Regeringens proposition 1990/91: 189

med förslag till lag om byggnadsgaranti

Prop. 1990/91: 189

Regeringen föreslär riksdagen att anta de förslag som tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 23 april 1991.

På regeringens vägnar Lena Hjelm-Wallén

Ulf[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föresläs en lag om byggnadsgaranti. Förslaget innebär i huvudsak att en byggnadsgaranti skall finnas när ett flerbostadshus uppfors eller byggs om. Garantin, som skall gälla under en tioårsperiod, omfattar skälig kostnad för att avhjälpa fel i byggnadens konstruktion, material eller utförande samt skador pä byggnaden som orsakats av fel. Med fel avses av­vikelse från fackmässigt godtagbar standard.

Byggnadsgaranti får meddelas av juridisk person som fått tillstånd till detta (garantiföretag) av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Garantierna skall tryggas genom särskild försäkring eller pä annat likvärdigt sätt.

Om garantifbrctaget betalat ut ersättning for att avhjälpa fel eller skador, får beloppet återkrävas av den som vållat felet eller svarar for felet på grand av avtal.

Lagen om byggnadsgaranti föreslås träda i kraft den 1 juU 1991. Garanti skall dock inte behövas förrän efter den I januari 1992.

1 Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 189

Propositionens lagförslag

Prop- i990/9i: 189

1   Förslag till

Lag om byggnadsgaranti

Härigenom föreskrivs följande.

1 § När en näringsidkare uppför en byggnad som helt eller till övervägande

del skall användas som bostad för permanent bruk eller i fråga om sådan

byggnad utför ombyggnadsätgärder som fordrar bygglov och som avsevärt

förlänger byggnadens brakstid, skall det för byggnadsarbetet finnas en

byggnadsgarand. En garanti enligt denna lag behövs dock inte i fråga om en-

eller tvåbostadshus när ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd

tillförsäkras som ställs som villkor för statUg bostadsfinansiering. Meddelas

byggnadsgaranti även for sådan byggnad gäller bestämmelserna i lagen, om

byggnaden inte tillhör konsument.

Byggnadsgarantin enligt denna lag gäller även om byggnaden övergått till ny ägare.

Avtalsvillkor som inskränker någons rätt till ersättning enligt bestäm­melsema i denna lag är utan verkan.

2 § Byggnadsgaranti får meddelas av juridisk person, som fått tillstånd till

detta av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer (garanti­

företag). Meddelade garantier skall tryggas genom särskild försäkring eller pä

annat likvärdigt sätt.

Garantiföretag står under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer. Tillsynsmyndigheten får förelägga vite vid meddelande av beslut som rör tillsynen. Tillstånd att meddela byggnadsgaranti fär återkallas av tillsynsmyndigheten, om garantiföretaget i något väsenUigt hänseende inte iakttar gällande föreskrifter eller på något annat sätt visar sig olämpligt att utöva sin verksamhet enligt denna lag. Tillsynsmyndighetens beslut som rör tillsynen samt beslut om återkallelse av tillstånd fär överklagas hos kammarrätten.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om tillsynen och om garantiforetags verksamhet enligt denna lag.

3

§ Samtliga garantiforetag skall gemensamt upprätthålla och bekosta en särskild nämnd som har till uppgift att yttra sig i frågor om byggnadsgaranti enUgt denna lag (byggnadsgarannnämnden). Nämndens ordförande utses av regeringen.

4

§ Ett garantiföretag är skyldigt att pä begäran av en byggherre meddela byggnadsgaranti, om det enligt lagen finns en skyldighet att ha en sådan garanti. Garanti får dock vägras om detta följer av tillståndet enligt 2 § eller om det med hänsyn till skaderisken eller någon annan särskild orsak finns skäl till detta.

Innan ett garantiforetag avslår en begäran om garanti enhgt första stycket skall yttrande inhämtas frän byggnadsgarantinämnden.Vägras garanti, får beslutet överklagas hos kammarrätten.

5§ Byggnadsgarantin omfattar

Prop. 1990/91: 189

1.   skälig kostnad for att avhjälpa fel i byggnadens konstruktion, i material

som använts i byggnadsarbetet eller i utförandet av arbetet, och

2.   skälig kosmad för att avhjälpa skada pä byggnaden som orsakats av

felet.

Med fel avses avvikelse frän fackmässigt godtagbar standard. Fel eller skador ersätts inte, om de måste antas sakna betydelse för byggnaden eller dem som bor eller vistas i byggnaden.

Genom garantin ersätts inte kostnader för fel eller skador som anmäls senare än tio är efter det att byggnadsarbetet godkänts vid besiktning som bestäms av garantiföretaget.

Garantin får innehålla villkor om att ägaren skall stå viss självrisk,

6 § Ersättning för kostnad enligt 5 § utgår i den män fömtsätmingar finns

för att felet eller skadan avhjälps på ett tillfredsställande sätt och till skälig

kostnad. Ersättningen betalas till byggnadens ägare.

Om felet har vållats av den som är byggnadens ägare eller av hans an­ställda, utgår ersätming till honom endast om felet har vållats även av annan eller det annars finns särskilda skäl för det.

Ersättning utgår inte i den mån felet eller skadan avhjälps utan dröjsmål av någon som kan utsättas för återkrav enligt 7 §.

7 § Vad garantiföretaget har betalat ut pä grand av en byggnadsgaranti för

att avhjälpa fel eller skador får återkrävas av annan, om vållande till felet

förekommit pä hans sida eller om han på annan grand än avtal svarar för felet

oberoende av vållande. Därvid tillämpas bestämmelsema i 2, 3,4 och 6 kap.

skadeståndslagen (1972:207).

Ett garantiföretag, som betalat ut ersättning pä grand av en byggnads­garanti, övertar den rätt till ersättning som ägaren kan ha mot den som pä grund av avtal är ersätmingsskyldig med anledning av felet eller skadan.

8 § Att byggnadsarbete inte fär påbörjas förrän bevis om byggnadsgaranti

företetts för byggnadsnämnden, framgår av 9 kap. 1 § andra stycket plan-

och bygglagen (1987:10).

Den som utför byggnadsarbete utan att erforderlig garanti finns är skyldig att vid fel eller skada enligt denna lag utge ersättning i den utsträckning som enligt 5 och 6 §§ skulle ha gällt för det garantiforetag som meddelat garantin, med rätt till återkrav enhgt 7 §.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991. Garanti enligt lagen behövs dock inte för byggnadsarbete för vilket ansökan om bygglov enligt plan- och bygglagen (1987:10) ingivits till byggnadsnämnden före den 1 januari 1992.

2 Förslag till

Lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Prop. 1990/91: 189

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 1 och 3 a (1987:10)1 skall ha följande lydelse.

plan- och bygglagen

Nuvarande lydelse

9 kap. 1§

Föreslagen lydelse

Den som för egen räkning utfor eller låter utföra byggnads-, riv­nings- eller markarbeten (bygg­herren) skall se till att arbetena utförs enhgt bestämmelsema i denna lag och enligt föreskrift eller beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. Han skall vidare se till att kontroll och prov­ning utförs i tiUräckJig omfatming.

Den som for egen räkning utfor eller låter utföra byggnads-, riv­nings- eller markarbeten (bygg­herren) skall se till att arbetena utförs enligt bestäminelsema i denna lag och enligt föreskrift eller beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. Han skall vidare se till att kontroll och prov­ning utförs i tiUräckUg omfattning.

Om en sådan garanti för bygg­nadsarbeten behövs som avses i lagen (1991:000) om byggnads­garanti, får byggnadsarbetena inte påbörjas förrån bevis om garantin företetts för byggnadsnämnden.

3 a §2

Snarast möjUgt efter det att bygg­lov lämnats skall byggnadsnämn­den, om det inte är uppenbart obehövligt, hålla ett samrådsmöte. Till detta möte skall den ansvarige arbetsledaren, yrkesinspektionen samt byggherren, entreprenören, projektören och andra som bestäms av nämnden kallas.

Snarast möjligt efter det att bygg­lov lämnats skall byggnadsnämn­den, om det inte är uppenbart obehövligt, hålla ett samrådsmöte. Till detta möte skall den ansvarige arbetsledaren, yrkesinspektionen samt byggherren, entreprenören, projektören och andra som bestäms av nämnden kallas. Om en sådan garantiför byggnadsarbeten behövs som avses i lagen (1991:000) om byggnadsgaranti, skall byggnads­nämnden även bereda garantiföretaget tillfälle att närvara vid samrådsmötet.

' Lagen omtryckt 1987:246.

Nuvarande lydelse enligt prop. 1990/91:145.

Vid samrådsmötet skall en genomgäng göras av arbetenas planering, de åtgär-     Prop. 1990/91: 189 der för besiktning, tillsyn och konoxdl som är nödvändiga för att byggnaden skall uppfylla egenskaperna och funktionerna i 3 kap. samt den samordning som behövs. Vid samrådsmötet skall föras protokoll.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992. Bevis om garanti enligt den nya bestämmelsen i 9 kap. 1 § andra stycket behövs dock inte om ansökan om bygglov ingivits till byggnadsnämnden före ikraftträdandet.

BOSTADSDEPARTEMENTET

Prop. 1990/91: 189

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 april 1991

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden R. Carls­son, G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition med förslag till lag om byggnadsgaranti 1 Inledning

I proposition 1990/91:145 om byggnaders inomhusmiljö m.m. har regering­en föreslagit vissa ändringar i plan- och bygglagen (1987:10), funktions­kontroll av ventilationssystem m.m. samt åtgäitier i fråga om pn3duktinfor-mation om byggvaror. Förslagen har föranletts av de förslag som lagts fram av arbetsgrappen för frågor som rör s.k. sjuka hus i betänkandet (Ds 1990:14) Byggnaders inomhusmiljö m.m.

I propositionen anmälde jag att jag snarast skulle återkomma till ett av lag­rådet i samma ärende granskat förslag till lag om byggnadsgaranti, som även det grundats på ett förslag av arbetsgruppen. Bakgranden till detta var att lag­rådet i sitt yttrande till regeringen den 26 mars 1991 inte kunnat tillstyrka för­slaget och att det enligt min mening borde överarbetas innan det föreläggs riksdagen.

Sedan den behövliga överarbetningen nu skett, vill jag på nytt ta upp för­slaget till lag om byggnadsgaranti samt ett förslag till ändring av plan- och bygglagen som har samband med detta förslag. Lagrådet har yttrat sig över det överarbetade förslaget den 23 april 1991. De principiella invändningar mot förslaget som lagrådet tidigare framförde kvarstår inte längre. Mina över­väganden med anledning av lagrädsyttrandena redovisar jag i avsnitt 2.4 och 2.6 samt i anslutning till de olika paragrafema i specialmotiveringen i av­snitt 4.

Utöver de ändringar som har föranletts av lagrådets yttranden, har jag i förhållande till lagrädsremissema gjort vissa redaktionella jämkningar och kompletteringar.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels arbetsgrappens förslag till lag om entreprenadgaranti som bilaga I, dels en förteckning över remissinstan­serna som bilaga 2, dels det till lagrådet den 7 mars 1991 remitterade lag­förslaget som bilaga 3, dels utdrag ur lagrådets yttrande den 26 mars 1991 över detta förslag som bilaga 4. Till protokollet bör vidare fogas dels det till lagrådet den 11 april 1991 remitterade lagförslaget som bilaga 5, dels lag­rådets yttrande den 23 april 1991 över detta förslag som bilaga 6. En

remissammanställning finns  tillgänglig  i  bostadsdepartementets  akt      Prop. 1990/91: 189 (BO89/2750/H).

Beträffande bakgranden till förslagen hänvisas till den nämnda propositio­nen 1990/91:145 om byggnaders inomhusmiljö m.m. samt till arbets­grappens betänkande.

2 Allmän motivering 

2.1 Gällande ordning

Arbetsgrappen för frågor som rör s.k. sjuka hus har i betänkandet (Ds 1990:14) Byggnaders inomhusmiljö m.m. gjort en genomgång av den rätts­liga regleringen när det gäller ansvaret för fel och skador i enoreprenadförhål-landen m.m. (se betänkandet s. 85 Q- Här skall en sammanfattande redo­görelse lämnas, bl.a. mot bakgrand av att viktiga lagändringar beträffande konsumentskyddet vid förvärv av småhus trätt i kraft den 1 januari 1991 (prop. 1989/90:77, LU35, rskr. 300, SFS 1990:935). I sammanhanget läm­nas också en redovisning av tillgängliga försäkringar. Vidare kommer det förslag till produktskadelag som nyhgen remitterats till lagrådet att redovisas. Beträffande gällande rätt i övrigt, bl.a. byggnads- och hyreslagstifmingen, hänvisas till betänkandet.

Småhusentreprenader m.m.

Genom de förändringar som genomförts den I januari 1991 kommer små­husentreprenader att falla under konsumenttjänstlagen (1985:716). I denna lag finns det bl.a. föreskrifter om att näringsidkaren skall utföra tjänsterna fackmässigt och med tillböriig omsorg ta tillvara konsumentens uioesse samt samråda med denne. Det finns också föreskrifter om att näringsidkaren sär­skilt skall iaktta säkerhetsföreskrifter m.m. och att han under vissa föratsätt­ningar är skyldig att avråda konsumenten från en tjänst.

Konsumenttjänstlagens bestänunelser är tvingande, men beträffande små-husentreprenadema kan avvikelser avtalas, om konsumenten tillförsäkras en sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd som ställs som villkor för stat­lig bostadsfinansiering. Dessa villkor innebär, såvitt här är av intresse, i huvudsak följande.

Det avtalsskydd som åsyftas är Allmänna bestämmelser för småhusentre­prenader, ABS 80, som utarbetats under medverkan av myndigheter och or­ganisationer och som har karaktär av standardavtal. Till ABS 80 hör särskilda kontraktsformulär. Garanti- och försäkringsskyddet innefattar dels en pro­duktionsgaranti, dels en ansvarsutfästelse.

Ett särskilt bolag, AB Bostadsgaranti, utfärdar produktionsgarantin och ansvarsutfästelsen. Bolaget ägs till hälften av staten och till hälften av Byggentreprenörerna. Produktionsgaranrin är en säkerhet för att byggföre­tagets åtaganden enligt entreprenadkontraktet fullgörs, dvs. att huset färdig­ställs och att entreprenörens förpliktelser under en tvåårig garantitid klaras av

även om enöeprenören skulle komma på obestånd eller av annan anledning     Prop. 1990/91: 189 inte fullgör sitt åtagande.

Ansvarsutfästelsen har utformats som en försäkring och täcker väsentliga skador som "består i eller är en följd av fel eller brist i konsmiktion, ut­förande eller material enligt kontraktet". Ansvarsutfästelsen gäller fr.o.m. garantitidens utgång t.o.m. tio år frän slutbesiktningen. Agaren har en själv­risk som motsvarar 35 procent av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Ansvarsutfästelsen är försäkrad hos Konsortiet för små­husgaranti, som ägs av försäkringsbolagen Skandia och Trygg Hansa. Skador anmäls till konsortiet. Om tvist uppstår i fråga om utfästelsen omfattar viss skada skall denna fråga hänskjutas till en särskild skadenämnd. Godtas inte skadenämndens beslut fär frågan hänskjutas till skiljemän enligt lag.

Inom den kooperativa sektorn, dvs. i fråga om småhus som uppförs av HSB, Riksbyggen och BPA, finns ett motsvarande konsumentskydd. Ansvarsutfästelsen är här försäkrad hos försäkringsbolaget Folksam. Sveriges ö-ähusfabrikanter har bildat ett särskilt bolag, STR-Garanti AB, för motsvarande ändamål. Ansvarsutfästelsen är även här försäkrad.

Beträffande småhus bör i sammanhanget nämnas att förstärkningarna av konsumentskyddet den 1 januari 1991 också innebar förändringar i jorda­balkens regler om köp av fast egendom. Vidare bör nämnas att det år 1986 in­rättades en särskild skadenämnd och en statlig fond för avhjälpande av fukt-och mögelskador i småhus (se prop. 1985/86:48, BoU6, rskr. 62, SFS 1985:1040 och 1119). Slutiigen bör framhållas au konsumentverket nyligen inlett förhandhngar om att ytterligare förstärka konsumentskyddet enligt ABS 80.

Entreprenadavtal mm. vid uppförande av flerbostadshus och andra byggnader

Bortsett från allmänna skadeståndsrättsliga regler, saknas lagstiftning helt i fråga om entreprenader utanför småhusområdet. Inte heller finns det här någon motsvarighet till det garanti- och försäkringsskydd som utgör en förat­sättning för att fä uppföra småhus med statliga län.

Ansvaret för fel och skador regleras i stället av entreprenadavtalet mellan byggherren (beställaren) och entreprenören eller av avtal mellan dessa och andra aktörer i byggprocessen, t.ex. materialleverantör, underentreprenör, projektor eller annan konsult

Arbetsgrappen har i sitt betänkande (s. 50) på ett överskådligt sätt redo­visat olika ansvarsrelationer i byggprocessen med angivande av de standard­avtal m.m. som tillämpas. Här skall en genomgäng göras av de mest centrala standardavtalen med tonvikten lagd pä ansvaret för fel och skador och de garantier som ställs.

Entreprenörens ansvar bestäms regelmässigt av Allmänna bestämmelser för byggnads-, anläggnings- och installationsentreprenader, AÄ 72, som an­vänds då beställaren själv eller genom sina konsulter svarar för projekteringen (generalentreprenad) respektive Allmänna bes tämmelser för totalentreprena-

der, ABT 74, som används när enn-eprenören svarar för hela eller en väsent-     Prop. 1990/91:189 lig del av projekteringen.

Bestämmelsema om ansvar för fel och skador i de nämnda avtalen innebär till en början att entreprenören, fÖratom skador under entreprenadtiden, sva­rar för brist eller fel som framträder under en garantitid. Denna garantitid lö­per numera vanligen under tvä är räknat från den dag entreprenaden blev godkänd. För brist eller fel som inte märkts och inte heller bort märkas före garantitidens utgång ansvarar entreprenören endast i den män bristen eller fe­let visas ha sin grand i grov vårdslöshet av denne. Uttrycket grov vårdslöshet torde i praxis tilläggas innebörden av ett medvetet risktagande eller yrkesfusk. För detta ansvar gäller den allmänna preskriptionstiden, vilket innebär tio är från det entreprenaden godkändes.

Med brist menas att en del av entreprenaden inte utförts. Med/c/ avses när del av entreprenaden inte utförts kontraktsenligt

Ennprenörens ansvar för skador till följd av brist eller fel är begränsat till 15 procent av kontraktssumman i den mån ersättning inte kan utgå genom enoreprenörens försäkring.

Efter garantitiden ankommer det pä beställaren att visa att det är entrepre­nören som skall svara för bristen eller felet. Under garantitiden är däremot bevisbördan omkastad.

Entreprenören är i förhållande till beställaren ansvarig för dennes skade­ståndsskyldighet gentemot tredje man, om han inte kan visa, att han rimligen inte kunnat förebygga eller begränsa skadan.

Om en entreprenör anlitat en underentreprenör gäller i förhållandet dem emellan Allmänna bestämmelser för underentreprenader, AFU 83.1 fråga om ansvaret för fel motsvarar dessa bestämmelsema i AB 72. Om annat inte av­talats, löper dock garantitiden från det underenn-eprenaden godkänts och där­efter till dess tvä är förflutit från det huvudentreprenaden godkänts.

Om en konsult anlitas för exempelvis projektering av en byggnad gäller Allmänna bestämmelser för konsultuppdrag inom arkitekt- och ingenjörs­verksamhet,[REDACTED_EFTERNAMN] 87. Om annat inte har avtalats, ansvarar konsulten endast för skada som upptäcks före utgången av den garantitid - normalt två år och högst sju år - som gäller för entreprenören. Konsulten svarar här dock inte strikt, utan endast för skada som han vållat beställaren genom vårdslöshet eller försummelse. Konsultens sammanlagda skadeståndsskyldighet till följd av uppdraget begränsas till ett med hänsyn till uppdragets art och omfatming anpassat belopp. Har något sådant maximibelopp inte avtalats är skadestånds­skyldigheten begränsad till 1(X) basbelopp. Vissa särregler gäller för mindre skador.

Om konsulten varit grovt vårdslös, gäller inte de angivna tidsbegränsning­arna i dennes ansvar, utan den allmänna preskriptionstiden på tio är.

Enligt Allmänna bestämmelser för leveranser av byggmaterial, ABM 75,

ansvarar säljaren gentemot köparen bl.a. för fel eller brist som påtalas senast

vid slutbesikming av en entreprenad. Sker slutbesiktningen inom ett är från

leveransdagen, får köparen även påtala fel som konstateras inom e« år efter

slutbesikmingen. Utöver ansvaret för fel har säljaren också ett ansvar för

n

skador eller förlust till följd av fel i godset endast till ett belopp motsvarande     Prop. 1990/91: 189 10 procent av köpesumman, såvida partema ej har överenskommit om annat belopp. Även enligt materialbestämmelsema svarar säljaren alltid för grov vårdslöshet, som dock begränsas av den tioåriga allmänna preskriptionstiden.

Försäkringar vid entrepreruid mm.

På marknaden förekommer i dag olika typer av försäkringar som ersätter ska­dor uppkomna i samband med en entreprenad m.m. Gemensamt för dessa försäkringar är att de i allmänhet tecknas pä årsbasis och an de endast täcker skador under försäkringstiden, dvs. inte det fel eller den brist som skadan är en följd av. Man kan alltså inte försäkra sig for egna fel.

De flesta byggentreprenörer har en s.k. allriskförsåkring som under garantitiden bl.a. täcker skador med anledning av en entreprenad. Entre­prenörernas ansvarsförsäkring täcker en entreprenörs skadeståndsskyldighct för sak- och personskador med anledning av entreprenaden. Varken allrisk-eller ansvarsförsäkringen täcker ersätmuig på grand av konstiuktionsfel.

En fastighetsägares egendomsförsäkring täcker, föratom brand- och in­brottsskador, bl.a. fuktskador med anledning av vattenläckage.

Konsultansvarsförsåkringen syftar till att täcka konsultens skadestånds­ansvar under den garantitid som gäller för konsulten. Försäkringsbeloppen är relativt små, i allmänhet högst 100 basbelopp. Som tidigare sagts svarar kon­sulten endast för vårdslöshet eller försummelse.

Materialleverantörernas ansvarsförsäkring täcker bl.a. produktskador, men inte materialfel. En föratsätming för att försäkringen skall falla ut är att en sakskada inträffar. Det räcker alltså uite enbart med fel eller brist.

Förslaget till produktskadelag

I en lagrådsremiss har en särskild produktskadelag föreslagits. Förslaget innefattar ett skärpt skadeståndsansvar för produktskador och bygger på ett EG- direktiv om produktansvar som antogs är 1985.

Det skärpta skadeståndsansvaret for produktskador skall omfatta skador som orsakas av lösa saker (produkter). Därmed avses såväl industriellt som hantverksmässigt framställda produkter och även naturprodukter oavsett om de har bearbetats eller ej. Ansvaret fÖr en produkt skall uite upphöra därfw att produkten införlivas som en beståndsdel i annan lös eller fast egendom. Förslaget omfattar därför bl.a. byggmaterial eller kemiska produkter som in­fogats i en byggnad.

Ersättningsskyldighet skall föreligga oavsett om någon har varit vårdslös eller ej (strikt ansvar). Det strikta ansvaret begränsas till att gälla sådana fall där skadan har orsakats av att produkten inte har varit så säker som skäligen kunnat förväntas. Produktens säkerhet skall bedömas med hänsyn till dess föratsebara användning, marknadsföringen av produkten, bruksanvisningar, tidpunkten då produkten sattes i omlopp och övriga omständigheter.

10

Det strikta ansvaret skall omfatta även s.k. utvecklingsskador, dvs. skador som beror på säkerhetsbrister som inte ens den främsta vetenskapliga experti­sen kunde föratse vid den tidpunkt då produkten sattes i omlopp.

Skadeståndsskyldigheten skall omfatta ersätming för personskador samt skador på s.k. konsumentegendom. Detta innebär att skador på flerbostads­hus inte omfattas av förslaget. Däremot omfattar förslaget bl.a. personskador hos dem som bor eller vistas i huset. Någon särskild definition av vad som avses med f>ersonskador har inte gjorts i lagen. Här gäller i stället den praxis som har utbildats i anslutnuig till de allmänna skadeståndsreglerna.

Skadeståndsskyldig skall vara i första hand den som har tillverkat den skadegörande produkten och, i fråga om en importerad produkt, den som har importerat den. Även den som har marknadsfört produkten som sin genom att förse den med sitt namn eller varamärke eller något annat särskiljande känne­tecken skall vara strikt ansvarig jämte tillverkaren och importören. Om det inte framgår av en produkt vem som har tillverkat eller importerat den, skall var och en som har tillhandahållit den skadegörande produkten vara ansvarig, såvida han inte pekar ut någon i ett tidigare led i distributionskedjan som an­svarig för produkten.

Det strikta produktansvaret skall begränsas till skador som orsakas av så­dana produkter som tillverkas eller tillhandahålls inom ramen för en närings­verksamhet.

I den mån någon är skyldig att ersätta en skada enligt produktskadelagen skall den som har utgivit ersättning för skadan enligt konsumentköplagen (1990:932) eller konsumenttjänsUagen (1985:716) ha rätt att av den som är ansvarig enligt produktskadelagen återfå vad som har utgivits.

Den som vill ha ersätming enhgt produktskadelagen skall väcka talan inom tre år efter det att han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen kunde göras gällande. Som yttersta gräns skall dock gälla att talan om ersätt­ning måste väckas inom tio är efter det att den skadegörande produkten sattes i omlopp.

Avtalsvillkor som inskränker ansvaret enligt produktskadelagen får inte åberopas mot den som har rätt till ersättning.

Produktskadelagen föresläs träda i kraft den I juli 1992.

Prop. 1990/91: 189

2.2 Behovet av lagstiftning

Mitt förslag: Jag föreslår en särskild lag om byggnadsgaranti.

Arbetsgruppens förslag: Arbetsgrappen förordar att problemen med ansvar för byggfel i första hand löses genom frivilliga överenskommelser. I andra hand föreslär grappen en särskild lag om entreprenadgaranti som om­fattar flerbostadshus, kontor samt lokaler för undervisning, värd eller annan omsorg. Entreprenadgaranti skall finnas vid varje åtgärd som fordrar bygg­lov.

II

Remissinstanserna: Arbetsgrappens lagförslag har fått ett blandat mot- Prop. 1990/91:189 tagande. De instanser som närmast berörs av förslaget, dvs. framför allt före­trädare för byggherrar, entrejjrenörer, projektorer och materialtillverkare, har sä gott som genomgående förordat en frivillig lösning enhgt arbetsgrappens förstahandsförslag. Man pekar härvid bl.a. på de kostnader som är förenade med förslaget. Vissa av dessa instanser, det gäller speciellt HSB, Riksbyggen, SABO och kommunförbundet, är dock inte främmande för lagstifming om frivilliga överenskommelser inte kan träffas. Andra instanser, bl.a. Byggentreprenörerna, Näringslivets byggnadsdelegation. Byggherre­föreningen och AB Bostadsgaranti, avvisar lagstiftningsaltemativet

Bland övriga remissinstanser finns det flera som är allmänt positiva till arbetsgrappens lagförslag, t.ex. konsumentverket. Hyresgästemas riksför­bund. Riksförbundet mot astma och allergi, LO och TCO. Även boverket, arbetarskyddsstyrelsen och socialstyrelsen är positiva. De rättsliga instanser som yttrat sig, dvs. hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten i Göteborg och Stockhohns tingsrätt motsätter sig inte lagförslaget. Detsamma kan sägas gälla Svenska Försäkringsbolagens Riksförbund samt försäkrings­bolagen Trygg Hansa, Skandia och Folksam, vilka tre bolag i konsortium förklarat sig beredda att under vissa fömtsätmingar försäkra den föreslagna garantin.

Skälen för mitt förslag: Det lagförslag som arbetsgrappen lagt fram som en andrahandslösning bygger pä det garanti- och försäkringssystem som finns för småhus som uppförs med hjälp av stadiga bostadslån. När en entre­prenör pä uppdrag uppför en byggnad som helt eller till inte oväsentiig del skall användas som bostad, som kontor eller som lokal för undervisning, värd eller annan omsorg, skall det enligt lagförslaget finnas en s.k. entrepre­nadgaranti. Detsamma gäller vid sådana ändringar av byggnaderna som enligt plan- och bygglagen (1987:10), PEL, fordrar bygglov.

Garantin meddelas enligt grappens förslag av ett särskilt garantiföretag som godkänts av regeringen. Garantiföretagets åtagande skall tryggas genom försäkring. Garantin skall gälla i tio år och omfatta kostnader för avhjälpande av väsentliga fel i konstraktion, material eller utförande. Ett byggfel anses väsenUigt om det kan antas medföra olägenheter - t.ex. hälsorisker - av be­tydelse för dem som bor eller vistas i lägenheten eller bostaden.

När ersätming har betalats ut enligt garantin, föreslår arbetsgrappen att garantiföretaget ges en återkravsrätt mot den som vållat felet eller enligt avtal svarar för detta. Återkravsrätten kan t.ex. gälla mot entreprenören, projektor eller materialtiJlverkarc.

Arbetsgrappen har i sitt betänkande (s. 25) pekat på flera faktorer som kan antas påverka inomhusrniljön och ha ett samband med ohälsa hos dem som vistas i byggnaden. Byggnadstekniken, t.ex. fuktkänsliga grandkonstrak-tioner, felaktiga takkonstruktioner, bristfällig isolering eller bristfälliga uistal-larioner, utgör en sådan faktor. Föratom dåliga byggnadsmaterial och brist­fälliga ventilationssystem pekar också arbetsgrappen på olika typer av fukt som en särskild faktor. Det gäller markfukt, byggfukt, fukt frän läckage och

12

fuktbildning inomhus, förhållanden som inte har beaktats i byggandet eller     Prop. 1990/91: 189 som har sin grand i bristande byggteknik i övrigt eller i bristande ventilation.

Det finns givetvis anledning att se allvarligt på de exempUfierade typerna av fel som kan orsaka dålig inomhusmiljö. Det finns enligt min mening emellertid skäl att i sammanhanget uppmärksamma byggfelen i ett vidare per­spektiv. Arbetsgrappen har själv redovisat en undersökning där inte bara ty­piska "sjuka-husfel" behandlas (s. 47). I denna undersökning som gjorts av Svenska Väg- och Vattenbyggares Riksförbund (SVR), behandlas flera olika former av byggfel och dess orsaker. Vissa redovisade skador, såsom fukt-och mögelskador, vattenskador, flytspackelskador och otillfredsställande in­stallationer torde kunna leda till dålig inomhusmiljö. Andra skador, såsom fönsterskador, balkongskador och brandriskskador har däremot inte något påtagligt samband med inomhusmiljön, men berör naturligtvis brakama pä annat sätt. Jag anser i likhet med arbetsgrappen att det är väsenUigt att även sådana skador finns med i bilden när man diskuterar frågor om lagstifmuig.

Jag vill i sammanhanget nämna att det också finns andra undersökningar som pekar på att olika typer av byggfel är vanligt förekommande (se t.ex. Hammarlunds m.fl. rapport Kvalitet i byggandet. Kvalitetskostnader frän Chalmers tekniska högskola).

I likhet med arbetsgrappen fmner även jag att det nuvarande pä bransch­överenskommelser grundade ansvarssystemet har vissa påtagliga brister. Det gäller framför allt i fråga om ansvaret för fel som framträder först efter garantitidens utgång, dvs. normalt senare än rvå år från det att entreprenaden godkänts. För att en enfreprenör eller annan i byggprocessen involverad part skall bli ansvarig för sådana fel fordras att grov vårdslöshet kan visas. I praktiken innebär detta att det mycket sällan är möjligt för en byggherre eller fastighetsägare att på rättsUg väg utverka ett ansvar hos producenUedet för fel som framträder senare än två år från slutbesiktning av enö-eprenaden - även om felet på grand av vårdslöshet eller bristande fackmässighet orsakats på den sidan.

Arbetsgrappen har ansett (se sid. 25) att det juridiska systemet, bl.a. de civihättsliga avtalen som nu diskuteras, har stor betydelse för hur byggandet fungerar i praktiken. Jag delar den uppfatmingen. Korta garantitider måste enligt min mening sålunda återverka på viljan hos främst byggproducent, projektor och materialtillverkare att ta det fulla ansvaret för byggnaden och dess funktioner. Samtidigt måste emellertid framhållas det ansvar som bygg­herren har i sammanhanget. Det gäller framför allt de krav som måste ställas på de beställningar som görs och på de enö-eprenörer, projektorer m.fl. som anlitas. Byggherrens ansvar för att samhällets krav pä byggandet uppfylls har kraftigt markerats i den nya plan- och bygglagen (se prop. 1985/86:1 s. 312 samt arbetsgrappens betänkande s. 36 f).

Jag vill i sammanhanget också framhålla att det försäkringsskydd som finns för fel och skador och som redovisats i avsnitt 2.1 även det har stora brister.

Mot bakgrand av det anförda anser jag att förändringar är påkallade i det

nuvarande systemet för ansvar för fel och skador i byggandet. Under bered-

,-,

ningen av detta ärende har jag i kontakter med såväl entreprenad- som bygg-     Prop. 1990/91:189 herresidan fått förslag på utformningen av ett garantisystem. Jag har bl.a. mot bakgrand av dessa diskussioner dragit slutsatsen att lagstiftning i frågan er­fordras.

Arbetsgrappen har betonat att den nuvarande ansvarsordningen inte enbart är en angelägenhet for partema i entreprenadavtalet. För de boende och andra som vistas i byggnaden har det väsenUig betydelse vad som gäller om ersätt­ningsskyldighet för de byggnadsfel som förekommer. Bl.a. är det, vilket arbetsgrappen anför, av stor vikt också frän social synpunkt att sanering av hälsofarliga inomhusmiljöer kommer till stånd snarast när en hälsofara upp­täcks och att också andra mera betydande olägenheter för de boende avhjälps på ett enkelt och praktiskt sätt Man kan mte vara säker på att fastighetsägaren har möjlighet till ersättning när en förbättring av bostadsmiljön kräver en dyr­bar sanering.

Jag kan i allt väsenUigt instämma i vad arbetsgrappen anfört. En bra inom­husmiljö är av största vikt för den boende. Därför är det också nödvändigt att brister avhjälps så snart de dyker upp. Liksom arbetsgrappen vill jag därför särskilt framhålla att ett ingripande från lagstiftarens sida motiveras främst med att tillgodose tredje mans intresse. Garantier for ett sådant snabbt av­hjälpande i syfte att skydda tredje mans intresse torde knappast kunna uppnås utan lagstiftning, i alla fall inte med den inriktning som jag menar bör prägla en lösning av ansvarsfrågan och som jag senare skall återkomma till.

Jag vill också tillägga att det ur allmän synpunkt är väsentligt att bygg­nadsbeståndet håller en god kvalitet och har de funktioner som krävs bl.a. enligt byggnadslagstiftningen. Lagstiftning om ett ökat ansvar för fel och skadOT i byggandet torde därvid få en väsenthg betydelse.

Vad jag nu tagit upp innebär alltså att jag finner ett angeläget behov av lagstiftning om ansvaret för fel och skador i byggandet. Som torde ha fram­gått är syftet med lagförslaget angeläget, nämligen framför allt att motverka hälsorisker för boende i flerfainiljshus. Såvitt jag kan bedöma är ett garanti­system enligt arbetsgrappens förslag bättre ägnat att tillgodose detta syfte än något annat system som grappen har diskuterat. Remissinstanserna har till stora delar också ställt sig positiva till garantisystemet som sådant. Lagstifmingen bör därför- med beaktande av de synpunkter som lagrådet har framfört och som jag skall återkomma till - utformas i huvudsaklig överens­stämmelse med det garantisystem som arbetsgrappen har föreslagit

Lagstiftningen bör kunna ge flera positiva effekter. För att undgå fel bör

byggprocessens parter vinnlägga sig om det som brukar benämnas kvalitets­

säkring, dvs. insatser för att under projekterings- och byggskedet säkra kvaU-

teten i byggandet. De brister i samordning mellan byggprocessens olika led

som ofta påtalas bör kunna undanröjas genom att partema själva finner sys­

tem för en behövlig samordning. Också system för erfarenhetsdterföring för

att minska risken för upprepade misstag bör få ett större intresse inom

branschen. Som jag framhöll i projwsitionen om byggnaders inomhusmiljö

(prop. 1990/91:145, s. 6) är satsningen pk forskning och utveckling (FoU)

lägre inom byggsektorn än inom näringslivet i stort. Skärpta ansvarsregler

j

bör medverka till att kunskap om material och byggmetoder i ökad utsträck­ning vinns genom ökad satsning pä FoU. SluUigen vill jag framhålla att ett system som i större utsträckning än for närvarande lägger ansvaret för fel och skador hos producenUedet bör innebära att man kan minska antalet detaljerade normer fÖr byggandet och i stället gä mot funktionsnormer.

I det följande kommer jag att ta upp den föreslagna lagstiftningens till-lämpningsområde, den närmare innebörden av garantisystemet, felbegrepf)et samt den föreslagna återkravsrätten. Övriga frågor tar jag upp i special-motiveringen. Jag anser att arbetsgrappens förslag till beteckning på den föreslagna lagen, lag om entreprenadgaranti, inte är helt adekvat med den delvis förändrade utformning av lagen som jag föreslår. Jag föreslår i stället lag om byggnadsgaranti.

Prop. 1990/91: 189

2.3 Lagens tillämpningsområde

Mitt förslag: Lagen om byggnadsgaranti skall omfatta samUiga fler­bostadshus som nyuppförs eller byggs om i större omfatming.

Arbetsgruppens förslag: Arbetsgrappens förslag omfattar fler­bostadshus, kontor samt lokaler för undervisning, vård eller annan omsorg. Föratom nybyggnader föreslår grappen att alla åtgärder som kräver bygglov skall omfattas av förslaget

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna berör inte lagstiftning­ens tillämpningsområde. Vissa instanser, bl.a. Byggherreföreningen och HSB, anser dock att kontor inte bör omfattas av lagstiftningen. Byggentre­prenörerna har under hand framfört samma uppfattning. Försäkringsbolagen Trygg Hansa, Folksam och Skandia anser att frågan om att inkludera bl.a. sjukhus, vårdinrätmingar och kontor medför bl.a. sådana svårigheter i fråga om riskbedömning och felorsaksbedönining att frågan bör utredas vidare innan lagstifming sker. Dessa försäkringsbolag har också synpunkter på att ta med reparations-, ombyggnads- och tillbyggnadsprojekt i förslaget. LO anser däremot att alla byggnader bör omfattas av lagförslaget.

Skälen för mitt förslag: Arbetsgrappen har ansett det angeläget att, fömtom bostäder, också kontor samt lokaler for undervisning, vård och annan omsorg bör innefattas i garantisystemet. Däremot har t.ex. industri­lokaler uteslutits, bl.a. med hänvisning till att arbetsmiljölagstiftningen gör det lättare att komma tillrätta med en problemsituation samt att lokalens ägare vanligen har större resurser att hävda sina intressen mot de ansvariga och själv avhjälpa uppkomna olägenheter om det är nödvändigt.

För egen del vill jag framhålla an det i och for sig är önskvärt an det skydd som en lagstifming erbjuder och det ökade ansvar som följer med lagstift­ningen omfattar en sä stor del av byggandet som möjligt I ett inlednings­skede finns det dock skäl som talar för en begränsning av tillämpnings-

15

området för lagstifmingen. Jag tänker bl.a. på den uppbyggnad som krävs av Prop. 1990/91: 189 systemet av särskilda garantibolag och den försäkrings- och äterförsäkrings-kapacitet som blir nödvändig. Jag anser också an erfarenheter av ett mer be­gränsat system än vad utredningen har föreslagit bör inhämtas innan ett garantisystem av den omfattning som grappen har föreslagit genomfors. Lagstiftningen bör framför allt på nu angivna skäl kunna begränsas till i huvudsak enbart flerbostadshus. Med sådana hus avser jag i förevarande sammanhang hus som till övervägande del skall användas till bostäder for permanent brak.

Vad gäller småhus finns, såsom framgår av avsnitt 2.1 redan ett system med ett garanti-, försäkrings- och avtalsskydd. Dessutom har nyhgen den konsumenoättsliga lagstifmingen skärpts på detta område genom att småhus­entreprenader fr.o.m. den 1 januari 1991 faller under konsumenttjänsUagen. Starka skäl talar enligt min mening för att även småhus får omfattas av det garantisystem som jag nu föreslår. En sådan ordning kräver dock ytterligare överväganden.

Bett-äffande kontor - och för övrigt även andra arbetslokaler - ställs de grandläggande egenskaps- och funktionskraven med stöd av PBL. Jag vill dock nämna att en proposition (prop. 1990/91:140) med förslag till ändringar i bl.a. arbetsmiljölagen (1977:1160) nyligen har presenterats. Enligt förslaget införs i lagen en grandläggande bestämmelse om arbetsmiljöansvar för bygg­herrar, tillverkare av prefabricerade byggnadskonstraktioner, arkitekter, konsnuktörer och andra medverkande i byggprocessen. Ansvaret föreslås gälla såväl byggskedet som det framtida brukandet av byggnaden. Yrkesinspektionen ges möjlighet att ingripa med föreläggande och förbud for att den föreslagna bestämmelsen skall efterlevas. Mot bakgrand bl.a. av detta förstärkta ansvar för byggprocessens olika aktörer som bör följa av förslaget, anser jag det inte lika angeläget att snabbt få till stånd ett garantisystem för kontor och andra lokaler som omfattas av arbetsmiljölagstifmingen. I den mån kontor finns i flerbostadshus, konuner de dock an omfattas av nun för­slag.

Vad så gäller lokaler för undervisning, vård eller annan omsorg är det självfallet av yttersta, vikt an byggnaderna uppfyller alla de egenskaper och funktioner som rimligen bör ställas. Det kan som arbetsgrappen har anfört finnas speciella skäl att inskärpa bl.a. entreprenörens ansvar för inomhus­miljön vid arbeten på sådana byggnader där typiskt sett mera känsliga perso­ner vistas. Samtidigt bör man dock komma ihåg art dessa byggnader oftast ägs av det allmänna och att man därför bör kunna räkna med att behövliga åt­gärder vidtas mot brister i lokalerna. Enligt vad jag har erfarit pågår också projekt som bl.a. syftar till ett större ansvarstagande hos beställarna. Jag an­ser därför att inte heller dessa lokaler - åtminstone inte till en början - be­höver omfattas av det utökade garantiansvaret Pä samma sätt som gäller for kontor kommer dock även denna typ av lokaler att omfattas av mitt förslag i den mån de finns i flerbostadshus.

Enligt min mening bör en begränsning också kunna göras med hänsyn till

byggnadsarbetenas art. I första hand bör nybyggnader omfattas av det nya

j

garantisystemet. Jag anser det även naturligt att sådana större ombyggnader som kan jämställas med nybyggnader omfattas av systemet. Mindre tillbygg­nader och ändringsarbeten pä en byggnad bör kunna undantas. En ytterligare avgränsning bör dock enhgt min mening göras. Enhgt 3 kap. 11 § PBL av­ses med ombyggnad sådana åtgärder som fordrar bygglov och avsevärt för­länger brukstiden för byggnaden eller en del av den. Även sådant inrednings­arbete som syftar till en väsenUigt ändrad användning av byggnaden eller del av den utgör ombyggnad. För att inte garantin skall omfatta ombyggnader av mindre slag, t.ex. en enstaka lägenhet, föreslår jag att endast sådana om­byggnader som fordrar bygglov och som avsevärt förlänger brukstiden för hela byggnaden omfattas av förslaget. Jag återkommer till frågan i special­motiveringen.

När en tids erfarenheter har vunnits av det nya systemet bör detta kunna utvärderas. Därefter fär ställning tas till om det kan utvidgas.

Prop. 1990/91: 189

2.4 Närmare om garantilösningen

Mitt förslag: Byggnadsgaranti får meddelas av en juridisk person som fått tillstånd tUI detta av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer (garantiföretag). Garantierna skall tryggas antingen genom särskild försäkring eller på annat likvärdigt sätt.

Ett garantiföretag skall stå under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen bemyndigas meddela föreskrifter om tillsyn och om garantiföretags verksamhet.

En särskild nämnd (byggnadsgarantinämnden) inrättas fÖr att yttra sig i frågor om byggnadsgarantier.

Garantiföretaget är i princip skyldigt att meddela garanti på begäran av en byggherre. Om ett garantiforetag vägrar att lämna garanti, får be­slutet överklagas hos kammarrätten.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i sina huvuddrag med mitt förslag, men saknar motsvarighet i fråga om tillsyn, den särskilda byggnads­garantinämnden och överprövning i kammarrätt

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft något att invända mot lösningen med ett särskilt garantibolag. Tvärtom anför tex. Byggherre-förenuigen att arbetsgrappen torde ha stannat för en riktig modell med hänsyn till de ändamål som skall värnas. Svenska Försäkringsbolags Riksförbund anför att lösningen med ett garantibolag synes vara den enda möjligheten att lösa frågan försäkringsvägen. Motsvarande synpunkt framförs av HSB.

Skälen för mitt förslag: Jag har inledningsvis i avsnitt 2.2 redovisat arbetsgrappens förslag till garantilösning. Den valda lösningen med tioåriga garantier som utfärdas av ett särskilt garantibolag bör ses mot bakgrand av olika lagsrifmingsaltemativ som grappen gått igenom.

17

2 Riksdagen 1990191. 1 saml. Nr 189

En nära till hands liggande altemativ som grappen diskuterat utgörs av en Prop. 1990/91: 189 obligatorisk byggfelsförsäkring av den typ som finns i fråga om miljöskador (se 65-68 §§ miljöskyddslagen 1969:387). Från framför allt försäkringshåll har dock en sådan lösning avvisats. Man har här betonat de svårigheter som finns att beräkna risken och att erhålla nödvändig återförsäkring. Jag vill för egen del tillägga att en sådan försäkring som innebär att varje enskilt bygg­projekt måste försäkras, med nödvändighet måste innebära en mer omfattande administration utöver den som följer med en garanrilösning dar projekten för­säkras kollektivt En obligatorisk byggfelsförsäkring blir alltså kostnads-höjande.

Den lösning som arbetsgrappen stannat för innebär an man mellan försäk­ringstagaren och försäkringsbolaget sä att säga skjuter in ett särskilt garanti­företag vars ansvar försäkras. Härigenom kan risken lättare kalkyleras efter­som garantiansvaret kan maximeras. Maximeringen innebär att man väljer ett visst försäkringsbelopp för t.ex. varje årsproduktion av byggnader. För­säkringsbeloppet är avsett att täcka de fel och skador som uppstår för denna årsproduktion under en tioårsperiod.

Även med arbetsgrappens förslag uppkommer dock vissa problem. En så­dant rör frågan om bolagsbildning för att kunna etablera det särskilda garanti-företaget. Med denna fråga sammanhänger hur ansvaret för den risk som Ug-ger över försäkringsbeloppet - den s.k. topprisken eller katastrofrisken -skall kunna tas. Man har bl.a. från försäkringshåll framhållit att staten borde ta denna risk och därmed också engagera sig som ägare i garantiföretaget

EnUgt min mening bör staten inte engagera sig i garantigivningen. Det bör helt ankomma på branschen att ta det ansvar som är förenat med byggnads­produktion och sålunda också etablera nödvändiga garantiforetag som ett nödvändigt led art avhjälpa och bekosta fel och skador som uppkommer vid byggandet

Jag vill här anmäla att jag under hand haft kontakter med såväl byggentrc-prenörsidan som byggherrcsidan och försäkringsbolagen. Utifrån de diskus­sioner som förts räknar jag med att de erforderliga garantiföretagen skall kunna etableras utan stadigt delägarskap.

I det sammanhanget vill jag nämna att man från rikskooperationens sida anmält att man kan tänka sig en förelagsbildning inom sin egen intressesfär, dvs. garantier framför allt i förhållande till bostadsrättsföreningar. Oavsett om en sådan lösning kommer till stånd eller ej, anser jag att lagstifmingen bör öppna en möjlighet för detta samt för att ha egna fonder i stället för försäk­ringar som säkerhet för utställda garantier. Detta avviker från arbetsgrappens förslag.

I anslutning till det sagda vill jag ta upp de invändningar som frän mänga håll har framförts om att kosmadema för garantierna blir mycket höga och an byggnadskostnadema därmed påverkas negativt

Det är svårt att göra en någorlunda säker bedömning av innäffade skador

av den typ som bör omfattas av garantin. Erfarenheter som gjorts utomlands,

t.ex. i Storbritannien, av liknande garantisystem, visar att kosmadema fÖr

systemet inte är avskräckande. Olika konkurrenshöjande åtgärder bör också

, n

leda till att kosmadema minskas. Kostnadema blh regelmässigt också lägre     Prop. 1990/91: 189 om misstag och fel undviks. Mitt förslag om återkrav, som jag strax skall ta upp, bör verka i den riktningen. Det är självfallet av stor vikt att utrednings­kostnader och annan administration kan minimeras så långt det är möjligt

Jag har i avsnitt I anmält att lagrådet i sitt ytnande den 26 mars 1991 uti­från sina utgångspunkter inte kunnat tillstyrka lagförslaget med den utform­ning det hade enligt lagrädsremissen den 7 mars 1991. Jag vill nu ta upp de principiella invändningar mot förslaget som lagrådet framförde i nämnda ytt­rande.

I lagrädsremissen den 7 mars 1991 (3 § första stycket) föreslog jag an ett garantiföretag skulle vara skyldigt att på begäran av byggherten eller enöe­prenören meddela byggnadsgaranti, men an garanti skulle fä vägras bl.a. om det med hänsyn till skaderisken eller annan särskild cH-sak fanns skäl till detta. Den som vägrades garanti i strid med dessa bestämmelser skulle enligt for­slaget har rätt till på visst sätt begränsad ersätming för ekonomisk skada.

Lagrådet, som inte kunde se hur man med bibehållande av den grandläg­gande konstruktionen i förslaget skulle kunna förbättra rättssäkerhetsgaranti-ema så att en obligatorisk byggnadsgaranti skulle kunna föreskrivas, anförde följande.

Förslaget innebär att det för alla byggnadsarbeten som lagen omfattar - dvs. i huvudsak alla nybyggnadsarbeten och större ombyggnadsarbeten som gäller flerbostadshus (jfr vid 1 §) - obligatoriskt fordras byggnadsgaranti enligt lagen och att det överlämnas åt ett eller flera garantiföretag att meddela sådana garantier. Det är alltså garantiföretaget som - inom ramen för de föreskrifter som kan vara meddelade för dess verksamhet - bestämmer premier och Övriga villkor för garantin, bland dem i vilken utsnäckning självrisk skall tillämpas. Härtill kommer som redan sagts att garantiföretaget givits långt­gående möjligheter att vägra att meddela garanti. Det sägs härom i remiss-protokollets specialmotivering till 3 § att firamför allt en bedömning av skade­risken for byggnadsföretaget bör göras, därvid byggherrens och entreprenö­rens yrkesskicklighet resjjektive ekonomiska situation t.ex. kan få betydelse. Om det framstår som tvivelaktigt att en entreprenör inte klarar av ett visst projekt eller att denne mte kommer att iaktta fackmässighet i arbetet bör enhgt föredragande statsrådet garanti kunna vägras.

Den konstimtionella aspekten av att på detta sätt överlämna vittgående be­fogenheter till enskilda företag har inte berörts i remissen eller i arbets­grappens betänkande. Enligt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen kan förvaltningsuppgift överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild individ. Innefattar uppgiften myndighetsutövning skall det ske med stöd av lag. Enligt lagrådets mening föreligger här alla väsenthga krite­rier för myndighetsutövning. Kravet på lagstöd är också uppfyllt. Detta inne­bär emellertid inte att man kan bortse från att ett överlämnande av myndig­hetsutövning till enskilda subjekt innebär att det särskilda regelsystem och de garantier för den enskilde som följer av att ett förvalmingsärende handläggs av en myndighet inte blir tillämpUga. Särskilda regler för att tillförsäkra dem som lagen omfattar en objektiv och enheUig prövning i garantiärenden saknas och de föreskrifter av regeringen och den tillsyn som föratsätts synes inte kunna fora långt i detta hänseende.

19

Av betydelse i detta sammanhang är vilka möjligheter till ingripande som Prop. 1990/91:189 skall föreligga om verksamheten inte utövas på ett godtagbart satt Under föredragningen har diskuterats frågan om möjlighetema att återkalla garanti­företagets tillstånd. Problemet berörs inte i remissprotokollet. Något hinder mot återkallelse utan lagstöd torde inte föreligga i ett fall som detta, även om det kan hävdas att villkoren fÖr en så ingripande åtgärd bör anges. En förat­sättning för hela systemet med dess långsiktiga inriktning är emellertid art garantiföretagets verksamhet består under garantitiden. Äterkallelsemöjlig-heten kan därför inte vara en realistisk väg för att komma till rätta med ert garantiföretag som inte fyller sin uppgift pä ett från rättssäkerhetssynpunkt godtagbart sätt.

Det remitterade förslaget inger pä grand av det anförda starka betänklig­heter.

En rätt till skadestånd om garanti vägras felaktigt är ofrånkomlig. Som lag­rådet återkommer till måste den skadeståndsregel som tagits upp i 3 § andra stycket i förslaget anses klart otillfredsställande. Utöver rätt till skadestånd måste det fmnas en möjlighet till överprövning av garantiföretags beslut både vid vägrad garanti och när villkoren för garantin framstår som oskäliga för sökanden. Med hänsyn till den rätt till domstolsprövning som gäller enligt artikel 6:1 i 1950 års europeiska konvention angående skydd för de mänsk­liga rättighetema och de grandläggande friheterna måste som lagrådet ser det en sådan överprövning ske i domstol. Som arbetsgrappen anförde i anslut­ning till sitt förslag till skadeståndsregel (se betänkandet s. 108) framstår en domstolsförfarande emellertid som en alltför omständlig ordnuig. Kravet talar alltså emot förslaget

Det kan säkert sägas att det föreslagna systemet i de sedvanliga ratinema och kontaktema mellan de inflytelserika partema inom byggnadsbranschen och försäkringsbolagen kan väntas komma att fungera så att de angivna problemen i allmänhet inte ger sig tillkänna. Lagstifmingen torde emellertid i hög grad vara mriktad också på de mindre byggföretagen.

Jag kan numera ansluta mig till lagrådets bedömnuig att alla väsenUiga krite­rier föreligger for att anse an garantiföretagets verksamhet innefattar myndig­hetsutövning. Med hänsyn till de befogenheter som garantiföretaget ges -framför allt dä det gäller möjligheten an vägra garanti - är, såsom lagrådet har sagt särskilda regler påkallade fÖr an tillförsäkra dem som lagen omfattar en objektiv och enheUig prövning i garantiärenden. Jag har också tagit till mig lagrådets kritik att den i remissen föreslagna skadeståndsregeln anses otill­fredsställande.

Konsekvensema av lagrådets ståndpunkt innebär tiU en början an den som vägras garanti bör ges möjlighet till en överprövning av garantiföretagets beslut. Som lagrådet anför bör en sådan överprövning ske i domstol. Jag föreslår i denna del att den som vägrats garanti skall kunna föra talan mot garantiföretagets beslut hos kammarrätten. Därvid bör lagen (1986:1142) om överklagande av beslut av enskilda organ med offentliga arbetsuppgifter bli tUlämpUg. Jag återkommer till domstolsprövningen i specialmotiveringen.

Jag ser inte någon anledning till att andra beslut som fattas av garantiföre­taget än beslut att vägra garanti skall behöva kunna överklagas. Den garanti­förbindelse som utfärdas av garantiföretaget är av civihättslig natur. Tvister

20

om ersättning med anledning av förbindelsen får därför tas upp av allmän     Prop. 1990/91: 189 domstol efter stämning.

För att så långt som det är möjligt undvika att frågor om rätt till garanti skall behöva överklagas anser jag emellertid an det också är nödvändigt att redan inom ramen för garantiföretagens verksamhet tillskapa en ordning som främjar en enhetlig prövning av garantiärendena och minskar risken för överklaganden. Mitt förslag innebär följande.

Utgångspunkten bör vara densamma som i lagrädsremissen den 7 mars 1991, nämligen att byggnadsgaranti skall fä meddelas enbart av sådan juri­disk person som fått tillstånd till detta av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer (garantiföretag). Garantierna måste tryggas genom sär­skild försäkring eller på annat likvärdigt sätt. Mitt förslag om att garanti skall kunna vägras om det med hänsyn till skaderisken eller annan särskild orsak finns skäl till detta, bör också kvarstå. I detta ligger att den som uppför en byggnad och övriga i byggprocessen inblandade parter ges ett ökat ansvar för att byggnaden uppfyller de krav som bör ställas i fråga om konstruktion, material och utförande.

Med anledning av vad lagrådet yttrat den 23 april 1991, föreslär jag numera att endast byggherren, dvs. den som för egen räkning utför eller låter utföra byggnadsarbeten (jfr 9 kap. 1 § PBL), skall kunna ansöka om bygg­nadsgaranti. Den prövning av byggherrens lämplighet som därvid skall vidtas får samtidigt anses innefatta en prövning av angiven enneprenör. Något hin­der mot att byggherren uppdrar åt en entreprenör att begära garanti fuins uite.

Ett garantiföretag bör stå under tillsyn av myndighet som regeringen be­stämmer. Detta är ett tillägg i förhällande till arbetsgrappens förslag. Jag av­ser att i denna del undersöka om exempelvis den i prop. 1990/91:177 före­slagna finansinspektionen, som avses utgöra en sammanslagning av bank­inspektionen och försäkringsinspektionen kan vara en lämplig myndighet i sammanhanget. Tillsynen bör syfta till an garantiföretaget inte driver sin verksamhet så att det ger anledning till anmärkning. Finns det anmärkningar mot företaget bör ett föreläggande om rättelse kunna utfärdas. Om det be­hövs, bör föreläggandet kunna förenas med vite. Som lagrådet anförde i sitt ytnande den 26 mars 1991 torde det i och för sig knappast vara realistiskt att återkalla ett meddelat tillstånd. Skulle detta mot förmodan bli akmellt, måste enligt min mening återkallelsen avse möjligheten att för framtiden meddela garantier. Jag återkommer i specialmotiveringen till den reglering som härvid är erforderlig. Frågan om tillsyn bör tas upp i särskilda föreskrifter som med­delas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

Vidare bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer i enlighet med arbetsgrappens förslag kunna meddela föreskrifter om ett ga­rantiföretags verksamhet. Sådana föreskrifter bör t.ex. kunna avse garanti­företagets ekonomiska kapacitet, avsättning till riskfonder, försäkrings­belopp, kosmadema för garantin (premier), självrisk, m.m.

Förslagen om tillstånd, tillsyn och särskilda föreskrifter om garantiföre­

tagets verksamhet överensstämmer, med en viss skärpning, med mitt förslag i

lagrädsremissen den 7 mars 1991.

21

I enlighet med förslaget i lagrädsremissen den 7 mars 1991 står jag ocksä Prop. 1990/91: 189 fast vid att en garanti skall finnas innan byggnadsartietena påbörjas och att en anmälan härom skall ges in till byggnadsnämnden. Det skall vidare vara byggnadsnämnden som i samband med bygglovsansökan tar ställning till om garanti enligt lagen behövs. De nu nämnda förslagen föratsätter vissa änd­ringar i plan- och bygglagen (1987:10), till vilka jag återkommer i special­motiveringen.

Som en nyhet i förhållande till lagrådsremissen den 7 mars 1991 föreslär jag, utöver möjligheten till överprövning i domstol, att en särskild nämnd in­rättas med uppgift att yttra sig i frågor som rör byggnadsgaranti enligt lagen. Genom en sådan nämnd bör branschen själv ges möjhghet att skapa en enhet­lig praxis i byggnadsgarantifrägor. Nämnden, som lämpligen bör benämnas byggnadsgarantinämnden, bör därför upprätthållas och bekostas av garanti­företagen samt vara ett gemensamt organ för samtliga dessa företag. Nämnden bör inte ha ställning av myndighet, men ordföranden i nämnden bör lämpligen utses av regeringen. Ordföranden bör vara lagfaren och ha er­farenhet av domarvärv. Ett garantiföretag skall vara skyldigt att inhämta nämndens yttrande innan avslag på en framställning om garanti görs till före­taget Även i andra frågor kan det finnas anledning för garantiföretaget att in­hämta nämndens yttrande utan att någon skyldighet därtill fmns.

Byggnadsgarantinämnden bör som sagt endast ha till uppgift an ytna sig i frågor om byggnadsgaranti. Något beslut som du-ekt binder partema bör nämnden alltså inte fatta utan dess yttrande får karaktär av rekommendation.

Genom mitt förslag, som sålunda bl.a. ger möjlighet till överprövning i domstol, bedömer jag an det inte behövs någon särskild regel om rätt till skadestånd vid vägrad garanti. Som lagrådet anfört (se under kommentaren till 3 § i lagrädsremissen den 7 mars 1991) torde det emellertid förhälla sig så att det kan bli aktuellt med ett statligt skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) på grand av fel eller försummelse i den myndighetsutövning som garantiföretaget står för. Detta bör enligt min mening kunna godtas under föratsätming att garantiföretaget och inte staten sluUigt får stå för ersätmingen. Jag föreslår därför att staten, när garanti­företaget ges tillstånd till sin verksamhet, förbehåller sig rätten till återkrav for utgivna skadestånd (jfr prop. 1972:5 s. 513).

Sammantaget anser jag an min förslag innebär an fömtsätmingar skapas för en objektiv och enheUig prövning i garantiärenden. Jag bedömer an det sällan kommer att bli aktuellt att vägra någon garanti. Jag tror även i övrigt att förslaget kommer an fungera utan några större svårigheter. Som jag ser det bör det nu i förhällande till lagrädsremissen den 7 mars 1991 överarbetade förslaget därför kunna antas utan att de väsenUiga fördelama med garanti­systemet går förlorade, bl.a. an frågor om rätt till garanti kan avgöras snabbt och likaså att fel avhjälps snabbt utan an frågan om vem som ansvarar för ett visst fel först behöver utredas.

När det gäller kravet på Överprövning och rättssäkerheten i övrigt liksom

behovet av åtgärder för att i rimlig utsnäckning nygga en enheUig tillämp­

ning, har lagrådet i sin ytttande den 23 april 1991 kunnat konstatera att det

22

inte längre finns någon anledning till erinran mot förslaget Med de rätts­säkerhetsgarantier som jag sålunda föreslår, anser även jag att granden för lagrådets principiella invändningar mot förslaget har fallit bort. Förslaget bör därför kunna genomföras.

Prop. 1990/91: 189

2.5 Fel och skador som ersätts av garantin

Mitt förslag: Byggnadsgarantin skall omfatta skälig kosmad för att avhjälpa fel i konstraktion eller material som används i byggnadsart)etet eller fel i byggnadsarbetets utförande samt skälig kostnad för att av­hjälpa skada pä byggnaden som orsakats av felet. Med fel avses av­vikelse frän fackmässigt godtagbar standard. Fel eller skador som måste antas sakna betydelse för byggnaden eller dem som bor eller vistas i byggnaden ersätts inte.

Arbetsgruppens förslag: Garantin omfattar kostnad för att avhjälpa väsenUiga fel som uppkommit i byggnadsarbetet (byggfel) i de avseenden som anges i mitt förslag. Ett byggfel är väsenUigt, om det kan antas medföra olägenhet av betydelse för dem som bor eller annars vistas i lägenheten eller lokalen.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har kritiserat felbegreppet, bl.a. försäkringsbolagen. Byggherreföreningen och Byggentreprenörema. Man har också ifrågasatt om inte garantin, föratom det som i förslaget kallas för byggfel, bÖr omfatta följdskador med anledning av ett fel.

Skälen för mitt förslag: En central fråga är givetvis vilka typer av fel som byggnadsgarantin bör ersätta. Med utgångspunkt i att det väsenUiga ändamålet med lagstifmingen är att skydda de boende, har arbetsgrappen valt ett felbegrepp som är formulerat efter objektiva kriterier, dvs. oberoende av det kontrakt som gäller fÖr byggnadsarbetet. Häri skiljer sig arbetsgrappens förslag från det felbegrepp som används i garantier för småhus och som en­dast kan göras gällande vid "fel eller brist i konstruktion, utförande eller ma­terial enhgt kontraktet".

Jag delar arbetsgrappens uppfatming att felbegreppet enhgt förevarande lagstiftning måste bestämmas efter objektiva kriterier och inte efter vad som är kontraktsmässigt fel. Om konnaktet friskriver tex. entreprenören från ansvar för vissa fel, skulle inte en ny ägare kunna åberopa garantin. Det skulle inte heller vara möjligt att åberopa garantin om felet ligger pä beställarens sida eller hos annan part i byggprocessen.

Jag delar ocksä arbetsgrappens uppfattning om att felen bör hänföra sig till den konstraktion, det utförande eller det material som kommit till användning vid byggnadsarbetet En sådan bestämning gäller enligt småhusgarantin och bör vara lämplig även här.

-    Remissinstanseraa har i huvudsak inte haft några invändningar mot arbetsgrappens förslag enligt det hittills anförda. De invändningar som fram-

23

förts gäller till en början begreppet byggfel. Det är osäkert i vilken utsnäck- Prop. 1990/91: 189 ning arbetsgrappen i detta begrepp innefattar såväl fel som skador på bygg­naden (jfr dock betänkandet s. 125). 1 alla händelser är det enhgt nun mening uppenbart att såväl själva det fel som uppkommit som den skada på byggna­den som felet har orsakat måste omfattas av garantin för att den skall få av­sedd verkan.

Några remissinstanser har ocksä efterlyst en närmare precisering av vad som anses vara "väsenUigt fel". I denna del vill jag till en början framhålla att garantisystemet måste kunna hanteras på ett så enkelt sätt som möjligt när fii-gor om att ersätta olika typer av fel uppkommer. Tvister om vad garantin skall omfatta bör i möjligaste män undvikas. Att göra en bedömning av om ett fel är väsenUigt eller ej kan frän den synpunkten möjUgen anses som inte helt tili-fredsställande.

Givetvis bör inte vilka bagatellartade fel som helst omfattas av systemet. Enligt min mening bör dock den frågan delvis kunna lösas inom ramen fÖr ett självrisksystem. Ett sådant system ingår för övrigt också i arbetsgrappens förslag. Under beredningen av detta ärende har med olika intressenter disku­terats hur självrisken bör bestämmas. Man kan t.ex. tänka sig ett visst antal basbelopp eller visst belopp per kvm lägenhetsyta. Man bör ocksä kunna tänka sig en differentierad premie för garantin beroende pä en viss självrisk som väljs. Jag anser att det i första hand bör ankomma pä garantiföretaget att bestämma om självrisken. Några särskilda bestämmelser i lag om denna bör därför inte tas upp i den föreslagna lagen. Däremot bör, som jag tidigare har sagt, regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kunna med­dela bestämmelser om självrisk.

För att undvika kosmadskrävande ätgärdcr för fel eller skador som måste antas sakna betydelse för byggnaden eller för dem som bor eller vistas i byggnaden, anser jag att det utöver ett självrisksystem behövs ett särskilt undantag i lagen. Jag föreslär därför en regel med ett sådant undantag.

Arbetsgrappen har tillagt innebörden av uttrycket "väsenUigt fel" den be­tydelsen att det är ett sådant fel som kan antas medföra olägenhet av betydelse för dem som bor eller vistas i en lägenhet. Bedömningen av frågan vad som utgör en olägenhet av betydelse torde enligt grappen kunna ske med viss ledning av vad som enligt 12 kap. 11 § första stycket jordabalken (hyres­lagen) utgör en brist av väsenthg betydelse.

Flera remissinstanser har kritiserat grappens förslag i denna del som allt­för oprecist. Även jag ställer mig tveksam till förslaget som dock torde ha sin grand i den alhnänna utgångspunkten för lagstifmingen såsom ett skydd för i första hand de boende. Innan jag tar ställning till grappens förslag vill jag emellertid först beröra det förslag till pnxluktskadelag som nyligen remitterats till lagrådet och för vars uinehåU jag redovisat i avsnitt 2.1.

Förslaget till produktskadelag innebär bl.a. att s.k. utvecklingsskador

skall omfattas av strikt skadeståndsansvar för tillverkare m.fl. Med utveck­

lingsskador avses sådana skador som beror på säkerhetsbrister och, som man

brukar säga, inte ens den främsta vetenskapliga expertisen kunde föratse vid

den tidpunkt produkten sattes i omlopp. Som framgår av den tidigare redo-

24

visningen följer det av förslaget an skador på flerbostadshus som en produkt     Prop. 1990/91: 189 orsakar inte kommer att omfattas av det snikta skadeståndsansvar som följer av lagen. Däremot innebär förslaget att personskador hos dem som bor i huset kan göras till föremal för skadeståndstalan.

Utvecklingsskador och utvecklingsfel är givetvis av intresse när det gäller diskussionerna om s.k. sjuka hus. I den mån ett urvecklingsfel hos en pro­dukt som infogats i en byggnad orsakar sjukdom, t.ex. uppkomst av allergi hos en boende, är det otvivelaktigt sä att tillverkaren får bära ett strikt skade­ståndsansvar enligt förslaget till produktskadelag. Även andra olägenheter hos de boende pä grand av utvecklingsfel kommer att omfattas av produkt­ansvaret i den män de innefattar personskada. Den kommande produkUag-stiftningen bör alltså ge ett tämligen gott skydd samt medverka till att bygg-produkter som inte är hälsofarUga tas fraia

Enligt min mening är det trots en kommande produktlagstifming ändå önskvärt också att lagstifmingen om byggnadsgaranti sä långt som det är möjUgt fångar upp fel som leder till olägenheter hos de boende. Jag anser det dock inte möjligt att sådana fel som pä forskningsnivån vid tiden för en byggnads uppförande inte kunde avslöjas eller förebyggas kan omfattas av en garanti. Utvecklingsfelen måste därför undantas frän garantisystemet.

Önskvärdheten av att undvika fel i övrigt som medför olägenheter för de boende skulle närmast tala för att arbetsgrappens förslag om en koppling av felbegreppet till sådana olägenheter bibehälls. Jag anser dock att man i huvudsak kan uppnå samma resultat med ett enklare felbegrepp, nämligen en anknyming all fackmässigt godtagbar standard (jfr om kravet på fackmässig­het i konsumenttjänsUagen). Under detta begrepp bör enligt min mening nämligen kunna inbegripas att en byggnad t.ex. inte uppförs med material som förorsakar sådana olägenheter hos de boende som kan innebära hälso­risker. Detsamma bör gälla i fråga om konstruktion eller utförande. Jag har tidigare ocksä sagt att byggfel som inte innebär några direkta olägenheter fÖr de boende bör omfattas av en lagstifming. Det föreslagna felbegreppet till­godoser detta krav. Med det föreslagna felbegreppet vinner man vidare att det i normalfallen bör bli relativt enkelt att vid besiktning konstatera om fel före­ligger och utan att några ytterligare undersökningar häratöver behövs för att garantin skall gälla. Vad som är fackmässigt godtagbar standard torde alltså normalt inte behöva bereda några större svårigheter att avgöra - särskilt som samUiga inblandade parter oftast föratsätts ha god kännedom om branschen. Mitt förslag är därför att fel fär avse det nu angivna begreppet Jag skall i specialmotiveringen återkomma till den närmare innebörden härav.

Det förekommer beträffande småhus att en särskild nämnd som utses av garantibolagets ägare prövar om ett visst fel omfattas av garantin. Min förslag om en särskild byggnadsgarantinämnd (se avsnitt 2.4) kan i praktiken fylla en motsvarande funktion.

Sammanfatmingsvis föreslår jag att byggnadsgarantin skall omfatta skälig

kosmad för att avhjälpa fel i konstraktion eller material som används i bygg­

nadsarbetet eller fel i byggnadsarbetets utförande samt skälig kosmad för att

avhjälpa skador som orsakas av felet Med fel bör avses avvikelse frän fack-

25

mässigt godtagbar standard. Fel eller skador som måste sakna betydelse fÖr dem som bor eller vistas i byggnaden bör inte ersättas. En garanti bör kunna innehålla villkor om självrisk.

Prop. 1990/91: 189

2.6  Återkravsrätten

Mitt förslag: Om garantiföretaget betalat ut ersätming för att avhjälpa fel eller skador, får beloppet återkrävas av den som vållat felet eller svarar för felet oberoende av vållande. Ett garantiföretag som betalat ut ersätming pä grand av en byggnadsgaranti, övertar den rätt till er­sätming som byggnadens ägare kan ha mot den som på grand av avtal är ersätmingsskyldig med anledning av felet eller skadan.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i sina huvuddrag med min förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i denna del till­styrker att en återkravsrätt införs. Vissa instanser hyser emellertid tvekan in­för om återkravsrätten kommer att umyttjas.

Skälen för mitt förslag: För att garantisystemet skall fylla sin funktion och medföra det ökade ansvar i byggandet som jag eftersträvar får garantin inte innebära en ren försäkring mot fel och skador. Ett preventivt moment måste finnas med. En återkravsrätt mot den som bör ha ansvaret för upp­komna fel och skador är enligt min mening därför av central betydelse. Säsom arbetsgrappen har föreslagit bör, föratom entreprenören, sålunda även t.ex. en projektor, annan konsult, materialtillverkare eller byggherren själv kunna bli ersätmingsskyldig. Frågan är under vilka föratsätmingar återkravs­rätten skall kunna göras gällande och hur långt den skall sträcka sig.

Det bör till en början stå klart att den som på grand av avtal svarar för ett fel som inte avhjälps utan dröjsmål eller en skada som är en följd av ett sådant fel - i den utsträckning som följer av avtalet - bör kunna krävas på ersättning av ett garantiföretag som betalat ersätming på grand av garantin. Jag föreslår därför att ett garantiföretag som betalat ut ersätming pä grand av en bygg­nadsgaranti, får överta en ägares rätt till ersätmuig mot den som pä grand av avtal svarar fÖr felet eller skadan. Min förslag i denna del utgör en viss juste­ring i förhållande tiU arbetsgrappens förslag och till vad jag föreslog i lag­rådsremissen den 7 mars 1991.

Nästa fråga är vilket ansvar for fel och skador som den som inte svarar enligt avtal skall ha. Det kan bh fråga om återkrav mot flera inblandade parter. Arbetsgrappen har föreslagit an vårdslöshet, dvs. oaktsamhet, skaU visas för att återkravsrätten skall fä göras gällande i detta fall. För egen del har jag övervägt an införa ett strikt ansvar för sädana fel och skador som avviker från fackmässigt godtagbar standard. Den som orsakat felet eller skadan skulle alltså oberoende av vårdslöshet bh ersättningsskyldig. Möjligen skulle ett sådant söikt ansvar göra det lättare att anställa återkrav. Därmed skulle de far-

26

hägor som några remissinstanser uttalat om att återkravsrätten endast skulle     Prop. 1990/91: 189

utnyttjas i begränsad omfatming till viss del undanröjas. Å andra sidan skulle

ett strikt ansvar enligt min mening bli påfallande strängt. Helt ursäkUiga fel

skulle kunna leda till en ersättningsskydighet som är svär an motivera. Ocksä

den långa tid under vilken ansvaret är avsett att kunna göras gällande, tio är,

gör att ett strikt ansvar synes alltför hårt För egen del har jag inte ansett mig

kunna acceptera ett så långt gående ansvar.

Jag har också övervägt att göra en uppdelning pä sä vis att en entreprenör skulle fä svara för fel oberoende av vällande under en femårsperiod, medan ansvaret därefter skulle vara beroende av vållande alternativt helt falla under försäkringen. Inte heller en sådan OTdning har jag dock funnit böra införas.

Mina överväganden har i stället lett till att arbetsgrappens förslag i huvud­sak bör godtas. Återkravsrätten bör alltså - föratom det ansvar som enligt det nyss sagda följer av avtal - vara beroende av vårdslöshet. Jag har därvid ut­gått från att partema även fortsättningsvis kommer att tillämpa avtalsmässiga garantitider. Som jag återkommer till i specialmotiveringen bör nämligen sådana garantitider vara en föratsättning för att den särskilda byggnads­garantin skall meddelas av ett garantiforetag. Bl.a. mot bakgrand av art pre­mien för byggnadsgarantin dessutom torde bli lägre ju längre garantitid som gäller enligt avtal, finner jag inte heller osannolikt att nuvarande garantitider på två år, kan komma att förlängas.

En särskild fråga är om garantiföretaget skall kräva full kompensation för det belopp som utgivits med anledning av fel eller skada på grand av värds-löshet. En sådan ordning kan enligt försäkringsbolagen leda till att de i bygg­processen inblandade partema ställer krav pä en försäkring som skyddar mot regresser frän garantibolaget Om sådana försäkringar etablerades skulle man få ett dubbelförsäkringssystem för samma typ av fel eller skador. Som fram­går av redovisningen under 2.1 finns det dock i dag små möjligheter att i normala ansvarsförsäkringar inkludera ett försäkringsskydd mot sådana regresser.

För art undvika en dubbelt försäkringssystem men ändå behälla det pre­ventiva syftet med återkravsrätten, har under beredningen av detta ärende med försäkringsbolag och andra parter diskuterats vissa begränsningar i regress­ansvaret. Detta skulle kunna ske t.ex. genom att garantiföretaget maximerar sina ersätmingskrav till en procenmell andel av lämpligt valda belopp. Särskilt för konsultemas del har framhållits att full regress under en tioårsperiod kan bli mycket kännbar och i särskilda fall kunna leda till att företag onödigtvis slås ut.

För egen del anser jag att det är väsenUigt att den som genom vårdslöshet

orsakat fel också ekonomiskt får svara för detta. Ett förbud mot försäkring

avseende återkravsanspräk skulle kunna övervägas. För närvarande anser jag

dock inte att ett sådant förbud är påkallat. Några särskilda föreskrifter som

begränsar regressansvaret är jag emellertid inte heller beredd an förorda, men

jag vill här peka pä de möjligheter till jämkning av ersättningsskyldigheten

som kan följa av skadeståndslagen (jfr specialmotiveringen till 7 § samt

6 kap. 2 § skadeståndslagen). Jag ser heller inget hinder mot att ett garanti-

27

företag ställer upp särskilda regler för begränsningar i återkravsrätten enligt     Prop. 1990/91: 189 vad som förordats av vissa remissinstanser. Härigenom kan problemet med dubbel försäkring troligen undvikas. Sådana regler får då tas upp i garanti­företagets egna mstraktioner.

Jag vill poängtera att garantiföretagen med kraft söker att utnyttja alla möjligheter till återkrav. Hur återkravsrätten umyttjas får ingå som ett led i tillståndsprövningen for garantiföretaget. Tillsynsmyndigheten har här ocksä ett ansvar för an återkravsrätten umyttjas på avsett sätt. Om det visar sig behövligt är det tänkbart att tillsynsmyndigheten meddelar allmänna råd om äterkrav.

Lagrådet har haft synpunkter pä reglema om äterkrav. Detta har föranlen vissa justeringar i förhållande till de förslag som presenterades i de båda lagrädsremissema. Bl.a. har jag uite ansett det påkallat med någon särskild fördelningsregel när flera är solidariskt ansvariga för skador. Jag har inte heller ansett att det i förevarande lagstiftningsärende är lämpligt att ge särskilda föreskrifter om rätt till äterkrav i förhållandet mellan den som på grand av avtal betalat ersätming till garantiföretaget och den som svarar för felet pä grand av vällande. I enlighet med lagrådets förslag i ytttandet den 23 aprU 1991 har jag vidare ansett att den föreslagna regleringen bör ge utrymme för återkrav om strikt ansvar undantagsvis skulle kunna uUcrävas.

Sammanfatmingsvis mnebär mitt förslag an en garantiföretag som betalat ut ersätming på grand av en byggnadsgaranti fär återkräva ersätmingen av den som vållat felet eller oberoende av vällande svarar för detta. Ert garanti­företag som betalat ut ersätming bör vidare överta den rätt tiU ersätming som byggnadens ägare kan ha mot den som på grand av avtal är ersätmings­skyldig med anledning av felet eller skadan. Jag återkommer till frågor om återkravsrätten i specialmotivermgen.

3 Upprättade lagförslag

I enhghet med vad jag nu har anfört har mom bostadsdepartementet upprättats förslag till

1.

lag om byggnadsgaranti

2.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10).

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om byggnadsgaranti

Lagen innehåller åtta paragrafer som delvis har arbetats om med aiUedning av

lagrådsytnandena enligt bilaga 4 och 6.1 förhållande till förslaget i lagråds­

remissen den 7 mars 1991, bilaga 3, är 3 § om byggnadsgarantinämnden heh

ny. Det innebär att 5-8 §§ i förslaget motsvaras av 4-7 §§ i den nämnda lag­

rådsremissens förslag.

-

1 § När en näringsidkare uppför en byggnad som helt eller till övervägande Prop. 1990/91:189 del skall användas som bostad för permanent bruk eller i fråga om sådan byggnad utför ombyggnadsätgärder som fordrar bygglov och som avsevärt föriänger byggnadens brukstid, skall det for byggnadsart)etet finnas en bygg­nadsgaranti. En garanti enligt denna lag behövs dock inte i fräga om en- eUer tvåbostadshus när ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd tillför­säkras som ställs som villkor för staUig bostadsfinansiering. Meddelas bygg­nadsgaranti även för sådan byggnad gäller bestänmielsema i lagen, om bygg­naden inte tillhör konsument

Byggnadsgarantin enligt denna lag gäller även om byggnaden övergått tiU ny ägare.

Avtalsvillkor som inskränker någons rätt till ersätming enligt bestämmel­sema i denna lag är utan verkan.

Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.3.

Första stycket innebär att det är sådana hus som vanligen benämns fler­bostadshus som omfattas av lagstifmingen. En byggnadsgaranti skall finnas om byggnaden helt eller till övervägande del skall användas som bostad för permanent brak. Undantag kommer därför att gälla för hus som till över­vägande del innehåller lokaler. Undantag görs vidare fÖr en- och tvåbostads­hus, dvs. småhus som är friliggande eller sammanbyggda i rad- eller kedje­hus (jfr 8 kap. 4 § PBL), när det pga. bestämmelsema om staUig bostads­finansiering finns ett sådant särskilt garantisystem som redovisats i avsnitt 2.1.

Hänvisningen till det statliga bostadsfinansieringssystemet innebär att garanti enligt lagen inte behövs för småhus som upplåts med bostadsrätt. Däremot måste garanti enligt lagen finnas fÖr hyresradhus och liknande hus som upplåts med hyresrätt (jfr lagrådets yttrande den 26 mars 1991 i denna del).

Det förekommer ibland att ett byggnadsprojekt innefattar blandad be­byggelse, dvs. både småhus och flerbostadshus. Om både flerbostadshusen och småhusen skall ingå i en bostadsrättsförening kan det vara en nackdel om olika typer av garantier måste meddelas. Rerbostadshusen kommer dä att omfattas av förevarande lagstiftning medan det särskilda garanti-, för­säkrings- och avtalsskydd som ställs som villkor för statlig bostadsfinan­siering kommer art gälla för småhusen. Enligt min mening bör det dock stå garantiföretaget fritt att i detta fall meddela en motsvarande garanti som följer av denna lag utan an detta inverkar på möjhghetema till stathgt län. De rärts-verkningar som tas upp i lagen bör i detta fall även gälla för småhusen. Första stycket sista meningen som tar sikte pä dessa fall, mnebär att jag inte ansluter mig till lagrådet, som i yttrandet den 26 mars 1991 satt i fråga om bestämmel­sen behövs och lämpligheten av bestämmelsen (jfr 4 § första stycket första meningen).

Byggnaden måste vara uppförd av den som är näringsidkare. Det är endast den som uppför en byggnad resp. utför ombyggnadsåtgärder som är skyldig an ha garanti enligt lagen (jfr 4 §). Bostäderna skall vara avsedda för per-manentboende. Fritidsbostäder är därför undantagna. Det saknar betydelse

29

om det fmns andra lägenheter i byggnaden än bostadslägenheter, t.ex. kon-     Prop. 1990/91:189 torslokaler. Även sädana lokaler omfattas alltså av garantin.

Lagen gäller vidare såväl byggnader som uppförs pä enn-eprenad som byggnader som uppförs i egen regi. Om byggnaden uppförs på entreprenad, saknar det betydelse vilken entreprenadform som används. Såväl general­entreprenad, totalentreprenad som delad entreprenad omfattas alltså av lag­stifmingen. Detsamma gäller andra arbetsformer som förekommer när en byggnad uppförs pä uppdrag.

Med ombyggnad avses i förevarande fall endast sädana mer omfattande åtgärder som fordrar bygglov och avsevärt förlänger brukstiden för byggna­den. Det fär ankomma pä byggnadsnämnden att bestämma om en ombyggnad omfattas av bestämmelsema om garanti (se kommentaren tUl 8 §).

Innebörden av andra stycket är att byggnadsgaranti även gäller i för­hållande till ny ägare. De närmare bestämmelsema om vad byggnadsgarantin omfattar tas upp i 5 §.

Bestämmelsen i tredje stycket har tillkommit mot bakgrand av det ansvar som följer på grand av bestämmelsema om ersätming enligt 5 - 8 §§ inte bör kunna avtalas bort. Bestämmelsema om ersättning i lagen bör därför vara tvingande till den ersätmingsberättigades förmän för att lagstifmingen skall fylla sin funktion.

2 § Byggnadsgaranti får meddelas av juridisk person, som fått tillstånd till detta av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer (garanti­företag). Meddelade garantier skall tryggas genom särskild försäkring eller pä annat likvärdigt sätt.

Garantiföretag står under tillsyn av den myndighet som regeringen be­stämmer. Tillsynsmyndigheten fär förelägga vite vid meddelande av beslut som rör tillsynen. Tillstånd att meddela byggnadsgaranti får återkallas av till­synsmyndigheten, om garantiföretaget i något väsentligt hänseende mte iakt­tar gällande föreskrifter eller pä något annat sätt visar sig olämpligt att utöva sin verksamhet enligt denna lag. Tillsynsmyndighetens beslut som rör tiU-synen samt beslut om återkallelse av tillstånd får överklagas hos kammar­rätten.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fär meddela föreskrifter om tillsynen och om garantiföretags verksamhet enhgt denna lag.

Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.4.

Av första stycket första meningen framgår att garantin endast fär meddelas av särskilda garantiföretag som har fått tillstånd av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att meddela garantier. Det finns inget hinder mot flera garantiföretag på marknaden. Av 4 § framgår dock att ett garantiföretag som huvudregel skall vara skyldigt att meddela garantier. Regeringen eller den myndighet som lämnar tillstånd har dock möjlighet att i tillståndet ange an det är begränsat till t.ex. endast byggnader som uppförs för bostadsrätts­föreningar. Även andra bestämmelser kan tas upp i ett beslut om tillstånd. Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6) bör staten förbehållas rätt till återkrav för utgivna skadestånd med anledning av fel eller försum-

30

melse hos garantiföretaget VäsenUigt för frågan om tillstånd är hur garanti-     Prop. 1990/91: 189 företaget avser att umyttja återkravsrätten enhgt 7 § (jfr avsnitt 2.6).

Av andra meningen i första stycket framgår att garantierna måste dyggas genom försäkring eller på annat likvärdigt sätt. Med sismämnda uttryck avses t.ex. en fond. Man bör dock också kunna tänka sig att kapitalstarka företag ställer den säkerhet för garantiema som behövs. Den närmare bedömningen av vad som skall utgöra tillräcklig säkerhet fär göras av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer när tillstånd skall lämnas enligt lag-rammet.

Av andra stycket första meningen fimgär att ett garantiföretag skall stå under särskild tillsyn. Närmare föreskrifter härom fär meddelas av regeringen med stöd av bestämmelsen i tredje stycket Bestämmelsen i tredje meningen som ger tillsynsmyndigheten möjlighet att återkalla en tillstånd har tillkommit med anledning av lagrådets yttrande den 23 april 1991. Genom bestämmel­serna ges tillsynsmyndigheten möjlighet att åstadkomma rättelse om det skulle behövas.

Med stöd av bestäitmielsen i tredje stycket får också föreskrifter meddelas beträffande garantiföretagets närmare verksamhet. Krav kan har ställas på företagets ekonomiska kapacitet, avsätmingar till särskilda riskfonder m.m. (se avsnitt 2.4).

Utöver sådana föreskrifter som följer av det särskilda bemyndigandet be­hövs också vissa verkställighetsföreskrifter om byggnadsgarantin (se under 5 §).

3 § SamUiga garantiföretag skall gemensamt upprätthålla och bekosta en särskild nämnd som har till uppgift art ytrta sig i frågor om byggnadsgaranti enligt denna lag (byggnadsgarannnämnden). Nämndens ordförande utses av regeringen.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i arbetsgrappens förslag, har tillkommit som ett led i strävandena att undanröja lagrådets principiella invändningar i ytnandet den 7 mars 1991 mot bl.a. avsaknaden av regler för att tillförsäkra dem som lagen omfattar en objektiv och enheUig prövning. Motiven för be­stämmelsema i paragrafen har närmare angetts i avsnitt 2.4.

Av paragrafen framgår att samUiga garantiforetag gemensamt skall upp­rätthålla och bekosta byggnadsgarantinämnden. Detta kan bl.a. innebära att företagen får tillhandahålla erforderlig personal samt lokaler, kontors-utrastning m.nx Antalet ledamöter och nämndens sammansätming får anges i nämndens egen arbetsordning. Ordföranden, som utses av regeringen, bör vara lagfaren och ha erfarenhet av domarvärv.

I arbetsordningen bör, utöver nämndens sammansätming, bl.a. ocksä anges hur besluten skall fattas.

Av 4 § andra stycket framgår an nämnden obligatoriskt skall yttra sig innan beslut fattas om att vägra garanti. Nämnden kan också ytna sig i andra frågor som gäller byggnadsgaranti. Det kan t.ex. gälla frågor om ersätming

enligt 5 och 6 §§ eller frågor om återkrav enligt 7 §. Regeringen eller den

31

myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av bemyndigandet i 2 §     Prop. 1990/91: 189 nedje stycket meddela föreskrifter om i vilken utsträckning yttrande bör in­hämtas.

Som framhållus i den allmänna motiveringen är nämndens beslut inte bm-dande. Yttrandena har alltså karaktär av rekommendationer.

4 § Ert garantiföretag är skyldigt an på begäran av en byggherre meddela byggnadsgaranti, om det enligt lagen finns en skyldighet att ha en sådan garanti. Garanti fär dock vägras om detta följer av tillståndet enligt 2 § eller om det med hänsyn till skaderisken eller någon annan särskild orsak finns skäl till detta.

Innan ett garantiforetag avslår en begäran om garanti enligt första stycket skall yttrande inhämtas från byggnadsgarantinämnden.Vägras garanti, fär beslutet överklagas hos kammarrätten.

Paragrafen, som avser att trygga rätten att få en byggnadsgaranti, har behand­lats i avsnitt 2.4.

v första stycket första meningen som med en viss redaktionell justering fått sin sluthga utformning med anledning av vad lagrådet anfört i yttrandet den 23 april 1991, framgår att det endast är byggherren som får begära att garanti skall meddelas. En sådan ordning har ansetts mest ändamålsenlig bl.a. mot bakgrand av att det av bestämmelsen i 8 § följer att det är byggherren som inför byggnadsnämnden har att svara för att det finns en garanti innan byggnadsarbetena påbörjas. Det sagda hindrar givetvis inte att entreprenören och byggherren avtalar om vem som skall stå för kosmaden för garantin eller att byggherren uppdrar ät entreprenören att ansöka om garanti. Med byggherre avses detsamma som i 9 kap. 1 § plan- och bygglagen (1987:10), dvs. den som för egen räkning utför eller låter utföra byggnadsarljeten.

Om någon begär garanti av ett företag som har tillstånd att meddela sådan garanti, måste det finnas särskilda skäl för att inte garantin skall meddelas. Framför allt bör en bedömning göras av skaderisken för byggnadsföretaget. Vid denna bedömning kan byggherrens och entreprenörens yrkesskicklighet respektive ekonomiska situation t.ex. få betydelse. Framstår det som tvivel­aktigt an en entreprenör inte klarar av ett visst projekt eller att denne inte kommer art iaktta fackmässighet i arbetet, bör garanti kunna vägras (jfr lag­rådets ytn-ande den 23 april 1991).

Enligt min mening är det naturligt att en entreprenör under viss tid efter slutbesikming oberoende av vållande ansvarar för fel som framnäder först efter besiktningen. Jag syftar pä det kontraktsmässiga ansvaret under de garantitider på normalt tvä är som tillämpas i dag. Det är ocksä naturligt att en materialtillverkare eller konsult svarar för materialet resp. tjänsten under en viss garantitid som vilar pä avtalsmässig grand. Innebörden av ett sådant garantiansvar som följer av sedvanliga kontrakt pä marknaden (se avsnitt 2.1) är att garantigivaren får visa an felet eller skadan mte beror pä honom.

Mot bakgrund av vad jag nu sagt bör garantiföretaget vara berättigat art sä­som villkor för art lämna en byggnadsgaranti ställa upp att åtminstone i dag förekommande konnaktsmässiga garantitider tillämpas. Den som söker en

byggnadsgaranti bör alltså kunna visa detta. Om det ej sker, bör ansökan om     Prop. 1990/91:189 byggnadsgaranti kunna avslås. Garantiföretaget bör häratöver kunna ta ut en högre premie fÖr en kort avtalsmässig garantitid än för en längre.

Det bör även i övrigt framhållas att ett garantiföretag i princip bör vara oförhindrat att differentiera den premie som skall betalas för garantin med hänvisning till projektets art eller entreprenörens eller byggherrens erfarenhet

I andra stycket finns en bestämmelse om rätt till överprövning av kammar­rätt om garanti vägras. Frågan har behandlats i avsnitt 2.4. Innan garanti väg­ras skall yttrande inhämtas av byggnadsgarantinämnden (se kommentaren till 3§).

Vid sin överprövning skall kammarrätten ta ställning till om garantiföre­taget enligt bestämmelseraa i första stycket haft rätt att vägra garanti. Finner kammarrätten att sådan rätt förelegat skall överklagandet lämnas utan bifall. Vid motsatt ställningstagande skall kammarrätten, med bifall till överklagan­det, förklara att garantiföretaget är skyldigt att meddela garanti. Man fär dä räkna med att garantiföretaget meddelar den begärda garantin. Sker inte det har dock tUIsynsmyndigheten möjhghet att efter ett lagakraftägande beslut vid vite förelägga ett garantiföretag att utfärda garanti (se kommentaren till 2 §).

Kammarrätten skall inte fastställa villkoren för garantin. Om garantiföre­taget ställer upp villkor som är oskäliga bör detta i och for sig kunna ses som om sökanden utestängs frän att fä garanti, dvs. som en vägran att meddela garanti. Som lagrådet anfört i yttrandet den 23 april 1991, kan oskäliga vUI-kor dock inte åberopas som skäl for fullföljd. Det är emellertid sökanden obe­taget att tUI tillsynsmyndigheten anmäla om ett garantiforetag tillämpar oskä­liga villkor. Det beslut som därefter kommer att ineddelas i tillsynsfrågan kan överklagas hos kammarrätten.

5 § Byggnadsgarantin omfattar

1.

skälig kosmad för att avhjälpa fel i byggnadens konsmiktion, i material som använts i byggnadsarbetet eller i utförandet av arbetet, och

2.

skälig kosmad för att avhjälpa skada pä byggnaden som orsakats av fe­let

Med fel avses avvikelse frän fackmässigt godtagbar standard. Fel eller skador ersätts inte, om de måste antas sakna betydelse för byggnaden eller dem som bor eller vistas i byggnaden.

Genom garantin ersätts inte kosmader för fel eller skador som anmäls se­nare än tio är efter det an byggnadsarbetet godkänts vid besikming som be­stäms av garantiföretaget

Garantin fär innehålla villkor om att ägaren skall stå viss självrisk.

Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.5 och anger vilka kostnader som ersätts på grand av garantin.

Av första stycket framgår att garantin omfattar både fel och skador. Någon begränsning görs inte till enbart bostadslägenheter, utan garantin omfattar fel och skador på hela byggnaden, även t.ex. kontor eller daghem i byggnaden.

Ett fel måste hänföra sig tiU byggnadens konstruktion, tUI det material som

använts i byggnadsarbetet eller till byggnadsarbetets utförande. Felet kan

33

3 Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 189

givetvis hänföra sig till flera av dessa faktorer. Samverkande orsaker bör     Prop. 1990/91: 189 också omfattas. Att uttrycket "byggnadsarbetet" använts innebär att det måste vara fråga om ett ursprangligt fel. Fel och skador som uppkommer genom byggnadens förvaltning ersätts alltså inte.

Endast skador på byggnaden ersätts av garantin, dvs. inte personskador. Inte heller skador pä t.ex. andra byggnader ersätts av garantin. Ett fel kan dock föreligga utan någon skada på byggnaden. Däremot mäste en skada ha orsakats av ett fel enhgt den bestämning som detta begrepp fått i paragrafen.

Jag har i kommentaren till 2 § anfört att vissa verkställighetsföreskrifter behövs utöver de föreskrifter om ett garantiföretags verksamhet som förat­sätts i paragrafen. Härmed avses framför allt föreskrifter av detaljkaraktär när det gäller att avgränsa vad som skall höra till en byggnad. Lös egendom, sä­som kylskåp och maskinell utrasming, som infogas i byggnaden av de bo­ende bör t.ex. undantas. Detsamma gäller viss annan maskinell utrasming i huset Finns det lokaler i byggnaden bör särskilda undantag vara påkallade.

Med fel avses enUgt andra stycket en avvikelse frän fackmässigt godtagbar standard. Felet skall bedömas efter objektiva kriterier. Vad partema i ett en­treprenadavtal har kommit överens om beträffande konstruktion, material eller utförande spelar alltså inte någon roll för en bedömning av vad som skall an­ses som fel. En annan sak är an ert avtal i vilket tex. ert visst material har föreskrivits som inte håller fackmässigt godtagbar standard kan innebära att fel måste konstateras, men då inte pä grand av avtalet utan på grand av mate­rialet. Avtalets innehåll får betydelse först när ställning skall tas till mot vem som återkrav skall riktas enligt 7 §.

Kravet på fackmässighet är att hänföra till den tidpunkt dä byggnaden upp­fördes. Det blir därmed ocksä den kunskap som då förelåg som har be­tydelse. Det har i den allmänna motiveringen närmare utvecklats att s.k. ut­vecklingsfel inte omfattas av garantin. Vad den främsta vetenskaphga exper­tisen inte kunde föratse vid tiden för byggnadens uppförande omfattas alltså inte av någon ersätmuigsrätt.

För att vara godtagbart från fackmässig synpunkt måste dock särskilt höga krav ställas på att konstttiktioner, material och utförande inte kommer att innebära hälsorisker eller andra olägenheter för de boende. Omvänt innebär därför undantaget fÖr utveckhngsfel att sådan kunskap som var känd vid tiden för en byggnads uppförande måste beaktas när man gör en bedömning av kravet pä fackmässigt godtagbar standard. Givetvis har allmänna bransch-beskrivningar o.d. här betydelse. Jag tänker t.ex. på AMA (Allmän Material-och Arbetsbeskrivning) som branschens organisationer och myndigheter ställt sig bakom. Jag tänker också på olika standarder för kvalitetssystem m.m. som tillämpas i branschen. När fel skall bedömas torde man dock inte alltid kunna göra en allmän hänvisning till dessa beskrivningar m.m. Pågående ut­veckling och forskning samt förhållandenas mångskiftande karaktär gör att viss försiktighet här är påkallad.

Alla de krav pä egenskaper och funktioner skall beaktas som - när bygg­

naden uppfördes - ställdes med stöd av byggnadslagstifmingen eller andra

föreskrifter. Nya krav blir däremot inte relevanta.

34

Med beaktande av vad som sagts om utvecklingsfelen, föreligger av- Prop. 1990/91: 189 vikelse frän fackmässigt godtagbar standard om de i byggnaden infogade produkterna innehåller kemiska beståndsdelar som innebär hälsorisker eller risker för andra olägenheter. Paragrafen omfattar också avhjälpande av produktskada pä själva byggnaden. Ett fel kan ocksä föreligga t.ex. om fukt byggs in i byggnaden, dvs. utan att tillräcklig uttorkning har skett av materia­let. Ett annat exempel kan vara att byggnaden kommer att avvika från fack­mässigt godtagbar standard genom t.ex. underdimensionerat ventilations­system eller en fuktkänsUg grandkonstruktion (jfr även avsnitt 2.2).

Bestämmelsema i tredje stycket anger den tid under vilken garantin gäller. I lagrådsremissen den 7 mars 1991 föreslogs att fel och skador som "fram­träder" efter den tioäriga garantitiden inte skulle omfattas av garantin. För att förebygga tvekan om vad detta uttryck innebär i förevarande sammanhang, har i anslutning tiJl vad lagrådet förordat i stället föreskrivits att fel och skadw "som anmäls" senare än tio är efter besikming inte omfattas av garantin. Det har överlämnats ät garantiföretaget att bestämma vilken besikming som bör bilda utgångspunkt för beräkning av tioårstiden. Utgångspunkten för beräk­ningen bör dock normalt kunna vara densamma som gäller vid entreprenad­avtal när garantitid skall beräknas, dvs. den mellan partema förekommande slutbesikmingen. Verkställes inte sådan besikming, säsom tex. vid egenregi-byggen, får garantiföretaget bestämma annan tidpunkt t.ex. byggnadsnämn­dens slutbesikming enligt 9 kap. 6 § PBL.

Fjärde stycket som avser självrisk har behandlats i den allmänna motive­ringen.

6 § Ersätming för kostnad enligt 5 § utgår i den mån föratsätmingar finns för att felet eller skadan avhjälps pä ett tillfredsställande sätt och till skälig kosmad. Ersättningen betalas till byggnadens ägare.

Om felet har vållats av den som är byggnadens ägare eller av hans an­ställda, utgår ersättning till honom endast om felet har vållats även av annan eller det annars finns särskilda skäl fÖr det

Ersätmuig utgår inte i den män felet eller skadan avhjälps utan dröjsmål av någon som kan utsättas för äterkrav enligt 7 §.

Paragrafen, som inte har behandlats i den allmänna motiveringen, har, med en viss redaktionell justering, fått sin sluUiga formulering med anledning av vad lagrådet ytttat (jfr yttrandena den 26 mars och 23 april 1991).

Av första stycket framgår att ersätming enligt byggnadsgarantin skall be­

talas ut till byggnadens ägare.Garantiföretaget bör dock inte betala ut någon

ersättning om inte felet avhjälps pä ett tillfredsställande sätt och till skälig

kostnad (jfr 5 §). Bestämmelsen i första meningen möjliggör art garantiföre­

tag ställer krav pä hur arbetet skall utföras och av vem. Bestämmelsen har

tillkommit med anlednuig av vad lagrådet uttalat i denna del (se yttrandet den

23 april 1991). Ett lämpligt tillvägagångssätt när fel skall avhjälpas kan vara

att garantiföretaget av byggnadens ägare begär in anbud pä de reparations-

åtgärder som behövs. I den mån särskilda föreskrifter om garantiföretagets

verksamhet i denna del behövs, kan det ske med stöd av 2 § tredje stycket.

25

Innebörden av andra .yfycA:£f första meningen är att någon ersätming inte Prop. 1990/91: 189 betalas ut till en beställare som alltjämt äger huset och som vållat ett fel. Motivet för denna regel, som också har sin motsvarighet i arbetsgrappens förslag, är att en återkravsrätt enligt 7 § ändå förehgger mot beställaren, om denne vållat felet. För att huvudregehi skall tiUämpas måste det stå klart att ett orsakssamband här föreligger, t.ex. genom att beställaren föreskrivit ett olämphgt material eller lämnat felaktiga anvisningar om arbetet. Kan orsaks­sambandet inte konstateras utan omgång bör ersätming för att avhjälpa felet betalas ut - givetvis under föratsätming att bestämmelsen i första stycket andra meningen iakttas. Ersätming skall ocksä betalas ut, om nägon annan medverkat till felet samt om det finns särskilda skäl. Det sismämnda åsyftar främst det fallet att det kan befaras att ett fel som innebär olägenheter för de boende inte alls blu" avhjälpt, tex. på grand av ägarens ekonomiska för­hållanden.

Bestämmelsen i tredje stycket, som formulerats i enlighet med lagrådets förslag i yttrandet den 23 april 1991, har tillkommit framför allt mot bakgrand av att det regelmässigt i avtalen vid enneprenad har föreskrivits en garantitid på två år (se kommentaren till 4 §). Om en fel utan dröjsmål avhjälps pä grand av sådan garanti eller om felet annars avhjälps av någon mot vilken återkrav kan riktas enligt 7 § och utan dröjsmål, behöver garantin inte ut­nyttjas.

7 § Vad garantiföretaget har betalat ut på grand av en byggnadsgaranti för att avhjälpa fel eller skador får återkrävas av annan, om vållande till felet förekommit på hans sida eller om han på annan grand än avtal svarar for felet oberoende av vällande. Därvid tillämpas bestämmelsema i 2, 3,4 och 6 kap. skadeståndslagen (1972:207).

En garantiföretag, som betalat ut ersättning på grand av en byggnads­garanti, övertar den rätt till ersätming som ägaren kan ha mot den som på grand av avtal är ersätmingsskyldig med anledning av felet eUer skadan.

Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.6.

Återkravsrätten enligt/orjra stycket tillkommer garantiföretaget. För­säkringsbolag bör i enlighet med vad lagrådet yttrat den 26 mars 1991 inte ha någon äterkravsrätt. Frågan om förhållandet mellan försäkringsbolaget och garantiföretaget får regleras i avtal.

Återkravsrätten får göras gällande mot den som har vållat felet eller skadan, men paragrafen ger också utrymme för återkrav mot den som oberoende av vållande svarar fÖr ett fel (strikt ansvar).

Vållande kan förekomma hos t.ex. projektören eller materialleverantören, men också hos beställaren eller en kommun, t.ex. vid byggnadskonrtoll (jfr NJA 1984 s. 340 III). Innebörden av att någon "vållat" felet är att felet orsakats genom vårdslöshet eller uppsåt. Föratsätmingen är vällande antingen hos företagaren själv eller hans medhjälpare, dvs. anställda eller andra. Självfallet måste vållandet ha samband med byggnadsarbetet, projekteringen eller leveransen. Med fel avses detsamma som i 5 §.

36

Det är givetvis inte möjligt att närmare ange alla de situationer där en väl-     Prop. 1990/91:189 lande kan tänkas föreligga. Allmänna principer för en sådan bedömning fär här gälla, varvid kravet pä fackmässighet bör ställas högt. Varje led i bygg­processen mäste alltså ta ett ansvar för att byggnaden kommer att uppfylla kravet pä fackmässigt godtagbar standard.

Även andra aUmänna skadeståndsprinciper bör tillämpas.Med anledning av vad lagrädet uttalat i sitt yttrande den 26 mars 1991 anges i lagtexten att vissa bestämmelser i skadeståndslagen (1972:207) blir tillämpliga (jfr 1 kap. 1 § nämnda lag). Vad som aktuaUseras är bestämmelsema i 2 kap. (Skadestånds­ansvar på grand av eget vällande), 3 kap. (Skadeståndsansvar för arbets­givare och det allmänna), 4 kap. (Arbetstagares skadeståndsansvar) och 6 kap. (Gemensamma bestämmelser). Bestämmelsema i 5 kap. om skade­ståndets bestämmande är däremot uite akmella, vilket hänger samman med att det i förevarande lag finns regler i fråga om kosmadsersätming (se 5 §).

Att skadeståndsrättsliga principer blir tUlämphga innebär bl.a. an regeln i 6 kap. 3 § skadeståndslagen om solidariskt skadeståndsansvar gäller när flera är vållande till en skada. Fördelningen av ersätmingen mellan flera ansvariga bör - i enlighet med vad som gäller på skadeståndsrättens område - knyta an till de allmänna rättsprinciper som innebär an ansvaret fördelas mellan dem efter vad som är skäligt, om inte särskilda omständigheter föranleder annat. Därvid kan givetvis förekommande avtal spela en roll. Situationen skiljer sig inte här frän fallet när annars flera har varit vällande till en skada som uppkommit under byggnadsarbete. Någon särskild fördelningsregel har jag sluUigen inte velat förorda (jfr lagrådets ytrtande den 26 mars 1991 samt avsnitt 2.6).

Som exempel pä en ansvarssituation dä återkrav kan bli aktuellt pä grand av vällande kan nämnas underiåtenhet att upplysa om att ett material inte får användas på visst sätt för att undgå olägenheter. Produktinformationen har alltså stor betydelse för materialtillverkarens ansvar. Samtidigt kan inte en tillverkare åläggas art vama för alla tänkbara risker med ett material. Av betydelse i sammanhanget blir de krav som gällande lagstifming här ställer (jfr avsnitt 5 i prop. 1990/91:145 om byggnaders inomhusmiljö). För en bedömnuig av materialtUlverkarens ansvar bör ledning också kunna hämtas ur de principer som utvecklats i ansluming till förslaget till produktskadelag (se avsnitt 2.1).

Att garantiföretaget själv kan besluta om begränsningar i återkravsrätten har behandlats i den alltnänna motiveringen.

Att återkravsrätten enligt andra stycket får göras gällande mot den som pä grand av avtal svarar för felet eller skadan har behandlats i den allmänna motiveringen. Bestämmelsen innebär att garantiföretaget övertar en ägares avtalsenliga rätt till ersättning med anledning av fel eller skador, i den mån garantiföretaget betalat ersättningen pä grand av den lagstadgade garantin.

Som jag tagit upp i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6) har jag med anledning av vad lagrädet yttrat frånfallit mitt tidigare förslag om att den som pä grand av avtal betalat ersättning till garantiföretaget skall få rätt att

37

återkräva ersätmingen av den som vållat felet Denna fråga får alltså avgöras     Prop. 1990/91: 189 genom avtal mellan partema.

Lagrådet har i sitt yttrande den 23 april 1991 föreslagit en annan lydelse av förevarande paragraf utan art nägon ändring i sak torde ha varit avsedd. Erdigt den formulering som lagrädet valt skall ert garantiföretag överta den rart till ersättning som ägaren kan ha bl.a. mot den som på grand av eget vållande är ersättningsskyldig med anledning av felet eller skadan (jfr andra stycket enhgt min förslag).

Jag kan inte ansluta mig till den av lagrådet valda formuleringen. Anledningen härtill är att den enligt min mening - till nackdel för garanti­företaget - ger utrymme för en fastighetsägare att genom avtal avsäga sig eller begränsa den rätt till ersättning som tillkommer honom enligt skade­ståndslagen (1972:207). Genom ett sådant avtal skulle garantiföretaget helt eller delvis gå miste om sin rätt till återkrav, vilket skulle förfela lag­stiftningens syfte. Lagrådet har visserligen anfört att bestämmelsen i 1 § tredje stycket i förevarande lag får anses innebära att en fastighetsägare inte får till nackdel för garantiföretaget genom avtal avsäga sig den rätt till ersättning som tillkommer honom enligt allmänna skadeståndsrättsliga bestämmelser. Enligt min mening kan den av lagrädet åberopade bestäm­melsen, som endast tar sikte på avtal som inskränker någons rätt till ersätmuig enhgt lagen om byggnadsgaranti, dock inte ges en sådan innebörd (jfr 1 kap. 1 § skadeståndslagen).

Mitt förslag innebär att ansvaret för vållande gäller i förhållande till garantiföretaget imder hela den tioäriga garantitiden - oberoende av avtal som inskränker ägarens rän till ersättning. Avtal som t.ex. innebär art ansvar mot en entreprenör endast kan göras gällande vid grov vårdslöshet under denna tid blu" alltså inte gällande mot garantiföretaget Om snikt ansvar föreligger kan garantiföretaget återkräva utgiven ersättning mot den som svarar strikt. Om ett avtal mellan en entreprenör och en byggherre mnebär att entreprenören åtar sig en kontraktsmässig garantitid, övertar ett garantiföretag som betalat ut ersättning de krav på ersättning som byggnadens ägare kan ha mot entre­prenören.

8 § Att byggnadsarbete inte får påbörjas förrän bevis om byggnadsgaranti företetts för byggnadsnämnden, framgår av 9 kap. 1 § andra stycket plan-och bygglagen (1987:10).

Den som utiör byggnadsarbete utan att erforderiig garanti finns är skyldig att vid fel eller skada enligt denna lag utge ersätming i den utsträckning som enligt 5 och 6 §§ skuUe ha gälh för det garantiföretag som meddelat garantin, med rän till återkrav enhgt 7 §.

Första stycket utgör en hänvisning till 9 kap. 1 § andra stycket PBL som är

en ny bestämmelse (se förslaget till ändring i denna del). Innebörden av

denna nya bestämmelse är bl.a. an ett byggnadsartiete inte får påbörjas innan

en garanti i förekommande fall företetts för byggnadsnämnden. Härigenom

ges nämnden möjlighet att stoppa ett bygge när garanti saknas (jfr 10 kap. 3 §

PBL). Att skyldighet att inneha garanti inte kopplats till bygglovet hänger

3g

samman med att det vid tiden för en bygglovsansökan ofta inte finns något Prop. 1990/91: 189 enffeprenadavtal och att garanti inte bör meddelas på detta tidiga stadium. Det skall dock åligga byggnadsnämnden att i beslutet om lov upplysa om att sär­skild byggnadsgaranti behövs enligt lagen (jfr 8 kap. 26 § andra stycket 3 PBL). Detta blh särskilt viktigt när åtgärder avser ombyggnad där vissa gränsdragningar måste göras.

Innebörden av bestämmelsen i andra stycket är att en entreprenör som upp­för byggnader eller företar ombyggnader i strid med bestämmelsen om garanti i 1 § ådrar sig samma förpliktelser som garantiföretaget skulle ha gjort med motsvarande rätt till återkrav.

Ikrcädcmde

Lagen föresläs träda i kraft den 1 juli 1991. Med hänsyn till att lagförslaget är beroende av att byggnadsgaranti kan utfärdas av för ändamålet bildade garantiföretag, kan dock inte lagens bestämmelser om byggnadsgaranti till­ämpas förrän ett sådant företag har organiserats och godkänts av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Detta beräknas kunna ske senast ett halvår efter ikraftträdandet. Därför har föreskrivits att garanti enligt lagen inte behövs för byggnadsarbete där ansökan om bygglov ingivits till bygg­nadsnämnden före den 1 januari 1992.

4.2 Förslaget till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

9 kap

1 § Den som för egen räkning utför eller låter utföra byggnads-, rivnings-eller markarbeten (byggherren) skall se till an arbetena utförs enligt be­stämmelsema i denna lag och enligt föreskrift eller beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. Han skall vidare se till an kontroll och provnuig utförs i tUhäckhg omfattning.

Om en sådan garanti för byggnadsarbeten behövs som avses i lagen (1991:000) om byggnadsgaranti, får byggnadsarbeterut inte påbörjas förrän bevis om garantin företetts för byggnadsnämnden.

Det nya andra stycket togs i lagrådsremissen den 7 mars 1991upp i förslaget till den nya 9 kap. 3 a § tredje stycket, men har med anledning av lagrådets synpunkt på bestämmelsens placering flyttats till I §.

Den nya bestämmelsen har kommenterats under 8 § i förslaget tiU lag om byggnadsgaranti.

3 a § Snarast möjligt efter det an bygglov lämnats skall byggnadsnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt, hålla ett samrådsmöte. Till detta möte skall den ansvarige arbetsledaren, yrkesinspektionen samt byggherren, entreprenören, projektören och andra som bestäms av nämnden kallas. Om en sådan garantiför byggnadsarbeten behövs som avses i lagen (1991:000) om

byggnadsgaranti, skall byggnadsnämnden även bereda garantiföretaget     Prop. 1990/91: 189 tillfälle att närvara vid samrådsmötet.

Vid samrådsmötet skall en genomgång göras av arbetenas planering, de åtgärder för besiktning, tillsyn och kontroll som är nödvändiga fÖr att bygg­naden skall uppfylla egenskaperna och funktionerna i 3 kap. samt den sam­ordning som behövs. Vid samrådsmötet skall föras protokoll.

I prop. 1990/91:145 om byggnaders inomhusmiljö har jag föreslagit att byggnadsnämnden vid ett samrådsmöte tillsammans med den ansvarige arbetsledaren och övriga i byggprocessen inblandade parter skall gä igenom lyggptojektet och därvid uppmärksamma en byggnads egenskaper och funk­tioner. Detta skall bl.a. ske med avseende pä ventilationssystem, bygg­material och fuktskydd. Vid samrådsmötet skall ocksä en genomgäng göras av arbetenas planering och den samordnuig som behövs. Mötet skall äga ram snarast efter det att bygglov har lämnats. Som jag tog upp i lagrädsremissen den 7 mars 1991 bör även garantiföretaget beredas tillfälle att närvara vid samrådsmötet. Jag återkommer nu till förslaget, som utgör en tillägg till den i prop. 1990/91:145 föreslagna 9 kap. 3 a §. Beträffande den närmare inne­börden av förslaget hänvisas till nämnda proposition s. 7-10 och s. 31.

Ikrcädande

Lagen föresläs ö-äda i kraft den I januari 1992. Bevis om garanti enligt för­slaget till ändring i 9 kap. I § andra stycket skall dock inte behövas om en an­sökan om bygglov ingivits tiU byggnadsnämnden före dagen för ikraftträdan­det. Sismämnda regel har tillkommit med anledning av att en motsvarande bestämmelse fmns i förslaget till lag om byggnadsgaranti och efter förordande av lagrädet.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört, hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1.    lag om byggnadsgaranti,

2.    lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10).

Ärendet bör behandlas under innevarande riksmöte.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar an ge­nom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden lagt fram.

40

Arbetsgruppens lagförslag

Prop. 1990/91:189

Bilaga 1

1 Förslag till

Lag om entreprenadgaranti

Härigenom föreskrivs följande.

1 § När en entreprenör pä uppdrag av annan än konsument uppför byggnad

som helt eller tUl en inte oväsenUig del skall användas som bostad, som kon­

tor eller som lokal för undervisning, vård eller annan omsorg, eller företar

åtgärd som enligt plan- och bygglagen (1987:10) fordrar bygglov pä en sådan

byggnad, skall för byggnadsarbetet finnas entreprenadgaranti. Garanti

behövs dock inte när ett sådant konsumentskydd som avses i konsument­

tjänstlagen (1985:716) gäller för byggnadsarbetet

Entreprenadgaranti ersätter vissa fel som uppkommit genom byggnads­arbetet (byggfel) enligt vad som sägs i denna lag, även om äganderätten till byggnaden övergått till annan än beställaren.

2 § Entreprenadgaranti meddelas av garantiföretag, som godkänts av reger­

ingen, och tryggas genom särskild försäkring.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om garantiföretags verksamhet enligt denna lag.

3 § Ett garantiföretag är skyldigt an på begäran meddela entreprenadgaranti,

om inte det finns särskilda skäl att vägra garanti med hänsyn till entrepre­

nörens ekonomi samt byggnadsarbetets art och omfattning.

Vägrar garantiföretaget garanti i uppenbar strid med första stycket, har entreprenören rän till ersättning för ekonomisk skada, dock högst med 10 procent av entreprenadsumman.

4 § Enrteprenadgarantin omfattar kosmad för avhjälpande av väsentliga fel i

konstruktion eller material som använts i byggnadsarbetet eller väsenUiga fel i

byggnadsarbetets fackmässiga utförande, om byggfelet förekommer i

bostadslägenhet eller i lokal som används som kontor eller för undervisning,

vård eller annan omsorg. Ett byggfel anses väsenthgt, om det kan antas med­

föra olägenhet av betydelse för dem som bor eller annars vistas i lägenheten

eller lokalen.

Ersätming for kosmad enligt första stycket utgår till byggnadens ägare, om enneprenören enligt entreprenadavtalet inte svarar för byggfelet eller om i annat fall han inte avhjälper felet och ersätming inte kan eihållas från honom. Genom garantin ersätts dock inte kosmad att avhjälpa byggfel som framnäder mer än tio år efter det att entreprenaden godkänts i den del där felet före­kommer.

Garantin får innehålla villkor om att ägaren skall stå viss självrisk.

41

5 § Om byggfelet beror av vållande av beställaren eller hans anställda, utgår    Prop. 1990/91:189

ersättning till honom endast om det föreligger särskilda skäl eller till att väl-    Bilaga 1

lande förekommit även pä entreprenörens sida.

6

§ Vad som utgetts pä grand av entreprenadgarantin som kostnad for av­hjälpande av byggfelet fär återkrävas av annan, om vållande tUI byggfelet förekommit på hans sida eller om han enhgt avtal svarar för felet

7

§ Den som företar byggnadsarbete utan att erforderlig garanti finns enligt 1 § är skyldig att vid byggfel utge ersätmmg i den utsträckning som enligt 2 och 3 §§ skulle ha gällt fÖr garantiföretaget, med rätt till äterkrav enligt 4 §.

8

§ Om en entreprenör utför byggnadsarbete som anges i 1 § på egen bygg­nad, skall det finnas en entreprenadgaranti för byggnaden enligt vad som föreskrivs i 1-3 §§. Garantin ö-äder i kraft när äganderätten till byggnaden övergått till annan.

Ersättning genom garantin utgår enligt 4 §, om entreprenören inte svarar för byggfelet enligt avtal med ägaren eller om entreprenören i annat fall inte avhjälper felet och ersätming för kostnaden inte kan erhållas av honom. Ersättningen får återkrävas enligt 6 §. Har arbetet utförts utan erforderlig garanti, tillämpas 7 §.

Denna lag ttäder i kraft den dag riksdagen bestämmer.

42

Förteckning över remissinstanserna

Prop. 1990/91:189

Bilaga 2 Betänkandet (Ds 1990:14) Byggnaders inomhusmiljö m.m. har remiss­behandlats.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten i Göteborg, Stockholms tingsrätt, bo­verket, statens råd för byggnadsforskning, statens institut för byggnads­forskning, socialstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, kemikalieinspektionen, statens energiverk, skolöverstyrelsen, statens provningsanstalt konsument­verket statens räddningsverk, byggnadsstyrelsen, fortifikationsförvalt­ningen, statens vattenfallsverk, riksantikvarieämbetet, institutet för miljö­medicin, arbetsmiljöinstitutet statens strälskyddsinstitut, Chalmers tekniska högskola. Lunds tekniska högskola, Kungl. tekniska högskolan (KTH), Svenska kommunförbundet Stockholms och Malmö kommuner, Landstings­förbundet, HSBs riksförbund, Riksbyggen, Sveriges Bostadsrätts­föreningars Centralorganisation (SBC), Sveriges Allmännyttiga Bostads­företag (SABO), Hyresgästemas Riksförbund, Sveriges Fastighetsägare­förbund, Riksförbundet Vi i Småhus VIS, Sveriges Villaägareförbund, Sveriges Skorstensfejaremästares Riksförbund, Föreningen Sveriges Stads­arkitekter, Sveriges Praktiserande Arkitekter, Svenska Konsultföreningen SKIF, Sveriges Advokatsamfund, Byggherreföreningen, Näringslivets Byggnadsdelegation, Byggentreprenörerna, Aktiebolaget Bostadsgaranti, Föreningen Sveriges Byggnadsinspektörer, Föreningen Sveriges VVS-inspektörer. Föreningen Sveriges energirådgivare. Riksförbundet mot Astma-Allergi (RMA), Tjänstemännens Cennalorganisation (TCO), Svenska arbets­givareföreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Fastighets-anställdas förbund, Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Industriförbundet, Svenska Försäkringsbolags Riksförbund, Trygg Hansa, Försäkrings AB Skandia, Folksam, De Handikappades Riksförbund (DHR), Svenska Väg- och Vattenbyggares Riksförbund, VVS-Tekniska Föreningen, Föreningen Ventilation-KIimat-Miljö, Elektriska Installatörsorganisationen, Industrins Byggmaterialgrapp, Svenska Träskivor, VVS-Fabrikantemas Råd, Sveriges Plastförbund, Golvbranschens Riksorganisation, Svenska Sågverks- och Trävaraexportföreningen, Sveriges Färgfabrikanters Förening (SVEFF) och Sveriges Trähusfabrikers Riksförbund.

Dessutom har skrivelser inkommit från kommerskollegium, Sveriges Lim­leverantörers Förening, statens pris- och konkurrensverk, byggstandardi-seringen, Umeå komun, Grossistförbundet Svensk Handel, Industrins Kom­mitté för Byggbestämmelser, samt juristfuman Bygg och Bo Elsa[REDACTED_EFTERNAMN].

Följande myndigheter och organisationer har avstått frän att yttra sig. Länsstyrelserna i Stockholms län, Göteborgs och Bohus län. Malmöhus och Västeraorrlands län, miljömedicinska enheten vid regionsjukhuset i Örebro, statens naturvårdsverk, Göteborgs och Malmö kommuner, Sveriges Arkitek­ters Riksförbund, Handikappförbundens Centralkommitté (HCK), Betong­elementföreningen samt Snickerifabrikantemas RiksfÖri)und (SNIRI).

43

Det till lagrådet den 7 mars 1991

pp. 1990/91: i 

89

remitterade lagförslaget

"

1  Förslag till

Lag om byggnadsgaranti

Härigenom föreskrivs följande.

1 § När en näringsidkare uppför en byggnad som helt eller till övervägande

del skall användas som bostad för permanent brak eller i fräga om sådan

byggnad utför ombyggnadsätgärder som avsevärt förlänger byggnadens

brakstid, skall det för byggnadsarbetet finnas en byggnadsgaranti. En sådan

garanti behövs dock inte i fräga om en- eller tvåbostadshus. Meddelas bygg­

nadsgaranti även för sådan byggnad gäller bestämmelsema i lagen, om bygg­

naden inte tillhör konsument.

Byggnadsgarantin omfattar kostnader för att avhjälpa vissa fel och skador enligt vad som sägs i denna lag, även om byggnaden övergått till ny ägare.

Avtalsvillkor som inskränker någons rätt till ersätming enligt bestämmel­serna i denna lag är utan verkan.

2 § Byggnadsgaranti får meddelas av juridisk person, som fått tillstånd till

detta av regeringen eller myndighet om regeringen bestämmer

(garantiföretag). Meddelade garantier skall ttyggas genom särskild försäkring

eller på annat likvärdigt sätt

Garantiföretag står under tillsyn av myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen eUer myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrif­ter om garantiföretags verksamhet enhgt denna lag.

3 § Ett garantiföretag är skyldigt att meddela byggnadsgaranti på begäran av

den som uppför en byggnad eller utför ombyggnadsätgärder enligt 1 §.

Garanti får dock vägras om detta följer av tiUståndet enligt 2 § eller om det

med hänsyn till skaderisken eller någan annan särskild orsak finns skäl till

detta.

Den som vägras garanti i uppenbar strid med första stycket, har rätt till er-sättningför ekonomisk skada, dock högst med 10 procent av kosmaden för byggnadsarbetet

4 § Byggnadsgarantin omfattar

1.   skälig kosmad för att avhjälpa fel i byggnadens konsmiktion, i material

som använts i byggnadsarbetet eller i utförandet av arbetet, och

2.   skälig kostnad för att avhjälpa skada på byggnaden som orsakats av

felet.

Med fel avses avvikelse från fackmässigt godtagbar standard. Fel eller skador ersätts inte, om de mäste antas sakna betydelse för byggnaden eller dem som bor eller vistas i byggnaden.

Genom garantin ersätts inte kosmader för fel eller skador som framträder mer än tio år efter det att byggnadsarbetet godkänts vid besiktning som be­stäms av garantiföretaget

Garantin får innehålla villkor om att ägaren skall stå viss självrisk.

44

5 § Ersättning för kostnad enligt 4 § utgår till byggnadens ägare, om inte    Prop. 1990/91: 189

felet eller skadan utan dröjsmål avhjälps av den som på grand av avtal svarar    BUaga 3

för felet eller skadan

Om felet har vållats av den som varit beställare av byggnadsarbetet eller av hans anställda, utgår ersättning till honom endast om det finns särskilda skäl eller om felet har vållats även av nägon annan. Detsamma gäller om felet har vållats av den som utfört byggnadsarbetet på egen byggnad eller av hans an­ställda.

6 § Vad som betalats ut på grand av byggnadsgarantin för att avhjälpa fel

eller skador får återkrävas av annan, om vållande till felet förekommit pä hans

sida eller om han pä grand av avtal svarar fÖr felet

I den mån någon är skyldig art betala ersättning enligt första stycket, har annan som betalat ersättningen rätt att av honom återfå vad han betalat. Samma rätt tillkommer den som avhjälpt felet eller skadan enligt 5 § första stycket.

7 § Att byggnadsarbete inte fär påbörjas förrän bevis om byggnadsgaranti

företetts för byggnadsnämnden, framgår av 9 kap. 3 a § andra stycket plan-

och bygglagen (1987:10).

Den som utför byggnadsarbete utan att erforderlig garanti finns är skyldig att vid fel eller skada enligt denna lag utge ersätming i den utsträckning som enligt 4 och 5 §§ skulle ha gällt för det garantiföretag som meddelat garantin, med rätt till återkrav enhgt 6 §.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991. Garanti enligt lagen behövs dock inte för byggnadsarbete för vilket ansökan om bygglov enligt plan- och bygglagen (1987:10) ingivits tUl byggnadsnämnden före den 1 januari 1992.

45

2 Förslag till

Prop. 1990/91: 189

Lag om ändring i plan- och bygglagen

BUaga 3

(1987:10)

Härigenom föreskrivs i fråga om plan- och bygglagen (1987:10) dels att 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 kap. 3 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap. 3a§

Innan byggnadsarbetena påbörjas skall byggnadsnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt, hålla ett samrådsmöte. Till detta möte skall den ansvarige arbetsledaren, yrkes­inspektionen samt företrädare för byggherre, entreprenör, projektor och andra som bestäms av nämnden kallas. Vid mötet skall en genom­gång göras av arbetenas planering, de åtgärder för besiktning, tillsyn och kontroll som är nödvändiga för att byggnaden skall uppfylla egen­skaperna och funktionerna i 3 kap. samt den samordning som behövs.

Vid samrådsmötet skaliföras pro­tokoll.

Om en sådan garanti för bygg­nadsarbeten behövs som avses i lagen (1991:0000) om byggnads­garanti, skall byggnadsnämnden även bereda företrädare för garanti­företaget att närvara vid samråds­mötet. Byggnadsarbetena får inte påbörjas förrän bevis om garantin företetts för byggnadsnämnden.

46

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91: Bilaga 3

189

16 kap.

1§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela de föreskrifter om krav pä byggnader m.m. som utöver be­stämmelsema i 3 kap. behövs

1.

till skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa,

2.

för en lämphg utformnuig av byggnader och andra anläggningar samt tomter och alhnänna platser.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med­dela de föreskrifter om krav på byggnader m.m. som utöver be­stämmelserna i 3 kap. behövs

1.

till skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa,

2.

för en lämplig utformning av byggnader och andra anläggningar samt tomter och allmänna platser.

3.   för kontroll av att föreskrifter

som avses i 1 efterlevs.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, utom i fråga om 3 kap. 7 §, i enskilda fall medge undantag från bestämmelsema i 3 kap.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1992.

47

Lagrådets yttrande

Prop. 1990/91:189

den 26 mars 1991 (utdrag)

g

Utdrag ur protokoU vid sammanträde 1991-03-26

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Berglöf, justitie­rådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 7 mars 1991 har regeringen på hemställan av statsrådet Ulf[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om byggnadsgaranti,

2.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10).

Förslagen har infor lagrädet föredragits av rättschefen Håkan Juhus.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Inledning

Förslaget i remissen syftar till att motverka hälsorisker fÖr de boende i fler­bostadshus. Avsikten är att byggfel vid nybyggnader och större ombygg­nader skall kunna påtalas av byggherren och även av senare fastighetsägare under en tioårsperiod och an konstaterade fel skall bli avhjälpta utan den tidsutdräkt som utredningar i vållandefrägoma kräver. Med fel menas inte bara fel i förhällande till kontraktst>estämmelseraa utan allt som i fråga om material, konstruktion och utförande inte kan anses fackmässigt godtagbart.

Syftet med förslaget är alltså angeläget. Den lösning som valts är emeller­tid från principiella synpunkter tveksam i flera avseenden och synes sakna motsvarighet i lagstiftningen hittills.

Enligt 2 § första stycket får byggnadsgaranti meddelas av juridisk person, som fån tillstånd till detta av regeringen eller myndighet som regeringen be­stämmer (garantiföretag). Enhgt andra stycket av paragrafen står garantiföre­tag under tillsyn av myndighet som regeringen bestämmer. Vidare får reger­ingen eller myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om garantiföretags verksamhet enhgt lagen.

Enligt 3 § första stycket är ett garantiföretag skyldigt att på begäran av byggherren eller entreprenören meddela byggnadsgaranti men garanti får väg­ras om detta följer av tillståndet enhgt 2 § eller om det med hänsyn till skade­risken eller nägon annan särskild orsak finns skäl till detta. Den som vägras garanti i uppenbar strid med 3 § första stycket, har enligt andra stycket i para­grafen rän till på visst sätt begränsad ersätmuig for ekonomisk skada.

Förslaget innebär att det för alla byggnadsarbeten som lagen omfattar -

dvs. i huvudsak alla nybyggnadsarbeten och större ombyggnadsarbeten som

gäller flerbostadshus (jfr vid 1 §) - obligatoriskt fordras byggnadsgaranti en-

ligt lagen och att det överlämnas åt ett eller flera garantiföretag att meddela Prop. 1990/91:189 sådana garantier. Det är alltså garantiföretaget som - inom ramen för de före- tJUga 4 skrifter som kan vara meddelade fÖr dess verksamhet - bestämmer premier och övriga vUIkor för garantin, bland dem i vilken utsträckning självrisk skall tillämpas. Härtill kommer som redan sagts att garantiföretaget givits långt­gående möjligheter att vägra att meddela garanti. Det sägs härom i remiss­protokollets specialmotivering till 3 § att framför allt en bedömning av skade­risken för byggnadsföretaget bör göras, därvid byggherrens och entreprenö­rens yrkesskicklighet respektive ekonomiska situation t.ex. kan fä betydelse. Om det framstår som tvivelaktigt att en entreprenör inte klarar av ett visst projekt eller att denne inte kommer alt iaktta fackmässighet i arbetet bör enhgt föredragande statsrådet garanti kunna vägras.

Den konstitutionella aspekten av att pä detta sätt överlämna vittgående be­fogenheter till enskilda företag har inte berörts i remissen eller i arbets­grappens betänkande. Enligt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen kan förvaltningsuppgift överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild individ. Innefattar uppgiften myndighetsutövning skall det ske med stöd av lag. Enligt lagrådets mening föreligger här alla väsenthga krite­rier för myndighetsutövning. Kravet pä lagstöd är också uppfyllt. Detta mne­bär emellertid inte att man kan bortse från att ett överlämnande av myndig­hetsutövning till enskilda subjekt innebär att det särskilda regelsystem och de garantier för den enskilde som följer av att ett förvalmingsärende handläggs av en myndighet inte blir tillämphga. Särskilda regler för att tillförsäkra dem som lagen omfattar en objektiv och enheUig prövning i garantiärenden saknas och de föreskrifter av regeringen och den tillsyn som föratsätts synes inte kunna föra långt i detta hänseende.

Av betydelse i detta sammanhang är vilka möjligheter till ingripande som skall föreligga om verksamheten inte utövas pä ett godtagbart sätt. Under föredragningen har diskuterats frågan om möjligheterna att återkalla garanti­företagets tillstånd. Problemet berörs inte i remissprotokollet. Något hinder mot återkallelse utan lagstöd torde inte föreligga i ett fall som detta, även om det kan hävdas an villkoren för en så ingripande åtgärd bör anges. En förat­sätming för hela systemet med dess långsiktiga inrikming är emellertid att garantiföretagets verksamhet består under garantitiden. Äterkallelse-möjhgheten kan därför inte vara en realistisk väg för att komma till rätta med ett garantiföretag som inte fyller sui uppgift på ett från rättssäkerhetssynpunkt godtagbart sätt.

Det remitterade förslaget inger på grand av det anförda starka betänklig­heter.

En rätt tUI skadestånd om garanti vägras felaktigt är ofrånkomlig. Som lag­

rådet återkommer till måste den skadeståndsregel som tagits upp i 3 § andra

stycket i förslaget anses klart otillfredsställande. Utöver rätt till skadestånd

måste det fmnas en möjlighet till överprövnuig av garantiföretags beslut både

vid vägrad garanti och när villkoren fÖr garantin framstår som oskäliga för

sökanden. Med hänsyn tUl den rätt tUl domstolsprövnuig som gäller enligt ar­

tikel 6:1 i 1950 års europeiska konvention angående skydd för de mänskliga

4q

4 Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 189

rättighetema och de grandläggande friheterna måste som lagrådet ser det en    Prop. 1990/91:189 sådan överprövning ske i domstol. Som arbetsgrappen anförde i ansluming    tJäg 4 till sitt förslag till skadeståndsregel (se betänkandet s. 108) framstår ett domstolsförfarande emellertid som en alltför omständlig ordnuig. Kravet talar alltså emot förslaget

Det kan säkert sägas att det föreslagna systemet i de sedvanliga ratinema och kontaktema mellan de inflytelserika partema inom byggnadsbranschen och försäkringsbolagen kan väntas komma att fungera så att de angivna problemen i allmänhet inte ger sig tillkänna. Lagstifmingen torde emellertid i hög grad vara inriktad också pä de mindre byggföretagen.

Mot bakgrand av vad som anförts kan lagrådet från sina utgångspunkter inte tUIstyrka förslaget till lag om byggnadsgaranti. Lagrädet kan uite heller se hur man med bibehållande av den grandläggande konstruktionen i förslaget skulle kunna förbättra rättssäkerhetsgarantiema sä att en obligatorisk bygg­nadsgaranti kan föreskrivas. Lagrådet lämnar ändå i det följande synpunkter rörande det närmare innehållet i de ohka paragraferna.

Förslaget till lag om byggnadsgarcmti 1§

Från kravet pä garanti enligt lagen undantas enligt första stycket en- och två­bostadshus. Motivet för detta är enhgt specialmotiveringen det garantisystem som redan finns för sådana hus. Det har emellertid vid ärendets föredragning inför lagrådet framkommit art det befuiUiga garantisystemet inte omfattar vissa småhus som är upplåma med hyresrätt och att undantaget därför inte bör om­fatta dessa. Andra meningen kan från denna utgångspunkt få följande lydelse: "En garanti enligt denna lag behövs dock inte i fråga om en- eller tvåbostads­hus när ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd tillförsäkras som ställs som villkor för stathg bostadsfinansiering."

Enligt fortsätmingen av första stycket skall, utom om byggnaden inte till­hör en konsument, bestämmelserna i lagen gälla, om byggnadsgaranti medde­las i fråga om en byggnad som omfattas av undantagsbestämmelsen. Samtidigt skall det enligt 3 § förslaget i princip föreligga en skyldighet for ett garantiföretag att bevilja garanti så snart den som uppfor en byggnad eller ut­för ombyggnadsätgärder begär det. Bestämmelsema sammantagna innebär alltså att byggaren kan påtvinga sina avtalsparter an lagen skall tillämpas också för ett småhusbygge. Detta har enligt vad som har upplysts inte varit avsikten. Lagrädet anger vid 3 § att skyldigheten att lämna garanti bör gälla bara när det begärs i fråga om ett bygge där garanti är obligatorisk. I övrigt bör därmed nägon garanti inte medges annat än om samtliga parter i bygg­nadsföretaget är ense om det Även efter en sådan ändring i 3 § ifrågasätter emellertid lagrådet behovet och lämpligheten av den akmella bestämmelsen i sista meningen av 1 § första stycket

50

2§

Prop. 1990/91: 189

Bilaga 4

En meddelad byggnadsgaranti skall enligt förslaget tryggas genom särskild försäkring eller på annat likvärdigt sätt. Tryggandet måste bli långsiktigt ef­tersom garantiema skall avse tioårsperioder. Såvitt gäller tryggandet genom försäkring torde det bh fräga om periodiska försäkringar för varje garantiföre­tag. Avtalsparter när det gäller garantiema är enbart garantiföretaget och näringsidkaren som uppför eller bygger om en byggnad. Det ekonomiska an­svar som i sista hand kommer att åvila försäkringsgivarsidan måste ändå leda till att försäkringsgivaren genom försäkringsavtalen och i övrigt ges ett av­görande inflytande i frågan om en garanti skall meddelas eller ej. Även med de erfarenheter från branschhåll som garantiföretagen kan förväntas komma att besitta torde således försäkringssidans insikter och önskemål komma an bh utslagsgivande. Detta är en viktig aspekt när det gäller att bedöma kontrol­len över hur garantiema lämnas men har inte berörts i remissprotokollet.

3

§

Som lagrådet har berört vid 1 § bör en skyldighet art meddela byggnads­garanti inte gälla andra fall än när en sådan garanti är obligatorisk enhgt 1 §.

I inledningen till detta yttrande har lagrådet betecknat den i andra stycket intagna skadeståndsregeln som klart otillfredsställande. Föratom art en be­loppsbegränsning föreskrivits ger den angivna föratsättningen för skadestånd - att garanti skall ha vägrats "i uppenbar strid med första stycket" - inte stort utrymme för atl alls döma ut något skadestånd, eftersom det enligt fönta stycket räcker med en "särskild orsak" fÖr att vägra garanti.

Om det, som lagrådet har anfört i inledningen, här skall anses vara fråga om myndighetsutövning, torde det emellertid förhälla sig sä, att det kan bli aktuellt med ett stadigt skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (se Lena[REDACTED_EFTERNAMN], Offentlig förvalming utanför myndighetsområdet s. 202 ff, och Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen, s. 45 f).

4

§

I nedje stycket preciseras garantitiden enligt lagen. Enligt bestämmelsen er­sätts genom garantin inte kosmader för fel eller skador som framnäder mer än tio år efter det att byggnadsarbetet godkänts vid besikming som bestäms av garantiföretaget. Utoycket "som framträder" är i och för sig hämtat ur gäl­lande standardavtal men används där utifrån andra föratsätmingar. Uttrycket är inte sä entydigt och klart som är påkallat i detta sammanhang. För att före­bygga all tvekan i tillämpnmgen bör bestämmelsen avse fel eller skador som inte anmäls till garantiföretagen inom den angivna tiden.

51

5§

Prop. 1990/91: 189

Bilaga 4

Enligt bestämmelsen i första stycket skaU ersättning på grund av garantin be­talas till byggnadens ägare. I specialmotiveringen till bestämmelsen sägs att garantiföretaget inte bör betala ut nägon ersätming, om inte felet avhjälps pä ett tillfredsställande sätt. Detta är i och för sig ett uttalande som ligger i linje med lagstiftningens syfte att i de boendes intresse garantera avhjälpande av brister som kan innebära hälsorisker for dem. Det har emellertid inte nägon förankring i lagtexten. Enbart motivuttalandet ger inte någon rätt att vägra ut­betalning till en ägare som kräver att fä ut den och själv vUl bestämina om hur och när felet eller skadan skall åtgärdas. Syftet med uttalandet synes inte kunna uppnås pä annat sätt än genom en reglering som innebär att garantiföretaget har att direkt betala kosmadema för ett avhjälpande i den mån det är fackmässigt godtagbart. Lagrådet har uite underlag fÖr att utforma eller ens säkert kunna förorda en sådan reglering.

Regeln i 5 § första stycket om betalning till byggnadens ägare inskränks enligt förslaget så att den gäller endast "om mte felet eller skadan utan dröjs­mål avhjälps av den som pä grand av avtal svarar för felet eller skadan". Med detta måste avses att garantin inte alls skall utfösas, om felet eller skadan om­fattas av ett garantiavtal mellan partema och om det utan dröjsmål avhjälps av den anledningen. Ocksä andra stycket ger inöycket att behandla frågan till vem en betalning skall ske men torde i själva verket handla om fall när garan­tin inte får tas i anspråk. Eftersom betalning alltid skall ske till ägaren är det förvurande att som skett i andra stycket tala om ersätming som utgår till be­ställaren av ett byggnadsarbete. Den sista meningen i paragrafen, att "det­samma" skall gälla om felet vållats av den som utfört byggnadsarbetet pä egen byggnad eller av hans anställda förefaller uite ha någon självständig innebörd. Det måste också sägas att en reglering enligt andra stycket ofta måste om­intetgöra lagens syfte om ett snabbt avhjälpande utan utredningar i vållande-frågor.

Som lagrådet uppfattar innehåUet skulle det framgå tydhgare om i en första mening anges att ersätmuig för kosmad enhgt 4 § skall betalas till byggnadens ägare. Innehållet i övrigt skulle, om sista meningen utesluts, kunna samman­fattas om det anges, att när felet vållats av ägaren själv eller någon av hans anställda ersätming utgår bara om också någon annan är vållande eller om det annars finns särskilda skäl för det I ett sista stycke kan då tas in bestämmel­sen om att ersätming inte utgår, om felet eller skadan avhjälps utan dröjsmål.

6§

Rätten till återkrav för utbetald garantiersätming skall enhgt remissen få göras

gällande "mot den som svarar för felet pä grand av avtal, t.ex. garanti enligt

kontraktet, eller av den som oberoende av avtal har vållat felet". Återkravsrätt

skall grandas pä ett solidariskt ersätmingsansvar hos den eller de som vallat

det avhjälpta felet. Det sägs också att "även andra allmänna skadestånds­

principer bör tillämpas". Av specialmotiveringen till 1 § framgår att den i sista

2

stycket av denna paragraf föreslagna bestämmelsen tillkommit för att hindra    Prop. 1990/91: 189

att någon friskriver sig frän ansvar enligt bl.a. 6 §.

Bilaga 4

För möjligheten tUl återkrav åberopas i remissprotokollet återkravsrättens preventiva funktion. Eftersom intresset av återkrav mäste ligga hos de för­säkringsföretag som äterförsäkrat garantierna, torde syftet inte nås, om be­slutanderätten helt överläts till garantiföretaget Avsikten med den obestämda formuleringen i första stycket - "vad som betalats ut.... fär återkrävas" -tycks enligt specialmotiveringen ocksä vara att försäkringsbolagen skall ha samma regressrätt som garantiföretagen. Hur frågoma om regress skall regle­ras i förhållandet mellan försäkringsbolagen och garantiföretagen torde emel­lertid bäst regleras i de försäkringsavtal som träffas. Lagbestämmelsen synes enhgt lagrådets mening uite böra avse annat än garantibolagens äterkravsrätt

När det gäller den föreslagna regleringen angående äterkrav återkommer lagrådets principiella invändning om risken för olikartad behandling av lik­artade fall.

Lagtexten i första stycket är inte helt lätUäst och kan ge anledning till tve­kan om innebörden. När det gäller garantiföretagets återkrav för utbetalat garantibelopp är det vidare knappast tilhäckligt med ett motivuttalande om skadeståndsreglemas tillämpning. Lagrådet vill här peka på en fråga som inte berörts i remissen, nämligen den om arbetstagares ansvar för eget vållande (se 4 kap. 1 § skadeståndslagen 1972:207). Fall där snikt ansvar kan bli akmellt har dessutom inte beaktats.

En grandläggande regel om solidarisk ansvarighet i fråga om skadestånd finns i 6 kap. 3 § skadeståndslagen. Frågan om den sluUiga fördelningen av ansvaret är för närvarande inte reglerad i lag. Enligt en allmänt tillämpad princip läggs vid fördelningen till grand en skälighetsbedömning, om inte särskilda omständigheter föranleder annat I betänkandet 1989:88, Skade­försäkringslag, har som ett nytt andra stycke i bestämmelsen om solidariskt ansvar föreslagits en regel om fördelningen (se s. 73, 140 ff och 399 ff, jfr 8 § miljöskadelagen 1986:225).

Bestämmelserna i det föreslagna andra stycket, som tydligen avses reglera just den sluUiga fördelningen, ger genom hänvisningen till första stycket ändå inte ledning för bestämmande av det inbördes ansvaret och har inte anknyt­ning till den bedömning som får anses vara vedertagen i praxis.

Någon anvisning om hur en återkravsbestämmelse i stället bör skrivas kan knappast ges utan att frågan får en mer allsidig belysning. I fråga om garanti-företagen bör vissa av de antydda problemen minska om det anges att åter­krav får riktas mot den eller dem som haft art i första hand svara fÖr felet eller skadan, om garantin inte hade funnits. Beträffande den slutliga fördelningen kan ett altemativ vara att använda en formulering liknande den som kommit till uttryck i 8 § andra stycket mUjöskadelagen.

lagrådet måste sluthgen särskilt ifrågasätta den i paragrafens sista mening

intagna bestämmelsen som avser det fall an någon betalning enligt garantin

överhuvudtaget inte blir aktuell på grand av om-satsen i 5 § första stycket av

förslaget. Att i ert sådant fall lagens regler om återkrav skall ta över vad par­

terna kan ha kommit överens om i de avtal som träffats synes inte tillräckligt

,3

motiverat av att det skulle innebära en anpassning tiU det föreslagna systemet i    Prop. 1990/91:11

övrigt.

Bilaga 4

54

Det till lagrådet den 11  april  1991 remitterade   Prop. 1990/91:189

lagförslaget

''"

1  Förslag till

Lag om byggnadsgaranti

Härigenom föreskrivs följande.

1 § När en näringsidkare uppfor en byggnad som helt eller till övervägande

del skall användas som bostad för permanent bruk eller i fråga om sådan

byggnad utfor ombyggnadsätgärder som fordrar bygglov och som avsevärt

förlänger byggnadens brakstid, skall det för byggnadsarbetet finnas en

byggnadsgaranti. En garanti enligt denna lag behövs dock inte i fråga om en-

eller tväbostadshus när ett sädant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd

tillförsäkras som ställs som villkor för stathg bostadsfinansiering. Meddelas

byggnadsgaranti även fÖr sådan byggnad gäller bestämmelserna i lagen, om

byggnaden uite tillhör konsiunent.

Byggnadsgarantin enligt denna lag gäller även om byggnaden övergått till ny ägare.

Avtalsvillkor som inskränker någons rart till ersättning enligt bestäm­melsema i denna lag är utan verkan.

2 § Byggnadsgaranti får meddelas av juridisk person, som fart tillstånd till

detta av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer (garanti­

företag). Meddelade garantier skall tryggas genom särskild försäkring eller på

annat likvärdigt sän.

Garantiföretag står under tiUsyn av den myndighet som regeringen bestämmer. TUlsjmsmyndigheten får förelägga vite vid meddelande av beslut som rör tillsynen. Tillsynsmyndighetens beslut som rör tillsynen samt beslut om återkallelse av tUlstånd for garantiföretag att meddela byggnadsgaranti får överklagas hos kammarrätten.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om tillsynen och om garantiföretags verksamhet enhgt denna lag.

3

§ SamUiga garantiföretag som fått tillstånd att meddela byggnadsgaranti skall gemensamt upprätthälla och bekosta en särskild nämnd som har till uppgift att yttra sig i frågor om byggnadsgaranti enligt denna lag (byggnads­garantinämnden). Nämndens ordförande utses av regeringen.

4

§ Ett garantiforetag är skyldigt att meddela byggnadsgaranti pä begäran av den som uppför en byggnad eller utför ombyggnadsätgärder och som är skyldig att ha garanti enhgt lagen. Garanti får dock vägras om detta följer av tillståndet enligt 2 § eller om det med hänsyn till skaderisken eller någon annan särskild orsak finns skäl till detta.

Innan ett garantiföretag avslår en begäran om garanti enligt första stycket skall yttrande inhämtas frän byggnadsgarantinämnden. Vägras garanti, fär beslutet överklagas hos kammarrätten.

55

S§ Byggnadsgarantin omfattar

Prop. 1990/91:189

1.

skälig kosmad för att avhjälpa fel i byggnadens konsmiktion, i material    Bilaga 5 som använts i byggnadsarl)etet eller i utförandet av arbetet, och

2.

skälig kostnad för art avhjälpa skada på byggnaden som orsakats av felet.

Med fel avses avvikelse från fackmässigt godtagbar standard. Fel eller skador ersätts inte, om de mäste antas sakna betydelse för byggnaden eller dem som bor eller vistas i byggnaden.

Genom garantin ersätts inte kosmader för fel eller skador som anmäls senare än tio är efter det att byggnadsarbetet godkänts vid besiktning som bestäms av garantiföretaget

Garantin får innehålla villkor om art ägaren skall stå för viss självrisk.

6 § Ersätming för kostnad enligt 5 § utgår till byggnadens ägare. Innan

ersättning betalas ut skall garantiföretaget förvissa sig om att felet eller skadan

avhjälps pä ett tUlfredsställande sätt och till skähg kosmad.

Om felet har vållats av den som är byggnadens ägare eller av hans an­ställda, utgår ersätming till honom endast om felet har vållats även av annan eller det annars finns särskilda skäl för det.

Om felet eller skadan avhjälps utan dröjsmål utgår uigen ersätmuig.

7 § Vad garantiföretaget har betalat ut på grand av en byggnadsgaranti för

att avhjälpa fel eller skador fär återkrävas av annan, om våUande till felet

förekommit pä hans sida. Vid återkrav tillämpas bestämmelserna i 2, 3,4 cx;h

6 kap. skadeståndslagen (1972:207).

Ett garantiföretag som betalat ut ersättning på grand av en byggnads­garanti, övertar den rätt till ersätming som ägaren kan ha mot den som på grand av avtal svarar för felet eller skadan.

8 § Att byggnadsarbete inte fär påbörjas förrän bevis om byggnadsgaranti

företetts for byggnadsnämnden, framgår av 9 kap. 1 § andra stycket plan-

och bygglagen (1987:10).

Den som utför byggnadsarbete utan att erforderlig garanti finns är skyldig att vid fel eller skada enligt denna lag utge ersätming i den utsttäckning som enligt 5 och 6 §§ skuUe ha gällt för det garantiföretag som meddelat garantin, med rän tUl återkrav enhgt 7 §.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991. Garanti enligt lagen behövs dock inte för byggnadsarbete för vilket ansökan om bygglov enligt plan- och bygglagen (1987:10) ingivits till byggnadsnämnden före den I januari 1992.

56

2 Förslag till

Lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Härigenom föreskrivs i fräga om plan- och bygglagen (1987:10)' att 9 kap. 1 § och 9 kap. 3 a § skdl ha följande lydelse.

Prop. 1990/91: 189 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

9 kap. 1§

Föreslagen lydelse

Den som för egen räkning utfor eller låter utföra byggnads-, riv­nings- eller markarbeten (bygg­herren) skall se till att arbetena utförs enhgt bestämmelsema i denna lag och enligt föreskrift eller beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. Han skall vidare se till art konnoll och prov­ning utförs i tiUräckhg omfattning.

Den som för egen räkning utför eller låter utföra byggnads-, riv­nings- eller markarbeten (bygg­herren) skall se till att arbetena utförs enligt bestämmelserna i denna lag och enligt föreskrift eller beslut som har meddelats med stöd av dessa bestämmelser. Han skall vidare se till art kontroll och prov­ning utförs i tiUräckhg omfatming.

Om en sådan garanti för bygg­nadsarbeten behövs som avses i lagen (1991:000) om byggnads­garanti, fdr byggnadsarbetena inte påbörjas förrän bevis om garantin företetts för byggnadsnämnden.

3 a §2

Snarast möjligt efter det att bygglov lämnats skall byggnads­nämnden, om det inte är uppenbart obehövligt, hälla ett samrådsmöte. Till detta möte skall den ansvarige arbetsledaren, yrkesinspektionen samt byggherren, entreprenören, projektören och andra som bestäms av nämnden kallas. Om en sådan garanti för byggnadsarbeten behövs som avses i lagen (1991:000) om byggnadsgaranti, skall byggnads­nämnden även bereda företrädare för garantiföretaget tillfålle att närvara vid samrådsmötet.

 Lagen omtryckt 1987:246.

Paragrafen har ändrats i förhållande till den lydelse som föreslagits i prop.

1990/91:145.

57

Prop. 2990/91; 189

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bilaga 5

Vid samrådsmötet skall en genomgäng göras av arbetenas planering, de åtgärder för besikt­ning, tillsyn och kontroll som är nödvändiga för art byggnaden skall uppfylla egenskapema och funk­tionerna i 3 kap. samt den sam­ordning som behövs. Vid samråds­mötet skall föras protokoU.

Denna lag träder i kraft den I januari 1992. Bevis om garanti enligt den nya bestämmelsen i 9 kap. 1 § andra stycket behövs dock inte om ansökan om bygglov enhgt plan- och bygglagen (1987:10) ingivits tiU byggnads­nämnden före ikraftträdandet

58

Lagrådets yttrande den 23 april 1991

Prop. 1990/91:189

Bilaga 6 Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1991-04-23

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Berglöf, justitie­rådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 11 april 1991 har regeringen pä hemställan av statsrådet Ulf[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om byggnadsgaranti,

2.

lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10).

Förslagen har inför lagrädet föredragits av rättschefen Håkan Juhus.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Inledning

Lagrådets huvudinvändning mot förslaget i lagrådsremissen den 7 mars 1991 rörde rätten för de enskUda garanttföretagen att, efter en egen bedömning av sökandes kvalifikationer fÖr den avsedda byggnadsverksamheten, avgöra om begärda byggnadsgarantier skulle meddelas eller inte. Trots att en sådan be­fogenhet måste sägas i realiteten innefatta en tillståndsprövning, av vilken all byggnadsverksamhet i fräga om flerfamiljshus frånsett mindre ombyggnader skulle bero, fanns i förslaget inte nägon möjlighet till överprövning vid väg­rad garanti. Möjligheten att ingripa mot garantiföretag som missköter sin uppgift fann lagrädet visserUgen förehgga formellt men knappast i praktiken. Företagens engagemang i långfristiga garantier och nödvändigheten av fort­satt verksamhet för finansieringen måste i hög grad försvära äterkaUelse av tUlstånd till fortsatt verksamhet. Lagrädet ansåg ocksä att det fanns alltför stor risk för oenheUig behandling av likartade fall i fiera avseenden där garanti­företagen avsågs fä en långtgående frihet art bestämma i frågor av stor be­tydelse för enskilda och företag inom byggnadsbranschen. Det gällde sådana frågor som premiesättningen, bestämmande av självrisker och utövandet av återkravsrätten.

Lagrådet lämnade ocksä, utan några detaljerade förslag, vissa synpunkter på utformningen av de enskilda lagbestämmelserna för det fall lagstiftningen skulle genomföras trots lagrådets principiella inställning.

Den omarbetade remiss som nu har lagts fram innehåller flera nya förslag avsedda att möta de angivna principiella invändnmgama. Sammantaget före­slås ett relativt komplicerat system för inflytande och konn-oll över garanti­verksamheten. Om lagen kommer an kunna fungera på en tUhäckligt smidigt och rationellt sätt blh i hög grad beroende av hur systemet utvecklas i prak­tiken och är svårt att föratse. Kravet pä överprövning i det avseende det får

59

anses vara fråga om utövande av en offentlig uppgift har emellertid till-    Prop. 1990/91: 189 godosetts. Också när det gäller rättssäkerheten i övrigt liksom behovet av ät-    BUaga 6 gärder för att i rimhg utsffäckning öygga en enhetlig tillämpnuig kan lagrädet konstatera att det mte längre finns nägon anledning tUl erinran mot förslaget

De synpunkter lagrådet framförde på de enskUda lagbestäinmelsema i det förra förslaget har med något enstaka undantag beaktats i det nu remitterade förslaget. De nya bestämmelsema föranleder följande ytteriigare kommentarer och ändringsförslag.

Förslaget till lag om byggnadsgaranti

1§

Såvitt gäUer bestämmelsen i sista menuigen av första stycket, om möjlighet att utverka byggnadsgaranti i fall som inte obligatoriskt omfattas av lagen, hän­visar lagrådet till sin tidigare yttrande.

2

§

Enhgt andra stycket nedje meningen får tillsynsmyndighetens beslut som rör tillsynen samt beslut om återkallelse av tillstånd for garantiforetag att meddela byggnadsgaranti överklagas hos kammarrätten.

När det som här är tillsynsmyndigheten (och inte tillståndsmyndigheten) som skall ha rätt att återkalla tillstånden krävs stöd i lag. Härvid bör även anges föratsätmingar för en återkallelse. Lagrädet har visseriigen ifrågasatt användningen överhuvud taget av äterkallelscinstimtet men finner ändå att andra stycket nedje meningen i det remitterade förslaget bör ersättas av två meningar av följande lydelse: "Tillstånd att meddela byggnadsgaranti får åter­kallas av tillsynsmyndigheten, om garantiföretaget i något väsenUigt hän­seende inte iakttar gällande föreskrifter eller på något annat sätt visar sig olämpligt att utöva sin verksamhet enligt denna lag. Tillsynsmyndighetens beslut som rör tillsynen samt beslut om återkallelse av tillstånd får överklagas hos kammarrätten."

4

§

Första stycket första meningen sägs enligt motiven innebära att såväl en byggherre som en entreprenör kan begära en byggnadsgaranti. Förslaget motiveras med att det ansetts böra överiåtas till byggherren och ennieprenören att avtala om detta. I specialmotiveringen framhålls att det inte är särskilt ändamålsenligt att vid en delad entreprenad varje delentreprenör skall kunna begära en garanti för sin del av arbetet. Det föratsätts att det vid en sådan en­treprenad skall ske en samordning sä att en enda garanti skall meddelas för hela projektet

Om det föreligger särskilda skäl kan garantiföretaget vägra att meddela

garanti. Vid prövningen om en garanti skall meddelas avses att främst skade-

--q

riskerna för byggnadsföretaget samt byggherrens och entreprenörens yrkes-     Prop. 1990/91:189

skickhghet och ekonomiska situation skall bedömas.

Bilaga o

Av 8 § i förslaget framgår att det är byggherren som inför byggnadsnämn­den skall svara för att det finns en byggnadsgaranti innan byggnadsarbetet påbörjas. Enhgt lagrådets mening talar bland annat det förhållandet fÖr att det bör åligga byggherren att även begära garantin. Den prövning av byggherrens lämplighet som därvid skall vidtas fär samtidigt anses innefatta den erforder­liga prövningen av angiven entreprenör eller i förekommande fall en bedöm­ning av byggherrens möjlighet att anlita en lämphg entreprenör. Något hinder för att byggherren uppdrar ät en entreprenör att begära garantin finns natiu'-ligtvis inte.

Med hänsyn till det anförda anser lagrådet att första meningen i första stycket bör få följande lydelse: "Ett garantiföretag är skyldigt att på begäran av en byggherre meddela byggnadsgaranti, om det enligt lagen föreligger skyldighet att ha en sådan garanti."

Enligt andra stycket kan ett beslut att vägra garanti överklagas hos kam­marrätten. Det anges i specialmotiveringen att, om ett garantiföretag ställer upp oskäliga vUlkor för garantin, detta bör kunna ses som om sökanden ute­stängs frän an få en garanti, dvs. som en vägran att meddela garanti. Enligt lagrådets menmg kan oskäliga villkor inte åberopas som skäl för fullföljd sä som fullföljdsbestämmelsen har utformats. Det är emellertid sökanden obe­taget att tUl tUIsynsmyndigheten anmäla om ett garantiforetag tUIämpar oskä­liga villkor. Det beslut som därefter kommer att meddelas i tUlsynsfrågan kan överklagas riU kammarrätten.

6§

Enligt första stycket andra meningen skall garantiföretaget innan ersättning betalas ut förvissa sig om att felet eUer skadan avhjälps på ett tillfredsställande sätt och tUI skälig kosmad. Bestämmelsen saknade motsvarighet i den tidigare remissen och har enhgt vad som anförs i specialmotiveringen tillkommit med anledning av vad lagrådet anfört i sitt tidigare yttrande.

Det anförs i specialmotiveringen att bestämmelsen avses möjliggöra att garantiföretaget ställer krav pä hur arbetet skall utföras och av vem. Det sägs också att garantiföretaget inte bör betala ut nägon ersättning om inte felet av­hjälps på ett tillfredsställande sätt och till skähg kosmad.

Den föreslagna bestämmelsen kan knappast ge garantiföretaget rätt att helt vägra att betala ersätming. Någon form av reglering förefaller i och för sig påkallad, om inte hela syftet med lagstiftningen skall förfelas. Lagrådet ser heller inte något principieUt hinder mot en bestämmelse om att utbetalningarna skall villkoras och mot att därmed fall kan uppstå när utbetalning kan vägras helt Lagtexten mäste emellertid förtydUgas.

Det bör anmärkas att, om en utbetalning mäste innehållas på grand av att

fastighetsägaren inte kan väntas använda ersätmingen pä ert godtagbart sätt,

syftet art tillgodose de boende ändå går om intet, eftersom nägon form av

tvångsingripande från garantiföretagets sida inte föreslås. Lagrådet vill emel-

,

lertid i detta avseende erinra om bestämmelsema om tvängsförvalmmg enligt    Prop. 1990/91:189

bostadsförvalmingslagen (1977:792).

Bilaga 6

Lagrådet föreslår följande lydelse av paragrafens första stycke:

"Ersätming för kosmad enligt 5 § utgär i den män föratsätmingar kan an­ses förehgga för att felet eller skadan avhjälpts pä ett tUIfinedsställandc sätt och tUl skälig kosmad. Ersätmingen betalas till byggnadens ägare."

Enligt tredje stycket utgår ingen ersätming om felet eller skadan avhjälps utan dröjsmål. Bestämmelsen har fått en fdr vid avfatmmg. Lagrädet förordar att tredje stycket ges följande lydelse:

"Ersätming utgår inte i den mån felet eller skadan avhjälps utan dröjsmäl av nägon som kan utsättas för äterkrav enligt 7 §."

7

§

Paragrafen har i förhällande till förslaget i den tidigare remissen ändrats sak­ligt och har nu fått en utformning som inte bör möta några invändningar principiellt eUer i tillämpnmgshänseende. Lagtexten skulle emellertid med det innehåll som nu har föreslagits kunna förenklas ytterligare. Regleringen i första stycket synes nämligen pä motsvarande sätt som återkravsrätten enligt andra stycket innebära att garantiföretaget vid utbetalning pä grand av en byggnadsgaranti inträder i den rätt byggnadens ägare kan ha gentemot nägon som har vållat det fel som föranlett utbetalningen.

Lagrådet föreslår en förenklad lydelse som ocksä lämnar utrymme för äterkrav när strikt ansvar kan utkrävas. Föredragande statsrådet har enligt specialmotiveringen tiU 7 § uppfattningen att man mte behöver räkna med nå­got fall av strikt ansvar vid äterkrav och har därför avvisat lagrådets invänd­ning i det avseendet i det förra ytnandet. Även om fallet måste bli sällsynt är det emeUertid enhgt lagrådets menuig mte otänkbart att något förhållande, för vilket strikt ansvar gäller exempelvis enligt mUjöskadelagen, bidrar till att ett fel som garantin avser uUöser en skada.

Bestämmelsen i 1 § nedje stycket får anses innebära att en fastighetsägare inte får till nackdel för garantiföretaget genom avtal avsäga sig den rätt tiU er­sätming som tUlkommer honom enligt allmänna skadeståndsrättshga bestäm­melser.

Lagrådet föreslär att 7 § ges följande lydelse:

"Ett garantiföretag, som betalat ut ersätming pä grand av en byggnads­garanti, övertar den rätt till ersätming som ägaren kan ha mot den som på grand av avtal eller eget vällande eller pä annan grand är ersätmingsskyldig med anledning av felet eller skadan."

Förslaget till lag om ändring i plan- och bygglagen (1987:10)

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

62

Innehåll

Prop. 1990/91:189

Propositionens huvudsakhga innehåll........................... 1

Propositionens lagförslag........................................... 2

Utdrag ur protokoU vid regeringssammannäde den 23 april 1991   6

1

Inledning............................................................ 6

2

Allmänmotivering.................................................. 7

2.1

Gällande   ordning........................................... 7

2.2

Behovet av lagstifmuig.................................... 11

2.3

Lagens   tillämpningsområde............................. 15

2.4

Närmare om garantilösningen............................ 17

2.5

Fel och skador som ersätts av garantin.............. 23

2.6

Återkravsrätten............................................. 26

3

Upprättade   lagförslag........................................ 28

4

Specialmotivering.. ;............................................ 28

4.1

Förslaget tiU lag om byggnadsgaranti................ 28

4.2

Förslaget till lag om ändring i plan-och bygglagen (1987:10)        39

5

Hemställan......................................................... 40

6

Beslut............................................................... 40

Bilaga 1

................................................................ 

Arbetsgruppens   lagförslag    41

Bilaga 2

................................................................ 

Förteckning över remissinstanserna   43

BUaga 3

................................................................ 

Det tUI lagrådet den 7 mars 1991 remitterade lagförslaget........................................................... 44

BUaga4

Lagrådets yttrande den 26 mars 1991 (utdrag)      48

BUaga 5

................................................................ 

Lagrådsremissens lagförslag   55

BUaga 6

................................................................ 

Lagrådet         59

63

gotab   98568, SlockhoIcTi 1991