Regeringens proposition

1994/95:124

Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen (anstaltsindelningen m.m.)

Prop.

1994/95:124

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 8 december 1994

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ändringar i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

vilka bl.a. syftar till att förbättra kriminalvårdens möjligheter att placera de

intagna på en anstalt med lämplig verksamhetsinriktning. Ändringarna syftar

också till att bekämpa förekomsten av narkotika och i övrigt förbättra ordningen

och säkerheten i fängelserna.

 Indelningen i riks- och lokalanstalter avskaffas. I stället föreslås att

anstalterna endast delas in i öppna respektive slutna beroende på graden av

säkerhet. Den som kan befaras missbruka eller på annat sätt ta befattning med

narkotika under verkställigheten skall företrädesvis placeras i en sluten

anstalt.

 Vid fördelningen av intagna mellan anstalter av samma slag skall enligt

förslaget i propositionen den som har behov av utbildning eller behandling som

anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt, placeras i denna. Vidare skall den

placering eftersträvas som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av

frigivningen. Sammantaget innebär detta att den s.k. närhetsprincipen, enligt

vilken en intagen om möjligt skall placeras på en anstalt nära hemorten, inte

längre skall upprätthållas som en övergripande norm för anstaltsplaceringarna.

 Försändelser till eller från de intagna i alla slutna anstalter skall få

granskas för att undersöka om de innehåller otillåtna föremål.

 I propositionen föreslås att om det behövs för att bedöma om ett besök skall

tillåtas eller ej och om det i så fall skall vara bevakat skall det i förväg

undersökas om den besökande är dömd eller misstänkt för brottslig verksamhet.

 Enligt förslaget skall kroppsvisitation alltid göras när en intagen i en sluten

anstalt återkommer till anstalten efter vistelse utanför denna eller när han har

haft ett obevakat besök, om det inte är uppenbart obehövligt. Möjligheterna att

i vissa situationer göra även annat än ytlig kroppsbesiktning, trots att det

inte finns någon konkret misstanke i det enskilda fallet, utvidgas till att

omfatta alla slutna anstalter. Kroppsbesiktning i form av urinprov och liknande

föreslås få tas även i syfte att utröna om den intagne har använt dopningsmedel.

 I propositionen föreslås också att det skall införas en uttrycklig bestämmelse

om rätt för kriminalvården att omhänderta egendom i avvaktan på beslut om

beslag.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 5

2 Lagtext.................................. 6

 2.1 Förslag till lag om ändring i rätte-

 gångsbalken.......................... 6

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1974:203) om kriminalvård i anstalt. 7

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1976:371) om behandlingen av häk-

 tade och anhållna m.fl............... 15

3 Ärendet och dess beredning................17

 3.1 Lagrådet............................. 18

4 Allmänna utgångspunkter .................18

5 Nuvarande förhållanden .................. 19

6 Nya regler om indelningen av anstalter

 och om placeringen av intagna............ 23

7 Granskning av försändelser............... 29

8 Besök.................................... 33

9 Användning av fängsel.................... 37

10 Kroppsvisitation......................... 38

11 Kroppsbesiktning......................... 39

12 Dopningsmedel............................ 41

13 Omhändertagande av egendom............... 43

14 Kostnader................................ 45

15 Ikraftträdande........................... 45

16 Författningskommentarer ................. 46

 16.1Förslaget till ändring i rättegångs-

 balken............................... 46

 16.2Förslaget till ändring i lagen

 (1974:203) om kriminalvård i anstalt. 46

 16.3Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1976:371) om behandlingen av häktade

 och anhållna m.fl.................... 51

Bilaga 1 Fängelseutredningens sammanfattning

 av betänkandet Verkställighet av

 fängelsestraff (SOU 1993:76)......... 53

Bilaga 2 Remissinstanserna - Verkställighet av

 fängelsestraff (SOU 1993:76)......... 67

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag.......... 68

Bilaga 4 Lagrådets yttrande................... 79

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 8 december 1994........................... 81

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

 3. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktadeoch anhållna

m.fl.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken att 28 kap. 13 § skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 28 kap.

 13 §[1]

 Beträffande kroppsvisitation och kroppsbesiktning skall i tillämpliga delar

gälla vad i 3 a, 4, 8 och 9 §§ är föreskrivet om husrannsakan. Är fara i

dröjsmål, får kroppsvisitation och kroppsbesiktning beslutas av polisman.

 Förrättning, som är av Förrättning, som är av

mera väsentlig mera väsentlig

omfattning, skall verk- omfattning, skall verk-

ställas inomhus och i ställas inomhus och i

avskilt rum. Verkställes avskilt rum. Verkställs

den av annan än läkare, den av någon annan än en

skall såvitt möjligt ett läkare, skall såvitt

av förrättningsmannen möjligt ett av

anmodat trovärdigt förrättningsmannen anmodat

vittne närvara. Blodprov trovärdigt vittne närvara.

må ej tagas av annan än Blodprov får inte tas av

läkare eller legitimerad någon annan än en läkare

sjuksköterska. Annan eller legitimerad

mera ingående undersök- sjuksköterska. Annan mera

ning må utföras endast ingående undersökning får

av läkare. utföras endast av läkare.

 Kroppsvisitation eller

 Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en

kroppsbesiktning av en kvinna får inte

kvinna får inte verkställas eller

verkställas eller bevittnas av någon annan

bevittnas av annan än än en kvinna, läkare eller

kvinna, läkare eller legitimerad sjukskö-

legitimerad sjuk- terska. Kroppsvisitation

sköterska. Kropps- som enbart innebär att

visitation som enbart föremål som en kvinna har

innebär att föremål som med sig undersöks och

en kvinna har med sig kroppsbesiktning som

undersöks och kropps- enbart innebär att

besiktning som enbart blodprov eller

innebär blodprovstagning alkoholutandningsprov

får dock verkställas och tas får dock verkställas

bevittnas av en man. och bevittnas av en man.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

 dels att 6 § skall upphävas,

 dels att 3, 7, 11, 26, 29, 42 och 52 a-d §§ skall ha följande lydelse,

 dels att i lagen skall införas två nya paragrafer, 7 a § och 64 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §[2]

 Kriminalvårdsanstalt är

riksanstalt eller En kriminalvårdsanstalt

lokalanstalt. eller en avdelning av en

 Riksanstalt, anstalt skall med hänsyn

lokalanstalt eller av- till graden av säkerhet

delning av anstalt är vara öppen eller sluten.

öppen eller sluten. För För placering av sådana

placering av sådana intagna som avses i 20 a §

intagna som avses i 20 kan en sluten avdelning

a § kan sluten avdelning inrättas som

inrättas som special- specialavdelning med

avdelning med särskild särskild övervakning och

övervakning och begrän- begränsad gemensamhet

sad gemensamhet mellan mellan de intagna.

de intagna. Regeringen eller den

 myndighet, som

 regeringen bestämmer, be-

 Regeringen eller slutar vilka anstalter

myndighet, som eller anstalts-

regeringen bestämmer, avdelningar som skall

förordnar vilka vara öppna eller slutna

anstalter som är och vilka slutna av-

riksanstalter eller delningar som skall vara

lokalanstalter, vilka specialavdelningar.

anstalter eller

anstaltsavdelningar som Vad i denna lag sägs om

är öppna eller slutna en öppen eller en sluten

och vilka slutna av- anstalt gäller även en

delningar som är öppen eller en sluten av-

specialavdelningar. delning av en anstalt.

 Vad i denna lag sägs om

öppen eller sluten

anstalt gäller även öppen

eller sluten avdelning

av anstalt.

 7 §[3]

 Vid fördelning av de Vid fördelning av de

intagna mellan öppna och intagna mellan öppna och

slutna anstalter slutna anstalter skall

iakttages följande. följande iakttas.

 Intagen bör placeras i En intagen bör placeras

öppen anstalt, om icke i en öppen anstalt, om

annan placering är inte placering i en

påkallad med hänsyn till sluten anstalt är nödvändig

säkerhetsskäl eller med av säkerhetsskäl eller för

hänsyn till att möjlig- att den intagne skall få

het bör beredas honom möjlighet till sådant

till sådant arbete eller arbete eller sådan under-

sådan undervisning, visning, utbildning

utbildning eller sär- eller särskild behandling

skild behandling som som inte lämpligen kan

icke lämpligen kan ordnas i en öppen

anordnas i öppen anstalt. Vid bedömningen

anstalt. Vid bedömningen av om det av säkerhetsskäl

av om säkerhetsskäl är nödvändigt med placering

påkallar annan placering i en sluten anstalt

skall bland andra om- skall bland andra

ständigheter beaktas om omständigheter beaktas om

fara föreligger för att det finns risk för att

den intagne skall den intagne skall

avvika eller allvarligt avvika. Vidare skall den

störa ordningen genom som kan befaras

att nyttja eller förfara missbruka eller på annat

olagligt med narkotika. sätt ta befattning med

 narkotika under verk-

 ställigheten företrädesvis

 placeras i en sluten

 Den som undergår anstalt.

fängelse i lägst fyra Den som undergår fängelse

år och den som i annat i lägst fyra år och den

fall har dömts till som i annat fall har

fängelse i lägst två år dömts till fängelse i lägst

för grovt narkotika- två år för grovt

brott eller grov narkotikabrott eller

varusmuggling som avser grov varusmuggling som

narkotika eller för avser narkotika eller för

försök, förberedelse, försök, förberedelse,

stämpling eller med- stämpling eller medverkan

verkan till brott som till brott som nu

nu angetts skall angetts skall placeras i

placeras i sluten en sluten anstalt, om

anstalt, om det med det med hänsyn till arten

hänsyn till arten av av hans brottslighet

hans brottslighet eller eller annars kan befaras

annars kan befaras att att han är särskilt benägen

han är särskilt benägen att avvika eller

att avvika eller fortsätta en brottslig

fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig

verksamhet av allvarlig karaktär innan verk-

karaktär innan ställigheten i anstalt

verkställigheten i har avslutats.

anstalt har avslutats. Placeringen skall före-

 trädesvis ske i en sådan

 anstalt eller avdelning

 av anstalt som är särskilt

 lämpad att tillgodose

 kraven på hög säkerhet.

 Prövning av om placering i sluten anstalt skall ske med stöd av tredje stycket

skall ske så snart verkställighet påbörjas eller annars så snart det finns

anledning till det. Ett beslut om sådan placering skall omprövas när det finns

anledning till det, dock alltid inom sex månader från föregående prövning.

 7 a §

 Vid fördelningen av de

 intagna mellan anstalter

 av samma slag skall den

 som har behov av

 utbildning eller

 behandling som anordnas

 i viss anstalt, om det är

 lämpligt, placeras i

 denna. Vidare skall den

 placering eftersträvas

 som är ägnad att främja en

 ändamålsenlig planering av

 frigivningen.

 11 §[4]

 För att underlätta För att underlätta

anpassningen i samhället anpassningen i samhället

kan den som är intagen i kan en intagen medges

lokalanstalt medges att att under arbetstid

under arbetstid utföra utföra arbete eller delta

arbete eller deltaga i i undervisning, ut-

undervisning, bildning eller annan

utbildning eller annan särskilt anordnad

särskilt anordnad verk- verksamhet utanför an-

samhet utom anstalten. stalten. Detta gäller

Vid anstalt som nu inte en intagen som

sagts bör särskilda avses i 7 § tredje

åtgärder vidtagas för stycket.

att främja verksamhet

av detta slag.

 Medgivande som avses i

första stycket kan lämnas

även den som är intagen i

riksanstalt, om sär-

skilda skäl föreligger.

Vad som har sagts nu

gäller dock inte en

intagen som avses i 7 §

tredje stycket.

 26 §[5]

 Brev eller andra Brev eller andra

försändelser till eller försändelser till eller

från den som är intagen ifrån den som är intagen i

sluten riksanstalt en sluten anstalt får

skall granskas för granskas för undersökning

undersökning av om de av om de innehåller något

innehåller något otillå- otillåtet föremål. Beträf-

tet föremål. Finns det fande den som är intagen

anledning anta att en på specialavdelning skall

försändelse innehåller en sådan granskning

ett sådant föremål, får alltid göras. Finns det

granskning i detta anledning att anta att

syfte ske även av en en försändelse innehåller

försändelse till eller ett sådant föremål eller

från den som är intagen sker det stickprovsvis,

i annan anstalt, om det får granskning i detta

är påkallat av säker- syfte göras även av en

hetsskäl. försändelse till eller

 från den som är intagen

 i en öppen anstalt.

 Beträffande den som är Beträffande den som är

intagen på intagen på en

specialavdelning, skall specialavdelning skall

granskningen av brev granskningen av brev

eller andra försändelser eller andra försändelser

även syfta till att även syfta till att

undersöka om de undersöka om de innehåller

innehåller något något meddelande om

meddelande om planläggning av brottslig

planläggning av verksamhet, avvikande

brottslig verksamhet, eller något annat

avvikande eller något liknande förfarande.

annat liknande för- Granskning i detta syfte

farande. När det är får också göras beträffande

påkallat av säkerhets- andra intagna, när det

skäl, får granskning i finns anledning att anta

detta syfte även ske att en försändelse inne-

stickprovsvis håller ett sådant

beträffande intagna i meddelande. Beträffande

allmänhet samt, den som är intagen i en

beträffande den som är sluten anstalt får sådan

intagen i sluten granskning även göras

anstalt, om det är stickprovsvis samt om

nödvändigt med hänsyn det är nödvändigt med hänsyn

till hans särskilda till den intagnes

förhållanden. särskilda förhållanden.

 Första och andra

 styckena gäller inte

 sådana brev som enligt 25 §

 Första och andra skall vidarebefordras

styckena gäller ej utan granskning.

sådant brev som enligt Om en intagen under

25 § skall vidarebefor- utredningen av ett

dras utan granskning. disciplinärende hålls

 Om en intagen under avskild från andra

utredningen av ett intagna, får den intagne

disciplinärende hålls också hindras från kon-

avskild från andra takter med andra

intagna, får han också personer genom brev i

hindras från kontakter den utsträckning det är

med andra personer oundgängligen nödvändigt

genom brev i den mån det för att syftet med

är oundgängligen nöd- utredningen inte skall

vändigt för att syftet äventyras.

med utredningen inte

skall äventyras.

 29 §[6]

 Intagen får mottaga En intagen får ta emot

besök i den utsträckning besök i den utsträckning

det lämpligen kan ske. det lämpligen kan ske. En

Han får ej mottaga intagen får inte ta emot

besök som är ägnat att besök som kan äventyra

äventyra säkerheten i säkerheten i anstalten

anstalten eller som kan eller som kan motverka

motverka hans anpass- den intagnes anpassning

ning i samhället eller i samhället eller annars

eljest vara till skada vara till skada för den

för honom eller annan. intagne eller annan. Om

Om en intagen under en intagen under

utredningen av ett utredningen av ett

disciplinärende hålls disciplinärende hålls

avskild från andra avskild från andra

intagna, får han också intagna, får den intagne

vägras besök i den mån också vägras besök i den

det är oundgängligen utsträckning det är

nödvändigt för att oundgängligen nödvändigt

syftet med utredningen för att syftet med

inte skall äventyras. utredningen inte skall

 Till underlag för äventyras.

bedömningen av om den Om det behövs för att

som är intagen i sluten kunna bedöma om en

riksanstalt skall i ett intagen skall få ta emot

särskilt fall få ta emot besök i ett särskilt fall

besök skall i förväg eller om ett besök skall

undersökas om den be- vara bevakat, skall i

sökande har dömts eller förväg undersökas om den

är misstänkt för allvar- besökande har dömts eller

lig brottslig verksam- är misstänkt för brottslig

het. I den utsträckning verksamhet. I den

det behövs och lämpligen utsträckning det behövs

kan ske skall upplys- skall upplysningar också

ningar också inhämtas inhämtas om den besökandes

om hans personliga personliga förhållanden i

i förhållanden övrigt. övrigt.

Vad som har sagts nu

gäller ej, i den mån

det är uppenbart obehöv-

ligt på grund av att

den besökande är känd

eller av annat skäl.

 Till underlag för

bedömningen av om den

som är intagen i annan

anstalt än sluten

riksanstalt skall i ett

särskilt fall få ta emot

besök får en sådan

kontroll som avses i Om det behövs med hänsyn

andra stycket göras i till säkerheten, skall en

den mån det är påkallat tjänsteman vid anstalten

av säkerhetsskäl. vara närvarande vid

 Tjänsteman vid anstal- besöket (bevakat besök).

ten skall vara närva- Besök av en advokat som

rande vid besök, om det biträder den intagne i en

är påkallat med hänsyn rättslig angelägenhet

till säkerheten. Vid skall vara bevakat bara

besök av advokat som om advokaten eller den

biträder den intagne i intagne begär det.

rättslig angelägenhet

får tjänsteman närvara

endast om advokaten

eller den intagne begär

det.

 Som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande

underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning.

 42 §[7]

 Vid transport av Vid transport av en

intagen skall såvitt intagen skall såvitt

möjligt tillses att han möjligt ses till att den

ej utsättes för obe- intagne inte utsätts för

hörigas uppmärksamhet. obehörigas uppmärksamhet.

 Om det är nödvändigt av Om det är nödvändigt av

säkerhetsskäl, får den säkerhetsskäl, får den

intagne vid transport intagne beläggas med

eller annars under vis- fängsel vid förflyttning

telse utom anstalten inom anstalten samt vid

beläggas med fängsel. transport eller annan

 vistelse utanför

 anstalten.

 Kan befaras att transport medför skada för den intagnes hälsa, skall läkares

medgivande till transporten inhämtas.

 52 a §[8]

 Om det inte är En intagen får

uppenbart obehövligt, kroppsvisiteras för

skall den som intages i eftersökande av otillåtna

kriminalvårdsanstalt föremål när

vid ankomsten till 1. det finns anledning

anstalten att anta att ett sådant

kroppsvisiteras för föremål skall anträffas på

eftersökande av föremål honom,

som han enligt vad som 2. han återkommer efter

följer av denna lag ej en vistelse utanför

får inneha. anstalten,

 I övrigt får en intagen 3. han skall ta emot

kroppsvisiteras för eller har haft obevakat

eftersökande av föremål besök, eller

som nyss sagts när 4. det görs

 1. anledning förekommer stickprovsvis eller i

att sådant föremål skall anslutning till en större

anträffas på honom, undersökning som av

 2. det sker säkerhetsskäl görs av ett

stickprovsvis eller utrymme inom anstalten

också i anslutning till och den intagne har

större undersökning som eller har haft särskild

av säkerhetsskäl görs av anknytning till utrymmet

utrymmen inom anstalten som berörs av

och den intagne har undersökningen.

eller har haft särskild

anknytning till utrymme

som berörs av

undersökningen,

 3. den intagne skall

mottaga eller har haft

obevakat besök, eller

 4. den intagne efter

vistelse utanför

anstalten kommer åter Den som skall tas in i

till denna. anstalt skall

 Om det inte är kroppsvisiteras när han

uppenbart obehövligt, anländer till anstalten,

skall den som är intagen om det inte är uppenbart

i sluten riksanstalt obehövligt. Detsamma

kroppsvisiteras då han gäller när en intagen i

har haft besök som avses sluten anstalt återkommer

i andra stycket 3 samt efter en vistelse utanför

i fall som anges i anstalten eller har haft

andra stycket 4. obevakat besök.

 Utöver vad som följer av

 första och andra styckena

 Vad som har sagts i får en intagen

andra stycket utgör ej underkastas sådan ytlig

hinder mot att i annat kroppsvisitation som

fall företages sådan bedöms nödvändig av

ytlig kroppsvisitation säkerhetsskäl och som

som bedömes nödvändig av endast syftar till att

säkerhetsskäl och som söka efter vapen eller

endast avser andra farliga föremål.

eftersökande av vapen

eller annat farligt

föremål.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1993:1408.

 [2] Senaste lydelse 1980:930.

 [3] Senaste lydelse 1988:622.

 [4] Senaste lydelse 1988:622.

 [5] Senaste lydelse 1991:1133.

 [6] Senaste lydelse 1993:1410.

 [7] Senaste lydelse 1982:401.

 [8] Senaste lydelse 1982:401.

 52 b §[9]

 Intagen får En intagen får

kroppsbesiktigas när kroppsbesiktigas när det

anledning förekommer att finns anledning att anta

föremål som han enligt att ett otillåtet föremål

vad som följer av denna skall anträffas på honom.

lag ej får inneha skall

anträffas på honom. I den utsträckning det

 Utöver vad som följer behövs får

av första stycket får kroppsbesiktning göras

kroppsbesiktning i den även i fall som avses i

mån det anses påkallat 52 a § första stycket 2-4

företas i fall som avses och andra stycket. I

i 52 a § första stycket fråga om den som är

och andra stycket 2-4. intagen i öppen anstalt

I fråga om den som inte gäller detta dock bara

är intagen i sluten ytlig kroppsbesiktning.

riksanstalt gäller detta

dock bara ytlig

kroppsbesiktning.

 52 c §[10]

 Kroppsvisitation eller Kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning får kroppsbesiktning får inte

inte göras mer ingående göras mer ingående än vad

än vad ändamålet med åt- ändamålet med åtgärden

gärden kräver. All den kräver. All den hänsyn som

hänsyn som omständig- omständigheterna medger

heterna medger skall skall iakttas. Om möjligt

iakttagas. Om möjligt skall ett vittne närvara.

skall vittne närvara. Kroppsvisitation eller

 Annan kroppsvisitation kroppsbesiktning av en

än som avses i 52 a § kvinna får inte

fjärde stycket eller verkställas eller

kroppsbesiktning får, bevittnas av annan än en

när åtgärden gäller kvinna, läkare eller

kvinna, ej verkställas legitimerad

eller bevittnas av annan sjuksköterska.

än kvinna, läkare eller Kroppsvisitation som

legitimerad sjuk- avses i 52 a § tredje

sköterska. stycket och

 kroppsvisitation som

 enbart innebär att föremål

 som en kvinna bär med sig

 undersöks samt

 kroppsbesiktning som

 enbart innebär att

 blodprov eller alkohol-

 utandningsprov tas får

 dock verkställas och

 bevittnas av en man.

 Föremål, som anträffas Ett otillåtet föremål, som

vid kroppsvisitation anträffas vid

eller kroppsbesiktning kroppsvisitation eller

och som intagen enligt kroppsbesiktning, skall

vad som följer av denna omhändertas och förvaras

lag ej får inneha, skall för den intagnes räkning,

omhändertagas och för- såvitt inte annat är före-

varas för hans räkning, skrivet.

såvitt ej annat är

särskilt föreskrivet.

 52 d §[11]

 En intagen är, om inte En intagen är, om inte

annat föranleds av annat föranleds av

medicinska eller medicinska eller

liknande skäl, skyldig liknande skäl, skyldig

att på anmaning lämna att på anmaning lämna

blod-, urin- eller ut- blod-, urin- eller ut-

andningsprov för andningsprov för kontroll

kontroll av att han av att han inte är

inte är påverkad av påverkad av beroende-

beroendeframkallande framkallande medel eller

medel. något sådant dopningsmedel

 som avses i 1 § lagen

 (1991:1969) om förbud mot

 vissa dopningsmedel.

 64 §

 Anträffas i andra fall än

 som avses i 63 § inom

 anstalten egendom som

 kan antas bli tagen i

 beslag, får

 kriminalvårdsanstalten

 omhänderta egendomen i

 avvaktan på beslut därom.

 Omhändertagandet skall så

 snart det kan ske anmälas

 till den som får besluta

 om beslag.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 **Fotnot**

 [9] Senaste lydelse 1982:401.

 [10] Senaste lydelse 1982:401.

 [11] Senaste lydelse 1993:210.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §

 Häktad får mottaga En häktad får ta emot

besök i den utsträckning besök i den utsträckning

det lämpligen kan ske. det lämpligen kan ske. En

Han får ej mottaga besök häktad får inte ta emot

som kan medföra fara besök som kan medföra fara

från säkerhetssynpunkt. från säkerhetssynpunkt.

Ej heller får den som Inte heller får den som är

är häktad på grund av häktad på grund av

misstanke om brott misstanke om brott ta

mottaga besök som kan emot besök som kan medföra

medföra fara för att fara för att bevis

bevis undanröjes eller undanröjs eller utredning

utredning om brott om brott annars försvåras.

eljest försvåras. Om det behövs av

 Om det är påkallat av säkerhetsskäl eller för att

säkerhetsskäl eller för undvika att bevis

att undvika att bevis undanröjs eller utredning

undanröjes eller om brott annars försvåras,

utredning om brott skall en eller flera

eljest försvåras, skall personer vara närvarande

en eller flera personer vid besök.

vara närvarande vid Under förutsättningar som

besök. anges i andra stycket

 Under förutsättningar kan som villkor för besök

som anges i andra föreskrivas att den be-

stycket kan som villkor sökande underkastar sig

för besök föreskrivas kropps-visitation.

att den besökande

underkastar sig kropps-

visitation eller medger

undersökning av väska, Om det behövs för att

kasse eller annat kunna bedöma om den som är

dylikt som han vill häktad skall få ta emot

medföra vid besöket. besök i ett särskilt fall

 eller om ett besök skall

 vara bevakat, skall i

 förväg undersökas om den

 besökande har dömts eller

 är misstänkt för brottslig

 verksamhet. I den

 utsträckning det behövs

 skall upplysningar också

 inhämtas om den besökandes

 personliga förhållanden i

 övrigt.

 Om försvarares rätt Om försvarets rätt att

att sammanträffa med träffa den som är häktad

den som är häktad finns finns bestämmelser i

bestämmelser i rätte- rättegångsbalken

gångsbalken.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

3 Ärendet och dess beredning

År 1992 tillkallades en parlamentarisk kommitté med uppgift att se över

kriminalvården i anstalt (dir 1992:36). Kommittén skulle göra en genomgripande

översyn av de principer och det regelverk som lades fast genom 1974 års

kriminalvårdsreform. Huvuduppgiften var att, efter en avvägning mellan de olika

intressen som gör sig gällande, överväga vilka principer för anstaltsplacering

som bör tillämpas i framtiden samt att anpassa regelverket till dessa. Intresset

av att hålla anstalterna narkotikafria skulle därvid särskilt uppmärksammas.

Kommittén antog namnet Fängelseutredningen (JU 1992:06).

 I augusti 1993 överlämnade utredningen sitt huvudbetänkande Verkställighet av

fängelsestraff (SOU 1993:76). I betänkandet föreslår utredningen att lagen

(1974:203) om kriminalvård i anstalt skall ersättas med en ny lag med

benämningen lagen om verkställighet av fängelsestraff (Fängelselagen), till

vilken dock åtskilliga bestämmelser från den nuvarande lagen kan överföras i

oförändrat skick. I sitt betänkande behandlar utredningen inledningsvis de

grundläggande målen för kriminalvården i anstalt. Utredningen tar vidare upp

anstaltsindelningen och reglerna för placering av de intagna. Lagförslaget

innehåller särskilda bestämmelser om placeringen av ungdomar och kvinnor.

Utredningen lämnar också förslag till ändringar bl.a. beträffande straffverk-

ställigheten för vissa långtidsdömda, de intagnas kontakter med yttervärlden,

vistelser utanför anstalten, innehav av personliga tillhörigheter, kontroll-

åtgärder mot intagna samt det disciplinära sanktionssystemet.

 Utredningens sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Betänkandet har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2.

 I januari 1994 överlämnade utredningen sitt slutbetänkande Kriminalvård och

psykiatri (SOU 1994:5), vilket tar upp frågan om behandling av intagna som är

psykiskt sjuka eller störda samt frågan om behandling av män som är dömda för

övergrepp mot kvinnor och barn. Även detta betänkande har remissbehandlats.

 Sammanställningar av remissyttrandena har upprättats i Justitiedepartementet

och finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr 93-3262 och 94-320).

 Som en första etapp i behandlingen av utredningens förslag tas i denna

proposition upp frågor om indelningen av anstalterna och fördelning av de

intagna mellan olika anstalter samt vissa kontrollåtgärder mot intagna i syfte

att hindra förekomsten av narkotika och i övrigt förbättra ordningen och

säkerheten vid anstalterna. Samtidigt föreslås vissa ändringar i

rättegångsbalken och lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna

m.fl. Regeringen avser att vid ett senare tillfälle återkomma till

Fängelseutredningens övriga förslag.

3.1 Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 juni 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3. Vissa av lagförslagen i lagrådsremissen finns

dock inte med i propositionen.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

 Regeringen har i propositionens lagförslag beaktat Lagrådets synpunkter. Vidare

har vissa ändringar av främst redaktionell art gjorts i lagtexten. Regeringen

återkommer till Lagrådets synpunkter i författningskommentaren till ändringarna

i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt.

4 Allmänna utgångspunkter

När lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) trädde i kraft den 1 juli 1974 gällde

enligt 1 kap. 7 § brottsbalken att rätten vid val av påföljd, med iakttagande av

vad som krävdes för att upprätthålla allmän laglydnad, skulle fästa särskilt

avseende vid att påföljden skulle vara ägnad att främja den dömdes anpassning i

samhället.

 Att den s.k. behandlingstanken tillmättes stor vikt vid påföljdsbestämningen

återspeglas även i KvaL. Enligt 4 § skall kriminalvården i anstalt utformas så

att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av

frihetsberövandet motverkas. I den utsträckning det kan ske utan att kravet på

samhällsskydd eftersätts bör verksamheten redan från början inriktas på åtgärder

som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Frigivningen skall

förberedas i god tid.

 Den 1 januari 1989 trädde nya bestämmelser om påföljdsbestämningen i kraft

(prop. 1987/88:120, bet. 1987/88:JuU45, rskr. 1987/88:404, SFS 1988:942). Den

generella bestämmelsen i 1 kap. 7 § brottsbalken upphävdes och i stället

infördes en detaljerad reglering om påföljdsval och straffmätning, varvid

utgångspunkten skall vara det aktuella brottets straffvärde. Vid bedömningen av

straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som

gärningen har inneburit, vad gärningsmannen insett eller borde insett om detta

samt de avsikter eller motiv som han har haft. Det finns också bestämmelser om

faktorer som är särskilt försvårande eller förmildrande vid bedömningen av

straffvärdet.

 Ändringarna i brottsbalken syftade inte till att förändra principerna för det

interna arbetet inom kriminalvården. Departementschefen anförde i propositionen

att det är av avgörande betydelse för möjligheterna till en human och

meningsfull kriminalvård att man behåller ambitionen att inom ramen för de

utdömda påföljderna så långt som möjligt genom stöd och hjälp söka underlätta de

dömdas återanpassning i samhället (prop. 1987/88:120 s. 38).

 Enligt regeringens mening bör, som Fängelseutredningen har föreslagit, de

ändrade reglerna om påföljdsval och straffmätning i brottsbalken få genomslag

även i verkställighetslagstiftningen. Reglerna om verkställighet av

fängelsestraff måste utgå från brottsbalkens regler om och grundläggande

principer för påföljdssystemet. Lagen om kriminalvård i anstalt bör därför

ersättas med en ny lag om verkställighet av fängelsestraff. Av lagen bör framgå

att kriminalvårdens huvuduppgift är att verkställa det av domstolen utmätta

straffet så att det frihetsberövande som följer av domen upprätthålls och den

dömde hindras att begå nya brott under verkställighetstiden. Vidare bör framgå

att det inom denna ram skall vidtas utbildnings-, vård- och behandlingsinsatser

för att påverka den intagne att leva ett liv utan kriminalitet och för att

motverka skadliga följder av frihetsberövandet.

 På den korta tid som stått till förfogande har utredningen inte haft möjlighet

att göra någon mer genomgripande redaktionell översyn av lagstiftningen.

Utredningen har inte heller behandlat alla frågor som gäller kriminalvården,

bl.a. har man inte tagit upp beslutsordningen. Innan ett heltäckande förslag

till en ny lag kan presenteras måste därför utredningens förslag beredas

ytterligare inom Justitiedepartementet, med utgångspunkt i de ovan angivna

principerna. Detta arbete kräver sådana arbetsinsatser att det inte kan

slutföras tidigare än under den kommande vintern. Däremot finns det såväl

möjligheter som starka behov av att med förtur nu ta ställning till de förslag

som förbättrar kriminalvårdens möjligheter att placera de intagna på en anstalt

med lämplig verksamhetsinriktning liksom till de förslag som tar sikte på

bekämpningen av narkotika och på att i övrigt förbättra säkerheten och ordningen

vid fängelserna. Dessa frågor har därför brutits ur lagstiftningsärendet för att

behandlas med förtur.

5 Nuvarande förhållanden

Anstaltsindelningen enligt lagen om kriminalvård i anstalt

Enligt lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) delas kriminalvårdsanstalterna in

i riks- och lokalanstalter. Anstalter och avdelningar av anstalt kan vara öppna

eller slutna. En sluten avdelning kan inrättas som specialavdelning med särskild

övervakning och begränsad gemensamhet mellan de intagna.

 KvaL:s regler för anstaltsindelning har sin grund i en indelning av klientelet

som Kriminalvårdsberedningen gjorde i sitt betänkande Kriminalvård (SOU 1972:64

s. 125 ff). Närheten till hemorten - närhetsprincipen - skulle bilda

utgångspunkt för placeringen av huvuddelen av de intagna. En placering på en

lokalanstalt skulle skapa förutsättningar för en successiv utslussning i

samhället och en integration mellan anstaltsvård och frivård samt för en

tillämpning av den s.k. normaliseringsprincipen, som innebär att den som är

intagen i kriminalvårdsanstalt eller står under övervakning inom frivården har

samma rätt till samhällets stödåtgärder och vårdinsatser som andra människor.

Andra myndigheters primära ansvar för t.ex. bostads- och arbetsanskaffning samt

fysisk och psykisk hälsovård kvarstår. I propositionen underströk

departementschefen att endast i de fall då den dömde omhändertagits på sådant

sätt att det förhindrar andra myndigheters eller samhälleliga organs medverkan

eller när stödinsatserna uteslutande har sin grund i kriminalvårdens

rehabiliterande uppgift bör det sålunda kunna vara motiverat att göra något

avsteg från denna princip och låta kriminalvården ta det primära ansvaret även

för uppgifter som normalt åvilar andra huvudmän (prop. 1974:20 s. 85).

 Enligt de nuvarande reglerna i KvaL skall den som undergår fängelse i högst ett

år företrädesvis vara placerad i lokalanstalt, om inte annan placering är

påkallad med hänsyn till risken för att han allvarligt skall störa ordningen

genom att nyttja eller förfara olagligt med narkotika eller annars av

säkerhetsskäl. Av 4 § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt framgår

att vid intagning i lokalanstalt skall väljas den region och såvitt möjligt den

anstalt inom regionen som är lämpligast för att den intagnes frigivning skall

kunna förberedas på ett ändamålsenligt sätt. Detta gäller även vid förflyttning

till lokalanstalt. Den som undergår fängelse i mer än ett år skall företrädesvis

placeras i riksanstalt. Om det behövs för att man skall kunna förbereda fri-

givningen får en intagen i riksanstalt föras över till lokalanstalt.

 När det gäller valet mellan öppen och sluten anstalt är huvudregeln att intagen

skall placeras i en öppen anstalt och att placering i en sluten anstalt skall

ske endast om det är påkallat av säkerhetsskäl, t.ex. risk för rymning eller

narkotikahantering, eller för att den intagne har behov av arbete, undervisning

eller behandling, som inte kan tillgodoses i öppen anstalt.

 Den som undergår fängelse i lägst fyra år och den som i annat fall dömts till

fängelse i lägst två år för grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling som

avser narkotika eller för försök, förberedelse, stämpling eller medverkan till

sådant brott, skall enligt 7 § tredje stycket KvaL placeras i sluten anstalt, om

det med hänsyn till arten av hans brottslighet eller annars kan befaras att han

är särskilt benägen att avvika eller fortsätta en brottslig verksamhet av

allvarlig karaktär innan verkställigheten i anstalt har avslutats.

 Vid placering av intagen som inte fyllt 21 år skall enligt 8 § KvaL särskilt

beaktas att han, om ej särskilda skäl föranleder annat, skall hållas åtskild

från sådana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället. I

övrigt innehåller inte KvaL några bestämmelser som ger ledning för valet mellan

anstalter av samma slag.

Utvecklingen efter att KvaL trädde i kraft

När KvaL trädde i kraft 1974 var verksamheten vid landets anstalter tämligen

likartad. Under senare år har det skett en utveckling mot ökad specialisering av

verksamhetens inriktning vid såväl riks- som lokalanstalter. Till grund för

denna utveckling ligger bl.a. de krav på en ökad differentiering som

statsmakterna har uttalat. Specialiseringen har främst inriktats på

narkotikamissbrukarna. Riksdagen har vid flera tillfällen erinrat om att

självklara riktmärken för narkotikapolitiken på kriminalvårdens område måste

vara bl.a. att intagna utan narkotikaproblem och sådana som vill bli av med sitt

missbruk inte skall behöva komma i kontakt med narkotika under

anstaltsvistelsen, att missbrukare skärs av från tillförsel av droger och att

intagna förhindras att bedriva narkotikahandel inom anstalterna och ute i

samhället. Några anstalter erbjuder särskilda behandlingsprogram för intagna som

har missbruksproblem och på många håll bedrivs ett omfattande arbete för att

motivera missbrukande intagna att genomgå behandling. Vissa anstalter eller

avdelningar har avdelats för intagna som inte missbrukar narkotika, så att de

t.ex. inte skall utsättas för påverkan att börja missbruka. På vissa anstalter

har man samlat den mycket svårbehandlade grupp av intagna som missbrukar och som

inte vill gå igenom behandling för sitt missbruk. Avsikten är att härigenom

förbättra möjligheterna att hålla andra anstalter och avdelningar fria från

narkotika.

 Det finns också program för intagna som missbrukar alkohol, t.ex. den s.k.

rattfällan, som riktar sig till intagna som har dömts för rattfylleribrott.

Enligt de nya regler om grovt rattfylleri m.m. som trädde i kraft den 1 februari

1994 bör alla som dömts till fängelse för trafiknykterhetsbrott genomgå alkohol-

avvänjande behandling under anstaltstiden. Ett antal kriminalvårdsanstalter

kommer att inrättas speciellt för detta ändamål.

 Vid några kriminalvårdsanstalter finns särskilda behandlingsprogram för intagna

som har förgripit sig mot kvinnor eller barn. Riksdagen gav 1991 regeringen till

känna att denna behandling bör utökas och intensifieras ytterligare.

Målsättningen är att de intagna som vill och har behov av det skall kunna få

sådan behandling.

 Placeringen av kvinnliga intagna har i ökad utsträckning koncentrerats till

vissa anstalter. Inom Stockholmsregionen finns en lokalanstalt som enbart

används för kvinnliga intagna. Detta ligger i linje med uttalanden från

riksdagen om det angelägna i att alla kvinnor som så önskar kan genomföra sin

anstaltsvistelse skild från manliga intagna.

 Det finns också anstalter med andra inriktningar beträffande den utbildning,

vård eller behandling som erbjuds eller med inriktning på särskilda grupper,

såsom Kriminalvårdsanstalten Mariefred, som företrädesvis tar emot

förstagångsdömda yngre män med långa strafftider.

Bekämpning av narkotika i fängelserna

Arbetet inom kriminalvården präglas i stor utsträckning av att många intagna är

narkotikamissbrukare. I samband med intagning i anstalt görs regelmässigt en

bedömning av den nyintagnes drogsituation. Under budgetåret 1992/93 bedömdes 44

procent av de nyintagna med strafftid över två månader ha missbrukat narkotika

under de två månaderna närmast före intagningen på anstalt. Andelen har varit

relativt konstant under de senaste fem åren. För intagna med en strafftid under

två månader var motsvarande siffra 17 procent.

 Att en intagen bedöms som narkotikamissbrukare behöver inte innebära att han

använder narkotika även under anstaltsvistelsen. Att det förekommer narkotika

inne på kriminalvårdsanstalterna är dock klarlagt.Anstalterna rapporterar varje

månad till Kriminalvårdsstyrelsen sin bedömning av narkotikasituationen utifrån

bl.a. gjorda beslag, narkotikapositiva urinprov och erkännande av de intagna.

Under perioden april till september 1993 rapporterade 39 procent av anstalterna

att förekomst av narkotika var sällsynt, 32 procent att narkotika förekom då och

då, 7 procent att det förekom ofta och 5 procent rapporterade problem "så gott

som dagligen".

 I april 1994 genomförde kriminalvården en stickprovsundersökning, där var femte

intagen fick lämna urinprov. Positiva prov lämnades i 6,5 procent av fallen

medan 7 procent vägrade att lämna prov. Över 85 procent av de intagna som ingick

i undersökningen hade således inte några spår av narkotika i urinen vid

undersökningstillfället. Av de intagna som bedömts som narkotikamissbrukare hade

75 procent inte spår av narkotika i urinen. Motsvarande andel för dem som

bedömts som icke-missbrukare var 91 procent. Vid öppna anstalter var 90 procent

av de undersökta urinproven negativa. Motsvarande siffra för slutna

lokalanstalter var 81 procent och för slutna riksanstalter 87 procent. Vid de

öppna anstalterna vägrade 2 procent att lämna prov, vid de slutna

lokalanstalterna vägrade 10,5 procent och vid de slutna riksanstalterna 10

procent. Vid drygt en tredjedel av anstalterna lämnades över huvud taget inte

några positiva urinprov och där förekom inte heller någon vägran att lämna

urinprov. Även om undersökningen visar att det har förekommit ett visst missbruk

av narkotika i anstalt, tyder den ändå på att detta missbruk inte är så

omfattande som ibland har befarats.

 Kriminalvården arbetar på olika sätt för att försöka hålla anstalterna fria

från narkotika och därmed motverka narkotikamissbruk under verkställigheten.

Kriminalvården försöker också motivera de intagna till och skapa förutsättningar

för en långsiktig behandling i och utanför kriminalvården som syftar till

drogfrihet och social anpassning. Kriminalvårdens förutsättningar härför har

ansetts ha nära samband med möjligheten att differentiera, eller med andra ord

dela upp, de intagna beroende på deras förhållande till narkotika. Därutöver har

det också stor betydelse vilka kontrollmöjligheter som kriminalvården förfogar

över. Av vad som har redovisats ovan framgår att kriminalvården redan idag har

haft framgång i sin strävan att förhindra tillgången av narkotika på

fängelserna. Riksdag och regering har dock vid flera tillfällen uttalat att

narkotikabekämpningen måste i fortsatt hög utsträckning vara ett prioriterat

område för kriminalvården.

6 Nya regler om indelningen av anstalter och om placeringen av intagna

Regeringens förslag: Den nuvarande indelningen i

riks- och lokalanstalter upphör och anstalterna

delas enbart in i öppna respektive slutna, beroen-

de på graden av säkerhet. Liksom i dag skall pla-

cering i öppen anstalt äga företräde och placering

i sluten anstalt ske endast om det finns särskilda

skäl. Den som kan befaras missbruka eller på något

annat sätt ta befattning med narkotika under verk-

ställigheten skall företrädesvis placeras i en

sluten anstalt.

 Vid fördelningen av de intagna mellan anstalter

av samma slag skall den som har behov av utbild-

ning eller behandling som anordnas i viss anstalt,

om det är lämpligt, placeras i denna. Vidare skall

den placering eftersträvas som är ägnad att främja

en ändamålsenlig planering av frigivningen. Detta

innebär att den s.k. närhetsprincipen, enligt

vilken den dömde skall placeras på en anstalt nära

hemorten, inte längre skall ha en övergripande

betydelse vid anstaltsplaceringen.

 Utredningens förslag: När det gäller anstaltsindelningen överensstämmer

utredningens förslag med regeringens. Beträffande placeringen av de intagna

skiljer sig utredningens förslag från regeringens på så sätt att utredningen

föreslår att presumtionen för placering på sluten anstalt skall gälla endast den

som missbrukar narkotika.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget att

närhetsprincipen inte längre skall ha övergripande betydelse vid anstalts-

placeringarna. Med något enstaka undantag tillstyrker remissinstanserna även

förslaget om att avskaffa indelningen i riks- och lokalanstalter eller lämnar

det utan erinran.

 Enligt Svea hovrätt förefaller det rimligt att närhetsprincipen får vika i de

fall då den dömde är i behov av en speciell verksamhetsinriktning och denna inte

finns i närheten av hemorten. Enligt hovrättens uppfattning torde det dock kunna

möta svårigheter att upprätthålla normaliseringsprincipen om närhetsprincipen

skall vika. Liknande farhågor framförs av Kriminalvårdsstyrelsen.

 Akademikerförbundet SSR menar att placering nära hemorten fortfarande är en

viktig princip, då en sådan geografisk närhet underlättar samarbetet med

frivården, andra vårdgivare, anhöriga m.fl. och att närhetsprincipen därför ej

bör utmönstras helt. Tjänstemännens centralorganisation (TCO) och Svenska Röda

korset pekar på att placering långt ifrån hemorten kan försvåra kontakten med

anhöriga och anser att kriminalvården borde kunna erbjuda både närhet och

differentiering. Även Norrköpings tingsrätt understryker att man bör sträva

efter att behålla närhetsprincipen som sidoordnad med differentieringsprincipen.

Enligt Länsrätten i Södermanlands län är det till stor del en kostnadsfråga att

ett tillgodoseende av närhetsprincipen inte låter sig förena med andra grunder

för placering. En förväntad ökning av behovet av platser med åtföljande

nybyggnad av anstalter är ägnad att med tiden minska problemet.

 Huvuddelen av de remissinstanser som yttrar sig är positiva till att

narkotikamissbrukare skall hållas åtskilda från andra intagna. Flera

remissinstanser framhåller att en differentiering av intagna som missbrukar

narkotika är en förutsättning för att de skärpta reglerna i syfte att hindra

införsel av narkotika inte skall drabba andra än de som åsyftas.

Kriminalvårdsstyrelsen delar utredningens uppfattning att narkotikamissbrukare

företrädesvis skall placeras i sluten anstalt. Enligt styrelsens uppfattning kan

med lämpligt behandlingsinnehåll behandling av narkotikamissbruk med fördel ske

i öppen anstalt för vissa intagna. Enligt styrelsens bedömning ger dock

utredningens förslag ett visst utrymme för en individuell bedömning med

möjlighet till placering i öppen anstalt, varför förslaget biträds. Styrelsen

påpekar att förslaget förstärker behovet av ytterligare slutna anstaltsplatser.

Sveriges Advokatsamfund ifrågasätter om missbrukare endast på grund av sitt

missbruk initialt bör placeras i sluten anstalt. Vid kortare fängelsestraff där

permissioner normalt inte kommer i fråga, kan i det enskilda fallet skäl tala

för en placering i öppen anstalt. Exempelvis bör detta gälla för en korttidsdömd

som är uttalat motiverad att påbörja behandling för sitt missbruk.

Skälen för regeringens förslag:

Rätt placering - en förutsättning för framgångsrikt behandlingsarbete

Som tidigare framgått är utgångspunkten vid påföljdsbestämningen straffvärdet av

det eller de brott som läggs den dömde till last och inte vård- eller

behandlingsaspekter.

 När påföljden skall verkställas bör man däremot ta största möjliga hänsyn till

den dömdes personliga förutsättningar och till strävan att anpassa honom till

ett liv i frihet utan kriminalitet. Ambitionen är således att inom ramen för den

ådömda påföljden så långt som möjligt genom stöd och hjälp söka underlätta den

dömdes anpassning i samhället. Inom ramen för fängelsestraffet bör alla krafter

sättas in för att minska de negativa effekterna av frihetsberövandet för den

intagne. Stora ansträngningar bör vidare göras för att komma till rätta med den

intagnes personliga och sociala problem för att på så sätt minska risken för ny

brottslighet efter straffverkställigheten.

 I anslutning till Fängelseutredningens arbete har gjorts en undersökning av

anstaltsklientelet, vilken omfattar samtliga personer som frigavs under oktober

månad 1992. Av undersökningen framgår bl.a. att 31 procent av gruppen bedömdes

ha ett aktuellt narkotikamissbruk (inom senaste två månaderna före

frihetsberövandet). 44 procent bedömdes vara missbrukare av alkohol. Sex procent

hade varit föremål för psykiatrisk slutenvård genom tvång eller frivillighet.

Omkring hälften av dem som frigavs under denna tid var arbetslösa före frihets-

berövandet. Tio procent av samtliga hade avbrutit folk- eller grundskola.

Fullföljd utbildning över grundskolenivå redovisades för 31 procent, där

merparten avsåg gymnasial yrkesutbildning.

 Tidigare undersökningar visar att omkring en tredjedel av de intagna har behov

av att förbättra sina baskunskaper och basfärdigheter i att läsa, skriva och

räkna.

 De intagnas behov av behandling och utbildning är alltså stort. Kriminalvårdens

möjligheter att uppnå ett bra resultat i arbetet med att förmå de intagna att

leva ett liv utan kriminalitet beror i stor utsträckning på vilka

förutsättningar det finns att erbjuda de intagna en lämplig behandling eller

utbildning under verkställighetstiden. Mot denna bakgrund är det värdefullt att

utvecklingen av verkställighetens innehåll inom anstalterna fortsätter.

 När närhetsprincipen infördes hade de flesta anstalter en likartad verksamhet,

varför säkerhetsaspekter och närheten till hemorten ofta var det enda som

behövde beaktas vid valet av anstalt. Allt eftersom det har utvecklats olika

behandlings- och utbildningsprogram måste hänsyn också tas till vilket av dessa

som är bäst lämpat för den intagne. Det är givetvis inte möjligt att erbjuda

samma behandling och utbildning vid landets alla anstalter, utan anstalterna

måste specialiseras på olika inriktningar. För att en intagen skall kunna

erbjudas en verkställighet som är anpassad till hans behov av utbildning,

behandling eller liknande, måste han i många fall placeras på en anstalt som

ligger relativt långt från hans hemort. I vissa fall kan det vara bra för den

dömde att för en tid komma ifrån närheten till ett för honom skadligt umgänge.

Mot denna bakgrund och eftersom behandlingshänsynen måste tillmätas stor vikt

anser regeringen att närhetsprincipen inte bör ha samma övergripande betydelse

som tidigare vid anstaltsplaceringarna.

 Att de intagna under anstaltstiden bereds lämplig behandling eller utbildning

är dock inte ensamt avgörande för att man skall kunna komma till rätta med den

intagnes problem och förmå honom att efter frigivningen leva ett liv utan

kriminalitet. Ett annan viktig komponent är att den intagne friges under sådana

förhållanden att han har rimliga möjligheter att klara sig utan brottslighet.

Frigivningsförberedelserna är därför av största vikt bl.a. när det gäller att

ordna så att den intagne har någon form av stadigvarande bostad, en meningsfull

sysselsättning och ordnad försörjning när han friges. En stor del av de intagna

behöver också fortsatt vård och behandling efter frigivningen. I många fall är

detta en förutsättning för att den behandling eller utbildning som getts under

anstaltsvistelsen skall bli meningsfull. En annan omständighet som är viktig för

både den intagnes förhållanden under verkställighetstiden och för goda

förutsättningar vid frigivningen är kontakten med personer utanför anstalten.

Besök av framför allt nära anhöriga, men även av övervakare och andra, fyller en

betydelsefull uppgift för att bryta den intagnes isolering. De anhöriga kan

också vara en värdefull resurs i arbetet med att förmå den intagne att leva ett

liv utan kriminalitet. Kontakterna med de anhöriga underlättas givetvis om den

intagne vistas på en anstalt i närheten av hemorten. Även om närhetsprincipen

inte längre skall ha övergripande betydelse, bör den därför även i framtiden

vara en av de mest betydelsefulla faktorerna som skall beaktas vid placeringen

av de intagna, framför allt när tiden för frigivningen nalkas.

 Regeringen anser, i likhet med Fängelseutredningen och remissinstanserna, att

det inte finns några skäl att frångå normaliseringsprincipen. Myndigheter

utanför kriminalvården skall därför även i fortsättningen ha ansvar för t.ex.

bostads- och arbetsanskaffning och annat som är av stor betydelse inför

frigivningen. Under remissbehandlingen har framförts farhågor om att det kan bli

svårt att upprätthålla normaliseringsprincipen om närhetsprincipen får ge vika.

Enligt regeringens mening finns det förutsättningar att tillämpa

normaliseringsprincipen även när den intagne vistas på en anstalt som inte

ligger i närheten av hemorten. Eftersom behovet av kontakter med frivården och

andra myndigheter på hemorten i allmänhet ökar ju närmare frigivningen man

kommer, kan det finnas skäl att då flytta den intagne till en anstalt som ligger

närmare hemorten.

Anstaltsindelningen i framtiden

Som tidigare framgått har indelningen i riks- och lokalanstalter nära samband

med närhetsprincipen. Mot bakgrund av att närhetsprincipen inte längre skall ha

samma betydelse som övergripande norm för placering av de intagna, står det

klart att denna indelning har spelat ut sin roll.

 De intagna skiljer sig från varandra bl.a. med hänsyn till risken för att de

skall försöka rymma från anstalten eller göra sig skyldiga till nya brott under

verkställigheten. För att kriminalvården skall kunna uppfylla de krav som ställs

på verksamheten samtidigt som resurserna utnyttjas på ett rationellt sätt måste

det därför inom anstaltsorganisationen finnas anstalter med olika grad av

säkerhet. I lagstiftningen kan sedan uppställas olika regler t.ex. beträffande

kontrollåtgärder för olika typer av anstalter.

 Kriminalvårdsstyrelsen har utarbetat ett system där landets anstalter delas in

i fyra säkerhetsklasser, där klass I står för den högsta säkerhetsnivån och

klass IV den lägsta. Indelningen bygger på ett flertal förutsättningar:

anstaltens geografiska läge, anstaltens fysiska status (murar, staket, larm

etc.), personalen (täthet, rutiner etc.) samt den verksamhet eller inriktning

som utmärker anstalten. Denna indelning skall tjäna till vägledning vid

fördelningen av de intagna samt utgöra underlag för investeringar och övriga

resursinsatser.

 Att det för praktiskt kriminalvårdsarbete är lämpligt att dela in anstalterna i

ett flertal olika säkerhetsklasser innebär inte att även lagstiftningen måste

innefatta samma indelning. Regeringen anser i likhet med utredningen att

indelningen i så många säkerhetsklasser är alltför detaljerad för att bestämmas

i lag. Enligt regeringens mening är det som idag tillräckligt att i lagen ange

två säkerhetsnivåer.

 Anstaltsindelningen bör alltså i huvudsak utgå från säkerheten. Den tydligaste

skiljelinjen går mellan öppna anstalter, som inte har några direkta

rymningshinder, och slutna anstalter med rymningshinder av varierande slag. En

lämplig indelning synes därför även i fortsättningen vara att anstalterna, och i

förekommande fall anstaltsavdelningarna, delas in i öppna respektive slutna.

Regler för placering av de intagna

Valet av anstalt står i första hand mellan öppen och sluten anstalt. I likhet

med utredningen anser regeringen att placering i öppen anstalt skall äga

företräde även i framtiden. För placering i sluten anstalt skall således

särskilda skäl kunna åberopas. Med särskilda skäl för placering i sluten anstalt

avses företrädesvis säkerhetsskäl. Det skall föreligga omständigheter som talar

för att bevaknings- och kontrollåtgärder verkligen behövs för att

säkerhetsställa att den intagne inte avviker från anstalten och inte heller

fortsätter med brottslig verksamhet under verkställigheten. Utgångspunkten bör

vara att ingen placeras under mer slutna former än säkerheten i varje enskilt

fall kräver. För en sådan utgångspunkt talar inte bara humanitära skäl utan

också det angelägna i att anstaltsbeståndet utnyttjas så effektivt som möjligt.

 Enligt regeringens mening bör man undvika att blanda intagna som missbrukar

narkotika med andra intagna. De intagna som kan befaras missbruka narkotika

under anstaltsvistelsen bör företrädesvis placeras i sluten anstalt. Detsamma

gäller intagna, som utan att själva missbruka narkotika, kan befaras ta

befattning med narkotika på annat sätt, t.ex. genom försäljning eller

insmuggling. Av den nuvarande lagstiftningen framgår att hänsyn skall tas till

risken för att den intagne skall allvarligt störa ordningen genom att nyttja

eller förfara olagligt med narkotika vid bedömningen av om han skall placeras i

sluten anstalt. Enligt regeringens mening behövs det emellertid en presumtion

för placering i sluten anstalt i dessa fall. Fara för missbruk under

verkställigheten föreligger i allmänhet alltid beträffande personer som är inne

i ett aktivt missbruk. I något enskilt fall kan dock t.ex. erfarenhet från

tidigare anstaltsvistelse leda till en bedömning av att det inte finns risk för

missbruk under aktuell verkställighet. Likaså kan det faktum att en intagen

påbörjat en behandling mot sitt missbruk ibland leda till att det inte längre

anses föreligga fara för att han skall missbruka eller på annat sätt ta

befattning med narkotika under resten av verkställigheten. Uttrycket

företrädesvis lämnar också ett visst utrymme för att under vissa omständigheter

välja en öppen placering, trots att det finns viss risk för missbruk, t.ex. när

det är fråga om ett mycket kort fängelsestraff.

 I 7 § tredje stycket finns bestämmelser om särbehandling av vissa

långtidsdömda. Om ett beslut om sådan särbehandling har fattats kan bara

placering i sluten anstalt komma ifråga. Regeringen har för avsikt att återkomma

till denna bestämmelse i det fortsatta arbetet med Fängelseutredningens förslag.

 I likhet med vad som gäller i dag måste dock placering i sluten anstalt i

enskilda fall kunna komma i fråga även utan att säkerhetsskäl kan åberopas. I

den mån särskilda utbildnings- eller behandlingsresurser knyts till en viss

sluten anstalt bör alltså intagna som har behov av och efterfrågar en sådan

utbildning eller behandling kunna placeras på den anstalten oberoende av om det

är nödvändigt av säkerhetsskäl eller ej.

 När det gäller valet mellan anstalter av samma slag bör, enligt regeringens

uppfattning, den som har behov av utbildning eller behandling som anordnas i

viss anstalt, om det är lämpligt, placeras i denna. Vidare skall den placering

eftersträvas som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen.

En bestämmelse av denna innebörd bör föras in i lagen. Dessa olika hänsyn kan i

många fall komma i konflikt med varandra. Enligt regeringens mening måste

kriminalvården göra en helhetsbedömning av den dömdes situation för att avgöra

vilken placering som skall väljas. Vad som bör väga tyngst kan även variera över

tiden och mot slutet av verkställighetstiden bör ofta förberedelse av

frigivningen tillmätas större betydelse. För att man skall kunna tillgodose både

behovet av att bereda den intagne lämplig behandling eller utbildning och

behovet av att förbereda frigivningen på ett bra sätt bör så långt det är

möjligt anstalter med olika inriktning finnas att tillgå i alla delar av landet.

 Att det i lagtexten anges att den som har behov av utbildning eller behandling

som anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt, skall placeras där och att man

skall eftersträva en placering som är ägnad att främja en ändamålsenlig

förberedelse av frigivningen betyder inte att dessa omständigheter är de enda

som skall beaktas vid valet mellan anstalter av samma slag. Vid valet mellan

olika slutna anstalter måste således först bedömas vilken grad av säkerhet som

den intagne kräver. Som riksdagen uttalat skall intagna utan missbruksproblem

och de intagna som vill bli av med sitt missbruk inte behöva komma i kontakt med

narkotika under anstaltsvistelsen. Det är därför också viktigt att beakta att de

intagna som missbrukar narkotika och som inte kan förmås att gå igenom

behandling för att komma ifrån sitt missbruk bör hållas åtskilda från andra

intagna.

 Väg- och sjöfyllerikommittén föreslog i sitt betänkande Grovt rattfylleri och

Sjöfylleri (SOU 1992:131) en ändring av 6 § KvaL för att det skulle kunna

inrättas särskilda specialanstalter för rattfylleridömda. Vid behandlingen av

utredningens förslag anförde regeringen att kommitténs förslag i denna del borde

behandlas i samband med beredningen av Fängelseutredningens förslag (prop.

1993/94:44 s. 39). Som tidigare nämnts kommer vissa anstalter att inriktas på

behandling av trafiknykterhetsbrottslingar. Regeringen föreslår nu att 6 § KvaL

med bestämmelser om indelning i riks- och lokalanstalter skall upphävas och att

man vid placeringen av de intagna bl.a. skall ta hänsyn till den dömdes behov av

behandling. I och med detta har ändamålet med Väg- och Sjöfyllerikommitténs

förslag tillgodosetts.

 Regeringen har för avsikt att återkomma till frågorna om särskilda regler för

placering av ungdomar och kvinnor i det fortsatta arbetet med en ny lag om

verkställighet av fängelsestraff.

7 Granskning av försändelser

Regeringens förslag: Möjligheterna att granska ett

brev eller en annan försändelse till eller från en

intagen för att undersöka om den innehåller otill-

låtna föremål, även utan att det finns någon kon-

kret misstanke i det enskilda fallet, utvidgas

till att avse samtliga slutna anstalter och inte

som i dag enbart gälla slutna riksanstalter.

 Försändelser till och från de intagna i en sluten

anstalt skall enligt förslaget få granskas för

undersökning av om de innehåller något meddelande

om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande

eller annat liknande förfarande när det finns an-

ledning att anta att de innehåller sådant medde-

lande. Liksom tidigare skall på sluten anstalt

sådan granskning även få ske stickprovsvis och när

det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes

särskilda förhållanden.

 När det gäller intagna på en öppen anstalt före-

slås att granskning skall få göras när det finns

anledning att anta att en försändelse innehåller

något otillåtet föremål eller något meddelande om

planläggning av brottslig verksamhet, avvikande

eller annat liknande förfarande. Granskning i

syfte att undersöka om en försändelse innehåller

något otillåtet föremål skall även få göras stick-

provsvis.

 Utredningens förslag: Försändelser till eller från en intagen i en sluten

anstalt skall generellt få granskas både för undersökning av om de innehåller

otillåtna föremål och för undersökning av om de innehåller meddelande om

planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller liknande.När det gäller

öppen anstalt föreslår utredningen i motsats till regeringen att granskning

stickprovsvis även skall få ske för undersökning av om en försändelse innehåller

meddelande som avses ovan.

 Utredningen föreslår vidare att en försändelse som uppges komma från myndighet,

advokat eller internationellt organ som har erkänd behörighet att ta emot

klagomål från enskilda, skall få granskas om det finns anledning att misstänka

att uppgiften inte är riktig, i stället som för närvarande först när det finns

skälig misstanke att så är fallet.

 Enligt utredningens förslag skall den intagne inte längre ha rätt att närvara

när en försändelse till honom öppnas.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i denna del

tillstyrker utredningens förslag när det gäller rätten att granska försändelser.

Svea hovrätt anser att möjligheten att ta del av meddelanden bör inskränkas till

fall där det finns misstanke om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande

eller liknande och att sådan granskning inte bör vara erforderlig på öppna

anstalter. Riksdagens ombudsmän (JO) liksom Sveriges Advokatsamfund menar att

det inte finns skäl att försvaga graden av misstanke för granskning av

försändelser som uppges komma från myndighet eller liknande. Samtliga

remissinstanser som yttrar sig i denna del är negativa till att en intagen inte

längre skall ha rätt att närvara vid öppning av en försändelse och flera

instanser anser att en sådan rätt bör göras ovillkorlig.Skälen för regeringens

förslag: För att begränsa de skadliga verkningarna som ett fängelsestraff

medför, är det viktigt att de intagna kan upprätthålla kontakter med personer

utanför anstalten, framför allt med sina anhöriga. Detta sker bl.a. genom brev

och andra försändelser. Sådana försändelser kan dock även användas för att föra

in narkotika och andra otillåtna varor i anstalten liksom för att planera

brottslig verksamhet, avvikande och liknade förfarande. Det är därför uppenbart

att granskning av försändelser till eller från intagna måste ske även i

fortsättningen. Granskningen skall ske av säkerhetsskäl, dvs. för att förebygga

och hindra att intagna under anstaltstiden planerar eller leder brottslig

verksamhet eller sätter säkerheten i fara genom att t.ex. förbereda rymningar

eller ta emot narkotika eller andra otillåtna varor. Granskningen kan ske på

olika sätt, nämligen genom genomlysning av oöppnad försändelse, öppning av

försändelse utan läsning av dess skriftliga innehåll och slutligen både öppning

av försändelsen och läsning av skriftliga meddelanden däri.

Granskning i syfte att söka efter otillåtna föremål

En granskning som sker endast i syfte att utröna om en försändelse innehåller

otillåtna föremål är i allmänhet inte integritetskränkande på samma sätt som en

granskning som även omfattar meddelande i försändelsen. Detta gäller framför

allt om granskningen sker utan att försändelsen öppnas. För närvarande skall

granskning i detta syfte ske vid alla slutna riksanstalter. Narkotikasituationen

är dock minst lika besvärlig vid många av de slutna lokalanstalterna. Det

föreslås nu att indelningen i riks- och lokalanstalter skall avskaffas.

Regeringen anser i likhet med utredningen att det mot denna bakgrund är rimligt

att granskning i detta syfte skall vara tillåten vid samtliga slutna anstalter,

utan att det föreligger en konkret misstanke i det enskilda fallet. Vid

specialavdelningarna bör sådan granskning även i fortsättningen vara

obligatorisk. Trots att förslaget innebär att granskning beträffande andra

intagna i slutna anstalter inte kommer att vara obligatorisk, bör, vid de

anstalter där det föreligger mer än tillfälliga narkotikaproblem, försändelserna

till de intagna regelmässigt granskas för att utröna om de innehåller narkotika

eller andra otillåtna föremål.

 Behovet av att granska försändelser till eller från de intagna på öppna

anstalter är inte lika stort som vid de slutna anstalterna. Med hänsyn till de

intagnas integritet bör därför kontrollnivån där inte vara lika hög som vid de

slutna anstalterna. Även vid öppna anstalter förekommer emellanåt att narkotika

eller andra otillåtna föremål kommer in till anstalten genom försändelser.

Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att det liksom tidigare bör

vara möjligt att även vid öppna anstalter granska en försändelse när det finns

anledning att misstänka att den innehåller otillåtna föremål och att granskning

för att söka efter sådana föremål också skall kunna göras stickprovsvis.

 På vilket sätt granskningen skall ske får avgöras av omständigheterna. Av 27 §

lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår att granskningen inte får göras

mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver.

Granskning av meddelanden

När det gäller granskning i syfte att undersöka om en försändelse innehåller

meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller annat

liknande förfarande ställer sig saken annorlunda än när det enbart gäller

eftersökande av otillåtna föremål. Att personalen vid anstalterna har rätt att

även läsa breven innebär otvivelaktigt ett betydande intrång i de intagnas

personliga integritet. För att kriminalvården skall kunna förhindra att de

intagna avviker eller begår nya brott under verkställigheten måste dock

kriminalvården ibland ha möjlighet att även ta del av innehållet i

försändelserna. Sådan granskning bör även i fortsättningen vara obligatorisk

beträffande intagna på specialavdelning.

 När det är påkallat av säkerhetsskäl får enligt nuvarande regler granskning i

detta syfte även ske stickprovsvis beträffande intagna i allmänhet samt,

beträffande den som är intagen i sluten anstalt, om det är nödvändigt med hänsyn

till hans särskilda förhållanden. Utredningen har föreslagit att det i lagtexten

skall lämnas ett generellt medgivande för kriminalvården att ta del av

meddelanden till eller från intagna i sluten anstalt. Utredningens avsikt är

dock inte att alla brev som kommer till en sluten anstalt skall bli föremål för

en sådan granskning, vilket enligt utredningen inte heller skulle vara praktiskt

möjligt. I stället anser utredningen att Kriminalvårdsstyrelsen i

anstaltsföreskrifter eller i annat lämpligt sammanhang bör ge anvisningar för

brevgranskningens närmare inriktning. Förslaget har kritiserats under

remissbehandlingen. Enligt Svea hovrätt skulle ett sådant förfarande inte stå i

överensstämmelse med den formella lagkraftens princip, vilken innebär att en

bestämmelse i lag inte kan inskränkas genom föreskrifter av en myndighet. Enligt

regeringens mening är inte narkotikasituationen i de svenska fängelserna så

allvarlig att den motiverar ett så långt gående ingrepp i de intagnas integritet

som en generell eller nästintill generell rätt för kriminalvården att ta del av

meddelanden i försändelser skulle innebära. Regeringen föreslår att

kriminalvården får rätt att ta del av innehållet i en försändelse till eller

från de intagna när det finns anledning att anta att den innehåller något

meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller annat

liknande förfarande. Beträffande de intagna på en sluten anstalt bör granskning

av meddelanden i försändelser liksom tidigare även få göras stickprovsvis samt

om granskningen behövs med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden. När

det gäller de intagna i öppen anstalt är det enligt regeringens mening

tillräckligt att en försändelse får granskas för detta ändamål när det finns

anledning att anta att den innehåller något meddelande om planläggning av

brottslig verksamhet, avvikande eller annat liknande förfarande.

Brev från svensk myndighet m.fl.

I 25 § KvaL finns bestämmelser om att ett brev från svensk myndighet, advokat

eller internationellt organ, som har av Sverige erkänd behörighet att ta emot

klagomål från intagna, skall vidarebefordras utan granskning. Ett brev som anges

vara avsänt från sådan myndighet, advokat eller organ, får dock granskas om det

skäligen kan misstänkas att uppgiften är oriktig och förhållandet inte kan

klarläggas på annat sätt. Som utredningen anför är det av största vikt att

sådana brev inte underkastas granskning i anstalterna. Enligt utredningens

uppfattning är dock bestämmelsen alltför restriktiv och man föreslår därför att

ett sådant brev skall kunna granskas redan om det finns anledning att anta att

uppgiften är oriktig. Regeringen delar inte utredningens uppfattning i denna

fråga, utan anser, i likhet med flera av remissinstanserna, att det inte finns

skäl att ändra nivån på den misstanke som skall krävas för att ett sådant brev

skall få kontrolleras.

Den intagnes närvaro vid öppning av en försändelse

Utredningen har föreslagit att en intagen inte längre skall ha rätt att, om det

lämpligen kan ske, närvara vid öppning av brev eller annan försändelse till

honom. Utredningen hänvisar till att det relativt sällan förekommer att en

intagen är närvarande vid öppning och att detta i allmänhet synes ha sin grund i

att det är förenat med betydande praktiska svårigheter. Enligt regeringens

uppfattning är dessa skäl inte tillräckliga för att ta bort den intagnes rätt

att, om det är lämpligt, närvara vid öppning av en försändelse. Denna möjlighet

är viktig för att upprätthålla tilltron till att granskningen sker på ett

korrekt sätt. Flera remissinstanser har framfört att det vore önskvärt att den

intagne kunde ges en ovillkorlig rätt att närvara vid öppning av en försändelse.

Regeringen bedömer dock att detta av praktiska skäl inte är möjligt att

genomföra.

8 Besök

Regeringens förslag: Om det behövs för att kunna

bedöma om en intagen skall få ta emot besök i ett

särskilt fall eller om ett besök skall vara be-

vakat skall i förväg undersökas om den besökande

är dömd eller misstänkt för brottslig verksamhet.

En bestämmelse om sådan kontroll förs in även i

lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.

 Inget förslag lämnas om införande av besöksrum

som är så utformade att den intagne och besökaren

inte kan överlämna föremål till varandra.

 Utredningens förslag: Enligt utredningens förslag skall besök kunna kontrolle-

ras inte enbart enligt nuvarande ordning, där en tjänsteman är närvarande, utan

även genom att besöket sker under sådana förhållanden att den intagne och be-

sökaren inte kan överlämna föremål till varandra. Om det behövs med hänsyn till

säkerheten eller ordningen vid en viss anstalt skall Kriminalvårdsstyrelsen få

besluta att samtliga intagna på denna anstalt endast skall få ta emot kontrolle-

rade besök. Undantag skall kunna göras när särskilda skäl föreligger. Beträffan-

de sluten anstalt skall, enligt utredningens förslag, alltid inhämtas uppgifter

om den besökande i förväg, om det inte är uppenbart obehövligt. Utredningen har

inte behandlat den föreslagna ändringen i lagen om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl.

 Remissinstanserna: Huvuddelen av de remissinstanser som yttrar sig i denna del

accepterar att fler besök skall vara kontrollerade t.ex. genom att besöket sker

under sådana förhållanden att den intagne och besökaren inte kan ha fysisk

kontakt med varandra. Svea hovrätt betonar att skillnaden i värde för den

intagne mellan ett kontrollerat besök och ett okontrollerat besök är mycket

stor. Norrköpings tingsrätt och Svenska Skyddsförbundet anser att man inte bör

inrätta särskilda besöksrum som omöjliggör fysisk kontakt. Riksdagens ombudsmän

(JO) menar att kontrollen primärt bör ske genom mänskliga insatser och inte

genom tekniska anordningar. Röda korset anser att den intagne och den besökande

bör få välja mellan en mer ingående kroppskontroll eller att besöket sker under

kontrollerade former. Svea hovrätt, Sveriges Advokatsamfund och Svenska

Fångvårdssällskapet motsätter sig att kontrollerade besök skall kunna vara

huvudregel på en anstalt, vilket enligt Svea hovrätt får karaktären av en

kollektiv bestraffning. Luleå tingsrätt framhåller att differentieringen av de

intagna måste fungera för att bestämmelsen om kontrollerade besök inte skall

drabba intagna i fall där det inte finns risk för att narkotika kommer in i

anstalten. Kriminalvårdsstyrelsen och Kriminalvårdsregionen i Stockholm menar

att det inte är meningsfullt med kontrollerade besök på öppna anstalter.Skälen

för regeringens förslag:Besök fyller otvivelaktigt en mycket väsentlig uppgift

för att minska skadeverkningarna av frihetsberövandet genom att bryta den

intagnes isolering och ge honom möjlighet att behålla och knyta kontakter med

personer som är viktiga för honom och för hans möjligheter att anpassa sig i

samhället efter frigivningen. Besöken är ofta mycket viktiga även för besökaren,

särskilt när det gäller nära anhöriga. Vid vissa anstalter har inrättats

särskilda s.k. besökslägenheter, där den intagne och dennes besökare kan vistas

tillsammans under mer hemlika förhållanden. Sådana besök är givetvis särskilt

värdefulla, framför allt för långtidsdömda som inte har möjlighet att få

permission.

 Det står dock klart att besöken också är en vanlig införselväg för narkotika.

Ofta förvaras narkotikan i någon kroppshålighet, där den inte kan upptäckas vid

en ytlig kroppsbesiktning. Narkotikan överlämnas sedan till den intagne som

gömmer den i någon kroppshålighet eller sväljer den. Ett annat problem är att

det långt ifrån alltid är missbrukare som tar in narkotikan. En intagen som inte

missbrukar kan förmås att medverka i insmugglingen, t.ex. genom löfte om

ersättning eller med hot om fysiskt våld.

 Besökens stora betydelse för de intagna gör att det inte kan komma i fråga att

minska möjligheterna till besök. I stället bör man söka förbättra kontrollen i

samband med besök, framför allt vid de anstalter där det förekommer narkotika.

Kontroll av besökarna

Möjligheten att i förväg inhämta upplysningar om besökaren har dömts för eller

är misstänkt för brottslig verksamhet, är givetvis mycket viktig, särskilt när

det gäller att hindra införsel av narkotika. Enligt regeringens mening bör

därför sådan undersökning alltid ske om det behövs för att kunna bedöma om ett

besök skall tillåtas i ett särskilt fall eller om ett besök skall vara bevakat.

När det gäller besökare till intagna på specialavdelning och till intagna på

anstalter där det förekommer narkotika torde en sådan undersökning alltid

behövas, om inte den besökande är känd eller det finns andra särskilda skäl.

Liksom tidigare skall vid behov även inhämtas uppgifter om den besökandes

personliga förhållanden i övrigt.

 Som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande

underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Vägrar han får

besöket inte äga rum. Det har ifrågasatts om man på något sätt bör göra det

möjligt att underkasta besökaren en mer omfattande kroppslig kontrollåtgärd

inför besöket. Redan en ytlig kroppsbesiktning är ett klart ingrepp i besökarens

integritet. Att tillåta även annan kroppsbesiktning skulle, som utredningen

framhållit, sannolikt leda till att besökarna i större utsträckning avstod från

besök. Röda korsets förslag om att besökaren skall få välja mellan att

underkasta sig en mer ingående kroppsundersökning eller att besöket genomförs

under kontrollerade former riskerar enligt regeringens mening att leda till att

det uppstår en presumtion för kroppsbesiktning av besökarna. Det går inte heller

att bortse från att många av besökarna skulle utsättas för en stor press från

den intagne att genomgå en sådan undersökning, även om de själva inte vill göra

det. Någon ändring angående möjligheterna att kroppsligen undersöka besökare bör

således inte genomföras.

Kontroll under besöket

Redan enligt nuvarande regler kan besök kontrolleras genom att en tjänsteman vid

anstalten är närvarande vid besöket. Utredningen har föreslagit att besök skall

kontrolleras i större utsträckning än för närvarande och att kontrollen även

skall kunna ske genom att besöket genomförs i ett besöksrum, som utformats så

att den intagne och besökaren inte kan överlämna föremål till varandra. Så kan

t.ex. ske genom att den intagne och besökaren skiljs åt genom en glasruta.

Sådana besöksrum förekommer i andra länder, bl.a. i Norge.

 Självfallet upplever den intagne och besökaren ofta att kvaliteten för dem av

ett bevakat besök inte är jämförbar med ett vanligt besök. Det gäller framför

allt besök av maka/make/sambo och andra nära anhöriga. Enligt regeringens mening

bör det, vid prövning av om obevakat besök skall tillåtas eller inte, finnas ett

visst utrymme för att ta hänsyn till hur angeläget det är att den intagne och

besökaren kan ha fysisk kontakt med varandra under besöket. Här bör bl.a. vägas

in den intagnes och den besökandes inbördes förhållande och hur långt straff den

intagne skall avtjäna. I viss utsträckning kan tillåtande av obevakat besök kom-

penseras genom en noggrannare kontroll av den intagne efter besöket.

 Kontroll genom att en tjänsteman är närvarande vid besöket kan användas både

för att hindra införsel av otillåtna föremål och i fall där man t.ex. misstänker

planläggning av brott eller avvikande. Användning av besöksrum som är så

utformade att de omöjliggör överlämnande av föremål skulle i och för sig kunna

vara ett verksamt medel för att hindra att narkotika och andra otillåtna varor

kommer in till anstalten genom besöket. Denna form av kontrollerat besök

framstår dock som främmande för svenska förhållanden och det finns risk för att

den skulle kunna leda till en avsevärd försämring av anstaltsklimatet. Enligt

regeringens mening finns det därför för närvarande inte tillräckliga skäl att

vid sidan om den nuvarande ordningen införa en möjlighet att kontrollera besök

genom att det äger rum i besöksrum som är så utformade att den intagne och

besökaren inte kan överlämna föremål till varandra.

 Enligt utredningens förslag skall Kriminalvårdsstyrelsen, om det behövs av

hänsyn till säkerheten eller ordningen vid en viss anstalt, få besluta att

samtliga intagna på denna anstalt endast skall få ta emot kontrollerade besök.

Endast om det finns särskilda skäl skall besök få genomföras utan kontroll.

Under remissbehandlingen har detta förslag kritiserats, bl.a. för att det lätt

skulle kunna få karaktären av en kollektiv bestraffning. Mot bakgrund av vad som

anförts ovan bör bevakade besök enbart användas när det verkligen behövs av

säkerhetsskäl och det bör därför enligt regeringens uppfattning alltid ske en

individuell prövning av om ett besök skall vara bevakat eller inte. De största

problemen med narkotika finns framför allt på de anstalter där icke

behandlingsmotiverade missbrukare placeras. På dessa anstalter torde bevakade

besök bli huvudregeln, även om det skall göras en prövning i varje enskilt fall.

 Även vid öppna anstalter bör det finnas möjlighet till bevakade besök. Detta

torde dock inte behövas i annat än enstaka fall.

Kontroll av besökande till intagna i häkte

Bestämmelserna om besök till en intagen i häkte är utformade efter förebild av

motsvarande bestämmelse i lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL), med de

avvikelser som är påkallade med hänsyn till de båda lagarnas olika

tillämpningsområde (prop 1975/76:90 s. 48). En intagen i häkte får, i likhet med

vad som gäller för intagna i anstalt, inte ta emot besök som kan medföra fara

från säkerhetssynpunkt. Den som är häktad på grund av misstanke om brott får

inte heller ta emot besök som kan medföra fara för att bevis undanröjs eller

utredning om brott annars försvåras. Om det är påkallat av säkerhetsskäl eller

för att undvika att bevis undanröjs eller utredning om brott annars försvåras,

skall en eller flera personer vara närvarande vid besöket. När bestämmelsen om

att man som underlag för bedömningen om besök skall tillåtas i förväg kan

undersöka om den besökande dömts eller är misstänkt för allvarlig brottslighet

och att man, i den utsträckning det behövs och lämpligen kan ske, även kan

inhämta upplysningar om den besökandes personliga förhållanden i övrigt,

infördes i KvaL berördes dock inte frågan om en sådan undersökning av besökare

till de intagna i häkte (prop. 1981/82:141).

 I sitt remissyttrande över departementspromemorian Lag om kriminalregister (Ds

Ju 1992:32) föreslog Kriminalvårdsstyrelsen att det skulle införas en regel som

gjorde det möjligt att göra kontroll i kriminal- och misstankeregister även av

besökande till intagna i häkte. Kriminalvårdsstyrelsen har i en framställning

den 11 maj 1994 åter uppmärksammat Justitiedepartementet på att det inte finns

något formellt stöd i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna

att göra en undersökning i förväg av besökande till häkte. Enligt Kriminalvårds-

styrelsen kan detta möjligen vara ett förbiseende i det nämnda lag-

stiftningsärendet. Många häkten har även agerat som om det fanns lagstöd för att

göra en sådan åtgärd. Enligt Kriminalvårdsstyrelsen är behovet av att

kontrollera besökande lika stort vid häktena som vid anstalterna. Många som tas

in på häktena är narkotikamissbrukare och kan därför ha ett intresse av att få

in narkotika i häktet. Vidare försöker kriminalvården öka gemensamheten mellan

de intagna vid häktena, vilket ytterligare ökar behovet av att kontrollera

besökare. Om detta inte sker finns det risk för att föremål som inte får tas in

på häktet kommer in genom besökare.

 Besök vid häkte, liksom vid anstalt, kan vägras med hänsyn till bl.a.

säkerhetsskäl. Om det är påkallat av säkerhetsskäl skall personal närvara vid

besöket. För att kunna göra en riktig bedömning av vilka säkerhetsskäl som

föreligger i det enskilda fallet och för att kunna fatta beslut om att ett besök

skall tillåtas, och i så fall under vilka former, bör man även vid häktena ha

möjlighet att i förväg ta in upplysningar om den besökande på samma sätt som

sker inför besök på anstalt. Regeringen föreslår därför att en bestämmelse om

kontroll i förväg av besökande tas in i lagen om behandlingen av häktade och

anhållna.

9 Användning av fängsel

Regeringens förslag: Om det är nödvändigt av

säkerhetsskäl skall fängsel få användas även vid

förflyttning inom en anstalt.

 Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens.

Remissinstanserna: Kriminalvårdsstyrelsen och Kriminalvårds-regionen i Umeå

tillstyrker utredningens förslag. Sveriges Kriminalvårdspsykologers förening

påpekar betydelsen av att transporter ska kunna ske under optimala former

beträffande humanitet och säkerhet och anser att ett tillägg om detta bör göras.

 Skälen för regeringens förslag: Kriminalvårdsstyrelsen har i en framställning

den 27 november 1992 till Justitiedepartementet hemställt att 42 § lagen om

kriminalvård i anstalt (KvaL) skall ändras så att fängsel blir tillåtet även vid

transporter inom anstalten. Enligt Kriminalvårdsstyrelsen visar erfarenheterna

att det i undantagsfall kan finnas ett behov av att av säkerhetsskäl belägga en

intagen med fängsel vid en transport inom anstalten, t.ex. för transport från en

säkerhetsavdelning till en läkarmottagning inom anstalten.

 Enligt regeringens bedömning är fängsel en så ingripande åtgärd att den endast

bör få tillgripas när starka skäl talar för det. För närvarande får fängsel

användas endast om det visar sig att andra medel är otillräckliga för att

betvinga våldsamt uppträdande, om det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn

till den intagnes egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa, samt vid

transport eller annan vistelse utom anstalten, om det är nödvändigt av

säkerhetsskäl. Eftersom rymningsrisken skall beaktas vid valet av anstalt, bör

det inte i annat än undantagsfall finnas behov av att av detta skäl belägga en

intagen med fängsel medan han befinner sig inom anstalten. Omständigheter som

skulle göra det nödvändigt att använda fängsel vid vistelse utanför anstalten

behöver inte innebära att det är nödvändigt att använda fängsel vid en

förflyttning inom anstalten. I sällsynta fall kan dock en intagen vara så

rymningsbenägen att särskilda åtgärder måste vidtas. Så kan t.ex. vara fallet

när en intagen som är placerad i enskildhet eller på specialavdelning skall

förflyttas inom anstalten. Att en intagen är placerad i enskildhet eller på

specialavdelning är dock i sig inte tillräckligt skäl att använda fängsel vid

förflyttning, utan en bedömning av om det är nödvändigt måste alltid göras i det

enskilda fallet.

10 Kroppsvisitation

Regeringens förslag: Bestämmelsen om att kropps-

visitation alltid skall göras efter utevistelse

och besök, om det inte är uppenbart obehövligt,

utvidgas till att avse samtliga slutna anstalter

och inte som i dag enbart slutna riksanstalter.

 Utredningens förslag: Kriminalvården skall få en generell rätt att föranstalta

om kroppsvisitation.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig i denna del

biträder utredningens förslag. Svea hovrätt och Sveriges Advokatsamfund menar

dock att det är olämpligt att överlämna till Kriminalvårdsstyrelsen att meddela

begränsningar genom tillämpningsföreskrifter. Svea hovrätt ifrågasätter om detta

inte strider mot den formella lagkraftens princip enligt regeringsformen.

 Skälen för regeringens förslag:Enligt utredningen har det inte framkommit något

som tyder på att de nuvarande reglerna om kroppsvisitation bör underkastas någon

ändring i sak. Utredningen har dock föreslagit att lagregleringen skall

förenklas i enlighet med vad som gäller beträffande urinprovstagning enligt 52 d

§ lagen om kriminalvård i anstalt. Kriminalvården skulle då få en generell rätt

att föranstalta om kroppsvisitation. De närmare förutsättningar skulle, enligt

utredningen, kunna anges i tillämpningsföreskrifter.

 För närvarande gäller att kroppsvisitation, om det inte är uppenbart obe-

hövligt, alltid skall ske när en intagen i en sluten riksanstalt har haft ett

obevakat besök eller återvänder till anstalten efter en utevistelse. Syftet med

denna kroppsvisitation är i första hand att förhindra införsel av narkotika till

anstalten. Som tidigare nämnts är narkotikasituationen vid de slutna riks- och

lokalanstalterna tämligen likartad. Regeringen föreslår nu att indelningen i

riks- och lokalanstalter skall avskaffas. Kroppsvisitation efter obevakat besök

och utevistelser bör då bli regel vid alla slutna anstalter, om det inte

framstår som uppenbart obehövligt, t.ex. beroende på besökarens person eller

liknande. Förutsättningarna för kroppsvisitation skall framgå av lag även i

fortsättningen.

 Enligt den nuvarande lydelsen får kroppsvisitation ske för eftersökande av

föremål som den intagne enligt vad som följer av lagen i kriminalvård i anstalt

inte får inneha. De föremål som här avses är desamma som avses i bestämmelserna

om granskning av försändelser i 26 §, men där talas i stället om otillåtna

föremål. För att det inte skall råda någon oklarhet bör samma uttryck användas

genomgående i hela lagen om kriminalvård i anstalt.

11 Kroppsbesiktning

Regeringens förslag: Möjligheten att i vissa

situationer göra även annan kroppsbesiktning än

ytlig, utan att det finns en särskild misstanke i

de enskilda fallet, utvidgas. Denna möjlighet

skall finnas på alla slutna anstalter och inte som

i dag enbart på slutna riksanstalter.

 Regeln om kroppsbesiktning i 28 kap. 13 § rätte-

gångsbalken förtydligas så att det klart framgår

att män får ta alkoholutandningsprov på kvinnor.

 Bestämmelsen i lagen om kriminalvård i anstalt

om kroppsvisitation och kroppsbesiktning av en

kvinna anpassas till rättegångsbalkens regler för

sådana undersökningar.

 Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens. Den lagtekniska

utformningen är dock annorlunda enligt regeringens förslag, beroende på att

regeringen valt en annan utformning av bestämmelsen om kroppsvisitation. Utred-

ningen har inte behandlat den föreslagna ändringen av 28 kap. 13 § rättegångs-

balken.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna som yttrar sig är positiva till

utredningens förslag i denna del. Svea hovrätt anser att det inte utan närmare

överväganden kan godtas att tillämpningsområdet för kroppsbesiktning utan

särskild misstanke utökas till samtliga slutna anstalter.

 Skälen för regeringens förslag:Regeringen delar utredningens bedömning att de

nuvarande reglerna om kroppsbesiktning har en i allt väsentlig lämplig

utformning.

 Utredningen har dock föreslagit en utvidgning av användningen av annan

kroppsbesiktning än ytlig. Enligt nuvarande bestämmelser får sådan

kroppsbesiktning ske vid alla typer av anstalter när anledning förekommer att

föremål som en intagen inte får inneha skall anträffas på honom. Vid slutna

riksanstalter får sådan kroppsbesiktning även ske när en intagen skall tas in i

anstalt, när den intagne skall ta emot eller har haft obevakat besök, när den

intagne återvänder till anstalten efter vistelse utanför denna och när det sker

stickprovsvis eller i anslutning till större undersökning som av säkerhetsskäl

görs av utrymme inom anstalten, när den intagne har eller har haft särskild

anknytning till detta utrymme. Beträffande den som inte är intagen i sluten

riksanstalt får däremot endast ytlig kroppsbesiktning företas i dessa

situationer. Indelningen i riks- och lokalanstalter föreslås nu upphöra. Som

tidigare angivits är narkotikaproblemen i många fall lika stora vid de nuvarande

slutna lokalanstalterna som vid de nuvarande slutna riksanstalterna. Genom att

utvidga tillämpningsområdet för kroppsbesiktning ökar kriminalvårdens

möjligheter att stävja narkotikahanteringen. Detta syfte är så viktigt att

integritetssynpunkterna bör få träda tillbaka. Regeringen ansluter sig därför

till utredningens förslag om att de regler som i dag gäller för slutna

riksanstalter skall gälla för samtliga slutna anstalter.

 I likhet med förslaget om kroppsvisitation bör även bestämmelsen om

kroppsbesiktning ändras så att samma uttryck används i samtliga paragrafer som

behandlar kriminalvårdens rätt att söka efter föremål som den intagne inte får

inneha.

Ändring i rättegångsbalken m.m.

Som tidigare nämnts får kroppsbesiktning och kroppsvisitation enligt 28 kap. 13

§ rättegångsbalken utföras av läkare och legitimerade sjuksköterskor. Vilket kön

dessa tillhör saknar betydelse. Utöver sådan sjukvårdspersonal föreskrivs att

kroppsbesiktning och kroppsvisitation av kvinna i huvudsak endast får utföras

och bevittnas av en kvinna. Kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som

en kvinna har med sig undersöks och kroppsbesiktning som enbart innebär blod-

provstagning får dock verkställas och bevittnas av en man. Reglerna i 28 kap. 13

§ rättegångsbalken erhöll sin nuvarande lydelse genom en lagändring som trädde i

kraft den 1 januari 1994 (prop. 1993/94:24, bet. 1993/94:JuU7, rskr. 1993/94:67,

SFS 1993:1408). Det lagstiftningsärendet syftade bl.a. till att få

definitionerna av kroppsvisitation och kroppsbesiktning mer enhetliga och klart

avgränsade, vilket är viktigt inte minst mot bakgrund av det grundlagsskydd som

finns mot integritetskränkande tvångsåtgärder. I propositionen påpekades - vad

gäller utformningen av det särskilda integritetsskyddet för kvinnor - att det

kan finnas anledning att göra ytterligare överväganden inom ramen för

Polisrättsutredningens arbete. Polisrättsutredningen har ännu inte slutfört sitt

arbete.

 Reglerna om kroppsbesiktning av kvinnor ändrades inte i det nämnda

lagstiftningsarbetet. Den enda åtgärd i form av kroppsbesiktning som en man får

utföra på en kvinna är alltjämt tagande av blodprov. Något annat undantag från

huvudregeln att kvinnor skall kroppsbesiktigas av kvinnor finns inte. Den

ändrade definitionen av begreppet kroppsbesiktning har emellertid viss betydelse

i detta sammanhang. Det har bl.a. påtalats att tagande av alkoholutandningsprov

numera faller under definitionen av kroppsbesiktning (se prop. 1993/94:24 s.

45), vilket eventuellt kan komma att medföra vissa praktiska problem såtillvida

att manliga polismän inte skulle kunna ta utandningsprov på kvinnliga bilförare

vid exempelvis trafikkontroller. Möjligen skulle man kunna hävda att regeln i 3

§ lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov som talar om att en polisman får ta

alkoholutandningsprov, tar över den generella regleringen i rättegångsbalken.

Med en sådan tolkning skulle det alltså vara tillåtet för manliga polismän att

ta utandningsprov på kvinnliga bilförare.

 Det kan konstateras att rättsläget kan sägas vara behäftat med en viss

osäkerhet. Undantaget i rättegångsbalken är snävt formulerat och till sin

karaktär uttömmande. Hänsynen till legalitetsprincipen fordrar en tydlig

avgränsning. Frågan är om man kan mjuka upp formuleringen av undantaget utan att

legalitetsprincipen träds för när. En möjlighet vore att man anger att

undersökningar inom ramen för undantaget inte bara skall kunna avse tagande av

blodprov utan dessutom "annan mindre ingripande provtagning". Med en sådan

lokution får man onekligen en flexiblare reglering. Samtidigt blir gränsen

mellan huvudregel och undantagsregel mindre skarp. Enligt regeringens mening

tillgodoser en sådan reglering inte kraven på förutsebarhet och tydlighet. Den

enda framkomliga vägen är enligt vår mening att klart ange vilka former av

provtagning som får äga rum inom ramen för undantaget. För att tillgodose de

praktiska ändamål som mycket starkt talar för att utandningsprov skall få tas av

män på kvinnor bör man i den aktuella föreskriften i rättegångsbalken därför

lägga till att utandningsprov får tas av män på kvinnor. En sådan ordning

stämmer också överens med vad som odiskutabelt gällde före den 1 januari 1994.

 Regeringen föreslår därför att regeln i 28 kap. 13 § rättegångsbalken nu ändras

på angivet sätt. Detta hindrar inte på något sätt att Polisrättsutredningens

arbete kan komma att medföra ytterligare och andra ändringar i den nu aktuella

regleringen.

 Särskilda regler för kroppsbesiktning och kroppsvisitation av kvinnor finns

också i 52 c § lagen om kriminalvård i anstalt. Även denna bestämmelse bör

anpassas till de nya definitioner av kroppsvisitation och kroppsbesiktning som

anges i rättegångsbalken.

12 Dopningsmedel

Regeringens förslag: Tillämpningsområdet för 52 d

§ KvaL utökas så att prov får tas även för kon-

troll av att en intagen inte använder dopnings-

medel som anges i 1 § lagen (1991:1969) om förbud

mot vissa dopningsmedel.

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som berör frågan är positiva till

förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopnings-

medel, som trädde i kraft den 1 juli 1992, innehåller straffbestämmelser för den

som uppsåtligen överlåter, framställer, förvärvar i överlåtelsesyfte, bjuder ut

till försäljning eller innehar anabola steroider eller andra dopningsmedel som

avses i lagen. Bruk av dopningsmedel är däremot inte kriminaliserat.

 I sitt remissyttrande över departementspromemorian Åtgärder mot bruk av

narkotika samt ringa narkotikabrott (Ds 1992:19), som låg till grund för den

senaste ändringen av 52 d § lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL), tog

Kriminalvårdsstyrelsen upp det ökande problemet med bruk av anabola steroider.

Enligt Kriminalvårdsstyrelsen var det känt att bruket av sådana preparat kunde

ge fysiska skador och mentala störningar som äventyrade de intagnas hälsa

samtidigt som säkerheten och behandlingsarbetet försvårades. Det var enligt

styrelsens bedömning oklart om dessa preparat kunde anses som beroendefram-

kallande medel. Kriminalvårdsstyrelsen föreslog att det skulle införas regler

om att den intagne skulle vara skyldig att lämna urinprov för kontroll av bruk

och förekomst av dopningsmedel, oavsett om preparaten skulle klassas som be-

roendeframkallande eller inte.

 I samband med att 52 d § KvaL ändrades så att de intagnas generella skyldighet

att lämna urin- och utandningsprov utvidgades till att även omfatta blodprov

anförde departementschefen att blodprover kunde komma till användning vid olika

sorters droger (prop. 1992/93:142 s. 21 och 28). Bestämmelsen formulerades

därför så att provtagningen kunde avse varje form av beroendeframkallande medel

och någon specificering av medlen sker inte längre i lagtexten.Frågan om

kontroll av anabola steroider behandlades däremot inte i propositionen.

 Mot bakgrund av vad som anförts i förarbetena till lagen om förbud mot vissa

dopningsmedel kan formuleringen "beroendeframkallande medel" för närvarande inte

anses omfatta dopningsmedel enligt denna lag. En intagen är således inte enligt

nuvarande lagstiftning skyldig att lämna urinprov för kontroll om han använt

dopningsmedel.

 Föreningen Styresmän och Assistenter m.fl. vid Kriminalvårdsanstalterna har i

en skrivelse till Justitiedepartementet den 9 februari 1993 hemställt om en

lagändring, som möjliggör testning av de intagna för kontroll av om de har

använt anabola steroider. I skrivelsen uttrycktes oro inför utvecklingen mot ett

allt frekventare bruk av anabola steroider främst bland intagna som sysslar med

kroppsbygge.

 I förarbetena till lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel anförde

departementschefen bl.a. att de anabola steroidernas verkningssätt tyder på att

de på ett allvarligt sätt kan rubba kroppens normala funktion och ger anledning

att befara skadeverkningar i form av störningar i hormonbalansen och

fettomsättningen, vilket bl.a. innebär förhöjd risk för åderförkalkning och

kranskärlssjukdomar. Ungdomar som ännu inte slutat växa kan stanna i växten om

de intar anabola steroider. Liksom naturligt testeron kan anabola steroider leda

till en bestående virilisering hos kvinnor samt sterilitet hos män. Även andra

skador, bl.a. vissa sällsynta former av cancer, misstänks ha samband med

användningen av anabola steroider. Psykisk påverkan har också rapporterats

(prop. 1990/91:199 s. 16).

 Om de intagna var skyldiga att på anmaning lämna prov för kontroll av om de

använt dopningsmedel skulle kriminalvården få ett instrument, som visar när det

finns skäl att vidta mer ingripande åtgärder mot förekomsten av dopningsmedel.

Att bruket av dopningsmedel inte är kriminaliserat utgör inte något hinder mot

en skyldighet för de intagna att lämna prov för kontroll av att de inte använt

dopningsmedel. De intagna är ju skyldiga att lämna prov för kontroll av om de

använt alkohol, trots att det inte är kriminaliserat att dricka alkohol.

Skyldigheten att lämna urinprov för kontroll av att den intagne inte använt

narkotika fanns också innan eget bruk av narkotika kriminaliserades. Mot

bakgrund av det anförda anser regeringen att urinprov och andra provtagningar

bör få användas även för kontroll av att den intagne inte använt sådant

dopningsmedel som anges i 1 § lagen om förbud mot vissa dopningsmedel.

13 Omhändertagande av egendom

Regeringens förslag: En bestämmelse införs om om-

händertagande av egendom som kan antas bli tagen i

beslag i avvaktan på beslut därom. Någon särskild

bestämmelse om knivar, inbrottsverktyg och liknan-

de införs inte.

 Utredningens förslag skiljer sig från regeringens genom att omhändertagande i

avvaktan på beslag föreslås få ske beträffande egendom som den intagne inte

lagligen får inneha.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig på denna punkt är

positiva till förslaget om en bestämmelse angående omhändertagande av egendom i

avvaktan på beslut om beslag. Enligt Svea hovrätts mening bör både narkotika och

dopningsmedel omhändertas enligt den nya bestämmelsen.

 De flesta remissinstanser som yttrar sig anser, i motsats till utredningen, att

en bestämmelse om omhändertagande samt förstöring eller försäljning av knivar,

inbrottsverktyg och liknande föremål, bör införas. Riksåklagaren anser att de av

utredningen anförda problemen med hänvisning till rättssäkerheten inte är av den

arten att de motiverar det mera tungrodda förfarandet med anmälan till polis och

åklagare. I praktiken bör inte avgörandet av om förbudsreglerna är tillämpliga

eller inte vara förenat med några större problem. Den bedömningen bör kunna

anförtros anstalten, i all synnerhet som det enligt nuvarande regler finns

möjlighet att påkalla domstolsprövning. Kriminalvårdsstyrelsen instämmer

däremot i utredningens överväganden och har för avsikt att utfärda föreskrifter

om hur anstalterna kan påkalla prövning av åklagare och domstol i dessa fall.

 Skälen för regeringens förslag:Enligt 27 kap. 1 § rättegångsbalken får föremål

som skäligen kan antagas äga betydelse för utredning om brott eller vara genom

brott någon avhänt eller på grund av brott förverkat, tas i beslag. Bestämmelser

om förverkande finns framför allt i 36 kap. brottsbalken, men även i andra

lagar, t.ex. narkotikastrafflagen (1968:64), vapenlagen (1973:1176) och lagen

(1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Prövningen av

förverkande när det inte rör någon som är tilltalad för brott regleras i lagen

(1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Huvudregeln är att

talan om förverkande skall väckas vid rätten. Enligt en nyligen beslutad

lagändring, som träder i kraft den 1 april 1995, får dock åklagare besluta om

förverkande av beslagtagen egendom utan samband med talan om ansvar för brott,

om inte egendomen har ett betydande värde eller det finns särskilda skäl att

saken prövas av rätten. Polisman skall få besluta om förverkande, när

ansvarstalan inte skall föras, under förutsättning att saken är uppenbar och

egendomen saknar saluvärde eller är värd mindre än en tiondel av det basbelopp

enligt lagen om allmän försäkring (1962:381) som gällde när beslaget

verkställdes. Den som drabbas av förverkande skall dock alltid ha rätt att på-

kalla domstolsprövning (prop. 1994/95:23 s. 109 ff, bet. 1994/95: JuU2, rskr.

1994/95:40, SFS 1994:1422).

 Enligt 52 c § tredje stycket lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall

föremål, som anträffas vid kroppsvisitation och som en intagen enligt vad som

följer av KvaL inte får inneha, omhändertas och förvaras för hans räkning om

inte annat är föreskrivet. I 63 § KvaL finns bestämmelser om omhändertagande av

alkoholhaltiga drycker och berusningsmedel. I paragrafen hänvisas till lagen om

förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m., vilket medför att den omhändertagna

egendomen skall förstöras eller försäljas. Bestämmelserna skall även tillämpas i

fråga om injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i

människokroppen eller i fråga om andra föremål som är särskilt ägnade att

användas för missbruk eller annan befattning med narkotika.

 Polismyndigheten i Malmö och Kriminalvårdsregionen i Malmö har i en

framställning den 26 juni 1991 till Justitiedepartementet föreslagit att 63 §

skall ändras så att den även omfattar föremål som avses i 36 kap. 3 §

brottsbalken och i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra

föremål. Enligt skrivelsen är det vanligt att knivar, inbrottsverktyg och

liknande föremål som tillhör intagna i kriminalvårdsanstalter lämnas ut till

vederbörande i samband med frigivningen. Enligt skrivelsen är det inte

tillfredsställande och dessutom stötande för den allmänna rättskänslan att

personer som dömts till frihetsstraff för våldsbrott eller inbrott i vissa fall

förses med knivar respektive inbrottsverktyg när de lämnar anstalten.När

framställningen remissbehandlades fick förslaget ett blandat mottagande.

Kriminalvårdsstyrelsen, Kammarrätten i Jönköping, Sveriges Advokatsamfund samt

Riksåklagaren tillstyrkte framställningen helt eller delvis, medan Hovrätten

över Skåne och Blekinge, JO, JK och Rikspolisstyrelsen avstyrkte eller ställde

sig tveksamma till förslaget.

 När anstaltspersonalen påträffar egendom som är förbjuden enligt annan

lagstiftning än KvaL, t.ex. vapen och knivar, sker omhändertagande i praktiken

inte för den intagnes räkning utan i avvaktan på ett beslut om beslag.Regeringen

anser, i likhet med utredningen, att det bör införas en bestämmelse som

uttryckligen ger kriminalvården rätt att omhänderta sådana föremål i avvaktan på

beslut om beslag. Enligt regeringens uppfattning bör rätten att omhänderta

föremål omfatta allt som kan bli föremål för beslag. Med en sådan avgränsning

kommer man således kunna omhänderta t.ex. egendom som kan antas vara stulen och

föremål som kan användas som inbrottsverktyg, om de påträffas under sådana

förhållanden som anges i 36 kap. 3 § brottsbalken. Även narkotika och

dopningsmedel bör, som Svea hovrätt påpekat, omhändertas enligt denna

bestämmelse.

 Som utredningen anfört skulle en rätt för kriminalvårdsanstalt att efter

omhändertagandet även förstöra eller försälja föremål som omfattas av 36 kap. 3

§ brottsbalken eller knivlagen vara att jämställa med att förverka sådana

föremål. Detta är emellertid en åtgärd som ligger utanför kriminalvårdens

egentliga uppgifter. Regeringen föreslår därför i likhet med utredningen inte

någon utvidgning av tillämpningsområdet för 63 §.

 Enligt regeringens förslag får således föremål som kan antas bli tagna i beslag

omhändertas i avvaktan på beslut därom. Anstalten skall så snart det kan ske

anmäla omhändertagandet till polis eller åklagare för prövning av frågan om

beslag och förverkande. Härigenom kan man hindra att t.ex. knivar och

inbrottsverktyg behöver överlämnas till den intagne vid frigivningen. Det bör

ankomma på Kriminalvårdsstyrelsen att meddela närmare föreskrifter härom.

14 Kostnader

Den ändrade anstaltsindelningen bedöms inte få några ekonomiska konsekvenser.

Inte heller torde de nya reglerna för fördelning av de intagna mellan anstalter

av samma slag i sig leda till några kostnadsökningar.

 De ändringar som ger kriminalvården utökade möjligheter att kontrollera de

intagna kommer i första hand att få betydelse för kriminalvårdens sätt att

arbeta.

 Sammantaget bedöms ändringarna inte medföra annat än marginella

kostnadsökningar för kriminalvården.

15 Ikraftträdande

De föreslagna ändringarna bör träda i kraft så snart som möjligt. Med hänsyn

till den tid som kommer att förflyta innan riksdagen fattar beslut i

lagstiftningsärendet torde en lämpligt tidpunkt vara den 1 juli 1995.

 De nya reglerna bör bli omedelbart tillämpliga. Detta innebär att de ändrade

reglerna om granskning av försändelser, kroppsvisitation, kroppsbesiktning,

provtagning för kontroll av dopningsmedel och omhändertagande av egendom gäller

även i fall där någon börjat verkställa påföljden innan lagändringen trätt i

kraft. Dessa ändrade regler innebär formellt sett inte att en redan ådömd

påföljd skärps i efterhand och möter därför inte något principiellt hinder.

16 Författningskommentarer

16.1 Förslaget till ändring i rättegångsbalken

28 kap 13 §

Paragrafens tredje stycke har ändrats så att det framgår att sådan kropps-

besiktning av en kvinna som endast innebär tagande av alkoholutandningsprov även

får verkställas och bevittnas av en man. Vidare har några språkliga

moderniseringar gjorts i paragrafen.

16.2 Förslaget till ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

3 §

Ändringen innebär att indelningen av kriminalvårdsanstalter i riksanstalter och

lokalanstalter avskaffas. Kriminalvårdsanstalterna kommer i stället endast att

delas in med hänsyn till graden av säkerhet i öppna respektive slutna anstalter.

 Vidare har några språkliga moderniseringar gjorts.

7 §

I paragrafens andra stycke har, som skäl för placering i sluten anstalt,

uttrycket påkallat av säkerhetsskäl bytts mot uttrycket nödvändigt av

säkerhetsskäl, utan att någon ändring i sak är avsedd. Tidigare har som ett

exempel på skäl för sådan placering nämnts fara för att den intagne skall

allvarligt störa ordningen genom att nyttja eller förfara olagligt med

narkotika. I den nya lydelsen anges i stället uttryckligen att den som kan

befaras missbruka eller på annat sätt ta befattning med narkotika under

verkställigheten företrädesvis skall placeras i en sluten anstalt. Ändringen

innebär således en starkare presumtion för placering på sluten anstalt i dessa

fall. Grunden för placeringen i sluten anstalt är fortfarande säkerhetsskäl.

Vidare har vissa ytterligare språkliga moderniseringar gjorts.

 Till paragrafens tredje stycke har överförts en bestämmelse om att placering av

intagna som avses i detta stycke företrädesvis skall ske i sådan anstalt eller

avdelning av anstalt som är särskilt lämpad att tillgodose kraven på hög

säkerhet. Detta framgick tidigare av 6 §, som behandlar fördelningen mellan

riks- och lokalanstalter och som därför upphävs i övrigt.

 Vissa ytterligare språkliga moderniseringar har också skett i paragrafen.

7 a §

Paragrafen, som är ny, behandlar fördelning av intagna mellan anstalter av samma

slag, dvs. mellan olika öppna anstalter och mellan olika slutna anstalter. Den

avser både placering vid intagning i anstalt och vid ändrad placering under

verkställigheten. Paragrafen ersätter i viss utsträckning bestämmelser i 6 §

KvaL och 4 § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt.

 I lagrådsremissen föreslogs att paragrafen skulle utformas så att vid

fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag skall eftersträvas en

placering som är ägnad att tillgodose den intagnes behov av utbildning eller

behandling och främja en ändamålsenlig planering av frigivningen.

 I sitt yttrande anförde Lagrådet:

 Som framhållits i det betänkande av Fängelseutredningen (SOU 1993:76 s. 116 ff)

som ligger till grund för det remitterade förslaget vilade lagen om kriminalvård

i anstalt vid sin tillkomst på uppfattningen att behandlingsinsatser inte pri-

märt var en uppgift för kriminalvården utan i första hand borde ankomma på andra

samhällsorgan. I enlighet med vad som framgår av remissprotokollet (avsnitt 5)

har under senare tid särskilda behandlingsprogram utvecklats vid flera anstal-

ter. Även om denna utveckling fortsätter, torde likväl anstaltsplaceringen

beträffande det övervägande antalet intagna komma att styras av andra faktorer

än önskemål att tillgodose behov av viss behandling eller utbildning. Den före-

slagna avfattningen av förevarande paragraf kan därför framstå som något miss-

visande.

 Lagrådet ifrågasätter om inte en mera adekvat lydelse av paragrafen erhålls, om

den formuleras i huvudsak enligt Fängelseutredningens förslag till motsvarande

bestämmelse (7 § tredje stycket i den föreslagna lagen om verkställighet av

fängelsestraff). Första meningen av förevarande paragraf kan då ges den lydelsen

att, vid fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag, den som har

behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt skall, om det

är lämpligt, placeras i denna. Därefter kan i enlighet med remissförslaget i en

andra mening sägas att i övrigt den placering skall eftersträvas som är ägnad

att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen.

 Det är givet att i det särskilda fallet en helhetsbedömning av vilken placering

som är den lämpligaste måste göras och att, som också framhålls i remissproto-

kollet, de riktlinjer som har kommit till särskilt uttryck i paragrafen därvid

måste vägas mot andra faktorer. Det bör också framhållas att föreskriften om att

en placering som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen

skall eftersträvas innebär att närhetsprincipen även i fortsättningen får stor

betydelse vid beslut om anstaltsplacering, även om den inte avses komma att

upprätthållas som en överordnad norm.

 Lagtexten har utformats i anslutning till Lagrådets yttrande. När det gäller

fördelningen av intagna mellan anstalter av samma slag skall enligt bestämmelsen

den som har behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt, om

det är lämpligt, placeras i denna. Vidare skall den placering eftersträvas som

är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. Som angetts i

den allmänna motiveringen kan dessa olika hänsyn i många fall komma i konflikt

med varandra. Som Lagrådet har anfört måste kriminalvården därför alltid göra

en helhetsbedömning av den dömdes situation för att avgöra vilken placering som

skall väljas. Avsikten är inte att i paragrafen ge en heltäckande beskrivning av

vad som skall beaktas vid valet mellan anstalter av samma slag. Utöver detta bör

man t.ex. ta hänsyn till vilken säkerhetsnivå som behövs och till att de intagna

som kan befaras missbruka narkotika och som inte kan förmås att gå igenom

behandling mot sitt missbruk bör hållas åtskilda från andra intagna.

11 §

Denna paragraf, som behandlar s.k. frigång, har ändrats som en följd av att

indelningen i riks- och lokalanstalter avskaffas.

 Enligt den nu gällande lydelsen krävs särskilda skäl för att en intagen i

riksanstalt skall medges frigång. Denna utformning av lagtexten valdes så att

det klart skulle framgå att frigång normalt skall beviljas från lokalanstalt och

att frigång från riksanstalt bör komma i fråga endast undantagsvis (prop.

1974:20 sid. 124). Eftersom anstalterna i framtiden inte skall delas in med

anknytning till om de är inriktade på att förbereda frigivningen eller inte,

finns det inte heller något behov av särskilda regler om frigång för olika typer

av anstalter. Den föreslagna ändringen är inte avsedd att medföra någon ändring

av tillämpningen av frigångsinstitutet. Av 4 § framgår att verksamheten vid

anstalterna redan från början skall inriktas på åtgärder som förbereder den

intagne för tillvaron utanför anstalten, i den utsträckning det kan ske utan att

kravet på samhällsskydd eftersätts. Vid prövning av om en intagen skall beviljas

frigång måste därför säkerhetsaspekterna tillmätas stor betydelse. Vid de slutna

anstalter där intagna, som kräver en hög säkerhet, placeras kommer det således

inte heller i fortsättningen bli aktuellt med frigång annat än i undantagsfall.

Intagen som avses i 7 § tredje stycket KvaL skall liksom tidigare inte kunna

beviljas frigång.

 Vidare har bestämmelsen om att det vid lokalanstalt skall vidtas särskilda

åtgärder för att främja frigång tagits bort. Enligt regeringens mening finns

inte längre behov av en sådan bestämmelse. Det bör på vanligt sätt överlämnas

till Kriminalvårdsstyrelsen att meddela de tilllämpningsföreskrifter som behövs.

 Utredningen har också föreslagit vissa sakliga ändringar av reglerna om

frigång. Regeringen har för avsikt att återkomma till dessa förslag i det

fortsatta arbetet med anledning av utredningens betänkande.

26 §

Liksom tidigare skall gälla att granskning av brev eller andra försändelser

endast får ske om det behövs av säkerhetsskäl, alltså inte som ett led i arbetet

med att anpassa den intagne till samhället.

 I första stycket behandlas reglerna om granskning i syfte att undersöka om ett

brev eller annan försändelse innehåller något otillåtet föremål, dvs. föremål

som inte får införas till eller innehas i kriminalvårdsanstalt. En försändelse

till eller från den som är intagen i en sluten anstalt får generellt granskas

för detta ändamål. Beträffande intagna på specialavdelning gäller liksom förut

att sådan granskning alltid skall ske. Försändelser till eller från den som är

intagen i en öppen anstalt får granskas för detta ändamål om det finns anledning

att anta att den innehåller något otillåtet föremål samt stickprovsvis.

 I andra stycket behandlas granskning som syftar till att undersöka om ett brev

eller annan försändelse innehåller något meddelande om planläggning av brottslig

verksamhet, avvikande från anstalt eller något annat liknande förfarande. Även

sådan granskning skall liksom tidigare vara obligatorisk beträffande

försändelser till eller från den som är intagen på specialavdelning. Beträffande

andra intagna får granskning för detta syfte ske om det finns anledning att anta

att en försändelse innehåller ett sådant meddelande. När det gäller en intagen

på sluten anstalt får sådan granskning även göras om det är nödvändigt med

hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden eller det sker stickprovsvis. På

öppen anstalt blir däremot granskning i detta syfte inte längre tillåten

stickprovsvis, utan endast när det finns anledning att anta att en försändelse

innehåller något meddelande om brottslig verksamhet, avvikande eller annat

liknande förfarande.

29 §

I paragrafens första stycke, där förutsättningarna för besök behandlas, har

endast vissa språkliga moderniseringar skett.

 Enligt andra stycket skall undersökning i förväg av om en besökare dömts för

eller är misstänkt för brottslig verksamhet alltid göras om det behövs för att

kunna bedöma om den intagne skall få ta emot besök i ett särskilt fall eller för

att kunna bedöma om besöket skall vara bevakat. I lagen (1965:94) om

polisregister m.m. och i polisregisterkungörelsen (1969:38) finns bestämmelser

om inhämtande av uppgifter från polisregistret vid sådan undersökning. I den

utsträckning det behövs skall även uppgifter om den besökandes personliga

förhållanden i övrigt hämtas in.

 Den språkliga ändringen i det nya tredje stycket är inte avsedd att medföra

någon ändring i sak.

42 §

I paragrafen har gjorts ett tillägg om att fängsel under vissa förutsättningar

även får användas vid förflyttning inom anstalten. Vidare har vissa språkliga

justeringar gjorts.

52 a §

Paragrafen har fått en ändrad redaktionell utformning.

 I första stycket behandlas de fall där kroppsvisitation får ske. I sak är dessa

samma som gäller för närvarande. Uttrycket "otillåtna föremål" har valts för att

skapa en enhetlig terminologi i samtliga paragrafer som reglerar kriminalvårdens

möjligheter att söka efter föremål som en intagen inte får inneha. Någon ändring

i sak jämfört med den nuvarande formuleringen är inte avsedd. Eftersom KvaL inte

innehåller några uttryckliga förbud mot innehav av olika föremål, måste

bestämmelsen tolkas mot bakgrund av bestämmelserna om intagnas innehav av egen-

dom i 24 §.

 I andra stycket har samlats de fall där kroppsvisitation alltid skall ske om

det inte är uppenbart obehövligt. Detta gäller, liksom tidigare, när den som

skall tas in i anstalt anländer till anstalten. Vidare gäller det när intagen i

sluten anstalt återkommer efter vistelse utanför anstalten eller har haft

obevakat besök. Hittills har detta endast gällt intagna i sluten riksanstalt.

 Den språkliga moderniseringen av tredje stycket innebär inte någon ändring i

sak.

52 b §

Även beträffande kroppsbesiktning har, i enlighet med vad som gäller beträffande

granskning av försändelser och kroppsvisitation, angivits att syftet med

åtgärden skall vara att söka efter "ett otillåtet föremål". Det nya uttrycket är

inte avsett att innebära någon ändring i sak.

 I paragrafens andra stycke behandlas kroppsbesiktning som sker utan att det

finns en konkret misstanke i det enskilda fallet. De aktuella fallen anges

liksom tidigare genom en hänvisning till bestämmelsen om kroppsvisitation.

Hittills har endast den som är intagen i en sluten riksanstalt kunnat

underkastas annat än ytlig kroppsbesiktning i de angivna fallen, men nu utvidgas

detta till att gälla intagna i alla slutna anstalter. När det gäller den som är

intagen i öppen anstalt skall liksom tidigare krävas en konkret misstanke i det

enskilda fallet för att annat än ytlig kroppsbesiktning skall få göras.

52 c §

I första stycket har endast vissa språkliga justeringar gjorts.

 Med anledning av rättegångsbalkens nya definitioner av kroppsvisitation och

kroppsbesiktning (SFS 1993:1408) har bestämmelsen i andra stycket om

kroppsbesiktning och kroppsvisitation av en kvinna ändrats. Den nya lydelsen är

utformad med 28 kap. 13 § rättegångsbalken som förebild. Kroppsvisitation som

avses i 52 a § tredje stycket KvaL, dvs. sådan ytlig kroppsvisitation som bedöms

nödvändig av säkerhetsskäl och som endast avser eftersökande av vapen eller

annat farligt föremål, skall dock även i fortsättningen kunna verkställas och

bevittnas av en man.

 I tredje stycket har i enlighet med de ändringar som gjorts beträffande

kroppsbesiktning och kroppsvisitation uttrycket "föremål som den intagen enligt

vad som följer av denna lag inte får inneha" bytts mot uttrycket "otillåtet

föremål". Liksom tidigare gäller bestämmelsen enbart de fall där inte annat är

särskilt föreskrivet. Detta undantag har tidigare syftat främst på regleringen i

63 § om omhändertagande och förstörande av bl.a. alkoholhaltiga drycker, men

kommer nu även att gälla föremål som omfattas av den nya bestämmelsen i 64 §.

52 d §

Tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas till att även avse kontroll av om

den intagne använder dopningsmedel. Kontroll av förekomsten av dopningsmedel kan

för närvarande ske genom urinprov. Det bör anmärkas att undersökningar som avses

i denna paragraf enligt definitionen i rättegångsbalken är att anse som

kroppsbesiktning.

64 §

Paragrafen är ny och ger kriminalvården en uttrycklig rätt att omhänderta

föremål som kan antas bli tagna i beslag i avvaktan på beslut därom.

 I 63 § finns särskilda bestämmelser om omhändertagande och förstörande eller

försäljning av alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel och

injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att

användas för missbruk av eller befattning med narkotika. Föremål som omfattas av

denna bestämmelse har undantagits från tillämpningsområdet för den nya

paragrafen. För andra otillåtna föremål än dem som avses i någon av dessa två

paragrafer finns bestämmelser i 52 c §.

 Frågan om ett föremål skall tas i beslag eller inte prövas av myndigheter

utanför kriminalvården. Omhändertagandet skall därför så snart det kan ske

anmälas till den som får fatta beslut om beslag. Det bör ankomma på

Kriminalvårdsstyrelsen att utfärda närmare föreskrifter härom. Prövningen bör i

normala fall hinna ske i god tid innan den intagne skall friges. Skulle

prövningen resultera i att föremålet inte skall tas i beslag kan det i stället

bli aktuellt att omhänderta föremålet för den intagnes räkning i enlighet med 52

c §.

16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl.

11 §

I första och andra stycket har gjorts vissa språkliga moderniseringar.

 I paragrafens tredje stycke har den nuvarande uttryckliga undersökningsrätten

beträffande medhavda väskor m.m. utgått. Efter den ändring av 28 kap. 11 §

rättegångsbalken, som trädde i kraft den 1 januari 1994, ryms en sådan

undersökningsrätt under begreppet kroppsvisitation (se prop. 1993/94:24 s. 40

ff).

 Ett nytt fjärde stycke har förts in som innebär att kriminalvården får rätt att

i förväg undersöka besökare till intagen på häkte genom att ta in uppgifter om

honom på samma sätt som gäller enligt 29 § andra stycket lagen om kriminalvård

i anstalt.

Fängelseutredningens sammanfattning av betänkandet Verkställighet av

fängelsestraff (SOU 1993:76)

Direktiven för Fängelseutredningen utfärdades den 2 april 1992. Enligt dessa har

utredningen haft till uppgift att göra en genomgripande översyn av de principer

och det regelverk som lades fast genom 1974 års kriminalvårdsreform.

Utredningens arbete borde vara avslutat senast den 1 juli 1993.

 Fängelseutredningen påbörjade sitt arbete i maj 1992. Arbetet har bedrivits så

intensivt som varit möjligt för en parlamentariskt sammansatt kommitté. Underlag

till våra överväganden har bl.a. inhämtats genom ett stort antal studiebesök vid

kriminalvårdsanstalter, varvid personal och intagna beretts tillfälle att lägga

fram synpunkter. En brett upplagd klientelundersökning har genomförts.

 Utredningsuppdraget är vidsträckt och inrymmer såväl övergripande frågor av

principiell betydelse som åtskilliga detaljfrågor. Det är därför uppenbart att

den begränsade tid som vi fått till sitt förfogande varit otillräcklig för

djuplodande överväganden och mera genomgripande analyser i alla frågor.

 Det har inte funnits utrymme för att diskutera mera väsentliga förändringar med

avseende på kriminalvårdens arbetsformer och organisation. Arbetet har därför i

huvudsak inriktats på vissa frågor av grundläggande principiell betydelse och på

att åstadkomma en anpassning av regelverket till den utveckling som ägt rum

sedan 1974 års kriminalvårdsreform trädde i kraft.

 Bland de förändringar som skett sedan år 1974 intar de som är betingade av den

sedan den 1 januari 1992 gällande nya lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård

och behandlingen av psykiskt störda lagöverträdare en särställning.

Kriminalvården har tillförts en kategori psykiskt störda lagöverträdare som

enligt tidigare lagstiftning skulle ha överlämnats till sluten psykiatrisk vård.

Kraven på kriminalvården att kunna tillgodose de intagnas behov av psykiatrisk

vård har därmed ökats väsentligt. Vi har gjort den bedömningen att de problem

som är förknippade härmed bör övervägas för sig och inte kopplas samman med

andra frågor om verkställigheten av fängelsestraff. Därför har vi begärt och

medgetts tillstånd att ta upp denna fråga i särskild ordning efter det att

arbetet med ett huvudbetänkande avslutats. Till ett slutbetänkande om

behandlingen av intagna som är psykiskt störda har vi hänfört också den

näraliggande frågan om psykoterapeutisk eller annan behandling av män dömda för

övergrepp mot kvinnor och barn. I övrigt har alla i direktiven särskilt angivna

frågor tagits upp.

 När det gäller beslutsgången inom kriminalvården samt domstolsprövningen i

kriminalvårdsmål har Domstolsutredningen i sitt betänkande (SOU 1991:106)

redovisat vissa överväganden och lämnat en del förslag. Frågor om besluts- och

besvärsförfarandet har inte behandlats särskilt i våra direktiv. Det ligger

emellertid i sakens natur att frågor av så central betydelse för kriminalvårdens

regelverk måste falla inom ramen för vårt uppdrag och att det bör ankomma på oss

att självständigt lämna förslag om vilken ordning som lämpligen bör gälla. Vi

har för avsikt att behandla även denna fråga i slutbetänkandet.

 Under den tid som vi arbetat har det i annan ordning pågått lagstiftnings- och

utredningsverksamhet med avseende på frågor som har ett nära samband med vårt

uppdrag. Nya regler om villkorlig frigivning har beslutats och trätt i kraft den

1 juli 1993. Väg- och sjöfyllerikommittén har nyligen lagt fram ett betänkande

med bl.a. förslag om verkställighet av fängelsestraff i särskild ordning för

personer som dömts för grovt rattfylleri. Frågor om brottspåföljd för ungdomar

har utretts av Ungdomsbrottskommittén, vars förslag likaså redovisats nyligen.

Straffsystemkommittén, som har till uppgift att se över det straffrättsliga

påföljdssystemets innehåll och uppbyggnad, tillsattes samtidigt med

Fängelseutredningen. Dess förslag med överväganden om bl.a. vilka principer som

skall ligga till grund för påföljdsbestämningen väntas inte föreligga före

halvårsskiftet 1994.

 Vi har haft kontakt och visst samråd med de ovan nämnda kommittéerna. Vi har

emellertid ansett det nödvändigt att grunda våra överväganden och förslag på den

lagstiftning som gäller nu utan hänsyn till de ändringar som föreslagits eller

kan komma att föreslås av andra kommittéer. Detta innebär att frågor om

verkställighet av fängelsestraff kan behöva övervägas på nytt mot bakgrund av

ändrade förutsättningar till följd av en eventuell ny lagstiftning. Särskilt kan

lagändringar som grundas på sådana principiella överväganden om påföljdsbestäm-

ningen som ankommer på Straffsystemkommittén få betydelse.

 Utgångspunkten för straffverkställigheten måste enligt vår mening vara

brottsbalkens regler om och grundläggande principer för påföljdssystemet.

Ändamålet med fängelsestraffet måste vara detsamma vid verkställigheten som vid

domstolens påföljdsval. Detta bör komma till uttryck i lagregleringen.

 De nya regler om straffmätning och påföljdsval som infördes år 1989 ger uttryck

för ett i viss mån ändrat synsätt i förhållande till vad som gällde tidigare.

Vid tiden för 1974 års kriminalvårdsreform gällde fortfarande som en huvudregel

att domstolen skulle fästa särskilt avseende vid att påföljden skulle vara ägnad

att främja den dömdes anpassning i samhället. Regeln gav uttryck för den s.k.

behandlingstanken. Denna har genom den nya lagstiftningen fått träda i bak-

grunden. Brottets straffvärde och art har tillerkänts en ökad betydelse för

påföljdsvalet på bekostnad av överväganden om vilka åtgärder som kan vara ägnade

att främja den dömdes samhällsanpassning.

 Det står mot bakgrund av dagens lagstiftning klart att ingen döms till ett

fängelsestraff därför att han behöver eller har nytta av den behandling som kan

beredas honom i en kriminalvårdsanstalt. Grunden för straffet är uteslutande den

brottslighet som lagts den dömde till last. Straffet utmäts i samhällets - inte

brottslingens - intresse och är avsett att tillfoga brottslingen ett obehag som

står i proportion till den brottslighet för vilken han dömts. Det obehag som

fängelsestraffet är avsett att innebära består däri att den dömde under

strafftiden skall vara berövad sin frihet och därmed avskuren från normala

kontakter med anhöriga och vänner, ställd utanför arbetslivet samt förhindrad

att begagna sin fritid efter egna önskemål.

 Kriminalvårdens grundläggande uppgift är att verkställa av domstol utmätta

straff. Mot bakgrund av det sagda ankommer det sålunda på verkställig-

hetsmyndigheten att se till att den som dömts till fängelse är berövad friheten

och vistas i en kriminalvårdsanstalt under den tid som avsetts med domen. Ett

ytterligare krav av grundläggande betydelse är att den dömde skall förhindras

att begå nya brott under den tid som verkställigheten pågår.

 Även om den nuvarande lagstiftningen utgår från att brottet och inte

brottslingen står i centrum för påföljdsbestämningen finns det fortfarande ett

utrymme för att vid påföljdsvalet ta hänsyn till den dömdes förhållanden.

Påföljderna villkorlig dom samt skyddstillsyn med varianterna kontraktsvård och

samhällstjänst utgör alternativ till fängelsestraffet. Omständigheter som talar

för en lindrigare påföljd än fängelse skall särskilt beaktas vid påföljdsvalet.

De alternativa påföljdsformerna har således ett företräde framför fängelse, om

inte brottets straffvärde eller art eller den omständigheten att brottsligheten

utgör återfall är hinder mot annan påföljd än fängelse. Den tilltalades ungdom

eller möjligheterna att få till stånd en angelägen kvalificerad missbruksvård

kan ytterligare vidga tillämpningsområdet för alternativen.

 Bakom lagens ambition att så långt det är möjligt undvika att fängelsestraff

utmäts ligger insikten om att straffverkställigheten generellt sett får negativa

konsekvenser. Den som är berövad sin frihet drabbas inte bara av det

tidsbegränsade obehag som avsetts med domen utan straffverkställigheten kan i

många fall ge mera bestående skadeverkningar. Den avskildhet från samhället som

frihetsberövandet innebär främjar inte den dömdes anpassning i samhället utan är

snarare ägnad att motverka denna.

 Det är rimligt att sådana förhållanden som med avseende på påföljdsvalet gett

alternativa påföljdsformer ett företräde framför fängelse beaktas också vid

verkställigheten av fängelsestraff. De skadeverkningar som kan vara förknippade

med frihetsberövandet måste motverkas och sådana åtgärder som trots

frihetsberövandet kan vara ägnade att främja en samhällsanpassning bör vidtas.

Det är viktigt att frigivningen förbereds så att den dömde efter

verkställigheten kommer i så välordnade sociala förhållanden som möjligt.

Behandlingstanken bör - i enlighet med vad departementschefen uttalade i samband

med påföljdsreformen - fortfarande tillmätas betydelse för straffverkställig-

heten. Såtillvida får dock behandlingstanken anses utmönstrad också från verk-

ställighetsplanet att det tvång som utövas inte skall motiveras med hänsyn till

den intagnes behov och intressen.

 Regler om verkställigheten av fängelsestraff saknas i brottsbalken och har i

stället hänförts till en särskild lag, lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt (KvaL). Vi har utgått från att detta bör gälla också i fortsättningen.

Därvid har vi funnit att KvaL bör ersättas med en ny lag, till vilken dock

åtskilliga bestämmelser från KvaL kan överföras i oförändrat skick. Vi föreslår

att den nya lagen skall benämnas lagen om verkställighet av fängelsestraff

(Fängelselagen). Detta är mot bakgrund av vår uppfattning att kriminalvårdens

huvuduppgift är att verkställa av domstol utmätta straff en mera realistisk

benämning än den nuvarande.

 I 4 § KvaL anges som ett grundläggande mål för kriminalvården i anstalt

uppgiften att främja den dömdes anpassning i samhället och motverka skadliga

följder av frihetsberövandet. Även om denna målsättning i och för sig inte har

något att göra med straffets ändamål är det uppenbart att den ändå är väl

förenlig med grunderna för påföljdssystemet. Det är vår mening att

kriminalvårdens verksamhet även fortsättningsvis bör präglas av en

brottsförebyggande och social inriktning. Samtidigt är det emellertid tydligt

att det föreligger en konflikt mellan denna inriktning av verksamheten och den

grundläggande uppgiften att verkställa straff. Sådana åtgärder som är bäst

ägnade att främja den dömdes anpassning i samhället förutsätter som regel att

den avskildhet från samhället som avsetts med straffet bryts eller att på annat

sätt lättnad i verkställigheten medges.

 Konflikten mellan kriminalvårdens olika uppgifter uppmärksammas i 4 § KvaL

såtillvida att den verksamhet som är inriktad mot den dömdes rehabilitering

begränsas med hänsyn till att kravet på samhällsskydd inte får eftersättas.

Verkställigheten skall sålunda anpassas till vad som behövs för att motverka att

den dömde fortsätter brottslig verksamhet under den tid verkställigheten pågår.

Kravet på samhällsskydd är emellertid enligt vår mening inte det enda som

begränsar kriminalvårdens möjligheter att på bästa sätt verka för de dömdas sam-

hällsanpassning. Även i de många fall då detta krav inte kan åberopas som hinder

mot att den som dömts till fängelse vistas utom anstalten eller medges annan

lättnad måste kriminalvården beakta att verkställigheten utformas så att

domstolens straffbestämning inte framstår som åsidosatt. Detta är viktigt för

att upprätthålla allmänhetens förtroende för rättsväsendet.

 Vi föreslår mot bakgrund av det sagda att den ifrågavarande bestämmelsen

kompletteras så att det framgår att förutom kravet på samhällsskydd även

ändamålet med straffbestämningen skall beaktas (se 4 § lagförslaget). Tillägget

innebär i huvudsak ett förtydligande och en anpassning av lagregleringen till en

ordning som gäller enligt kriminalvårdens interna föreskrifter och praxis.

Enligt vår mening råder nämligen i allt väsentligt i tillämpningen en rimlig

balans mellan kriminalvårdens rent repressiva uppgift att verkställa straff och

dess uppgift att verka för de dömdas anpassning i samhället. Dock har det i

några fall förekommit att intagna beviljats lättnad i verkställigheten i form av

vistelser utom anstalten under omständigheter som gjort att det med fog kunnat

sättas i fråga om verkställigheten stått i överensstämmelse med straffbe-

stämningen. Det är därför inte helt utan betydelse att det av lagen framgår att

straffbestämningen som sådan ibland kan utgöra hinder mot socialt motiverade

friförmåner även när dessa inte kan förvägras under hänvisning till kravet på

samhällsskydd.

 Enligt bestämmelsen i 4 § KvaL skall åtgärder som förbereder den intagne för

tillvaron utanför anstalten vidtas redan från straffverkställighetens början.

Föreskriften är en viktig markering av att hela strafftiden skall genomsyras av

en strävan att åstadkomma en frigivning till så socialt välordnade förhållanden

som möjligt. Man bör redan i anslutning till intagningen ta ställning till om

den dömde för sin framtida tillvaro i samhället kan ha nytta av utbildnings-,

vård- och behandlingsinsatser som kan erbjudas inom ramen för straffverkställig-

heten. Det ligger emellertid i sakens natur att åtgärder som direkt tar sikte på

frigivningssituationen blir mera aktuella och mera angelägna mot strafftidens

slut. Även en intagen som med hänsyn till kravet på samhällsskydd varit föremål

för stränga säkerhetsmässiga restriktioner måste mot slutet av verkställigheten

ges en rimlig möjlighet att förbereda sin frigivning. Kravet på samhällsskydd

och andra skäl för att upprätthålla frihetsberövandet måste efter hand som

verkställigheten närmar sig slutet tillmätas allt mindre vikt som hinder mot

verksamhetens sociala ambitioner. Vi föreslår att detta synsätt markeras genom

att det i 4 § lagförslaget föreskrivs att särskild uppmärksamhet skall ägnas åt

förberedelse av frigivningen under den senare hälften av verkställigheten i

anstalt.

 Genom 1974 års kriminalvårdsreform slogs som princip fast att kriminalvårdens

intagna har samma rätt till samhällets stöd- och vårdinsatser som andra

medborgare. Den sålunda knäsatta principen brukar benämnas "normalise-

ringsprincipen". Till principen knöts som en huvudregel grundsatsen att den

service som de intagna sålunda är berättigade till skall tillhandahållas av de

organ utanför kriminalvården som normalt har ansvaret för t ex hälso- och

sjukvård, socialvård, arbetsförmedling m.m. Kriminalvården borde bygga upp egna

resurser endast för sådana fall där frihetsberövandet utgjorde hinder mot andra

myndigheters medverkan eller där stödinsatserna uteslutande hade sin grund i

kriminalvårdens rehabiliterande verksamhet.

 Vi har inte funnit någon anledning till avsteg från normaliseringsprincipen som

sådan. Ett fängelsestraff bör inte innefatta annan begränsning av den dömdes

rättigheter än den som ligger i själva frihetsberövandet och det tvång som är

förknippat med detta. Även grundsatsen att andra organ än kriminalvården skall

ha huvudansvaret för den samhällsservice av olika slag som de intagna behöver

bör stå fast. Grundsatsen kan inte anses åsidosatt på grund av den utveckling

under senare år varigenom åtskilliga kriminalvårdsanstalter skaffat sig resurser

och kompetens för behandlingsinsatser gentemot bl.a. missbrukare samt män som är

dömda för vålds- eller sexualbrott. Denna utveckling bör enligt vår mening

fortsätta.

 En annan princip som slogs fast genom 1974 års kriminalvårdsreform var den s.k.

"närhetsprincipen". Den som dömts till fängelse borde i enlighet med denna

princip få avtjäna sitt straff så nära hemorten som möjligt. Detta skulle

underlätta för den dömdes samhällsanpassning nyttiga kontakter med anhöriga och

vänner samt med de samhällsorgan som enligt normaliseringsprincipen har

huvudansvaret för vård- och stödinsatser i anslutning till frigivningen.

 En konsekvent tillämpning av närhetsprincipen förutsätter i vårt förhållandevis

glest befolkade land strängt taget att intagna av alla slag lämpligen kan vistas

i samma anstalt. Så är emellertid inte fallet. Det finns ett behov av att för-

dela de intagna mellan olika anstalter med hänsyn till vilka säkerhetsåtgärder

som krävs för att förhindra rymningar och återfall i brott. Det efter hand allt

större narkotikaproblemet har gett upphov till ett ytterligare differentierings-

behov. Missbrukare bör helst inte undergå straffverkställighet tillsammans med

icke missbrukare. Vidare bör intagna som önskar komma till rätta med sitt miss-

bruk hållas åtskilda från andra missbrukare. Den speciella kompetens som byggts

upp vid vissa anstalter förutsätter slutligen att dessa anstalter tillförs så-

dana intagna som behöver och efterfrågar de behandlingsinsatser som tillhanda-

hålls. Sammantaget har de olika differentieringsbehov som föreligger medfört att

närhetsprincipen kommit att i tillämpningen sättas allt mera åt sidan.

 Det är vår uppfattning att den utveckling mot en bättre differentiering av de

intagna som ägt rum varit värdefull och bör fortsätta. Detta innebär att

närhetsprincipen inte kan upprätthållas som en övergripande norm för

anstaltsplaceringarna. Ett nära samband med närhetsprincipen hade den indelning

av anstalterna i riksanstalter och lokalanstalter som gjordes i samband med 1974

års kriminalvårdsreform. Denna indelning är enligt vår mening inte längre

ändamålsenlig.

 Enligt den av oss föreslagna fängelselagen skall anstalterna indelas i öppna

och slutna anstalter. Någon ytterligare indelning behöver enligt vår mening inte

lagfästas. Vi anser dock att den av Kriminalvårdsstyrelsen föreslagna

indelningen av anstalter i fyra säkerhetsklasser i och för sig är lämplig för

praktiskt kriminalvårdsarbete och att den bör kunna läggas till grund för

uppbyggnaden av kriminalvårdens anstaltsbestånd och erforderliga

tillämpningsföreskrifter.

 Vi föreslår följande bestämmelser för anstaltsplaceringen.

 Valet av anstalt står i första hand mellan sluten eller öppen anstalt. Härvid

skall precis som nu gälla att placering i öppen anstalt äger företräde. För

placering i sluten anstalt skall särskilda skäl kunna åberopas.

 Med särskilda skäl för placering i sluten anstalt avses företrädesvis säker-

hetsskäl. Det skall föreligga omständigheter som talar för att bevaknings- och

kontrollinsatser verkligen behövs för att säkerställa att den intagne stannar

kvar i anstalten och inte fortsätter i brottslig verksamhet under

verkställigheten. Utgångspunkten bör vara att ingen placeras under mera slutna

former än säkerheten i varje enskilt fall kräver. För en sådan utgångspunkt

talar inte bara humanitära skäl utan också det angelägna i att anstaltsbeståndet

utnyttjas så effektivt som möjligt.

 Som ett skäl för placering i sluten anstalt anges straffets längd. Generellt

sett är det uppenbart att risken för rymning- eller fritagning framstår som

större ju längre straff den dömde har att avtjäna. Ju allvarligare brott den

dömde gjort sig skyldig till, desto större vikt måste fästas vid kravet att

kriminalvården skall motverka fortsatt brottslighet under verkställighetstiden.

Det som nu sagts utesluter inte att en bedömning i det enskilda fallet kan ge

vid handen att en långtidsdömd kan placeras i öppen anstalt redan från

verkställighetens början. Möjligen bör någon öppen anstalt reserveras för

intagna med lång kvarstående verkställighetstid, eftersom en sammanblandning av

dessa med korttidsdömda är ägnat att medföra vissa olägenheter. En annan

omständighet som skall beaktas vid anstaltsplaceringen är brottslighetens art.

Återfallsbenägenheten är generellt sett olika vid olika slags brottslighet. När

det gäller dömda som gjort sig skyldiga till allvarlig vålds- eller

sexualbrottslighet bör också brottsoffrets trygghet vägas in i bedömningen av

behovet av säkerhetsåtgärder. För den som tidigare avtjänat fängelsestraff är

det vidare uppenbart att valet mellan sluten och öppen anstalt i mycket blir

beroende av hur den tidigare verkställigheten förlöpt. Som ett särskilt skäl för

placering i sluten anstalt har också angetts den intagnes missbruk av narkotika.

 Valet mellan sluten eller öppen anstalt är som tidigare sagts i huvudsak

beroende av en bedömning av vad säkerheten kräver. En placering i sluten anstalt

måste dock i enskilda fall kunna förekomma utan att säkerhetsskäl kan åberopas.

I den mån särskilda utbildnings- eller behandlingsresurser knyts till en viss

sluten anstalt bör intagna som har behov av och efterfrågar sådan utbildning

eller behandling kunna hänföras till den anstalten oberoende av om den slutna

verkställighetsformen är påkallad av säkerhetsskäl eller ej. Den som medgetts

frigång för arbete, utbildning eller annat bör, om det i övrigt är lämpligt,

kunna placeras i en sluten anstalt, om denna är mest närbelägen den ort där

frigångsverksamheten skall äga rum. För en intagen som på egen begäran medgetts

verkställighet utan gemenskap med andra intagna finns inte något alternativ till

sluten anstalt. Slutligen går det inte att komma ifrån att ett ändamålsenligt

utnyttjande av kriminalvårdens resurser ibland förutsätter att intagna som i och

för sig är ägnade för verkställighet i öppen anstalt tillfälligtvis placeras i

sluten anstalt. Som framgår av det följande föreslås i vissa hänseenden olika

regler för slutna och öppna anstalter om kontroll- och säkerhetsåtgärder samt om

friförmåner. De strängare regler som är avsedda att gälla för de slutna

anstalterna bör, i den mån det är möjligt, inte tillämpas i fråga om sådana

intagna som placerats i sluten anstalt utan att säkerhetsskäl förelegat.

 När det gäller fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag

redovisas i lagförslaget två sidoordnade principer. Den först nämnda innebär att

en intagen som har behov av utbildning eller behandling som anordnas vid viss

anstalt skall placeras i denna, om det är lämpligt. Den särskilda kompetens som

utvecklats vid vissa anstalter skall sålunda tas till vara. En ytterligare

specialisering av anstalterna kan såsom tidigare anförts vara av värde. För det

andra bör emellertid fortfarande närhetsprincipen äga viss betydelse med

avseende på valet av anstalt. Detta kommer till uttryck genom att det föreskrivs

att den placering skall eftersträvas som är bäst ägnad att främja en ändamåls-

enlig planering av frigivningen. I allmänhet innebär detta att en placering i

närheten av hemorten framstår som fördelaktigast.

 Lagförslaget innehåller särskilda bestämmelser om anstaltsplaceringen av

ungdomar och kvinnor.

 När det gäller ungdomar föreskrivs nu i 8 § KvaL att den som inte fyllt 21 år

skall, om inte särskilda skäl föranleder annat, hållas åtskild från sådana

intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället. Den av oss

föreslagna bestämmelsen att den som inte fyllt 21 år skall, om inte särskilda

skäl föranleder annat, placeras i en anstalt som företrädesvis är avsedd för

yngre intagna torde i allt väsentligt ha samma innebörd. Vi förutsätter att

någon eller några anstalter inom var region reserveras för ett yngre klientel -

intagna upp till ca 25 år. Bestämmelsen är avsedd att i förekommande fall äga

tillämpning också på ungdomar som inte fyllt 18 år. Vi ansluter oss sålunda inte

till den tolkning av FN:s barnkonvention som gjorts i Danmark och som lett till

att intagna under 18 år verkställer straffet på en särskild avdelning vid vilken

all kontakt med intagna över 18 år är utesluten.

 Det finns för närvarande endast två anstalter som är avsedda enbart för kvinnor

- Hinseberg och Färingsö. Kvinnliga intagna placeras i övrigt på särskilda

avdelningar vid vissa anstalter som också är avsedda för män. Vid dessa

anstalter förekommer gemensamhet mellan manliga och kvinnliga intagna under

arbetstid och bevakad fritid. Vi har genom våra anstaltsbesök fått den

uppfattningen att renodlade kvinnoanstalter av olika skäl är klart att föredra.

Kvinnorna utgör emellertid en i förhållande till männen mycket liten klientel-

grupp. Inom denna finns samma behov av differentiering med avseende på

säkerhetsåtgärder och behandlingsinsatser som när det gäller männen. Detta

innebär att en koncentration av kvinnorna till rena kvinnoanstalter skulle

åsidosätta såväl närhetsprincipen som ambitionen att finna "rätt" placering med

hänsyn till förekommande utbildnings- eller behandlingsbehov. Nuvarande ordning

måste därför i huvudsak bibehållas. Vi föreslår emellertid att det i lagen skall

föreskrivas dels att kvinna företrädesvis skall placeras i en anstalt som är

avsedd för kvinnor, dels att en kvinna bara efter att ha gått med på det skall

kunna placeras i en anstalt där gemensamhet med manliga intagna förekommer.

 I KvaL finns regler om särbehandling av långtidsdömda som begått brott av

särskilt samhällsfarlig natur. Den grundläggande bestämmelsen finns i 7 § tredje

stycket. Enligt denna bestämmelse skall en intagen som säkerhetsklassificerats

verkställa straffet i en sluten anstalt. Andra bestämmelser i KvaL anger att

anstaltsplaceringen skall avse en riksanstalt, företrädesvis en anstalt som är

särskilt lämpad att tillgodose kraven på hög säkerhet, samt att intagna som

avses i 7 § tredje stycket inte får medges vistelse utanför anstalten i annan

form än som särskild permission med bevakning. Beslut om säkerhetsklassificering

meddelas av Kriminalvårdsstyrelsen. Beslutet skall omprövas av styrelsen när det

finns anledning till det, dock alltid inom sex månader från föregående prövning.

 Vi har i första hand haft anledning ta ställning till om det finns behov av en

säkerhetsklassificering i enlighet med gällande ordning. Med hänsyn till

kriminalvårdens ansvar att för vart enskilt fall anordna verkställigheten med

beaktande av kravet på samhällsskydd och så att ordning och säkerhet vid

anstalterna kan upprätthållas får det förutsättas att det alldeles oberoende av

en på förhand gjord formell säkerhetsklassificering inte skulle ha kommit i

fråga att placera de intagna som det här gäller i annat än slutna anstalter med

hög säkerhet eller att medge dem friförmåner. En fördel med klassificeringen är

emellertid att den intagne genom denna får ett klart förhandsbesked om att han

inte kan påräkna en lindrigare anstaltsplacering eller friförmåner förrän en

längre tid av verkställigheten förflutit. Klassificeringen är härjämte av

betydelse för allmänhetens förtroende för kriminalvårdens verksamhet. Den kan

uppfattas som ett åtagande från kriminalvårdens sida att fästa särskilt avseende

vid kravet på samhällsskydd när det gäller intagna som gjort sig skyldiga till

allvarlig brottslighet av samhällsfarlig art. Viktigt i det hänseendet är att

den delegation av beslutanderätten i fråga om anstaltsplacering och friförmåner

till myndigheter på lokal nivå som gäller beträffande intagna i allmänhet inte

avser dem som säkerhetsklassificerats. Vi anser att det finns skäl att bibehålla

en säkerhetsklassificering.

 Den kritik som riktats mot gällande ordning för säkerhetsklassificering har

framför allt gällt beslutsordningen. Kritiken har främst kommit från intagna

eller företrädare för dessa. Man har menat att det innebär en dubbelbestraffning

att kriminalvårdsstyrelsen på i huvudsak samma underlag som legat till grund för

rättens straffbestämning beslutar om en långtgående särbehandling samt att det

med hänsyn till rättssäkerheten inte är acceptabelt att frågan avgörs i annat än

domstolsmässiga former. Vi har för avsikt att ta upp denna fråga i

slutbetänkandet i anslutning till andra frågor om besluts- och besvärsför-

farandet i kriminalvårdsfrågor.

 De rekvisit för säkerhetsklassificeringen som vi föreslår anknyter i allt

väsentligt till vad som nu gäller enligt 7 § tredje stycket KvaL. Kravet på en

viss lägsta strafftid har dock för all slags brottslighet bestämts till fyra år.

Med hänsyn till att det i praxis sällan förekommit att någon med kortare

strafftid klassificerats har vi inte ansett det nödvändigt att bibehålla en

särbestämmelse för personer som dömts för grov narkotikabrottslighet. Att sådan

brottslighet i allmänhet är att bedöma som brottslighet av särskilt

samhällsfarlig art torde stå klart utan att det nämns särskilt i lagtexten.

 Innebörden av säkerhetsklassificeringen skall enligt vårt förslag vara densamma

som nu. Intagning skall ske till en sluten anstalt. Att placeringen

företrädesvis skall avse en anstalt som uppfyller högt ställda krav på

säkerheten är självklart. Permission och andra friförmåner - förutom särskild

permission under bevakning - får inte medges den som säkerhetsklassificerats.

 I ett särskilt avsnitt av betänkandet tar vi upp frågor om narkotika inom

kriminalvården i anstalt. Som framgår av klientelundersökningen är andelen

missbrukare hög bland de intagna. De problem som detta för med sig sätter i

mycket stor utsträckning sin prägel på kriminalvårdens verksamhet. Denna har i

detta sammanhang två skilda inriktningar. Den ena innefattar ambitionen att

hålla kriminalvårdsanstalterna fria från narkotika, medan den andra syftar till

att på bästa sätt hjälpa de intagna att komma ifrån sitt missbruk. Redan den

omständigheten att all befattning med narkotika utgör brott gör det självklart

att narkotika inte skall få förekomma i anstalterna. Härtill kommer att ett

inflöde av narkotika till anstalterna är ägnat att störa ordningen och

säkerheten i anstalterna. Som ett led i kriminalvårdens rehabiliterande och

allmänt brottsförebyggande uppgift sker ett aktivt påverkansarbete från

anstaltspersonalen, genom erbjudanden om behandlingsinsatser vid vissa anstalter

samt genom förmedling av stöd- och behandlingsinsatser utanför kriminalvården.

Ett inflöde av narkotika är ägnat att motverka detta påverkans- och behandlings-

arbete. När det gäller målsättningen att hålla anstalterna fria från narkotika

är framför allt de kontrollåtgärder av olika slag som står till buds av

betydelse. Av största vikt är också fördelningen av de intagna mellan olika

anstalter med hänsyn till deras missbruksförhållanden.

 Vårt förslag redovisas i de avsnitt som behandlar olika delar av verksamheten.

Sammanfattningsvis kan emellertid sägas att narkotikaproblemen ligger bakom alla

förslag som innefattar möjligheter till skärpta kontrollåtgärder eller större

restriktivitet i fråga om friförmåner.

 Mot bakgrund av narkotikasituationen föreslår vi i avsnittet om intagnas

kontakt med yttervärlden en skärpning när det gäller reglerna om brevgranskning

vid slutna anstalter. I samma avsnitt behandlas reglerna om besök till de

intagna. Den införsel av narkotika som förekommer sker i stor utsträckning i

samband med besöken. Därför föreslår vi en skärpning såtillvida att

kontrollerade besök skall få förekomma i större omfattning än enligt nuvarande

regler. Vid de slutna anstalter där narkotikaproblemen är särskilt allvarliga

bör som huvudregel gälla att besök endast får tas emot under kontroll av

anstaltspersonal eller på sätt som omöjliggör fysisk kontakt mellan den intagne

och den som besöker honom.

 Problemen med narkotika ligger till en del bakom också de förslag som redovisas

i avsnittet om vistelser utom anstalt. Förslagen har emellertid också andra

grunder.

 Enligt 32 § första stycket KvaL kan korttidspermission i form av s.k.

regelbunden permission beviljas, om det inte föreligger påtaglig fara för

fortsatt brottslighet eller avsevärd fara för annat missbruk. Lagtexten ger

uttryck för en stark restriktivitet när det gäller förutsättningarna för att av

säkerhetsskäl vägra permissioner. Sådan restriktivitet förekommer inte i

tillämpningen. Vi föreslår att lagen anpassas efter den skärpta praxis som

numera förekommer i detta hänseende.

 Vi föreslår också - i syfte att motverka permissionsmissbruk och för att främja

en ändamålsenlig användning av permissionsinstitutet - bättre planering av

permissionstillfällena samt ställer krav på att varje enskild permission skall

ha en uttalad och godtagbar ändamålsbestämning. Även om nuvarande föreskrifter

om kvalifikationstider och permissionsfrekvens enligt vår mening i allt

väsentligt kan bibehållas som riktlinjer för att åstadkomma enhetlighet i

bedömningen, torde vårt förslag om bättre planering komma att medföra att

permission inte beviljas med samma regelbundenhet som hittills. Vi föreslår

därför att benämningen "regelbunden permission" byts till "normalpermission".

 Av stor betydelse för kriminalvårdens rehabiliterande verksamhet är möjligheten

att med stöd av 34 § KvaL lämna medgivande till att en vistelse på

behandlingshem eller annan vårdinrättning utanför kriminalvården får

tillgodoräknas som straffverkställighet. Institutet har hittills inte haft någon

särskild benämning utan vanligen kallats "34 §-placering". Vi anser att

institutet bör bibehållas och föreslår att det skall benämnas "behand-

lingsplacering utom anstalt" (49 § lagförslaget).

 Vi föreslår inte någon ändring när det gäller förutsättningarna för att bevilja

behandlingsplacering. Dock hänvisar vi till 4 § lagförslaget och de däri

föreslagna allmänna föreskrifterna om att dels verkställigheten skall utformas

så att straffets ändamål beaktas, dels särskild uppmärksamhet skall ägnas åt

förberedelse av den intagnes frigivning under den senare hälften av

verkställigheten i anstalt.

 Ett problem med behandlingsplaceringarna är att en förhållandevis stor andel av

dem bryts i förtid. När behandlingstiden sträcker sig förbi tidpunkten för den

villkorliga frigivningen är antalet avbrutna behandlingar större än antalet

fullföljda. För att motverka avbrott vid tidpunkten för villkorlig frigivning

och för att bättre säkerställa att förmånen av behandlingsplacering reserveras

för intagna som verkligen är motiverade för behandlingen föreslår vi att

föreskrift som avses i 26 kap 15 § brottsbalken skall få meddelas i anslutning

till att medgivandet till behandlingsplacering lämnas. När den avsedda behand-

lingstiden sträcker sig längre än till tidpunkten för den villkorliga

frigivningen föreligger ytterligare ett problem som ibland varit till allvarlig

olägenhet för tillämpningen. Problemet hänger samman med att kostnadsansvaret

för den behandling som är avsedd att äga rum efter frigivningen ligger inte på

kriminalvården utan på den kommunala socialtjänsten. Av skäl som närmare anges i

det ifrågavarande avsnittet av betänkandet föreslår vi att detta kostnadsansvar

skall övergå till kriminalvården.

 I samma avsnitt behandlar vi också frigångsinstitutet. Därvid hänvisar vi till

den allmänna bestämmelsen i 4 § lagförslaget. Att ändamålet med straffbe-

stämningen skall beaktas bör hindra en sådan extensiv tillämpning av

frigångsinstitutet som någon gång förekommit och då utsatts för allvarlig

kritik. Vidare markeras (51 § lagförslaget) att det skall föreligga ett behov av

särskilda stödåtgärder hos den intagne för att frigång skall beviljas. En

tillämpning av frigångsinstitutet enligt de förslagna reglerna är enligt vår

uppfattning väl förenlig med fängelsestraffets ändamål. När frigång utgör en

förutsättning för att åstadkomma acceptabla frigivningsförhållanden eller

motverka bestående skadliga effekter av straffet och hinder mot frigång inte

möter med hänsyn till kravet på samhällsskydd, skulle det tvärtom strida mot

straffbestämningens ändamål att avstå från tillämpningen.

 Vi föreslår ingen lagändring när det gäller förutsättningarna för intagna att

delta i fritidsverksamhet utom anstalten.

 Arbete och utbildning m.m. vid anstalterna behandlas i ett särskilt avsnitt. Vi

föreslår att nuvarande bestämmelser om sysselsättningsplikt står fast.

 I syfte att försvåra införseln av narkotika till anstalterna samt narkotikahan-

del mellan de intagna under anstaltsvistelsen föreslår vi skärpta bestämmelser

när det gäller intagnas rätt att i anstalten inneha kontanter samt andra

personliga tillhörigheter än kontanter. Vi menar härvid att intagna i slutna

anstalter inte skall behöva ha någon tillgång alls till kontanter, om

kriminalvården - såsom vi förespråkar - låter utfärda betalkort som kan användas

vid kioskinköp och för liknande ändamål. För att hindra att annan valuta än

kontanter kommer till användning vid narkotikatransaktioner mellan de intagna

föreslår vi att dels de intagnas rätt till innehav i anstalten av personliga

tillhörigheter skall begränsas till föremål av mindre värde, dels att

överlåtelser av sådana föremål till andra intagna skall vara otillåtna.

 I avsnittet om kontrollåtgärder mot intagna redovisar vi följande förslag till

lagändringar.

 Vi föreslår en bestämmelse som medger kriminalvården rätten att genom

husrannsakan underkasta den intagnes bostadsrum i anstalten samt väskor och

andra förvaringsanordningar kontroll. Kriminalvården har hittills - mot bakgrund

av uttalanden i lagförarbeten - ansett sig ha sådan rätt utan särskilt lagstöd.

Vi menar emellertid att regeringsformens bestämmelser om mänskliga fri- och

rättigheter torde förutsätta att frågan lagregleras.

 När det gäller bestämmelserna om skyddsvisitation och annan kroppsvisitation

föreslår vi ingen ändring i sak. Vi förespråkar emellertid en förenkling av

lagregleringen.

 De kontrollåtgärder som i praktiken har störst betydelse för kampen mot

narkotika i anstalterna är urinprovstagning och andra former av kroppsbe-

siktning. Vi anser att den nuvarande lagstiftningen i och för sig ger

kriminalvården tillräckliga möjligheter att tillgripa dessa kontrollåtgärder.

Den av oss föreslagna ändringen när det gäller anstaltsindelningen medför dock

att den mest ingripande formen av kroppsbesiktning kommer att få användas även i

sådana anstalter som nu hänförs till kategorin slutna lokalanstalter. Vi anför i

sammanhanget också skäl för att kriminalvården bör införskaffa en sådan

urintestapparat som medger tekniska förutsättningar för att genom

urinprovstagning konstatera om en person förvarar narkotika i kroppen.

 Efter förebild i rättegångsbalken föreslår vi en regel om att pro-

portionalitetsprincipen skall beaktas vid användningen av tvångsmedel inom

kriminalvården.

 En intagen som under verkställigheten i anstalt bryter mot anbefalld ordning

eller meddelade anvisningar kan enligt gällande bestämmelser tilldelas

disciplinär bestraffning i form av antingen varning eller tidstillägg, dvs. ett

förordnande om att viss tid inte skall inräknas i verkställigheten. Vid sidan av

eller ibland i stället för den såsom disciplinstraff betecknade sanktionen kan

disciplinförseelsen medföra andra för den intagne negativa följder. Vanligt är

att kvalifikationstiden för medgivande till permission eller annan utevistelse

ändras. Det förekommer också att den intagne utsätts för s.k. "knalltransport",

dvs. förflyttning till säkrare anstalt.

 Vi föreslår att sådana åtgärder som nu kan motiveras bara av behandlingsskäl

eller säkerhetsskäl men som i realiteten vidtas som reaktion på en disciplinär

förseelse bör ingå i ett mera differentierat disciplinärt sanktionssytem. Det är

i viss mån en fråga om rättssäkerhet att saker och ting ges sin rätta benämning.

 Härtill kommer ytterligare ett skäl för den av oss i detta hänseende föreslagna

ordningen. Frågan om s.k. fakultativ villkorlig frigivning övervägs för

närvarande av Straffsystemkommittén. Det ankommer därvid på kommittén att ta

ställning till frågan i vad mån den intagnes uppförande under verkställigheten

skall få inverka på tidpunkten för den villkorliga frigivningen. Om uppförandet

skall beaktas vid prövningen av frigivningsfrågan måste detta emellertid göras

på ett sådant sätt att det inte kan uppfattas som en dubbelbestraffning för

förseelser som redan medfört sanktioner i annan ordning. En förutsättning för

ett sådant system med fakultativ villkorlig frigivning som Straffsystemkommittén

sålunda skall överväga är enligt vår mening en ordning för disciplinär

bestraffning som innebär att det klart kan utredas vilka åtgärder av disciplinär

natur som vidtagits mot den intagne.

 Enligt nuvarande ordning kan disciplinära sanktioner tillämpas bara i fråga om

förseelser som begåtts under vistelsen i anstalt. Permissionsmissbruk o.dyl. kan

inte bestraffas disciplinärt, men föranleder regelmässigt att

kvalifikationstiden för ny permission påverkas till den intagnes nackdel. Med

vår inställning att åtgärder som vidtas av i realiteten disciplinära skäl skall

ges sin rätta benämning följer att vi vill att disciplinsystemet skall äga

tillämpning också i fråga om förseelser som begåtts i samband med permission

eller annan medgiven utevistelse. Överväganden om en ordning med fakultativ

villkorlig frigivning spelar också i det här sammanhanget en roll.

 Som framgått av det anförda föreslår vi att beslut om ändrad kvalifikationstid

för permission eller annan utevistelse samt om förflyttning av disciplinära skäl

till säkrare anstalt eller avdelning formellt skall anses som disciplinära

sanktioner.

 När det gäller det disciplinära sanktionssystemet redovisar vi i övrigt

följande överväganden och förslag.

 En rimlig reaktion på inte alltför allvarliga förseelser av förstagångsnatur är

att varning meddelas. Varning bör sålunda stå kvar som sanktionsform.

 Viss kritik har riktats mot tidstillägget som sanktionsform. Det har ansetts

som en verkningslös sanktion mot dömda med lång kvarstående verkställighetstid.

När det gäller intagna med så korta straff att villkorlig frigivning inte kommer

i fråga har det vidare hävdats att tidstillägget, vilket beslutas inte av

domstol utan av myndighet inom kriminalvården, strider mot åtaganden i

internationella konventioner. Vår uppfattning är att tidstillägget fortfarande

får betraktas som ett lämpligt disciplinärt sanktionsmedel när det gäller

intagna med en så kort återstående strafftid att det föreligger en tydlig

koppling mellan förseelsen och disciplinbeslutets effekt. Tidstillägget bör

sålunda behållas, dock med den med hänsyn till konventionsåtagandena gjorda

begränsningen att tillägget i det enskilda fallet inte får medföra att den

intagne är berövad friheten under längre tid än som följer av det av domstol

utmätta straffet.

 Den kritik som nu anförts mot användningen av tidstillägg när det gäller

intagna med lång kvarstående strafftid har vi funnit berättigad. Det föreligger

därför behov av ytterligare sanktionsmedel. Som sådana föreslår vi avdrag på den

ersättning som utgår till intagen för deltagande i anvisad verksamhet - arbete

eller studier - samt ensamvistelse i den intagnes bostadsrum. När det gäller den

först nämnda sanktionsformen hänvisar vi till att löneavdrag förekommer som

disciplinåtgärd i åtskilliga sammanhang. Förslag om isolering som disciplinär

sanktion har framförts tidigare och då avvisats. Vårt förslag skiljer sig på så

vis från det tidigare att vi menar att enrumsvistelsen skall verkställas i den

intagnes bostadsrum. Därmed minskas den risk för skadeverkningar som anförts som

skäl mot det tidigare förslaget. Farhågorna om skadeverkningar anser vi f.ö.

något överdrivna med hänsyn till att flertalet av de intagna som kan tänkas

drabbade av sanktionen har åtskillig erfarenhet av enrumsvistelse under avsevärt

svårare förhållanden i samband med anhållande och häktning.

 Sammanfattningsvis innefattar det av oss föreslagna differentierade sanktions-

systemet följande sanktionsformer: Varning, tidstillägg, löneavdrag, förbud mot

vistelse utom anstalt, förflyttning till annan avdelning eller anstalt samt

ensamvistelse i den intagnes bostadsrum.

Remissinstanserna - Verkställighet av fängelsestraff

(SOU 1993:76)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Riksdagens ombudsmän

(JO), Justitiekanslern (JK), Domstolsverket, Svea hovrätt, Norrköpings

tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Luleå tingsrätt, Kammarrätten i Jönköping,

Länsrätten i Södermanlands län, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Kriminalvårdsnämnden, Stockholms andra

övervakningsnämnd, Övervakningsnämnden i Borlänge, Brottsförebyggande rådet

(BRÅ), Straffsystemkommittén (Ju 1992:06), Socialstyrelsen,

Rättsmedicinalverket, Statens institutionsstyrelse, Jämställdhetsombudsmannen,

Barnombudsmannen, Socialtjänstkommittén (S 1991:07), Juridiska fakultetsnämnden

vid Uppsala universitet, Arbetsmarknadsstyrelsen, Statens invandrarverk, Malmö

kommun, Örebro stad, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens

centralorganisation (TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges Domareförbund, Föreningen Sveriges polischefer,

Akademikerförbundet SSR, Föreningen Styresmän och Assistenter m.fl. vid

Kriminalvårdsanstalterna (SAK), Föreningen Sveriges Frivårdstjänstemän, Svenska

Fångvårdssällskapet, Riksförbundet Frivilliga Samhällsarbetare (RFS), Svenska

Röda korset, Svenska kyrkans centralstyrelse, Sveriges Frikyrkosamråd,

Brottsofferjourernas Riksförbund (BOJ), Riksorganisationen för Kvinnojourer i

Sverige (ROKS) och Svenska Skyddsförbundet.

 Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Landstingsförbundet, Svenska

kommunförbundet och Svenska Arbetsgivarföreningen (SAF) har avstått från att

yttra sig över betänkandet.

 Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagarna vid åklagarmyndigheten i

Göteborg och vid regionåklagarmyndigheterna i Kalmar, Vänersborg och Gävle.

 Kriminalvårdsstyrelsen har bifogat yttrande från samtliga regionmyndigheter.

Kriminalvårdsstyrelsen har även hållt en hearing med representanter från olika

regionala och lokala myndigheter.

 Malmö kommun har har som svar i ärendet hänvisat till yttrande från

kommunstyrelsens socialutskott.

 Landsorganisationen i Sverige har som yttrande över remissen överlämnat

yttrande från Statsanställdas förbund.

 Centralorganisationen SACO/SR har som svar överlämnat yttrande från Sveriges

psykologförbund samt hänvisat till yttrandet från Akademikerförbundet SSR.

Sveriges psykologförbund har i sin tur åberopat ett yttrande från leg psykolog

Stefan[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande i Sveriges Kriminalvårdspsykologers förening.

 I yttrandet från Sveriges Frikyrkosamråd deltar även Sveriges kristna råd.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken att 28 kap. 13 § skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 28 kap.

 13 §[1]

 Beträffande kroppsvisitation och kroppsbesiktning skall i tillämpliga delar

gälla vad i 3 a, 4, 8 och 9 §§ är föreskrivet om husrannsakan. Är fara i

dröjsmål, får kroppsvisitation och kroppsbesiktning beslutas av polisman.

 Förrättning, som är av Förrättning, som är av

mera väsentlig mera väsentlig

omfattning, skall verk- omfattning, skall verk-

ställas inomhus och i ställas inomhus och i

avskilt rum. Verkställes avskilt rum. Verkställs

den av annan än läkare, den av någon annan än en

skall såvitt möjligt ett läkare, skall såvitt

av förrättningsmannen möjligt ett av

anmodat trovärdigt förrättningsmannen anmodat

vittne närvara. Blodprov trovärdigt vittne närvara.

må ej tagas av annan än Blodprov får inte tas av

läkare eller legitimerad någon annan än en läkare

sjuksköterska. Annan eller legitimerad sjuk-

mera ingående under- sköterska. Annan mera

sökning må utföras ingående undersökning får

endast av läkare. utföras endast av läkare.

 Kroppsvisitation eller Kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning av en kroppsbesiktning av en

kvinna får inte kvinna får inte

verkställas eller verkställas eller

bevittnas av annan än bevittnas av någon annan

kvinna, läkare eller än en kvinna, läkare eller

legitimerad legitimerad

sjuksköterska. sjuksköterska. Kropps-

Kroppsvisitation som visitation som enbart

enbart innebär att före- innebär att föremål som en

mål som en kvinna har kvinna har med sig

med sig undersöks och undersöks och kropps-

kroppsbesiktning som besiktning som enbart

enbart innebär innebär att blodprov

blodprovstagning får eller alkoholutandnings-

dock verkställas och prov tas får dock

bevittnas av en man. verkställas och bevittnas

 av en man.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [1] Senaste lydelse 1993:1408.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

 dels att 6 § skall upphävas,

 dels att 3, 7, 11, 26, 29, 42 och 52 a-d §§ skall ha följande lydelse,

 dels att i lagen skall införas två nya paragrafer, 7 a § och 64 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §[2]

 Kriminalvårdsanstalt är

riksanstalt eller En kriminalvårdsanstalt

lokalanstalt. eller en avdelning av en

 Riksanstalt, anstalt är med hänsyn till

lokalanstalt eller av- graden av säkerhet öppen

delning av anstalt är eller sluten. För

öppen eller sluten. För placering av sådana

placering av sådana intagna som avses i 20 a §

intagna som avses i 20 kan en sluten avdelning

a § kan sluten avdelning inrättas som

inrättas som special- specialavdelning med

avdelning med särskild särskild övervakning och

övervakning och begrän- begränsad gemensamhet

sad gemensamhet mellan mellan de intagna.

de intagna. Regeringen eller den

 myndighet, som

 regeringen bestämmer,

 Regeringen eller beslutar vilka anstalter

myndighet, som eller anstalts-

regeringen bestämmer, avdelningar som är öppna

förordnar vilka eller slutna och vilka

anstalter som är slutna avdelningar som är

riksanstalter eller specialavdelningar.

lokalanstalter, vilka

anstalter eller

anstaltsavdelningar som Vad i denna lag sägs om

är öppna eller slutna en öppen eller en sluten

och vilka slutna avdel- anstalt gäller även en

ningar som är specialav- öppen eller en sluten

delningar. avdelning av en anstalt.

 Vad i denna lag sägs

om öppen eller sluten

anstalt gäller även

öppen eller sluten av-

delning av anstalt.

 7 §[3]

 Vid fördelning av de Vid fördelning av de

intagna mellan öppna och intagna mellan öppna och

slutna anstalter slutna anstalter skall

iakttages följande. följande iakttas.

 Intagen bör placeras i En intagen bör placeras

öppen anstalt, om icke i en öppen anstalt, om

annan placering är inte placering i en

påkallad med hänsyn till sluten anstalt är nödvändig

säkerhetsskäl eller med av säkerhetsskäl eller för

hänsyn till att möjlig- att ge den intagne

het bör beredas honom möjlighet till sådant

till sådant arbete eller arbete eller sådan

sådan undervisning, undervisning,

utbildning eller utbild-ning eller

särskild behandling som särskild behandling som

icke lämpligen kan inte lämpligen kan ordnas

anordnas i öppen i en öppen anstalt. Vid

anstalt. Vid bedömningen bedömningen av om det av

av om säkerhetsskäl säkerhetsskäl är nödvändigt

påkallar annan placering med placering i en

skall bland andra sluten anstalt skall

omständigheter beaktas bland andra omstän-

om fara föreligger för digheter beaktas om det

att den intagne skall finns risk för att den

avvika eller allvarligt intagne skall avvika.

störa ordningen genom Den som kan befaras

att nyttja eller förfara missbruka eller på annat

olagligt med narkotika. sätt ta befattning med

 narkotika under

 verkställigheten skall

 Den som undergår företrädesvis placeras i

fängelse i lägst fyra år en sluten anstalt.

och den som i annat Den som undergår fängelse

fall har dömts till i lägst fyra år och den

fängelse i lägst två år som i annat fall har

för grovt narkotika- dömts till fängelse i lägst

brott eller grov två år för grovt

varusmuggling som avser narkotikabrott eller

narkotika eller för grov varusmuggling som

försök, förberedelse, avser narkotika eller för

stämpling eller med- försök, förberedelse,

verkan till brott som stämpling eller medverkan

nu angetts skall till brott som nu

placeras i sluten angetts skall placeras i

anstalt, om det med en sluten anstalt, om

hänsyn till arten av det med hänsyn till arten

hans brottslighet eller av hans brottslighet

annars kan befaras att eller annars kan befaras

han är särskilt benägen att han är särskilt benägen

att avvika eller att avvika eller

fortsätta en brottslig fortsätta en brottslig

verksamhet av allvarlig verksamhet av allvarlig

karaktär innan karaktär innan

verkställigheten i verkställigheten i

anstalt har avslutats. anstalt har avslutats.

 Placeringen skall före-

 trädesvis ske i en sådan

 anstalt eller avdelning

 av anstalt som är särskilt

 Prövning av om lämpad att tillgodose

placering i sluten kraven på hög säkerhet.

anstalt skall ske med Prövning av om placering

stöd av tredje stycket i en sluten anstalt

skall ske så snart skall ske med stöd av

verkställighet påbörjas tredje stycket skall ske

eller annars så snart så snart verkställighet

det finns anledning påbörjas eller annars så

till det. Ett beslut om snart det finns

sådan placering skall anledning till det. Ett

omprövas när det finns beslut om sådan placering

anledning till det, skall omprövas när det

dock alltid inom sex finns anledning till

månader från föregående det, dock alltid inom

prövning. sex månader från föregående

 prövning.

 7 a §

 Vid fördelningen av de

 intagna mellan anstalter

 av samma slag skall

 eftersträvas en placering

 som är ägnad att

 tillgodose den intagnes

 behov av utbildning

 eller behandling och

 främja en ändamålsenlig

 planering av frigiv-

 ningen.

 11 §[4]

 För att underlätta För att underlätta

anpassningen i samhället anpassningen i samhället

kan den som är intagen i kan en intagen medges

lokalanstalt medges att att under arbetstid

under arbetstid utföra utföra arbete eller delta

arbete eller deltaga i i undervisning, ut-

undervisning, bildning eller annan

utbildning eller annan särskilt anordnad

särskilt anordnad verk- verksamhet utanför an-

samhet utom anstalten. stalten. Detta gäller

Vid anstalt som nu inte en intagen som

sagts bör särskilda avses i 7 § tredje

åtgärder vidtagas för stycket.

att främja verksamhet

av detta slag.

 Medgivande som avses i

första stycket kan lämnas

även den som är intagen i

riksanstalt, om sär-

skilda skäl föreligger.

Vad som har sagts nu

gäller dock inte en

intagen som avses i 7 §

tredje stycket.

 26 §[5]

 Brev eller andra Brev eller andra

försändelser till eller försändelser till eller

från den som är intagen från den som är intagen i

i sluten riksanstalt en sluten anstalt får

skall granskas för granskas för att undersöka

undersökning av om de om de innehåller något

innehåller något otill- otillåtet föremål.

låtet föremål. Finns det Beträffande den som är

anledning anta att en intagen på

försändelse innehåller specialavdelning skall

ett sådant föremål, får en sådan granskning

granskning i detta alltid göras. Finns det

syfte ske även av en anledning att anta att

försändelse till eller en försändelse innehåller

från den som är intagen ett sådant föremål eller

i annan anstalt, om det sker det stickprovsvis,

är påkallat av säker- får granskning i detta

hetsskäl. syfte göras även av en

 försändelse till eller från

 den som är intagen i en

 Beträffande den som är öppen anstalt.

intagen på Beträffande den som är

specialavdelning, skall intagen på en

granskningen av brev specialavdelning skall

eller andra försändelser granskningen av brev

även syfta till att eller andra försändelser

undersöka om de även syfta till att

innehåller något med- undersöka om de innehåller

delande om planläggning något meddelande om

av brottslig planläggning av brottslig

verksamhet, avvikande verksamhet, avvikande

eller något annat eller något annat

liknande förfarande. När liknande förfarande.

det är påkallat av Granskning i detta syfte

säkerhetsskäl, får får också göras beträffande

granskning i detta andra intagna, när det

syfte även ske finns anledning att anta

stickprovsvis att en försändelse inne-

beträffande intagna i håller ett sådant

allmänhet samt, meddelande. Beträffande

beträffande den som är den som är intagen i en

intagen i sluten sluten anstalt får sådan

anstalt, om det är granskning även göras om

nödvändigt med hänsyn det finns anledning att

till hans särskilda anta att planläggning av

förhållanden. brottslig verksamhet,

 avvikande eller något

 annat liknande förfarande

 pågår vid anstalten eller

 granskningen är nödvändig

 med hänsyn till den

 intagnes särskilda

 förhållanden eller sker

 stickprovsvis.

Första och andra Första och andra stycket

styckena gäller ej så- gäller inte sådana brev

dant brev som enligt 25 som enligt 25 § skall

§ skall vidarebefordras vidarebefordras utan

utan granskning. granskning.

 Om en intagen under

 Om en intagen under utredningen av ett

utredningen av ett disciplinärende hålls

disciplinärende hålls avskild från andra

avskild från andra intagna, får den intagne

intagna, får han också också hindras från kon-

hindras från kontakter takter med andra

med andra personer personer genom brev i

genom brev i den mån det den utsträckning det är

är oundgängligen nödvän- oundgängligen nödvändigt

digt för att syftet med för att syftet med utred-

utredningen inte skall ningen inte skall

äventyras. äventyras.

 29 §[6]

 Intagen får mottaga En intagen får ta emot

besök i den utsträckning besök i den utsträckning

det lämpligen kan ske. det lämpligen kan ske. En

Han får ej mottaga besök intagen får inte ta emot

som är ägnat att även- besök som kan äventyra

tyra säkerheten i säkerheten i anstalten

anstalten eller som kan eller som kan motverka

motverka hans anpass- den intagnes anpassning

ning i samhället eller i samhället eller annars

eljest vara till skada vara till skada för den

för honom eller annan. intagne eller annan. Om

Om en intagen under en intagen under

utredningen av ett utredningen av ett

disciplinärende hålls disciplinärende hålls

avskild från andra avskild från andra

intagna, får han också intagna, får den intagne

vägras besök i den mån också vägras besök i den

det är oundgängligen utsträckning det är

nödvändigt för att oundgängligen nödvändigt för

syftet med utredningen att syftet med utred-

inte skall äventyras. ningen inte skall

 Till underlag för äventyras.

bedömningen av om den Om det behövs för att

som är intagen i sluten kunna bedöma om en

riksanstalt skall i ett intagen skall få ta emot

särskilt fall få ta emot besök i ett särskilt fall

besök skall i förväg eller om ett besök skall

undersökas om den be- vara kontrollerat, skall

sökande har dömts eller i förväg undersökas om den

är misstänkt för allvar- besökande har dömts eller

lig brottslig verksam- är misstänkt för brottslig

het. I den utsträckning verksamhet. I den

det behövs och lämp- kanutsträckning det behövs

ligen ske skall upp- skall upplysningar också

lysningar också inhäm- inhämtas om den besökandes

tas om hans personliga personliga förhållanden i

förhållanden i övrigt. övrigt.

Vad som har sagts nu

gäller ej, i den mån det

är uppenbart obehövligt

på grund av att den be-

sökande är känd eller

av annat skäl.

 Till underlag för

bedömningen av om den

som är intagen i annan

anstalt än sluten

riksanstalt skall i ett

särskilt fall få ta emot

besök får en sådan

kontroll som avses i Om det behövs med hänsyn

andra stycket göras i till säkerheten, skall en

den mån det är påkallat tjänsteman vid anstalten

av säkerhetsskäl. vara närvarande vid

 Tjänsteman vid anstal- besöket eller detta ske

ten skall vara närva- under sådana förhållanden

rande vid besök, om det att den intagne och den

är påkallat med hänsyn besökande inte kan

till säkerheten. Vid överlämna föremål till

besök av advokat som varandra (kontrollerat

biträder den intagne i besök). Besök av en

en rättslig angelägenhet advokat som biträder den

får tjänsteman närvara intagne i en rättslig

endast om advokaten angelägenhet skall vara

eller den intagne begär kontrollerat bara om

det. advokaten eller den

 intagne begär det.

 Som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande

underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning.

 **Fotnot**

 [2] Senaste lydelse 1980:930.

 [3] Senaste lydelse 1988:622.

 [4] Senaste lydelse 1988:622.

 [5] Senaste lydelse 1991:1133.

 [6]Senaste lydelse 1993:1410.

 42 §[7]

 Vid transport av Vid transport av en

intagen skall såvitt intagen skall såvitt

möjligt tillses att han möjligt ses till att han

ej utsättes för obe- inte utsätts för obehörigas

hörigas uppmärksamhet. uppmärksamhet.

 Om det är nödvändigt av Om det är nödvändigt av

säkerhetsskäl, får den säkerhetsskäl, får den

intagne vid transport intagne beläggas med

eller annars under vis- fängsel vid förflyttning

telse utom anstalten inom anstalten samt vid

beläggas med fängsel. transport eller annan

 vistelse utanför

 anstalten.

 Kan befaras att transport medför skada för den intagnes hälsa, skall läkares

medgivande till transporten inhämtas.

 52 a §[8]

 Om det inte är En intagen får

uppenbart obehövligt, kroppsvisiteras för att

skall den som intages i söka efter otillåtna föremål

kriminalvårdsanstalt när

vid ankomsten till 1. det finns anledning

anstalten att anta att ett sådant

kroppsvisiteras för föremål skall anträffas på

eftersökande av föremål honom,

som han enligt vad som 2. han återkommer efter

följer av denna lag ej en vistelse utanför

får inneha. anstalten,

 I övrigt får en intagen 3. han skall ta emot

kroppsvisiteras för eller har haft

eftersökande av föremål okontrollerat besök,

som nyss sagts när eller

 1. anledning förekommer 4. det görs

att sådant föremål skall stickprovsvis eller i

anträffas på honom, anslutning till en större

 2. det sker undersökning som av

stickprovsvis eller säkerhetsskäl görs av ett

också i anslutning till utrymme inom anstalten

större undersökning som och den intagne har

av säkerhetsskäl görs av eller har haft särskild

utrymmen inom anstalten anknytning till utrymmet

och den intagne har som berörs av

eller har haft särskild undersökningen.

anknytning till utrymme

som berörs av undersök-

ningen,

 3. den intagne skall

mottaga eller har haft

obevakat besök, eller

 4. den intagne efter

vistelse utanför

anstalten kommer åter

till denna. Den som skall tas in i

 Om det inte är anstalt skall

uppenbart obehövligt, kroppsvisiteras när han

skall den som är intagen anländer till anstalten,

i sluten riksanstalt om det inte är uppenbart

kroppsvisiteras då han obehövligt. Detsamma

har haft besök som avses gäller när en intagen i

i andra stycket 3 samt sluten anstalt återkommer

i fall som anges i efter en vistelse utanför

andra stycket 4. anstalten eller har haft

 okontrollerat besök.

 Vad som har sagts i Utöver vad som följer av

andra stycket utgör ej första och andra stycket

hinder mot att i annat får en intagen

fall företages sådan underkastas sådan ytlig

ytlig kroppsvisitation kroppsvisitation som

som bedömes nödvändig bedöms nödvändig av

av säkerhetsskäl och säkerhetsskäl och som

som endast avser endast syftar till att

eftersökande av vapen söka efter vapen eller

eller annat farligt andra farliga föremål.

föremål.

 52 b §[9]

 Intagen får Utöver vad som framgår

kroppsbesiktigas när av 52 d § får en intagen

anledning förekommer att kroppsbesiktigas när det

föremål som han enligt finns anledning att anta

vad som följer av denna att ett otillåtet föremål

lag ej får inneha skall skall anträffas på honom.

anträffas på honom. I den utsträckning det

 Utöver vad som följer behövs får

av första stycket får kroppsbesiktning göras

kroppsbesiktning i den även i fall som avses i

mån det anses påkallat 52 a § första stycket 2-4

företas i fall som avses och andra stycket. I

i 52 a § första stycket fråga om den som är

och andra stycket 2-4. intagen i öppen anstalt

I fråga om den som inte gäller detta dock bara

är intagen i sluten ytlig kroppsbesiktning.

riksanstalt gäller detta

dock bara ytlig

kroppsbesiktning.

 52 c §[10]

 Kroppsvisitation eller Kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning får kroppsbesiktning får inte

inte göras mer ingående göras mer ingående än vad

än vad ändamålet med ändamålet med åtgärden

åtgärden kräver. All den kräver. All den hänsyn som

hänsyn som omständig- omständigheterna medger

heterna medger skall skall iakttas. Om möjligt

iaktagas. Om möjligt skall ett vittne närvara.

skall vittne närvara. Vad i 28 kap. 13 §

 Annan kroppsvisitation tredje stycket

än som avses i 52 a § rättegångsbalken föreskrivs

fjärde stycket eller om kroppsvisitation och

kroppsbesiktning får, kroppsbesiktning av en

när åtgärden gäller kvinna gäller inte sådan

kvinna, ej verkställas ytlig kroppsvisitation

eller bevittnas av som avses i 52 a § tredje

annan än kvinna, läkare stycket.

eller legitimerad

sjuksköterska.

 Föremål, som anträffas Ett otillåtet föremål,

vid kroppsvisitation som anträffas vid

eller kroppsbesiktning kroppsvisitation eller

och som intagen enligt kroppsbesiktning, skall

vad som följer av denna omhändertas och förvaras

lag ej får inneha, skall för den intagnes räkning,

omhändertagas och för- såvitt inte annat är sär-

varas för hans räkning, skilt föreskrivet.

såvitt ej annat är

särskilt föreskrivet.

 52 d §[11]

 En intagen är, om inte En intagen är, om inte

annat föranleds av annat föranleds av

medicinska eller medicinska eller liknan-

liknande skäl, skyldig de skäl, skyldig att på

att på anmaning lämna anmaning lämna blod-,

blod-, urin- eller ut- urin- eller utand-

andningsprov för ningsprov för kontroll av

kontroll av att han att han inte är påverkad

inte är påverkad av av beroendeframkallande

beroendeframkallande medel eller något sådant

medel. dopningsmedel som avses

 i 1 § lagen (1991:1969)

 om förbud mot vissa

 dopningsmedel.

 64 §

 Anträffas i andra fall än

 som avses i 63 § inom

 anstalten egendom som

 kan antas bli tagen i

 beslag, får

 kriminalvårdsanstalten

 omhänderta egendomen i

 avvaktan på beslut därom.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

 **Fotnot**

 [7] Senaste lydelse 1982:401.

 [8] Senaste lydelse 1982:401.

 [9] Senaste lydelse 1982:401.

 [10] Senaste lydelse 1982:401.

 [11] Senaste lydelse 1993:210.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och

anhållna m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §

 Häktad får mottaga be- En häktad får ta emot

sök i den utsträckning besök i den utsträckning

det lämpligen kan ske. det lämpligen kan ske. En

Han får ej mottaga besök häktad får inte ta emot

som kan medföra fara besök som kan medföra fara

från säkerhetssynpunkt. från säkerhetssynpunkt.

Ej heller får den som Inte heller får den som är

är häktad på grund häktad på grund av

av misstanke om brott misstanke om brott ta

mottaga besök som kan emot besök som kan medföra

medföra fara för att fara för att bevis

bevis undanröjes eller undanröjs eller utredning

utredning om brott om brott annars försvåras.

eljest försvåras. Om det behövs av

 Om det är påkallat av säkerhetsskäl eller för att

säkerhetsskäl eller för undvika att bevis

att undvika att bevis undanröjs eller utredning

undanröjes eller om brott annars försvåras

utredning om brott skall en eller flera

eljest försvåras, skall personer vara närvarande

en eller flera personer vid besök.

vara närvarande vid Under förutsättningar som

besök. anges i andra stycket

 Under förutsättningar kan som villkor för besök

som anges i andra föreskrivas att den be-

stycket kan som villkor sökande underkastar sig

för besök föreskrivas kroppsvisitation.

att den besökande

underkastar sig

kroppsvisitation eller

medger undersökning av Om det behövs för att

väska, kasse eller annat kunna bedöma om den som är

dylikt som han vill häktad skall få ta emot

medföra vid besöket. besök i ett särskilt fall

 eller om ett besök skall

 vara kontrollerat, skall

 i förväg undersökas om den

 besökande har dömts eller

 är misstänkt för brottslig

 verksamhet. I den

 utsträckning det behövs

 skall upplysningar också

 inhämtas om den besökandes

 personliga förhållanden i

 övrigt.

 Om försvarares rätt att

 Om försvarares rätt träffa den som är häktad

att sammanträffa med finns bestämmelser i

den som är häktad rättegångsbalken

finns bestämmelser i

rättegångsbalken.

________

Denna lag träder i kraft den 1 april 1995.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-09-09

Närvarande: f.d. regeringsrådet Magnus Sjöberg, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 16 juni 1994 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

rättegångsbalken, m.m.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Elisabeth Lager.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

7 a §

Som framhållits i det betänkande av Fängelseutredningen (SOU 1993:76 s. 116 ff)

som ligger till grund för det remitterade förslaget vilade lagen om kriminalvård

i anstalt vid sin tillkomst på uppfattningen att behandlingsinsatser inte

primärt var en uppgift för kriminalvården utan i första hand borde ankomma på

andra samhällsorgan. I enlighet med vad som framgår av remissprotokollet

(avsnitt 5) har under senare tid särskilda behandlingsprogram utvecklats vid

flera anstalter. Även om denna utveckling fortsätter, torde likväl

anstaltsplaceringen beträffande det övervägande antalet intagna komma att styras

av andra faktorer än önskemål att tillgodose behov av viss behandling eller

utbildning. Den föreslagna avfattningen av förevarande paragraf kan därför

framstå som något missvisande.

 Lagrådet ifrågasätter om inte en mera adekvat lydelse av paragrafen erhålls, om

den formuleras i huvudsak enligt Fängelseutredningens förslag till motsvarande

bestämmelse (7 § tredje stycket i den föreslagna lagen om verkställighet av

fängelsestraff). Första meningen av förevarande paragraf kan då ges den lydelsen

att, vid fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag, den som har

behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt skall, om det

är lämpligt, placeras i denna. Därefter kan i enlighet med remissförslaget i en

andra mening sägas att i övrigt den placering skall eftersträvas som är ägnad

att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen.

 Det är givet att i det särskilda fallet en helhetsbedömning av vilken placering

som är den lämpligaste måste göras och att, som också framhålls i

remissprotokollet, de riktlinjer som har kommit till särskilt uttryck i

paragrafen därvid måste vägas mot andra faktorer. Det bör också framhållas att

föreskriften om att en placering som är ägnad att främja en ändamålsenlig

planering av frigivningen skall eftersträvas innebär att närhetsprincipen även i

fortsättningen får stor betydelse vid beslut om anstaltsplacering, även om den

inte avses komma att upprätthållas som en överordnad norm.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 8 december 1994

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1994/95:124

Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen (anstaltsindelningen m.m.).