kvarhållande av

balken får åtgärden även beslutas försändelse enligt 27 kap. 9 §

av undersökningsledaren. Anmälan rättegångsbalken får åtgärden även

som avses i tredje stycket beslutas av undersöknings-

nämnda paragraf skall göras hos ledaren. Anmälan som avses i

den som har fattat beslutet. tredje stycket nämnda paragraf

Denne skall pröva beslagsfrågan. skall göras hos den som har

 fattat beslutet. Denne skall

 pröva beslagsfrågan.

--------------------------------------------------------------------

 Om undersökningsledaren eller Om undersökningsledaren eller

åklagaren har meddelat ett åklagaren har meddelat ett

beslut med stöd av andra beslut med stöd av första

stycket, skall det genast stycket, skall det genast

anmälas hos rätten. Anmälan skall anmälas hos rätten. Anmälan skall

vara skriftlig och innehålla vara skriftlig och innehålla

skälen för beslutet. Rätten skall skälen för beslutet. Rätten skall

pröva ärendet snabbt. Anser pröva ärendet snabbt. Anser rätten

rätten att beslutet inte bör att beslutet inte bör bestå,

bestå, skall det upphävas. skall det upphävas.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

 Med övervakningskameror avses i denna lag TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är

uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan användas för

personövervakning. Vad som i lagen sägs om övervakningskameror gäller i

tillämpliga delar även för separata tekniska anordningar som är avsedda att

användas för att behandla eller bevara bilder som tas upp av en

övervakningskamera.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om användningen av

 övervakningskamera vid för-

 undersökning i brottmål gäller

 lagen (1995:000) om hemlig

 kameraövervakning.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-10-11

Närvarande: f.d. justitierådet Ulf Gad, justitierådet Gertrud Lennander,

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 5 oktober 1995 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om hemlig kameraövervakning,

 2. lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser omtvångsmedel

i vissa brottmål,

 3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 4. lag om ändring i lagen (1988:97) om förfarandet hoskommunerna,

förvaltningsmyndigheterna och domstolarna underkrig eller krigsfara m.m. samt

 5. lag om ändring i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Johan Kvart.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I lagrådsremissen föreslås ett nytt straffprocessuellt tvångsmedel, hemlig

kameraövervakning, vilket skall få användas vid förundersökning angående grova

brott. Enligt nu gällande regler kan polisen, efter medgivande av länsstyrelsen,

i undantagsfall använda fjärrstyrda dolda övervakningskameror i sin verksamhet,

3 § tredje stycket lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m., men övervakning

med sådana kameror får inte ske uteslutande som ett led i en pågående förunder-

sökning. Enligt Lagrådets mening framstår det från kriminalpolitisk synpunkt som

angeläget att polisen, när det gäller utredning av så grova brott som den

föreslagna lagstiftningen tar sikte på, får använda sig av hemliga

övervakningskameror som ett tekniskt hjälpmedel även i rent brottsutredande

syfte. Eftersom tvångsmedlet till sin natur är starkt integritetskränkande är

det emellertid från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att förutsättningarna för

dess användning är noggrant avvägda och preciserade. Den föreslagna

lagstiftningen, vilken är avsedd att vara tidsbegränsad i avbidan på

slutförandet av den pågående översynen av lagen om övervakningskameror m.m., har

utformats efter mönster av reglerna i 27 kap. RB om hemlig teleavlyssning. I

lagen uppställs garantier för att tillstånd endast ges, om åtgärden är av

synnerlig vikt för utredningen och avser allvarligare brottslighet för vilken

någon är skäligen misstänkt, samt för att övervakningen inte blir alltför

omfattande eller långvarig.

 Med hänsyn till det anförda anser Lagrådet att de remitterade förslagen kan

godtas.

 Beträffande de särskilda bestämmelserna i förslaget till lag om hemlig

kameraövervakning vill Lagrådet anmärka följande.

 Enligt Lagrådets mening bör det av 1 § framgå, att det nya tvångsmedlet

uteslutande avser optisk övervakning och inte sådan ljudupptagning som kan ske

med TV-kamera och liknande utrustning. Detta syfte uppnås om ordet optisk

sätts in före personövervakning . I den sista satsen kan uttrycket

 utrustningen leda tanken fel. Lagrådet föreslår att det byts ut mot

 övervakningen . Bestämmelsen skulle därför få följande lydelse:

 Hemlig kameraövervakning innebär att fjärrstyrda TV-kameror, andra

optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar används för

optisk personövervakning vid förundersökning i brottmål, utan att upplysning om

övervakningen lämnas.

 Övriga lagförslag lämnas utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 oktober 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1995/96:85 Hemlig kameraövervakning.