Regeringens skrivelse

 1993/94:128

 ILO:s konvention och rekommendation om skydd av

 arbetstagares fordringar i händelse

 av arbetsgivarens insolvens

 Regeringen överlämnar denna skrivelse till

 riksdagen.

 Stockholm den 16 december 1993

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Börje[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

 Skrivelsens huvudsakliga innehåll

 I skrivelsen lämnar regeringen en redogörelse för

 ILO:s konvention (nr 173) och rekommendation (nr

 180) om skydd av arbetstagares fordringar i

 händelse av arbetsgivarens insolvens i enlighet med

 vad som föreskrivs i ILO:s stadga.

 Innehållsförteckning

 1 Inledning..................................3

 2 Konventionen (nr 173) och

 rekommendationen (nr 180) om skydd av

 arbetstagares fordringar i händelse av

 arbetsgivarens insolvens ..................3

 2.1 Bakgrund ..............................3

 2.2 Konventionens och rekommendationens

 huvudsakliga innehåll..................4

 2.3 Regeringens överväganden...............6

 Bilaga 1 ILO:s konvention (nr 173) om skydd av

 arbetstagares fordringar i händelse av

 arbetsgivarens insolvens (Engelsk

 originalversion och svensk över-

 sättning)..............................9

 Bilaga 2 ILO:s rekommendation (nr 180) om skydd

 av arbetstagares fordringar i händelse

 av arbetsgivarens insolvens (Engelsk

 originalversion och svensk över-

 sättning).............................19

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 16 december 1993...........................27

 1 Inledning

 Genom sin anslutning till Nationernas förbund år

 1920 inträdde Sverige som medlem av Internationella

 arbetsorganisationen (ILO).

 ILO:s beslutande församling - Internationella

 arbetskonferensen - sammanträder i regel en gång

 per år. Arbetskonferensen kan enligt artikel 19 i

 organisationens stadga beträffande förslag, som

 förts upp på mötets dagordning, besluta antingen om

 en internationell konvention, avsedd att

 ratificeras av organisationens medlemmar, eller om

 en rekommendation, avsedd att övervägas vid

 lagstiftning eller på annat sätt men utan den

 bindande karaktär som en ratificerad konvention

 har. Om beslutet är av mindre räckvidd eller

 huvudsakligen av formell innebörd, t.ex. då det

 gäller en begäran om utredning, brukar det ges

 formen av en resolution.

 Senast 18 månader från avslutandet av

 konferensens session skall varje medlemsstat

 förelägga landets lagstiftande församling antagna

 konventioner och rekommendationer för lagstiftning

 eller andra åtgärder. Varje medlemsstat har vidare

 skyldighet att underrätta Internationella

 arbetsbyråns generaldirektör om de åtgärder som har

 vidtagits för att uppfylla denna förpliktelse samt

 om vilka åtgärder som i övrigt har vidtagits.

 Internationella arbetskonferensens sjuttionionde

 möte hölls i Genève den 3-23 juni 1992.

 Arbetskonferensen antog en konvention (nr 173)

 och en rekommendation (nr 180) om skydd av

 arbetstagares fordringar i händelse av arbets-

 givarens insolvens. Texterna på engelska och

 svenska till konventionen och rekommendationen

 finns som bilagorna 1 och 2.

 2 Konventionen (nr 173) och rekommendationen (nr

 180) om skydd av arbetstagares fordringar i

 händelse av arbetsgivarens insolvens

 2.1 Bakgrund

 Arbetstagarnas särskilda skyddsbehov vid

 arbetsgivarens obestånd har tidigare uppmärksammats

 av ILO främst genom den år 1949 antagna

 konventionen (nr 95) om rättsskydd för lön. Denna

 konvention föreskriver att en lönefordran skall ha

 förmånsrätt, men lämnar frågan om vilken prioritet

 lönefordringar skall ha att bestämmas av nationell

 lagstiftning. Konventionen har inte ratificerats av

 Sverige. Här kan också nämnas ILO-konventionen (nr

 17) om ersättning vid olycksfall i arbetet, som vid

 arbetsgivarens insolvens skyddar arbetstagarens

 fordran avseende ersättning för en arbetsolycka.

 Sedan år 1949 har den nationella lagstiftningen i

 många länder genomgått betydande förändringar vad

 gäller skyddet av arbetstagarens fordringar vid

 arbetsgivarens insolvens. Förutom att själva

 begreppet "lönefordring" givits ett vidgat

 innehåll, har lönefordringarna fått bättre

 prioritet jämfört med andra förmånsberättigade

 fordringar. Många länder, framför allt i

 Västeuropa, har också infört lönegarantiinstitut

 till skydd för lönefordringarna vid arbetsgivarens

 obestånd. Härvid kan nämnas att EG:s ministerråd år

 1980 antagit direktiv om tillnärmning av

 medlemsstaternas lagstiftning rörande skydd för

 arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens

 (80/987/EEG). I direktivet föreskrivs att med-

 lemsstaterna skall skydda arbetstagarnas

 lönefordringar genom lönegarantiinstitut.

 Initiativet för att inom ILO utarbeta nya

 instrument till skydd för lönefordringar vid

 obestånd togs år 1974 av ILO:s andra europeiska

 regionala konferens som antog en resolution om

 arbetstagarnas rättigheter i konkurs. År 1985 hölls

 ett förberedande expertmöte vars rapport låg till

 grund för ILO:s styrelses beslut att sätta upp

 ämnet på arbetskonferensens dagordning.

 Efter sedvanlig tvåårsbehandling antog

 Internationella arbetskonferensen år 1992

 konventionen (nr 173) och rekommendationen (nr 180)

 om skydd av arbetstagares fordringar i händelse av

 arbetsgivarens insolvens. För konventionen röstade

 293 ombud medan 52 röstade emot och 48 avstod. För

 rekommendationen röstade 281 ombud medan 65 röstade

 emot och 42 avstod. Av de svenska ombuden röstade

 de två regeringsrepresentanterna för både

 konventionen och rekommendationen. Arbets-

 givarrepresentanten röstade emot, i likhet med

 majoriteten av arbetsgivarna, och

 arbetstagarrepresentanten röstade för, i likhet med

 den övriga arbetstagargruppen.

 2.2 Konventionens och rekommendationens

 huvudsakligainnehåll

 I konventionen nr 173 framhålls inledningsvis

 betydelsen av skydd för arbetstagares fordringar i

 händelse av deras arbetsgivares insolvens och

 erinras om bestämmelserna i detta ämne i artikel 11

 i 1949 års konvention (nr 95) om rättsskydd för lön

 och i artikel 11 i 1925 års konvention (nr 17) om

 ersättning vid olycksfall i arbetet. Det

 konstateras att efter antagandet av 1949 års

 konvention har rehabiliteringen av insolventa

 företag kommit att tillmätas större vikt på grund

 av insolvensens sociala och ekonomiska konsekvenser

 och att ansträngningar bör göras där det är möjligt

 för att rehabilitera företag och därmed trygga

 sysselsättning. Det konstateras vidare att efter

 1949 års konvention har det skett en betydande

 utveckling av lagstiftning och praxis i många med-

 lemsländer, vilket inneburit förbättrat skydd av

 arbetstagares fordringar i händelse av

 arbetsgivarens insolvens.

 Konventionens materiella innehåll kan sägas bestå

 av två huvuddelar, föreskrifter om löneskydd genom

 förmånsrätt och genom ett garantiinstitut. Båda

 formerna av löneskydd tar sikte på situationen att

 arbetsgivaren inte kan betala arbetstagares

 fordringar på grund av insolvens. Med insolvens

 avses "situationer då, i enlighet med nationell

 lagstiftning och praxis, förhandlingar har inletts

 angående en arbetsgivares tillgångar med sikte på

 en kollektiv gottgörelse av dennes fordringsägare".

 En medlemsstat kan för konventionens ändamål

 utsträcka uttrycket insolvens till att avse även

 andra situationer då arbetstagares fordringar inte

 kan betalas på grund av arbetsgivarens ekonomiska

 förhållanden.

 En medlemsstat kan välja att ratificera

 konventionen endast avseende den ena formen av

 löneskydd, för att senare, om den så önskar, ut-

 sträcka sitt godtagande även till den andra delen.

 Godtar medlemsstaten förpliktelserna i båda delarna

 i konventionen, finns det möjligheter att begränsa

 löneskyddet genom ett garantiinstitut till vissa

 kategorier av arbetstagare och till vissa delar av

 ekonomisk verksamhet. Det finns också möjlighet att

 helt utesluta fordringar som skyddas genom ett

 garantiinstitut från skydd genom förmånsrätt.

 Vidare medger konventionen att vissa arbetstagare,

 främst offentliganställda, helt utesluts från

 löneskydd enligt konventionen på grund av den

 speciella karaktären av deras anställning eller om

 det finns andra former av garantier som erbjuder

 dem ett skydd likvärdigt med konventionens.

 De särskilda föreskrifterna om löneskydd genom

 förmånsrätt upptar fyra artiklar.

 Förmånsrätten skall omfatta minst

 - arbetstagares fordringar på löner härrörande från

 en bestämd period, som inte får vara kortare än

 tre månader före insolvensen eller före

 anställningens upphörande,

 - arbetstagares fordringar på semesterlön som

 härrör från arbete det år insolvensen inträffade

 eller anställningen upphörde och föregående år,

 - arbetstagares fordringar på ersättning avseende

 andra slag av betald frånvaro härrörande från en

 bestämd period, som inte får vara kortare än tre

 månader före insolvensen eller anställningens

 upphörande, och

 - avgångsvederlag som tillkommer arbetstagare då

 deras anställning upphör.

 Vilken plats i förmånsrättsordningen

 arbetstagares fordringar skall ha blir i viss mån

 beroende av om fordringarna också skyddas genom ett

 garantiinstitut. Som huvudregel gäller att

 arbetstagares fordringar skall ges bättre

 förmånsrätt än de flesta andra

 förmånsrättsberättigade fordringar. Detta gäller

 särskilt i förhållande till fordringar som staten

 och socialförsäkringssystemet har. Om arbetstagares

 fordringar emellertid skyddas även genom ett

 garantiinstitut, kan de sättas efter statens och

 socialförsäkringssystemets fordringar i

 förmånsrättshänseende.

 Föreskrifterna som särskilt behandlar löneskydd

 genom ett garantiinstitut behandlas i fem artiklar.

 Det fastslås att organisation, administration,

 drift och finansiering av lönegarantiinstitutioner

 skall regleras - såsom konventionens tillämpning i

 övrigt - genom lagar, föreskrifter eller på annat

 sätt som är förenligt med nationell praxis.

 Löneskyddet enligt denna del av konventionen kan

 även anförtros att ombesörjas av försäkringsbolag

 så länge de erbjuder tillräckliga garantier. Vidare

 kan medlemsstat vid tillämpningen av denna del av

 konventionen vidta lämpliga åtgärder för att

 förhindra eventuellt missbruk.

 Fordringarna skyddade genom ett garantiinstitut

 skall omfatta minst

 - arbetstagares fordringar på löner härrörande från

 en bestämd period, som inte får vara kortare än

 åtta veckor före insolvensen eller anställningens

 upphörande,

 - arbetstagares fordringar på semesterlön som

 härrör från arbete under en bestämd period, som

 inte får vara kortare än sex månader före in-

 solvensen eller anställningens upphörande,

 - arbetstagares fordringar på ersättning avseende

 andra slag av betald frånvaro härrörande från en

 bestämd period, som inte får vara kortare än åtta

 veckor före insolvensen eller anställningens

 upphörande, och

 - avgångsvederlag som tillkommer arbetstagare då

 deras anställning upphör.

 Båda formerna av löneskydd kan begränsas genom

 nationella lagar eller föreskrifter till ett

 fastställt belopp, som dock inte får understiga en

 socialt acceptabel nivå. Om löneskyddet begränsas

 på sådant sätt skall det fastställda beloppet

 justeras när så är nödvändigt för att upprätthålla

 dess värde.

 Rekommendationen nr 180 innehåller bestämmelser

 som utvidgar både antalet situationer då

 arbetsgivaren kan sägas vara insolvent och omfatt-

 ningen av löneskyddet.

 När det gäller löneskydd genom förmånsrätt

 föreslås t.ex. att det skall omfatta fordringar på

 löner, övertidsersättning, provision och andra

 typer av ersättningar avseende arbete under en

 bestämd period före insolvensen eller

 anställningens upphörande. Denna tidsperiod bör

 enligt rekommendationen inte vara kortare än tolv

 månader. Om lönefordringen har tillerkänts

 arbetstagare genom en dom eller en skiljedom inom

 tolv månader före tidpunkten för insolvensen, bör

 fordringen omfattas av förmånsrätt utan avseende på

 när den har intjänats. Vidare föreslås att bl.a.

 fordringar på kompensation vid uppsägning utan

 giltig grund och andra ersättningar, som tillkommer

 arbetstagare när anställningen upphör, skall

 omfattas av löneskydd.

 2.3 Regeringens överväganden

 Regeringens bedömning: Sverige bör för närvarande

 inte tillträda konventionen nr 173.

 ILO-kommittén: Ärendet har enligt bestämmelserna

 i konventionen (nr 144) om samråd på trepartsbasis

 för att främja genomförandet av ILO:s normer

 remitterats till ILO-kommittén, som i sin tur har

 inhämtat yttranden från Riksförsäkringsverket,

 Riksskatteverket, Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS),

 Kammarkollegiet, Riksrevisionsverket, länsstyrel-

 serna i Göteborgs och Bohus län, Kronobergs län och

 Stockholms län, Svenska Arbetsgivareföreningen

 (SAF), Svenska Kommunförbundet,

 Landstingsförbundet, Landsorganisationen i Sverige

 (LO) och Tjänstemännens Centralorganisation (TCO).

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser,

 däribland LO, TCO, länsstyrelserna i Stockholms län

 och Göteborgs och Bohus län samt AMS, har funnit

 att det inte finns några hinder mot ratifikation av

 konventionen. Andra remissinstanser har pekat på

 att termen "insolvens" synes ha en vidare betydelse

 än vad som gäller enligt de svenska reglerna om

 förmånsrätt och lönegaranti. Bestämmelserna om

 avgångsvederlag kan enligt vissa remissinstanser

 medföra hinder för ratifikation. SAF har motsatt

 sig ratifikation både av sakliga och av

 principiella skäl. Bl.a. framhåller SAF under

 hänvisning till den pågående översynen av löne-

 garantireglerna, att ratifikation som kommer att

 binda Sverige under minst tio år inte bör komma

 till stånd. ILO-kommittén har för sin del inte

 slutbehandlat ärendet.

 Skälen för regeringens bedömning: Den svenska

 lagstiftningen innehåller regler om löneskydd både

 genom förmånsrätt och genom lönegaranti. I 12 och

 13 §§ förmånsrättslagen (1970:979) föreskrivs om

 förmånsrätt för arbetstagares löne- och

 pensionsfordringar. Lönegarantilagen (1992:497) och

 lönegarantiförordningen (1992:501) innehåller

 regler om löneskydd genom att staten upp till ett

 maximibelopp garanterar betalning av arbetstagares

 löne- och pensionsfordringar mot en arbetsgivare

 som har försatts i konkurs.

 Som framhållits pågår för närvarande en översyn

 av det svenska lönegarantisystemet. Förändringar i

 reglerna har föreslagits av två utredningar.

 Insolvensutredningen (Ju 1988:02, dir. 1988:52)

 fick i november 1991 tilläggsdirektiv (dir.

 1991:93) med uppdrag bl.a. att undersöka om företag

 som är försatta i konkurs och som under

 uppsägningstiden drivs vidare med utnyttjande av

 lönegarantimedel negativt påverkar andra företag i

 branschen och om lönegarantin i sådana situationer

 leder till osund konkurrens mellan företagen.

 Insolvensutredningen avlämnade i november 1992 sitt

 slutbetänkande Lag om företagsrekonstruktion (SOU

 1992:113). I betänkandet föreslås vissa

 förändringar i lönefordringarnas förmånsrätt.

 Betänkandet har remissbehandlats. Proposition i

 anledning av förslaget kommer att kunna lämnas

 tidigast under år 1994.

 Regelsystemet har vidare setts över av en

 utredning vars arbete har varit helt inriktat på

 det statliga lönegarantisystemet vid konkurs. 1993

 års lönegarantiutredning (A 1993:02, dir. 1992:103)

 hade till uppgift att analysera om

 lönegarantireglerna har en ändamålsenlig utformning

 när det gäller lönefordringar som skall ersättas

 genom garantin samt överväga hur

 utbetalningsfunktionen skall vara utformad i

 framtiden. Syftet med arbetet skulle vara att

 åstadkomma sådana regeländringar som - utan att

 garantins sociala syfte går förlorat - sammantaget

 begränsar utgifterna för garantin och

 effektiviserar granskningen av att garantin används

 på det sätt den är avsedd för.

 Utredningen har avlämnat sitt betänkande

 Förändringar i lönegarantisystemet (SOU 1993:96) i

 november 1993. Betänkandet innehåller ett flertal

 förslag till ändring av reglerna om

 lönefordringarnas förmånsrätt och lönegarantins

 omfattning. Remisstiden går ut den 3 januari 1994.

 Proposition i anledning av förslagen kommer att

 avlämnas så att den kan behandlas av riksdagen

 under våren 1994 och de nya reglerna träda i kraft

 den 1 juli 1994.

 Enligt regeringens uppfattning vore det inte

 lämpligt att ta ställning i frågan om ratifikation

 av konventionen nr 173 innan beredningen av ovan

 nämnda förslag till förändringar i reglerna om

 lönefordringarnas förmånsrätt och statlig

 lönegaranti vid konkurs har slutförts.

 Arbetsmarknadsdepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16

 december 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

 statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 ___________________

 Regeringen beslutar skrivelse 1993/94:128 ILO:s

 konvention och rekommendation om skydd av

 arbetstagares fordringar i händelse av

 arbetsgivarens insolvens.