Regeringens proposition

1993/94:163

Riktlinjer för en fortsatt kretsloppsanpassning av samhället - åtgärder för

att minska riskerna med kemikaliehanteringen

Prop.

1993/94:163

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 17 februari 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Görel[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljö- och naturresursdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redovisas riktlinjer för den fortsatta inriktningen av

kemikaliekontrollen. Vidare ges förslag till inriktningen av

Kemikalieinspektionens verksamhet under perioden 1994/95-1996/97. Principer,

metoder och anslagskonstruktion för Kemikalieinspektionens finansiering ses

över.

 Kemikaliekontrollen ingår i arbetet mot en långsiktigt hållbar utveckling. De

huvudsakliga målen för Kemikalieinspektionens verksamhet under treårsperioden,

dvs. produktmålet, hanteringsmålet och kunskapsmålet, kvarstår. Tillämpningen av

substitutionsprincipen är viktig i detta arbete.

 Det lokala och regionala arbetet, liksom det internationella, får ökad

betydelse. Särskild vikt läggs på samarbetet inom EG/EFTA.

Riskbegränsningsarbetet vidareutvecklas. Användningen av amalgam inom tandvården

avvecklas senast till år 1997. Övrig kvicksilveranvändning avvecklas med

inriktning på år 2000. Klorblekmedel i tvätt- och diskmedel avvecklas.

Förhandsgranskning av biocider och biologiska bekämpningsmedel får ökad

omfattning.

Innehållsförteckning

Propositionens huvudsakliga innehåll.......... 1

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 5

2 Ärendet och dess beredning............... 5

3 Grunder och riktlinjer för kemikaliekon-

 trollen.................................. 6

 3.1 Mål och principer............... 6

 3.2 Kemikalieinspektionens verksamhet 8

 3.2.1 Riskbegränsning............. 9

 3.2.2 Kunskap om kemikaliers egen-

 skaper, risker och förekomst 15

 3.2.3 Tillsyn och vägledning...... 16

 3.3 Övriga myndigheters kemikaliekon-

 troll........................... 17

 3.3.1 Lokala och regionala myndig-

 heter....................... 18

 3.3.2 Arbetarskyddsstyrelsen...... 19

 3.3.3 Statens naturvårdsverk...... 20

 3.3.4 Läkemedelsverket............ 21

 3.3.5 Jordbruksverket............. 21

 3.3.6 Boverket.................... 22

 3.3.7 Försvarets sjukvårdsstyrelse 22

 3.3.8 Livsmedelsverket............ 22

 3.4 Övrig kemikaliekontroll......... 22

4 Internationellt kemikaliearbete.......... 25

 4.1 Inledning....................... 25

 4.2 Sveriges närområde.............. 27

 4.2.1 Det nordiska samarbetet..... 27

 4.2.2 Östersjöregionen............ 27

 4.3 EG/EES.......................... 28

 4.3.1 Femte miljöhandlingspro-

 grammet..................... 28

 4.3.2 Maastrichtfördraget om den

 europeiska unionen.......... 29

 4.3.3 Miljöbyrån.................. 29

 4.3.4 Kemikaliebyrån.............. 30

 4.3.5 Miljömärkning............... 30

 4.3.6 EG och kemikaliefrågorna.... 30

 4.3.7 EES-avtalet................. 33

 4.3.8 EU-förhandlingarna.......... 34

 4.3.9 Kemikalieinspektionens inter-

 nationella arbete........... 36

 4.4 OECD............................ 37

 4.5 FN.............................. 38

 4.5.1 Agenda 21................... 39

 4.5.2 International Conference on

 Chemical Safety/ Intergovern-

 mental Forum................ 40

 4.5.3 FN:s konvention om förbud mot

 kemiska vapen............... 41

5 Det fortsatta arbetet.................... 42

 5.1 Kemikaliekontrollens inriktning. 42

 5.2 Riskbegränsning allmänkemikalier 45

 5.2.1 Tvätt-, disk- och rengörings-

 medel....................... 46

 5.2.2 Kvicksilver i produkter och

 amalgam..................... 49

 5.2.3 Bly ........................ 53

 5.3 Riskbegränsning bekämpningsmedel 55

 5.3.1 Biocider.................... 56

 5.3.2 Biologiska bekämpningsmedel. 58

 5.3.3 Bekämpningsmedelsanvändningen

 inom jordbruket............. 59

 5.4 Tillsyn och vägledning.......... 60

 5.5 Slam............................ 62

6 Producentansvaret i kretsloppssamhället.. 64

7 Anslagsfrågor och Kemikalieinspektionens

 kommande treårsperiod.................... 65

Bilaga 1 Sammanfattning av Kemikalieinspektionens och Statens

 naturvårdsverks rapporter om avveckling av bly och kvick-

 silver.......................... 71

Bilaga 2 Förteckning över remissyttranden över Kemikalieinspektionens

 och Statens naturvårdsverks rapporter om avveckling av bly

 och kvicksilver................. 74

Bilaga 3 Sammanfattning av Socialstyrelsens rapport Möjligheter att

 avveckla amalgam som tandfyllningsmaterial (Ds 1992:95) 75

Bilaga 4 Förteckning över remissyttranden över Socialstyrelsens

 rapport Möjligheter att avveckla amalgam som tandfyllnings-

 material (Ds 1992:95)........... 79

Bilaga 5 Sammanfattning av Statens naturvårdsverks rapport 4251 Renare

 slam - Åtgärder för kommunala avloppsreningsverk 80

Bilaga 6 Förteckning över remissyttranden över Statens naturvårdsverks

 rapport 4251 Renare slam - Åtgärder för kommunala

 avloppsreningsverk.............. 83

Bilaga 7 Sammanfattning av Kemikalieinspektionens rapport Effekterna

 av Kemikalieinspektionens föreskrifter om träskyddsbehandlat

 virke........................... 84

Bilaga 8 Sammanfattning av Kemikalieinspektionens rapport Tvätt-,

 disk- och rengöringsmedel - Redovisning av ett regerings-

 uppdrag......................... 86

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 februari 1994 87

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner att den övergripande målsättningen för verksamheten inom

Kemikalieinspektionens ansvarsområde skall vara i enlighet med vad regeringen

förordat under rubriken Sammanfattning i avsnitt 7,

2. till Kemikalieinspektionen för budgetåret 1994/95 under fjortonde huvudtiteln

anvisar ett anslag på 1 000 kr,

3. till Särskilda projekt för budgetåret 1994/95 under fjortonde huvudtiteln

anvisar ett reservationsanslag på 9 612 000 kr.

2 Ärendet och dess beredning

Kemikalieinspektionen inkom den 1 september 1993 till regeringen med sin

fördjupade anslagsframställning för treårsperioden 1994/95-1996/97.

 Kemikalieinspektionen inkom den 1 oktober 1993 med sin årsredovisning för

budgetåret 1992/93. Årsredovisningen består dels av en balansräkning,

resultaträkning, anslagsredovisning och finansieringsanalys, dels av en

resultatredovisning.

 I samband med riksdagens beslut (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

1990/91:338) att bl.a. avveckla användningen av bly och kvicksilver uppdrog

regeringen åt Kemikalieinspektionen och Statens naturvårdsverk att följa upp och

redovisa hur avvecklingen av bly resp. kvicksilver fortgår. Myndigheterna

redovisade sina uppdrag i juni 1993 med rapporterna Avveckling av bly och

kvicksilver, En redovisning från Kemikalieinspektionen resp. En redovisning från

Statens naturvårdsverk. Sammanfattningar av rapporterna finns i bilaga 1.

Rapporterna har remissbehandlats. Förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 2. En sammanställning över remissyttrandena finns tillgänglig hos Miljö-

och naturresursdepartementet (dnr M93/2510/6).Vidare gav regeringen i maj 1991 i

uppdrag åt Socialstyrelsen att utreda förutsättningarna för att avveckla amalgam

som tandfyllningsmaterial. Socialstyrelsen redovisade den 28 augusti 1992 sitt

uppdrag i rapporten Möjligheter att avveckla amalgam som tandfyllnadsmaterial

(Ds 1992:95). En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 3. Rapporten har

remissbehandlats. Förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 4. En

sammanställning över remissyttrandena finns tillgänglig hos Socialdepartementet

(dnr S92/6721/S).

 I samband med riksdagens beslut (prop. 1989/90:100 bil. 15, bet.

1989/90:JoU16, rskr. 1989/90:241) om bl.a. vissa avfallsfrågor gav regeringen i

uppdrag åt Statens naturvårdsverket att upprätta förslag till program för

stegvis avveckling av vissa miljöfarliga organiska ämnen samt till

åtgärdsprogram vad avser slam från kommunala avloppsreningsverk.

Naturvårdsverket har redovisat sin slutrapport den 31 augusti 1993 Åtgärder för

ett renare slam. En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 5. Rapporten har

remissbehandlats. Förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 6. En

sammanställning över remissyttrandena finns tillgänglig hos Miljö- och

naturresursdepartementet (dnr M93/3146/6).

 I samband med riksdagens beslut (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

1990/91:338) om minskad användning av arsenik- och kromföreningar i

träskyddsmedel gav regeringen i uppdrag åt Kemikalieinspektionen att redovisa

effekterna av inspektionens föreskrifter (KIFS 1990:10) om träskyddsbehandlat

virke. Kemikalieinspektionen redovisade sitt uppdrag i en rapport den 28 maj

1993. En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 7.

 I samband med riksdagens beslut (prop. 1992/93:180, bet. 1992/93:JoU14,

rskr.1992/93:334) om riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhällsutveckling gav

regeringen i uppdrag åt Kemikalieinspektionen att belysa behov av åtgärder för

att minska hälso- och miljörisker vid användning av tvätt-, disk- och

rengöringsmedel. Kemikalieinspektionen redovisade sitt uppdrag den 1 februari

1994 i en rapport. En hearing har genomförts med anledning av rapporten. En

sammanfattning av rapporten finns i bilaga 8.

 Kemikalieinspektionen, Statens naturvårdsverk och Statens jordbruksverk inkom

i november 1993 till regeringen med en delredovisning av hittills uppnådda

resultat inom det s.k. halveringsprogrammet, Minskade hälso- och miljörisker vid

användning av bekämpningsmedel. Programmet syftar till en minskad användning av

bekämpningsmedel inom jordbruket.

 I prop. 1993/94:100 bil. 15 har regeringen föreslagit riksdagen att, i

avvaktan på särskild proposition i ämnet, för budgetåret 1994/95 under angivna

anslagsrubriker beräkna följande belopp:

A10. Kemikalieinspektionen 1 000 kr,

A11. Särskilda projekt inom bekämpningsmedelskontrollen 10 426 000 kr.

Regeringen återkommer nu till dessa frågor.

3 Grunder och riktlinjer för kemikaliekontrollen

3.1 Mål och principer

Kemikaliekontrollens syfte är att minska riskerna för skador på människor och

miljö av kemiska ämnen, produkter och varor.

 Ett ökat industriellt utnyttjande av kemiska ämnen och föreningar har bidragit

till den utveckling som kunnat konstateras under senare år där miljöproblemen,

från att ha varit i hög grad lokala, övergått till att bli av mer global

karaktär. Spridningen av miljöfarliga ämnen har blivit alltmer diffus, vilket

gör det svårt och kostsamt att kontrollera källan och reparera skador. Ökad

hänsyn till detta måste tas redan på idé- och produktutvecklingsstadiet, vilket

bl.a. innebär att varor och produkter måste utformas så att de utan skador på

miljön kan ingå i naturens kretslopp. Vidare måste uttjänta varor och produkter

tas om hand på ett så säkert och från miljösynpunkt acceptabelt sätt som

möjligt. De riktlinjer som statsmakterna lagt fast (prop. 1992/93:180, bet.

1992/93:JoU14, rskr. 1992/93:344) för en kretsloppsanpassad samhällsutveckling

gäller således även på kemikalieområdet.

 Uppbyggnaden av kemikaliekontrollen har skett mot tre övergripande mål:

 Kunskapsmålet, som innebär att kemiska ämnen och produkter skall vara väl

utredda med avseende på sina effekter på hälsa och miljö.

 Produktmålet, som innebär att så ofarliga produkter som möjligt skall väljas.

Skadliga ämnen skall så långt möjligt ersättas med mindre skadliga och helst

helt ofarliga sådana.

 Hanteringsmålet, som innebär att hälso- och miljörisker skall undanröjas genom

säker hantering av kemiska ämnen och produkter.

 Konsumenter och andra användare kan genom att efterfråga hälso- och

miljöanpassade produkter och varor påverka produktutveckling och utbud.

Standardisering, klassificering och märkning fyller här viktiga funktioner,

liksom information om lämplig hantering.

 Kemikaliekontroll och hantering av kemiska produkter regleras i lagen

(1985:426) om kemiska produkter (LKP) och förordningar meddelade med stöd av

lagen. En utgångspunkt är därvid att tillverkare och importörer har huvudansvar

för de kemiska ämnen, produkter eller varor som de levererar. De är skyldiga

bl.a. att utreda kemikaliernas egenskaper samt att informera om skaderisker och

om förebyggande åtgärder av betydelse från hälso- och miljöskyddssynpunkt. Det

åligger tillverkare och importörer att visa att deras varor och produkter inte

är hälso- och miljöfarliga och att riskerna vid användning kan minimeras genom

korrekt hantering. Myndigheternas uppgift är bl.a. att se till att företagen gör

vad som behövs för att minska och undanröja miljö- och hälsorisker.

 En vedertagen princip för miljöarbetet - även internationellt - är den s.k.

försiktighetsprincipen, som får en allt större betydelse i arbetet för att uppnå

en långsiktigt hållbar utveckling. Enligt försiktighetsprincipen skall vid varje

ingrepp i miljön miljöeffekterna beaktas. Om ingreppet medför skada på miljön,

eller om det råder osäkerhet om huruvida ingreppet medför skada eller inte,

skall åtgärder vidtas för att förebygga skada. Bristande bevis om orsakssamband

får inte åberopas för att underlåta att vidta försiktighetsmått. För

kemikaliekontrollen innebär detta bl.a. att den som hanterar eller importerar en

kemisk produkt skall vidta de åtgärder och försiktighetsmått som behövs för att

hindra skada på människa eller miljö.

 En annan princip av stor betydelse för kemikaliekontrollen är den s.k.

substitutionsprincipen, som kan sägas vara en vidareutveckling av

försiktighetsprincipen. Substitutionsprincipen innebär att sådana kemiska

produkter skall undvikas som kan ersättas med mindre farliga produkter.

 Skyldigheten att vidta försiktighetsmått och substitutionsprincipen finns

reglerade i 5 § LKP.

 Substitutionsprincipen ger tillverkarna ett stort ansvar. De skall vid

utformning och tillverkning av sina produkter välja sådana ingående ämnen som

medför minst negativ påverkan på hälsa och miljö. Importörerna skall i sin tur

välja att ta in och leverera produkter som uppfyller dessa krav. Men också på

konsumenter och yrkesmässiga användare vilar ett ansvar: de bör undvika att köpa

och använda produkter som kan ersättas med andra, mindre skadliga. Även för

miljömyndigheterna får principen direkt inverkan på arbetet. Myndigheterna kan

exempelvis i sitt tillsynsarbete enligt 16 § LKP i det enskilda fallet kräva av

företag att kemiska produkter byts ut mot andra mindre farliga.

 Kemikalieinspektionen presenterade i början av februari 1994 en intern rapport

om nuvarande tillsyn enligt LKP över i första hand hur miljöfarliga kemikalier

släpps ut på marknaden samt en fördjupad diskussion av myndigheternas

kemikalietillsyn under 1990-talet; Kemikaliekontroll - tillsyn i

leverantörsledet. Vid framtagning av rapporten har en grupp med representanter

från länsstyrelser och kommuner biträtt. I rapporten förs bl.a. en utförlig

diskussion om substitutionsprincipen och dess tillämpning. I rapporten framhålls

att substitutionsprincipen främst är en fråga om produktval. Det är i hög grad

en dynamisk process där främst användaren har möjlighet att genom substitution

påverka utvecklingen.

 I rapporten framhålls vidare att myndigheternas agerande, särskilt vid

preciserade krav på substitution, bör baseras på en riskanalys. I annat fall

uppstår risk för felaktiga kemikaliebyten eller att resurser läggs på utbyten

som inte är motiverade från risksynpunkt.

 Miljöskyddskommittén presenterade våren 1993 sitt förslag Miljöbalk (SOU

1993:27). I betänkandet redovisas bl.a. som en följd av en samlad

miljölagstiftning vissa förslag till lagtekniska förändringar i LKP. Exempelvis

föreslås att substitutionsprincipen övergår till att bli en allmän

aktsamhetsregel tillämplig på hela miljöområdet. Utredningens betänkande har

varit på remiss till ett stort antal instanser och bereds för närvarande inom

regeringskansliet med sikte på en proposition till riksdagen under innevarande

år.

 Regeringen erinrar i sammanhanget om att substitutionsprincipen numera är

internationellt vedertagen. I EG:s femte miljöhandlingsprogram finns en

rekommendation om substitution av farliga processer och ämnen mot mindre farliga

processer och ämnen. Synsättet finns uttryckt också i den handlingsplan för det

21:a århundradet (Agenda 21) som togs fram vid FN:s konferens om miljö och

utveckling i Rio de Janeiro sommaren 1992.

3.2 Kemikalieinspektionens verksamhet

Kemikalieinspektionen är central förvaltningsmyndighet för ärenden om hälso- och

miljörisker med kemiska produkter och varor i den mån inte någon annan myndighet

har detta till uppgift. Inspektionen är en specialiserad kemikaliemyndighet med

ansvar att se till att kemikalier släpps ut på marknaden på ett från miljö-,

arbetsmiljö- och konsumentskyddssynpunkt acceptabelt sätt. Verksamheten är i sin

helhet finansierad genom avgifter på kemikalier och bekämpningsmedel samt

miljöavgifter på bekämpningsmedel och handelsgödsel. De förstnämnda tas ut

enligt förordningen (1989:216) om kemikalieavgifter resp. förordningen

(1985:836) om bekämpningsmedel och förordningen (1991:1288) om

förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel. Miljöavgifterna tillförs

inspektionen över statsbudgeten.

 De huvudsakliga verksamhetsgrenarna hos Kemikalieinspektionen är

riskbegränsning i fråga om dels allmänkemikalier, dels bekämpningsmedel, vidare

tillsyn och vägledning riktat mot företag inom kemiindustrin och lokala och

regionala miljömyndigheter samt kunskapsuppbyggnad rörande kemikaliers

egenskaper, risker och förekomst.

 Kemikalieinspektionen följer härvid utvecklingen i fråga om förekomst av

kemiska produkter och de risker användningen av dessa kan medföra, utarbetar

avvecklingsplaner för särskilt farliga ämnen i kemiska produkter och varor,

prövar frågor om godkännande av bekämpningsmedel, för ett register över kemiska

produkter, lämnar information inom kemikaliekontrollens område, stödjer

regionala och lokala tillsynsmyndigheter samt medverkar i det internationella

kemikaliekontrollarbetet. Kemikalieinspektionen utövar dessutom tillsyn enligt

LKP över tillverkare, importörer och andra leverantörer av kemiska produkter.

 Till Kemikalieinspektionen är organisatoriskt ett toxikologiskt råd knutet. I

rådet finns bl.a. representanter från ansvariga myndigheter på området. Rådet är

ett expertorgan för rådgivning och samråd i toxikologiska frågor till ansvariga

myndigheter. Rådet skall verka för en hög vetenskaplig standard i myndigheternas

analyser av risker med kemiska ämnen och ge myndigheterna vägledning i arbetet

med kriterier och principer för vetenskapliga tolkningsfrågor.

3.2.1Riskbegränsning

Riskbegränsning allmänkemikalier

Riskbegränsningsarbetet syftar till att minska förekomsten av särskilt farliga

ämnen för att förhindra skador på människor och miljö. Detta görs genom

information och kunskapsspridning till importörer, tillverkare och andra som

hanterar kemiska produkter, vägledning avseende klassificering och märkning av

produkter samt direkta begränsningar av tillåten användning eller helt

användningsförbud. I vissa fall har detaljföreskrifter meddelats för att

genomföra begränsningsarbetet, i andra fall har aktörerna gjort åtaganden

utifrån lagens allmänna krav. Riskbegränsningsarbetet syftar också till att få

tillverkare och importörer samt andra aktörer i samhället att i ökad

utsträckning tillämpa substitutionsprincipen för i första hand särskilt farliga

ämnen.

 Som ett led i arbetet har Kemikalieinspektionen bl.a. tagit fram en ämneslista

där en klassificering utifrån egenskaper görs. Egenskaperna är indelade i fyra

farlighetsklasser i enlighet med förordningen (1985:835) om kemiska produkter.

Produkter som klassificerats som "livsfarliga" eller "mycket farliga" är

förbjudna att säljas för konsumentbruk. Övriga två klasser är "farliga" och

"måttligt farliga". En produkt som märkts som livsfarlig eller mycket farlig,

eller som försetts med cancer- eller allergivarning, får inte sällan svårt att

hävda sig i förhållande till alternativa produkter. Detta utgör ett kraftigt

incitament att utveckla nya, mindre skadliga produkter, vilket styrks av det

faktum att antalet produkter på marknaden klassade som "livsfarliga" eller

"mycket farliga" har minskat från närmare 900 stycken budgetåret 1989/90 till ca

500 stycken budgetåret 1991/92.

 Arbetet med att systematiskt planera för riskbegränsning startades av

Kemikalieinspektionen år 1989. År 1990 redovisade inspektionen och Statens

naturvårdsverk på regeringens uppdrag förslag till avvecklings- eller

begränsningsplaner för 13 ämnen och ämnesgrupper. Dessa var kadmium,

kvicksilver, bly, trikloretylen, perkloretylen, metylenklorid,

nonylfenoletoxylater, klorparaffiner, bromerade flamskyddsmedel, ftalater,

organiska tennföreningar, arsenik och krom. Avvecklingsplaner för dessa ämnen

presenterades sedan för riksdagen i den miljöpolitiska propositionen våren 1991

(1990/91:90) och föranledde i riksdagen inga erinringar (bet. 1990/91:JoU30,

rskr. 1990/91:338).

 I proposition (1992/93:180) om en kretsloppsanpassad samhällsutveckling gör

regeringen bedömningen att planer för riskbegränsning behöver tas fram för

ytterligare ett antal ämnen som innebär stora miljö- eller hälsorisker. Planer

för uppskattningsvis 25-50 ämnen bör således tas fram inom en femårsperiod.

 Av Kemikalieinspektionens årsredovisning för budgetåret 1992/93 framgår att

begränsningsarbetet huvudsakligen koncentrerats på att genomföra och följa upp

begränsningsplanerna enligt 1991 års miljöproposition samt av egna planer.

Inspektionen har dessutom bedrivit utredningsarbete på två produkt- och

ämnesområden, nämligen tillsatser i plast och flamskyddsmedel.

 Vidare framgår att för de ämnen och ämnesgrupper för vilka risk-

begränsningsplaner tagits fram har en kraftig minskning av användningen

noterats. Flera exempel finns på detta.

 Antalet produkter i vilka trikloretylen ingår har minskat från 109 stycken år

1988 till 60 stycken år 1992 och volymen har mer än halverats.

 Kemikalieinspektionen bedömer att den diffusa spridningen av kvicksilver till

miljön minskat. Importen av metalliskt kvicksilver till Sverige har minskat

sedan slutet av 1980-talet, år 1992 importerades 6 ton jämfört med 13 ton år

1990. Riksdagen beslutade år 1991 (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

1990/91:338) om en avveckling av kvicksilveranvändningen med 75 % fram till år

2010. Enligt förordningen (1991:1290) om vissa kvicksilverhaltiga produkter får

import, yrkesmäsig tillverkning eller försäljning av kvicksilverinnehållande

termometrar och vissa andra kvicksilverinnehållande instrument inte ske. Sedan

förordningen trädde i kraft uppskattar Kemikalieinspektionen att 4,7 ton mindre

kvicksilver förts ut på den svenska marknaden räknat på årsbasis jämfört med

användningen innan. Avvecklingen av övrig kvicksilveranvändning skall i enlighet

med riksdagens beslut ske genom i huvudsak frivilliga åtgärder.

 Kemikalieinspektionen anger i sin årsredovisning att den diffusa spridningen

av bly till miljön via målade detaljer kraftigt minskat. I glasmassa till

halvkristallglas har branschen i allt väsentligt slutat använda bly.

Användningen av blykromat har minskat med 90 % under en sexårsperiod.

 En metod för att nationellt prioritera ämnen och produkter för

riskbegränsningsåtgärder har genomförts. Som ett resultat av arbetet har

särskilda studier påbörjats i syfte att närmare klarlägga behov av

riskbegränsningsåtgärder för bl.a. krom, nickel samt kreosotliknande produkter.

 Det svenska begränsningsarbetet präglas i stor utsträckning av ett deltagande

i internationella arbeten. Samtliga begränsningsområden drivs internationellt.

Kemikalieinspektionen deltar således i OECD:s riskbegränsningsprojekt när det

gäller metylenklorid, bromerade flamskyddsmedel, kvicksilver och kadmium. I

arbetet som drivs inom ramen för konventionen för skydd av den marina miljön i

Nordostatlanten, den s.k. Pariskonventionen, svarar inspektionen för att ta fram

en plan för bromerade flamskyddssmedel. På nordisk bas bedrivs omfattande

samarbete inom Nordiska ämbetsmannakommitténs för miljöfrågor kemikaliegrupp där

Kemikalieinspektionen innehar ordförandeskapet fr.o.m. år 1991.

Riskbegränsning bekämpningsmedel

Bekämpningsmedel används inom jordbruket, industrin samt i ringa omfattning inom

skrogsbruket och av hushållen.

 Bekämpningsmedel är den enda produktgrupp som förhandsprövas i Sverige enligt

kemikalielagstiftningen. Ett bekämpningsmedel måste enligt förordningen

(1985:836) om bekämpningsmedel vara godkänt av Kemikalieinspektionen för att få

importeras, saluhållas, överlåtas eller användas. Godkännande kan, sedan år

1986, meddelas för högst fem år och kan efter prövning förnyas. Alla medel som

var godkända före Kemikalieinspektionens tillkomst år 1986, upphörde att vara

godkända den 31 december 1990 såvida inte ny ansökan skickats in och medlet

godkänts för fortsatt användning.

 Under år 1988 fanns på den svenska marknaden totalt ca 650 godkända

bekämpningsmedel. Antalet minskade sedan kraftigt och var efter det första

omregistreringsåret 1990, då en översiktlig genomgång av medlen gjordes, nere i

ca 340. Därefter ökade antalet till följd av att nya medel som uppfyllde

Kemikalieinspektionens strängare krav kunde godkännas. För flera av dessa fanns

tidigare ingen marknad eftersom de inte kunde konkurrera med gamla medel som

ofta var billigare.

 Sedan år 1990 har de olika bekämpningsmedelsgrupperna varit föremål för en

noggrann genomgång efter ett rullande femårsschema. Fram till den 1 juli 1993

har 70 % av alla medel blivit genomgångna. Kemikalieinspektionen bedömer att

alla medel på den svenska marknaden kommer att vara genomgångna i januari 1995.

 Antalet ansökningar om godkännande har ökat kraftigt under senare år bl.a.

beroende på att en ny grupp biocider, s.k. antifoulingprodukter

(båtbottenfärger), har börjat förhandsgranskas.

 Som ett resultat av den kraftiga minskningen av bekämpningsmedel inom

jordbruket står i dag industrin för tre fjärdedelar av användningen av

bekämpningsmedel, varav huvuddelen är träskyddsmedel för tryck- och

vakuumimpregnering. Kemikalieinspektionen bedömer att de medel som innehåller

kreosot, arsenik och krom är de mest riskabla. Inspektionen har genom att

utfärda en föreskrift och allmänna råd samt via information agerat för att

minska riskerna med och användningen av dessa träskyddsmedel. Jämfört med

perioden 1985-1989 har de försålda kvantiteterna arsenik och krom fram till år

1992 minskat med 65 % resp. 53 %.

 Jordbruket står i dag för ungefär en fjärdedel av den totala bekämp-

ningsmedelsanvändningen i Sverige. En närmare redogörelse för

halveringsprogrammet, som syftar till att minska riskerna med och användningen

av bekämpningsmedel inom jordbruket, lämnas i det följande.

 Användningen av biologiska bekämpningsmedel, alltså medel där mikroorganismer,

virus, insekter eller spindeldjur används för bekämpning av skadeorganismer, är

fortfarande mycket liten i Sverige. Medlen används i huvudsak vid växthusodling

samt s.k. ekologisk odling.

 Kemikalieinspektionens riskbegränsningsarbete avseende bekämpningsmedel har

som mål att en övergång till bekämpningsmedel med lägre hälso- och miljörisker

skall ske, men även att den totala användningen skall minska.

 Risken för skadlig påverkan på människa eller miljö beror dels av ett ämnes

egenskaper, dels exponeringen för det. Vissa bekämpningsmedel har från hälso-

eller miljösynpunkt särskilt skadliga egenskaper. För bedömning av sådana

egenskaper har Kemikalieinspektionen vad gäller bekämpningsmedel inom jordbruket

utarbetat kvalitativa och kvantitativa gränser för vad som kan vara en

oacceptabel miljö- eller hälsorisk. Kemikalieinspektionen benämner dessa

gränsvärden stupstockskriterier. Bekämpningsmedel som i något avseende

överskrider gränserna bedöms som oacceptabla enbart på basis av detta och får

antingen ej fortsatt godkännande eller blir föremål för avvecklingsplaner.

Stupstockskriterierna används för närvarande endast i arbetet med

riskbegränsning inom jordbruksområdet eftersom doser, metoder och exponering

inom just detta område är någorlunda väl kända parametrar. Det gör det möjligt

att uppskatta den totala risken för människa och miljö med hanteringen. Vid

prövningen tillämpas substitutionsprincipen som en generell regel. Nya medel som

innebär klart högre risker än befintliga godkänns inte. Godkännande för gamla

medel dras in när nya mindre riskabla finns tillgängliga.

 När ett bekämpningsmedel godkänns fastställer Kemikalieinspektionen bl.a.

användningsområde, inkl. sätt och tidpunkt för användningen samt

behörighetklass. Behörighetsklassen anger vem som får använda preparatet.

Preparat i klass 1 och 2 är tillåtna endast för yrkesmässigt bruk. För

användning av klass 1-medel gäller tillstånds- och utbildningskrav. För klass

2-medel gäller utbildningskrav för nästan all användning inom jordbruk,

skogsbruk och trädgårdsskötsel.

 Arbetarskyddsstyrelsen har under år 1988 utfärdat föreskrifter och allmänna

råd om hantering av bekämpningsmedel. Dessa regler har medverkat till att minska

hälsoriskerna vid arbete med bekämpningsmedel.

 Kemikalieinspektionen arbetar tillsammans med Statens jordbruksverk och

jordbruksnäringen för att avveckla användningen av ett tjugotal medel. Dessa

medel har effekter på hälsa och miljö som inte är acceptabla men där alternativ

än så länge saknas.

 Kemikalieinspektionen fick i juni 1991 i uppdrag av regeringen att komma in

med förslag till utformning av en ny konstruktion av miljöavgifterna på

bekämpningsmedel relaterade till medlens farlighet och riskerna med användningen

av medlen. Redovisningen av uppdraget kom sedermera att samordnas med

redosivningen av Statens jordbruksverks uppdrag att utvärdera effekterna av

avgift/skatt på handelsgödsel och bekämpningsmedel - Miljöavgifter,

Jordbruksverkets rapport 1992:41. Redovisning har skett i en rapport som är

remissbehandlad.

 Kemikalieinspektionen har som alternativ till framtida avgiftssystem för

bekämpningsmedel angett att den utvärdering som nu införts, baserad på

riktlinjer för oacceptabla egenskaper resp. oönskade egenskaper hos

bekämpningsmedel, dvs. Kemikalieinspektionens stupstockskriterier, bör läggas

till grund för ett riskdifferentierat avgiftssystem. Ett sådant system

förutsätter emellertid en grundlig utvärderig av alla gamla bekämpningsmedel.

Kemikalieinspektionen bedömer som tidigare nämnts, att utvärderingsarbetet kan

avslutas under år 1994. Regeringen avser återkomma till denna fråga när

utvärderingsarbetet har slutförts. I det sammanhanget kommer regeringen att ta

upp frågan om styrande avgifter och miljöklassning också för kemikalier.

Halveringsprogrammet

Riksdagen beslutade år 1988 (prop. 1987/88:128, bet. 1987/88:JoU24, rskr.

1987/88:374) att användningen av bekämpningsmedel inom jordbruket skulle

halveras till år 1990 jämfört med den genomsnittliga årliga användningen under

perioden 1981-1985. Denna halvering uppnåddes år 1990. Riksdagen beslutade år

1990 (prop. 1989/90:146, bet. 1989/90:JoU25, rskr. 1989/90:327) att en

ytterligare halvering skall ske "till strax efter mitten av 1990-talet" jämfört

med användningen år 1989. Totalt skall därmed en reducering med 75 % nås jämfört

med använd mängd aktiv substans under perioden 1981-1985. Hittills har en

minskning med 65 % uppnåtts.

 Under 1960- och 1970-talen var kraven på dokumentation av hälso- och

miljörisker vid användning av bekämpningsmedel betydligt lägre än i dag.

Halveringsprogrammets mål är att minska dessa risker inom jordbruket. I

programmet samverkar Statens naturvårdsverk, Kemikalieinspektionen och

Jordbruksverket. Myndigheterna inkom i november 1993 till regeringen med en

redovisning av hittills uppnådda resultat, "Minskade hälso- och miljörisker vid

användning av bekämpningsmedel".

 Halveringsprogrammens huvudpunkter har varit åtgärder för övergång till medel

med mindre risker, framtagning av föreskrifter, utbildning och information om

säkrare hantering av bekämpningsmedel och om kontroll av bekämpningsmedel i

livsmedel samt minskad användning av bekämpningsmedel.

 Kemikalieinspektionen har i sin prövningsverksamhet vidtagit ett antal

åtgärder inom ramen för programmen, bl. a. har godkännande för de farligaste

medlen dragits in liksom godkännande för medel som är dåligt dokumenterade.

Användningsområden har inskränkts och medel som medför stora risker har flyttats

till klass 1, dvs. medel som endast får användas yrkesmässigt av personer med

särskild utbildning. Inspektionen har dessutom tagit fram information om de

risker som finns förknippade med hanteringen.

 Föreskrifter och allmänna råd för att minska hälso- och miljöriskerna vid

användningen av bekämpningsmedel har utfärdats av Statens naturvårdsverk med

stöd av bemyndigande i LKP och förordningen (1985:836) om bekämpningsmedel. De

allmänna råden ger vägledning för planering av växtodling och bekämpning, bra

och välskött spridningsutrustning samt aktsamhet vid spridning och vid

påfyllning och rengöring av utrustningen.

 Jordbruksverket har erhållit medel för frivillig funktionstest av

lantbrukssprutor. Testverksamheten påbörjades år 1988 och hittills har ca 8 500

tester utförts.

 För bättre kunskap om möjligheterna att minska användningen av ogräsmedel

pågår vidare sedan budgetåret 1987/88 vid Statens lantbruksuniversitet försöks-

och utvecklingsprojekt inriktade på åtgärder för lägre doser i den kemiska

bekämpningen och på alternativa metoder.

 Myndigheterna anför i sin rapport att de åtgärder som varit direkt avsedda att

minska hälso- och miljöriskerna, såsom övergång till medel med mindre risker,

utbildning, föreskrifter m. m., resulterat i en säkrare användning. Vidare har

under perioden 1987-1990 förbud eller restriktioner mot ett stort antal medel

införts. Som exempel kan nämnas att indragningen av sådana medel motsvarar mer

än 15 % av förbrukningen år 1990. I dag används endast 35 % av den mängd

bekämpningsmedel som förbrukades i genomsnitt under åren 1981-1985. I första

hand en ökad rådgivning och bättre underlag för rådgivningen från försöks- och

utvecklingsverksamheten, men även åtgärderna för förbättrad spridningsteknik,

har medverkat till denna utveckling.

 Den största minskningen av bekämpningsmedelsinsatsen har skett i

ogräsbekämpningen, främst genom övergång till lägre doser. Mängden ogräsmedel

har reducerats med ca 2 580 ton från medeltalet under perioden 1981-1985.

 Användningen av betningsmedel samt övriga svamp- och insektsmedel har varit av

ungefär samma storleksordning under 1980-talet men synes ha minskat under de

senaste åren.

 Under de närmaste åren kommer programmet drivas i stort som hittills. Vissa

kompletteringar och omprioriteringar är dock naturliga och verksamhet som bedöms

få en ökad betoning är bl.a. ytterligare avvecklingsplaner för olämpliga

kemikalier, översyn av spridningsföreskrifter och tillsynsverksamhet, utveckling

av system för uppföljning av bekämpningsmedelsrester i vatten m.m.

3.2.2Kunskap om kemikaliers egenskaper, risker och förekomst

Kemikaliekontrollen syftar till att minska riskerna för skador på människa eller

miljö. För detta behövs kunskap och information om kemikaliers egenskaper,

risker och förekomst.

 För att kartlägga egenskaper och risker arbetar Kemikalieinspektionen med

utveckling av testmetoder och kriterier, framför allt rörande miljöfarlighet men

också rörande risker för allergi, cancer och reproduktionstoxicitet. Arbetet

bedrivs i hög grad i internationella fora. Kriterier för bedömning av hälso- och

miljörisker har fått ökad betydelse i det internationella arbetet i och med

Agenda 21:s mål att till år 2000 åstadkomma ett harmoniserat system för märkning

och klassificering av kemikalier.

 En förutsättning för kunskap om kemikaliers miljö- och hälsoeffekter är att de

testas med goda testmetoder. Arbetet med att ta fram nya testmetoder sker i

samarbete med övriga OECD-länder. Inom OECD pågår också arbete med att förbättra

kunskap om existerande kemikalier och utvärdera dem. Detta arbete redovisas

ytterligare i avsnitt 4.4.

 För ett effektivt riskbegränsningsarbete behövs metoder för att välja ut de

kemiska ämnen som är särskilt hälso- och/eller miljöfarliga. Inom

Kemikalieinspektionen pågår arbete som syftar till att ta fram sådana metoder.

Inspektionen driver bl.a. ett projekt, kallat riskprojektet, som syftar till att

få fram en metodik för systematisk riskanalys och riskhantering. Härvid kan

exempelvis oacceptabla risknivåer pekas ut. Detta kommer att underlätta

prioriteringen av ämnen och produktgrupper samt valet av riskbegränsande

åtgärder. I ett annat projekt, kallat solnedgångsprojektet, har 70 nationella

och internationella listor över sammanlagt 7 000 hälso- eller/och miljöskadliga

kemikalier sammanställts i en databas. Utgående från denna sammanställning har

efter en urvalsprocedur 100 ämnen som befaras ha särskilt skadliga miljö- eller

hälsoeffekter valts ut. Bland dessa kemiska ämnen kommer att väljas ut ett

mindre antal för vidare arbete med att utforma program för riskbegränsning.

 Kemikalieinspektionen gav i början på år 1991 ut allmänna råd (1991:1) om

produktinformation i fråga om ämnen med miljöfarliga egenskaper. Råden

innehåller vägledning om vilken information som leverantörer bör lämna i

varuinformationsblad till yrkesmässiga användare. Bl.a. som ett resultat av

detta lämnar nu tillverkare och importörer mer miljöinformation i

varuinformationsbladen än tidigare.

 Inspektionen har också gett ut föreskrifter för och allmänna råd om

klassificering och märkning av miljöfarliga kemiska ämnen som överensstämmer med

EG:s regler inom området. Arbetet har tagits fram inom ramen för det nordiska

samarbetet och i samråd med övriga EFTA-länder liksom med EG-kommissionens

miljödirektorat och medlemsländer i EU. Reglerna om utredning och testning leder

till att öka kunskapen.

 Kunskap om förekomst och spridning av kemiska ämnen är också en förutsättning

för en effektiv kemikaliekontroll. I Sverige har på Kemikalieinspektionen därför

byggts upp ett ADB-register som gör det möjligt att identifiera och prioritera

angelägna ämnesgrupper. Produktregistret är avgörande för inspektionens

möjlighet att lägga upp en systematisk inspektionsverksamhet och för arbetet med

överblick av kemikaliers förekomst och flödesanalyser. Till produktregistret

anmäls bl.a. innehåll, försäljningsvolym och klassificering av samtliga

kemikalier och kemiska produkter som importerats till och sålts i Sverige.

Registret har under senare år byggts ut för att medge en större precision i

mängduppgifter och en fördjupad information om användningen. Dessutom ställs

särskilda krav på redovisning av exempelvis cancerframkallande ämnen och

särskilt miljöfarliga ämnen.

 Kemikalieinspektionen bedriver tillsammans med Statistiska centralbyrån ett

projekt rörande en komplettering av miljöstatistiken med kemikaliestatistik.

Syftet är att ta fram statistik som bl.a. omfattar de relevanta

riskkemikalierna, mängder och flöden genom relevanta samhällssektorer och

omfattar kemikalier dels som råvara, dels som komponent i kemiska produkter och

i varor. Den skall vara utformad så att den kan användas i miljöräkenskaper och

underlätta användning av statistik vid utformning av ekonomiska styrmedel i

kemikaliekontrollen. Den skall också vara utformad så att den kan användas för

beräkningar av kemikalieanvändningens belastning på miljön.

 I enlighet med det principbeslut riksdagen fattat om ansvar för den statliga

statistiken (bet. 1992/93:FiU7, rskr. 1992/93:122) skall medel för statistik

fördelas direkt till berörda myndigheter och inte som tidigare till Statistiska

centralbyrån. Regeringen återkommer till detta i avsnittet om anslagsfrågor

(avsnitt 7).

3.2.3Tillsyn och vägledning

Kemikalieinspektionens tillsynsarbete syftar till att kontrollera hur företag

som levererar kemiska produkter tillämpar kemikalielagstiftningen och till att

driva fram en bättre efterlevnad. Syftet är dessutom att öka insikten hos lokala

miljömyndigheter om deras tillsynsansvar och kontrollmöjligheter enligt LKP, att

mäta graden av efterlevnad och att identifiera förändringar.

 I tillsynsarbetet genomför Kemikalieinspektionen företagsinspektioner med

kontroll av tillverkare och importörer av kemiska produkter vad gäller

företagens anmälan till produktregistret, produktutredningar avseende hälso- och

miljöfarlighet, produktval med utgångspunkt i substitutionsprincipen,

produktinformation samt kompetensförutsättningar för kemikaliekontrollarbete.

Inspektionen genomför dessutom tillsynskampanjer inom angelägna produktområden

samt ger vägledning till och samarbetar med regionala och lokala

tillsynsmyndigheter.

 Flera inspektionsprojekt med inriktning på speciella produktgrupper har

genomförts eller pågår, t.ex. rörande bilvårdskemikalier, biltvättmedel,

smörjmedel, båtvårdsprodukter, fotokemikalier och träskyddsbehandlat virke.

 Träskyddsprojektet syftade till, förutom kontroll av tillämpningsföre-

skrifterna, att initiera de lokala miljömyndigheternas egen tillsyn av

föreskrifterna. Inspektionerna omfattade impregneringsanläggningar och

återförsäljare och genomfördes tillsammans med lokala miljömyndigheter. I samråd

med de lokala miljömyndigheterna togs en tillsynshandledning fram.

 Vägledning till lokala och regionala miljömyndigheter fyller en viktig

funktion och är en förutsättning för en god och enhetlig kemikalie-kontroll samt

bidrar till att genomföra Agenda 21 i Sverige. Inspektionen har till

länsstyrelser och kommuner distribuerat dokumentet Agenda 21 och lokal

kemikaliekontroll.

 Kemikalieinspektionen har under år 1993 startat ett utbildningsprogram där

landets samtliga kommunala miljömyndigheter har möjlighet att delta. Programmet

syftar till att ge en introduktion i ekotoxikologi och en redovisning av regler

för bedömning av produkter och för produktinformation. Kurserna belyser

substitutionsprincipen och möjligheterna att bedriva lokal tillsyn enligt LKP i

handeln och hos tillverkningsföretag.

 I övrigt sker vägledningsarbetet genom seminarier, konferenser samt

informationsmaterial. Exempelvis har Kemikalieinspektionen arbetat fram

materialet Råd och Tips som är en praktisk handledning i tillsyn enligt LKP. Råd

och Tips har hittills behandlat områdena träskyddsbehandlat virke, klorerade

lösningsmedel samt detaljhandeln. Inspektionen har dessutom tagit fram

faktarapporter över olika produktgrupper såsom tvättmedel, bilvårdskemikalier,

smörjmedel, båtvårdsprodukter m.m. Dessa har utnyttjats av inspektionen själv

och av lokala miljömyndigheter som underlag för tillsyn.

3.3 Övriga myndigheters kemikaliekontroll

Förutom Kemikalieinspektionen har flera andra myndigheter betydelsefulla

uppgifter inom kemikaliekontrollområdet. Arbetarskyddsstyrelsen,

Kemikalieinspektionen och Naturvårdsverket har tillsammans utarbetat en gemensam

strategi för kemikalieområdet för att stärka arbetet med att förebygga och

undanröja kemiska hälso- och miljörisker. Dokumentet är ett led i ett utvecklat

samarbete om problemidentifireing, prioritering och problemlösning.

 Med utgångspunkt i betänkandet Miljöbalk (SOU 1993:27) tillsattes hösten 1993

en utredning (M 1993:04) som har i uppdrag att lämna förslag till sådana

organisationsförändringar som behövs med anledning av förslaget till en

miljöbalk. Miljöorganisationsutredningen skall bl.a. behandla

ansvarsfördelningen mellan olika centrala myndigheter, fördelning på olika

myndigheter att meddela föreskrifter, frågor om tillståndsprövning och

instansordning för överklaganden samt frågor för tillsyn. Utredningen skall

presentera sina förslag senast den 1 september 1994.

 Regeringen anser att det är angeläget med ett nära samarbete mellan de organ

som har ansvar för tillsynen inom miljö- och hälsa.

 Ansvarsområden och verksamhet för myndigheter inom kemikaliekontrollområdet

redovisas i det följande.

3.3.1Lokala och regionala myndigheter

Enligt förordningen (1985:835) om kemiska produkter utövas regional och lokal

tillsyn såvitt gäller arbetsmiljö av yrkesinspektionen och såvitt avser

försvarsmakten, i frågor som inte tillhör yrkesinspektionens område, av

Försvarets sjukvårdsstyrelse. I övrigt utövar länsstyrelsen den närmare

tillsynen inom länet och den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter

inom miljö- och hälsoskyddsområdet den omedelbara tillsynen inom varje kommun.

Dessa frågor utreds för närvarande av Miljöorganisationsutredningen (M 1993:04)

i syfte att tydliggöra ansvarsfördelningen.

 I den interna utredning Kemikalieinspektionen presenterat, Kemikaliekontroll -

tillsyn i leverantörsledet, framgår att länsstyrelserna i allmänhet utövat

tillsyn enligt LKP i första hand mot detaljhandeln i samband med sin tillsyn

enligt miljöskyddslagen (1969:387). Kommunernas tillsyn enligt LKP har skett

både genom särskilda tillsynsinsatser enligt LKP och i samband med tillsyn

enligt miljöskyddslagen och har vad gäller användarna särskilt riktats mot bruk

av bekämpningsmedel och omhändertagande av miljöfarligt avfall.

 Kemikalieinspektionens tillsyn riktas som tidigare nämnts i huvudsak mot

tillverkare och importörer, dvs. de som är ansvariga för de produkter som förs

ut på marknaden.

 I Agenda 21 betonas vikten av det lokala riskbegränsningsarbetet. Kommunernas

kunskap om kemikalieanvändande verksamheter är en viktig grund för prioritering

och inriktning av den lokala tillsynen. Många miljöskyddsnämnder har på senare

år stärkt sin kompetens på kemikalieområdet och ägnat bl.a. kemikalieprodukterna

i detaljhandeln en ökad uppmärksamhet. I sammanhanget kan bl.a. nämnas

miljönämnden i Karlstad där tidigare inspektion av detaljhandeln följts upp i en

granskning av regelefterlevnaden bland återförsäljare av bekämpningsmedel. I

Landskrona har miljönämnden genomfört ett antal inspektioner av detaljhandlare

inom ramen för ett kontroll- och riskbegränsningsprogram. Miljökontoret i

Sundsvall har inventerat miljöfarliga bilvårdsprodukter hos 48 bensinstationer,

bildetaljister, järnhandlare och varuhus med särskild tonvikt på klorerade

lösningsmedel, aromatiska kolväten och lacknaftabaserad bilavfettningsmedel.

 De regionala och kommunala tillsynsmyndigheterna kan genom information och

upplysning driva på och stödja både de yrkesmässiga kemikalieanvändarna och

övriga konsumenter i deras kemikalie- och produktval.

 Kommunerna har förutom tillsynsrollen ett ansvar som stor användare av

kemikalier. Kommuner är dessutom mottagare av kemikalierester i avfall och

avloppsvatten. De ändringar som riksdagen beslutat om (prop. 1992/93:180, bet.

1992/93:JoU14, rskr. 1992/93:344) i lagen (1970:244) om allmänna vatten- och

avloppsanläggningar medger att huvudmannen - kommunen - kan meddela

begränsningar och restriktiva villkor i rätten till utsläpp i det allmänna

avloppsnätet.

 De lokala och regionala myndigheterna kan på olika sätt spela en aktiv roll på

kemikaliekontrollområdet. Nämnas kan Landstingsförbundets och Kommunförbundets

handbok från år 1991 för inköpare av kemisk-tekniska produkter vilken haft

betydelse för att skynda på utvecklingen mot miljövänligare produkter.

Publikationen Bra Kemval utkommen år 1993 och sammanställd av va-verk och

kommuner i Stockholm, Göteborg och Malmö har också som syfte att underlätta

produktval för inköpare.

 Göteborgs kommun bedriver tillsammans med Kemikalieinspektionen ett projekt,

Ren Smörja i Göteborg, med syfte att starta omfattande försök och användning av

miljöanpassade smörjmedel i Göteborg. Arbetet inleddes som ett samarbetsprojekt

mellan Kemikalieinspektionen och Länsstyrelsen i Göteborgs- och Bohus län vilket

bl.a. resulterade i rapporten Rena smörjan (KemI Rapport 8/92). Ett liknande

samarbetsprojekt gav till resultat rapporten Bilvårdsprodukter (KemI Rapport

1/90). Exemplen visar på nya vägar för samarbete mellan central och regional/-

lokal nivå. Miljö- och hälsoskyddsnämnden i Göteborgs stad har sedermera genom

Kemikaliesvepet initierat övergång till mer miljöanpassade produkter på bl.a.

områdena bilvård och biltvätt samt disk-, tvätt- och rengöringsmedel. I Nybro

har miljökontoret genomfört ett projekt för att få genomslag för miljöanpassade

kemisk-tekniska produkter i hushållen. Miljökontoret besökte dagligvarubutiker

och informerade om substitutionsprincipen och olika ämnens miljöpåverkan. I

Örebro har miljönämnden medverkat i ett projekt för utsortering av miljöfarliga

ämnen vid rivning av fastigheter. Den har också bidragit till en länskampanj för

insamling av kvicksilvertermometrar.

 Åtskilliga kommuner har också distribuerat miljökataloger till hushållen med

syfte att ge vägledning vid valet av t.ex. konsumentprodukter för rengöring och

tvätt.

3.3.2Arbetarskyddsstyrelsen

Arbetarskyddsstyrelsen har huvudansvar för förebyggande åtgärder mot och

begränsning av den yrkesmässiga användningen av varor och produkter, inkl.

avfall, i syfte att begränsa arbetstagares exponering för skadliga kemikalier i

arbetsmiljön. Arbetarskyddsstyrelsen har bemyndigande i arbetsmiljöförordningen

(1977:1166) att utfärda föreskrifter till arbetsmiljölagen (1977:1160) om bl.a.

tillstånd, villkor och märkning vad gäller kemiska produkter.

Arbetarskyddsstyrelsen är vidare tillståndsmyndighet för bekämpningsmedel klass

1 ASS.

 Arbetarskyddsstyrelsen verkar för förbättrad kemikaliekontroll inom företagen,

kartlägger yrkesinspektionens erfarenheter avseende utbyte av kemikalier samt

verkar för att produktval sker på ett från arbetsmiljösynpunkt acceptabelt sätt.

 Inom sitt ansvarsområde verkar Arbetarskyddsstyrelsen vidare för en säker

hantering av kemikalier, bevakar och följer användningen av nya kemikalier,

identifierar ämnen som kräver särskilda åtgärder inom arbetsmiljöområdet samt

verkar för ökad användning av yrkeshygieniska mätningar. Arbetarskyddsstyrelsen

sprider också information om kemikaliers hälsorisker i arbetsmiljön och

medverkar i utbildning och information om kemiska risker och hanteringsregler.

3.3.3Statens naturvårdsverk

Statens naturvårdsverk har inom kemikalieområdet huvudansvar för förebyggande

åtgärder mot och begränsning av hanteringen av varor och produkter, inkl.

avfall, för att begränsa exponeringen av skadliga ämnen i den yttre miljön.

 Statens naturvårdsverk har bemyndigande enligt förordningen (1985:835) om

kemiska produkter att efter samråd med Kemikalieinspektionen reglera sådan

användning och hantering av kemiska produkter som innebär risk för skada på den

yttre miljön.

 Statens naturvårdsverk arbetar bl.a. med att genom forskningsanslaget öka

kunskapen om mekanismer som styr fördelning, omvandling, upptag och effekter av

kemikalier i miljön, med att utveckla metodik för livscykelanalyser samt

medverkar till att öka kunskapen om ozonnedbrytande ämnen. Naturvårdsverket

arbetar med att få till stånd åtgärder i verksamheter med kemikalieanvändningen

för att skydda den yttre miljön. Verket utvecklar styrmedel, underlag och

vägledning så att produkt/kemikalival sker på ett från miljösynpunkt acceptabelt

sätt.

 Naturvårdsverket arbetar för att användningen av CFC och andra ozontärande

kemikalier skall upphöra. Regeringen har för avsikt att återkomma till bl.a.

dessa frågor i en proposition om begränsning av miljöskulden under våren 1994.

Verket ser vidare till att användningen av kadmium och PCB i olika varor upphör

och att de olika slagen av bränslen miljöanpassas.

 År 1978 startade Naturvårdsverket uppbyggnaden av ett program för övervakning

av miljökvalitet. Programmet omarbetas för närvarande. Huvuduppgift i programmet

är att övervaka långsiktiga och storskaliga förändringar i miljön för att visa

på problem som kräver åtgärder, samla in miljödata i relativt opåverkade områden

som en referens till mer påverkade områden samt belysa hur föroreningarna

transporteras i luft, landmiljö och vatten. Verksamheten har hittills bedrivits

inom delprogrammen luft, sötvatten, landmiljö, havsvatten och miljögifter. Målet

med övervakningen av miljökvalitet är att beskriva tillståndet, att bedöma

hotbilden i lokalt såväl som globalt perspektiv samt att för framtida forskning

dokumentera nuvarande tillstånd. Övervakningen skall lämna underlag för åtgärder

samt vara ett sätt att följa upp och redovisa resultat av olika åtgärder.

 I arbetet ingår också att belysa hälsoeffekter. Miljöövervakningen utnyttjar

flera angreppssätt för att täcka in miljörelaterade hälsoeffekter. En del av

programmet syftar till att utföra regelbundna mätningar av kända riskfaktorer.

Här inkluderas mätningar av luftföroreningar, metaller, organiska miljögifter

och nitrat/nitrit i föda. Programmet innehåller dessutom omgivnings- och

exponeringsmätningar, dvs. bestämning av halter av ämnen som människor exponeras

för. Dessa mätningar utgör sedan en bas för studier av upplevda besvär i olika

grupper. Epidemiologiska studier och registerstudier ingår också i

miljöövervakningen.

 Naturvårdsverket avser att utveckla ett utsläppsregister för ett antal kemiska

ämnen med uppgifter om utsläpp till vatten, luft, deponier och

avfallsanläggningar samt vilka mängder som ingår i producerade varor.

Informationen från ett utsläppsregister för kemiska ämnen ger kunskap om på

vilka vägar ämnena når miljön och visar samtidigt storleksordningen på de totala

utsläppen. I Agenda 21 anges utsläppsregister som en väg att öka informationen

om kemiska ämnen. Verket kommer inledningsvis att genomföra en försöksverksamhet

i Jönköpings län våren 1994 för att få erfarenheter om resursbehov, möjligheter

och svårigheter.

 Efter förslag i kretsloppspropositionen (1992/93:180) har riksdagen beslutat

om riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhällsutveckling på flera områden.

Grundtanken är härvid att staten skall ange mål och ramar för arbetet och att

producenterna skall stå för ansvaret att nå målen. För att stärka och

effektivisera arbetet med kretsloppsfrågor har Naturvårdsverket nyligen inrättat

en kretsloppsavdelning.

3.3.4Läkemedelsverket

Läkemedelsverket är central myndighet för kontroll och tillsyn av läkemedel och

vissa andra produkter som med hänsyn till egenskaper eller användning står

läkemedel nära, i den utsträckning sådana frågor inte handläggs av annan

myndighet.

 Läkemedelsverket skall särskilt svara för kontroll och tillsyn enligt

läkemedelslagen (1992:859), lagen (1992:860) om kontroll av narkotika och övriga

läkemedelsförfattningar i fråga om tillverkare, importörer, distributörer och

andra som tar befattning med läkemedel. Enligt förordningen (1993:1283) om

kosmetiska och hygieniska produkter får Läkemedelsverket meddela föreskrifter

för vissa kosmetiska och hygieniska varor.

3.3.5Jordbruksverket

Jordbruksverket är uppbördsmyndighet för miljöavgiften på handelsgödsel samt för

den avgift som infördes den 1 januari 1994 på kadmium i handelsgödsel.

Jordbruksverket är vidare tillsynsmyndighet enligt förordningen (1985:839) om

kadmium i fråga om kadmiumhalten i gödselmedel. Miljöavgiften på

bekämpningsmedel administreras av Riksskatteverket. Miljöavgifterna på

handelsgödsel och bekämpningsmedel har bl.a. använts till åtgärdsprogram för

miljöförbättringar inom jordbruket. Här kan nämnas försöks-, utvecklings-,

informations- och rådgivningsverksamhet för att styra utvecklingen inom

jordbruket mot minskat växtnäringsläckage samt säkrare och minskad användning av

kemiska bekämpningsmedel. Detta har redovisats i avsnitt 3.2.1.

 Jordbruksverket är vidare tillståndsmyndighet för bekämpningsmedel klass 1 L.

 På förslag av Statens naturvårdsverk har Jordbruksverket i förordningen

(1985:836) om bekämpningsmedel bemyndigats att meddela särskilda förskrifter om

godkännande av utrustning som är avsedd för spridning av bekämpningsmedel.

3.3.6Boverket

Boverket är central förvaltningsmyndighet för frågor om byggd miljö och

hushållning med naturresurser, fysisk planering, byggande och boende.

 Boverket har i förordningen (1985:835) om kemiska produkter bemyndigats att,

om det behövs till skydd för inomhusmiljön, i samråd med Kemikalieinspektionen

meddela föreskrifter om byggprodukter. Boverket utövar också den centrala

tillsynen över efterlevnaden av sådana föreskrifter.

3.3.7Försvarets sjukvårdsstyrelse

Försvarets sjukvårdsstyrelse ansvarar för den regionala och lokala tillsynen

enligt förordningen (1985:835) om kemiska proddukter i fråga om försvarsmaktens

användning av kemiska produkter som inte ankommer på yrkesinspektionen. Arbetet

sker enligt samma grunder som inom kemikaliekontrollen i övrigt och i samråd med

Kemikalieinspektionen, Statens naturvårdsverk och Arbetarskyddsstyrelsen.

3.3.8Livsmedelsverket

Livsmedelsverket ansvarar för normgivning, tillsyn och kontroll, information och

påverkan samt kunskapsuppbyggnad inom livsmedelsområdet. Verksamhet som berör

kemikalieområdet är bl.a. att leda och samordna livsmedelskontrollen, undersöka

livsmedels sammansättning och ge råd och anvisningar i livsmedelsfrågor. Verket

samordnar kontrollen av bekämpningsmedelsrester i livsmedel.

 Verket skall samordna livsmedelskontrollen och genomför bl.a. inspektions- och

provtagningsverksamhet för de livsmedelsanläggningar verket har tillsynsansvar

för. Verket utformar dessutom reglerna för produktion och hantering av livsmedel

och livsmedelskontroll.

3.4 Övrig kemikaliekontroll

Som tidigare nämnts har tillverkare och importörer huvudansvar för de kemiska

ämnen eller produkter som de levererar. De är härvid bl.a. skyldiga att utreda

kemikaliernas egenskaper och informera om skaderisker och om förebyggande

åtgärder av betydelse från hälso- och miljöskyddssynpunkt. Myndigheternas

uppgift är att se till att företagen gör det som behövs för att minska och

undanröja miljö- och hälsorisker. Förutom dessa kontrollåtgärder finns styrmedel

som på olika sätt kan bidra till att fasa ut oönskade produkter, varor eller

ämnen. Hit hör exempelvis standardisering, miljömärkning samt ekonomiska

styrmedel.

Standardisering

Standardiseringen har på senare tid fått en ökad betydelse för miljöarbetet

generellt. Förutom traditionell miljörelaterad standardisering, som ofta avsett

mätmetoder och analyser, har nya områden vilka direkt eller indirekt påverkar

miljön blivit aktuella för standardisering. För kemikaliekontrollen kan

standardisering ha betydelse både positivt och negativt. Bl.a. kan teknisk

standardisering i allmänhet av material, produkter, funktioner och processer

m.m. leda till sådan bindning till vissa kemiska ämnen eller produkter att en

icke önskvärd spridning av kemikalier eller olämplig kemikalieanvändning inte

kan undvikas. Enskilda företag som t.ex. vill byta ut kemikalier eller göra

någon annan form av riskbegränsning kan således få svårigheter om det innebär

behov att frångå någon standard. Det är därför väsentligt att säkra att hälso-

och miljökonsekvenser beaktas vid utveckling av standarder.

 Regeringen anför i proposition 1993/94:111 Med sikte på en hållbar utveckling

(Genomförande av besluten vid FN:s konferens om miljö och utveckling - UNCED)

att hög prioritet i det svenska miljörelaterade standardiseringsarbetet bör ges

åt i första hand standardisering som görs på bekostnad av EU/EFTA, åt riktlinjer

för arbete med att beakta miljöaspekter vid all produktstandardisering samt åt

systeminriktad standardisering.

 Med syfte att ge miljöstandardiseringsarbetet en ökad prioritet beslutades år

1992 att inom Standardiseringskommissionen inrätta en policygrupp för

miljöfrågor. Policygruppen bevakar att miljöfrågor beaktas vid standardisering

och initierar egna standardiseringsprojekt.

 Det är enligt regeringens mening viktigt att den miljörelaterade

standardiseringen nu ges ökad prioritet. En hög ambitionsnivå krävs för att nå

resultat. Regeringen har i budgetpropositionen 1994 (1993/94:100 bil. 13)

föreslagit 33,9 miljoner kr som bidrag till SIS. De övergripande målen för

bidraget är att standardiseringsverksamheten skall bidra till att öppna

marknader, höja produktiviteten och konkurrenskraften hos svenskt näringsliv

samt bidra till att statens specifika ansvar när det gäller medborgarnas skydd

för liv, hälsa, miljö och egendom tillgodoses.

Miljömärkning

Konsumentens roll i utvecklingen mot ett kretsloppsanpassat och långsiktigt

hållbart samhälle kan inte nog betonas. Konsumenter som riktar sin efterfrågan

mot mer miljövänliga produkter driver fram en gynnsam varu- och

produktutveckling. Detta förutsätter emellertid att den enskilde konsumenten har

kunskap om produkters miljö- och hälsoeffekter.

 Ett sätt att hjälpa konsumenten fatta beslut är miljömärkningen. Denna kan

vara både positiv och negativ. Exempel på den senare kan sägas vara den märkning

om hälsorisker som enligt LKP åläggs tillverkare, importörer och leverantörer.

Möjligheten att vidareutveckla denna är starkt beroende av den internationella

situationen. Märkning av denna typ betraktas många gånger som ett handelshinder.

Internationellt harmoniseringsarbete avseende såväl klassificering av egenskaper

som märkning är därför av central betydelse.

 Den positiva miljömärkningen syftar till att peka ut varor som är mindre

miljöbelastande än andra. För att märkningen skall ge korrekt information och

inte missbrukas i konkurrensen behöver kriterier utformas som talar om vilka

krav en vara skall uppfylla för att få märkas.

 Nordiska ministerrådet beslutade år 1989 om en gemensam nordisk miljömärkning.

Genom regerings- och riksdagsbeslut (prop. 1989/90:25, bet. 1989/90:LU13, rskr.

1989/90:81) samma år inrättades den svenska Miljömärkningsstyrelsen inom SIS,

Standardiseringskommissionen i Sverige, och miljömärkning infördes.

 I Miljömärkningsstyrelsen finns miljöorganisationer, handel, näringsliv och

miljömyndigheter representerade. Kemikalieinspektionen och Statens

naturvårdsverk har vardera en representant i styrelsen. Kriterierna för märkning

skall vara lika i de nordiska länderna och systemet skall fungera som ett

samnordiskt miljömärkningssystem. Enligt de riktlinjer som fastställts ställs

höga miljökrav på produktens kvalitet och funktion.

 Som märkningssymbol har valts en stiliserad svan. Systemet är frivilligt.

Producenter och importörer ansöker om att få använda märket på sina produkter

och får mot ersättning produkterna granskade och licensierade för märkning.

Hittills har arbetet resulterat i att kriterier fastställts för 19

produktgrupper, bl.a. tvättmedel, bilvårdsmedel, diskmaskiner, finpapper,

mjukpapper, byggplattor, oljepannor och brännare samt båtmotorer.

Miljömärkningslicensen beviljas efter oberoende testning och certifiering.

 Ca 250 produkter med licens att använda den samnordiska miljömärkningens

symbol finns nu på den svenska marknaden. Det svenska miljömärkningssystemet har

hittills huvudsakligen finansierats med statsanslag.

 Naturskyddsföreningen driver tillsammans med ICA, Dagab och Konsum Bra

Miljöval-märkningen. Arbetet omfattar framtagning av kriterier,

marknadsöversikter och hyllkantsmärkning med syfte att stimulera en mer

miljövänlig produktutveckling. Kriterierna fastställs av Naturskyddsföreningen

och finns för bl.a. diskmedel, tvättmedel, batterier och schampo.

Ekonomiska styrmedel

Ekonomiska styrmedel är ett samlingsnamn för olika instrument, som har det

gemensamt att de utnyttjar marknadens prismekanism. Genom att belägga t.ex. en

vara med en miljöskatt ökar varans pris, vilket medför att efterfrågan minskar

samtidigt som efterfrågan på och utbudet av mer miljöanpassade varor med lägre

pris kan antas öka.

 Ekonomiska styrmedel har använts relativt sparsamt för att minska användningen

av miljöfarliga kemikalier. Miljöavgifter finns i dag på kväve och kadmium i

handelsgödsel, på bekämpningsmedel samt på olika typer av batterier.

4 Internationellt kemikaliearbete

4.1 Inledning

Sverige har av tradition en hög ambitionsnivå inom miljöområdet såväl nationellt

som internationellt. De övergripande målen för den svenska miljöpolitiken är

giltiga också för Sveriges agerande i det internationella miljösamarbetet.

 Kemikaliehanteringen omfattar de flesta sektorer i ett samhälle. Den är i hög

grad internationell via handel med kemiska ämnen, varor och produkter.

Omfattningen och betydelsen av internationellt samarbete kan förväntas öka under

kommande år. FN:s konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro sommaren

1992 förde upp miljöfrågorna på dagordningen. Vikten av en hållbar utveckling

poängterades och ett program för miljöarbetet inför det 21:a århundradet -

Agenda 21 - lades fast. Där finns bl.a. ett omfattande kapitel som rör

kemikaliesäkerhet.

 OECD:s arbete kan komma att utvidgas de närmaste åren genom dels anslutning av

nya medlemsländer, dels ökat samarbete i olika former med östeuropeiska,

centraleuropeiska och även utomeuropeiska länder.

 Internationell samverkan är nödvändig för att på ett kostnadseffektivt sätt

begränsa och minska risker med kemikalier. Detta sker i flera fora.Inom EG

bedrivs sedan flera år ett aktivt arbete med kemikaliekontroll. EG har nyligen

lagt ett femte handlingsprogram för miljön, där bl.a. positionerna på

kemikalieområdet flyttas fram.

 Inom FN arbetar World Health Organization, International Labor Organization

och FN:s miljöprogram, UNEP, tillsammans inom det gemensamma programmet IPCS,

International Program on Chemical Safety, vars primära syfte är att bistå

utvecklingsländer med kunskap om kemiska produkters hälsorisker.

 UNEP driver sedan år 1976 ett internationellt register för potentiellt giftiga

kemikalier, IRPTC. Det är ett globalt informationssystem för farliga kemikalier

med mål att bl.a. göra data om kemikalier tillgängliga för dem som önskar,

framför allt länder som saknar egna resurser och kompetens för utvärdering av

kemikaliers egenskaper.

 Inom OECD bedrivs ett omfattande arbete med att förbättra kunskapen om

existerande kemikalier, harmonisera klassificering av kemikalier och utarbeta

gemensamma riskbegränsningsprogram.

 Under 1970-talet noterades en ökande okontrollerad export till

utvecklingsländer av framför allt bekämpningsmedel och läkemedel som förbjudits

i exportlandet. Detta ledde till ett arbete inom UNEP för framtagande av

riktlinjer beträffande information om kemikalier i internationell handel.

Riktlinjerna antogs av UNEP:s styrelse år 1987 och benämns London Guidelines.

Länderna erbjuds delta i ett anmälningssystem och uppmanas att utse nationella

kontaktpunkter. När ett land beslutar om ett förbud eller restriktioner av en

kemisk produkt skall detta anmälas till IRPTC som informerar de nationella

kontaktpunkterna. Om export av sådan produkt blir aktuell skall en förnyad

anmälan göras direkt till exportlandet. Vanligast är att ansvar för detta åläggs

exportören med informationsskyldighet till det egna landets nationella

myndighet.

 För att ytterligare kontrollera och begränsa export av farliga kemikalier har

förslag till krav på godkännande från importlandet utarbetats, den s.k.

PIC-proceduren (Prior Informed Consent) som är tänkt att utgöra ett tillägg till

London Guidelines. PIC-proceduren innebär i korthet att ingen export av

förbjuden eller hårt reglerad kemisk produkt får äga rum innan importlandet

lämnat sitt tillstånd. En arbetsgång för PIC-systemet har tagits fram. IRPTC

föreslås vara ansvarigt. Deltagande är frivilligt.PIC-förfarandet har ännu inte

börjat tillämpas men finns med i Agenda 21. Där anförs bl.a. att alla berörda

parter, om det är möjligt, till år 2000 bör deltaga i PIC-förfarandet. Frågan

kommer att diskuteras vidare vid den FN-konferens om kemikaliesäkerhet som skall

hållas i Sverige i april 1994.

 Förutom dessa instanser som mer eller mindre direkt behandlar

kemikaliekontroll, finns ett antal konventioner inom vilka internationellt

miljöövervakningsarbete bedrivs. Nämnas kan de regionala havskonventionerna, de

s.k. Oslo- och Pariskonventionerna från år 1971 resp. år 1974. Oslokonventionen

är en konvention om förhindrande av havsföroreningar genom dumpning från fartyg

och luftfartyg, och Pariskonventionen rör förhindrande av havsföroreningar från

landbaserade källor. Båda konventionerna omfattar Nordostatlanten inkl. Nordsjön

med Kattegatt och Skagerack.

 Helsingforskonventionen syftar till att skydda Östersjöns marina miljö mot

alla former av havsföroreningar. Alla Östersjöstater förutom Lettland är med.

Konventionen omförhandlades år 1992 och i detta sammanhang infördes begreppen om

försiktighetsprincipen, bästa tillgängliga teknik och bästa miljöpraxis. Den nya

konventionen lyfter även fram frågor om biologisk mångfald och naturskydd. Till

konventionen är ett verkställande organ, Helsingforskommissionen (HELCOM),

knutet.

 Vad gäller kemikaliesäkerhet och kemikalielolyckor har Sverige inom ramen för

ECE (FN:s ekonomiska kommission för Europa) undertecknat en konvention om

industriolyckor. I detta samarbete ingår erfarenhetsutbyte, gemensam forskning,

underrättelse om olyckor, m.m. Samarbetet inom ramen för ECE-konventionen

motsvaras inom EG av ett samarbete enligt ett direktiv beträffande

kemikalieloyckor, det s.k. Seveso-direktivet. Direktivet ses för närvarande

över. Dessutom har Sverige medverkat vid framtagning av en ILO-konvention om

förebyggande av storolyckor inom industrin. Regeringen har för avsikt att avge

proposition avseende en svensk ratifikation under våren 1994. I OECD deltar

Sverige bl.a. i en expertgrupp för kemikalieolyckor. Arbetet utgörs huvud-

sakligen av att ge vägledande principer och dokumentation kring

kemikalieolyckor. OECD:s arbete utnyttjas även inom ECE och EG och ligger till

grund för överföring genom UNEP av kunskap och för kapacitetsuppbyggande i

utvecklingsländerna. Nordiska ministerrådets FoU-grupp för kemikalieolyckor på

land och till sjöss arbetar med att identifiera forsknings- och utvecklingsbehov

inom Norden om kemikalieolyckor och initiera forskning och utveckling för att

tillgodose dessa behov. Gruppen samordnar de nordiska ländernas insatser på

området inom bl.a. ECE, OECD och UNEP.

 Helsingforskommissionen arbetar med sanering efter och bekämpning av

kemikalieolyckor i Combatting Committee. Det finns också överenskommelser om

samarbete i Norden och i Nordsjön i fråga om utsläpp av olja och andra skadliga

ämnen till sjöss.

4.2 Sveriges närområde

4.2.1Det nordiska samarbetet

I nordiska sammanhang deltar Sverige i det kemikaliearbete som sker inom ramen

för Nordiska rådet. Insatserna är koncentrerade till huvudområdena

giftighetsaspekter, substitution och bekämpningsmedel. Resultaten från arbetet

används i stor utsträckning som en plattform för arbetet i internationella

organisationer, såsom EG-förhandlingarna och inom OECD:s kemikalieprogram.

 Inom området giftighetsaspekter är arbetet fördelat på ett flertal olika

verksamheter såsom kriterier för klassificering av miljöfarliga ämnen i mark,

kriterier för miljöfarlighetsklassificeringar av sammansatta produkter,

klassificering av hälso- och miljöfarliga ämnen, kriterier inom allergiområdet,

reglering av doftämnen i hudprodukter och rengöringsmedel samt förbättrad

produktinformation om nervskadande ämnen.

 När det gäller substitution pågår arbete med att behandla begränsning av

farliga kemikalier såsom klororganiska föreningar, tungmetaller och

ozonreducerande ämnen.

 Beträffande bekämpningsmedel pågår arbete med att dels utvärdera ett antal

aktiva bekämpningsmedelssubstanser och harmonisera synen på risker med

bekämpningsmedel i Norden, dels få till stånd gemensamma arbetsrutiner för

dokumentationskrav, kriterier för godkännande, utvärderingar samt

informationsutbyte när det gäller biocider.

4.2.2Östersjöregionen

Östeuropas miljösituation innebär för Sverige flera allvarliga miljöhot.

 Kraftigt miljöstörande ämnen släpps ut till luft och vatten i alltför hög

omfattning och förorenar därigenom vårt gemensamma innanhav; Östersjön. Med

vindarna från Öst- och Centraleuropa förs också föroreningar in över Sverige och

Skandinavien, vilket inte minst Tjernobylolyckan visade.

 I september 1990 antogs Östersjödeklarationen i Ronneby. Målet är att

återställa Östersjöns ekologiska balans och för detta har omfattande

aktionsprogram framtagits och påbörjats.

 I Östeuropa används en mängd kemikalier, vilka redan förbjudits eller är under

avveckling i Sverige. Sålunda kommer vissa miljöhot på grund av spridningen till

Östersjön och via luften att kvarstå i Sverige under lång tid om inget görs för

att lösa problemen i de östeuropeiska länderna.

 Internationella organisationer och enskilda länder i framför allt Europa har

ett ansvar för att bistå Östeuropa med ett aktivt stöd för att åstadkomma en

infrastruktur som skapar förutsättningar för en kraftfull miljöpolitik.

 I samband med förberedelserna för FN:s konferens om kemikaliesäkerhet (se

avsnitt 4.5.2 nedan) ägde ett möte rum i Stockholm hösten 1993 med bl.a. ett

antal företrädare för institutioner m.m. i Öst- och Centraleuropa. Av den

genomgång som då gjordes av aktuella problem framgår att det finns ett behov av

att dels utforma modern lagstiftning och bygga upp administrativa system och

resurser, dels vidta begränsnings- och avvecklingsåtgärder beträffande

användningen av bekämpningsmedel tungmetaller, m.m.

 Statens naturvårdsverk disponerar medel för stöd till kunskapsuppbyggnad och

förvaltningsstöd till länder i Central- och Östeuropa. Regeringen föreslår i

årets budgeproposition (prop. 1993/94:100 bil. 15) att ytterligare 10 miljoner

kronor anvisas för samma ändamål. Arbetarskyddsverket disponerar vissa medel för

särskilda arbetsmiljöinsatser för Östeuropa (prop. 1991/92:100 bil.11, bet.

1991/92:AU12, rskr. 1991/92:251).

 Svenska myndigheter verksamma inom kemikalieområdet, framför allt

Kemikalieinspektionen, bör kunna bidra med erfarenhet och kunskap i arbetet med

att bygga upp en väl fungerande kemikaliekontroll i Öst- och Centraleuropa.

Regeringen anser att myndigheterna bör intensifiera kontakterna med motsvarande

ansvariga myndigheter och institutioner i dessa länder, framför allt i

östersjöregionen. Förutom stöd avseende lagstiftning, myndighetsfunktioner och

övrig infrastruktur på området, bör vad gäller akuta åtgärdsbehov, t.ex. i fråga

om bekämpningsmedel, kunskaper och erfarenheter finnas i Sverige, inte minst

från halveringsprogrammet.

 Regeringen har med tillfredställelse noterat att Naturvårdsverket i samarbete

med Kemikalieinspektionen, Jordbruksverket och Lantbrukarnas Riksförbund lagt

upp ett projekt rörande bekämpningsmedel inom detta stödprogram.

4.3 EG/EES

4.3.1Femte miljöhandlingsprogrammet

Det femte miljöhandlingsprogrammet har betecknats som en milstolpe i EG:s

miljöarbete. Programmet omfattar perioden 1993-2000. Det har sin utgångspunkt i

kommissionens miljörapport och översikt av EG:s miljöpolitik under 20 år.

Programmet slår fast EG:s ambition på miljöområdet och lyfter fram följande.

 En strävan att ändra beteendemönster, företeelser och verksamheter som förstör

miljön och utarmar naturresurserna genomsyrar programmet. Alla samhällssektorer

skall engageras i en anda av delat ansvar och en rad nya instrument ställs till

förfogande för att lösa problemen. Exempel på sådana instrument är ekonomiska

styrmedel, forskning, teknisk utveckling, bättre planering, information och

utbildning samt ekonomiskt stöd genom EG:s olika fonder.Handlingsprogrammet

framhåller:

"Miljöarbetet inom Gemenskapen har hittills mest byggt på lagstiftning uppifrån

och ned, men den nya strategin bygger på att alla ekonomiska och sociala aktörer

måste engageras nedifrån och upp."

 Miljöfrågor som klimatförändringar, försurning och luftföroreningar, utarmning

av naturresurser och biologisk mångfald, utarmning och förorening av

vattenresurser, försämring av stadsmiljön, försämring av kustområdena samt

uppkomst och hantering av avfall tas upp. Åtgärder skall primärt inriktas på en

uthållig förvaltning av naturresurser, en integrerad föroreningskontroll och ett

avfallssnålt samhälle, minskad förbrukning av icke förnybar energi, effektivare

och mer miljövänliga transporter, förbättrad miljö i städerna samt en

förbättring av människors hälsa och säkerhet.

 Ministerrådet har i resolution 93/C138/01, i vilken programmets allmänna

inriktning och strategi understöds, förordat att substitution av farliga

processer och ämnen mot mindre farliga processer och ämnen skall användas som en

väg att förhindra utsläpp av farliga föreningar. I Romfördragets artikel 130r-2

utsägs klart att Gemenskapens miljöpolicy skall baseras på

försiktighetsprincipen.

4.3.2Maastrichtfördraget om den europeiska unionen

Den 1 november 1993 trädde Maastrichtfördraget i kraft. Därvid har EU också

uttryckligen anslutit sig till ett en hållbar utveckling skall eftersträvas.

 I fördragets Artikel 2 står att EU skall "främja en harmonisk och balanserad

ekonomisk utveckling, uthållig och icke-inflatorisk tillväxt som respekterar

miljön." Försiktighetsprincipen som en grund för unionens framtida miljöpolitik

infogas i Romfördraget (artikel 130r). Det sägs också att miljöpolitiken skall

syfta till en hög skyddsnivå med hänsyn tagen till regionala skillnader. Stor

vikt läggs vid närhetsprincipen, dvs. att beslut skall tas i så nära anslutning

som möjligt till dem som beslutet avser. För att stödja en miljövänlig

utveckling inom EU och möjliggöra en hög skyddsnivå även i medlemsländer med

begränsade resurser införs en s.k. utjämningsfond. Även den internationella

dimensionen - att finna lösningar på regionala och globala miljöproblem - förs

upp på listan över målsättningarna för miljöpolitiken, vilket markerar EU:s

avsikt att spela en aktiv roll i miljöarbetet även utanför det egna området.

4.3.3Miljöbyrån

I en förordning (EEC No 1210/90) reglerar ministerrådet etablerandet av en

europeisk miljömyndighet, den s.k. Miljöbyrån. Målet för Miljöbyrån är att

etablera ett europeiskt miljöövervakningsystem. Prioritet skall ges åt följande

arbetsområden: luft, vatten, flora och fauna samt biotoper, naturresurser,

avfall, buller, kemikalier och strandskydd.

 I november år 1993 beslutade ministerrådet att Miljöbyrån skall lokaliseras

till Danmark och dess verksamhet planeras att starta 1 juli 1994.

 Förordningen redovisar vidare att även EFTA-länder har möjlighet att deltaga i

byråns verksamhet och Sverige har anmält sitt intresse för deltagande.

 Byråns verksamhet har förberetts av en s.k. "Task Force" och ett arbetsprogram

för verksamheten har utarbetats.

4.3.4Kemikaliebyrån

EG har beslutat om ett europeiskt centrum för teknisk och vetenskaplig värdering

av kemiska ämnen och uppbyggnad av en gemensam databank om kemikalier. Denna

European Chemicals Bureau skall inrättas vid EG:s gemensamma forskningscentrum

ISPRA i Italien och beräknas vara verksam om ett par år. Kemikaliebyrån kommer

att samordna mycket av det kommande expertarbetet inom både EG och EES-avtalet.

4.3.5Miljömärkning

Inom EG gäller sedan maj 1992 ett gemensamt miljömärkningssystem (rådets

förordning (EEG) No 880/92).

 Förordningen syftar till att skapa ett enhetligt och effektivt miljömärk-

ningssystem som skall främja tillverkning av och efterfrågan på de

produktalternativ som är minst miljöbelastande. Syftet skall uppnås genom att

produkter som i jämförelse med andra liknande produkter är mindre skadliga för

miljön kan tilldelas ett miljömärke i form av en stiliserad blomma. Nationella

märkningssystem är tillåtna åtminstone fram till år 1997, när en utvärdering av

EG-systemet skall göras.

 De villkor som gäller för tilldelningen av märket skall fastställas genom att

produkter med likartade ändamål och användningsområden delas in i produktgrupper

varefter vissa miljökriterier fastställs för varje produktgrupp.

 Det är kommissionen (i vissa fall ministerrådet) som beslutar om indelning i

produktgrupper och som fastställer miljökriterierna för dessa.

 Varje medlemsstat skall utse minst ett s.k. behörigt organ med uppgift bl.a.

att pröva framställningar om rätt att miljömärka produkter. Innan det behöriga

organet fattar beslut om att tilldela en produkt miljömärket skall kommissionen

underrättas.

 Kriterier har fastställts för två produktgrupper - tvätt- och diskmaskiner.

 I förordningen finns också bestämmelser om bl.a. att den som ansöker om

miljömärke skall betala avgifter för hanteringskostnader och för användningen av

märket. Medlemsstaterna skall vidare se till att konsumenterna och företagen

informeras om miljömärkningen.

4.3.6EG och kemikaliefrågorna

EG har kontinuerligt utvecklat sin kemikaliekontroll. Internationellt sett har

EG i dag goda regler om klassificering och märkning av kemikalier, liksom

utvecklade system för förhandsanmälan av nya kemiska ämnen och kontroll av

existerande ämnen. EG har även i ökande utsträckning infört förbud och

begränsningar på kemikalieområdet.

Undersökningskrav för nya kemikalier

EG har sedan år 1967 haft ett direktiv om regler för kontroll och

kunskapsuppbyggnad beträffande kemikalier (rådets direktiv 67/548/EEG), det s.k.

ämnesdirektivet. Detta direktiv om klassificering, märkning och förpackning av

kemiska ämnen innehåller sedan år 1982 även bestämmelser om obligatorisk

förhandsanmälan av nya kemiska ämnen. Ämnesdirektivet skärptes betydligt i

november 1993, och inga nya kemiska ämnen får därefter säljas eller på annat

sätt komma ut på EU-marknaden förrän deras hälso- och miljöfarlighet undersökts.

Dessa data skall, tillsammans med tillverkarens förslag till klassificering och

märkning, lämnas till ansvariga myndigheter för bedömning.

Kunskapsuppbyggnad om gamla kemikalier

EG har även utarbetat ett program för att kartlägga de kemikalier som redan är i

bruk och kom ut på marknaden före år 1982, då anmälan blev obligatorisk. Enligt

en ny förordning om kontroll av gamla kemikalier (rådets förordning (EEG) No

793/93) skall flera tiotusentals ämnen i olika kemikalier kontrolleras i flera

steg och under flera år. Syftet är att öka kunskaperna om alla existerande

kemikalier och att vidta nödvändiga riskbegränsade åtgärder.

Information om risker och skyddsåtgärder

Information om kemikaliers egenskaper och om hur de skall hanteras är en viktig

del av kemikaliekontrollen. Den ger det underlag som behövs för goda produktval

från hälso- och miljösynpunkt och för en säker hantering. Inom EG finns regler

om produktinformation i två direktiv, i ämnesdirektivet (rådets direktiv

67/548/EEG) och det s.k. preparatdirektivet (rådets direktiv 88/379/EEG). Här

återfinns regler om klassificering, märkningens utformning samt om mer utförlig

risk-och skyddsinformation i form av varuinformationsblad för yrkesmässig

användning av kemikalier.

 EG:s kriterier för klassificering av produkter som cancerframkallande eller

allergiframkallande har delvis skilt sig från motsvarande regler i Sverige. I

mitten av 1980-talet fanns det över 100 ämnen på den svenska listan över

cancerframkallande ämnen, medan EG hade klassificerat ett 20-tal sådana ämnen. I

dag har den svenska listan fått ytterligare tillskott och EG-listan har

tillförts ett 100-tal nya ämnen. Ett mindre antal kemikalier klassificeras nu

olika strängt i de två systemen.

 EG har tre märkningspliktiga häslofarlighetsklasser för kemikalier (mycket

giftiga, giftiga, farliga). Vissa organiska lösningsmedel och produkter som

innehåller sådana medel klassificeras eller märks, till skillnad från i Sverige,

inte.

Begränsningar och förbud

Att begränsa förekomsten av särskilt riskabla kemikalier är en viktig del av

kemikaliekontrollen. Medlen är dels myndighetsbeslut om förbud och

begränsningar, dels en konsekvent tillämpning av substitutionsprincipen i den

praktiska kemikaliehanteringen. Alla som hanterar kemikalier skall utan

påpekanden eller beslut av myndighet undvika sådana kemikalier som kan ersättas

med mindre skadliga för samma ändamål. Inom EG finns ett särskilt direktiv med

förbud och begränsningar av vissa farliga ämnen, det s.k. begränsningsdirektivet

(rådets direktiv 76/769/EEG). I vissa fall hade EG, när EES-avtalet förhandlades

fram, begränsningar som Sverige inte hade, exempelvis för PCT, vissa

PCB-ersättare, vinylklorid och vissa flamskyddsmedel.

Substitutionsprincipen

I Agenda 21 konstateras bl.a. att utbyte av farliga kemikalier mot mindre

farliga är ett klassiskt exempel på riskbegränsning. Inte minst från

hälsosynpunkt har man i olika länder sedan länge tillämpat substitutions-

principen. Principen som sådan är inte lagfäst inom EG men finns fastlagd i en

rådsresolution till det 5:e miljöhandlingsprogrammet som en grundläggande

princip för miljöarbetet inom EG. Sverige har lagreglerat alla hanterares ansvar

för att tillämpa substitutionsprincipen. Det är av stor vikt att Sverige

fortsätter att driva på internationellt för att ytterligare förtydliga och öka

tillämpningen.

Bekämpningsmedel

EG införde år 1991 en samordnad prövning av bekämpningsmedel då man fattade

beslut om ett direktiv - växtskyddsdirektivet - för bekämpningsmedel i

jordbruket (Rådets direktiv 91/414/EEG). I direktivet sägs att medlemsländerna i

fortsättningen skall ha harmoniserad prövning av växtskyddsmedel enligt vissa

gemensamma kriterier (uniform principles) och gemensamma krav på dokumentation.

Kommissionen kommer att upprätta en s.k. positiv lista - en lista över godkända

ämnen. Principen om ömsesidigt erkännande skall gälla, dvs. resultatet av den

första prövningen i ett medlemsland av ett visst medel blir styrande för övriga

länders prövning och beslut. Ett land kan dock fatta ett avvikande beslut om det

finns jordbrukstekniska eller växtskyddstekniska motiv eller miljöskäl som talar

emot att medlet skall få användas. Det ankommer i sådana fall på den som vill få

ett medel godkänt att motbevisa dessa skäl.

 Det finns ett förslag till direktiv om förhandsgranskning om biocider.

Direktivet medför ett krav på förhandsgranskning av medel som för närvarande ej

förhandsgranskas i Sverige, exempelvis konserverings- och desinfektionsmedel.

 I femte miljöhandlingsprogrammet sägs att bekämpningsmedelsanvändningen inom

EG:s jordbruk skall minskas så kraftigt till år 2000 att "grundläggande

naturliga processer i miljön inte påverkas negativt". För att nå dit krävs

enligt programmet registrering och kontroll av försäljning och användning av

bekämpningsmedel samt satsningar på integrerad bekämpning.

4.3.7EES-avtalet

Den 1 januari 1994 trädde EES-avtalet i kraft. På kemikalieområdet får avtalet

kortfattat följande konsekvenser.

Undersökningskrav för nya kemikalier

EG-anpassning innebär en klar ambitionshöjning för svensk del.

 Sverige har liksom Norge avstått från att införa nationella anmälningssystem i

avvaktan på EES-avtalet. I och med att avtalet nu trätt i kraft kommer ett

samordnat system inom EES-området att byggas upp.

Kunskapsuppbyggnad om gamla kemikalier

Samarbetet med EG och inom OECD kommer att ge en väsentligt större kunskap om

existerande kemikalier än Sverige ensamt skulle kunna klara av.

Information om risker och skyddsåtgärder

Enligt EES-avtalet får Sverige behålla sin strängare klassificering och märkning

av kemiska produkter, i första hand till år 1995.

 De svenska reglerna är vad gäller hälsofarlighet till stor del lika eller

likvärdiga med EG:s. Några skillnader är av betydelse. Klassen "måttligt farliga

produkter" finns inte i EG. Det är främst lösningsmedelshaltiga produkter, som

kan innebära risker i arbetsmiljön och produkter som kan innebära

förgiftningsrikser för barn, som faller inom denna klass som omfattar ca 10 % av

alla kemiska produkter i Sverige.

 Ett mindre antal kemikalier klassificeras olika strängt i de två systemen, i

vissa fall är klassificeringen strängare inom EG, i andra fall i Sverige. Vissa

skillnader finns också i fråga om kriterier för cancerframkallande egenskaper.

EFTA och EG har inlett samarbete för att överbrygga de skillnader som finns.

Begränsningar och förbud

Enligt EES-avtalet behåller Sverige utan tidsbegränsning de förbud och

begränsningar som är strängare än EG:s eller som EG saknar. En avstämning mellan

EFTA och EG skall ske under år 1995 för att se hur regelsystemen har utvecklats.

Sverige inför EG:s begränsningar och förbud när dessa går längre än de svenska.

 Vissa av de svenska förbuden och begränsningarna är likvärdiga med EG:s, t.ex.

för PCB. I ytterligare andra fall går de svenska begränsningarna längre.

Sveriges förbud mot asbest är delvis strängare. Pentaklorfenol tillåts inte i

Sverige för träskyddsbehandling men tillåts inom EG i begränsad utsträckning.

Användningen av arsenikföreningar och organiska tennföreningar som

bekämpningsmedel är också strängare reglerat i Sverige. Det svenska

kadmiumförbudet går längre än EG:s nyligen utfärdade förbud. De svenska förbuden

mot vissa klorerade organiska lösningsmedel saknar motsvarighet inom EG, liksom

förbuden mot användning av kvicksilver i vissa varor som termometrar och

elektrisk utrustning.

Bekämpningsmedel

För bekämpningsmedel innebär EES-avtalet att EFTA-länderna får fortsätta att

tillämpa sina egna gällande regler om prövning, klassificering, märkning och

förpackning samt förbud.

 De svenska reglerna för prövning av bekämpningsmedel är när det gäller

dokumentationskrav jämförbara med EG-direktivet. Sverige har en strängare

risk-nyttabedömning än den hittillsvarande i många EU-länder. Sådana bedömningar

tar hänsyn inte bara till medlets egenskaper utan även till behovet av att

använda medlet i Sverige. Det är ännu för tidigt att ange hur de nya gemensamma

EG-reglerna för prövning kommer att tillämpas. De svenska reglerna för

klassificering och märkning är mer omfattande än EG:s nuvarande. Sverige har

också fler förbjudna ämnen än EG.

 I Sverige finns krav på förhandsgranskning även för bekämpningsmedel utanför

jordbruket som träskyddsmedel och industriellt använda bekämpningsmedel (jfr

5.3.1).

Tvätt- och rengöringsmedel

Flera direktiv som ingår i EES-avtalet gäller biologisk nedbrytbarhet hos

ytaktiva ämnen i tvätt- och rengöringsmedel. Direktivens krav anses efter

svenska förhållanden lågt ställda.

4.3.8EU-förhandlingarna

De svenska medlemskapsförhandlingarna i EU inleddes den 1 februari 1993. I ett

öppningsanförande framhöll statsrådet Dinkelspiel bl.a. att gemensamma

europeiska ansträngningar är nödvändiga för att säkerställa en hållbar

utveckling mot en ren miljö för framtida generationer. Sverige kan bidra till

att gemenskapen utvecklas till en dynamisk internationell kraft på miljöområdet.

 I april 1993 överlämnade Sverige till EG sina förslag och förhandlingskrav på

miljöområdet.

 Målet för förhandlingarna på miljöområdet har varit att hitta bra lösningar

som innebär att högsta tillämpade nivå på miljöskyddet skall gälla och att inga

standarder skall sänkas.

 En annat mål har varit att förhandlingarna, direkt eller indirekt skall bidra

till att skärpa EG:s miljökrav på viktiga områden.

 Den 21 december 1993 avslutades miljödelen av medlemskapsförhandlingarna. På

vissa områden kan Sverige behålla sina striktare regler, på andra områden får

Sverige behålla sina striktare regler under en fyraårig övergångstid samtidigt

som EG ser över sina regler. Om resultatet av översynen inte är

tillfredsställande för Sveriges del finns det möjligheter för Sverige att

hänvisa till den s.k. miljögarantin (artikel 100a §4 i Romfördraget). Innebörden

av garantin är att ett land under vissa förutsättningar kan fortsätta tillämpa

strängare nationella regler även om EG beslutar om gemensamma regler.

 Vid mötet den 21 december enades man om en gemensam deklaration, där man

understryker att en hög skyddsnivå för miljöskyddet skall vara en utgångspunkt

för gemenskapens olika åtgärder. Man hänvisar också till det femte

miljöhandlingsprogrammet. I deklarationen sägs vidare att man är medveten om att

det är viktigt för de nya medlemsstaterna att behålla vissa strängare regler på

miljöområdet, bl.a. på grund av särskilda klimatförutsättningar. Man utfäster

sig därför att se över EG-reglerna och att slutföra översynen innan de

övergångsperioder som överenskommits löper ut. Deklarationen har betydelse för

tolkningen av de särskilda lösningar på olika områden som redovisas i det

följande.

Information om risker och skyddsåtgärder

Sverige får behålla sina strängare regler under en fyraårig övergångsperiod.

Detta gäller bl.a. potensgradering av cancerogena ämnen och en strängare

klassificering än EG:s för 21 ämnen.

 Under övergångsperioden skall EG se över sina regler. Översynen har som

utgångspunkt de strängare svenska reglerna.

 För den s.k. fjärde farlighetsklassen "måttligt farliga produkter" har också

en fyraårig övergångsperiod överenskommits. Under den tiden skall EG se över

klassificeringen av ämnen som i Sverige hänförs till denna farlighetsklass.

 Avsikten är att översynerna skall göras under fyraårsperioden. Hinner arbetet

inte avslutas kan frågan tas upp om en förlängning av övergångsperioden. Om

resultatet av översynen inte är tillfredsställande för svensk del har Sverige

möjlighet att hänvisa till den nyss nämnda miljögarantin. Det blir sedan i sista

hand EG-domstolen som från fall till fall avgör om Sveriges särkrav är

berättigade.

Begränsningar och förbud

Den fyraåriga övergångstiden tillämpas på pentaklorfenol, arsenik, organiska

tennföreningar och kadmium samt för kadmiumhalter i handelsgödsel.

 Under övergångstiden skall EG således se över sina regler i syfte att skärpa

dem. Överenskommelsen om hur snabbt översyn skall ske och vad som händer om den

inte är klar vid periodens utgång, resp. ger otillfredsställande resultat,

motsvarar vad som nyss nämnts.

 Sveriges begränsningar för asbest, kvicksilver och klorerade lösningsmedel

strider inte mot EG:s regler och kan behållas.

Bekämpningsmedel

När det gäller att pröva bekämpningsmedel är EG:s närmare regler fortfarande

under utformning. Bl.a. skall EG lägga fast gemensamma principer för sådan

prövning. Sverige har i medlemskapsförhandlingarna klargjort att vi inte kommer

att tillåta att produkter som i dag inte får användas i Sverige introduceras på

nytt samt att vi avser att fortsätta vårt arbete med att begränsa riskerna med

bekämpningsmedel. De svenska kraven baseras bl.a. på substitutionsprincipen, på

risk- nyttaavvägningar och på geografiska och miljömässiga förhållanden, t.ex.

klimatet.

4.3.9Kemikalieinspektionens internationella arbete

Arbetet med att minska riskerna med kemikaliehanteringen är som framgått till

stora delar ett internationellt arbetsfält. Det gäller uppbyggnaden av kunskap

om kemikaliers egenskaper från hälso- och miljösynpunkt, regler om

klassificering och märkning samt förbud och begränsningar. Det är på grund av

den mycket stora internationella handeln med kemikalier och varor inte möjligt

för ett land att ensamt klara av att lösa sina problem med kemiska risker.

 EG är en betydande maktfaktor inom kemikaliekontrollen. Kemikalieinspektionen

har därför medvetet från sin tillkomst år 1986 sökt samarbete med

EG-kommissionen och med olika medlemsländer. Inspektionens samarbete med

EG-kommissionen har utvecklats starkt de senaste åren, från ett bilateralt

samarbete med Miljödirektoratet (DG XI) till att omfatta även

Handelsdirektoratet (DG III) och Jordbruksdirektoratet (DG VI).

 Det nordiska samarbetet på kemikalieområdet har genom Danmarks medverkan också

varit en ingång till samarbete med EG.

 I och med att EES-avtalet nu trätt i kraft ges ytterligare skjuts åt

samarbetet med EG. Redan nu deltar experter från Kemikalieinspektionen

regelmässigt i arbets- och expertgrupper som DG XI och DG III har för att

förbereda nya och utveckla gamla regler.

 Resultatet av EG-förhandlingarna inom miljöområdet har visat bl.a. att EG är

inställd på att höja sin ambitionsnivå. Förhandlingsresultatet är en god

plattform att driva det fortsatta miljöarbetet vidare från och innebär att

EG-kommissionen får ett mandat att föreslå striktare regler.

 Samarbetet med eller inom EG bedöms inte innebära någon väsentlig förändring i

sak av Kemikalieinspektionens verksamhet eftersom inspektionen redan i dag

verkar i varierande utsträckning inom alla områden där EG bedriver verksamhet,

och delvis redan i direkt samarbete med kommissionen.

 Den västeuropeiska integrationen kommer dock för Kemikalieinspektionens del

att kräva ökade resurser oavsett vilken form den får. Redan EES-avtalet innebär

att ett omfattande samarbete med EU måste utvecklas på hela kemikalieområdet.

 I februari 1993 tillsatte regeringen en utredning (dir. 1993:13) med uppgift

att kartlägga miljökonsekvenserna av olika former för deltagande i den

västeuropeiska integrationen. Utredningen redovisade den 21 januari 1994 sitt

resultat. Slutsatsen är att ett medlemskap i EU ger Sverige bäst möjligheter att

påverka EG:s miljöpolitik. Utredningen framhåller dock att ett medlemskap inte

innebär någon automatisk garanti för framgång vad gäller att driva på EG:s

miljöpolitik. En förutsättning är att Sverige utarbetar en offensiv strategi för

sitt agerande. Utredningen framhåller vidare att det behövs resurser som gör det

möjligt för svenska myndigheter att ta fram förslag till gemensamt agerande som

är förankrat i en europeisk verklighet snarare än i en svensk.

 En aktiv svensk medverkan i och samverkan med den nyinrättade European

Chemicals Bureau bedöms angelägen.

 För verksamhetsåret 1992/93 avsatte Kemikalieinspektionen sammanlagt ca 20 %

av de personella resurserna till internationellt arbete. 5 % gick till samarbete

direkt med EG. Konsekvensen av EES-avtalets ikraftträdande och senare ett

eventuellt medlemskap i EG blir att en stor del av inspektionens nuvarande

verksamhet kommer att bedrivas som en direkt del av ett europeiskt samarbete.

4.4 OECD

Sedan år 1987 har inom ramen för OECD ett intensivt arbete bedrivits på att

förbättra kunskapen om existerande kemikalier. För att kunna hantera mångfalden

av alla de ämnen som är i bruk valdes de volymsmässigt största 1 000 ämnena.

Dessa bedömdes stå för mer än 90 % av den totala kemikalieanvändningen. I nästa

steg konstaterades att 150 av dem helt eller delvis saknar publicerade data.

Därefter gjordes en arbetsfördelning mellan medlemsländerna. Exempelvis skall

Sverige svara för utvärdering av fem ämnen. Svenska företag står för de tester

som behövs.

 Hittills har sammanlagt 31 kemikalier utvärderats ur hälso- och miljösynpunkt.

Resultaten kan fritt utnyttjas nationellt av varje land. Det material som

Sverige härigenom får tillgång till är avsevärt mer omfattande än vad Sverige

med egna resurser skulle kunna ta fram, och arbetet kan konstateras vara mycket

kostnadseffektivt. Sedan arbetet inleddes har kunskapen om de 1 000 största

ämnena väsentligen förbättrats. För ytterligare 150 ämnen pågår

informationsinsamling, testning och utvärdering.

 År 1989 initierade Sverige ett riskbegränsningsarbete inom OECD med syfte att

identifiera farliga ämnen och utforma program för att minska riskerna från

användningen av dem. Arbetet har initialt inriktats på fem kemikalier - bly,

kadmium, kvicksiler, metylenklorid samt bromerade flamskyddsmedel - för vilka

monografier över ländernas användning och åtgärder för riskbegränsning snart

föreligger. Ett strategidokument har tagits fram för bly. För de övriga

kemikalierna pågår arbete med framtagande av motsvarande dokument. OECD

förväntas därefter diskutera möjliga gemensamma åtgärder för riskbegränsning för

dessa kemikalier. För bly har arbetet redan påbörjats. Kemikalieinspektionen

anser att arbetet lett till ökad förståelse för olika principer vid risk-

begränsning men att det också visat på svårigheter att samordna risk-

begränsningsåtgärder mellan länder.

 Inom OECD pågår sedan år 1991 ett arbete med att harmonisera klassificeringen

av kemikalier. Ett förslag, gemensamt från Sverige, EG och USA har accepterats

av övriga OECD-länder som ett underlag för miljöfarlighetskriterier. När det

gäller hälsofarlighet har harmoniseringsarbetet inriktats på akut toxicitet.

Förekomst av olika klassificeringssystem för transportområdet, för olyckor och

för brandfarlighet m. m. har inneburit ett behov av att nationellt samordna

synpunkter från olika sektorer. Detta bör på sikt förbättra möjligheterna till

internationell samordning.

 En betydelsefull utveckling av kriterier för bestämning av kemikaliers hälso-

och miljöfarlighet och av testmetodik har skett inom OECD. Bl.a. har under de

senaste åren inom OECD och EU antagits nya regler och riktlinjer för testning av

kemikaliers giftighet. Dessa innebär att alternativa metoder som inte baseras på

bestämning av dödlighet av försöksdjur, godtas. I Sverige har bl.a. Nordiska

Samfundet Mot Plågsamma Djurförsök i skrivelser till regeringen framfört

synpunkter beträffande vissa testmetoder på försöksdjur. De svenska

myndigheterna har arbetat och arbetar internationellt för att få nya metoder

godkända.

 Bekämpningsmedel har hittills varit undantagna från de gemensamma testkrav som

tagits fram inom OECD-samarbetet. Ett betydande dubbelarbete vid testningar och

utvärderingar pågår därför. Tillsammans med USA initierade Sverige år 1991 ett

arbete inom OECD med bekämpningsmedel vilket hittills resulterat i utbyte av

utvärderingar för ett antal utpekade ämnen med syfte att åstadkomma en

harmonisering av bedömningarna. Möjligheter att formulera dokumentationskrav för

nya bekämpningsmedel, som kan användas globalt, diskuteras. För att ge

ytterligare vikt åt bekämpningsmedelsfrågorna har nyligen ett forum för detta

inrättats inom OECD.

 Kemikalieinspektionen deltar aktivt och pådrivande på flera nivåer inom OECD:s

kemikaliearbete.

4.5 FN

Inom FN sker arbetet vad avser kemikalier som redan nämnts huvudsakligen inom

två organ: IPCS (International Programme on Chemical Safety) och IRPTC

(International Register for Potencially Toxic Chemicals).

 IPCS bildades år 1980 och drivs gemensamt av WHO, ILO och UNEP. Syftet är att

kartlägga riskerna för människor och miljö orsakade av kemikalier och

tillhandahålla internationellt utvärderad vetenskaplig information som länder

kan använda i nationell kemikaliekontroll. IPCS skall dessutom utveckla,

förbättra och validera metoder för att utvärdera risker med kemikalier, stödja

nationella program inom kemikaliekontrollområdet och stärka länders egna

möjligheter att klara kemikalieolyckor. Framför allt skall utvecklingsländer

bistås.

 Över 30 länder och nationella myndigheter deltar i IPCS. Arbetet sker

huvudsakligen med hjälp av ett stort antal deltagande institutioner där

Kemikalieinspektionen är en och dessutom det svenska kontaktorganet för IPCS.

Kemikalieinspektionens generaldirektör är ordförande i IPCS:s styrgrupp.

Inspektionen har utarbetat underlaget för ett antal IPCS-dokument och bidrar

årligen med finansiellt stöd till organisationen.

 IRPTC, som är ett UNEP-organ, skall bl.a. göra det lättare att få tillgång

till information om produktion, distribution, utsläpp, avfallshantering och

negativa effekter av kemikalier, informera om nationella, regionala och globala

grundprinciper, kontroll och rekommendationer som avser potentiellt farliga

kemikalier och hjälpa till att införa grundprinciper för informationsutbyte om

kemikalier i internationell handel.

 Kemikalieinspektionen utgör s.k. national correspondent för IRPTC. Sverige har

aktivt stött IRPTC, bl.a. i utvecklandet av de s.k. London Guidelines och

PIC-proceduren.

4.5.1Agenda 21

Regeringen har nyligen i proposition 1993/94:111 Med sikte på en hållbar

utveckling (Genomförande av besluten vid FN:s konferens om miljö och utveckling)

föreslagit riktlinjer för det fortsatta arbetet med uppföljningen av FN:s

konferens om miljö och utveckling. Vid konferensen antogs Rio-deklarationen som

redovisar 27 principer som skall vara vägledande för miljöarbetet. Princip 15

lyfter fram försiktighetsprincipen och där sägs:

"I syfte att skydda miljön ska försiktighetsprincipen tillämpas så långt möjligt

och med hänsyn tagen till staternas möjligheter härtill. Om det föreligger hot

om allvarlig eller oåterkallelig skada, får inte avsaknaden av vetenskaplig

bevisning användas som ursäkt för att skjuta upp kostnadseffektiva åtgärder för

att förhindra miljöförstöring".

 Vid konferensen antogs Agenda 21, som är ett handlingsprogram med riktlinjer

för nationellt och internationellt miljöarbete. Agenda 21 innehåller

rekommendationer och är således inte juridiskt bindande, men väl moraliskt och

politiskt förpliktande.

 Agenda 21 innehåller 40 kapitel med handlingsprogram för nationella åtgärder

och internationell samverkan för att uppnå en ekologiskt hållbar utveckling.

Kemikaliefrågor berörs i flera av dessa kapitel, med en mer ingående diskussion

i kapitel 19 Miljöanpassad hantering av giftiga kemikalier och åtgärder mot den

olagliga internationella handeln med giftiga och farliga produkter.

 I kapitel 19 föreslås att arbetet med kemikaliekontroll inriktas på sex

programområden:

a) att utöka och påskynda den internationella riskbedömningen av kemikalier

b) att harmonisera klassificering och märkning av kemikalier

c) att öka informationsutbytet om farliga kemikalier och kemiska risker

d) att upprätta riskreduktionsprogram

e) att stärka den nationella kompetensen och kapaciteten för

kemikaliehantering samt

f) att förhindra illegal internationell handel med giftiga och farliga produkter

 I Agenda 21 diskuteras också rollfördelning mellan myndigheter, företag,

miljöorganisationer och andra. En särskilt viktig fråga är rollfördelningen

mellan skilda nivåer för kemikaliekontrollarbetet, exempelvis mellan kommunal,

regional, nationell och internationell nivå. En rollfördelning måste också

beakta den samverkan som redan bedrivs genom de organisationer som finns och

arbetar inom området, t.ex. FN, OECD, Pariskommissionen, Helsingforskommissionen

m.fl. Vissa frågor kräver internationella lösningar, andra lämpar sig mer för

ett lokalt arbete.

4.5.2International Conference on Chemical Safety/ Intergovernmental Forum

Ett framgångsrikt genomförande av Agenda 21:s program för en säkrare

kemikaliehantering förutsätter ett intensivt internationellt samarbete, inkl.

förbättrad samordning av pågående aktiviteter. Inom ramen för IPCS hölls i

november 1991 ett möte i London där bl.a. åtgärder för att förbättra

koordinationen av det kemikaliearbete som bedrivs inom vissa FN-organ och andra

internationella organisationer diskuterades. Vid mötet föreslogs bl.a. att ett

mellanstatligt forum för kemikaliesäkerhet (Intergovernmental Forum on Chemical

Safety) skulle inrättas som ett sätt för regeringar att mötas och dra upp

riktlinjer för kemikaliekontrollen på policynivå. I Agenda 21 slås denna

rekommendation fast.

 Den 25-29 april 1994 står Sverige värd för en uppföljningskonferens efter

UNCED, International Conference on Chemical Safety. Vid konferensen skall,

förutom frågor om internationellt kemikaliekontrollarbete enligt Agenda 21,

frågan om att inrätta ett sådant Forum på regeringsnivå diskuteras. Om

konferensen så beslutar övergår den omedelbart till att fungera som det första

Forum.

 Förutom samtliga FN-länder har ett stort antal internationella organisationer

inbjudits.

 Ett omfattande förberedelsearbete har pågått och pågår inför konferensen, både

inom Sverige och inom de ansvariga FN-organisationerna WHO, ILO och UNEP. Möten

har ägt rum med dels företrädare för en rad utvecklingsländer, dels företrädare

för öst- och centraleuropeiska stater i syfte att inhämta synpunkter och

önskemål i enlighet med de speciella förhållanden som råder i dessa länder.

Gemensamt var farhågor rörande användning av bekämpningsmedel, avsaknad av

lagstiftning och infrastruktur inom området samt brist på kapacitet och

kompetens.

 Det bör påpekas att detta Forum inte innebär uppbyggnaden av något nytt

FN-organ, utan skall ses som ett sätt för regeringar att initiera, samordna och

prioritera insatser på kemikalieområdet. Detta bör resultera i en mer

kostnadseffektiv resursanvändning. Verksamhet som redan pågår inom exempelvis

OECD och EU samt FN-organisationerna skall utnyttjas. Samordning inom resp. land

bör självfallet eftersträvas.

4.5.3FN:s konvention om förbud mot kemiska vapen

Efter riksdagens godkännande (prop. 1992/93:181, bet. 1992/93:UU30, rskr.

1992/93:409) ratificerade Sverige i juni 1993 FN:s konvention om förbud mot

kemiska vapen samt om deras förstöring, kemvapenkonventionen. Konventionen kan

tidigast träda i kraft den 13 januari 1995. Med anledning av Sveriges tillträde

till konventionen har regeringen i proposition 1993/94:120 Lagstiftning med

anledning av Sveriges tillträde till Förenta nationernas konvention mot kemiska

vapen lämnat förslag till den lagstiftning som krävs för att uppfylla Sveriges

åtaganden enligt konventionen.

 En internationell kontrollorganisation med ett tekniskt sekretariat håller för

närvarande på att byggas upp i[REDACTED_EFTERNAMN]. Kontrollorganisationen kommer genom

sekretariatet att genomföra den verifikation och mycket omfattande kontroll som

krävs av konventionens stadgar och efterlevnad.

 Varje konventionsstat åtar sig att inom en tioårsperiod förstöra förekommande

lager av kemiska vapen, införa ett förbud mot utveckling, tillverkning, innehav,

import, export och användning av kemiska vapen, godta och tillåta verifikation

samt inspektions- och kontrollverksamhet från kontrollorganisationen. Varje

konventionsstat åtar sig dessutom en omfattande deklarations- och

informationsskyldighet gentemot det tekniska sekretariatet avseende produktion,

konsumtion, bearbetning, export och import av ett stort antal kemikalier som

används som utgångsämnen vid framställning av kemiska stridsmedel men även har

en betydande civil industriell användning. Deklarations- och informations-

skyldighet föreligger vidare avseende samtliga företag och anläggningar inom

landet som i någon form berörs av konventionen.

 Utrikesdepartementet kommer att fungera som Sveriges nationella kontaktorgan i

förhållande till den internationella organisationen i[REDACTED_EFTERNAMN]. Det konkreta

arbetet för att uppfylla konventionens krav avses läggas på myndigheter som

redan har liknande uppgifter eller eljest besitter lämplig kompetens. En sådan

myndighet är Kemikalieinspektionen som i dag ansvarar för kontrollen av kemisk

industri enligt LKP. En annan myndighet är Försvarets forskningsanstalt, FOA,

som nu deltar i det tekniska sekretariatets förberedande arbete.

 Enligt det lagförslag rörande konventionen om kemiska vapen som för närvarande

behandlas av riksdagen skall kontrollen av den kemiska industrin och

datainsamlingen under konventionen regleras genom lagen (1991:341) om förbud mot

utförsel av vissa produkter som kan användas i massförstörelsesyfte m.m.

 Sveriges åtaganden enligt konventionen om kemiska vapen innebär att företags-

och produktionsspecifika uppgifter och annan information måste inhämtas från den

kemiska industrin. Vidare måste uppgifterna från industrin kunna vidimeras genom

inspektioner och kontroller ute på företagen. Det rör sig om andra uppgifter och

informationer än vad som tas in för kemikaliekontrollen enligt lagen (1985:426)

om kemiska produkter, LKP. Inte heller inspektionerna är av samma slag som inom

traditionell kemikaliekontroll. Av samtliga företag inom kemisk industri bedöms

bara ett begränsat antal komma att vara berörda. Uppgiftsinsamlingen blir dock

omfattande för berörda företag.

 Regeringen anser att, även om det finns vissa beröringspunkter mellan å ena

sidan Kemikalieinspektionens nuvarande verksamhet - främst genom att kraven på

fackmässig kompetens i vissa avseenden sammanfaller - och å andra sidan den nya

verksamhet som behöver äga rum för att efterleva konventionen om kemiska vapen,

är arten och omfattningen av de nya uppgifterna inte sådana att de omedelbart

kan integreras i inspektionens arbete. Härtill kommer att Kemikalieinspektionen

finansieras genom avgifter på kemikalier och bekämpningsmedel som tas ut enligt

LKP och betalas av den kemiska industrin eller jordbruket. Verksamhet enligt

konventionen om kemiska vapen kan således inte finansieras via dessa avgifter.

 För att möjliggöra en snabb svensk anpassning till vad konventionen kräver

avser regeringen mot denna bakgrund att uppdra åt Kemikalieinspektionen att i

särskild ordning, och med utnyttjande av medel från första huvudtitelns anslag

Regeringskansliet m.m. vidta vissa förberedande åtgärder under budgetåret

1994/95. Frågan om finansiering av Kemikalieinspektionens fortsatta arbete med

konventionen om kemiska vapen tas upp i det följande (avsnitt 7).

5 Det fortsatta arbetet

5.1 Kemikaliekontrollens inriktning

Regeringens bedömning: Kemikaliekontrollen ingår i

arbetet mot en långsiktigt hållbar utveckling.

Riskbegränsningsarbetet och

substitutionsprincipens tillämpning bör

vidareutvecklas. Det internationella arbetet bör

intensifieras. Särskild vikt bör läggas på samarbete

inom EG/EFTA samt insatser för hjälp till

uppbyggnad av kemikalikontroll i Baltikum och

Östeuropa. Ökad vikt bör läggas vid stöd och vägledning

till kommuner och små företag.

Kemikalieinspektionens fördjupade anslagsframställning: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

 Skälen för regeringens bedömning: Kemikaliekontrollens syfte är attminska

riskerna för skador på människor och miljö av kemiska ämnen och produkter.

Arbetet skall fortsätta att drivas med hög ambition. Tillverkare och importörer

har huvudansvaret för de kemiska ämnen och produkter som de levererar.

Tillämpning av substitutionsprincipen skall medföra att farliga ämnen och

produkter byts ut mot mindre farliga. Denna huvudinriktning ligger fast.

 Förändringar i Sverige liksom i vår omvärld ställer nya och ökade krav på

Sverige och det svenska miljöarbetet. Särskilt betydelsefullt torde därvid vara

den uttalade strävan internationellt liksom i Sverige att växla över till en mer

hållbar utveckling. Exempel på detta är deklarationen vid Rio-konferensen och

Agenda 21 och det intensifierade svenska arbetet för en kretsloppsanpassad

samhällsutveckling. Härtill kommer ett utvidgat samarbete inom Europa på bl.a.

kemikaliekontrollens område, från den 1 januari 1994 genom deltagande i

samarbetet mellan EFTA och EU inom ramen för EES-avtalet och senare vid ett

eventuellt svenskt medlemskap i EU i än högre utsträckning.

 Den omfattande internationella handeln med kemikalier medför att det

nationella kemikaliekontrollarbetet måste drivas i internationell samverkan.

Detta är också det mest kostnadseffektiva sättet i en tid av krympande

ekonomiska resurser. Det utbyte som det internationella arbetet ger, dels genom

ökade kunskaper och dokumentation, dels genom internationell samverkan för att

begränsa riskerna med skadliga kemikalier, är sannolikt betydligt större än vad

Sverige ensamt kan åstadkomma med motsvarande insats här hemma.

Kemikalieinspektionens arbete inom FN, OECD och EFTA/EG är en därför en

förutsättning för kontroll- och riskbegränsningsarbetet i Sverige.

 Ett eventuellt svenskt EU-medlemskap innebär att Sverige, och

Kemikalieinspektionen i EU:s expertgrupper, får direkt möjlighet att delta i och

påverka utvecklingen inom området. Det ställer också ökade krav - såväl

kompetens- som resursmässigt - på beredskap inför åtaganden som ett medlemskap

kan kräva. Hit hör allt ifrån språk- och förhandlingskunskaper till att fungera

som s.k. lead country, dvs. åta sig att leda projekt, eller åta sig

sekretariatsfunktioner i det interna kontroll- och riskbegränsningsarbetet inom

EG.

 Det svenska förhandlingsresultatet avseende kemikalier och bekämpningsmedel

innebär att Sverige på vissa områden kan behålla sina strängare regler, på andra

får behålla sina striktare regler under en fyraårig övergångsperiod samtidigt

som EG ser över sina regler. Regeringens bedömning är att resultatet av

EU-förhandlingarna på kemikalieområdet har visat att Sveriges insatser vid ett

eventuellt medlemskap i EU måste innebära ytterligare insatser för att uppnå

resultatet att högsta tillämpade nivå på miljöskyddet skall gälla och att inga

standarder skall sänkas. Målsättningen att Sverige skall bidra till att EG:s

miljökrav skärps på viktiga områden bör fortsätta att genomsyra Sveriges

europeiska kemikaliearbete.

 Kemikalieinspektionen prioriterar redan nu arbetet inom EFTA/EG, och denna

inriktning behöver bibehållas.

 Inom ramen för det intensifierade europeiska samarbetet kan samverkan på

nordisk nivå bedömas få ökad betydelse, även om detta är svårt att precisera

innan det står klart vilka nordiska länder som kommer med i EU och när. I Norden

finns ett väl utvecklat samarbete och i många avseenden gemensamma kriterier och

grunder för riskbedömningar. Inför ett eventuellt medlemskap i EU är det en

fördel om de nordiska länderna gemensamt kan driva viktiga frågor. Handeln

länderna emellan är på många områden omfattande.

 Enligt regeringens bedömning bör det fortsatta arbetet för svensk del vad

avser det nordiska arbetet få samma inriktning och omfattning som tidigare

redovisats. Kemikalieinspektionens och Naturvårdsverkets arbete bör inriktas på

att bidra till en gemensam nordisk utgångspunkt för ett arbete i internationella

organisationer med en prioritering av EU.

 I de baltiska och östeuropeiska länderna saknas en väl fungerande

kemikaliekontroll. Samtidigt används i dessa länder kemikalier som redan

förbjudits eller är under avveckling i Sverige. Regeringen anser därför att

Kemikalieinspektionen bör samverka med övriga berörda myndigheter för att

intensifiera arbetet på detta område.

 För att nå en långsiktigt hållbar utveckling får inte miljöskulden öka. Den

diffusa spridningen av kemikalier i miljön måste minska. Regeringen presenterade

våren 1993 sina förslag om riktlinjer för en kretsloppsanpassad

samhällsutveckling. Riksdagen beslutade (prop. 1992/93:180, bet. 1992/93:JoU14,

rskr. 1992/93:344) i enlighet med propositionen och ett arbete för att genomföra

intentionerna har startat.

 I Agenda 21 finns en rekommendaton om att alla lokala myndigheter i världen

skall utarbeta lokala handlingsprogram, lokala Agenda 21, för en hållbar

utveckling inför nästa århundrade. Kommuner har med sina skilda funktioner i

samhället möjligheter att skapa förutsättningar för en mer effektiv

resurshållning och ökad kretsloppsanpassning i arbetet med att utforma lokala

Agenda 21.

 En utveckling mot ett kretsloppsanpassat och uthålligt samhälle kräver på alla

områden ett ökat lokalt engagemang. För kemikaliekontrollen innebär detta att

lokala miljömyndigheter behöver ökad information och vägledning inom

kemikaliekontrollområdet. Kemikalieinspektionens tilsyns- och vägledningsarbete

gäller de regionala och lokala miljömyndigheternas tillsyn i leverantörsledet.

 Av resurs- och kompetensskäl har stora företag lättare än små företag att

ordna med god kemikaliekontroll. Det är emellertid nödvändigt att även de senare

kan ta sitt ansvar härvidlag. Det gäller företag och verksamheter i alla

hanteringsled: tillverkare, importörer, återförsäljare och användare. För att

detta skall vara möjligt behöver de bättre tillgång till kunskapsstöd,

information och rådgivning.

 Det är regeringens bedömning att det i många små företag och även större

företag med liten kemikaliehantering, finns ett stort behov av kunskap om

kemikaliekontroll och metoder för riskbegränsning. Kemikalieinspektionen bör

därför i ökad omfattning verka för informations- och vägledningsarbete till

denna grupp. Kemikalieinspektionen har en övergripande roll vad gäller

kemikaliekontrollen. Regeringen avser uppdra åt Kemikalieinspektionen att utreda

hur kunskaps- och kompetensöverföring till verksamheter utan tillräckliga egna

resurser inom området kemikaliekontroll bör utformas.

 Kunskapen och informationen om kemiska ämnen och produkter har förbättrats men

mycket återstår att göra. Arbete med att byta ut farliga produkter pågår men det

finns fortfarande betydande behov av och möjligheter till ytterligare

riskminskningar genom bättre val bland befintliga produkter och framför allt

genom utveckling på sikt av nya produkter och processer. Detta gäller för såväl

kemikalier som bekämpningsmedel. Regeringen erinrar i sammanhanget om vad som

anförs i avsnitt 3.2.1 Riskbegränsning bekämpningsmedel avseende styrande

avgifter på bekämpningsmedel och kemikalier.

 Regeringen anser att det ökade internationella samt lokala och och i viss mån

regionala arbetet måste innebära att Kemikalieinspektionen behöver omprioritera

delar av sin verksamhet. Myndigheten måste ha tillräckliga resurser för att

klara delvis nya arbetsuppgifter med anledning av detta och tillåtas

flexibilitet i användningen av resurser, såväl personella som ekonomiska.

Regeringen återkommer till detta i avsnitt 7 Anslagsfrågor och

Kemikalieinspektionens kommande treårsperiod.

5.2 Riskbegränsning allmänkemikalier

Regeringens bedömning: Arbete med att finna

metoder för urval av ämnen för riskbegränsningsarbete

bör intensifieras. Såväl miljö- och hälsoegenskaper

som exponering bör vägas in.

 Internationellt samarbete bör få ökad betydelse.

Kemikalieinspektionens fördjupade anslagsframställning: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

 Skälen för regeringens bedömning: Arbetet med riskbegränsning fortsätter. Ett

viktigt arbete är att identifiera ämnen eller varu- och produktgrupper som i

första hand bör bli föremål för särskilda riskbegränsande åtgärder. I den

miljöpolitiska propositionen (1990/91:90) presenterades 13 ämnen för vilka

avvecklingsplaner eller riskbegränsningsplaner tagits fram. Dessa ämnen

förekommer i ett mycket stort antal produkter och varor. I

kretsloppspropositionen (1992/93:180) ställs krav på riskbegränsningsplaner för

25-50 nya ämnen inom en femårsperiod.

 Många av de kemikalier som används i dag i varor och produkter är potentiellt

skadliga för hälsa och miljö, antingen för att de har kraftigt negativa

egenskaper eller för att de används i sådan omfattning att den totala skadan

blir stor. Att identifiera alla dessa kemikalier och produkter vore omöjligt,

dels för att sådana resurser saknas, dels för att det är en alltför tidskrävande

process. Metoder för systematiskt urvalsarbete måste tas fram. Det är med

tillfredsställelse regeringen konstaterar att delar av Kemikalieinspektionens

riskbegränsningsarbete syftar till att ta fram sådana metoder. I inspektionens

pågående s.k. solnedgångsprojekt har, som tidigare nämnts, 70 internationella

och nationella listor med sammanlagt över 7 000 hälso- eller miljöskadliga ämnen

sammanställts. Utgående från dessa har s.k. multiproblemkemikalier

identifierats, dvs. kemikalier som medför både miljö- och hälsorisk och där även

exponeringen bedöms utgöra en riskfaktor. Ett första urvalsteg resulterade i ca

500 möjliga multiproblemkemikalier. I ett andra steg rangordnades kemikalierna

utgående från egenskaper och möjlig exponeringsrisk. De 100 högst rankade

multiproblemkemikalierna valdes ut. Utgående från dessa kommer ett mindre antal

väljas ut för riskbegränsningsåtgärder.

 En uppenbar svårighet vid riskbegränsning av allmänkemikalier är att uppskatta

risken med en viss kemikalie eftersom exponeringen är varierande beroende på

tillämpning. En kemikalie som ingår i en produkt blir kanske skadlig först när

produkten blir avfall. Beroende på hantering av ämnen och produkter kommer

exponeringen vara olika. Regeringen bedömer att det arbete som nu bedrivs inom

de s.k. risk- och solnedgångsprojekten kommer utgöra en bra grund för det

fortsatta arbetet med att utveckla en effektiv metodik för riskanalys och

riskhantering. Riktlinjer för risknivåer baserade på hälso- och miljöeffekter

och exponering behövs som underlag för riskreduktionsarbetet. Erfarenheter från

de stupstockskriterier som används inom bekämpningsmedelsområdet bör tas till

vara. Försiktighetsprincipen bör vara vägledande.

 Internationellt samarbete avseende kemikaliers egenskaper är som tidigare

nämnts ett effektivt sätt att bedriva riskbegränsning, då utväxlingen per insats

är mycket stor. Det är angeläget att Kemikalieinspektionen fortsätter att delta

i bl.a. OECD:s högvolymprojekt och riskbegränsningsarbete och att inspektionen

inriktar sig på att ta aktiv del i omfattande riskbegränsningsprogram för

existerande kemikalier som håller på att starta inom EG.

5.2.1Tvätt-, disk- och rengöringsmedel

Regeringens bedömning: Klorblekmedel i

konsumentprodukter för maskindisk bör avvecklas

till år 1995.

Kemikalieinspektionens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömning.

 Skälen för regeringens bedömning: Vissa tvätt- och rengöringsmedel innehåller

ämnen med skadlig påverkan på hälsa eller miljö. De används i stora volymer och

har en spridd användning. De kan inte fångas in i direkta kretslopp utan sprids

diffust med avloppsvattnet till den yttre miljön.

 Tvätt- och rengöringsmedel för hushållsbruk har genomgått stora och snabba

förändringar under de senaste åren. Produktutvecklingen beror på miljökrav och

förändrade textilmaterial. De nordiska kriterierna för positiv miljömärkning -

Svanen - och Naturskyddsföreningens Bra Miljöval har skyndat på utvecklingen mot

produkter som är skonsammare för miljö och hälsa. De positivt miljömärkta medlen

har ca 60 % av tvättmedelsmarknaden.

 Miljömedvetenheten blir ett allt starkare motiv för att påverka tvättmedlets,

förpackningens och tvättmaskinens egenskaper. Produkterna är i dag mer

koncentrerade. Förpackningarna blir därmed mindre och därmed lättare. Den

internationella utvecklingen är likartad.

 I tvätt- och rengöringsmedel ingår flera funktionskemikalier, t.ex. tensider

(rengörande ytaktiva ämnen), avhärdare och komplexbildare (som binder kalcium

och magnesium i tvättvattnet). I vissa produkter ingår blekmedel. Dessutom ingår

parfymer, konserveringsmedel och ibland optiska vitmedel.

 Den allra största ämnesgruppen utgörs av tensider. Inom t.ex. konsumentsektorn

i Sverige förbrukades 12 200 ton tensider år 1992, varav 8 000 ton ingick i

textiltvättmedel. Den stora användningen av tensider har medfört att intresset

för deras miljöpåverkan har ökat. Det är känt att flertalet tensider är mer

eller mindre giftiga för vattenlevande organismer. I Europa pågår för närvarande

flera studier som syftar till miljöriskbedömningar för tensider.

 I Sverige saknas riskutvärderingar av tensider även om det gjorts

kartläggningar av tensider i vissa avloppsreningsverk. Regeringen delar

Kemikalieinspektionens ståndpunkt att det är önskvärt att svenska studier

initieras för att undersöka tensiders inverkan på lokala miljöförhållanden. Det

bör ankomma på Kemikalieinspektionen att i samråd med Naturvårdsverket ta

initiativ till en sådan riskutvärdering.

 Nya tensider med bättre rengöringseffekt men mindre hudirriterande ersätter de

traditionella som t.ex. LAS (linjär alkyl bensen sulfonat). Fortfarande används

tensider som inte är lätt nedbrytbara i bl.a. textiltvättmedel och i spolglans.

Regeringen delar Kemikalieinspektionens uppfattning att det finns behov av lätt

nedbrytbara lågskummande nonjonaktiva tensider för maskindiskmedel. Kriterier

för positiv miljömärkning av maskindiskmedel kan påskynda en sådan utveckling.

 Tensider som ingår i tvätt- och rengöringsmedel bör så långt som möjligt vara

biologiskt lätt nedbrytbara. Pariskommissionen har rekommenderat utbyte av vissa

tensider som ingår i textilsköljmedel. Det är viktigt att Sverige verkar för

skärpta internationella regler beträffande tensider. Regeringen anser att det

ankommer på tillverkare och importörer av disk-, tvätt- och rengöringsmedel att

vidta åtgärder för en övergång till användning av tensider som enligt OECD:s

"guidelines for testing of chemicals" klassificeras som lättnedbrytbara. En

övergång bör senast till år 1999 uppgå till 85 % lättnedbrytbara räknat från

1994 års användning. Tillverkare och importörer bör dessutom senast till år 1996

ha upphört med att använda den katjonaktiva tensiden DSDMAC i textilsköljmedel i

enlighet med Pariskommissionens rekommendation.

 Nonylfenoletoxylater, NFE, har i det närmaste upphört att användas i

konsumentprodukter för tvätt- och rengöring. Riksdagen beslutade år 1991 (prop.

1990/91:90, bet.1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338) att användningen av NFE skall

begränsas med 90 % till år 2000. Regeringen bedömer att detta mål kan uppnås.

 De klorblekmedel som används är natriumhypoklorit och klorisocyanater.

Användningen av klorblekmedel minskar till förmån för andra blekmedel baserade

på aktivt syre, t.ex. perborater. Övrig användning av klorblekmedel utreds inom

ramen för det särskilda uppdrag som Kemikalieinspektionen erhållit att belysa

behov av åtgärder rörande användning av klor och klorerade ämnen. Avvecklingen

av klorblekmedelsanvändningen bör nu påskyndas. Regeringen anser i likhet med

Kemikalieinspektionen att det bör ankomma på tillverkare och importörer av

tvätt- och disk- och rengöringsmedel att senast till år 1995 ha avvecklat

klorblekmedlen i alla konsumentprodukter för maskindisk och maskintvätt.

Beträffande maskindisk- och maskintvättprodukter för yrkesbruk bör en avveckling

med 90 % av 1994 års användning av klorblekmedel ha uppnåtts senast till år

1996.

 Fosfater ingår i tvättmedel för att göra tvättvattnet mjukt. Användningen av

fosfatinnehållande hushållstvättmedel har minskat kraftigt i Sverige. En

anledning till detta är att de nordiska miljömärkningskriterierna för tvättmedel

inte godtar fosfat i tvättmedel. Fosfattillskott från tvättmedel utgör en

begränsad del av det totala fosfortillskottet till miljön. Tvätterier använder

ofta avhärdat tvättvatten och behöver därigenom inte fosfathaltiga tvättmedel.

 Optiska vitmedel används som tillsats i tvättmedel för att tvätten skall se

vit ut. Medlen är inte biologiskt lätt nedbrytbara. Vid tvätt följer ca hälften

av medlet med tvättvattnet till avloppet. Den snabba ökningen av bastvättmedel

utan optiska vitmedel är därför positiv. Den största användningen av optiska

vitmedel sker dock inom pappersindustrin.

 Det ankommer på Kemikalieinspektionen att följa utvecklingen inom tvätt- och

rengöringsmedelsområdet och på Naturvårdsverket att följa utvecklingen på det

yttre miljöområdet. Myndigheterna skall vidare hålla regeringen underrättad om

angivna avvecklings- resp. begränsningsåtgärder genom lägesrapporter till år

1996 resp. till år 1999 samt vid behov föreslå eventuella åtgärder rörande det

fortsatta begränsningsarbetet.

 Alla de ovan nämnda ämnena används i andra produktionssammanhang, ibland i

större volymer än inom tvätt- och rengöringsområdena. Optiska vitmedel och

blekmedel är exempel på detta. Bidraget av svårnedbrytbara kemiska ämnen i

tvätt- och rengöringsmedel vilka hamnar i slammet är mycket liten. Regeringen

återkommer i avsnittet 5.4 till frågor slam från kommunala avloppsreningsverk.

Klorhaltiga kemikalier

Det är känt att vissa klorerade organiska föreningar genom sin stabilitet och

giftighet utgör ett miljöproblem. Riksdagen har tidigare beslutat om

avvecklingsplaner för flera klorerade organiska lösningsmedel och sådana

klorerade organiska ämnen som skadar ozonskiktet (prop. 1990/91:90, bet.

1990/91:JoU:30, rskr. 1990/91:338). Kemikalieinspektionen fick den 27 maj 1993 i

uppdrag att i samråd med Statens naturvårdsverk belysa användningen av klor och

klorföreningar från hälso- och miljösynpunkt, analysera behov av ytterligare

riskbegränsningar samt ge förslag till nödvändiga åtgärder. Uppdraget skall

redovisas i juni 1994. Regeringen avser därefter bereda förslaget.

5.2.2Kvicksilver i produkter och amalgam

Regeringens bedömning: Diffus spridning av

kvicksilver hör inte hemma i ett

kretsloppssamhälle. Användningen av amalgam inom

tandvården bör avvecklas senast till år 1997.

 Övrig kvicksilveranvändning bör avvecklas till år

2000.

Kvicksilver i produkter

Förslagen från Naturvårdsverket och Kemikalieinspektionen: Överenstämmer i

huvudsak med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Instämmer i huvudsak med förslagen.

 Skälen för regeringens bedömning: I enlighet med de konventioner Sverige

anslutit sig till har riksdagen (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

1990/91:338) lagt fast målet att Sveriges utsläpp av kvicksilver skall minskas

med 70 % räknat över tidsperioden 1985-1995 samt att kvicksilveranvändningen

skall minskas med 75 % fram till år 2010. Genomförda och planerade

begränsningsåtgärder väntas medföra att de totala utsläppen till luft och vatten

av kvicksilver minskar med 63 % räknat från år 1985 till och med år 1995.

Arbetet med att ytterligare begränsa de svenska utsläppen och användningen av

kvicksilver måste fortgå. För att göra detta möjligt är det viktigt att

fortsätta driva internationellt arbete i olika sammanhang för att bl.a. finna

lösningar när det gäller kvicksilvrets miljöproblem och i samverkan med andra

länder vidta åtgärder, inte minst mot bakgrund av att utsläpp från utländska

källor svarar för den dominerande delen av det totala kvicksilvernedfallet i

Sverige.

 Regeringen har erfarit att ett utbyte nu pågår såväl i Sverige som

internationellt av kvicksilver i utrustning som innehåller apparater och

komponenter med kvicksilver.

 Riksdagen har beslutat att kvicksilveroxidbatterier bör ersättas med andra

alternativ så snart som möjligt eller senast till år 2000 (prop. 1990/91:90,

bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338). Insamlingsgraden för knappcellsbatterier

uppgår för närvarande till ca 85 %.

 Statens naturvårdsverk har i en skrivelse till regeringen föreslagit en

kraftig höjning av miljöavgiften på kvicksilveroxidbatterier. Dagens avgift är

enligt Naturvårdsverket för låg för att täcka kostnader för information och

slutligt omhändertagande av batterierna. Frågan bereds för närvarande i

regeringskansliet.

 Enligt förordningen (1991:1290) om vissa kvicksilverhaltiga varor gäller

förbud mot import, yrkesmässig tillverkning och försäljning av

kvicksilvertermometrar, apparater och elektriska komponenter samt andra

mätinstrument som innehåller kvicksilver. Avvecklingen av sådana varor som

omfattas av förbud har skett snabbt. En mindre mängd kvicksilver kommer att

omsättas några år framöver i varor som undantagits förbud. Vissa undantag

omfattar även försörjning av reservdelar under ytterligare tio år. Kvicksilver i

enstaka analysinstrument kan av kemiska eller fysiska skäl inte ersättas.

 Enligt regeringens mening bör vissa kvicksilverinnehållande elektriska

apparater och komponenter med funktioner liknande dem som omfattas av förbud i

dag också förbjudas, t.ex. tryckvakter och kontakter för kontinuerlig

strömöverföring. Det ankommer på regeringen att meddela föreskrifter härom.

 EG har vissa begränsningar vad gäller kvicksilveranvändningen (direktiv

76/7691 EEG). Dessa begränsningar hindrar dock inte att vissa medlemsstater

beslutar om längre gående restriktioner såvida de nationella reglerna inte

strider mot Romfördragets bestämmelser, särskilt artiklarna 30 och 36.

 Tillförseln av metalliskt kvicksilver för användning i processer eller varor

som omsätts på marknaden var 13 ton år 1990. Tillförseln år 1992 var 6 ton.

Enligt Kemikalieinspektionen kommer användningen att minska med ytterligare 1-2

ton per år de närmaste åren. Regeringen konstaterar att användningen av

kvicksilver minskar i snabb takt inom ett flertal användningsområden, inte minst

t.ex. genom industrins eget arbete med att ersätta kvicksilveranvändningen i

varor och processer. Kemikalieinspektionens rapport och den efterföljande

remissbehandlingen visar att det beträffande vissa användningsområden inte är

möjligt att i dag med känd teknik eller materialkunskap eller kända metoder

ersätta kvicksilver, t.ex. viss användning inom laboratorier. Regeringen bedömer

att användningen av kvicksilver i sådana sammanhang emellertid inte är

omfattande, uppskattningsvis mindre än 1 ton per år. För kvicksilver-

oxidbatterier gäller i enlighet med riksdagens beslut (prop. 1990/91:90, bet.

1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338) att en avveckling skall ske senast till år

2000. Kloralkaliindustrin arbetar efter en avvecklingsplan med sikte på

avveckling av kvicksilveranvändningen senast till år 2010. Regeringen bedömer

mot denna bakgrund att avvecklingen av kvicksilveranvändningen med angivna

undantag bör kunna ske med inriktning på år 2000.

 Introduktion av nya alternativ till kvicksilver bör emellertid inte komma till

stånd med mindre än att de kontrollerats och befunnits godtagbara från miljö-

och hälsosynpunkt. Regeringen pekar på att det också är viktigt att lägga fast

hur sådana ersättningsprodukter skall omhändertas när de kasseras.

 Det ankommer på Kemikalieinspektionen och Naturvårdsverket att följa hur

arbetet med att avveckla kvicksilveranvändningen fortgår och att hålla

regeringen underrättad därom samt att vid behov föreslå åtgärder. Regeringen

avser att ge Kemikalieinspektionen och Naturvårdsverket i uppdrag att till den 1

juli 1996 och 1 juli 1998 till regeringen redovisa hur avvecklingen fortgår. Om

en avveckling av kvicksilveranvändningen inte kommer till stånd kommer

regeringen att överväga att införa förbud.

Amalgam

I amalgam för tandvårdsbruk ingår kvicksilver med 50 %. Enligt uppgift finns för

närvarande stora lager av amalgam inom folktandvården eftersom förbrukningen

minskat påtagligt under senare tid. Det är därför inte möjligt att med ledning

av försäljningen av amalgam under senare år dra slutsatser om den faktiska

användningen av amalgam vid fyllnadsterapi.

 Totalt i Sverige beräknas mängden upplagrad amalgam i tänder för närvarande

vara 40-60 ton. Denna kvicksilvermängd kan förr eller senare komma ut i miljön

genom utsläpp från krematorierna eller genom avfall från tandvårdsmottagningar.

 Sammanlagt beräknas ca 300 kg kvicksilver per år släppas ut från de svenska

krematorierna. Som regeringen har framhållit i andra sammanhang, senast i

propositionen 1993/94:110 Bättre kontroll över miljöfarligt avfall ankommer det

på Naturvårdsverket att tillsammans med berörda organisationer och kommunerna

verka för att erforderlig kvicksilverrening vid krematorierna kommer till stånd.

 Utsläppen av amalgam till avloppsvatten från tandvård och läckage från amalgam

i tänder uppskattas av Naturvårdsverket till mellan 300 och 450 kg per år.

Beträffande omhändertagandet av amalgamavfall från tandvårdsmottagningar finns

riktlinjer utarbetade av Naturvårdsverket i samråd med Landstingsförbundet,

Sveriges Tandläkarförbund och Svensk Dentalbranschförening. Riktlinjerna innebär

att allt kvicksilverhaltigt avfall skall samlas in separat för särskilt

omhändertagande. Vidare skall vårdplatserna vara utrustade med amalgamavskiljare

med en avskiljningsgrad på ca 95 %. Naturvårdsverket har dessutom i s.k.

branschfaktablad utformat särskild information till tandvårdskliniker och

kommuner om bl.a. amalgamavskiljare. Regeringen vill i detta sammanhang omnämna

det projekt som bedrivs av landstinget i Uppsala län med syfte att se över de

metoder som finns för att minska kvicksilverutsläppen till luft och vatten från

tandkliniker. Vidare kan nämnas om de studier som, mot bakgrund av pågående

forskning inom naturvetenskap, medicin och miljövård, bedrivs inom

Metallbiologiskt centrum i Uppsala om metallers biologi, bl.a. kvicksilver.

 Socialstyrelsens förslag: En stegvis avveckling av amalgam föreslås baserad på

olika patientåldrar. För barn- och ungdomar föreslås en successiv avveckling som

skall vara avslutad den 1 juli 1995. För vuxna patienter anser Socialstyrelsen

att användningen av amalgam bör upphöra fr.o.m. år 1997. Enligt Socialstyrelsen

bör ett förnyat beslutsunderlag tas fram under år 1996.

 Remissinstansernas synpunkter: Flertalet remissinstanser delar utredningens

förslag till avvecklingsplan.

 Skälen för regeringens bedömning: Användningen av amalgam inom tandvården har

minskat kraftigt under senare år. Andelen amalgamfyllningar av samtliga

fyllningar för vuxna i privattandvården minskade från ca 60 % år 1985 till ca

30 % år 1991. Antalet amalgamfyllningar för vuxna i privattandvården och

folktandvården minskade med ca 30 % mellan åren 1991 och 1993. Av alla vuxna

patienter som fått konserverande behandling vid Kalmar läns landsting uppgick

andelen patienter som fått amalgamfyllningar till ca 30 % år 1993. Andelen

amalgamfyllningar utförda på barn minskade från 40 % år 1989 till drygt 20 % år

1991 i Kalmar läns landsting medan antalet barn som fått amalgamfyllningar i

samma landsting minskade med ca 50 % mellan åren 1992 och 1993.

 Fem huvudmannaområden har till Socialstyrelsen angivit att de avser att

upphöra med amalgam i barn- och ungdomstandvården. Ytterligare huvudmän planerar

enligt vad regeringen erfarit motsvarande åtgärder.

 Socialstyrelsen har i en skrivelse den 27 december 1993 på en förfrågan från

Sveriges Tandläkarförbund konstaterat att huvudmännen inte kan förbjuda

tandläkare att använda vissa behandlingsmetoder. Tandvårdshuvudmännen kan dock

enligt skrivelsen besluta att inte använda amalgam vid folktandvårdsklinikerna

av miljöskäl. Dessutom kan tandvårdshuvudmännen i de avtal som skrivs med

privatpraktiserande tandläkare som en förutsättning för avtalets giltighet ange

att amalgam inte får användas.

 En ofta återkommande synpunkt i remissyttrandena är att det i dag inte finns

tillräckligt utvecklade alternativ till amalgam och som dessutom inte innebär

betydligt högre kostnader för patienten. En annan synpunkt är att det i vissa

fall inte heller är tillräckligt dokumenterat att alternativen i sig är riskfria

ur hälsosynpunkt. Nu tillgängliga alternativ till amalgam utvecklas och

förbättras kontinuerligt. Detta innebär enligt regeringens uppfattning att de

bör kunna användas i ökande utsträckning. I takt med en ökad användning kan

kostnaden för vissa av dessa material också förväntas minska.

 När det gäller hälsorisker med nya material erinrar regeringen i detta

sammanhang om den nya lag om medicintekniska produkter som har införts i Sverige

fr.o.m. den 1 juli 1993. För dentala material gäller, i överensstämmelse med

motsvarande direktiv inom EG, att närmare föreskrifter kommer att utfärdas

senast till den 1 januari 1995. Detta kommer för dentala material att i

allmänhet innebära krav på certifiering.

 För närvarande sker en spontan mycket kraftig minskning av amalgam-

användningen. Så gott som samtliga tandvårdshuvudmän tillstyrker en avveckling

av amalgam inom barn- och ungdomstandvården. Regeringen avser att ta upp

överläggningar med företrädare för tandvårdshuvudmännen om en avveckling av

amalgamet inom barn- och ungdomstandvården fr.o.m. den 1 juli 1995.

 När det gäller vuxentandvården anser regeringen att användningen av amalgam

bör upphöra så snart som möjligt dock senast till år 1997.

 Regeringen betonar vikten av att samtliga vårdgivare och andra berörda organ

inom tandvården medverkar i att åstadkomma en så snar avveckling av amalgam som

möjligt. Det är även betydelsefullt för alla berörda organ att uppmärksamma den

internationella utvecklingen vad gäller avvecklingen av amalgam och utvecklingen

av alternativa ersättningsmaterial. Det ankommer på Socialstyrelsen och

Kemikalieinspektionen att noga följa detta begränsningsarbete och att hålla

regeringen underrättad om utvecklingen samt att vid behov föreslå åtgärder.

Regeringen avser att ge Kemikalieinspektionen i uppdrag att i samråd med

Socialstyrelsen senast den 1 juli 1996 till regeringen redovisa en utvärdering

av hur avvecklingen av amalgam fortgår.

 Socialstyrelsen har angivit att det finns ett behov av en ökad satsning på

utbildning om tandfyllningsmaterial såväl inom grundutbildningen som

efterutbildningen av tandvårdspersonal. Samtliga remissinstanser, utom en, som

har berört utredningens förslag i denna del är ense om att en avveckling av

amalgam som tandfyllningsmaterial kommer att leda till ett ökat behov av

utbildning. Utbildningen bör avse såväl materialkunskap som handhavandet av

alternativa fyllningsmaterial. Odontologiska fakulteten i Göteborg anser t.ex.

att det krävs en förbättrad utbildning i ämnesområdet dentala biomaterial och

fyllningsterapi och föreslår att de nuvarande teknologiavdelningarna i Sverige

omstruktureras så att deras huvudinriktning blir att undervisa i ämnet

odontologisk materialvetenskap. Detta är enligt fakulteten nödvändigt för att

svensk odontologi också i framtiden skall kunna följa med i utvecklingen inom

dental materialkunskap på en internationell nivå.

 Regeringen avser att ge Socialstyrelsen i uppdrag att diskutera med

företrädare för de odontologiska fakulteterna om hur en förstärkning av

kunskaperna om dentala biomaterial i grundutbildningen skall kunna ske. Frågan

om en ökad satsning på materialkunskap och kunskap om tekniker vid behandling

med alternativa material i efterutbildningen kommer att behandlas av den

samordningsdelegation som regeringen har tillkallat med anledning av det av

regeringen föreslagna förändrade ersättningssystemet för vuxna.

5.2.3Bly

För närvarande används i Sverige ca 34 000 ton bly per år, fördelat på ett stort

antal användningsområden. Den största kvantiteten, 22 000 ton, går till

blyackumulatorer. Världsproduktionen av blymetall uppgick år 1990 till ca 5,7

miljoner ton. Drygt hälften utgjordes av återvunnet bly. Sverige är

nettoexportör av bly.

 Riksdagen beslutade år 1991 (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr.

1990/91:338) att användningen av bly på sikt bör avvecklas genom i huvudsak

frivilliga åtgärder. I enlighet med de konventioner Sverige anslutit sig till

har riksdagen lagt fast målet att Sveriges utsläpp av bly skall minskas med 70 %

räknat över tidsperioden 1985-1995.

 I förordningen om motorbensin (1985:838) har regeringen förbjudit

tillverkning, import och yrkesmässig överlåtelsee av blyad bensin. Genom

förordningens övergångsbestämmelser har det dock varit möjligt att under vissa

förutsättningar fortsätta med såväl tillverkning och import som yrkesmässig

överlåtelse. För att stimulera till användning av oblyad bensin har blyad bensin

påförts en högre skatt än oblyad. Utvecklingen de senaste åren har varit mycket

positiv och försäljningen av blyad bensin har minskat högst påtagligt.

 I syfte att få till stånd en total övergång till oblyad bensin kommer

regeringen under år 1994 efter genomförd notifieringsprocess att ändra

förordningen om motorbensin så att de nu gällande övergångsbestämmelserna

ersätts av ett krav på undantagsregler för i förordningen särskilt angivna fall.

Regeringen bedömer att den kvarvarande försäljningen av blyad bensin därmed helt

kommer att upphöra.

 Hittills vidtagna åtgärder inom industri och vad gäller biltrafikens utsläpp

har medfört att utsläppen av bly till luft och vatten kunnat reduceras avsevärt

mellan år 1985 och år 1990. Genomförda och planerade åtgärder väntas medföra att

de totala utsläppen av bly till luft och vatten under hela perioden 1985-1995

kommer att minska med 85 %.

 Regeringen konstaterar att arbetet med att begränsa blyanvändningen nu har

fått ökad hastighet.

 För vissa användningsområden har dock otillräcklig kunskap om och brist på

alternativa material hämmat blyavvecklingen. I och med att användning och

alternativ m.m. nu har kartlagts av myndigheterna i samarbete med berörda

branscher har nödvändiga förutsättningar erhållits för att det praktiska

avvecklingsarbetet skall kunna ökas. Regeringen har erfarit att myndigheterna

avser att ytterligare verka för utveckling av alternativ till blyet samt följa

det fortsatta avvecklingsarbetet av blyanvändning. Det finns emellertid områden

där det med dagens kunskap inte erbjuds möjliga alternativ eller där sådana

alternativ bedöms ta lång tid att utveckla, t.ex. bly i brons, i bildskärmsglas

och för strålskydd.

 Som tidigare nämnts bedrivs internationellt arbete vad gäller frågor om

blyavveckling, bl.a. inom OECD.

 Den internationella utvecklingen av blypriset har under 1980- och 1990-talet

varit negativ. Detta har inneburit att insamling och återvinning inte varit

företagsekonomiskt lönsamt.

 I syfte att säkerställa en hög insamling av blybatterier i Sverige utgår en

miljöavgift på alla blybatterier som tillverkas eller importeras. Avgiften

finansierar kostnaderna för information, insamling och slutligt omhändertagande

av blybatterierna. Det finns ett fungerande system för insamling av uttjänta

blybatterier i Sverige och insamlingen har nått en hög nivå.

 Inom ramen för Nordiska ministerrådets miljösamarbete har en ad hoc grupp med

avfallsexperter enats om att föreslå en gemensam nordisk policy för att få till

stånd en samordning av Danmarks, Finlands, Norges och Sveriges insamlings- och

återvinningsssystem för uttjänta batterier.Riksdagen beslutade år 1991 (prop.

1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338) att överenskommelser skall

ske om frivillig övergång från blyhagel till hagel som inte är miljöfarliga samt

att en snabb övergång bör ske vad gäller jakt i våtmarker och andra känsliga

områden. Riksdagen uttalade att övergången i sin helhet bör vara genomförd i

början av 2000-talet.

 Regeringen erfar att omställning till alternativa hagel fortfarande är av

ringa omfattning. Genom insatser från Kemikalieinspektionen finns emellertid

frivilliga åtaganden från jägar- och sportskytteorganisationer om

omställningsåtgärder. Dessa åtaganden leder olika långt.

 Jägareförbunden har gjort utfästelser som bl.a. innebär att övergång till

alternativa hagel vid all våtmarksjakt bör vara genomförd till den 1 juli 1994.

De innebär vidare en övergång till alternativa hagel vid övningsskytte samt vid

allt tävlingsskytte i jägareförbundens regi från jaktskyttesäsongen år 1995.

Skjutprov med järnhagel kommer att införas vid jägareexamen.

 Sportskytteförbundet har åtagit sig att bl.a. bedriva fortsatt arbetet för

övergång till alternativa hagel genom att verka internationellt för en

förändring av det olympiska reglementet. Förbundet har vidare åtagit sig att

verka för att blyhagel inte används vid sportskytte efter den 1 september 2004 i

skyttegrenar på det olympiska programmet och efter den 1 september 2000 i övriga

grenar.

 Regeringen betonar vikten av att övergång till alternativa hagel sker vid

våtmarksjakt. Regeringen har också erfarit att Naturvårdsverket avser att inom

kort meddela förbud mot användning av blyhagel inom vissa särskilt känsliga

våtmarksområden. Förbudet avses träda i kraft den 1 juli 1994.

 Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK) finansierar två projekt i syfte

att minska blyanvändningen i ammunition. Det ena projektet syftar till att finna

ersättning för blyhagel främst för sportskyttet medan det andra avser ersättning

av mantlade blykulor med mjukjärnskulor.

 Nämnda åtgärder, ett successivt utbyte av vapenbeståndet samt utvecklandet av

nya alternativa hagelmaterial bör enligt regeringens mening kunna leda till att

en övergång från blyhagel till alternativa hagel vid jakt till övervägande del

skett till år 2000.

 Omfattningen av användning av bly som sänke vid fiske är stor. Stora mängder

bly sprids genom detta, särskilt i strömmande vatten, och tas upp av fåglar.

Regeringen har erfarit att Kemikalieinspektionen avser att ta initiativ för att

uppmuntra till utveckling av alternativ till bly för såväl fritids- som

yrkesfiske bl.a. genom kontakter med NUTEK. Regeringen betonar vikten av att

alternativa material snarast används istället för bly.

 Regeringen konstaterar därmed att ett begränsningsarbete som ligger väl i

linje med riksdagens beslut om begränsning av blyanvändningen genom frivilliga

åtgärder nu bedrivs. Det föreligger därmed för närvarande inte behov av

särskilda statliga åtgärder för det fortsatta avvecklingsarbetet. Det ankommer

på Kemikalieinspektionen och Naturvårdsverket att i samråd med berörda

intressenter följa utvecklingen såväl nationellt som internationellt, hålla

regeringen underrättad därom och vid behov föreslå eventuella åtgärder rörande

det fortsatta begränsningsarbetet.

5.3 Riskbegränsning bekämpningsmedel

Regeringens bedömning: Insatserna för

förhandsgranskning av biocider och biologiska

bekämpningsmedel bör få ökad omfattning.

 Internationellt samarbete bör få ökad betydelse.

Kemikalieinspektionens fördjupade anslagsframställning: Överensstämmer med

regeringens bedömning.

 Skälen för regeringens bedömning: I det fortsatta riskbegränsningarbetet

avseende bekämpningsmedel kommer tyngdpunkten förskjutas successivt de närmaste

åren i takt med att halveringsprogrammets mål börjar nås. Förhandsgranskning av

biocider och biologiska bekämpningsmedel får ökad omfattning.

Riskbegränsningsarbetet bör drivas i fortsatt, intensiv samverkan

internationellt.

5.3.1Biocider

Ett ämne som har en biocid verkan angriper eller förhindrar växt av levande

organismer. Till biocider som i dag förhandsgranskas enligt förordningen

(1985:83) om bekämpningsmedel hör träskyddsmedel, slembekämpningsmedel och

antifoulingprodukter, huvudsakligen båtbottenfärger.

 Inom EU bereds för närvarande ett förslag till biociddirektiv. I förslaget

ingår krav på förhandsgranskning av biocider som i dag inte förhandsgranskas i

Sverige. Hit hör kylvattenkemikalier, desinfektionsmedel och konserveringsmedel.

I dag finns drygt 800 sådana produkter på den svenska marknaden som inte

förhandsgranskats.

 Enligt preliminära uppskattningar av Kemikalieinspektionen kan ett sådant

direktiv, vid ett eventuellt svenskt medlemskap i EU eller i fall att direktivet

kommer att omfattas av EES-avtalet, innebära att ytterligare ca 50-70 nya

verksamma ämnen måste förhandsgranskas. Detta delvis nya verksamhetsområde

kräver ökade insatser av inspektionen dels i det konkreta utvärderingsarbetet,

dels i form av t.ex. informations- och utbildningsinsatser till olika användare

samt ett ökat deltagande i internationella fora. Det kan förväntas att många av

de nya företag och branscher som kommer att omfattas av direktiven i dag inte

har erfarenhet av Kemikalieinspektionens förhandsgranskning, vilket för både

företagen och inspektionen kan medföra betydande merarbete.

Träskyddsmedel

Träskyddsmedel för tryckimpregnering av virke motsvarar numera ca 75 % av den

totala konsumtionen av bekämpningsmedel inom Sverige. En väsentligt minskad

användning av miljö- och hälsoskadliga bekämpningsmedel förutsätter därför t.ex.

att medel och metoder för rötskydd av virke förändras. Dessutom måste de stora

mängder virke som har behandlats med dessa metoder tas om hand på rätt sätt när

de en gång kasseras.

 Riksdagen behandlade år 1991 bl.a. vissa frågor om träskyddsmedel (prop.

1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338). Riksdagen slog därvid fast

att användningen av arsenik- och kromföreningar i träskyddsmedel måste minskas.

Riksdagen instämde i regeringens bedömning att effekterna av nya föreskrifter om

träskyddsbehandlat virke skulle avvaktas innan särskilda styrmedel sattes in.

 Kemikalieinspektionens föreskrifter om träskyddsbehandlat virke (KIFS 1990:10)

trädde i kraft den 1 januari 1992. Föreskrifterna innebär kraftiga

inskränkningar i användningen av träskyddsbehandlat virke och särskilt för

arsenik- och kromimpregnerat virke, eftersom sådant virke tidigare användes på

sätt som nu förbjudits. Enligt föreskrifterna får arsenik- och krommedel endast

användas när behov av långvarigt skydd föreligger, och då endast i vissa

applikationer, t.ex. då virke är nedgrävt i varaktig kontakt med fuktig mark

eller vatten. Krommedel har enligt övergångsbestämmelser fått användas till och

med utgången av år 1993 för användning ovan mark.

 Kemikalieinspektionen har genom olika tillsynsåtgärder bl.a. samverkan med

kommuner följt upp efterlevnaden av föreskrifterna. Vidare har

Kemikalieinspektionen tillsammans med branschorganisationer vidtagit

informationsinsatser riktade såväl till impregnerare och försäljare av

tryckimpregnerat trä som till konsumenter. Åtgärderna har lett till ökade

tillsynsaktiviteter från kommunernas sida.

 Av Kemikalieinspektionens redovisning framgår bl.a. att användningen av

arsenik- och kromföreningar i träskyddsmedel har minskat betydligt under de

senaste fem åren. De strängare reglerna har vidare påskyndat utvecklingen av nya

och från miljö- och hälsosynpunkt mindre skadliga medel. Detta gäller dock

hittills huvudsakligen medel avsedda för behandling av virke som skall användas

ovan mark utomhus, men även medel för användning i markkontakt har godkänts

sedan träskyddsföreskrifterna trädde i kraft. Det är viktigt att de nya medlen

får genomslag på marknaden som ersättningsmedel för arsenik- och krommedel.

Sannolikt dröjer det längre innan krom- och arsenikmedlen helt kan ersättas för

skydd av träkonstruktioner som skall användas i mark eller under vatten och

behöver ett extra långvarigt skydd, beroende på tidskrävande

funktionsundersökning och testning. Regeringen konstaterar emellertid att

Kemikalieinspektionens föreskrifter hittills synes ha resulterat i en minskad

användning av de från miljösynpunkt farliga arsenik- och krommedlen.

Användningen av krommedel har emellertid inte minskat lika mycket som

arsenikmedlen, beroende på att krombehandlat virke, som ovan nämnts, under 1993

fått användas i större omfattning än arsenikbehandlat. Regeringen betonar vikten

av att Kemikalieinspektionen och övriga tillsynsmyndigheter noga följer att den

förväntade minskningen av krommedelsanvändningen inte leder till en ökad

användning av de billigare arsenikmedlen för behandling av virke för

undermarkanvändning.

 Kreosotanvändningen har ökat något sedan år 1989, delvis till följd av ökad

kreosotimpregnering av ledningsstolpar. Regeringen har emellertid erfarit att en

kreosotolja nu utvecklats där vissa fraktioner av de farligaste ämnena

avlägsnats utan att medlets träskyddseffektivitet synbarligen har minskat.

Kreosotanvändningen kan därigenom på sikt göras mindre skadlig.

 För att ta hand om träskyddsbehandlat virke sedan det kasserats krävs

särskilda metoder och rutiner för att inte skadliga ämnen skall komma ut i

miljön. I dag saknar emellertid kommunerna i allmänhet rutiner för att på ett

miljöriktigt sätt omhänderta uttjänt träskyddsbehandlat virke. Vid renovering

eller sanering som omfattar träskyddsmedelbehandlat virke bör sådant virke

slutligt omhändertas på ett miljöriktigt sätt. Regeringen har erfarit att

Statens naturvårdsverk för närvarande förbereder information till användare av

träskyddsbehandlat virke, med rekommendationer om hur det skall handhas då det

tjänat ut.

 Såväl inom Sverige som internationellt bedrivs forskningsinsatser dels för att

få fram träskyddsmedel för industriell tryckimpregnering med från miljösynpunkt

bättre egenskaper, dels för att förbättra träets beständighet.Regeringen har

erfarit att Kemikalieinspektionen nyligen har gjort en genomgång av samtliga

träskyddsmedel efter ansökan om fortsatt godkännande.

 Det är viktigt att utvecklingen mot nya träskyddsmedel fortsätter. Regeringen

anser emellertid att det är för tidigt att dra någon slutsats om behov av

särskilda statliga styrmedel för att få fram nya träskyddsmedel. Det ankommer

emellertid på Kemikalieinspektionen att noga följa utvecklingen, hålla

regeringen underättad därom samt vid behov föreslå ytterligare åtgärder.

5.3.2Biologiska bekämpningsmedel

Vid biologisk bekämpning används predatorer, parasitoider eller andra organismer

som lever på eller på annat sätt konkurrerar ut skadeorganismer. Biologiska

bekämpningsmedel är till skillnad från kemiska bekämpningsmedel i allmänhet

mycket specifika, dvs. de angriper enbart skadeorganismen och inte andra

organismer i ekosystemet.

 De flesta kemiska bekämpningsmedel medför i större eller mindre omfattning

miljöproblem eftersom de ofta har lång nedbrytningstid, kan transporteras från

behandlingsområdet till omgivande miljö samt döda andra organismer än avsedda

skadeinsekter. Kemiska bekämpningsmedel har ofta hälsofarliga egenskaper. En

övergång till biologiska bekämpningsmedel är önskvärd på flera områden i de fall

de utgör mindre risker för människor och miljö. I dag används de i enbart ringa

omfattning och huvudsakligen i växthusodling eller alternativodling.

 Biologiska bekämpningsmedel prövas enligt förordningen (1991:1288) om

förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel. Kemikalieinspektionen har att

finansiera sitt arbete med detta genom avgifter. Förslag från

Kemikalieinspektionen finns att avgift på biologiska bekämpningsmedel tas ut i

form av anmälningsavgift samt årlig procentuell avgift. Det ankommer på

Kemikalieinspektionen att besluta härom. Eftersom dokumentationskrav hittills

saknas har Kemikalieinspektionen beslutat att biologiska bekämpningsmedel till

utgången av år 1994 får säljas och användas i Sverige efter dispens från

inspektionen. Inspektionen har dock nyligen utarbetat förslag till föreskrifter

om godkännande. Samarbete har skett med ansvariga myndigheter i Danmark, som är

s.k. lead country för detta arbete inom EU. Kemikalieinspektionen anser att

arbetet med förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel härmed kommer

kunna påbörjas snarast. Med tanke på den ännu mycket begränsade marknaden och

det låga försäljningsvärdet för biologiska bekämpningsmedel bedömer

Kemikalieinspektionen dock att inspektionens kostnader för denna verksamhet inte

kommer att kunna täckas av avgifterna. Inspektionen menar att ett eventuellt

underskott under en övergångsperiod bör kunna täckas inom ramen för det nya

ramanslag som inspektionen föreslår skall ersätta det nuvarande

reservationsanslaget B9. Särskilda projekt inom bekämpningsmedelskontrollen.

 Regeringen finner att halveringsprogrammet genererat en stor kunskap om

riskbegränsningsarbete inom bekämpningsmedelsområdet, och det är viktigt för det

fortsatta kemikaliekontrollarbetet att utnyttja denna kompetens.

Halveringsprogrammet skall vara avslutat till "strax efter mitten av 1990-talet"

men arbetet med riskbegränsning på både bekämpningsmedels- och övriga

kemikalieområden måste fortsätta med kraft. En successiv omprioritering av

verksamheten är dock naturlig. Regeringen återkommer till denna fråga i följande

avsnitt och i avsnitt 7.

5.3.3Bekämpningsmedelsanvändningen inom jordbruket

Kemikalieinspektionen, Statens naturvårdsverk och Jordbruksverket arbetar inom

det s.k. halveringsprogrammet med att minska hälso- och miljöriskerna vid

användning av bekämpningsmedel i jordbruk. Här berörs främst frågor om riskerna

för den yttre miljön, arbetsmiljön samt risker för människan förknippade med

exponering via födan. Ett av delmålen för programmet är att till strax efter

mitten av 1990-talet minska användningen av bekämpningsmedel, räknat i aktiv

substans, med 75 % jämfört med den genomsnsittliga användningen under perioden

1981-1985 (prop. 1987/88:128, bet. 1987/88:JoU24, rskr. 1987/88:374; prop.

1989/90:146, bet. 1989/90:JoU25, rskr. 1989/90:327). En rad olika åtgärder har

vidtagits för att nå dessa mål, vilket har redogjorts för i avsnitt 3.2.1.

 Erfarenheterna från programmet är goda och riskerna bedöms enligt

myndigheterna ha kunnat minskas genom vidtagna åtgärder. Till dags dato har

minskningen av användningen nått 65 %. Arbete kvarstår dock för att ytterligare

minska risker och användning i enlighet med av riksdagen uppställt mål. Detta

gäller särskilt vissa bekämpningsmedel inom potatisodlingen vilka bör avvecklas

med hänsyn till hälso- och miljörisker förknippade med användningen av dessa

medel. Ytterligare behov av minskad risk och användning föreligger på andra

områden, exempelvis vid ogräsbekämpning.

 Myndigheterna anför att möjligheter till minskning av riskerna och

användningen föreligger genom bl.a. ytterligare dosanpassning och genom

förbättring av den behovsanpassade bekämpningen av skadegörare.

 Det är väsentligt att nå en bättre internationell samordning av åtgärder för

minskade risker av bekämpningsmedel. Inom OECD har bl.a. initierats arbete inom

detta område, i vilket Kemikalieinspektionen deltar.

 Regeringen finner det angeläget att arbetet med att reducera risker med och

användning av bekämpningsmedel inom jordbruksområdet fortsätter i den riktning

som nu sker samt att utvecklingen av bekämpningsmedelsanvändningen inom

jordbruket följs. Det ankommer på myndigheterna att vid slutrapporteringen av

halveringsprogrammet redovisa behov och åtgärder för en ytterligare reduktion av

riskerna.

5.4 Tillsyn och vägledning

Regeringens bedömning: Kemikalieinspektionens

väglednings- och informationsarbete till kommuner

bör ökas. Inspektionen bör ta initiativ till att

också små företag får tillgång till stöd och vägledning.

Kemikalieinspektionens fördjupade anslagsframställning: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens bedömning.

 Skälen för regeringens bedömning: Kemikalieinspektionen skall enligt LKP utöva

tillsyn över tillverkare, importörer och leverantörer av kemiska produkter.

Detta görs bl.a. genom företagsinspektioner där företagens

kemikaliekontrollarbete granskas. Kemikalieinspektionen har i denna del bl.a.

genomfört inspektionsprojekt baserade på produkttyp, t.ex. färger,

bilvårdsprodukter och rengöringsmedel. Inspektionen kan i sitt arbete ställa

krav på utbyte av särskilt farliga ämnen och på förbättrad produktinformation.

Också brister i kompetens och organisation kan påtalas vid behov. Inspektionens

krav leder till att företagen måste ta fram bättre uppgifter om sina produkter

vad gäller innehåll och hälso- och miljöeffekter. Inspektionsverksamheten,

liksom detaljkrav, syftar också till att få tillverkare och importörer att öka

sin kompetens så att de kan fylla sina uppgifter enligt lagstiftningen.

 Inspektionen bedriver dessutom ett omfattande informations- och

vägledningsarbete till lokala och regionala miljömyndigheter vars aktiviteter på

området fått en ökad betydelse i arbetet med att uppfylla målen i Agenda 21 och

att nå en kretsloppsanpassad samhällsutveckling. Detta arbete syftar till att

tydliggöra LKP:s tillämpningsområde, visa på möjligheter i tillsynen och ge

faktaunderlag och råd i övrigt. Många kommuner är dessutom stora inköpare vilket

gör att de som konsumenter och användare i hög grad kan påverka handelns

produktsortiment och -utveckling.

 Kemikalieinspektionen har tillsammans med Naturvårdsverket utarbetat ett

material - Vägledningspärmen - för lokal tillsyn enligt LKP. Pärmen

distribuerades första gången år 1989 och har därefter reviderats ett antal

gånger. Inspektionen tar dessutom som stöd till miljömyndigheter fram faktablad

om bekämpningsmedel och andra kemiska ämnen med uppgifter om toxikologiska och

ekotoxikologiska egenskaper. Konkret vägledning i vissa tillsynsfrågor har

tagits fram t.ex. för kontroll av reglerna om träskyddsbehandlat virke och

klorerade lösningsmedel samt för tillsyn i detaljhandeln.

 Inspektionen har även deltagit i utbildningsaktiviteter riktade till bl.a.

kommunala nämnder som har ansvar för miljö- och hälsoskyddsfrågor.

 Regeringen bedömer att såväl tillsyns- som vägledningsverksamheten i stort

fungerar bra. Inspektionsverksamheten torde bl.a. ha lett till att insikterna om

vikten av en ansvarsfull kemikaliehantering ökar hos företag och branscher.

Också hos lokala och regionala miljömyndigheter ökar kunskaperna om kemikalier

och hur riskerna med användning av dem kan minimeras liksom om lagstiftningen på

området. Fortfarande kan dock finnas ett utökat behov av kunskap och

erfarenhetsutbyte om exempelvis substitutionsprincipen och dess tillämpning.

 Inom den svenska kemiindustrin pågår ett aktivt miljöarbete för att främja en

säker hantering av kemiska produkter och för att ersätta farliga ämnen med

mindre farliga. Regeringen bedömer dock att det hos många små företag, liksom

hos större företag med liten kemikaliehantering, kan finnas behov av ökad

kunskap om kemikaliekontroll och riskbegränsning. Många av dessa företag är

kanske inte branschanknutna vilket gör att de inte deltar i branschvisa program

inom området och inte kan få stöd från dessa organisationer.

 Kemikalieinspektionen lät under 1993 Skandinavisk Opinion AB (SKOP) genomföra

en attitydundersökning bland 561 slumpvis utvalda tillverkare och importörer ur

inspektionens produktregister. Undersökningen visade att en stor majoritet - 84

% - av de tillfrågade företagen ansåg att kemikaliehanteringen blivit säkrare

genom inspektionens arbete. Flera av de tillfrågade företagen ansåg dock att de

inte hade någon nytta av den av Kemikalieinspektionen utskickade informationen.

Denna uppfattning ökar ju mindre företagen är vilket kan tyda på att de saknar

möjlighet att tillgodogöra sig informationen. Detta befäster regeringens

bedömning.

 Regeringen anser mot denna bakgrund att Kemikalieinspektionen som central

kemikaliemyndighet bör ta initiativ till att ge bättre vägledning och stöd till

små företag verksamma inom kemikalieområdet. Särskilt viktigt är information och

utbildning rörande substitutionsprincipen och dess tillämpning. Regeringen avser

uppdra åt Kemikalieinspektionen att komma med förslag till hur kunskaps- och

kompetensstöd till verksamheter och små företag inom området bör utformas. I

detta arbete måste ett nära samarbete med övriga berörda myndigheter - lokala,

regionala och centrala - samt näringsliv ske.

 Substitutionsprincipens tillämpning har på senare år varit föremål för frågor.

Kommunerna kan genom information och rådgivning, exempelvis till handel och

användare, verka för utbyte av produkter mot mer miljöanpassade. Regeringen

anser att detta är en viktig del av kommunens miljöarbete för att tillämpa

substitutionsprincipen. Från bl.a. kemiindustrins sida har anförts att principen

är omöjlig att leva upp till då användare i princip avkrävs att vid varje

inköpstillfälle avgöra vilket ämne eller vilken produkt som är mest miljövänlig.

Detta förutsätter en kompetens som den vanlige konsumenten eller handlaren

rimligen inte kan ha, menar kemiindustrin.

 Diskussionen visar att behov av kunskap föreligger på många håll, såväl inom

industri och handel som hos miljömyndigheter. Kemikalieinspektionen har som

tidigare uttalats i denna proposition en viktig uppgift att ge vägledning till

kommunerna.

 Regeringen erinrar i sammanhanget om det arbete som pågår rörande förslag till

miljöbalk.

5.5 Slam

Regeringens bedömning: Åtgärder för att få en

slamkvalitet som innebär att slammet kan nyttjas

av jordbruket bör vidtas utifrån lokala planer och

lokala förutsättningar samt samordnas med de

handlingsprogram för en hållbar utveckling som

arbetas fram i kommunerna.

Naturvårdsverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser ansluter sig till

Naturvårdsverkets förslag.

 Skälen för regeringens bedömning: De växtnäringsämnen som finns i

avloppsvatten och senare i slam från kommunala avloppsreningsverk har till stor

del sitt ursprung i de livsmedel som konsumeras. För en långsiktigt hållbar

utveckling är det önskvärt att kretsloppen av dessa ämnen så långt som möjligt

sluts. Växtnäring som förs bort från åkermarken med skörden bör återföras till

jordbruket. Detta förutsätter dock att slammet inte innehåller skadliga mängder

av föroreningar.

 Det är ofrånkomligt att slam innehåller vissa mängder av tungmetaller och

organiska miljöskadliga ämnen. Halterna är emellertid generellt sett låga.

Tillförsel av metaller till avloppsvatten härrör från dricksvatten, föda,

korrosion i fastigheters tappvattensystem, reningsverkens fällningskemikalier

samt olika industriella verksamheter. Merparten av metallerna fälls sedan ut i

slammet och kommer att tillföras marken vid gödsling. Tungmetaller förekommer

även naturligt i marken och utgör i någon mån också en källa för ett visst

upptag i jord- och skogsbruksmark. Dessa sprids lokalt, regionalt och globalt i

miljön. Den totala belastningen från hushåll och industriella källor m.m. i

Sverige av kemikalier har dock minskat väsentligt under senare år.

 Enligt regeringens mening måste hänsyn tas till metallinnehållet i alla de

produkter som tillförs marken vid gödsling, kalkning, bekämpning etc. för att

jord- och skogsbruksmarken skall kunna skyddas mot en långsiktig upplagring av

metaller. Kadmium utgör ett särskilt problem bland de metaller som på olika

vägar tillförs jordbruksmarken eftersom det atmosfäriska nedfallet av kadmium är

stort, särskilt i de södra delarna av Sverige. Kadmium tillförs också

jordbruksmarken via handelsgödsel. Atmosfäriskt nedfall och handelsgödsel är de

dominerande tillförselvägarna för kadmium till åkermarken.

 Med syfte att minska kadmiumtillförseln införde regeringen den 1 januari 1993

gränsvärde för kadmium i handelsgödsel samt den 1 januari 1994 en miljöavgift på

kadmium i handelsgödsel. I detta sammanhang kan nämnas att regeringen i

propositionen (1993/94:3, bet. 1993/94:JoU6, rskr. 1993/94:43) om villkoren för

vegetabilieproduktionen efter budgetåret 1993/94 aviserat bl.a. att en

utvärdering bör ske för att bedöma avgiftens effektivitet. Regeringen avser att

ge Jordbruksverket, Naturvårdsverket, Livsmedelsverket och Kemikalieinspektionen

i uppdrag att i samband med en sådan utvärdering också redovisa kunskapsläget

betr. risker förenade med kadmium.

 För att trygga produktionen av livsmedel med acceptabla kadmiumhalter bör

enligt regeringens mening tillförseln av kadmium till jordbruksmark på lång sikt

totalt sett inte överstiga bortförseln. Det är därför angeläget att ett

intensifierat arbete nu kommer till stånd för att minska kadmiumtillförseln till

jordbruksmarken.

 Åtgärder i syfte att minska tillförseln av metaller till de kommunala

avloppsverken har genomförts under lång tid i Sverige. Detta har lett till

kraftigt minskade halter av vissa tungmetaller i slammet. Som framgår av

Naturvårdsverkets utredning Renare slam - Åtgärder för kommunala

avloppsreningsverk har Sverige i ett internationellt perspektiv ett slam som är

av mycket hög kvalitet med avseende på halten av metaller och organiska

miljöskadliga ämnen. Det finns också strikta miljökrav för spridningen av slam

inom det svenska jordbruket.

 Regeringen anser, i likhet med Naturvårdsverket, att utgångspunkter för hur

mycket slam som får tillföras jordbruksmarken bör vara den aktuella arealen och

grödans fosfor- men även kvävebehov samt en övre gräns för årlig mängd tillförd

tungmetall. Regeringen har nyligen i en förordning (1993:1271) om ändring i

förordningen (1985:840) om vissa hälso- och miljöfarliga produkter m.m. meddelat

föreskrifter om gränsvärden för vissa metaller i avloppsslam som skall överlåtas

eller saluhållas för jordbruksändamål. Naturvårdsverket kommer att utfärda

föreskrifter för användningen av slam inom jordbruket. Därigenom kommer bl.a.

acceptabel årlig tillförsel av metaller via slam till jordbruksmark att

regleras. Regleringen syftar till att få en tillförsel av växtnäringsämnen och

metaller via slam som inte är högre än via stallgödsel enligt gällande regler.

 Sammantaget innebär åtgärderna att tillförseln av tungmetaller vid användning

av slam på jordbruksmark kommer att sänkas kraftigt på kort sikt. Varje

tillförsel till marken av metaller som inte ingår i kretsloppet innebär ett ökat

metallinnehåll i marken. Risker kvarstår därför för en långsiktig upplagring av

metaller i marken på grund av ett stort atmosfäriskt nedfall av metaller.

Regeringen delar därför Naturvårdsverkets bedömning att arbetet med att minska

metallbelastningen på miljön måste drivas vidare nationellt och internationellt.

 Regeringen har erfarit att Naturvårdsverket ändrar i befintligt

miljöövervakningssystem för att bättre kunna övervaka bl.a. metalltillförsel

till jordbruksmark. Regeringen anser emellertid inte att det för närvarande

föreligger någon risk att metallhalterna i jordbruksmarken, bortsett från

kadmium, ökar så att de kommer i närheten av den kritiska nivån för när

biologiska effekter i markekosystemet kan påvisas.

 Genomgång av miljörisker för organiska miljöskadliga ämnen visar att det är

mycket långlivade föreningar, t.ex. PCB och dioxiner, som måste uppmärksammas.

En ökning av halten av sådana ämnen på den mark där slam används bör inte

accepteras. Enligt regeringens bedömning utgör detta inget hinder mot

möjligheten att använda slam inom jordbruket, sett mot bakgrund av dagens

sjunkande och redan låga halter av organiska miljöskadliga ämnen.

 En förutsättning för att slam skall kunna nyttjas är att det inte innehåller

skadliga halter av ämnen som även i ett långt tidsperspektiv kan ge oönskade

effekter på jordbruksmarken eller grödorna eller på annat sätt skapa miljö-eller

hälsoproblem. Åtgärder för att minska tillförseln av metaller och organiska

miljöskadliga ämnen till avloppsvattnet krävs således även fortsättningsvis

enligt regeringens mening. Åtgärder för att få en slamkvalitet som innebär att

slammet kan nyttjas av jordbruket bör vidtas utifrån lokala planer och lokala

förutsättningar samt samordnas med de handlingsprogram för en hållbar utveckling

som arbetas fram i kommunerna. Exempel på insatser i ett sådant åtgärdsprogram

är identifiering av källor till ej önskvärda metaller eller organiska

miljöfarliga ämnen, bedömning av kostnaderna för att åtgärda dessa källor samt

utformning av åtgärdsplan på basis av sådana uppgifter i samarbete mellan

avloppsreningsverkets huvudman och kommunen. Ett åtgärdsprogram kan skapa goda

samverkansformer mellan kommunen, näringslivet och intresseorganisationer.

Regeringen har erfarit att detta arbetssätt redan används i vissa kommuner.

 Arbetet med åtgärdsprogram för renare slam måste nu gå vidare i alla kommuner.

Sådana åtgärdsprogram ger inte bara positiva effekter på slammets kvalitet utan

för också med sig en minskad användning av kemikalier i samhället. Det ankommer

på Naturvårdsverket att följa detta arbete och hålla regeringen underrättad

därom samt att om behov föreligger föreslå ytterligare åtgärder.

 I detta sammanhang kan nämnas den ändring i lagen (1970:244) om allmänna

vatten- och avloppsanläggningar som riksdagen beslutat om och som redogjorts för

tidigare (avsnitt 3.3.1). Genom denna ändring kan huvudmannen ställa villkor på

avloppsvattnets beskaffenhet så att slammets omhändertagnade underlättas.

6 Producentansvaret i kretsloppssamhället

Regeringens bedömning: Producentansvar bör tillämpas

i en vidare krets än som exemplifierats i

kretsloppspropositionen.

Skälen för regeringens bedömning: Föreskrifter om producentansvar har införts

från den 1 januari 1994 för vissa förpackningar. Producentansvar, med vilket

menas att ansvaret för att en vara eller en förpackning insamlas, bortforslas

samt tas om hand på ett miljömässigt godtagbart sätt, ligger nu hos producenten

av varan eller förpackningen. Regeringen har i renhållningslagen (1979:596)

bemyndigats att meddela föreskrifter om producentansvaret. En förordning om

producentansvar för returpapper avses träda i kraft den 1 juli 1994. Vissa

erfarenheter har nu vunnits av tillämpningen av producentansvaret. Detta

föranleder regeringen att framhålla att bemyndigandet enligt renhållningslagen

med all säkerhet måste tillämpas på en större krets än vad som särskilt angivits

som exempel i kretsloppspropositionen (prop. 1992/93:180).

7 Anslagsfrågor och Kemikalieinspektionens kommande treårsperiod

Kemikalieinspektionens fördjupade anslagsframställning 1994/95-1996/97

Kemikalieinspektionen hemställer i sin fördjupade anslagsframställning om en

ökad resursram bl.a. till följd av det ökande internationella och regionala

arbetet. Till följd av den ökande Europaintegrationen redovisas i

anslagsframställningen en expansion av verksamheten på kemikalieområdet

motsvarande 2 000 000 kronor per år under den kommande treårsperioden. De ökade

insatserna skall finansieras genom motsvarande ökning av uttaget av

kemikalieavgifter. Inspektionen framhåller att det kommer att krävas extra

insatser av inspektionen för att inom EG/EES-arbetet lyfta fram

substitutionsprincipen, principerna för bekämpningsmedelsprövning och

produktinformation samt arbetet med begränsning av kemiska risker. Inspektionen

gör en reservation för insatser på eventuella nytillkommande arbetsuppgifter som

inte kunde förutses vid tillfället då anslagsframställningen redovisades.

 Kemikalieinspektionen anför vidare att man förväntar sig ett ökat arbete med

förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel, motsvarande 3 750 000 kronor

för hela treårsperioden, och med förhandsgranskning av biocider. Det senare är

anhängigt utvecklingen inom EU där ett förslag till direktiv med krav på

förhandsgranskning av biocider som i dag inte förhandsgranskas i Sverige för

närvarande bereds. Inspektionen uppskattar att de ökade insatserna avseende

förhandsgranskning av biocider motsvarar 3 000 000 kronor budgetåret 1994/95 och

sammanlagt 15 000 000 kronor under treårsperioden.

 För att möjliggöra en mer flexibel användning av de medel som via

miljöavgifterna på handelsgödsel och bekämpningsmedel i dag anvisas inspektionen

över reservationsanslaget Särskilda projekt inom bekämpningsmedelskontrollen,

menar inspektionen att detta anslag i fortsättningen bör anvisas som ett

ramanslag utan direkt koppling till bekämpningsmedelskontrollen.

Regeringens överväganden

Sammanfattning

Övergripande mål

Kemikalieinspektionens huvuduppgift är att arbeta

för att minska riskerna för skador på människa och

miljö av kemiska ämnen och produkter.

Kemikalieinspektionen skall vara samordande och

pådrivande i den svenska kemikaliekontrollen.

 Kemikaliekontrollen är ett led i arbetet mot en

långsiktigt hållbar utveckling.

 De huvudsakliga målen för Kemikalieinspektionens

verksamhet, dvs. produktmålet, hanteringsmålet och

kunskapsmålet, kvarstår.

Resurser

A10. Kemikalieinspektionen, anslag 1994/95 1 000

kr

A11. Särskilda projekt, reservationsanslag 1994/95

9 612 000 kr

Avgiftsintäkt 1994/95 62 259 000 kr

Övrigt

Kemikalieinspektionens verksamhet finansieras i

dag genom avgifter. Principer och metoder för

finansiering samt frågor om anslagskonstruktion för

Kemikalieinspektionen utreds.

Resultatbedömning

Kemikalieinspektionens årsredovisning och fördjupade anslagsframställning visar

att kunskaperna om existerande kemikaliers hälso- och miljöfarlighet ökat

väsentligt. Den kunskapsuppbyggnad som skett inom OECD-ländernas projekt för

utredning och dokumentation av kemikalier som förekommer i stora kvantiteter har

starkt bidragit till detta. En betydelsefull utveckling av testmetodik och av

kriterier för bestämning av kemikaliers hälso- och miljöfarlighet har skett i

internationellt samarbete. Kemikalieinspektionen har deltagit aktivt i nämnda

arbeten. Den skärpta prövningen av bekämpningsmedel och omprövningen av gamla

medel har medfört att dagens bekämpningsmedel är avsevärt bättre utredda än för

fem år sedan. Kunskaperna om förekomst och flöden av kemikalier har ökat.

Inspektionens arbete med ett utvecklat produktregister kommer att ge än större

bidrag till detta. Regeringen finner att arbetet bedrivs i enlighet med

kemikaliekontrollens kunskapsmål.

 Kemikaliekontrollens produktmål syftar till att så ofarliga produkter som

möjligt skall väljas. Kemikalieinspektionen har tagit fram förbud eller

begränsningsplaner för 13 kemiska ämnen eller ämnesgrupper med särskilt skadliga

egenskaper som regeringen och riksdagen ställde sig bakom (prop. 1990/91:90,

bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338). Detta arbete har fortsatt under

innevarande treårsperiod. Riskbegränsningen för bekämpningsmedel har genomförts

genom skärpt prövning och substitution av särskilt riskabla produkter.

Inspektionen har initierat ett riskbegränsningsarbete inom OECD som innefattar

fyra av de i Sverige begränsade ämnena. Tillsynsverksamheten har fokuserats på

flera stora produktgrupper av intresse från hälso- och miljösynpunkt.

Tillämpningen av substitutionsprincipen har utvecklats. Inspektionen har genom

tillsyn, rådgivning, information och opinionsbildning samt med vägledning till

lokala och regionala myndigheter verkat för en ökad tillämpning av bl.a.

substitutionsprincipen.

 En förutsättning för att nå hanteringsmålet är att konsumenter och användare

får god information från leverantörer om hur produkter skall hanteras.

 Kemikalieinspektionen deltar i det arbete inom OECD och EG/EFTA som syftar

till att harmonisera regler för klassificering och märkning. Detta leder till

enhetliga klassificerings- och märkningssystem vilket underlättar för

användarna.

 Inspektionens tillsynsverksamhet kontrollerar att leverantörer uppfyller sina

skyldigheter enligt LKP.

 Regeringen konstaterar vidare att Riksrevisionsverket inte haft några

invändningar i revisionsberättelsen avseende Kemikalieinspektionen.

Budget

För att Kemikalieinspektionen skall kunna arbeta i enlighet med den inriktning

regeringen föreslagit, där det internationella liksom det lokala perspektivet

får ökad tyngd i arbetet för en hållbar utveckling, måste myndigheten medges ett

ökat uttag av avgifter. Därutöver kan omprioriteringar behöva göras. Regeringen

erinrar om att resursbehovet för de två sista åren i den kommande treårsperioden

påverkas starkt av relationerna mellan Sverige och EU. Möjliga åtgärder för

riskbegränsning, ändrade krav på kontroll- och granskningssystem samt medverkan

i eller påverkan på EG:s kemikaliearbete är exempel på ännu osäkra

förutsättningar för den svenska kemikaliekontrollen. Regeringen torde få

återkomma härtill i 1995 års budgetproposition.

 Kostnaderna för verksamheten budgetåret 1994/95 beräknas till

71 871 000 kr, varav 62 259 000 kr skall finansieras med avgifter.

Ekonomisk plan 1994/95 (1 000-tal kr.)

 1993/94 1994/95

UTGIFTSRAM 66 435 71 871

FINANSIERING

- Anslag

A10. Kemikalieinspektionen1 1 1

A11. Särskilda projekt2 10 426 9 612

varav statistik - 1 810

- Avgifter

 Kemikalieavgifter 45 360 47 360

 Bekämpningsmedelsavgifter 10 649 14 899

Summa 66 43571 871

1 Budgetåret 1993/94 anslaget B8. Kemikalieinspektionen.

2 Budgetåret 1993/94 anslaget B9. Särskilda projekt inom bekämpningsmedels-

 kontrollen.

I avvaktan på en översyn av principer och metoder samt frågor om

anslagskonstruktion för Kemikalieinspektionens finansiering, se nedan, föreslår

regeringen att Kemikalieinspektionens verksamhet budgetåret 1994/95 finansieras

som hittills. Regeringen återkommer med en ekonomisk plan för budgetåren 1995/96

och 1996/97 när finansieringsprinciper och anslagskonstruktion fastslagits.

 Med hänsyn till att medel inom statistikområdet från och med budgetåret

1994/95 anvisas myndigheten över reservationsanslaget ändras benämningen på

anslaget till Särskilda projekt. Den reservation som vid utgången av innevarande

budget kan finnas under anslaget Särskilda projekt inom

bekämpningsmedelskontrollen bör tillföras det nya anslaget.

 För att uppfylla målen i det av riksdagen antagna saneringsprogrammet skall

ett produktivitets- och effektivitetskrav läggas på alla myndigheter. Regeringen

anser mot denna bakgrund att Kemikalieinspektionen för budgetåret 1994/95 över

reservationsanslaget bör anvisas 7 802 000 kronor för bekämpningsmedelskontroll

och begränsningsarbete, m.m.

 I enlighet med riksdagens beslut (bet. 1992/93:FiU7, rskr. 1992/93:122) om ett

förändrat statistikansvar, fördelas medel som tidigare anvisats Statistiska

centralbyrån, från och med budgetåret 1994/95 på berörda myndigheter.

Kemikalieinspektionens reservationsanslag tillförs därför 1 810 000 kronor för

verksamhet inom statistikområdet.

 Regeringen anser vidare att Kemikalieinspektionen bör medges ökad resursram på

kemikalieområdet främst för det ökade internationella arbetet. Inspektionen bör

därför för budgetåret 1994/95 medges en ökad utgiftsram på 2 000 000 kronor

jämfört med nuvarande nivå samt medges att öka uttaget av kemikalieavgifter i

motsvarande omfattning. Det ankommer på regeringen att besluta härom.

 På bekämpningsmedelsområdet är det framför allt det ökade arbetet med

förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel och biocider som medför en

expansion av verksamheten. För budgetåret 1994/95 motsvarar denna expansion att

uttaget av bekämpningsmedelsavgifter ökar motsvarande 1 250 000 kronor resp. 3

000 000 kronor. Inspektionen bör därför för budgetåret 1994/95 medges en ökad

resursram på 1 250 000 kronor för förhandsgranskning av biologiska bekämpnings-

medel och 3 000 000 kronor för förhandsgranskning av biocider.

 Det svenska resultatet i EU-förhandlingarna visar på goda möjligheter för

Sverige att även i fortsättningen kunna bedriva ett dynamiskt arbete inom

verksamhetsområdet. Mot bakgrund av detta bör Kemikalieinspektionen i den enkla

anslagsframställningen för budgetåret 1995/96 återkomma med preciserade

resursbehov avseende det framtida kemikaliearbetet inom EU.

Kemikalieinspektionens finansiering

Riksdagen har beslutat att Kemikalieinspektionens verksamhet skall finansieras

genom avgifter (prop. 1984/85:118, bet. 1984/84:JoU30, rskr. 1984/85:340).

Finansiering sker dels direkt via kemikalieavgifter, avgifter för

förhandsgranskning av bekämpningsmedel och avgifter för förhandsgranskning av

biologiska bekämpningsmedel, dels indirekt via miljöavgifter på handelsgödsel

och bekämpningsmedel. För de tre förstnämnda avgifterna är Kemikalieinspektionen

uppbördsmyndighet, för de två senare Statens jordbruksverk resp.

Riksskatteverket.

 Kemikalieavgifterna tas ut enligt förordningen (1989:216) om kemikalieavgifter

i form av en årsavgift och en produktavgift. Den senare är differentierad

utifrån importerad eller tillverkad kvantitet. Kemikalieavgifterna finansierar

inspektionens kostnader för bl. a. produktkontroll och tillsyn.

 Avgifterna för förhandsgranskning av bekämpningsmedel, kemiska och biologiska,

finansierar inspektionens arbete med förhandsgranskning av dessa

bekämpningsmedel. Avgifterna tas ut enligt förordningen (1985:836) om

bekämpningsmedel resp. förordningen (1991:1288) om förhandsgranskning av

biologiska bekämpningsmedel. Avgifterna är konstruerade på samma sätt, i form av

en ansökningsavgift (avgift för förhandsgranskning vid ansökan om godkännande)

samt en årlig avgift för varje godkänd produkt baserad på försäljningsvärdet för

produkten (omsättningen).

 Miljöavgifterna på handelsgödsel och bekämpningsmedel tas ut i form av avgift

på kväve- och kadmiuminnehållet i handelsgödsel samt en avgift per kg aktiv

substans i bekämpningsmedel. Miljöavgifterna betalas in via en inkomsttitel på

statsbudgeten och ställs till inspektionens förfogande över reservationsanslaget

Särskilda projekt inom bekämpningsmedelskontrollen. Avgifterna finansierar

därutöver andra miljöprojekt inom jord- och skogsbruksområdena.

 Den kemikaliekontroll som bedrivs vid Kemikalieinspektionen finansieras

således direkt via kemikalie- och bekämpningsmedelsavgifterna och indirekt via

miljöavgifterna. Så länge en självklar och tämligen väl avgränsad krets av

företag och branscher är berörd - och verksamhetsgrenarna är klart åtskilda -

kan denna finansieringsmodell fungera bra. Problem av den typ som redovisats för

nya produkter, såsom biologiska bekämpningsmedel där underlaget (omsättningen)

under introduktionsfasen inte är tillräckligt för att ta ut avgifter som täcker

kostnaderna för granskning, kan dock komma att öka i framtiden. Omfattningen av

det internationella arbetet, framför allt vid ett eventuellt svenskt medlemskap

i EU, förutses bli stor men kan för närvarande inte uppskattas med någon

säkerhet.

 En direkt avgiftsfinansiering av en verksamhet har fördelen att en nära

koppling erhålls mellan verksamhetens omfattning och den eller de branscher som

omfattas av den. De faktiska kostnader myndigheten har, med utgångspunkt i

riksdagens beslut om verksamheten, skall bestämma avgiftens storlek.

Resonemanget kan gälla också miljöavgifter, där dock syftet primärt eller delvis

kan vara ett annat, nämligen att via ekonomiska incitament få producenter och

konsumenter att välja miljövänligare produkter.

 En nackdel med ett finansieringssystem som detta är å andra sidan att det kan

föreligga stora skillnader mellan de kostnader en leverantör eller ett företag

förorsakar myndigheten och vad företaget eller levarentören betalar.

 Regeringen anser att arbetsområdet är föremål för så stora förändringar i

fråga om omvärldskrav, möjlighter och utvecklingsalternativ att en större

flexibilitet i medelsanvändningen än för närvarande måste medges.

 Mot denna bakgrund avser regeringen att inom kort utreda Kemikalie-

inspektionens finansiering i grunden och utforma förslag till en framtida

finansieringsmodell. Arbetet skall bedrivas skyndsamt så att förslag kan

presenteras i tid för regeringskansliets budgetarbete hösten 1994. Såväl en

finansiering baserad på avgifter som en finansiering över statsbudgeten och

kombinationer därav skall undersökas. Omfattningen av myndighetens nuvarande

verksamhet bör utgöra bas i utredningen, dock bör frågan om lämplig finansiering

av Kemikalieinspektionens arbete med FN:s konvention om förbud mot kemiska vapen

också ingå i uppdraget.

 Regeringen erinrar i sammanhanget om vad som anförts i avsnitt 3.2.1

beträffande riskdifferentierat avgiftssystem för bekämpningsmedel och

kemikalier.

Sammanfattning av Kemikalieinspektionens och Statens naturvårdsverks rapporter

om avveckling av bly och kvicksilver

Kemikalieinspektionen

Avvecklingsarbetet vad gäller bly hos företag m.m. har kommit igång på ett bra

sätt för ur exponeringssynpunkt särskilt viktiga användningsområden för bly.

Insikten om att blyanvändningen skall avvecklas har ökat inom ett stort antal

branscher. Väsentliga reduktioner har redan nåtts för bly i halvkristall, bly i

färg och bly i rostskyddsmedel. I dessa fall har användningen redan minskat med

ca 90, 80 resp. 40 %. Frivilliga åtaganden finns för den fortsatta avvecklingen

av bly i färg och i rostskyddsmedel. Kemikalieinspektionen bedömer att

blyanvändningen inom dessa områden bör kunna ha upphört nästan helt inom en

tioårsperiod.

 Frivilliga åtaganden finns även för blyhagelanvändningen. Den bör därigenom

kunna begränsas med minst 90 % till omkring år 2005. Arbete har även inletts för

att avveckla användningen av bly inom sportfisket. För vissa områden har

kunskapsbrist hittills varit en hämmande faktor för att kunna initiera

avveckling. Användning, alternativ m.m. har nu kartlagts och därmed givit

nödvändiga förutsättningar för att ett praktiskt arbete skall kunna inledas med

utveckling av alternativ och avveckling. Det gäller t.ex. bly till olika slag av

lödning.

 Avvecklingsarbetet vad gäller kvicksilver har gått mycket bra. Detta trots de

oväntade svårigheter genomförandet av förbudet mot vissa kvicksilverhaltiga

varor medförde. Genom förbudet kommer den årliga omsättningen av kvicksilver att

minska med drygt 4,2 ton. Ytterligare ca 0,4 ton avvecklas utifrån sådana

frivilliga åtaganden som hittills initierats av inspektionen. Årsomsättningen

kvicksilver i lysrör och kompaktlampor antas ha minskat med 0,2 ton år 1996.

 Kemikalieinspektionen bedömer att det, för inspektionens ansvarsområden, är

möjligt att uppnå det långsiktiga målet att avveckla användningen av kvicksilver

med 75 % fram till år 2010. Bedömningen vilar på inspektionens planerade

fortsatta avvecklingsinsatser samt på antaganden om spontan substitution.

 Behovet av utvecklingsinsatser återspeglas i att användningen i vissa varor

måste avvecklas successivt fram till år 1999. Redan vid halvårsskiftet 1993 har

emellertid merparten, närmare 70 %, avvecklats.

 I importerad utrustning som innehåller kontakter och reläer med kvicksilver

kan uppskattningsvis ytterligare 800 kg kvicksilver ha kommit till Sverige. Det

är uppenbart att tillförseln av kvicksilver i importerad utrustning minskar. Det

har inte varit möjligt att uppskatta hur stora mängder detta rör sig om.

 En mindre mängd kvicksilver kommer att omsättas i reservdelar för viss

utrustning under minst tio år efter det att varorna inte längre finns på den

svenska marknaden. Kvicksilvret i enstaka analysinstrument kommer dessutom inte

att kunna ersättas av kemiska/fysikaliska skäl. Endast ett fåtal sådan

instrument säljs varje år och de innehåller mycket små mängder kvicksilver.

Kemikalieinspektionen har valt att söka få till stånd en avveckling av

användningen av utrustning som innehåller förbjudna apparater och elektriska

komponenter genom frivilliga åtaganden. Inspektionen avser att även initiera

avveckling av utrustning med förbjudna mätinstrument. Då mycket av den

utrustning som berörs tillverkas utomlands, planeras även internationella

insatser.

 Kemikalieinspektionen föreslår regeringen att införa ett förbud mot import och

försäljning av råvaran kvicksilver. Inspektionen föreslår även ändringar i

nuvarande förordning om vissa kvicksilverhaltiga varor (1991:1290).

Naturvårdsverket

Kabelindustrin använder bly för mantling av kraftkabel, tidigare även till

telekabel. Läggning av blymatlad kabel har under senare år kraftigt minskat i

omfattning. Naturvårdsverket fortsätter att följa utvecklingen på området vad

gäller användningen av bly i sjökabel och i blymantlad 12 kV jordkabel.

 Spridning av bly från bensin har länge varit den för miljön allvarligaste

spridningskällan för bly. I dag finns acceptabla blyersättningsmedel baserade på

natrium, kalium eller järn. Naturvårdsverket har föreslagit införande av

miljöklasser för bensin och förbud mot användning av bly som smörjmedel i all

bensin.

 Blyförgiftning av sjöfågel, främst änder, gäss och svanar, anses vara den

allvarligaste effekten av att blyhagel blir kvar i naturen efter jakten.

Förgiftningen uppstår framför allt inom våtmarksområden genom att de kvarblivna

haglen förväxlas med frön och grus vid sökning efter föda. Naturvårdsverket har

föreslagit att ett förbud mot användning av blyhagel inom de 30 CW-områden som

har avsatts i Sverige, införs från den 1 juli 1994.

 Användningen av bly i blyackumulatorer är det största enskilda

användningsområdet för bly. Användningen uppgår till ca 22 000 ton per år,

vilket utgör ca två tredjedelar av den totala blyanvändningen. Tidigare hamnade

en stor del av dessa batterier i avfallet eller i miljön när de var förbrukade.

Föreskrifter om insamling och bortforsling av förbrukade blyackumulatorer

infördes år 1989. Insamlingen av förbrukade startbatterier har varit mycket

effektiv. Under år 1991 insamlades 1 400 000 batterier.

 Vid laboratorier används i dag kvicksilver inom framför allt tre områden. De

är termometrar, analyskemikalier/reagens samt apparatur/instrument. Av dessa

står termometrarna för de största kvicksilverutsläppen. Försäljning av

kvicksilvertermometrar och mätinstrumnet regleras i förordningen (1991:1290) om

vissa kvicksilverhaltiga varor, vilket innebär ett förbud mot försäljning från

år 1993. Det finns inget förbud mot övrig kvicksilveranvändning vid

laboratorierna. Naturvårdsverket har under våren 1993 gett ut en

informationsskrift riktad till laboratorier om användningen av kvicksilver.

 Riksdagen beslutade år 1986 att ett åtgärdsprogram mot miljöfarliga batterier

skulle påbörjas den 1 januari 1987. Hanteringen av batterier regleras i en

förordning om miljöfarliga batterier. Från år 1992 är brunstensbatterier och

huvuddelen de alkaliska batterierna kvicksilverfria. Det är nu bara batterier av

knappcellstyp som fortfarande innehåller kvicksilver. Insamlingsgraden för

knappcellsbatterierna är drygt 85%. Det är en överkonsumtion av

kvicksilveroxidbatterier, vilket bl.a. annat beror på att styckepriset för dessa

kan vara lägre än för alternativen. Naturvårdsverket avser i annat sammanhang

att begära att regeringen kraftigt höjer den nuvarande avgiften för dessa

batterier. Naturvårdsverket kommer också att se till att information om

substitutionsmöjligheter för dessa batterier tas fram.

 Genomförda och planerade åtgärder väntas medföra att de totala utsläppen av

bly till luft och vatten kommer att minska med 85 % under hela perioden

1985-1995 och av kvicksilver med 63 %. För perioden 1995-2000 väntas en ökning

av kvicksilverutsläppet på grund av ökad tillförsel av amalgam till

krematorierna.

Förteckning över remissyttranden över Kemikalieinspektionens och Statens

naturvårdsverks rapporter om avveckling av bly och kvicksilver

Följande instanser har inkommit med yttrande: Kommerskollegium, Överbefälhavaren

- Försvarsstaben, Försvarets materielverk, Socialstyrelsen, Läkemedelsverket,

Vägverket, Sjöfartsverket, Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut

(SMHI), Statskontoret, Generaltullstyrelsen (GTS), Statistiska centralbyrån

(SCB), Riksrevisionsverket (RRV), Boverket, Statens livsmedelsverk (SLV),

Fiskeriverket, Arbetarskyddsstyrelsen, Närings- och teknikutvecklingsverket

(NUTEK), Konkurrensverket, Statens Provningsanstalt, Styrelsen för teknisk

ackreditering (Swedac), Avfallsforskningsrådet (AFR), Elsäkerhetsverket,

Konsumentverket, Koncessionsnämnden för miljöskydd, Statens Strålskyddsinstitut

(SSI), Apoteksbolaget, SIS - Standariseringskommissionen i Sverige -

Miljömärkning, Länsstyrelsen i Kronobergs län, Länsstyrelsen i Malmöhus län,

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen i Västerbottens län,

Karlskrona kommun, Malmö kommun, Skellefteå kommun, Stockholms kommun,

Ingenjörsvetenskapsakademin (IVA), Svenska Kommunförbundet, Svenska

Naturskyddsföreningen, Svenska Jägareförbundet, Grossistförbundet Svensk Handel,

Sveriges Industriförbund, Svenska Elverksföreningen, Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO),

Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF),

Bilindustriföreningen, Elekronikindustriföreningen, Jägarnas Riksförbund -

Landsbygdens Jägare, Kemisk-Tekniska Leverantörförbundet (KTF),

Läkemedelsindustriföreningen (LIF), Metallbiologiskt centrum i Uppsala, SEMKO

AB, Svensk Avfallskonvertering AB (SAKAB), Svenska Glasbruksföreningen, Svenska

Renhållningsverksföreningen, Svenska Sportskytteförbundet, Sveriges

Elekroindustriförening, Sveriges Färgfabrikanters Förening (SVEFF), Sveriges

Kemiska Industrikontor, Sveriges Plastförbund och Sveriges Sportfiske- och

Fiskevårdsförbund.

 Följande instanser har beretts tillfälle men inte inkommit med yttrande:

Stiftelsen Institutet för vatten och luftvårdsforskning (IVL), Institutet för

verkstadsteknisk forskning (IVF), Korrosionsinstitutet, ABB High Voltage Cables

AB, Batteriföreningen, Föreningen Sveriges Plastfabrikanter, Returbatt AB,

Svenska Leverantörföreningen för instrumentering, Mätteknik och Komponenter -

IM, Svenska Vatten- och Avloppsverksföreningen (VAV) och Sveriges

Verkstadsindustrier.

Sammanfattning av Socialstyrelsens rapport Möjligheter att avveckla amalgam som

tandfyllningsmaterial (Ds 1992:95)

Socialstyrelsen har haft regeringens uppdrag att utreda förutsättningarna för

att avveckla amalgam som tandfyllningsmaterial. Bl.a. skall ett förslag till

avvecklingsplan läggas fram. Skälet till avvecklingen anges i

utredningsuppdraget vara miljöskäl. (Avsnitt 2).

 Utredningen har bedrivits som en tjänstemannautredning med anlitandet av ett

stort antal experter. I en referensgrupp har ingått representanter för

Kemikalieinspektionen (KemI), Nordiskt Institut för Materialprovning (NIOM) och

Statens naturvårdsverk (SNV). (Avsnitt 3).

 Bakgrunden till utredningsuppdraget är att riksdagen antagit en allmän

avvecklingsplan för kvicksilver. Förslag till hur avvecklingen skall ske område

för område utarbetas av KemI och SNV. För tandvårdens avveckling av

kvicksilveranvändning via amalgam har regeringen valt Socialstyrelsen som den

myndighet som skall utarbeta förslag till en avvecklingsplan. (Avsnitt 4).

 Tandvårdens årliga förbrukning av kvicksilver ligger för närvarande i

storleksordningen 1,7 ton. Punktutsläppen till luft och vatten från tandvården

tenderar att utgöra en allt större andel av totala utsläpp genom att

kvicksilvertillförseln från andra källor t.ex. kvicksilverbatterier och

sönderslagna termometrar successivt minskar. Detta trots att tandvården minskat

sin förbrukning av kvicksilver under senare år. Miljö- och

hälsoskyddsförvaltningar har på många håll krävt att tandvården minskar sina

utsläpp av kvicksilver till de kommunala avloppsnäten. Statens naturvårdsverk

beräknar att avloppsslammet för närvarande innehåller maximalt 450 kg

kvicksilver per år varav 1/3 uppskattas komma från tandvården. (Avsnitt 5).

 Det finns ingen total statistik över hur många amalgamfyllningar som utförs

inom folktandvårdens barn- och ungdomstandvård. Uppgifter från vissa landsting

visar dock att andelen amalgamfyllningar av totalantalet fyllningar minskat

under senare år. Flertalet fyllningar är i dag utförda i andra material än

amalgam. Utredningen har skattat antalet amalgamfyllningar år 1991 inom

folktandvårdens barn- och ungdomstandvård till ca 203 000 fyllningar.

 För vuxentandvårdens del finns statistik att tillgå för såväl år 1991 som ett

antal tidigare år vad gäller privattandvården. Andelen amalgamfyllningar har

minskat från 59 % år 1985 till ca 29 % år 1991. Totalt beräknas antalet

amalgamfyllningar inom privattandvården år 1991 utgöra ca 1,1 miljoner

fyllningar.

 Vad gäller folktandvårdens vuxentandvård finns statistik för hela landet

enbart för år 1991. Totala antalet amalgamfyllningar skattas till ca 740 000

fyllningar. Detta antal utgör 39 % av samtliga fyllningar som utfördes inom

folktandvårdens vuxentandvård. (Avsnitt 6).

 Enligt en enkätundersökning 1990 till svenska tandläkare ansåg sig merparten

ha goda kunskaper och färdigheter vad gäller tandfyllningsmaterial som amalgam,

komposit och guld. Sämre var det med kunskaper och färdigheter för andra

alternativ till amalgam.

 Endast ca 10 % av de tillfrågade tandläkarna instämde eller instämde helt i

ett påstående om att förbud mot amalgam bör införas redan 1993. Det finns

således inte någon opinion bland tandläkare för ett snabbt avvecklande av

amalgam enligt denna undersökning. (Avsnitt 7).

 Alternativen till amalgam utgörs dels av plastiska material, dels av material

där indirekt teknik för framställning av ersättningen används. De plastiska

materialen införs i tanden där de fås att stelna. Inget av de plastiska

materialen kan i dag helt ersätta amalgam. Vid indirekt teknik utförs

restaureringen utanför munnen vanligtvis under medverkan av tandtekniker.

Ersättningar med användande av indirekt teknik t.ex. guldinlägg och guldkronor

ställer sig väsentligt dyrare än amalgamfyllningar. Medtages även material som

fordrar indirekt teknik kan det sägas att det finns alternativ till amalgam.

Detta under förutsättning att man kan bortse från kostnads- och

resursaspekterna.

 Biverkningsriskerna för de olika alternativen bedöms inte vara större än för

amalgam. Det finns inte heller några allvarliga risker för miljön vad gäller nu

tillgängliga alternativ.

 Nu kända alternativ till amalgam ökar alla kostnaderna för tandvården mycket

kraftigt.

 Något helt nytt alternativ till amalgam bedöms inte komma fram under de

närmaste fem till tio åren. Nuvarande alternativ genomgår dock förbättringar och

utveckling. Kostnaden för vissa av dem förväntas också minska. (Avsnitt 8).

 Av de nordiska länderna är det endast Danmark som har ett förslag om

amalgamstopp fr.o.m. 1999. Det finns dock för närvarande inget politiskt beslut.

Utredningen har inte kunnat finna något annat europeiskt land som planerar för

en avveckling av amalgam. Miljöaspekterna med tandvårdens utsläpp av kvicksilver

har dock uppmärksammats i ett antal

länder med krav bl.a. om amalgamavskiljare på tandläkarmottagningarna. (Avsnitt

9).

 Tandhälsan hos barn och ungdomar har kraftigt förbättrats under senare år.

Detta innebär ett minskat behov av fyllningsterapi speciellt vad gäller

tuggbelastade fyllningar där amalgam hittills varit ett förstahandsalternativ.

 I fråga om vuxna har antalet kvarvarande tänder ökat under senare år. Hos unga

vuxna är alltfler kvarvarande tänder utan kariesskador. För den äldre

vuxenbefolkningen uppvisar dock de kvarvarande tänderna skador där

fyllningsterapi måste tillgripas samtidigt som äldre fyllningar måste revideras.

Den redovisade trenden förväntas bestå under lång tid. (Avsnitt l0).

 Tillgången på yrkesverksamma tandläkare minskar successivt. Fram till

sekelskiftet beräknas minskningen uppgå till ca 1 000 tandläkare. Samtidigt ökar

antalet tandhygienister. Tillgången på tandtekniker förväntas inte öka under

resterande del av 90-talet. (Avsnitt 11).

 För barn- och ungdomstandvården gör utredningen den bedömningen att antalet

amalgamfyllningar kommer att minska kraftigt men att sådana fyllningar kommer

att finnas kvar även vid sekelskiftet om inte särskilda regler införs.

 Den hittillsvarande kraftiga minskningen av amalgamfyllningar inom

vuxentandvården bedöms komma att plana ut. Hur utvecklingen fram till

sekelskiftet blir beror bl.a. på vilka förändringar som kommer att ske med

tandvårdsförsäkringens ersättningsregler. Önskas en snabb avveckling av amalgam

behöver särskilda bestämmelser införas. (Avsnitt 12).

 Vad gäller själva avvecklingsplanen för amalgam förordar utredningen en

stegvis avveckling baserad på olika patientåldrar. Med beaktande av det

sakmaterial som presenteras i rapporten om utvecklingen av tandhälsan,

tillgången på tandläkar- och teknikerresurser, tillgången på alternativ till

amalgam och tandläkarnas nuvarande kunskaper och erfarenheter av alternativa

tandfyllningsmaterial föreslår utredningen följande avvecklingsplan.

 Utredningen föreslår att amalgam inte får användas för fyllningar i temporära

tänder (mjölktänder) fr.o.m. 1 juli 1993.

 Amalgam föreslås inte få användas för fyllningar i permanenta tänder hos barn

och ungdomar upp t.o.m. 19 års ålder efter den 1 juli 1995.

 För amalgamfyllningar hos vuxna vill utredningen inte föreslå någon indelning

efter ålder bl.a. därför att detta skulle bli svårförståeligt för patienterna.

Utredningen anser att ett amalgamstopp för den vuxna befolkningen eventuellt

skulle vara möjligt fr.o.m. 1997. lnnan ett sådant beslut fattas bör dock den

framtida användningen av amalgam följas upp samt då tillgängliga alternativ

värderas ur bl.a. kostnadsaspekten. Till detta kommer en bedömning av vilka

möjligheter den framtida tandvårdsförsäkringen ger patienten att välja mer

kostnadskrävande alternativ. Ett sådant beslutsunderlag bör tas fram under 1996.

 I avvaktan på en total avveckling av amalgam bör kraven på omhändertagandet av

amalgamavfall skärpas, en uppgift bl.a. för Statens naturvårdsverk. Bl.a. bör

nya bestämmelser för amalgamavskiljare och deras skötsel fastställas. Detta är

det snabbaste sättet att minska tillförseln av kvicksilver till miljön från

tandvården. Den totala avvecklingen får ses i ett långt perspektiv med hänsyn

till det amalgam som finns i omlopp hos den vuxna befolkningen. Därvid bör även

tillförseln av kvicksilver från krematorierna på grund av amalgamfyllningar hos

avlidna uppmärksammas. (Avsnitt 13).

 Utredningen tar också upp frågan om en bredare satsning på utbildning av

tandvårdspersonal vad gäller olika alternativ till amalgam samt indikationer för

utförande av fyllningar resp. revidering av befintliga fyllningar. Det gäller då

såväl grundutbildningen som efterutbildningen av tandvårdspersonal och då i

första hand tandläkare. Utredningen föreslår att denna fråga penetreras helt för

sig i avsikt att finna nya grepp för att så rationellt som möjligt nå ut till så

många som möjligt. (Avsnitt 14).

 För de förslag som framläggs i avsnitt 13 har vissa kostnads- och

resursberäkningar utförts. Avvecklingen av amalgam som tandfyllningsmaterial i

temporära tänder beräknas medföra en mycket måttlig ökning av resursbehovet

bl.a. därför att alternativa material används redan i stor utsträckning. För att

avveckla amalgam inom barnoch ungdomstandvården för fyllningar i permanenta

tänder beräknar utredningen ett ökat reursbehov motsvarande 25 heltidsarbetande

tandläkare samtidigt som landstingen kan få tandteknikerkostnader på 1,0 till

1,3 miljoner kronor. Det ökade resursbehovet anses kunna klaras genom

omfördelningar inom folktandvårdens resursram.

 Utredningen har valt att inte försöka kostnadsberäkna en eventuell avveckling

av amalgamet inom vuxentandvården fr.o.m. år 1997. Alltför många osäkerheter

vidlåter en sådan kalkyl. Utredningen har istället kostnadsberäknat ett

omedelbart amalgamstopp för att ge ett underlag till dem som framför förslag om

en sådan avvecklingsplan. Den direkta kostnadsökningen har beräknats till mellan

1,0 och 1,3 miljarder kronor. För att klara en avveckling omedelbart skulle

tandläkarresurserna behöva öka med omkring 700 heltidsarbetande tandläkare för

att nuvarande vårdnivå utöver fyllningsterapi skall kunna upprätthållas inom

tandvården. Enligt direktiven får inte tandvårdens personalresurser öka på grund

av avveckling av amalgam.

 Långtidskostnaderna ökar även och utredningens kalkyler visar att kostnaden

under en 60-årsperiod kan bli upp till fyra gånger så höga för att hålla en tand

lagad med komposit som med amalgam beroende på kompositernas kortare

funktionstid.

 Utredningen berör avslutningsvis andra kostnader vid användning av amalgam

bl.a. för omhändertagandet av det kvicksilverhaltiga amalgamavfallet. Även de

positiva effekterna med en minskad amalgamanvändning finns beskrivet. (Avsnitt

15).

Förteckning över remissyttranden över Socialstyrelsens rapport Möjligheter att

avveckla amalgam som tandfyllningsmaterial (Ds 1992:95)

Följande instanser har inkommit med yttrande: Riksförsäkringsverket,

Riksrevisionsverket, Arbetarskyddsstyrelsen, Statens naturvårdsverk,

Kemikalieinspektionen, Odontologiska fakulteterna vid Karolinska institutet samt

vid universiteten i Göteborg,[REDACTED_EFTERNAMN] och Umeå, Landstingen i Stockholms län,

Södermanlands län, Östergötlands län, Jönköpings län, Kalmar län, Blekinge län,

Kristianstad län, Malmöhus län, Hallands län, Göteborgs och Bohus län, Älvsborgs

län, Skaraborgs län, Värmlands län, Örebro län, Västmanlands län, Kopparbergs

län, Gävleborgs län, Västernorrlands län, Jämtlands län, Västerbottens län,

Norrbottens län, Göteborgs län, Malmö kommun, Gotlands kommun, Landstingsför-

bundet, Svenska kommunförbundet, Nordiska institutet för odontologisk

materilaprövning (NIOM), Sveriges tandläkarförbund, Tandvårdsskadeförbundet,

Arbetsmiljöinstitutet, Handelstjänstemannaförbundet och Svenska

Tandsköterskeförbundet.

Sammanfattning av Statens naturvårdsverks rapport 4251 Renare slam - Åtgärder

för kommunala avloppsreningsverk

Denna utredning har utarbetats med anledning av regeringens uppdrag till

Naturvårdsverket att upprätta förslag till program för stegvis avveckling av

innehållet av vissa miljöfarliga organiska ämnen i slam samt till åtgärdsprogram

för ett renare slam från kommunala reningsverk. Utgångspunkten är att slammet

skall kunna ingå i ett kretslopp av näringsämnen och organiskt material mellan

stad och land. Användningen ska inte innebära risker ens i ett långsiktigt

perspektiv och därmed begränsa möjligheterna att utnyttja slammet.

 I samband med utformningen av Naturvårdsverkets aktionsprogram Ett

miljöanpassat samhälle - MILJÖ ''''93 har Naturvårdsverkets förslag till miljömål

och åtgärdsprogram för vatten och avloppssektorn i sin helhet redovisats (SNV

rapport 4207, 1993).

 En långsiktigt hållbar utveckling i samhället förutsätter bl.a. hushållning

och återanvändning av icke förnyelsebara resurser. För ett uthålligt jordbruk

krävs att förluster av växtnäringsämnen till bl.a. yt- och grundvatten är

minimala samt att den växtnäring som förs bort med skörden återförs till

jordbruksmarken. Ett kretslopp av näringsämnen måste skapas. Slammets bidrag i

detta är dock litet jämfört med t.ex. stallgödselns. Ytterligare ett krav för

att ett uthålligt jordbruk skall kunna bedrivas är att en upplagring av toxiska

metaller eller andra gifter inte sker på åkermarken.

 Användning av restprodukter i ett kretslopp och hög ambition när det gäller

skyddet av miljön kan vara svårt att förena och förutsätter att bedömning av

risker görs i ett mycket långt tidsperspektiv. Det kommunala slammet innehåller,

förutom växtnäringsämnen och organiskt material, även små mängder tungmetaller

och långlivade organiska ämnen. Dessa föroreningar kommer från flera olika

källor som är anslutna till den kommunala avloppsvattenreningen; industrier och

verkstäder, serviceverksamheter, hushållen m.m. Slammets kvalitet är ofta sådan

att det idag som regel är växtnäringsinnehållet och inte metallerna och

långlivade organiska kemiska ämnen som är gränssättande för slamgivans storlek

vid jordbruksanvändning. För att klara de långsiktiga miljömålen behöver dock

ytterligare åtgärder vidtas.

 Studier i fält och laboratorier har inte kunnat visa att något upptag av

organiska miljöfarliga ämnen sker till de grödor som är aktuella att odla i

samband med att slam används. Även de teorier som finns om hur dessa ämnen binds

och transporteras i mark gör det troligt att något upptag av betydelse inte kan

ske av den typ av ämnen som förekommer i slam och i de halter som är aktuella, i

de fall detta är känt. Det stora antalet och de många arterna av mikroorganismer

och svampar som finns i marken samt tillgången till syre, gör att de allra

flesta organiska ämnena bryts ned relativt snabbt.

 Genomgången av miljöriskerna för de organiska ämnena visar att mycket

långlivade föreningar - såsom PCB, dioxiner och liknande föreningar - är de man

bör vara vaksam mot. En haltökning av denna typ av organiska föreningar på den

mark där slam används bör inte accepteras. En sådan restriktion utgör dock

knappast något problem för slammets användbarhet med dagens låga och sjunkande

halter i slammet av denna typ av föreningar, det långa intervallet mellan

gödslingtillfällena och markens förmåga att bryta ned dessa föreningar.

 Inom ramen för uppdraget har Naturvårdsverket tagit initiativ till utveckling

av ett helt nytt markbiologiskt testsystem för karakterisering av slam.

Förändring i vitala markbiologiska processer som speglar markens produktivitet

testas. En rad olika slam/marktester har genomförts. Dessa visar att oftast

stimuleras markpocesserna av slamtillförseln, vilket i det flesta fall är

gynnsamt från markbördighetssynpunkt. En del komponenter i slammet, som olika

kemiska ämnen och tungmetaller, kan emellertid ge negativa effekter på

organismerna. Markbiologiska tester bör därför kunna användas som en extra

säkerhet i de sammanhang man är osäker på om det i vissa anslutna avloppsvatten

till det kommunala avloppsnätet förekommer ämnen som man kan befara är negativa

från markbiologisk synpunkt. Testerna av slammet kan inte ersätta kemiska

analyser av avloppsvatten från olika anslutningar utan bör ses som ett

komplement.

 För att skydda jord- och skogsbruksmarken mot en långsiktig upplagring av

metaller måste hänsyn tas till metallinnehållet i de produkter som tillförs

marken vid bl.a. gödsling. Det innebär att t.ex. den mängd slam som tillförs

(slamgivan) inte alltid kan bestämmas enbart utifrån den önskade tillförseln av

näringsämnen. Samma resonemang kan och bör även tillämpas på andra gödselmedel,

kalk, bekämpningsmedel etc.

Förslag

I ett internationellt perspektiv håller svenskt slam mycket hög kvalitet. De

miljökrav - både vad gäller kvalitet och användning - som bör gälla måste vara

strikta för att slammet på ett värdefullt sätt ska kunna ingå i ett uthålligt

kretslopp mellan stad och land. De föroreningsproblem och åtgärder som

diskuteras i utredningen siktar nu på att även undanröja de eventuella risker

som kan föreligga vid användning av slam i ett mycket långt tidsperspektiv

(100-tals år). I det korta tidsperspektivet har dessa risker redan undanröjts om

Naturvårdsverkets gällande villkor följs.

 Naturvårdsverket föreslår en förändring av hur mängden slam som får tillföras

jordbruksmark skall beräknas. Styrande bör vara den aktuella arealen och grödans

fosfor- och/eller kvävebehov samt en maximal mängd tungmetall per hektar och år.

 Naturvårdsverket föreslår vidare att åtgärder vidtas vid olika verksamheter

som är anslutna till avloppsnätet i syfte att minimera eller helt upphöra med

utsläpp av tungmetaller och organiska miljöfarliga ämnen som inte är

behandlingsbara i reningsverket eller äventyrar slammets användbarhet.

Föreslagna åtgärder bör leda till att slammet kan återföras till jordbruksmark

utan att vare sig kort- eller långsiktiga negativa effekter uppstår på markens

produktionsförmåga, de grödor som odlas eller på annat sätt försvårar

användningen av marken för jordbruksändamål. Kadmium utgör dock ett undantag.

Här är situationen på grund av den atmosfäriska depositionen sådan - åtminstone

i landets södra delar - att kadmiumhalten i jordbruksmarken sannolikt kommer att

långsamt öka även vid de kravnivåer för kadmium som Naturvårdsverket föreslår

för år 1998.

 I denna rapport och i aktionsprogrammet Ett miljöanpassat samhälle - MILJÖ ''''93

föreslår verket därför ett fortsatt arbete inriktat på att ytterligare sänka

kadmiumhalten i alla slag av gödselmedel liksom fortsatt internationellt arbete

för att ytterligare minska den atmosfäriska depositionen.

 Åtgärderna som bör vidtas för att eliminera och begränsa tillförseln av

skadliga ämnen är som regel inte av generell karaktär utan måste utformas efter

lokala förutsättningar. Arbetssättet är att utforma lokala åtgärdsplaner, vilket

redan idag finns på flera håll. Arbetet med de lokala åtgärdsplanerna måste nu

breddas och fördjupas och kan lämpligen ske i samband med utformningen av lokala

handlingsprogram för en hållbar utveckling, så kallade lokala Agenda 21.

 Naturvårdsverket bedömer att den långsiktigt acceptabla metalltillförseln vid

användning av slam inom jordbruk går att nå vid de flesta av reningsverken genom

ett intensivt åtgärdsarbete vid de olika anslutningar till avloppsreningsverken

samt genom en anpassning av slamgivan till grödans behov av växtnäringsämnen.

Förteckning över remissyttranden över Statens naturvårdsverks rapport 4251

Renare slam - Åtgärder för kommunala avloppsreningsverk

Remissinstanser

Miljöskyddskommittén ME 1989:04, Överstyrelsen för civil beredskap (ÖCB),

Socialstyrelsen, Jordbruksverket, Livsmedelsverket, Skogsstyrelsen,

Fiskeriverket, Arbetarskyddsstyrelsen, Närings- och teknikutvecklingsverket

(NUTEK), Koncessionsnämnden för miljöskydd, Kemikalieinspektionen (KemI),

Statens VA-nämnd, Institutet för vatten- och luftvårdsforskning (IVL),

Institutet för miljömedicin (IMM), Sveriges lantbruksuniversitet (SLU), Skogs-

och jordbrukets forskningsråd (SJFR), Länsstyrelsen i Södermanlands län,

Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i

Gävleborgs län, Eskilstuna kommun, Landskrona kommun, Sundsvalls kommun, Svenska

kommunförbundet, Svenska Naturskyddsföreningen, Sveriges Industriförbund,

Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Svenska Vatten- och Avloppsverksföreningen

(VAV), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO), Landsorganisationen i Sverige (LO),

Alternativodlarnas Riksförbund, Göteborgsregionens Ryaverksaktiebolag (GRYYAB),

Jordbrukstekniska Institutet, Käppalaförbundet, Stockholm Vatten, Svensk

Industriförening (Sinf), Svenska Bioenergiföreningen (SVEBIO), Svenska

Renhållningsverks-Föreningen (RVF), Sydvästra Skånes Avfalls AB (SYSAV),

Sydvästra Skånes Kommunalförbund, Sydvästra Stockholmregionens

VA-verksaktiebolag (SYVAB).

 Följande remissinstanser har avstått från att yttra sig: Miljöskyddskommittén

(ME 1989:04), Institutet för vatten och luftvårdsforskning, Landstingsförbundet,

Grossistförbundet Svensk Handel, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO),

Landsorganisationen i Sverige (LO) och Svensk Industriförening.

Sammanfattning av Kemikalieinspektionens rapport Effekterna av

Kemikalieinspektionens föreskrifter om träskyddsbehandlat virke

Kemikalieinspektionen har med anledning av ett regeringsuppdrag redovisat

effekterna av inspektionens föreskrifter om träskyddsbehandlat virke, KIFS

1990:10.

 Bestämmelserna om inskränkningar i användningen av träskyddsbehandlat virke

har gällt sedan den 1 januari 1991. Föreskrifterna har ännu inte hunnit få full

genomslagskraft. Enligt övergångsbestämmelserna till KIFS 1990:10 får nämligen

virke som behandlats med bekämpningsmedel som innehåller krom men inte

arsenikföreningar ännu till utgången av år 1993 användas i den mån det finns

synnerliga skäl från träskyddssynpunkt.

 Underlag till redovisningen av föreskrifternas effekt har lämnats av Svenska

Träskyddsinstitutet, Svenska Träskyddsföreningen, Institutet för Träteknisk

Forskning samt Industrin för Växt- och Träskyddsmedel.

 Redovisningen av hur informationen om föreskrifterna har trängt ut baseras

huvudsakligen på de inspektionsbesök som gjorts av tillsynsmyndigheterna.

 De försålda kvantiteterna av arsenik och krom (CCA-medel) har sedan 1989

minskat med 65 % resp. 46 %. Minskningen hade börjat redan innan föreskrifterna

trädde i kraft. Orsaken till att Kemikalieinspektionen ansåg generella

föreskrifter nödvändiga var att tidigare införda skärpningar i

användningsvillkoren för arsenik- och krommedlen endast i begränsad omfattning

nått ut till användarna av det behandlade virket.

 Den förväntade ökningen av kopparmedel i stället för arsenik och krom har

uteblivit. Kopparmedel bör i många fall kunna ersätta krombaserade medel i virke

ovan mark. Kreosotanvändningen har inte minskat under perioden. En ny typ av

kreosotolja har emellertid utvecklats där vissa fraktioner av de farligaste

ämnena tagits bort. Kreosot har också den fördelen framför t.ex. arsenik- och

krommedel att den kan destrueras genom rätt utförd förbränning.

 Produktionen av CCA-impregnerat sågat och hyvlat virke för den inhemska

marknaden har halverats under de senaste åren. Tendensen är tydlig även om en

viss del av minskningen kan hänföras till minskad produktion av virke under år

1992. Restriktionerna vilka lett till den kraftiga minskningen av användningen

arsenikmedel har i stället lett till en motsvarande ökning av användningen av

krombaserade medel. De försålda mängderna krom och koppar mätt i verksam

substans är däremot i stort sett oförändrade eftersom den ökade användningen av

krom/kopparmedel kompenseras av nedgången i krom- och kopparanvändning till

följd av den minskade CCA-användningen.

 Träskyddsföreningen och Träskyddsinstitutet utförde under hösten 1992 en enkät

till impregneringsföretag som använder arsenik- och krombaserade träskyddsmedel.

Redan då kunde en anpassning till de nya föreskrifterna märkas såväl vad avsåg

byte av medel som att ta fram rutiner för att säkerställa fixering av medlet

till träet. Industrin har kunnat genomföra ett byte från arsenik/krombaserade

till andra krombaserade medel utan större tekniska problem. Byte till såväl

krom- som arsenikfria medel har däremot inte kunnat ske utan omfattande

modifieringar. Det står emellertid klart för industrin att ytterligare

förändringar måste vidtas från år 1994 med hänvisning till att

undantagsmöjligheterna upphör vad gäller användningen av krommedel.

 Det finns ett par godkända kopparbaserade träskyddsmedel för tryckimpregnering

av virke vilka kan användas i kontakt med mark och vatten. Ännu finns ännu inga

fullgoda ersättningsalternativ för CCA-medel och kreosot där säkerheten och

träets kontakt med mark och vatten kräver ett extra långvarigt träskydd. Därför

är den användningen tillåten enligt föreskrifterna.

 Det kan redan nu konstateras att de strängare reglerna för träskyddsmedel har

påskyndat utvcecklingen av nya från hälso- och miljösynpunkt mindre farliga

medel. Utvecklingen gäller hittills huvudsakligen medel avsedda för behandling

av virke för användning ovan mark. Två medel avsedda för användning i

markkontakt har tagits fram. Långtidstestning pågår av dessa medel.

Föreskrifterna har också lett till att redan kända och välfungerande medel för

träskydd för ytbehandling nu testas för tryckimpregnering.

 Den av föreskrifterna initierade eller påskyndade utvecklingen av nya

träskyddsmedel har medfört att ett antal utprovade ersättningsmedel för

krombaserade medel för användning ovan mark kommer att finnas på marknaden när

övergångsbestämmelserna för krommedel upphör att gälla. Däremot kommer det att

ta avsevärt längre tid att utveckla medel som helt kan ersätta de sedan länge

använda medeln för virke i kontakt med mark och vatten, bl.a. på grund av

tidskrävande marktestning.

 Kemikalieinspektionen har under maj 1993 kontaktat 22 slumpmässigt utvalda

kommuner för att undersöka hur många som utövat tillsyn över föreskrifterna och

vilka erfarenheter de i så fall gjort. Hälften av de tillfrågade kommunerna hade

informerat om reglerna varav åtta hade kontrollerat efterlevnaden och fem uppgav

att de skulle inleda granskning av efterlevnaden. Sex av sju inspekterade

impregeringsanläggningar och sex av 13 återförsäljare klarade sig utan

anmärkning. Hälften av de tillfrågade kommunerna ansåg att föreskrifterna slagit

igenom väl hos impregnerare och braschanslutna trävaruhandlare. I samband med

Kemikalieinspektionens tillsyn på impregneringsanläggningar, brädgårdar och

byggvaruhus under våren 1992 polisanmäldes fyra företag för att de inte följde

föreskrifterna om träskyddsbehandlat virke.

 Kemikalieinspektionen har gjort särskilda informationsinsatser om vilket

redogjorts för i en rapport till regeringen i november 1992. Träskyddsföreningen

och Träskyddsinstitutet har spritt kännedom om föreskrifterna genom olika

informations- och utbildningsinsatser. Kemikalieinspektionen följer

kontinuerligt användningen av bekämpningsmedel. En omprövning av godkännanden

pågår av träskyddsmedel under år 1993. I samband med denna prövning sker en

sträng bedömning av hälso- och miljörisker samt av behover av medlet i fråga.

Sammanfattning av Kemikalieinspektionens rapport Tvätt-, disk- och

rengöringsmedel - Redovisning av ett regeringsuppdrag

Tvätt- disk och rengöringsmedel har genomgått stora och snabba förändringar

under de senaste åren till följd av miljökrav och den tekniska utvecklingen.

 Utvecklingen på konsumentsidan har styrts i hög grad av det aktiva arbetet med

positiva miljökrav som har ställts på produkterna. Denna utveckling har också

givit återverkningar på yrkesprodukterna för vilka dock ställs andra

funktionskrav.

Allt fler tvättmedel är s.k. kompakta tvättmedel utan fyllnadsmedel, t.ex.

vatten. Kulörtvättmedel som inte innehåller optiska vitmedel och blekmedel

dominerar konsumentmarknaden för textiltvättmedel. Förpackninarna har också

anpassats till krav på minskad materialanvändning och användningen av

refillförpackningar ökar.

 Bruk av kompakta och koncentrerade medel kan innebära risker för överdosering.

Detta bör undvikas genom bättre doseringsanvisningar och doseringshjälp.

Koncentrerade medel minskar bruk av konserveringsmedel.

 Den tekniska utvecklingen har också berört tensider. Nya tensider med bättre

rengöringseffekt och bättre nedbrytningsegenskaper ersätter och kompletterar

traditionellt använda anjonaktiva tensider som t.ex. LAS. Icke lätt nedbrytbara

tensider används dock fortfarande som aktiva komponenter i textilsköljmedel och

som skumdämpare i spolglans. Tensider som ingår i tvätt- och rengöringsmedel

skall så långt som möjligt vara biologiskt lätt nedbrytbara.

 Användningen av klorblekmedel i maskindiskmedel och i samband med textiltvätt

har minskat. Klorblekmedel ersätts med blekkmedel baserade på aktivt syre och

enzymer i i maskindiskmedel. Enzymer med förbättrad effektivitet har kommit på

marknaden och beräknas öka i användning. Minskning av klorblekmedel i

maskindiskmedel och maskintvättmedel bör påskyndas. Perboratanvändningen bör

inte öka. Den snabba utvecklingen av nya enzymer bör bevakas.

 Fosfatbaserade produkter har ersatts i snabb takt med produkter innehållande

andra avhärdare, främst zeoliter kombinerade med olika hjälpavhärdare.

Fosfattillskott från dessa medel är enbart en begränsad del av den totala

fosforbelastningen. Den utbyggnad av avloppsreningen som pågår i Sverige ger

ingen anledning att begränsa fosfatanvändningen i tvätt- och rengöringsmedel på

grund av övergödningseffekter. För områden ytan utbyggd avloppsrening kan

fosfatfria tvätt- och rengöringsmedel minska risken för eutrofiering.

 Bidraget från svårnedbrytbara kemiska ämnen som ingår i dagens tvätt- och

rengöringsmedel och som hamnar i slammet är mycket liten. Dock kan smuts från

tvättgodset ge tillskott av tungmetaller eller andra svårnedbrytbara ämnen.

Miljö- och naturresursdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 februari 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:163 Riktlinjer för en fortsatt

kretsloppsanpassning av samhället - åtgärder för att minska riskerna med

kemikaliehanteringen.