Regeringens proposition

2000/01:72

Vuxnas lärande

och utvecklingen av vuxenutbildningen

Prop.

2000/01:72

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 22 februari 2001

Lena Hjelm-Wallén

 Ingegerd[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utbildningsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs förslag om mål och strategi för utveckling av vuxnas

lärande. Förslagen rörande utvecklingen av vuxenutbildningen tar sin

utgångspunkt i en analys av innebörden av begreppet livslångt lärande. Den

framtida vuxenutbildningen skall möta människor och tillgodose deras behov av

lärande utifrån den enskilda personens önskemål, behov och förutsättningar och

stödja vuxnas delaktighet i det livslånga lärandet.

Propositionen betonar vikten av att det förnyelse- och utvecklingsarbete som

bedrivits under kunskapslyftet tas tillvara, vidareutvecklas och integreras i

verksamheten. Skolhuvudmännens ansvar härför betonas.

Betydelsen av att kommunerna - i samverkan med andra kommuner, folkbildningen

och privata utbildningsanordnare - utvecklar en roll inte bara som

utbildningsanordnare utan också som samordnare av informationsinsatser,

vägledning, utbildningsmöjligheter framhålls. Särskilda medel föreslås ställas

till kommunernas förfogande år 2002.

Satsningar föreslås på forskning och på kompetensutveckling av lärare inom

vuxenutbildningen för att utveckla vuxenpedagogiskt arbetssätt och

specialpedagogik.

Förbättrade möjligheter för personer med funktionshinder att delta i

vuxenutbildning föreslås bl.a. genom ett vidgat uppdrag till den nya myndigheten

 för specialpedagogiska frågor och satsningar på utveckling av t.ex.

Internet-baserade läromedel för döva och hörselskadade. Kommunerna föreslås få

ytterligare resurser för utbyggnad av särvux, som föreslås kunna innefatta

estetisk verksamhet.

Ändring i skollagen (1985:1100) föreslås så att vuxenutbildningen ges möjlighet

att tillgodose enskilda människors behov av en bredare kompetensutveckling på

gymnasial nivå än vad nuvarande regler tillåter.

Statens skolor för vuxna föreslås få en vidgad roll som innebär att skolorna

förutom att erbjuda distansutbildning även skall stödja kommunernas användning

av distansmetoder.

Skollagen (1985:1100) föreslås ändrad så att rätten till svenska för invandrare

omfattar alla vuxna invandrare. Kursplanen för sfi skall kunna differentieras.

Inriktningen för en ny statlig utvärdering av folkbildningen redovisas.

Förslag förs fram om ett nytt rekryterande studiebidrag inom

studiemedelssystemets ram, motsvarande 100 eller 122,5 procent av studiemedlen.

Bidraget utformas så att det kan användas som ett verktyg i den uppsökande

verksamheten.

Ett nytt riktat statsbidrag motsvarande ca 47 000 platser i kommunal

vuxenutbildning och ca 7 000 platser inom folkhögskolan föreslås för perioden

2003-2005.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100) 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1108) om statens skolor för

vuxna 6

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Bakgrund 8

4.1 Omfattning och erfarenheter av kunskapslyftet 10

5 Mål och strategi för vuxnas lärande 14

6 Flexibelt lärande 30

6.1 Inledning 30

6.2 Pedagogisk-metodisk utveckling 30

7 Att främja vuxnas lärande 40

8 Kommunal vuxenutbildning 49

8.1 Fortsatt utveckling efter projekttiden 49

8.2 En vidgad roll för SSV 54

9 Svenskundervisning för invandrare (Sfi) 58

10 Särvux 64

11 Folkbildningen 66

11.1 Bakgrund 66

11.2 Folkbildningen och det livslånga lärandet 67

11.3 Utvärdering av folkbildningen 68

12 Personer med funktionshinder och det livslånga lärande 74

13 Studiefinansiering 81

13.1 Förbättrade studiemedel för vuxnas lärande 81

14 Nationell styrning 86

14.1 Nytt statsbidrag 86

14.2 En ny författningsreglering 89

14.3 Frågan om rätt till viss utbildning 90

Bilaga 1 Förteckning av remissinstanser som avgivit yttrande över betänkandet

Kunskapsbygget 2000 - det livslånga lärandet (SOU 2000:28) 93

Bilaga 2 Förteckning av deltagare vid remissmöte med anledning av Statskontorets

 rapport (Statskontoret 2000:27) 95

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i skollagen (1985:1100),

2. lag om ändring i lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna,

dels godkänner vad regeringen förordar om

3. mål och strategi för vuxnas lärande (kapitel 5),

4. en särskild form av studiemedel för vissa vuxenstuderande (kapitel 13),

5. inrättande av ett nytt statsbidrag till kommuner och folkbildningen (avsnitt

14.1).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100)

Härigenom föreskrivs att 11 kap. 2 § och 13 kap. 1 § skollagen (1985:1100) 1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 kap.

2 §

Grundläggande vuxenutbildning syftar till att ge vuxna sådana kunskaper och

färdigheter som de behöver för att delta i samhälls- och arbetsliv. Den skall

också syfta till att möjliggöra fortsatta studier.

Gymnasial vuxenutbildning syftar till att ge vuxna kunskaper och färdigheter

motsvarande de som ungdomar kan få genom gymnasieskolan.

Gymnasial vuxenutbildning syftar till att ge vuxna kunskaper och färdigheter på

en nivå som motsvarar den som utbildningen i gymnasieskolan skall ge.

Påbyggnadsutbildning syftar till att ge vuxna en sådan utbildning som leder till

 en ny nivå inom deras yrke eller till ett nytt yrke. Vad som sägs i detta

kapitel om gymnasial vuxenutbildning gäller också påbyggnadsutbildning.

13 kap.

1 §

Sfi syftar till att ge vuxna nyanlända invandrare grundläggande kunskaper i

svenska språket och om det svenska samhället.

Utbildningen anordnas som en kurs.

Sfi syftar till att ge vuxna invandrare grundläggande kunskaper i svenska

språket och om det svenska samhället.

Utbildningen anordnas som kurser.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Statens skolor för vuxna skall komplettera den kommunala vuxenutbildningen genom

 att erbjuda utbildning av i huvudsak samma slag i form av distansundervisning.

Statens skolor för vuxna skall stödja kommunernas användning av distansmetoder i

 vuxenutbildningen och komplettera den kommunala vuxenutbildningen genom att

erbjuda utbildning av i huvudsak samma slag i form av distansundervisning.

Regeringen bestämmer om skolornas förläggning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 1 juni 1995 tillkallade regeringen en parlamentarisk kommitté

(dir. 1995:67) för att utreda vissa frågor rörande vuxenutbildningen. Kommittén

tog sig namnet Kunskapslyftskommittén (KLK). Uppdraget var att i ett första steg

 föreslå mål för ett nationellt kunskapslyft för vuxna som en del i en strategi

för ett livslångt lärande. I ett andra steg bestod uppdraget i att lägga fram

förslag till ansvarsfördelning mellan den offentligt finansierade utbildningen,

arbetslivet och individen. Kommitténs arbete skulle vara slutfört senast den 1

mars 1997. Kommittén publicerade i februari 1996 ett första delbetänkande, En

strategi för kunskapslyft och livslångt lärande (SOU 1996:27). Betänkandet har

remissbehandlats.

I tilläggsdirektiv (dir. 1996:71) den 12 september 1996 gav regeringen KLK i

uppdrag att följa den femåriga vuxenutbildningssatsningen och årligen rapportera

 till regeringen samt ansvara för att fristående utvärderingar skulle komma till

 stånd. Uppdraget i sin helhet skulle slutföras den 1 mars 2000. Kommittén har i

 enlighet med dessa tilläggsdirektiv överlämnat två delbetänkanden, den 1 april

1998 respektive den 1 april 1999, Vuxenutbildning och livslångt lärande -

Situationen inför och under första året med Kunskapslyftet (SOU 1998:51) och

Vuxenutbildning för alla? - Andra året med Kunskapslyftet (SOU 1999:39). Dessa

delbetänkande har remissbehandlats. Sammanställningar av remissvaren finns

tillgängliga i Utbildningsdepartementet (dnr. U1998/2129/V och U1999/1523/V).

Genom tilläggsdirektiv (dir. 1997:104) den 18 september 1997 gav regeringen KLK

i uppdrag att rapportera om funktionshindrades möjligheter att delta i

vuxenutbildning.

Under våren 1999 lät regeringen remissbehandla en inom Utbildningsdepartementet

upprättad promemoria om Handläggning av ansökningar om särskilt

utbildningsbidrag. Remissvaren finns tillgängliga i Utbildningsdepartementet

(dnr. U1999/2148/ST).

I april 2000 överlämnade KLK sitt slutbetänkande Kunskapsbygget 2000 - det

livslånga lärandet (SOU 2000:28). Betänkandet har remissbehandlats. Förteckning

över remissinstanserna finns i bilaga 1. En sammanställning av remissvaren finns

 tillgänglig i Utbildningsdepartementet (dnr. U2000/1585/V).

Med anledning av förslag i KLK:s delbetänkande (SOU 1999:39) uppdrog regeringen

den 25 november 1999 åt Statskontoret att överväga bl.a. för- och nackdelar med

en inordning av svenskundervisning för invandrare i den kommunala

vuxenutbildningen och gymnasieskolan. Statskontorets rapport Svenskundervisning

för invandrare (sfi) - en egen skolform eller del av komvux? har behandlats vid

ett remissmöte, som anordnades av Utbildningsdepartementet den 20 september

2000. Förteckning över remissinstanser finns i bilaga 2. Minnesanteckningar från

 remissmötet finns tillgängliga i Utbildningsdepartementet (dnr. U2000/2747/V).

4 Bakgrund

Riktlinjerna för en landsomfattande, särskild satsning på vuxenutbildning

presenterades i den s.k. sysselsättningspropositionen, Vissa åtgärder för att

halvera arbetslösheten till år 2000, ändrade anslag för budgetåret 1995/96,

finansiering m.m. (prop. 1995/96:222, bet. 1995/96:FiU15, rskr. 1995/96:307) och

 regleras i förordningen (1998:276) om statligt stöd till särskilda satsningar

på utbildning av vuxna. Satsningen, som påbörjades den 1 juli 1997, avser att

under en femårsperiod årligen ställa statliga medel till förfogande för att

genomföra vuxenutbildning motsvarande 100 000 årsstudieplatser inom kommunal

vuxenutbildning och folkhögskola. Målgruppen är i första hand arbetslösa som

saknar treårig gymnasiekompetens. Anställda och andra kan få delta i mån av

plats. Till satsningen knöts ett särskilt utbildningsbidrag (UBS) som ger

arbetslösa i åldern 25-55 år möjlighet att under ett år bedriva studier på

grundskole- och gymnasienivå med en ersättning motsvarande deras

arbetslöshetsersättning.

I juni 1996 inbjöd dåvarande statsrådet Ylva[REDACTED_EFTERNAMN] landets alla kommuner att

 delta i en femårig satsning för ett nationellt kunskapslyft för vuxna. Av

inbjudan till kommunerna framgick att ett viktigt syfte med denna omfattande

satsning på vuxenutbildning var att genom förnyelse och utvecklingsarbete lägga

grunden till en förändrad vuxenutbildning avpassad för 2000-talets behov efter

femårsperiodens slut. Ett annat viktigt syfte som angavs var att öka

sysselsättningen och den ekonomiska tillväxten. Vidare betonade regeringen att

satsningen skulle präglas av målstyrning och ske i dialog med kommunerna.

Genom beslut den 22 augusti 1996 tillkallade regeringen en delegation med

uppgift att förbereda och inledningsvis leda den särskilda

vuxenutbildningssatsningen. Delegationen, som senare fick namnet Delegationen

för kunskapslyftet, bestod av representanter för dåvarande Utbildnings-,

Finans-, Arbetsmarknads-, Inrikes- samt Närings- och handelsdepartementet och

hade ställning som myndighet inom Regeringskansliet. Till delegationen var ett

sekretariat knutet som svarade för kontakterna med kommunerna och ansvarade för

informationsinsatser. Uppdraget att leda satsningen överfördes till Statens

skolverk med verkan från och med den 1 juli 1998.

Enligt regeringsbeslut den 12 juni 1997 och den 21 juni 2000 har Skolverket i

uppdrag att i samråd med Arbetsmarknadsstyrelsen, Centrala studiestödsnämnden

och Statistiska centralbyrån ansvara för halvårsvisa rapporter till regeringen

avseende uppföljning av kunskapslyftet. Rapporteringen skall innehålla uppgifter

 om genomförd volym, information om deltagarna och deras resultat på individnivå

 samt uppgifter om utbildningsanordnare. I anslutning till sitt remissvar över

KLK:s slutbetänkande presenterade Skolverket rapporten Med vuxenutbildningen i

fokus, som är en sammanfattande analys av de tre första åren inom

kunskapslyftet.

Regeringen tillkallade i december 1999 en särskild utredare (dir. 1999:107) med

uppgift att utreda vissa frågor rörande vägledningen i skolväsendet mm.

Utredaren har i en särskild skrivelse den 22 september 2000 redovisat vissa

principiella synpunkter på vägledningsfrågorna. Uppdraget skall i sin helhet

redovisas senast den 31 mars 2001.

Den likaledes i december 1999 tillkallade särskilde utredaren (dir. 1999:86) av

validering av vuxnas kunskap och kompetens har i en skrivelse den 15 september

2000 redovisat arbetsläget inom utredningen och den försöksverksamhet av

validering av utländsk yrkeskompetens som utredaren har i uppdrag att genomföra.

 Uppdraget skall i sin helhet redovisas senast den 1 oktober 2001.

I en skrivelse från IT-kommissionen hösten 2000 har synpunkter framförts till

regeringen rörande behovet av insatser för ett bättre och bredare utbud av

Internet-baserad vuxenutbildning. Kommissionen lämnar förslag om att bl.a.

etablera kunskapsområdet "flexibelt lärande på Internet" och att stimulera

utvecklingen av flexibla, interaktiva utbildningar på Internet genom en

utvecklingsfond. Förslagen syftar till att förbättra synligheten och

arbetsmarknadsvärdet av vuxnas kunskaper och att förbättra förutsättningarna för

 vuxenlärande genom en översyn av studiestödssystemet.

Härutöver har idéer, synpunkter och förslag rörande den framtida utformningen av

 vuxenutbildningen i Sverige förts fram vid ett stort antal konferenser. Dessa

har anordnats av bl.a. Utbildningsdepartementet, Delegationen för

kunskapslyftet, Skolverket, enskilda kommuner, Riksförbundet för kommunal och

statlig vuxenutbildning (R-vux) och andra organisationer med anknytning till

vuxenutbildningssatsningen. Till detta kommer särskilda skrivelser till

regeringen från bl.a. kommuner och enskilda samt den allmänna debatten om

vuxenutbildning och livslångt lärande.

Förutom de betänkanden som Kunskapslyftskommittén har redovisat till regeringen

i enlighet med sina direktiv har kommittén publicerat följande rapporter:

* SOU 1996:164 Livslångt lärande i arbetslivet - steg på vägen mot ett

kunskapssamhälle,

* SOU 1996:188 Vuxenutbildare ser på sig själva,

* SOU 1997:120 Vuxenpedagogik i Sverige - Forskning, utbildning, utveckling - En

 kartläggning,

* SOU 1997:158 Vuxenpedagogik i teori och praktik - Kunskapslyftet i fokus och

* SOU 1999:141 Från Kunskapslyftet till en Strategi för Livslångt Lärande. Ett

perspektiv på svensk vuxenutbildningspolitik.

Denna proposition bygger således på ett omfattande underlag, som tagits fram

successivt under flera års tid. Härtill skall läggas erfarenheterna av ett brett

 och rikt varierat förnyelse- och utvecklingsarbete i ett mycket stort antal

kommuner. Detta arbete är mera sällan dokumenterat i systematisk form, men har

utgjort underlag för många av de rapporter som tagits fram under den period som

kunskapslyftet pågått.

Materialets omfattning gör det inte heller möjligt att systematiskt redovisa

alla de förslag som förekommer i betänkanden och rapporter samt

remissinstansernas och regeringens bedömning av dessa. Enbart i KLK:s

huvudbetänkande finns drygt 80 formella förslag och ytterligare nästan 50

ställningstaganden.

4.1 Omfattning och erfarenheter av kunskapslyftet

Kunskapslyftet är nu inne på den andra hälften av den femåriga projektperioden.

Den satsning som regeringen gjorde har visat sig ge önskade resultat. Enskilda

individer har fått en unik möjlighet att öka sin kompetens och samtidigt växa i

tro på sin egen förmåga. Det har också visat sig att människor i hög

utsträckning tagit tillvara denna möjlighet. Arbetslivets utvecklingspotential

har ökat med en välutbildad befolkning både vad gäller möjlighet till

arbetsorganisatoriska förändringar och användandet av moderna

produktionsmetoder. Den internationella uppmärksamheten som kunskapslyftet rönt,

 har gett Sverige en plattform att på ett aktivt sätt påverka den europeiska

debatten om livslångt lärande. Som en följd av den stora efterfrågan på

utbildning kom satsningen att under åren 1998, 1999 och 2000 få en avsevärt

större omfattning än vad som ursprungligen avsetts. De statliga anslagen under

åren 1997-2000 har uppgått till sammanlagt 11 858 miljoner kronor avseende

utbildningskostnader och 28 348 miljoner kronor avseende studiestöd - särskilt

utbildningsbidrag (UBS), särskilt vuxenstudiestöd (SVUX) samt särskilt

vuxenstudiestöd för arbetslösa (SVUXA). Under denna period har kommunerna

årligen genomfört mer verksamhet inom ramen för kunskapslyftet än det antal

årsstudieplatser de tilldelats statliga medel för. Av den totala volymen har ca

10 000 platser årligen genomförts som folkhögskolekurser vid folkhögskolor.

Denna verksamhet har följts och redovisats av Folkbildningsrådet.

Antalet studerande i kunskapslyftet särredovisas inte från övrig gymnasial

vuxenutbildning i Skolverkets halvårsvisa uppföljningar. Dessa uppföljningar

avspeglar hela den kommunala vuxenutbildningen på gymnasial nivå. Från det

första halvåret med kunskapslyftet hösten 1997 har antalet studerande i

kommunernas gymnasiala vuxenutbildning ökat från ca 173 000 studerande till som

högst 228 000 våren 1999. Under den period som kunskapslyftet pågått har andelen

 studerande som saknar treårig gymnasieutbildning varierat mellan 63 och 69

procent. Störst andel korttidsutbildade deltagare finns i landsbygds- och

glesbygdskommuner. Under kunskapslyftsperioden har hittills ca 675 000 personer

deltagit i kommunal vuxenutbildning i någon omfattning. Av dessa har nästan 630

000 personer studerat minst en kurs på gymnasial nivå. Omfattningen av deras

studier uppgår i genomsnitt till ca sex månaders heltidsstudier per person.

Av Skolverkets senaste rapport, Delrapport 7, framgår att av det totala antalet

studerande inom den kommunala vuxenutbildningen var 83 procent av dem som

finansierade sina studier med det särskilda utbildningsbidraget, aktuella på

arbetsförmedlingen i anslutning till kursstarten våren 2000. Andelen deltagare

över 30 år i den kommunala vuxenutbildningen har ökat från 49 procent hösten

1997 till knappt 60 procent våren 2000. Andelen män i den kommunala

vuxenutbildningen var 33 procent våren 2000.

Folkbildningsrådet har rapporterat till regeringen om omfattningen av

kunskapslyftet. I rapporterna har rådet bl.a. redovisat antalet invandrare och

kvinnor. Andelen kvinnor är ungefär lika hög som i den kommunala

vuxenutbildningen. Folkbildningsrådets uppföljningar visar att folkhögskolan har

 en högre andel funktionshindrade än vad övriga skolformer har.

Utvecklingen av grundläggande vuxenutbildning sedan år 1997 har påverkats dels

av i vilken omfattning kommunerna har anordnat orienteringskurser, dels av den

ökade flexibiliteten i den kommunala vuxenutbildningen med möjlighet att

samtidigt studera på grundläggande och gymnasial nivå.

För att kunna erbjuda en efterfrågestyrd utbildning har kommunerna sedan år 1997

 utvecklat olika tillvägagångssätt i syfte att fånga upp de studerandes

utbildningsönskemål. Mer än hälften av kommunerna bedöms av Skolverket ha använt

 sig av de studerandes önskemål som en av flera grunder vid planering av

kursutbud. Tre fjärdedelar av kommunerna bestämmer sitt kursutbud efter samråd

med arbetsförmedlingen och tar ofta kontakt med arbetsgivare om deras behov av

arbetskraft. Flertalet kommuner samverkar med arbetsförmedlingen när det gäller

rekrytering av deltagare och den uppsökande verksamheten sker ofta i samarbete

med arbetsförmedling och fackliga organisationer.

Alla kommuner erbjuder enligt Skolverket någon form av studie- och

yrkesvägledning. Samtliga kommuner har också i sina ansökningar om statsbidrag

för kunskapslyftet beskrivit hur de avser att satsa på vägledning. I nästan

hälften av landets kommuner är kommunens och arbetsförmedlingens vägledning

samlokaliserad. Med både statliga och kommunala medel har s.k.

vägledningscentrum byggts upp som har resurser, utrustning och personal med en

total vägledningsservice, allt från information om yrken och utbildningar till

fördjupade vägledningssamtal. Arbetet med att utforma individuella studieplaner

har kommit olika långt och kvaliteten skiftar starkt mellan olika kommuner. I

ungefär en tredjedel av kommunerna saknas individuella studieplaner.

Många kommuner arbetar med validering. Begreppet validering har en vid innebörd.

 Skolverket visar i en rapport att det finns många varierande uppfattningar i

kommunerna när det gäller validering. Med validering avser regeringen en

strukturerad bedömning, värdering och erkännande av kunskaper och kompetens som

uppnåtts både i och utanför det formella utbildningsväsendet. Enligt Skolverket

förekommer validering i ungefär en tredjedel av kommunerna och i nästan två

tredjedelar av kommunerna pågår utvecklingsarbete inom detta område. Sammantaget

 efterlyses mer kunskaper inom området.

De allra flesta kommuner använder sig av externa utbildningsanordnare, dvs.

andra än kommunens egen vuxenutbildning. Den kvalitetsgranskning, som Skolverket

 genomfört på uppdrag av regeringen avseende utbildning på entreprenad, visar

att externa anordnare ofta erbjuder pedagogiska processer som är utvecklade

utifrån de vuxnas perspektiv. Granskningen visar dock att de externa anordnarnas

 erfarenheter inte alltid tas till vara av kommunerna i utvecklingsarbetet.

Vidare tyder granskningen på att det finns brister i kommunernas ledning,

styrning och egentillsyn när det gäller utbildning på entreprenad.

Skolverket har följt upp målet att höja utbildningsnivån och redovisat

resultatet i en rapport LYFT eller BREDD?. Rapporten bygger på en

enkätundersökning av deltagare i kommunal vuxenutbildning läsåret 1997/98. Under

 detta läsår hade en tredjedel av de studerande, som vid studiernas början

saknade treårig gymnasieutbildning, höjt sin utbildningsnivå enligt Statistiska

centralbyråns s.k. SUN-klassificering. SUN-klassificeringen innebär att en

studerande måste fullfölja kurser motsvarande 500 gymnasiepoäng samt ha godkända

 resultat i engelska, svenska och matematik för att tillgodogöra sig en höjning

av utbildningsnivån. Systemet innebär att många som inhämtat kurser som omfattar

 mer än 500 gymnasiepoäng inte formellt höjs till en ny utbildningsnivå, om inte

 de specifika kraven på engelska, svenska och matematik varit uppfyllda.

Utvärderingar som utförts på uppdrag av KLK

Resultaten från en undersökning som Inregia AB presenterade våren 2000

Resultaten av Kunskapslyftets första 18 månader - jämförelser mellan kommunerna

visar att glesbygdskommuner och kommuner där arbetslösheten är hög har satsat

mer på kunskapslyftet än andra kommuner. Detsamma gäller även kommuner där

andelen korttidsutbildade är hög. Den statistiska analysen visar att det framför

 allt är fyra faktorer som samvarierar med kommunernas omfattning av

verksamheten inom kunskapslyftet. Ju högre arbetslöshet i kommunen, desto fler

deltagare i kunskapslyftet. Ju fler korttidsutbildade i en kommun, desto mer

satsar man på kunskapslyftet. Ju mindre kommunal vuxenutbildning som tidigare

fanns i kommunen, desto mer verksamhet i kunskapslyftet. Studiernas omfattning

per kommuninvånare är också större i glesbygdskommuner än i andra typer av

kommuner.

Under våren 2000 presenterades också resultatet av en enkätundersökning som

genomförts av forskare vid institutionen för pedagogik och didaktik,

Kunskapslyftets effekter på kort sikt. Enkätstudie av deltagare och

jämförelsegrupper mellan 1998 och 1999,[REDACTED_EFTERNAMN] R. utveckling av lokala utbildningscentrum, främjande av nya

grundläggande färdigheter, särskilt i fråga om informationsteknik, samt klarare

och tydligare utbildningsbevis.

Att förbättra tillgängligheten till lärande och kvaliteten i utbildningen blir

en viktig åtgärd för att svara mot dessa utmaningar.

Vid Europeiska rådets extra möte om sysselsättning i november 1997 inleddes den

samordnade europeiska sysselsättningsstrategin, Luxemburgprocessen.

Medlemsstaterna skall årligen presentera handlingsplaner för sysselsättning mot

bakgrund av EU:s sysselsättningsriktlinjer.

Utbildningens roll för sysselsättning och ekonomisk tillväxt tillskrivs stor

betydelse och i slutsatserna från Lissabontoppmötet anmodas EU:s utbildningsråd

att "allmänt dryfta konkreta framtida mål för utbildningssystemen med fokusering

 på gemensamma intressen och prioriteringar och respekt för den nationella

mångfalden i syfte att bidra till Luxemburgprocessen" och att presentera en mer

omfattande rapport inför Europeiska rådet under våren 2001.

EU:s utbildningsråd antog i februari 2001 en rapport om framtidsmålen för

utbildningssystemet som skall överlämnas till stats- och regeringscheferna vid

Stockholmstoppmötet i mars 2001. I rapporten anges tre mål, som syftar till att

uppfylla det strategiska mål som sattes vid Lissabontoppmötet:

* att förbättra utbildningssystemens kvalitet och effektivitet,

* att underlätta tillgång för alla till god utbildning under hela livet och

* att öppna utbildningssystemen mot omvärlden: mot det omgivande samhället på

lokal och nationell nivå, mot Europa, mot Europa och den övriga världen.

I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Feira uppmanas

"medlemsstaterna, rådet och kommissionen att inom sina behörighetsområden

fastställa enhetliga strategier och praktiska åtgärder för att främja livslångt

lärande för alla".

EU-kommissionen presenterade i november 2000 ett memorandum om Livslångt

lärande. Syftet med denna skrift att är inleda en debatt om en övergripande

strategi för genomförandet av livslångt lärande i medlemsstaterna. Kommissionen

avser att med ledning av resultaten av denna debatt återkomma till

medlemsländerna under hösten 2001 med ett förslag till åtgärdspaket för att

förverkliga Lissabon-mötets ambitioner. I sitt memorandum lyfter kommissionen

fram sex områden:

1. Garantera allmän och fortlöpande tillgång till lärande för att förvärva eller

 förnya de färdigheter som behövs för ett varaktigt deltagande i

kunskapssamhället,

2. klart höja investeringen i mänskliga resurser för att prioritera Europas

viktigaste tillgång, nämligen dess folk,

3. utarbeta effektiva metoder för undervisning och inlärning samt miljöer för

ett ständigt livslångt och livsvitt lärande,

4. avsevärt förbättra de sätt på vilka deltagande i lärande och resultaten därav

 uppfattas och värderas, särskilt vad gäller icke-formell och informell

inlärning,

5. se till att alla lätt kan få tillgång till information och råd om möjligheter

 till lärande i hela Europa, och det under hela livet och

6. tillhandahålla möjligheter till livslångt lärande så nära inlärarna som

möjligt, i deras egna samhällen och med stöd av IT-baserade hjälpmedel där det

är lämpligt.

I medlemsländerna är utgångspunkterna för arbetet att förverkliga ambitioner av

detta slag mycket olika. Allmänt kan man säga att de nordiska länderna har

bättre förutsättningar än flertalet övriga medlemsstater.

De förslag som regeringen för fram i denna proposition kan ses som ett led i

förverkligandet av en nationell strategi för att nå de övergripande målen i

Lissabon-överenskommelsen

Livslångt lärande

I Skolverkets rapport Det livslånga och livsvida lärandet beskrivs begreppet

livslångt lärande i två dimensioner, dels det livslånga och dels det livsvida.

Det livslånga är enkelt att acceptera, nämligen att vi alla lär oss från vaggan

till graven. I rapporten förs därefter in begreppet det livsvida lärandet. Det

livsvida lärandet beskrivs som lärande i tre olika organisatoriska eller

situationsbundna former:

* formellt lärande,

* icke formellt lärande, och

* informellt lärande

Med formellt lärande avses organiserad utbildning inom ramen för det offentliga

utbildningsväsendet. Här återfinns bl.a. barnomsorg och ungdomsskola liksom

högskola och kommunal vuxenutbildning. Det som utmärker formellt lärande är att

det sker inom ramen för det regelverk som styr det offentliga

utbildningsväsendet

Icke formellt lärande är utbildning organiserad vid sidan om det offentliga

utbildningsväsendet. Här återfinns bl.a. huvuddelen av folkbildningen, den

särskilt anordnade arbetsmarknadsutbildningen, personalutbildning och annan

kursverksamhet.

Informellt lärande präglas av att det inte föreligger någon tydlig

utbildningssituation. Det sker på arbetsplatsen, i föreningslivet, i familjen

och i vardagen. Situationen har inte alltid en lärande intention utan lärandet

blir en bieffekt av något annat, men ger ändå betydelsefulla effekter på

individernas kunskaper och kompetenser

Denna beskrivning är en förenkling enligt rapporten och lärandet kan analyseras

i andra termer, t.ex. typen av lärmiljö, verksamhetens huvudmannaskap eller

pedagogisk grundsyn. En principiellt avgörande skillnad är att i synnerhet det

formella, men även i stor utsträckning det icke formella lärandet är styrt vad

gäller kunskapssyn, innehåll, inriktning och arbetsformer. Styrningen utövas

dels genom läroplaner och kursplaner, där sådana finns, och i alla fall av en

lärare eller handledare t.ex. genom val av studiematerial. Vid informellt

lärande är det däremot individen själv som har att svara för urval och kritisk

granskning.

Det livslånga lärandet låter sig sålunda inte enkelt fångas i en modell enligt

rapporten. Beskrivningen visar att ett samlat stöd för individers lärande och

inte minst förutsättningar för vuxnas lärande griper över flera politiska

verksamhetsområden. Åtgärder för att anpassa samhällets insatser till den nya

situationen berör förutom utbildningspolitik även t.ex. arbetsmarknads- och

näringspolitik, men också stat och kommun och övriga arbetsgivare liksom de

fackliga organisationerna.

En nationell strategi för livslångt lärande behöver utformas, så att den stöder

både de arrangerade lärsituationerna och de icke arrangerade. En utveckling av

samverkansformer mellan olika politiska verksamhetsområden är av stor betydelse

för att utveckla stödet för det livslånga lärandet. Behovet att erkänna och ta

tillvara kunskap oberoende hur den har förvärvats är tydligt.

Samhällsekonomin och vuxnas lärande

Regeringen har satt upp ett mål för sysselsättningen. Fram till år 2004 skall 80

 procent av den arbetsföra befolkningen mellan 20-64 år vara i arbete. I oktober

 2000 var sysselsättningsgraden 77,5 procent, jämfört med 76 procent under samma

 månad 1999. Vuxnas lärande kan i hög grad bidra till att förverkliga detta mål.

Prognosinstitutet (PI) vid Statistiska centralbyrån (SCB) redovisar i sin

Temarapport en prognos på arbetskraftens förändringar. Skillnaden mellan

prognosen och utfallet visar, att vi har en särskilt stark utveckling av

sysselsättningen i åldrar upp till 35 år. Utfallet för dessa åldrar ligger över

SCB:s prognosvärden. I åldrarna över 35 år råder det omvända förhållandet.

Förhållandevis många ungdomar i åldern 16-19 år har kommit ut på

arbetsmarknaden. Under de senaste tre åren har tillskottet varit på nästan 30

000 personer. Det betyder att allt fler unga inte fullföljer sin

gymnasieutbildning, utan söker sig ut på arbetsmarknaden. Detta skapar i sin tur

 om några år krav på fortsatt lärande för denna grupp unga, för att de skall

kunna behålla sitt fäste på arbetsmarknaden, söka sig vidare till fortsatt

utbildning eller allmänt stärka sin kompetens. SCB:s temarapport visar att

personer som avslutade kommunal vuxenutbildning läsåret 1992/93 återfinns som

studerande vid högskolan år 1997 i mycket högre grad än personer i

kontrollgruppen. Kontrollgruppen bestod individer med samma kön, ålder,

boenderegion, utbildning och arbetslöshet år 1991. Det är sannolikt att detta

mönster kommer att hålla i sig särskilt bland de unga som i dag väljer arbete i

stället för studier.

Analysen visar att personer som deltagit i kommunal vuxenutbildning har högre

förvärvsinkomst och högre andel sysselsatta än kontrollgruppen. Det är vidare

klarlagt att deltagarna i komvux har kortare perioder av arbetslöshet än

personer i kontrollgruppen. Sammanfattningsvis tyder studien på att en flexibel

vuxenutbildning bidrar till en ökad sysselsättningsgrad, en ökad förvärvsinkomst

 samt kortare tider i arbetslöshet. Resultaten tyder på att åtgärder som stöder

vuxnas lärande medverkar till att uppnå långsiktigt hög sysselsättning.

Sysselsättningsfrågan - och därmed 80-procentmålet - bör ses i ett kort och ett

mer långsiktigt perspektiv. På kort sikt är det sannolikt så att ett ökat

arbetskraftsdeltagande i åldrar under 45 år är den viktigaste vägen att öka

sysselsättningen. Här gäller det att finna lösningar för att stimulera ett ökat

deltagande, t.ex. att det skall gå lättare att kombinera arbete och studie. Med

hänsyn till behovet att öka antalet långtidsutbildade i flera yrkesområden,

exempelvis lärare, ingenjörer och sjuksköterskor, bör man undvika att locka unga

 att avbryta sina studier.

För att sysselsättningsmålet skall kunna uppnås är det viktigt att hela

arbetskraften är väl rustad för att ta de arbeten som skapas.

Arbetskraftspotentialen finns främst bland personer över 45 år, men att öka

arbetskraftsdeltagandet i dessa åldersgrupper kan vara svårt, åtminstone på kort

 sikt. Utbildning i olika former är ett viktigt verktyg för att ge personer i

dessa åldersgrupper en ny chans på arbetsmarknaden. Inte minst kan utbildning

utgöra ett viktigt inslag i rehabilitering av personer som av olika skäl

tvingats lämna sina tidigare arbeten. Samtidigt måste man vara medveten om att

det i ett ekonomisk-politiskt perspektiv finns ett samband mellan omfattningen

av utbildningsinsatserna och omfattningen av arbetsutbudet.

Den demografiska utvecklingen innebär att en allt större del av arbetskraften är

 äldre än 45 år. Samtidigt arbetar allt färre fram till 65 års ålder. Inte minst

 bland äldre kvinnor är förvärvsfrekvensen låg. Ett ökat arbetskraftsutbud i

dessa åldrar förutsätter att individerna har en för arbetsmarknadens behov

adekvat utbildning och kompetens. Lärande som vuxen har också stor betydelse för

 att stimulera människor att finna möjligheter till fortsatt arbete genom att

byta yrke eller utveckling till nya uppgifter på arbetsplatsen. Vuxnas lärande

kan därmed motverka trenden att alltför många äldre faller ut ur arbetslivet

långt innan de blir 65 år.

Stöd för vuxnas lärande

Samhället stöder i dag både det arrangerade och det icke arrangerade lärandet på

 många olika sätt. Skillnaden är främst att stödet till det arrangerade lärande

är direkt och tydligt, medan stödet till det icke arrangerade är indirekt och

det primära syftet är inte alltid att stödja lärande.

Självklart ges merparten av stödet till arrangerat lärande inom ramen för

utbildningspolitiken, som omfattar olika skolformer i det formella

utbildningssystemet och studiestöd. Inom ramen för arbetsmarknadspolitiken stöds

 utbildning i form av arbetsmarknadsutbildning. Genom närings- och

skattepolitiken ges stöd till kompetensutveckling i arbetslivet. Socialpolitiken

 ger stöd till direkta utbildningsinsatser, bl.a. för rehabilitering, som

finansieras av försäkringskassorna.

Sverige har sedan 1960-talet intagit en tätposition i västvärlden i fråga om

satsningar på vuxnas lärande. Tillkomsten av kommunal vuxenutbildning,

uppbyggnaden av arbetsmarknadsutbildningen inom ramen för den aktiva

arbetsmarknadspolitiken, de studiesociala reformerna vid mitten av 1970-talet

fullföljde den tradition som grundlagts genom det folkligt förankrade studie-

och bildningsarbetet inom folkbildningen. De anmärkningsvärt goda och mycket

uppmärksammade svenska resultaten i OECD:s jämförande undersökningar av vuxnas

läsförståelse torde kunna förklaras bl.a. med denna långsiktiga satsning på

vuxnas lärande.

En mycket stor del av det arrangerade lärandet sker i form av personalutbildning

 finansierad av arbetsgivare. En allt snabbare ökning av medel tillgängliga

genom den europeiska socialfonden för kompetensutveckling ställer nya krav på

tillgång till stöd för lärande. Statligt stöd lämnas också till olika föreningar

 som i sin verksamhet arrangerar utbildning. De regionala tillväxtavtalen har

pekat på behovet av utbildningsinsatser som en förutsättning för att främja

regional tillväxt.

I vissa fall betalar enskilda redan i dag avsevärda belopp till privata

utbildningsanordnare för att få tillgång till speciellt attraktiva kurser och

utbildningar. Inom folkbildningen förekommer sedan länge avgifter, om än på en

ganska låg nivå. Det individuella kompetenssparandet kan, om det genomförs öka

människors efterfrågan på olika slags utbildning.

Det icke arrangerade lärandet har av naturliga skäl inte någon tydlig koppling

till ett direkt offentligt stöd, eftersom det i stor utsträckning bygger på

initiativ som utgår från individen själv. Däremot kan den enskilde använda olika

 samhällsstödda verksamheter för sitt lärande. Exempel på sådan verksamhet är

när grupper av individer startar studiecirklar i syfte att stödja varandras

lärande. Biblioteken och deras roll i både skola och samhälle är ett annat

exempel. Museerna och annat kulturutbud har sedan lång tid varit en viktig

kunskapskälla för många människor. Mediaburen information ökar explosionsartat i

 dag: i tryckt form, ett snabbt växande antal radio- och TV-kanaler och inte

minst Internet. Denna utveckling ger oanade möjligheter till lärande.

Komplexiteten visar att vi behöver en nationell strategi för livslångt lärande

som innefattar ett helhetstänkande över den traditionella indelningen i

nuvarande politiska verksamhetsområden.

Samhället stöder i dag vuxnas lärande dels genom att tillhandahålla

undervisning, dels genom system för studiefinansiering, Men också genom bidrag

till utbildning i företag som tillhandahåller utbildning för anställda i syfte

att upprätthålla och främja sysselsättning. Det är nödvändigt att samhället

anpassar sina system för att främja lärande och kompetensutveckling till de

behov av och villkor för vuxnas lärande som kan förutses för de första

årtiondena av 2000-talet.

Det livslånga lärandet är i grunden ett individuellt projekt. När man tar det

till utgångspunkt för planering av samhällets insatser, måste man utgå från de

enskilda individernas behov. Perspektivet behöver vara individcentrerat, däremot

 kan många gånger själva lärandet bäst ske i samspel med andra.

De resurser som stat och kommun kan avsätta för att stödja vuxnas lärande måste

användas effektivt. Utgångspunkten måste vara att individen, inom ramen för

givna resurser, skall kunna få ett stöd vid den tidpunkt, i det sammanhang och

med den inriktning han eller hon behöver. Möjligheten till lärande och stödet

till detta måste i ökad grad finnas när och där medborgaren behöver och söker ny

 kunskap. Han eller hon måste i möjligaste mån själv kunna bestämma innehåll,

tid och form. Att i ett givet utbud enbart kunna välja mellan terminsbundna

kurser försvårar ofta för enskilda personer att tillgodose sitt aktuella behov

av kunskap.

Stat och kommun har inte ensamma ansvar för att de enskilda individerna erbjuds

och tar tillvara de tillfällen till lärande som utvecklingen kräver. Parterna på

 arbetsmarknaden och de enskilda medborgarna delar ansvaret.

Fördelningen av detta ansvar mellan individen, parterna och samhället är en

central fråga. Lika central blir frågan om fördelningen av insatserna mellan

individerna. I detta sammanhang diskuteras i första hand samhällets insatser,

som med nödvändighet är begränsade. Inom vuxenutbildningsområdet har staten

eftersträvat en fördelningspolitisk profil, som prioriterat dem med kortast

utbildning. Andra strävanden som har betydelse för resursfördelningen är av

sysselsättnings- och tillväxtpolitisk natur.

I kunskapssamhället är fördelningsfrågan fortfarande aktuell. Konsekvenserna för

 dem som har den kortaste utbildningen eller inadekvata kunskaper blir i dag och

 i framtiden än mer drastiska. Fördelningsfrågan accentueras av den demografiska

 utvecklingen, som på sikt medför att tillflödet till arbetsmarknaden av unga

med modern utbildning minskar, medan de stora åldersgrupperna, som ofta har

mindre aktuell kunskap, utgör en allt större del av arbetskraften. Samhällets

insatser för att främja lärande inom den vuxna befolkningen bör därför även

fortsättningsvis i första hand riktas mot dem som har störst behov, dvs. vuxna

som saknar kunskaper motsvarande treårig gymnasieutbildning. Såväl kraven på

rättvisa och delaktighet i samhället mellan individer och generationer som

nödvändigheten av en välutbildad och kompetent arbetskraft stöder en sådan

prioritering.

En viktig uppgift för den kommunala vuxenutbildningen är i dag att göra det

möjligt för dem som redan gått igenom gymnasieskolan att komplettera sina val av

 program eller kurser i syfte att få behörighet för viss fortsatt utbildning.

Inte minst behovet att öka antalet personer behöriga till naturvetenskapliga och

 tekniska utbildningar motiverar att resurser satsas på gymnasial utbildning av

personer, såväl unga som äldre, som redan har en treårig gymnasieutbildning. Den

 grundläggande principen om allas lika tillgång till lärande innebär att

särskilda insatser därutöver behöver göras, för att möta behoven hos människor

med funktionshinder, vilka annars lätt utestängs. Att sätta av resurser för

ungdomar, som just genomgått gymnasieskolan - eller som fortfarande går i

gymnasieskolan - och som vill höja sina betyg, måste i detta perspektiv ha

lägsta prioritet.

Många vuxna tar för sig av de möjligheter till lärande som finns. De allra

flesta behöver dock någon form av stöd och vägledning för att kunna välja och

planera inte bara sina studier utan också yrkesinriktning och karriär.

Utbildnings- och studievalet är också av avgörande betydelse för utvecklingen av

 självförtroende, social kompetens och personlig växt. För dem, för vilka ett

arrangerat lärande är främmande eller t.o.m. hotfullt, krävs särskilda åtgärder

för att förhindra marginalisering och utslagning. På samma sätt som erbjudandet

om utbildning i dagens vuxenutbildning lockar fler välutbildade än kortutbildade

 och fler kvinnor än män är benägenheten att anamma tanken på ett livslångt

lärande knappast lika förankrad hos alla människor.

För dem som förvärvat kunskaper på annat sätt än genom formell utbildning eller

som har utländsk utbildning eller som förlorat sina dokument behöver det finnas

möjligheter till validering av faktisk kunskap och yrkeskompetens.

En förändrad vuxenutbildning

Den skisserade utvecklingen innebär att fokus behöver förskjutas från

undervisning i skollika former till ett mer flexibelt stöd för individens

lärande. Modern teknik kan användas för långtgående individualisering och

geografisk spridning. Kunskap förmedlad med modern teknik behöver dock nästan

alltid kompletteras med individuell handledning. Ju mer begränsade den enskildes

 erfarenheter av självständiga studier är, desto viktigare är den personliga

handledningen.

På kommunal nivå innebär detta att planeringsfaktorer som skolhus, klassrum,

grupper, lektioner och undervisning får minskad betydelse medan faktorer som

handledning och IT samt lärande på arbetsplatsen, i studiecentra och på fritiden

 blir viktigare.

Den kunskap som vuxna söker följer inte alltid utbildningssystemets indelning i

nivåer, program och kurser. En individs behov av ny kunskap, aktualiseras av

strävan att kunna sköta och behålla arbetet, men också att kunna byta arbete,

att utvecklas i arbetet, att förstå och vara delaktig i samhällsutvecklingen.

Detta kräver inte sällan studier på olika nivåer och inom olika ämnesområden.

Att kunna studera parallellt på olika nivåer, såväl kursplanebundet som icke

kursplanebundet, är grundläggande för att individen skall kunna nå sina

kunskapsmål på rimlig tid.

Ett konsekvent förhållningssätt till det livslånga lärandet innebär att krav

måste ställas på långtgående förändring av vuxenutbildningen, såsom den formats

under de senaste 25 åren. Ett omfattande utvecklingsarbete har redan inletts

inom ramen för kunskapslyftet. Erfarenheterna från denna kraftsamling på vuxnas

lärande och kompetensutveckling utgör en viktig utgångspunkt för det fortsatta

förändringsarbetet.

Kunskapslyftet innebar en mycket kraftig volymökning på kort tid. För att klara

av denna var det naturligt att söka otraditionella lösningar. I skeden av snabb

volymtillväxt är det också jämförelsevis lätt att få gehör för nya idéer, såväl

pedagogiskt som organisatoriskt. Tillväxten gör det möjligt att tillföra det nya

 utan att något annat behöver tas bort. Statens särskilda bidrag till kommuner

och folkhögskolor kommer nu att minska och avses fr.o.m. år 2003 ligga på ca

hälften av innevarande års bidragsnivå. Den minskning av verksamheten som då

genomförs måste ske på ett sådant sätt att gjorda framsteg inte går förlorade.

Kunskapslyftet har medverkat till att ytterligare utveckla marknaden för

utbildning som skapades genom att länsarbetsnämnderna i mitten av 1980-talet

började upphandla arbetsmarknadsutbildning. I dag finns det ett betydande antal

utbildningsanordnare vid sidan av kommunernas utbildning i egen regi, som har

bidragit till att öka variationsrikedomen, inte minst vad gäller pedagogik,

tillgänglighet och innehåll. Kommunerna, arbetsmarknadsverket och

försäkringskassorna är stora uppdragsgivare, men även företag, andra myndigheter

 och förvaltningar köper utbildningstjänster av dem. Inom ramen för

kunskapslyftet har dessa utbildningsanordnare genomfört betydande volymer.

Det system för individuell kompetensutveckling som för närvarande bereds inom

Regeringskansliet kan också bidra till att stimulera vuxnas lärande. Den

europeiska socialfonden tillför också utbildningsområdet stora belopp. Därmed

bör det finnas förutsättningar för att en variationsrikedom vidareutvecklas även

 när det särskilda projektet kunskapslyftet inordnas i den reguljära

verksamheten.

Mål och strategi för vuxnas lärande

Mot den bakgrund som tecknats i detta avsnitt föreslår regeringen att riksdagen

antar dels mål för vuxnas lärande, dels en strategi för hur vuxnas lärande - vid

 sidan av högskoleutbildningen - skall förverkligas i ett samhälle som präglas

av livslångt lärande.

Regeringens förslag till mål har formulerats i anslutning till de mål för

vuxenutbildning som riksdagen ställt sig bakom upprepade gånger sedan slutet av

1960-talet. Dessa målformuleringar innefattar ett demokratimål, ett

tillväxtpolitiskt mål, ett individmål och ett fördelningspolitiskt mål. Denna

sammansatta målbild har alltjämt relevans. Enligt regeringens uppfattning skall

målet för vuxnas lärande inför 2000-talet formuleras på följande sätt.

Alla vuxna skall ges möjlighet att utvidga sina kunskaper och utveckla sin

kompetens i syfte att främja personlig utveckling, demokrati, jämställdhet,

ekonomisk tillväxt och sysselsättning samt en rättvis fördelning.

Enligt regeringens uppfattning är det ändamålsenligt att tydligt lägga fast hur

det uppställda målet skall nås, genom att en strategi för förverkligande av

vuxnas lärande i ett samhälle präglat av livslångt lärande antas av riksdagen. I

 de föregående avsnitten i detta kapitel har ett antal centrala områden pekats

ut. I det följande i denna proposition redovisar regeringen mer i detalj hur

olika delar av vuxenutbildningen bör förändras för att målet skall nås och en

rad åtgärder, som stöder en sådan förändring. Strategin föreslås omfatta

följande punkter.

* Pedagogik och arbetsformer utvecklas för att motsvara individernas

föränderliga och ökande behov av lärande i ett kunskapsbaserat samhälle.

* Individens lärande och kunskapssökande stöds genom rådgivning och vägledning,

baserad på erkännande av faktiska, redan förvärvade kunskaper.

* Ändamålsenliga lärmiljöer samt undervisning, handledning och nätbaserad

utbildning tillhandahålls i en omfattning som så långt möjligt svarar mot alla

vuxnas varierande behov av och förutsättningar för lärande.

* Ekonomiskt stöd erbjuds vuxna för att stimulera till deltagande i utbildning

och kompetensutveckling.

* Samhället, arbetsgivarna och de enskilda ansvarar gemensamt för att olika

individers och olika gruppers behov av såväl allmän som specialinriktad

utbildning tillgodoses.

* Allt formellt och icke formellt lärande, som åtnjuter samhällets stöd,

genomsyras av ett demokratiskt förhållningssätt och respekt för allas lika

värde.

* En grundläggande samsyn över politikområden och samverkan mellan myndigheter,

arbetsmarknadens parter och folkrörelser eftersträvas för att förverkliga

individernas lärande och kompetensutveckling.

Ett delat ansvar

Uppgiften för staten när det gäller vuxnas lärande är att ange mål och vissa

riktlinjer för utvecklingen, att lägga fast de formella ramarna som säkerställer

 likvärdighet och rättstrygghet för medborgarna samt att - för vissa ändamål och

 i viss utsträckning - ställa resurser till förfogande. Lärandet förverkligas av

 de enskilda människorna med stöd av insatser från kommuner, folkhögskolor,

studieförbund, andra utbildningsanordnare, arbetsgivare, fackliga organisationer

 och många andra, inte minst andra som deltar i det livslånga lärandet. I en del

 avseenden kan staten utöva en starkare styrning genom att knyta särskilda

villkor till finansieringen. Så har skett t.ex. under kunskapslyftet och så

föreslås ske under ytterligare tre år vad gäller kommunernas utbildning för

vuxna.

Denna proposition handlar bl.a. om hur villkoren för vuxnas lärande kan

utvecklas när den särskilda organisation som skapades för kunskapslyftet skall

övergå i reguljär verksamhet. Inte minst är det fråga om hur det förnyelse- och

utvecklingsarbete som bedrivits under projektperioden kan tas tillvara,

vidareutvecklas och integreras i den dagliga verksamheten. Ansvaret för att så

sker vilar på de många aktörerna, framför allt skolhuvudmännen.

De förslag och bedömningar som redovisas här gör inte anspråk på att slutligt

lägga fast riktlinjer för vuxenutbildningen lång tid framöver. De snabba

samhällsförändringarna gör det sannolikt nödvändigt att relativt regelbundet

anpassa regelverk och lösningar till nya omständigheter. Detta mått av osäkerhet

 i framtidsbedömningen får dock aldrig tas till intäkt för avstå från utveckling

 och förändring.

I det följande redovisar regeringen sin syn på hur villkoren för vuxnas lärande

och därmed en viktig del av hur det livslånga lärandet bör utvecklas, främst

inom vuxenutbildningen. På ett antal punkter föreslås att medel ställs till

förfogande för att möjliggöra eller påskynda utvecklingen. Några förslag till

ändrad lagstiftning förs också fram. Regeringen avser att på grundval av

riksdagens kommande beslut förordningsmässigt förnya regleringen av kommunernas

utbildning för vuxna, statens skolor för vuxna och svenskundervisningen för

invandrare. Frågan om ny lagreglering av vuxenutbildningen får prövas på

grundval av Skollagskommitténs förslag. Regeringen avser också att återkomma

till riksdagen med förslag rörande en särskild form av studiemedel för vissa

vuxenstuderande, vägledning och validering.

6 Flexibelt lärande

6.1 Inledning

I detta kapitel redovisar regeringen sin syn på en rad frågor som rör vuxnas

lärande. Väsentligen handlar det om pedagogiska och metodiska frågor som normalt

 hanteras av skolledare och lärare. Samtidigt har valet av arbetssätt, pedagogik

 och metod ett starkt samband med synen på vuxnas lärande och de krav som

kunskapssamhället ställer på detta lärande. För att underlätta förståelsen av

regeringens förslag i denna proposition och av den utveckling av stödet till

vuxnas lärande som förordas, redovisas bedömningen relativt utförligt.

6.2 Pedagogisk-metodisk utveckling

Regeringens bedömning: Statens skolverk bör få i uppdrag att dels initiera

forskning och utveckling med inriktning mot vuxnas lärande, dels stödja

kompetensutveckling av lärare med inriktning mot vuxenpedagogiskt arbetssätt och

 specialpedagogik.

Kunskapslyftskommitténs förslag: Kommittén föreslår att regeringen skall vidta

åtgärder för att åstadkomma en kraftfull och omedelbar satsning på forskning

inom området vuxenutbildning och livslångt lärande och lägga detta under

Vetenskapsrådets ämnesråd för humaniora och samhällsvetenskap. Den framtida

forskningen bör utvidgas från att hittills i huvudsak ha varit en fråga för de

pedagogiska institutionerna till att i framtiden omfatta flera discipliner och

ämnen. Kommittén föreslår att ett eller flera resurscentrum får i uppdrag att

ansvara för spridning av resultat från både svensk och internationell forskning

kring vuxenutbildning och bygga ett nätverk för erfarenhetsutbyte. En

organisationskommitté föreslås få i uppdrag att utreda lämpliga former för hur

kunskap om flexibelt lärande bör spridas.

Statistiska centralbyrån föreslås få i uppdrag att underhålla och uppdatera de

databaser som utvecklats i samband med Kommitténs utvärderingar. De medel som

beslutas för forskning om livslångt lärande föreslås avsättas för ett förprojekt

 som syftar till att ta fram ett statistikförsörjningsprogram för det aktuella

forskningsområdet.

Vidare föreslår kommittén att Skolverket ges i uppdrag att kartlägga behovet av

fort- och vidareutbildning i specialpedagogiska frågor för lärare i den

kommunala vuxenutbildningen och vid behov föreslå åtgärder. Folkbildningsrådet

föreslås ges motsvarande uppdrag för sina lärare i specialpedagogiska frågor.

Remissinstanserna: Få instanser har berört de frågor som gäller statistik men de

 som berört förslaget ställer sig positiva.

Av de remissinstanser som uttalar sig kring förslagen rörande forskning och

kompetensutveckling är majoriteten för en utveckling inom området vuxnas

lärande. Även tanken på etablering av nätverk för erfarenhetsutbyte och

spridning av forskningsresultat stöds av flertalet. Skolverket anser att

satsningar på forskning och utveckling inom det vuxenpedagogiska området krävs

bl.a. med tanke på utökningen av aktörer, vilket kräver ett säkerställande av

kompetensen.

Relativt få av instanserna har berört frågan om kartläggning av behovet av fort-

 och vidareutbildning i specialpedagogiska frågor men de som gjort det är

generellt positiva. Skolverket betonar dock att en sådan kartläggning redan

sker.

Skälen för regeringens bedömning: De förändringar i samhälle och arbetsliv som

brukar beskrivas som övergången från industrisamhället till

informationssamhället reser krav även på förändrade arbetssätt och

förhållningssätt inom pedagogikens område. Skolan och utbildningssystemet har än

 mindre än tidigare monopol på kunskap. Den intresserade kan själv söka den

kunskap han eller hon önskar och på så sätt själv styra sitt lärande. Det

klassiska problemet att alls få tillgång till information har i hög grad ersatts

 med svårigheten att välja och värdera i ett svåröverskådligt flöde.

Lärande sker inte bara i klassrum. Lärande pågår kontinuerligt såväl i hemmet

och på fritiden som på en arbetsplats eller i en utbildningssituation.

Tillgången till information ökar ständigt. Det gäller för det formaliserade

lärandet att ta vara på denna möjlighet. Alla medborgare skall ha rätten att ta

del av det "nya" samhällets möjligheter till lärande. Det livslånga och livsvida

 lärandet skall genomsyra människors vardag. Vuxenutbildning skall möta många

olika människors behov. En del är mycket studiemotiverade och målinriktade,

andra har lockats tillbaka till ett utbildningssystem, som tidigare inte har

erbjudit någon utmaning eller lust till lärande. I det livslånga lärandet kan

människor på nytt behöva lära sig att lära. Det kan handla om att sätta upp mål

för sitt lärande, att fokusera på själva lärandet, att utveckla attityder till

hur inlärning går till och att värdera det egna lärandet. Ett nytt

förhållningssätt till vuxnas lärande behöver därför utvecklas.

Det finns ett intressant samspel mellan det formella och det informella

lärandet. Hur kan korsbefruktning ske mellan det ena och det andra lärandet? På

vilket sätt kan det formella lärandet lära av arbetslivet och hur kan det

informella och icke-formella lärandet på ett aktivt och reflekterande sätt närma

 sig det formella lärandet? Det moderna arbetslivets komplexa nätverksbyggande

kring kompetensutveckling bör vara ett centralt område för forskning kring

vuxnas lärande.

Förhållningssätt till vuxnas lärande

Pedagogiken är stadd i ständig förändring. Metoder och modeller växlar över tid.

 Många olika benämningar förekommer, som exempelvis förmedlingspedagogik,

aktivitetspedagogik och dialogpedagogik. Det finns inte en pedagogik som passar

alla människor.

En pedagogik anpassad till vuxnas särskilda behov beskrivs i KLK:s rapport

Vuxenpedagogik i teori och praktik, Kunskapslyftet i fokus, på följande sätt:

* undervisningen skall utgå från kursdeltagarnas livserfarenheter,

* undervisningen skall utveckla individerna socialt,

* undervisningen skall vara problemorienterad,

* man skall använda sig av tekniker som baserar sig på erfarenhetsutbyte

* kursdeltagarna skall ha ett påtagligt inflytande på kursplanering och

genomförande av undervisningen och

* utvärderingen skall utgöras av en ömsesidig (lärare -kursdeltagare) mätning av

 kursinnehåll och uppläggning.

Detta förhållningssätt gäller i dag i hög grad även för grundskolan och

gymnasieskolan. I Läroplanen för de frivilliga skolformerna från år 1994

framhålls: "Kunskapsmålen är desamma för ungdomar och vuxna, kursernas innehåll,

 omfattning och tyngdpunkter behöver inte vara identiska". Undervisning som

riktar sig till vuxna har dock att utgå från vuxnas erfarenheter.

Människor har olika inlärningsstilar. En pedagogisk verksamhet som riktar sig

till vuxna måste förhålla sig till detta faktum. Den bästa pedagogiken är den

som utgår från individens behov och förutsättningar och anpassar sina medel och

metoder på ett sätt som gagnar denne bäst - oavsett vilken utbildningsform de

studerande väljer.

Lärandet påverkas också av under vilka förutsättningar det sker och i vilken

miljö man befinner sig. Den samhällstödda vuxenutbildningen och dess

formaliserade lärande, kan ha helt andra förutsättningar än det informella

lärandet. Det är därför viktigt att vuxenutbildningen förhåller sig till vuxnas

lärande, så att även det informella lärandet premieras och tillvaratas.

Självförtroende är en viktig förutsättning för att lärande skall komma till

stånd. Har människan tidigare lärt sig att underskatta sin förmåga och också

fått sin nyfikenhet hämmad, så får detta starkt negativa effekter på lärandet

och kunskapsbildningen.

Det livslånga lärandet bygger därför på individens tro på sin egen förmåga och

vilja att utvecklas. Om erfarenheter från tidigare utbildningssituationer är

negativa blir en viktig uppgift för vuxenutbildningen att utveckla

förutsättningar för lärande där positiva upplevelser dominerar. "Lusten att

lära" återkommer om förutsättningarna är de bästa. En av vuxenutbildningens

uppgifter är att locka studieovana in i lärande situationer. Pedagogik, metodik

och didaktik måste förhålla sig till alla individers lika rätt till utbildning

och skall utvecklas i förhållande till de nya uppgifter som vuxenutbildningen

har att lösa i framtiden.

Individualisering - Individens möjligheter till studier

De som arbetar med utbildning måste anta utmaningen att sätta individen i

centrum. Utbildningen bör i så stor utsträckning som möjligt vara

efterfrågestyrd. Detta kan åstadkommas bl.a. genom att de studerandes

individuella studieplaner används som underlag för planeringen av utbildningen.

Det flexibla lärandet innebär att det skall vara möjligt att välja tid och plats

 för sitt lärande. Skolverket har, i den nyss nämnda rapporten Med

vuxenutbildning i fokus, beskrivit en enkel modell för hur tillgänglighet och

former för lärande kan se ut:

Samma tid - samma plats, får representera den traditionella formen av en grupp,

ett rum och en lärare,

samma tid - olika plats, videokonferenser är ett exempel,

olika tid - samma plats, är det som vi kallar öppen pedagogisk verksamhet. Den

representeras ofta av begrepp som lärcentra, kunskapshus etc.,

samt olika tid - olika plats, är i princip en mycket individanpassad form.

Utvecklingen inom informations- och kommunikationsteknologin ökar möjligheterna

att anpassa tid och plats för lärande till varje studerandes önskemål och behov.

 Inte minst för vissa funktionshindrade ökar IT tillgängligheten till kunskap på

 ett avgörande sätt.

Individualisering handlar också, och kanske främst, om att välja och organisera

stoffet och anpassa studietakten så att alla deltagare får största möjliga

utbyte av sitt kunskapssökande. Också här erbjuder IT nya redskap.

Kompetensutveckling inom specialpedagogik ökar lärarnas förmåga att möta vuxna i

 behov av särskilt stöd. Ur ett pedagogiskt perspektiv skall individen ges

möjlighet att identifiera sin egen lärstil. De anpassningar, som individen

behöver för sitt lärande, skall erbjudas i så stor utsträckning som möjligt.

En förändrad lärarroll

Demokratiska principer genomsyrar pedagogiken och utvecklingen går mot ökade

möjligheter för deltagarna till inflytande och påverkan på lärandets planering

och genomförande inom det formaliserade lärandet.

Snabb teknisk utveckling, vilken medför ökad tillgänglighet till information och

 fakta, underlättar det informella lärandet, men skapar också möjligheter för

det formella lärandet att hitta nya former. I KLK:s rapport Vuxenpedagogik i

teori och praktik, Kunskapslyftet i fokus, beskrivs detta lärandet som att "Man

lär sig bli en informationsarbetare". I det sammanhanget får läraren en utökad

roll från att ha varit utbildare till att också bli en "kunskapsvägvisare". Det

blir naturligt att förskjuta fokus från undervisningen till elevernas lärande.

Målen för den kurs eller de moment som är aktuella måste tydliggöras. De

studerande söker själva efter informationen. Lärarens uppgift blir att skapa

struktur och hjälpa individen att omsätta information till kunskap i ett

sammanhang där dialogen mellan lärare och elev får en central roll. Med tanke på

 den flod av information som sköljer över oss, blir källkritisk granskning

särskilt viktig.

De distansstudieformer som nu växer fram, måste utformas så att de inte endast

upprepar läromedlets eller förmedlingspedagogikens sätt att presentera ett

budskap. Den nya tekniken får inte locka till återgång till programmerad

undervisning. Distanslärande kräver mer än informations- och

kommunikationsteknologi. För att verkligt lärande skall komma till stånd, krävs

också möjligheter till diskussion och reflexion. Värdet av lärande i grupp får

då inte underskattas. Därvid utgör inte minst folkbildningen, arbetsplatser,

folkbibliotek och lokala studiecentra viktiga resurser.

Erfarenhetsbaserat lärande

Utbildningssystemen har inte alltid tagit tillvara möjligheterna till ett

erfarenhetsbaserat lärande. Kompetens inhämtad i traditionell skolmiljö har

ibland premierats i förhållande till kompetens, som erhållits i det praktiska

livet. I KLK:s rapport Från Kunskapslyftet till en Strategi för livslångt

lärande (SOU 1999:141) framhålls, att såväl studiekompetens som

arbetslivskompetens är komplexa kunskaper, som båda innehåller "formella"

kompetenser och "reella" sådana. I ett system som präglas av helhetstänkande och

 där lärande sker i olika miljöer ökar de studieovanas möjlighet till förståelse

 för sammanhang.

Arbetsplatsens lärande skiljer sig ibland från lärandet inom det formella

utbildningsväsendet. Personer i arbetslivet lär i förhållande till

arbetsgruppens gemensamma uppgift. När arbetsplatsen utvecklats till en lärande

organisation kan arbetslaget utveckla sin kompetens i ett nätverksliknande

kunskapssystem, där alla parter är beroende av att ny kompetens utvecklas. Vuxna

 som lär senare i livet kan ha utvecklat strategier för lärande, vilket kan

komma i konflikt med det lärande som premieras i mer traditionell skolförlagd

undervisning.

De förslag om en ny kvalificerad yrkesutbildning som regeringen presenterar i

propositionen (prop. 2000/01:63) om Kvalificerad yrkesutbildning bygger på att

arbetslivet som pedagogisk miljö tas tillvara inom det formella

utbildningsväsendet.

Det kan vara lättare att se behovet av ytterligare kompetensutveckling om

lärandet är kopplat till en arbetsplats. Formerna för arbetslivsanknutet lärande

 kan utvecklas ytterligare. Utbildningsmoment kan genomföras såväl på

arbetsplatser som i skolmiljöer. Detta kräver kompetensutveckling för såväl

lärare som handledare i arbetslivet. Det handlar om att nå en större mångfald

genom utveckling av lärandets villkor i form av arbetsorganisation,

processutveckling, vuxenanpassning och koppling till arbetslivets villkor och

krav.

Med det som sagts kan begreppet validering förstås också ur ett pedagogiskt

perspektiv. Om förhållningssättet till lärande förändras mot att också

tillvarata erfarenheter inhämtade utanför utbildningssystemet, blir validering

naturlig och nödvändig. Vid validering gäller det att skapa en samlad bild av

den studerandes kunskaper och erfarenheter vare sig det är fakta, praktisk

hantering, handlag eller förståelse för hur kunskapen skall användas. Ett

konsekvent förhållningssätt till det livslånga lärandet innebär att validering

utvecklas och tillhandahålls i varje utbildningssituation. Den kunskap som finns

 i arbetslivet kring informellt lärande och erkännande av kunskap som förvärvats

 på så sätt, behöver tas tillvara när pedagogiska metoder för validering

utvecklas.

Ett tvärvetenskapligt och ämnesövergripande arbetssätt är som nämnts ofta värt

att sträva efter. Det informella lärandet är inte bundet till ämnen eller

kurser. Problemlösningsförmåga kan finnas även om ämneskunskaperna inte är

dokumenterade. Däremot är problemlösningsförmågan situationsbunden och lösningen

 av problemet skapar förståelse Lärande i informella sammanhang kan utgöra en

källa till förnyelse inom pedagogik, metodik och didaktik. I kommunal

vuxenutbildning, där en kursutformad studieorganisation dominerar, kan det vara

svårt att arbeta tematiskt. Inom folkhögskolan är detta arbetssätt snarast

regel.

Med ett arbetssätt av detta slag framstår det som självklart att den studerande

skall kunna plocka avsnitt ur det formella utbildningssystemets kurser och

kombinera dem för att tillgodose individuella behov.

Genusaspekter

Mäns och kvinnors behov av återkommande kompetensutveckling inom det livslånga

lärandet skall tillfredsställas på lika villkor. Enligt Skolverket är det 53

procent av vardera könet, som inte har en utbildning motsvarande treårigt

gymnasium. I vuxenutbildningen är däremot två av tre deltagare kvinnor.

Svårigheten att rekrytera lågutbildade män har varit påtaglig i kunskapslyftet.

(Se: Varför vill inte Manfred läsa vidare?, Åsenlöf, Karlstads universitet,

1999). För att förändra dessa förhållanden krävs omfattande insatser eftersom

ojämlikheten mellan kvinnor och män har sin grund i strukturella maktskillnader

mellan könen.

Många försök har gjorts för att stimulera såväl kvinnor som män att bryta

könsmässigt traditionella mönster vad gäller val av utbildning och yrke. Vissa

begränsade framgångar kan uppnås i ett projekt, men när projektets inriktning

konfronteras med den omgivande och traditionella verkligheten, är det svårt att

uppnå varaktiga effekter och särskilt effekter av någon större omfattning.

När det som till den särskilda vuxenutbildningssatsningen knyts förhoppningar om

 att den skall kunna bidra till att bryta den könsuppdelade arbetsmarknaden, är

det angeläget att analysera vad det krävs av den som förväntas bidra till att

uppnå detta samhällsmål. Den arbetssökande förväntas ha tillräckligt

självförtroende för att vilja och våga välja en utbildning. Den arbetssökande

förväntas att våga "gå mot strömmen" dvs. att våga välja en utbildning som inte

följer traditionella könsmässiga val. Den arbetssökande förväntas satsa på en ny

 yrkesbana och därmed - om han/hon får arbete i det yrke utbildningen syftar

till - börja en ny karriär vad gäller anställningstid och risk för uppsägning.

Genusperspektiv på vuxenutbildning kan ses på olika nivåer, t.ex.

* fördelning på kvinnor och män bland de som studerar

* kvinnors och mäns utbildnings- och yrkesval

* kommunernas utbildningserbjudanden

* utbildningens innehåll

* medvetenhet och förhållningssätt hos lärare/handledare

Kvinnor har länge varit i majoritet bland de studerande inom den kommunala

vuxenutbildningen - ett faktum som inte tidigare väckte någon större

uppmärksamhet. Även inom folkbildningen deltar fler kvinnor än män, även om

fördelningen är något jämnare än inom den kommunala vuxenutbildningen.

Kunskapslyftets målgrupp är i första hand arbetssökande med kort tidigare

utbildning och när satsningen startade var ungefär lika många kvinnor som män

arbetslösa. Uppdraget till kommunerna har ökat medvetenheten om behovet av en

aktiv rekrytering och det statliga stödet har också gjort det möjligt att satsa

mer på rekrytering och vägledning än tidigare

Det är en vanlig föreställning att kvinnor har kortare utbildning än män och

därför behöver prioriteras. I ett samhälle där mannen är norm har

jämställdhetsarbete ofta handlat om att kartlägga och synliggöra kvinnors sämre

villkor och genom olika insatser försöka kompensera kvinnor. Erfarenheten, inte

minst från kunskapslyftet, talar dock för att kvinnor i högre grad än män är

benägna att se utbildning som en väg att förändra sin livssituation. Män är

underrepresenterade i vuxenutbildningen och det kan därför finnas anledning att

göra särskilda satsningar på rekrytering av män. Totalt sett är dock män en

gynnad grupp eftersom de har betydligt större tillgång till fort- och

vidareutbildning i arbetslivet än kvinnor.

Mer kunskap behövs om genusperspektiven på vuxenutbildning och

vuxenutbildningens roll för individen. Några viktiga områden som behöver belysas

 är t.ex.:

* orsaker till kvinnors och mäns olika intresse för vuxenstudier,

* samband mellan kvinnors och mäns deltagande i vuxenstudier och den utbildning

som erbjuds i kommunerna,

* huruvida det finns könsmässiga skillnader i lärstilar och om hur olika

arbetsmetoder i vuxenutbildningen passar kvinnor respektive män och

* hur lusten att lära utvecklas under skoltiden och hur den påverkar vuxnas

studieintresse.

I ett perspektiv av livslångt lärande kommer individens eget ansvar för sin egen

 kompetensutveckling att öka. Samhällets uppgift blir då bl.a. att på olika sätt

 uppmuntra dem som inte spontant söker sig till lärmöjligheter och som kanske

inte heller planerar för ett formellt vuxenlärande. För att samhället skall

kunna ta sitt ansvar behövs mer kunskap om bl.a. genusperspektiv.

När Skolverket nu får resurser för att finansiera forskning, bör såväl

genusperspektiv som vuxnas lärande kunna lyftas fram.

Kvalitet i vuxenutbildningen

Kvaliteten i det livslånga lärandet måste säkras. Inom det offentliga

utbildningssystemet i Sverige råder mål- och resultatstyrning, vilket kräver

regelbunden uppföljning och utvärdering. Uppfyllandegrad och förändringsbehov

kan lättare definieras och organisationer blir då lärande. I

Kunskapslyftskommitténs delrapporter har bland annat konstaterats att vissa

styrdokument är mer använda än andra inom den kommunala vuxenutbildningen.

Sålunda är kursplaner och betygskriterier mera använda än programmål. Detta

faktum återspeglar bilden av en kursutformad verksamhet snarare än en verksamhet

 präglad av helhetstänkande. Kvalitetssäkring av stödet för vuxnas lärande

ställer ökade krav på uppföljning och utvärdering särskilt som viss utbildning

genomförs på entreprenad.

För att åstadkomma en kvalitativt god verksamhet, är det viktigt att de

utbildningsanordnare som skall genomföra utbildningen har de nödvändiga

kvalifikationerna. Det utvecklingsarbete för lärare inom vuxenutbildningen, som

regeringen initierade under år 1998, har fått ett stort gensvar. Det antyder att

 behovet av kompetensutveckling är stort.

I både det första och andra delbetänkandet från KLK understryks behovet av

kompetensutveckling för lärare. Utredningen pekar på olika kompetensbehov för

olika grupper av medarbetare: undervisare, handledare, vägledare och ledare.

Kommittén föreslår, att Skolverket får i uppdrag att följa upp den kommunala

fort- och vidareutbildningen av vuxenundervisningens personal.

Inom ramen för den nya lärarutbildningen kommer det att finnas möjlighet för

redan yrkesverksamma lärare att vidareutbilda sig inom vuxenpedagogikens område.

 Vuxenpedagogik kommer även att finnas som en inriktning för lärarstuderande.

Lämpliga nyckeltal för att mäta effekter av en förändrad vuxenpedagogik måste

också definieras. Skolverket har i uppdrag att utveckla kvalitetsindikatorer för

 vuxenutbildningen.

Forskning kring dessa frågor behöver stimuleras. Möjligheter till

erfarenhetsutbyte och nätverksbyggande gynnar kvalitetsarbetet. De

kvalitetsredovisningar, som kommunerna har skyldighet att ta fram, måste i högre

 utsträckning även fokusera på vuxnas lärande. Kvalitetsarbetet inom

samhällstödd vuxenutbildning behöver vidareutvecklas.

IT som ett av lärandets verktyg

Vår vardag präglas till stor del av den moderna informationstekniken. Under

senare år har helt nya vägar öppnats och andra mönster skapats för samtalet och

kunskapssökandet. Med den snabba utvecklingen och förändringen av samhälle och

arbetsliv följer kravet på varje enskild individ att ta ansvar för sitt lärande

och aktivt söka ny kunskap i det livslånga lärandet. Då det informella lärandet

i dag i hög grad sker genom informations- och kommunikationsteknik (IT) är det

viktigt inte minst från demokrati- och jämställdhetssynpunkt att den nya

tekniken görs tillgänglig för alla.

IT erbjuder möjligheter till pedagogisk/metodiskt nytänkande. Närutbildning av

mer traditionell karaktär kan varvas med utbildning på distans. Deltagarna kan

få tillgång till lärande situationer oberoende av tid och rum. Gränsen mellan de

 olika lärformerna suddas ut.

Det IT-baserade lärandet ställer större krav även på läraren eller utbildaren.

Uppgiften blir mer stimulerande men även svårare. Förtrogenhet med tekniken och

dess innehåll och möjligheter krävs för att verklig förändring skall ske.

Läraren är inte längre ensam förmedlare av kunskap. Uppgiften att vägleda och

stödja den studerande vid urval, granskning och värdering av information blir

allt mer betydelsefull. Kravet att möta den vuxenstuderande på den nivå han/hon

befinner sig är tydligt, liksom att anpassa utbildningen efter individens behov

av flexibilitet vad gäller studiernas omfattning och genomförande oberoende av

tid och rum.

Informations- och kommunikationsteknikens påverkan på vuxnas lärande är ett

viktigt forskningsområde. Samspelet mellan människa och teknik i en lärande

situation behöver ytterligare belysas.

Pågående satsningar

För att göra den nya tekniken tillgänglig för alla fastslår regeringen i

propositionen om (prop. 1999/2000:86, bet. 1999/2000:TU9, rskr. 1999/2000:256)

Ett informationssamhälle för alla att ambitionen för Sverige, som redan är en

ledande IT-nation, bör vara att som första land bli ett informationssamhälle

tillgängligt för alla. I propositionen anger regeringen inriktning för statens

åtaganden avseende IT-infrastrukturen. Där framhålls också vikten av att erbjuda

 medborgarna möjlighet till kompetensutveckling inom IT-området inte minst ur

demokratiskt, jämställdhets- och arbetsmarknadsperspektiv.

En nationell satsning på IT i skolan (ITiS) genomförs för närvarande, Lärandets

verktyg - nationellt program för IT i skolan (skr. 1997/98:176) ITiS fokuserar

främst på skolutveckling, där lärandet utvecklas genom att ett nytt pedagogiskt

redskap används. Satsningen har tillkommit för att ge lärarna stöd att ta till

sig och utnyttja de nya möjligheter som IT erbjuder. Parallellt stöder ITiS

utvecklingen i kommunerna genom att ekonomiskt bidra till utbyggnaden av

infrastrukturen för IT i skolan.

ITiS, har hittills berört endast ungdomsskolans lärare, men efter beslut på

grundval av regeringens förslag i budgetpropositionen omfattar satsningen även

lärare inom vuxenutbildningen fr.o.m. den 1 januari 2001. Regeringen avser att i

 budgetpropositionen för år 2002 föreslå en ökning av resurserna till ITiS så

att även folkhögskolans lärare skall kunna omfattas av

kompetensutvecklingssatsningen.

Kunskap och kompetensutveckling

En successiv förändring av dagens vuxenutbildning så att den motsvarar de krav

vuxnas lärande ställer i kunskapssamhället måste innehålla en satsning på

kunskapsutveckling genom forskning och utvecklingsarbete och kompetensutveckling

 för personalen.

Kunskapslyftskommittén för fram förslag (SOU 2000:28) om en kraftig satsning på

forskning inom vuxenutbildning och livslångt lärande samt ett förhållningssätt

där den framtida forskningen inte enbart bedrivs inom det pedagogiska området.

Ett tvärdisciplinellt angreppssätt skulle ge en fylligare bild av hur vuxnas

lärande ser ut. Områden som kan vara intressanta är enligt kommittén de

antropologiska, ekonomiska, filosofiska, handikappvetenskapliga och

sociologiska.

Regeringen delar i allt väsentligt kommitténs bedömning. Regeringen har i

lärarutbildningsreformen öppnat möjlighet för aktiva lärare att bedriva

forskningsarbete i sin profession. I propositionen (prop. 2000/01:3) om

Forskning och förnyelse har regeringen lagt förslag som innebär en förstärkning

av forskningen inom det utbildningsvetenskapliga området. I propositionen

föreslås också att Vetenskapsrådet ger en utbildningsvetenskaplig kommitté i

uppdrag att ansvara för samverkan mellan forskningsfinansiärer inom och utanför

rådet kring utbildningsvetenskapliga insatser för att skapa en överblick över

området och dess utveckling.

Regeringen avser att uppdra åt Skolverket att initiera forskning och utveckling

med särskild inriktning på vuxnas lärande. Utöver den kraftiga allmänna

förstärkning av Skolverkets forskningsanslag som nyligen genomförts, avser

regeringen återkomma till riksdagen i budgetpropositionen för år 2002 och

föreslå att ytterligare sammanlagt 12 miljoner kronor anvisas under perioden

2002-2005.

Regeringen avser vidare att uppdra åt Statens skolverk att under åren 2002-2004

genomföra en tidsbegränsad satsning på kompetensutveckling av lärare med

inriktning mot vuxenpedagogiskt arbetssätt och specialpedagogik. Den modell för

kompetensutveckling som utvecklats inom ITiS bör därvid kunna tjäna som

förebild. Verket avses få disponera sammanlagt ca 21 miljoner kronor för detta

ändamål.

Regeringen har under år 2000 inbjudit högskolor att inkomma med

projektbeskrivningar om hur de skulle kunna fungera som vuxenpedagogiska centra.

 Utbildningsdepartementet har därefter valt ut Lärarhögskolan i Stockholm,

Högskolan i Jönköping och Linköpings universitet som fått planeringsbidrag för

att utveckla och fördjupa sina projektbeskrivningar. Regeringen räknar med att

fatta beslut så att verksamheten kommer i gång under år 2001.

7 Att främja vuxnas lärande

Regeringens bedömning: Det är angeläget att kommunerna bedriver ett

utvecklingsarbete som främjar vuxnas lärande. Berörda myndigheter bör få i

uppdrag att analysera eventuella hinder i myndigheternas regelverk som försvårar

 utvecklingsarbetet.

Kommitténs förslag: I denna del av betänkandet framförs inga konkreta förslag

utan kommittén hänvisar till tidigare betänkanden och en diskussion kring

infrastruktur. Kommittén betonar att utvecklingen av infrastrukturen är viktig

för effektiviteten i hela utbildningssystemet för allt vuxenlärande - inte bara

för utbildning upp till gymnasial nivå. Kommunerna skall stå för mångfald och

flexibilitet i utbildningsutbudet och olika utbildningsanordnare skall

utnyttjas.

Kommittén anser att en väl fungerande infrastruktur för delar av det livslånga

lärandet måste kännetecknas av en kedja som kommittén beskriver på följande

sätt:

* uppsökande verksamhet - rekrytering,

* studie- och yrkesvägledning - individuella studieplaner, fördjupade

individuella studieplaner,

* validering,

* samarbetet med olika utbildningsanordnare, statliga och kommunala

förvaltningar och med näringsliv om ett flexibelt kursutbud,

* flexibelt lärande - individuella studiegångar,

* stöd - särskilt stöd, och

* utvärdering och kvalitetssäkring på lokal nivå.

Kommittén anser att även handikapporganisationerna bör ges möjlighet att ta del

av de särskilda medel som utgår till fackliga organisationer för rekrytering och

 uppsökande insatser. För att få en mångfald inom området bör det enligt

kommittén övervägas var huvudmannaskapet för denna verksamhet skall förläggas.

Kommittén framhåller vikten av en väl genomtänkt och i relation till olika

anordnare objektiv studie- och yrkesvägledning och föreslår att kommitténs

synpunkter när det gäller utbildning för studie- och yrkesvägledare överlämnas

till den pågående utredningen om Vägledningen i skolväsendet.

Remissinstanserna: Eftersom kommitténs betänkande inte innehåller några konkreta

 förslag har instanserna inte i någon större utsträckning behandlat detta

kapitel. Flertalet instanser - hälften av myndigheterna, de flesta kommuner och

övriga instanser - har uttalat sig positivt och stöder i allmänna ordalag

kommitténs förslag om en garanterad minimistandard för infrastruktur.

Vad det gäller uppsökande verksamhet och rekrytering uppvisar remissinstanserna

en splittrad bild men många betonar vikten av en sådan verksamhet.

Socialstyrelsen anser att särskilda åtgärder behövs för målgrupper med särskilda

 behov. Integrationsverket föreslår att ett särskilt anslag ges för att

stimulera invandrarorganisationer och trossamfund att delta i uppsökande

verksamhet. Statens institut för handikappfrågor i skolan, Folkbildningsrådet

m.fl. delar kommitténs uppfattning att även handikapporganisationer bör få ta

del av medel för uppsökande verksamhet och rekrytering. Flertalet kommuner

stöder i stort kommitténs förslag om förstärkt infrastruktur men uttalar sig

inte explicit om huvudmannaskapet för rekrytering och uppsökande verksamhet.

Flera kommuner framhåller dock bestämt att kommunen bör vara huvudman för denna

verksamhet och att det inte står i motsatsförhållande till att fackliga

organisationer, handikappföreningar m.fl. engageras i arbetet. De fackliga

instanserna betonar sin roll i den uppsökande och rekryterande verksamheten och

anser att samarbetet med kommunerna bör utvecklas.

Skälen för regeringens bedömning: Det livslånga lärandet är ett individuellt

projekt. Utmaningen för den samhällstödda vuxenutbildningen är att möta alla

utifrån individuella önskemål, behov och förutsättningar. Syftet är att ge

individen möjlighet att utöka sitt kunnande och utveckla sin kompetens för att

främja personlig utveckling, delaktighet, ekonomisk tillväxt och sysselsättning.

Människor har olika förutsättningar för lärandet på grund av tidigare skolgång,

arbets- och livserfarenheter. Dessa skilda förutsättningar påverkar människors

önskemål och deras självupplevda behov av lärande. Samhället har ett speciellt

ansvar för att stödja de personer som inte tar egna initiativ för att möta de,

ökande kraven på kunskaper. Allas behov av lärande skall kunna tillgodoses

oberoende av t.ex. utbildningsbakgrund, kön eller etnisk tillhörighet.

Vuxenutbildningen har hittills i allt för hög utsträckning mött individerna som

ett kollektiv med gemensam bakgrund och gemensamma behov. Utbildningen har ofta

anordnats i form av färdiga paket. Detta konstaterandet om individuella

olikheter ställer krav på en ökad flexibilitet när det gäller att möta människor

 i den uppsökande verksamheten, i vägledningssituationer och i utbildningens

anordnande. Men det ställer också krav på en ökad lokal samverkan mellan aktörer

 i form av utbildningsanordnare, arbetsförmedling, fackliga organisationer och

socialtjänst. I kommunens strategi för att möta vuxnas behov av utbildning och

lärande bör ingå en övergripande plan för verksamheten utifrån lokala

förutsättningar. Kunskapslyftet har stimulerat till olika former av samarbete

mellan olika utbildningsanordnare och myndigheter samt till kontakter med

företrädare för olika branscher. Regional samverkan inom ramen för

tillväxtavtalen och de regionala kompetensråden har också påbörjats i vissa

kommuner. Det är viktigt att det arbete som sker i kommunerna och de

erfarenheter som finns tas tillvara och vidareutvecklas.

Uppsökande verksamhet

Många vuxna söker sig självmant till utbildning med hjälp av enkel information

som erbjuds genom tillgängliga kanaler. För vuxna, med begränsade och ibland

negativa erfarenheter av studier, kan steget in i vuxenstudier vara svårt att

ta. Information om och marknadsföring av olika utbildningsvägar måste då

kompletteras med andra åtgärder. En sådan åtgärd är uppsökande verksamhet för

att i det personliga mötet informera om olika möjligheter till utbildning och

skapa motivation till studier.

Kommunerna har enligt skollagen (1985:1100) skyldighet att bedriva uppsökande

verksamhet vad gäller personer som behöver grundläggande vuxenutbildning och en

informationsskyldighet i fråga om gymnasial vuxenutbildning. Genom

kunskapslyftet har dessa verksamheter utvecklats, i många fall genom en nära

samverkan med fackliga organisationer och handikapporganisationer. Inom de

fackliga organisationerna pågår också en snabb utveckling för att finna nya

former att bedriva kompetensutveckling. Metallindustriarbetarförbundets arbete

med kompetensombud på arbetsplatser är exempel på sådan verksamhet. Lärdomar

från kunskapslyftet är att för vissa individer, som har ett långt steg att ta,

till att börja en utbildning krävs ett omfattande och tidskrävande

motivationsskapande arbete.

Det är av vikt att kommunen tar tillvara alla samverkansmöjligheter till

uppsökande och motivationsskapande verksamhet. Det kan t.ex. handla om

förebilder från arbetsplatsen, föreningslivet, fackliga organisationer och

handikapporganisationer. Orienteringskurserna har i många kommuner fungerat som

en brygga mellan uppsökande verksamhet och en mer systematiserad vägledning.

Genom orienteringskurserna som har arrangerats av bl.a. studieförbund, har många

 personer med svag studiemotivation fått en inblick i vad vuxenlärande kan

innebära samt hjälp och stöd med studieplaneringen. I de

självförtroendestärkande insatser som ingått i kursen har många funnit en

motivation till vidare studier.

Spännvidden från de mest svårmotiverade till de mycket målinriktade som söker

sig till vuxenutbildningen för enstaka behörighetsgivande kurser är mycket stor.

För att göra det möjligt att ytterligare stärka organisationernas uppsökande

verksamhet avser regeringen att i budgetpropositionen återkomma med förslag om

att tillföra verksamheten ytterligare ca 10 miljoner kronor fr.o.m. år 2002.

Vägledning

Vägledning med anknytning till studier, utbildning och arbete bestäms till sin

form och innehåll utifrån behov, förväntningar och krav formulerade av å ena

sidan den enskilde individen, å andra sidan av olika aktörer i samhället. Det är

 individens behov, intressen och förutsättningar som skall styra utbudet av

tillgängliga utbildningar, samhällets och arbetsmarknadens möjligheter och krav.

Under den tid som kunskapslyftet pågått har den totala omfattningen av studie-

och yrkesvägledning ökat kraftigt. Stora skillnader finns dock på den kommunala

nivån. Trenden är att utbildningar i allt högre grad skräddarsys utifrån

individers och olika verksamheters behov. Ofta handlar det om att inte välja

hela utbildningsprogram, utan att plocka utvalda delar, vilket innebär en

förskjutning mot ett tydligare individuellt ansvarstagande. Vägledning är

viktigt inför studiestarten, under studietiden och i samband med studiernas

slutförande med utgångspunkt i individens behov och studiemål. Värdering av de

formella och informella kunskaper en person besitter är därmed en aspekt som

påverkar vägledningen. Studie- och yrkesvägledningen utgör också ett väsentligt

inslag i många personers kompetensutveckling.

Eftersom individernas motiv för studier är olika, krävs ett professionellt stöd

för att de skall kunna göra väl underbyggda val och sätta upp mål för sina

studier. Behovet av detta stöd kan variera från person till person. De första

valen och målsättningarna för studierna är startpunkten för en process där målen

 och valen hela tiden måste kunna förändras. Vägledning är därför en

kontinuerlig process, där den enskilde studerandes val skall vara avgörande och

inte den enskilda kommunens eller utbildningsanordnarens prioriteringar. IT och

Internet-baserade informationskällor öppnar nya vägar för att förbättra

omfattningen av och kvaliteten i vägledningen.

Flera olika aktörer, med skilda roller, bidrar på olika sätt till en individs

livsplanering. Det kan handla om bl.a. information, rådgivning, stöttning,

handledning, karriäranalys och underlag för validering. Den enskilde möter olika

 former av vägledning i olika situationer: genom kontakter med

arbetsförmedlingen vid arbetslöshet, på socialförvaltning, på försäkringskassan

inför rehabilitering och inte minst vid kontakter med olika

utbildningsanordnare. Dessa situationer utmynnar ofta i någon form av

individuell handlings- eller studieplan. Ett berättigat krav som den enskilde

kan ställa är att de olika aktörerna - med hänsyn till sina respektive

ansvarsområden och roller - skall samverka för att ge individen ett

beslutsunderlag utifrån ett helhetsperspektiv.

Skolverkets undersökningar visar att om individerna får möjlighet till väl

underbyggda val så överensstämmer dessa val i mycket hög grad med arbetslivets

efterfrågan av kompetens.

Regeringen tillkallade i december 1999 en särskild utredare med uppgift att

kartlägga och analysera vägledning i skolväsendet (dir. 1999:107). Utredaren

skall kartlägga och analysera individens behov av studie- och yrkesvägledning

inom skolväsendet och föreslå mål för studie- och yrkesvägledningen utifrån de

förändrade krav som utbildningsväsende, arbetsliv och samhällsutveckling

ställer. Vidare skall utredaren föreslå hur samarbete inom och utom

utbildningssystemet kan utvecklas och pröva i vilken mån förslagen har effekter

på vägledningen inom Arbetsmarknadsverkets ansvarsområde.

Regeringen avser att återkomma till frågor om vägledning efter det att

utredningen redovisat sitt uppdrag den 31 mars 2001.

Validering

Den faktiska kunskap en individ besitter måste lyftas fram och tas till vara i

varje vägledningssituation. Ett instrument för detta är valideringen.

Människor har olika kunskaper och kompetenser tillägnade både i ett formellt

utbildningssystem och genom ett informellt lärande i vardagslivet eller

yrkeslivet. I en rad olika sammanhang är det viktigt att hela den kompetens en

enskild person besitter kan dokumenteras. Olika personer har olika behov

beroende på i vilket sammanhang dokumentationen av deras kunskaper skall

användas. Den enskilde kan ha ett behov av att få sina kunskaper validerade mot

specifika kompetenskrav i arbetslivet. Ett annat behov kan vara att få dem

värderade mot det formella utbildningssystemets krav för ett visst betyg och för

 att formellt kunna tillgodoräkna kunskaperna. En tredje situation är när

kunskaperna tas till vara i en pedagogisk process t.ex. i en

vägledningssituation eller i en utbildningssituation.

Det sistnämnda är viktigt inte minst för hur en validering under pågående

utbildning kan ge den studerande en möjlighet att reglera sin studietakt. För

människor med lång livs- och yrkeserfarenhet är det inte rimligt att behöva

starta studierna på en nivå, som fastställs med utgångspunkt från de kunskaper

som den enskilde har dokumenterade från det formella utbildningssystemet i sin

ungdom. Hur informell kunskap praktiskt skall kunna tillgodoräknas och vad

kunskaperna skall valideras mot är frågor som måste lösas.

Den validering som hittills skett och sker i Sverige har i huvudsak skett mot

kursplaner, med undantag av den yrkesprövning av invandrare som sker inom

Arbetsmarknadsverket i form av intyg eller certifikat för att beskriva personens

 yrkeskompetens. Även näringslivet och branschorganisationer är involverade i

utvecklingsarbete med att värdera människors yrkeskunskaper mot olika

branschcertifikat. Genom en process där vägledning och validering utgör viktiga

beståndsdelar får individen goda förutsättningar för ett fortsatt lärande. Det

kommer att innebära efterfrågan på utbildning anpassad efter den enskildes behov

 och önskemål.

I ett föränderligt samhälls- och arbetsliv åldras kunskap och kompetens snabbt.

Gamla väl beprövade metoder visar sig inte längre vara användbara. Förmågan att

lära på nytt blir en av de viktigaste kompetenserna. Många försök att definiera

behov av framtida kompetenser har gjorts och görs. Risken kan finnas att man då

definierar de behov som för tillfället är tydliga, men som inte är bestående.

Internationellt sker en ökad fokusering på certifiering och mätning av

yrkeskompetenser, ofta som ett resultat av krav på kvalitet och

kvalitetsmätning. Traditionell mätning av kompetenser genom prov och tester

motverkar sitt syfte. Vissa personer kan stressas av situationen och kan tappa

tron på den egna förmågan. Utvecklingen av metoder för validering bör därför

kännetecknas av att fokus förflyttas från prövning, testning och mätning mot

bedömning av kompetenser i ett sammanhang.

För att man skall kunna mäta t.ex. yrkeskompetens krävs en helhetsbedömning av

individens hela kunskapsmassa baserad både på praktik och teori. Utifrån

tidigare resonemang om att validering kan ha olika syfte för den enskilde,

varierar sättet att bedöma för att få fram dessa kompetenser. I många fall är

det viktigt att en miljö skapas så att sådana faktorer som

problemlösningsförmåga, självständigt tänkande eller förmågan att planera

arbetet finns med och kommer fram. Därmed kan en mer rättvis bedömning av en

persons samlade kunskap och kompetens genomföras.

Regeringen uppdrog i december 1999 åt en särskild utredare för att se över

frågan om validering av vuxnas kunskap och kompetens (dir. 1999:86).

Utredningsmannen skall bl.a. genomföra tre pilotprojekt Regeringen har i

december 2000 givit utredaren tilläggsdirektiv (dir. 2000:84) som innebär att

utredaren även bl.a. skall kartlägga den valideringsverksamhet som pågår i

kommunerna. Uppdraget skall slutredovisas den 1 oktober 2001. Regeringen avser

att därefter återkomma till frågan om validering.

Tillgänglighet

En stor del av den utbildning som erbjuds för vuxna bedrivs av tradition

terminsvis och genomförs i klassrum i någon av kommunens skolbyggnader. Studier

kan i större kommuner ibland bedrivas både på dag- och kvällstid. Omfattningen

är vanligtvis begränsad till hel- eller halvtidsstudier inom ramen för en eller

flera kurser. Den kraftiga volymökningen under kunskapslyftet ökade variationen

i utbildningsutbudet.

När individens behov av kunskap skall styra är det naturligt att efterfrågan

inte alltid följer utbildningssystemets indelning i nivåer eller kurser eller

tidpunkter för kursstart och kursslut. Det är inte alltid möjligt eller önskvärt

 för en person att följa en utbildning som löper i en viss takt, som är förlagd

till en viss ort eller studielokal och som pågår ett visst antal timmar i

veckan. Individernas olika mål för sitt lärande kan vara kursplaneanknutet, men

kan också vara preciserat i helt andra termer.

Det innebär att en enskild anordnare sällan kan tillgodose behoven hos alla

studerande. Den enskildes behov kan inte alltid tillgodoses genom

klassrumsundervisning i grupper om 16 eller 30 deltagare. De studerande behöver

kunna välja mellan olika verksamhetsformer och själv påverka studietakten.

Olika personers skilda förutsättningar att tillägna sig kunskap kräver variation

 när det gäller valet av pedagogik och metodik. Verksamhetens tillgänglighet

måste också anpassas så att de stämmer överens med den enskildes efterfrågan.

Sammantaget betyder detta att individen måste ges möjlighet att påverka

arbetssätt och uppläggning av utbildningen så att denna formas utifrån

deltagarens villkor och önskemål. Denna flexibilitet måste skapas med

utgångspunkt i de lokala förutsättningar som finns i varje kommun.

Samverkan mellan kommuner eller i regioner ökar möjligheterna till ett rikt och

varierat utbud. Det är därför naturligt att kommunerna eftersträvar att fungera

både som en samordnare av utbildningar och som utbildningsanordnare. Kommunens

utbildning för vuxna i egen regi (komvux) blir därmed en av många genomförare av

 utbildningen i en kommun. Genom att fungera som samordnare kan kommunen i

samarbete med andra kommuner erbjuda medborgarna en mångfald möjligheter att

förverkliga sina studieplaner. Den enskilde ges då ökade möjligheter att få sina

 önskemål om innehåll, pedagogik och studietakt tillgodosedda. Också när

utbildningen genomförs i entreprenadform är kommunen huvudman för verksamheten.

En av kommunernas viktigaste arbetsuppgift i detta perspektiv blir att bedriva

ett utvecklingsarbete för att kvalitetssäkra utbildningarna. Det skapar även

utbildningsmöjligheter och verksamhetsformer som kan förändras i takt med

utvecklingen av den enskildes, samhällets och arbetslivets önskemål. Förutom att

 kommunen bör ha samlad kunskap om utbildningsutbudet och möjlighet att skapa

inlärningssituationer måste även kommunen kunna erbjuda olika former av stöd för

 lärandet. Behovet kan variera utifrån individens förutsättningar. Dels stöd för

 det direkta lärandet, dels ett stöd på grund av särskilda behov. Ett tydligt

exempel är teknik och handledning vid distansutbildning. Ett annat är anpassade

miljöer efter den enskildes särskilda behov i form av assistansstöd, tolk eller

tillgängliga lokaler för människor med olika former av funktionshinder.

Stödet skall inte vara beroende av en kommuns samlade utbildningsutbud utan bör

även omfatta de personer som följer högskoleutbildning på distans eller någon

annan form av utbildning. I ett långt perspektiv bör det omfatta all form av

önskad kompetensutveckling. Inom ramen för kunskapslyftet har kommunerna

utvecklat olika stödformer för lärande och organiserat det under samlingsnamn

som lärcentra och kunskapens hus. Dessa centra kan vara båda stationära och

mobila för att nå människor där de befinner sig. Det är viktigt att påpeka att

dessa funktioner byggs upp utifrån lokala förutsättningar och inte utifrån en

centraliserad modell.

Lärande främjas av att det knyts till en viss situation. Det är därför

värdefullt med ett lärande som är knutet till en praktisk vardag, t.ex. en

arbetsplats. För den som söker utbildning och inte är anställd, kan det finnas

behov av att koppla lärandet till konkreta situationer ute på arbetsplatserna.

Det omvända förhållandet att en person har anställning men behöver få stöd för

sitt lärande som arbetsplatsen inte kan erbjuda bör kommunen erbjuda stöd för

personen i fråga. Båda fallen visar att det därför är viktigt att den lokala

arbetsmarknaden knyts närmare till utbildningsanordnarna och vice versa. Detta

skapar förutsättningar för att utbildningsanordnarna skall kunna tillhandahålla

utbildning med ett modernt innehåll som stämmer överens med de behov individen

har för att stärka sin ställning på arbetsmarknaden. Det ger en möjlighet för

företagen lokalt och regionalt att ständigt ha tillgång till

utbildningsanordnare som kan erbjuda efterfrågad utbildning. Detta samspel

mellan utbildningsanordnarna och arbetslivet är nödvändigt för att främja

tillväxt i företagen och därmed en lokal och regional utveckling som kommer hela

 samhället tillgodo. Regeringens avsikt med tillväxtavtalen var bl.a. att skapa

en sådan utveckling.

Studiestöd

Individens möjligheter till studier beror inte enbart på en välutbyggd

tillgänglighet till utbildning. Individen har även behov av ekonomiskt stöd

under sin studietid. Detta stöd har stor betydelse för rekrytering av

studerande. För vissa grupper är ett förmånligt studiestöd en nödvändighet för

att ta beslut om att investera i sitt eget lärande. Många människor drar sig för

 att ta lån för sina studier. För att dessa skall ta steget in i utbildning

krävs ett snabbt beslut om hur deras privatekonomiska situation kan lösas. Detta

 gäller framförallt de som startar med en kort utbildningsbakgrund. Det blir

därför nödvändigt att beslutet om stöd fattas så nära individen som möjligt.

Om inte dessa möjligheter finns riskerar stora grupper lämnas åt sidan och

kunskapsklyftorna ökar i stället för att utjämnas. Det är därför som regeringen

föreslår ett nytt statligt studiebidrag som ersätter det särskilda

utbildningsbidraget (UBS) och där kommunerna får ett starkt inflytande över

besluten i varje enskilt fall. I avsnitt 13.1 beskrivs detta förslag mer i

detalj.

Beroende på vilka studier eller utbildningsinsatser individen tar del av finns

det i dag en rad stöd. Det finns i dag flera olika finansiella stöd för

individen kopplat till arbetsmarknads-, social- eller utbildningspolitiska skäl.

 En gemensam nämnare för dessa är ofta att det ingår utbildningsinslag i det

specifika programmet. I en strategi för livslångt lärande är det viktigt att

kunna ge ett samlat stöd för själva lärandet oavsett hur individens ekonomiska

situation säkerställs av samhället. De olika finansiella stöden för individerna,

 och inte minst studiestödet, har under lång tid i Sverige inte betraktats som

en kostnad för samhället utan som en investering. En investering som ger

avkastning i ett senare skede i form av ökad ekonomisk tillväxt, högre

sysselsättning eller social och kulturell utveckling. Detta synsätt har skapat

möjligheter för människor att skaffa sig utbildning som bidragit till ett

personligt växande, en positiv samhällsutveckling och ett konkurrenskraftigt

arbetsliv. De resurser som tas i anspråk under studietiden motiverar därför att

effektiviteten och kvalitén i vuxenutbildningen tillmäts stor vikt.

I det ovanstående har beskrivits en, som regeringen bedömer, nödvändig

utveckling av förutsättningarna för vuxnas lärande. Det bör understrykas att de

olika politiska verksamhetsområdena inte får ses som avgränsade verksamheter

utan måste samverka för att göra livslångt lärande till en realitet för

individen och därmed stärka samhällets viktigaste resurs för tillväxt nämligen

de enskilda medborgarna.

Regeringens bedömning är att det kan finnas hinder i berörda myndigheters

regelverk som omöjliggör eller försvårar en utveckling av samverkan för

individernas bästa. Exempel på detta kan vara möjligheten för kommunen och

arbetsförmedlingen att göra samordningsvinster om utbildningar är upphandlade

hos samma utbildningsanordnare. Det är bl.a. mot den bakgrunden som regeringen

avser att ge berörda myndigheter i uppdrag att analysera och föreslå

förändringar i nuvarande regelverk.

En kommunal infrastruktur

Dessa åtgärder för att främja vuxnas lärande kan beskrivas som basen i en

infrastruktur för det livslånga lärandet. Med undantag för studiestödet svara

kommunerna för denna främjande organisation finns. På samma sätt som goda

kommunikationer, en väl fungerande skola och ett brett utbud av kultur- och

fritidsaktiviteter gör en kommun attraktiv för invånare och företag utgör

infrastrukturen för vuxnas lärande en viktig konkurrensfaktor i

kunskapssamhället.

Det är angeläget att kommunerna tar sitt ansvar för att etablera en

infrastruktur för livslångt lärande. Detta innebär emellertid inte att den

uteslutande består av kommunala aktiviteter. Snarare handlar det om att bygga

nätverk, att skapa former och kanaler för samarbete och samverkan mellan

kommunala förvaltningar, statliga myndigheter och institutioner, folkbildningen,

 utbildnings- och konsultföretag, parterna på arbetsmarknaden,

handikapporganisationer och andra berörda aktörer.

Statsbidraget till kommunerna för utbildning inom kunskapslyftet är beräknat så

att det ger viss ersättning till kommunerna för insatser av detta slag. Också

den del av statsbidraget som beräknas för utbildning vid folkhögskolor inom

kunskapslyftet innehåller ett sådant moment. Så bör vara fallet så länge ett

riktat bidrag utgår till gymnasial vuxenutbildning. Som en engångsinsats för att

 stimulera utvecklingen av infrastrukturen för vuxnas lärande avser regeringen

att i budgetpropositionen för år 2002 föreslå att kommunerna år 2002 tillförs ca

 350 miljoner kronor som knyts till statsbidraget för gymnasial vuxenutbildning.

8 Kommunal vuxenutbildning

I kapitel 5-7 har vi redovisat övergripande ställningstaganden till utvecklingen

 av vuxenutbildningen i syfte att anpassa den till principen om livslångt

lärande. I detta och närmast följande kapitel konkretiseras dessa

ställningstaganden för de olika verksamhetsformerna inom vuxenutbildningen.

8.1 Fortsatt utveckling efter projekttiden

Regeringens bedömning: Det är angeläget att utvecklingsarbete bedrivs i

kommunerna med en mångfald av anordnare och att utveckling av individuella

studieplaner och validering fortsätter. Statens skolverk bör få i uppdrag att

analysera behovet av förändringar av kursplanerna och betygssystemet inom den

grundläggande vuxenutbildningen samt att kartlägga lokala kurser inom den

kommunala vuxenutbildningen och analysera behovet av förändring.

Kommitténs förslag och remissinstanserna: Redovisningen av kommitténs förslag

och remissinstansernas synpunkter som berör detta avsnitt finns beskrivna i

kapitel 5. Kommittén behandlar utvecklingsfrågorna inom detta område på ett

sådant sätt att en uppdelning skulle försvåra möjligheterna att bibehålla

överblicken av kommitténs förslag.

Skälen för regeringens bedömning: I skolformen kommunal vuxenutbildning ingår

grundläggande vuxenutbildning, gymnasial vuxenutbildning och

påbyggnadsutbildning. Huvudman för utbildningen är, som framgår av namnet,

kommunerna. Gymnasial vuxenutbildning anordnas även av statens skolor för vuxna

(SSV). I anslutning till kommunal vuxenutbildning får kommunerna och SSV anordna

 uppdragsutbildning. På uppdrag av kommunerna anordnas även utbildning på

entreprenad hos många utbildningsanordnare.

Den kommunala vuxenutbildningen har haft en väsentlig roll i svensk

utbildningspolitik, inte minst ur en demokrati- och rättviseaspekt. Den har

varit ett effektivt instrument för att motverka snedrekrytering till högre

utbildning. Kommunal vuxenutbildning har varit en möjlighet för personer som

helt eller delvis saknat formell eller reell kompetens att erhålla denna för att

 sedan gå vidare inom arbetslivet eller till vidare studier. Kommunal

vuxenutbildning har också i många fall mött individerna på den kunskapsnivå där

de befinner sig och använt både prövning och diagnostisering för att de så

snabbt som möjligt skall kunna tillgodogöra sig sina studier på rätt nivå.

Kommunal vuxenutbildning har varit och skall även fortsättningsvis vara ett

alternativ för alla vuxna. Även om utvecklingen går i riktning mot en större

variation när det gäller arbets- och organisationsformer, kommer det även under

överskådlig framtid att finnas vissa behov av utbildning i form av

gruppundervisning i fasta lokaler.

Enligt regeringens bedömning kommer den kommunala vuxenutbildningen även

fortsättningsvis att utgöra en viktig del av den samhällsstödda

vuxenutbildningen. Därmed kommer den att - vid sidan av studiestödet - utgöra en

 stor del av det stöd samhället ger till vuxnas deltagande i det livslånga

lärandet. Genom en väl utbyggd organisation, där utbildningen kan erbjudas i

praktiskt taget samtliga kommuner, antingen i egen regi eller i samverkan med

andra kommuner, har den kommunala vuxenutbildningen unika förutsättningar att ta

 detta ansvar. Därvid har den kommunala vuxenutbildningen ett särskilt stort

ansvar för att nå dem med lägst utbildningsbakgrund men även andra grupper med

särskilda behov såsom funktionshindrade och invandrare. Prioriteringen av dessa

målgrupper måste kunna ske samtidigt som den kommunala vuxenutbildningen kan

erbjuda möjligheter till behörighetskompletteringar för högskolestudier. Flera

kommuner har inte minst under kunskapslyftet, utvecklat former för detta breda

ansvarstagande och regeringen bedömer att en fördjupad samverkan mellan kommuner

 och enskilda högskolor bör utvecklas ytterligare.

Ett av de uttalade syftena med kunskapslyftet förutom höjd samlad

utbildningsnivå är att förändra och utveckla vuxenutbildningen. Under den tid

som kunskapslyftet har pågått har detta också skett i många kommuner. Flera av

de utvärderingar som gjorts, och som redovisades i kapitel 3, ger vid handen att

 det finns en stark förändringsvilja i de olika verksamheterna. Inte minst ett

ökat antal utbildningsanordnare har lett till en differentiering som drivit på

utvecklingen.

Den stora utmaningen för kommunerna är nu att utveckla en kärnverksamhet som man

 bedriver i egen regi så att den även fortsättningsvis blir ett attraktivt

alternativ både för individen och för arbetslivet. Ett sätt att nå dit är en

ökad samverkan såväl med den privata som med den offentliga sektorn. Det pågår

en omfattande utbildning och kompetensutveckling inom ramen för

personalutbildning. Kommunal vuxenutbildning skulle kunna spela en större roll i

 detta sammanhang. De formella förutsättningarna för detta finns redan i dag

inom uppdragsutbildningen men det är ett område med hög utvecklingspotential.

Det innebär inte att det offentliga utbildningsväsendet övertar ansvaret för

personalutbildning. Ett aktivt engagemang i kompetensutvecklingen i arbetslivet

tillför utbildningsorganisationen viktig kunskap som grund för utveckling av den

 reguljära verksamheten.

Ett nära samspel med arbetslivet bidrar till att säkra utbildningens kvalitet

och aktualitet. Av avgörande betydelse för verksamhetens kvalitet är vidare, som

 tidigare nämnts, en fortsatt utveckling av arbetssätt och arbetsformer i

riktning mot en fokusering på lärandet.

Regeringen har identifierat ett antal utvecklingsområden för den kommunala

vuxenutbildningen.

Mångfald av anordnare

Många kommuner har under kunskapslyftet utvecklat en verksamhet som når högt

ställda kvalitativa mål. Viss utbildning har förlagts till externa anordnare,

när möjligheterna varit större att nå kvalitetsmålen än med verksamhet i egen

regi. Den starkare anknytning till arbetslivet som då uppnåtts har varit av stor

 betydelse.

Andelen andra anordnare har ökat kraftigt under perioden, vilket inneburit att

utbudet för den enskilde blivit betydligt större. Ett flertal kommuner har

utvecklat en ny roll som förmedlare av utbildning. Resultatet har blivit att

samarbete har etablerats inte bara mellan olika anordnare utan även mellan

kommuner.

En differentiering av utbildningsutbudet med flera anordnare kan öka

möjligheterna för den enskilde att välja med utgångspunkt i sitt eget behov av

lärande. Det är angeläget att mångfalden av anordnare utvecklas vidare.

Ett led i strävandena att skapa goda förutsättningar för medborgarnas lärande

kan vara att kommuner samverkar, exempelvis inom regioner, via samverkansavtal

eller kommunalförbund på det sätt som exempelvis sker i Göteborgsregionen. En

annan möjlighet ligger i samverkan med anordnare som erbjuder distanslösningar.

Lärande och intyg

I det nuvarande systemet är den gymnasiala nivån i kommunal vuxenutbildningen

knuten till gymnasieskolans kursplaner på så sätt, att en gemensam läroplan

gäller för de två skolformerna och samma kursplaner skall tillämpas. Vuxnas

behov av lärande, i ett samhälle präglat av livslångt lärande, är ofta mer

varierat än ungdomars. För ungdomar ställs kravet att gymnasieskolans utbildning

 skall utgöra en sammanhållen helhet. Den vuxnes behov av kunskap är emellertid

sällan så omfattande att det krävs ett helt gymnasieprogram eller ens en hel

kurs. En yrkesverksam person kan ha behov av att läsa in vissa områden för att

öka eller uppdatera sin kompetens i förhållande till förändringar på

arbetsplatsen.

Om individen ges möjlighet att uppnå de mål, som han eller hon själv bestämmer

öppnar sig nya möjligheter till ett efterfrågestyrt system kopplat till den

individuella studieplanen. Stora krav kommer då att ställas på vägledning och

information. Det intyg på uppnådda mål som kan ges formaliserar lärandet.

Intyget är en garant för kvaliteten och för att individen senare kan inhämta

resterande avsnitt, vilket kan leda till formella betyg. Intygen kan också

användas som en kommunikation med arbetslivet.

Enligt regeringens uppfattning kommer behovet för vuxna att få sina kunskaper

dokumenterade i andra former än genom betyg att efterfrågas i högre grad än i

dag. Den pågående utredningen om validering har i uppdrag att belysa och

utveckla modeller för detta. Regeringen avser att återkomma till frågan i

samband med behandlingen av utredningens förslag.

Lokala kurser

Regeringen har erfarit att kommunerna i ökad utsträckning utnyttjar

möjligheterna att inrätta lokala kurser. De lokala kursernas andel av volymen

inom vuxenutbildningen på gymnasial nivå har dubblerats sedan hösten 1997. Det

finns ungefär 800 nationella kurser som är entydigt definierad för behörighet

till fortsatt utbildning. Läsåret 1999/2000 fanns 2 700 lokala kurser redovisade

 i Skolverkets nationella uppföljning. Tänkbara orsaker till denna utveckling

kan vara en osäkerhet om hur målen i de nationella kurserna skall tolkas. En

strävan att hävda sig i konkurrensen mellan anordnare och att utvecklingen inom

t.ex. IT-området går så snabbt att nationella kursplaner ännu inte utvecklats

kan vara andra orsaker.

De lokala kurserna medverkar på ett positivt sätt till en formalisering av nya

kompetenser som krävs på en arbetsmarknad i snabb förändring. De rymmer

emellertid även vissa risker. Särskilt för de studerandes trygghet och

rättssäkerhet kan en alltför vildvuxen flora av lokala kurser skapa problem på

längre sikt. Värdet av lokala kurser vid övergång till högskolan måste vara

otvetydigt för att undvika återvändsgränder för den enskilde.

Kvaliteten i lokala kurser kan säkerställas på olika sätt. En tänkbar väg är att

 de lokala kurserna t.ex. förankras tydligare hos lokala parter på

arbetsmarknaden. Detta skulle kunna ske i samverkan mellan kommunens

vuxenutbildning och de regionala kompetensråden. En annan väg är att registrera

de lokala kurserna nationellt, vilket skulle öka möjligheterna för andra

kommuner att använda dem och inte själva behöva ta fram egna.

Regeringen avser att uppdra åt Skolverket att närmare kartlägga de lokala

kurserna inom den kommunala vuxenutbildningen. Dessutom analysera behovet av

eventuella förändringar i nuvarande bestämmelser.

Individuella studieplaner

De individuella studieplanerna är av stor betydelse för den enskilda individen.

Där är det möjligt att formulera egna mål för studier samt att planera och

dokumentera kompetensutveckling. I förordningen (1998:276) om statligt stöd till

 särskilda satsningar på utbildning av vuxna är det klart uttalat att en

studieplan skall inrättas för varje deltagare.

Som redan framhållits utgör de individuella studieplanerna ett viktigt

instrument i arbetet att förverkliga det livslånga lärandet. Alla studerande

inom kommunal vuxenutbildning som så önskar skall ha rätt att få hjälp att

upprätta en sådan plan. Flera olika instanser arbetar på olika sätt med att

precisera individens behov och önskemål. Det är synnerligen angeläget att sträva

 efter en bättre samordning mellan förvaltningar och myndigheter som arbetar med

 individuella studie- eller handlingsplaner, främst arbetsförmedlingen,

socialförvaltningen och försäkringskassan. I många kommuner har utveckling av

samverkan kommit långt och regeringen anser det angeläget att detta arbete

vidareutvecklas.

Validering och prövning

Frågan om validering har behandlats utifrån principiella utgångspunkter i det

föregående. Inom kommunal vuxenutbildning har under kunskapslyftet modeller och

metoder utvecklats för att använda validering som ett reguljärt inslag i den

pedagogiska processen. Regeringen anser att det är mycket värdefullt att detta

utvecklingsarbete fortsätter i kommunerna.

Validering i en vidare mening är emellertid inte formellt reglerad på annat sätt

 än att det finns bestämmelser i 4 kap. 15 a § förordningen (1992:403) om

kommunal vuxenutbildning som ger rektorn möjlighet att under vissa

förutsättningar ge betyget Godkänd på en kurs även om eleven inte har gått

igenom kursen. I avvaktan på resultaten av utredningen om Validering av vuxnas

kunskap och kompetens (dir. 1999:86) bör gällande regelverk dock kvarstå.

Grundläggande vuxenutbildning

Alla vuxna som saknar sådana färdigheter som normalt uppnås i grundskolan och är

 bosatt i landet har en lagstadgad rätt att delta i grundläggande

vuxenutbildning från och med andra kalenderhalvåret det år han eller hon fyller

20 år. Kommunerna har skyldighet att inte bara tillhandahålla utbildning utan

också att aktivt verka för att boende i kommunen som saknar grundskolekompetens

deltar i utbildningen.

Grundläggande vuxenutbildning omfattar ett antal ämnen och betyg sätts på varje

avslutad kurs eller delkurs. Ett sammanfattande betyg sätts på hela kursen eller

 när den studerande har fått betyg på samtliga delkurser av en kurs. Den som har

 fått minst betyget Godkänd i den grundläggande vuxenutbildningens samtliga

kärnämnen har rätt att få slutbetyg. Betygstegen är Icke Godkänd, Godkänd samt

Väl Godkänd.

I flera kommuner har man på ett flexibelt sätt låtit individen studera såväl

grundläggande kurser som gymnasiala. För att enskilda personers behov av

kompetensutveckling och lärande skall kunna tillgodoses är det viktigt att

studier samtidigt kan bedrivas på olika nivåer. En studerande kan behöva

kompensera kunskapsbrister på grundskolenivå i matematik, på gymnasienivå i

språk och i beteendevetenskap på högskolenivå. Systemet måste medge att

studierna sker parallellt på alla tre nivåerna. Den studerande skall inte behöva

 slutföra studierna på en nivå för att få gå vidare till nästa. Denna

flexibilitet finns inte generellt i systemen.

Skolverket har i sin rapport Styrdokument för vuxenutbildning beskrivit

strukturen inom olika delar av den kompetensgivande vuxenutbildningen. Där

konstateras att de olika delarna av vuxenutbildningssystemet har olikformade

kurser. Om en individ skall kunna kombinera studier på olika nivåer, bör enligt

Skolverket systemet bestå av kursplaner och betygssystem av samma karaktär.

Någon fullständig analys av hur kurserna hänger samman har inte gjorts.

Skolverket anser att det är av stor vikt att systemet blir påbyggbart och

nationellt likvärdigt, så att en individ kan studera vid olika tillfällen i

livet och även i en annan kommun.

Regeringen har mot denna bakgrund för avsikt att ge Skolverket i uppdrag att

analysera behovet av förändringar i kursplaner och betygssystem inom den

grundläggande vuxenutbildningen.

8.2 En vidgad roll för SSV

Regeringens förslag: Lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna skall ändras

så att det där föreskrivs att statens skolor för vuxna skall stödja kommunernas

användning av distansmetoder i vuxenutbildningen och komplettera den kommunala

vuxenutbildningen genom att erbjuda utbildning av i huvudsak samma slag i form

av distansundervisning.

Regeringens bedömning: Staten skolor för vuxna bör från och med den 1 juli 2001

utgöra en myndighet.

Kunskapslyftskommitténs förslag: Kommittén föreslår att staten bör ansvara för

att det sker en snabb uppbyggnad av Internet-baserade kurser inom såväl

grundläggande som gymnasial utbildning och att en planeringsram om 500 miljoner

kronor avsätts under en åttaårsperiod för detta ändamål. En

organisationskommitté bör få i uppdrag att utreda formerna för hur detta projekt

 skall organiseras. Utvecklingsarbetet bör delas upp i två perioder. Statens

skolor för vuxna eller andra lämpliga aktörer föreslås få i uppdrag att dels

vidareutveckla en handledarroll för olika utbildningsanordnares verksamma

lärare, dels fungera som stöd för dessa.

En arbetsgrupp inom Utbildningsdepartementet presenterade under våren 1999 en

promemoria med förslag till utveckling av skolorna.

Remissinstanserna: Flertalet instanser ställer sig bakom en satsning på

Internet-baserade kurser men många menar att en satsning på 500 miljoner kronor

är tilltagen i överkant och påpekar att det inte får ske på bekostnad av andra

insatser. Andra påpekar att det tidsperspektiv som är satt är för långt;

kurserna riskerar att bli föråldrade. Några instanser, bl.a. Nutek, menar att

läromedelsmarknaden bäst ser till att utveckling sker. Många instanser vill i

sammanhanget även trycka på och betona att Internet-baserade kurser är ett

hjälpmedel/komplement och inte en fristående lösning.

Promemorian har behandlats vid ett remissmöte.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Betydelsen av en fortsatt

utveckling av vuxenutbildningen så att den stöder ett flexibelt, livslångt

lärande har lyfts fram i föregående kapitel. Användning av modern teknik för att

 stödja lärande, distribuera kunskap, undervisa och handleda är ett centralt

inslag i en sådan utveckling. Vid framväxten av en infrastruktur för det

livslånga lärandet är ett karaktäristiskt inslag, att många olika anordnare

använder sig av distansmetoder för att nå hela målgruppen och för att utveckla

sin pedagogik. Material framtaget för distansutbildning är ofta värdefullt

komplement i vanlig närundervisning för att differentiera och individualisera

verksamheten.

Denna utveckling är välkommen, men rymmer också vissa problem och risker.

Utveckling av pedagogiskt väl fungerade Internet-baserat material är dyrbart.

För att begränsa kostnaderna kan man lätt komma att kompromissa med viktiga

pedagogiska principer. Fascinationen av mediets möjligheter får inte leda till

en återgång till 1970-talets programmerade undervisning.

Sedan flera år finns det ett växande utbud av pedagogiskt inriktade program, som

 riktar sig till enskilda och till utbildningsanordnare. Det har tagits fram

delvis av olika kommuner, delvis av olika företag. T.ex. tillhandahåller

Stockholms stad fritt på Internet program som omfattar ett antal centrala kurser

 i gymnasial vuxenutbildning. Som ofta när det handlar om ett område, som

förväntas växa snabbt, är utbudet svåröverskådligt och ojämnt. Enskilda lärare

och skolledare skulle ha stor nytta av en aktuell, bred, allsidig och objektiv

information om det tillgängliga utbudet. Regeringen anser att det i SSV:s

utvidgade uppdrag bör ingå att tillhandahålla sådan information.

Användningen av den nya tekniken har gjort skillnaden mellan läromedel och kurs

otydlig. En interaktiv programvara kan innehålla mycket mer än ett

endimensionellt läromedel av konventionellt slag. Det som ytterst skiljer

anordnaren av utbildning från den som producerar program är rätten att sätta

betyg.

Regeringen anser att staten i princip inte skall engagera sig i utveckling av

program för Internet-baserad utbildning. Det finns inte anledning att etablera

någon annan ansvarsfördelning på detta område än den som gäller för andra typer

av läromedel. I den mån staten skall engagera sig är det av samma skäl som

gäller för läromedel i allmänhet, dvs. inom områden där det annars inte skulle

produceras några läromedel.

Vid SSV finns kunskap om och erfarenheter av distansutbildning, som utvecklats

under lång tid. Det finns goda förutsättningar att vidareutveckla denna

kompetens inom distansutbildningsområdet bl.a. genom samverkan med

Distansutbildningsmyndigheten (Distum). Enligt regeringens uppfattning bör SSV:s

 uppdrag breddas så att skolorna också skall kunna erbjuda kommunerna stöd i

arbetet med att utveckla vuxenutbildningen, i syfte att erbjuda ett flexibelt

lärande. I takt med att utbudet av distansutbildning på gymnasial nivå, i

kommunal regi, utvecklas med utnyttjande av egenproducerad eller inköpt

programvara. Det blir då rimligt att statens insatser successivt förskjuts från

att själv anordna distanskurser till att stödja kommunerna i deras eget arbete.

Staten kan på detta sätt bäst främja utveckling och användning av

distansutbildning inom vuxenutbildningen.

Arbete med såväl Internet-baserad som annan distansutbildning kräver en annan

lärar- och handledarroll och ett annat arbetssätt än traditionell

vuxenutbildning. Behovet av kompetensutveckling på detta område kan bedömas öka

i takt med att allt fler utbildningsanordnare utnyttjar distansutbildningens

möjligheter. Det är viktigt att pedagogik och metodik anpassad till

distansutbildningens krav utvecklas och att kunskaperna härom sprids. SSV bör

kunna spela en viktig roll i ett sådant utvecklingsarbete, som också bör kunna

utgöra basen för fortbildning riktad till lärare och skolledare, som skall

arbeta som handledare och lärare för deltagare för distansutbildning. Det är

därvid naturligt att SSV samarbetar med en eller flera enheter för

lärarutbildning.

I kapitel 12 i det följande diskuteras möjligheterna att tillgodose behovet av

teckentolk för att döva, dövblinda och vissa hörselskadade skall kunna delta i

vuxenutbildning. Det åligger varje utbildningsanordnare att tillhandahålla det

tolkstöd som behövs. I praktiken har de studerande dock betydande svårigheter

att få tolkinsatsen finansierad. Även på detta område skulle SSV kunna erbjuda

ett värdefullt komplement till den kommunala vuxenutbildningen. Skolorna bör

enligt regeringens mening få i uppdrag att tillsammans med SIH:s

läromedelsenheter utveckla distansmetoder och IT-läromedel, som riktar sig till

studerande som har teckenspråk som första språk. inom kommunal vuxenutbildning

och folkhögskola. Den erfarenhet som finns inom folkbildningen bl.a. vid

Västanviks folkhögskola bör därvid tas tillvara. Regeringen avser att i

budgetpropositionen återkomma med förslag om att anvisa ca 10 miljoner kronor

för detta ändamål.

När skolornas resurser utökas och gradvis tas i anspråk för att genomföra nya

uppgifter bör de, enligt regeringens uppfattning, även fortsättningsvis ha ett

ansvar för att utveckla och erbjuda gymnasial vuxenutbildning på distans. Ett

eget utbildningsanordnande utgör en väsentlig grund för den föreslagna

rådgivande rollen. Det bör då i första hand röra sig om stöd till ett flexibelt

lärande inom områden, där elevunderlaget i flertalet kommuner är för litet för

att kurser skall kunna komma till stånd eller inte lockar andra aktörer.

Skolorna kan på så sätt bidra till att studerande i hela landet kan förverkliga

sina studieplaner på hemorten. I takt med att distansutbildningen utvecklas i

kommunerna är det rimligt att tyngdpunkten i SSV:s uppdrag förskjuts mot att i

ökad grad utgöra ett stöd för kommunerna. De studerandes möjligheter att

fullfölja påbörjade kurser måste därvid säkerställas. Det blir en viktig uppgift

 för styrelsen att prioritera mellan de olika grenarna av skolornas verksamhet

inom de med nödvändighet begränsade ramarna.

SSVs verksamhet bör mot denna bakgrund inriktas mot följande områden:

* utveckla och tillhandahålla gymnasial vuxenutbildning i form av

distansutbildning,

* utveckla och sprida kunskap om arbetssätt och metoder vid användning av

mediaburet material som stöd för ett flexibelt lärande,

* tillhandahålla fortbildning för lärare och skolledare, som skall arbeta som

handledare och lärare för deltagare i distansutbildning,

* tillhandahålla beskrivande information om det aktuella utbudet av

Internet-baserad programvara, som har relevans för vuxnas lärande i första hand

på gymnasial nivå samt

* i samarbete med den nya myndigheten för specialpedagogik utveckla och

tillhandahålla stöd för vuxenstuderande som har teckenspråk som första språk.

Regeringen föreslår därför att 1 § lagen om statens skolor för vuxna skall

ändras.

Utveckling av verksamheten vid SSV inom de här angivna områdena innebär att ny

kompetens kommer att behöva utvecklas eller tillföras. En särskild projektgrupp

inom Utbildningsdepartementet har inom ramen för kunskapslyftet disponerat medel

 för utveckling av verksamheten vid SSV. För det fortsatta utvecklingsarbetet i

anslutning till förnyelsen av verksamheten, får styrelserna för SSV under

budgetåret 2001 disponera särskilda medel. För utvecklingsarbete under åren 2002

 och 2003 avses styrelsen få disponera sammanlagt ytterligare 11 miljoner

kronor. Den beskrivna utvecklingen bör, med de resurstillskott som nämnts, kunna

 genomföras i takt med att kompetensprofilen förändras. Det innebär detta att

verksamheternas omfattning totalt sett kommer att öka. Det ankommer på

myndighetens styrelse, att fördela utvecklingsresurserna.

SSV bör enligt regeringens bedömning utgöra en samlad resurs för flexibelt

lärande och distansutbildning för vuxna på gymnasial nivå. Verksamheten vid de

två skolorna måste därför bedrivas så att de kompletterar och stärker varandra,

men också ske i samverkan med andra aktörer, främst kommuner, Distum och den nya

 myndigheten för specialpedagogik. Det är särskilt angeläget att uppmärksamma

möjligheterna till synergieffekter genom ett utvecklat samarbete med Distum. För

 att stärka samarbetet mellan skolorna och effektivera resursanvändningen har

riksdagen på grundval av förslag i budgetpropositionen för år 2001 beslutat att

en för skolorna gemensam styrelse skall utses från den 1 juli 2001. Regeringen

avser att föreskriva att skolorna från och med den 1 juli 2001 skall utgöra en

myndighet av de skäl som anges i budgetpropositionen för år 2001.

9 Svenskundervisning för invandrare (Sfi)

Regeringens förslag: Skollagen (1985:1100) skall ändras så att det där

föreskrivs att Sfi syftar till att ge vuxna invandrare och inte enbart nyanlända

 grundläggande kunskaper i svenska språket och om det svenska samhället. Vidare

skall lagen ändras så att utbildningen anordnas som kurser.

Regeringens bedömning: Sfi bör utformas så att verksamheten lokalt kan anpassas

till varje deltagares förutsättningar och behov att lära sig talad och skriven

svenska. Skolverket bör få i uppdrag att dels utarbeta förslag till en ny

kursplan, dels undersöka hur sfi för högutbildade invandrare kan anordnas i

högskolemiljö. Sfi bör kvarstå som egen skolform.

Skolverket och riksdagens revisorer: Sfi-verksamheten har analyserats och

utretts i flera olika sammanhang under senare år. Skolverket har den 8 juni 1998

 i en översyn av kursplanen för svenskundervisning för invandrare bl.a.

föreslagit att kursplanen för sfi bör delas i två delar med en separat baskurs i

 alfabetisering.

Riksdagens revisorer har nyligen i rapporten Språk och arbete granskat sfi och

arbetsmarknaden för invandrare. Revisorerna föreslår bl.a. att

svenskundervisningen för invandrare bör förändras så att den bättre motsvarar

behoven hos eleverna. Den stora grupp som inte klarar sfi i dess nuvarande form

bör kunna få en möjlighet att avsluta studierna för att gå vidare till annan

verksamhet som passar dem bättre. Revisorerna påpekar också att en stor andel

lärare saknar utbildning i svenska som andraspråk.

Revisorerna anser vidare att Skolverket tydligare bör prioritera uppgiften att

främja utvecklingen av kvaliteten på svenskundervisningen för invandrare och

föreslår att regeringen initierar en granskning av kvaliteten inom sfi och hur

undervisningen kan göras effektivare genom utveckling av verksamheten.

Kunskapslyftskommitténs förslag: Kommittén har i sitt betänkande Vuxenutbildning

 för alla (SOU 1999:39) bl.a. föreslagit att sfi skall upphöra att vara en egen

skolform och i stället inordnas i komvux.

Remissinstanserna: instämmer i huvudsak i kommitténs förslag. Några, bl.a.

Integrationsverket framhåller att sfi spelar en stor roll i integrationsarbetet

och därmed invandrares etablering på arbetsmarknaden. Ett inordnande av sfi i

komvux skulle göra utbildningen mindre flexibel och minska kontakterna med

arbetslivet. Sfi kan i stället förbättras genom delningen av kursen och

utveckling av praktikverksamheten. Många remissinstanser påpekar att det nya

studiestödssystemet inte är avpassat för nyanlända invandrare.

Utredningen om social och etnisk mångfald i högskolan (dir. 1999:79): har i sitt

 betänkande (SOU 2000:47) föreslagit att svenskundervisning för utländska

gymnasister och akademiker bör om möjligt bör ske i högskolmiljö.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt detta

förslag.

Statskontorets rapport om Svenskundervisning för invandrare (sfi) - egen

skolform eller del av komvux?: Statskontoret redovisar konsekvenser av olika

alternativ, men lägger inte fram några egna förslag.

Remissmötet: Företrädare för kommunerna och för verksamheten talade vid mötet

för ett inordnande i kommunal vuxenutbildning, medan integrationsverkets

företrädare talade för att bevara sfi som särskild skolform. Argument framfördes

 också för den av Skolverket förslagna delningen av kursen och för utveckling av

 praktikverksamheten.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: För de människor som flyttar till

Sverige från något annat land och annat språkområde får det livslånga lärandet

en särskild dimension. Modersmålet fungerar inte längre annat än inom

familjekretsen och den egna språkgruppen. Möjligheterna till anpassning och

integration i det svenska samhället är i hög grad beroende av möjligheterna och

förmågan att tillägna sig det svenska språket. Stora delar av arbetsmarknaden är

 de facto stängd för den som inte behärskar svenska jämförelsevis väl, såväl i

tal som skrift. Det gäller nyanlända invandrare, men också dem som varit i

landet en längre tid.

Undervisningen i svenska för invandrare utgör en viktig del av

integrationspolitiken som den utformades genom riksdagens beslut år 1998 (prop.

1997/98:16, bet. 1997/98:SfU6, rskr. 1997/98:68). I propositionen framhölls

bl.a. att invandrares behov av stöd i stor utsträckning bör kunna tillgodoses

genom den generella politiken. Nyanlända invandrare har dock särskilda behov av

stöd under den första tiden i Sverige. Sfi kan ses som en sådan säråtgärd.

Svenskundervisningen är också en del av arbetsmarknadspolitiken Särskilt under

perioder med svag efterfrågan på arbetskraft drabbas de med dåliga

svenskkunskaper särskilt hårt av arbetslöshet.

Sfi är också relaterad till utbildningspolitiken. Sfi är en skolform inom det

offentliga utbildningsväsendet för vuxna. För många invandrare är det

sfi-undervisningen, som lägger grunden för ett fortsatt livslångt lärande i

Sverige.

Sfi skall sålunda samtidigt bidra till att förverkliga politiken inom flera

områden. Detta innebär, att förväntningarna på resultaten av verksamheten

varierar beroende på vilket avnämarperspektiv som anläggs. Kritik mot

sfi-utbildningen har varit vanlig. Alltför få deltagare uppnår sålunda

kunskapsmålen inom rimlig tid och de som avslutat utbildningen uppges ha

otillräckliga kunskaper både i förhållande till arbetslivets krav och - enligt

andra kritiker - för fortsatt utbildning i svenska. Ytterligare andra kritiker

menar att målen är alltför ambitiösa. Många deltagare deltar termin efter termin

 utan att göra framsteg.

Regeringen anser att situationen inom sfi är bekymmersam. Bara var tredje

deltagare når målen inom fem terminer. Efter fyra år har knappt hälften av

deltagarna nått denna sfi-nivå. Studieavbrott och avhopp är vanliga. Det är

dessutom rimligt att anta, att det finns ett samband mellan föräldrars

misslyckanden inom den grundläggande svenskundervisningen och de svårigheter

deras barn senare möter i grundskolan. En betydande del av de ungdomar som inte

når målen i grundskolan har annat modersmål än svenska. Språkets betydelse för

invandrarnas integration på arbetsmarknaden och i samhällslivet är uppenbar.

Lagändring

Enligt 13 kap. 1 § skollagen (1985:1100) syftar sfi till att ge vuxna nyanlända

invandrare grundläggande kunskaper i svenska språket och om det svenska

samhället.

I de riktlinjer för sfi som riksdagen antog år 1994 med anledning av

propositionen (prop. 1993/94:126, bet. 1993/94:UbU10, rskr. 1993/94:341) om

svenskundervisning för invandrare (sfi) fastställdes dock att kommunerna skall

vara skyldiga att erbjuda svenskundervisning för invandrare (sfi) till de

personer som är bosatta i kommunen och som saknar sådana grundläggande kunskaper

 i svenska språket som sfi avser ge. Detta innebär att även den som vistats i

landet en längre tid har rätt till sfi.

Det är naturligt att invandrare påbörjar sina sfi-studier direkt när de blivit

folkbokförda i en kommun och rätten till sfi inträtt. Många sfi-deltagare gör

dock avbrott i sina studier för att t.ex. börja arbeta, vara barnlediga eller

p.g.a. sjukdom. För den som t.ex. direkt efter ankomsten fått ett arbete

medvetenheten av behovet för svenskstudier komma först efter några år vid en

period av arbetslöshet. Det är då ofta de skriftliga kunskaperna som saknas.

Erfarenheten har också visat att den som genomgått sfi vid ankomsten till

Sverige men sedan under flera år inte fått möjlighet att använda sina kunskaper

förlorar dem snart. De kan därför åter behöva delta i sfi under en period. 13

kap. 1 § skollagen skall därför ändras i enlighet med de riktlinjer som antagits

 av riksdagen.

En differentierad utbildning

Deltagarna i sfi är en mycket heterogen grupp. Enligt 13 kap. 1 § skollagen

(1985:1100) anordnas utbildningen som en kurs. Den är i princip gemensam för

alla, såväl akademiker, yrkesvana arbetare och analfabeter, oberoende av ålder

och modersmål. Enligt kursplanen skall dock "hänsyn tas till de sinsemellan

mycket olika målgrupperna. Analfabeter och lågutbildade har exempelvis andra

behov av utbildning än högutbildade." Eleven skall också, enligt kursplanen,

påbörja sina studier på den nivå som bestäms av förkunskaperna. Av riksdagens

revisorers rapport framgår att äldre elever har svårare att klara sfi-nivån än

yngre och medelålders elever. Deltagarnas utbildningsbakgrund och lärartätheten

spelar också en avgörande roll för studieresultaten.

Kommuner med ett större antal invandrare har naturligtvis goda möjligheter att

nivågruppera sfi-deltagarna. Enligt en undersökning i 113 kommuner, som

genomförts av Integrationsverket, är det endast fyra kommuner som inte gör någon

 gruppering av deltagarna efter bakgrund och förutsättningar. Särskilda kurser

för akademiker förekommer i 26 kommuner.

Enligt statistik från Skolverket är det mer än 50 procent av deltagarna, som

inte når sfi-nivån inom fyra års studier. Bland dem finns det flera grupper

deltagare, som av olika anledningar förmodligen aldrig kan nå sfi-nivån. Hit hör

 t.ex. äldre personer, analfabeter och personer med mycket kort utbildning samt

flyktingar med svåra psykiska problem. De har ändå behov att lära sig och kan

lära sig så mycket svenska att de klarar ett vardagsliv i Sverige. Andra, t.ex.

dyslektiker kan lära sig tala och förstå talad svenska bra, men har stora

svårigheter att lära sig läsa och skriva svenska. För ytterligare andra ingår

inte tanken på ett liv utanför för den trängre familjekretsen i

föreställningsvärlden, varför de saknar motivation att lära sig språket. För

dessa deltagare är den nuvarande kursplanens mål för sfi-studierna inte

realistiska.

Den nuvarande kursplanen är primärt utformad för att lägga grunden för fortsatta

 studier i svenska. Den svarar därför mindre väl mot de krav på kunskaper i

svenska som ställs vid övergång till yrkesutbildning eller direkt inträde på

arbetsmarknaden. Ett särskilt test i svenska, som skulle svara mot arbetslivets

krav på språkkunskaper, har därför aktualiserats.

Det finns av dessa skäl, enligt regeringens uppfattning, anledning att skapa

formella förutsättningar att differentiera utbildningen och utbildningsmålen, så

 att verksamheten bättre kan anpassas till den enskilde deltagarens

förutsättningar och behov. I dag blir sfi ett misslyckande för den som inte har

förutsättningar att nå den för alla studerande gemensamma sfi-nivån. Ett betyg

från en för individens behov anpassad och realistisk kurs kan i stället stärka

självförtroendet. Ett ur utbildningssynpunkt meningslöst, fortsatt deltagande i

sfi upplevs oftast negativt av den studerande, innebär kostnader för kommunen

och försenar integrationen i det svenska samhället.

Sfi bör därför utformas så att verksamheten lokalt kan anpassas till varje

deltagares förutsättningar och behov att lära sig talad och skriven svenska. Det

 innebär inte att den nuvarande kursen skall delas in i etapper. Det handlar i

stället om att skapa möjligheter att utifrån individuella studieplaner forma

kursen så att varje elev kan koncentrera sig på de delar där han eller hon har

förutsättningar att göra framsteg och som har betydelse för den planerade

kommande verksamheten i Sverige.

För dem som avser att gå vidare till studier i svenska bör den nuvarande

sfi-nivån ligga fast. Kursplanen för svenska som andra språk i komvux är

utformad så att den bygger på den nuvarande sfi-kursplanen. För att tillgodose

dem som har andra planer bör kursplanen ges ett så öppet och flexibelt innehåll

att utbildningen kan ge enskilda deltagare en adekvat grund t.ex. för

yrkesutbildning på olika nivåer eller för direkt övergång till arbetsmarknaden.

Sfi-nivån utgör i dag ett formellt eller reellt krav för tillträde till såväl

yrkesutbildningar som arbetsmarknadspolitiska åtgärder, även om den inte alltid

svarar mot de faktiskt erforderliga kunskaperna i svenska. En differentiering av

 sfi-utbildningen, som syftar till att anpassa den bättre till deltagarnas

kommande behov, innebär naturligtvis att också dessa förkunskapskrav måste

modifieras.

Möjligheten till alternativa inriktningar får inte tas till intäkt för att

inskränka deltagarnas rätt till svenskutbildning. Den deltagare som så önskar

bör alltjämt ha rätt att fortsätta sin utbildning tills han eller hon når

sfi-nivån eller inte längre gör framsteg. Det bör liksom nu vara möjligt, att

efter sfi-utbildning och en yrkesutbildning eller en tids yrkesverksamhet komma

tillbaka till sfi-utbildningen och skaffa sig den formella grund som krävs för

vidare svenskstudier.

Regeringen avser att uppdra åt Skolverket att utarbeta förslag till en ny

kursplan. I kursplanearbetet är det viktigt att ta hänsyn till att såväl

andraspråksinlärningen som integrationen, i det svenska samhället normalt

främjas av att språkstudierna kan bedrivas parallellt med t.ex. yrkesutbildning,

 praktik eller förvärvsarbete. Skolverket skall i detta arbete samråda bl.a. med

 Arbetsmarknadsstyrelsen och Integrationsverket.

Förslaget föranleder förändringar i 13 kap. 1 § skollagen (1985:1100).

Mycket talar, enligt regeringens uppfattning, för att den av utredningen om

social och etnisk mångfald i högskolan i betänkandet Mångfald i Högskolan (SOU

2000:47) föreslagna ordningen, att de högutbildade invandrarna skall genomgå

sfi-utbildningen vid universitet och högskolor, skulle påskynda deras inträde på

 den svenska arbetsmarknaden. Det föreligger inga formella hinder för kommunerna

 att uppdra åt en högskola att anordna sfi för en grupp invandrare. Enligt vad

regeringen erfarit sker redan i några fall samarbete mellan kommuner och en

högskola. Högskolornas krav på ersättning för sfi-utbildning uppges i några fall

 ha utgjort hinder för att någon överenskommelse skall träffas. Att det inte

finns något etablerat system för interkommunal ersättning när det gäller sfi,

försvårar den samverkan mellan kommuner som krävs för att skapa från

kostnadssynpunkt tillräckligt stora grupper.

Regeringen avser att uppdra åt Skolverket att tillsammans med Högskoleverket och

 Svenska kommunförbundet undersöka de praktiska möjligheterna att förverkliga

mångfaldsutredningens förslag.

Sfi som egen skolform

Kunskapslyftskommittén föreslog att sfi organisatoriskt skall inordnas i

kommunal vuxenutbildning.

Regeringen ser, som nyss framhållits, med stort allvar på situationen inom sfi.

Det finns dock inget som talar för att de aktuella problemen primärt kan

hänföras till att sfi är en egen skolform inom det offentliga

utbildningsväsendet för vuxna. De praktiska och administrativa fördelar som

skulle kunna uppnås i kommunerna måste vägas mot skolformens grundläggande

uppdrag och behovet av åtgärder för att komma tillrätta med nuvarande problem.

Skolformens identitet och status behöver snarare stärkas. Den särskilda

professionalitet som krävs av lärarna inom sfi behöver betonas. Betydelsen av

ämnesteoretisk, didaktisk och metodisk kompetens hos lärarna måste understrykas.

 Kunskap om andra myndigheters arbete för samhällets integrationsinsatser är

också en viktig del av professionalitet. Inte i någon annan del av skolväsendet

tolereras att en mycket stor del av lärarna saknar adekvat utbildning.

I budgetpropositionen för 2001 beräknade regeringen under det under

utgiftsområde 16 uppförda anslaget 25:15 Bidrag till viss verksamhet inom

vuxenutbildningen 7,5 miljoner kronor för utveckling av sfi. Regeringen avser

att inom kort ge Skolverket i uppdrag att genomföra en satsning på

kompetensutveckling för lärare inom sfi.

Vid lärarhögskolan i Stockholm finns sedan år 1998 ett Nationellt centrum för

sfi och svenska som andraspråk. Det finansieras under år 2001 under ovannämnda

anslag. Verksamheten vid centret har utvärderats av Skolverket, som förordar att

 den ges permanent form. Enligt regeringens uppfattning bör centret kunna spela

en viktig roll när det gäller såväl att stärka svenskundervisningen för

invandrare som undervisningen i svenska som andraspråk i skolan. Verksamheten

bör därför nu ges permanentas.

Förhållningssättet till svenskundervisningen för invandrare och till dem som är

verksamma inom denna måste präglas av den stora betydelse sfi har för att

förverkliga utbildningspolitiska, sysselsättningspolitiska och

integrationspolitiska mål i det svenska samhället. Attityderna till verksamheten

 som sådan har betydelse för synen på deltagarna i denna. Dessa attitydfrågor är

 viktigare än ett formellt inordnande av sfi i komvux.

I sin rapport visar Statskontoret att ett avgörande problem att inordna Sfi i

komvux är frågan om studiefinansiering. Enligt Statskontorets beräkningar kommer

 merkostnaderna för staten vid ett inordnande av deltagarna i

studiestödssystemet att långsiktigt överstiga besparingarna i kommunerna med

flera hundra miljoner kronor.

Sfi bör därför kvarstå som särskild skolform.

10 Särvux

Regeringens bedömning: Särvux bör byggas ut i syfte att öka undervisningstiden

och förbättra möjligheterna för den enskilda att nå målen. Skolverket bör få i

uppdrag att följa utvecklingen.

Estetisk verksamhet bör kunna erbjudas inom särvux.

Kunskapslyftskommitténs förslag: Kommittén föreslår att personer med

utvecklingsstörning garanteras utbildning som övriga vuxna när det gäller

grundläggande utbildning och på gymnasial nivå i en omfattning av kurser som

motsvarar de nationella eller specialutformade program som ungdomar med

utvecklingsstörning kan studera i gymnasiesärskolan.

Remissinstanserna: Skolverket, Socialstyrelsen, Folkbildningsrådet samt SIH

anser att personer med utvecklingsstörning skall garanteras utbildning i likhet

med kommitténs förslag. Stockholms stad tror att kommitténs beräkning av

kostnader för en särvuxreform är underdimensionerad.

Skälen för regeringens bedömning: Antalet deltagare i särvux är drygt 4 000

personer per år men behovet är sannolikt avsevärt större. Enligt kommitténs

beräkningar torde drygt 45 000 personer vara i berättigade till särvux.

Skolverket har i rapporten En utvärdering av Särvux påtalat flera

utvecklingsområden inom särvux. Skolverkets rapport visar på följande

utvecklingsområden:

* Undervisningstiden kan öka. I dag är genomsnittet endast 2,2 timmar

undervisning per vecka. De timplaner som finns fastställda underskrids ofta.

* Uppfyllelse av kursplanemålen. Många kommuner har arbetat fram egna kursplaner

 i stället för de nationellt fastställda planerna.

* Kunskapsmålen nås i ringa omfattning. Många gånger grundar sig detta i att

deltagarna får en undervisning som inte motsvarar deras behov.

* Möjlighet till estetisk verksamhet. Ett lärande främjas av att kunna använda

alla sinnen.

* Ökat inslag av arbetslivspraktik. Flera kommuner har genom att utbildning

genomförts på deltagarnas arbetsplatser eller med nära anknytning till

deltagarnas vardag.

* Den uppsökande verksamheten har brister.

Mot bakgrund av Skolverkets rapport avsatte regeringen hösten 1999 särskilda

medel för att stimulera en utveckling av särvux. Medlen har använts till ett

antal projekt spridda över landet som skall slutredovisas senast den 1 september

 2002.

Ett av projekten har som syfte att fördjupa kunskaperna hur arbete med personer

med förvärvade hjärnskador kan bedrivas. Ett annat utvecklar och undersöker

möjligheterna med att bedriva distansstudier för särvuxelever i glesbygd.

Mot bakgrund av resultaten i utvärderingen planerar Skolverket att genomföra

tillsyn av särvux särskilt vad avser studiernas omfattning i förhållande till

utbildningens kvalitet.

Som framgått av det föregående eftersträvar regeringen att det skall finnas en

infrastruktur för det livslånga lärandet där alla vuxna kan känna sig delaktiga

och få sina behov tillgodosedda. Skolverket har redovisat ett antal områden där

särvux kan utvecklas för att kunna erbjuda utvecklingsstörda en utbildning som

är anpassade efter deras behov och förutsättningar. Självfallet måste

verksamheten bedrivas i enlighet med gällande styrdokument. Den omständigheten

att deltagarna själva har svårigheter att hävda sina egna intressen gör

måldokumenten och tillämpningen av dem särskilt betydelsefulla.

Skolverkets undersökning visar, att estetisk verksamhet har varit ett medel för

att nå målen i andra ämnen, exempelvis kommunikation och svenska. Det är en

verksamhetsform som gagnar deltagarna genom att öka deras självförtroende,

kreativitet och samarbetsförmåga. Estetisk verksamhet bör därför enligt

regeringens bedömning kunna erbjudas inom särvux. Eftersom gruppen som studerar

i särvux är heterogen, är kravet på individuella studieplaner särskilt stor. Det

 finns därför anledning att understryka att särvux redan i dag omfattas av

kravet på individuella studieplaner. Regeringen delar vidare Skolverkets

uppfattning att kontakterna med arbetslivet bör öka. Genom arbetslivsanknuten

praktik får de studerande möjlighet att koppla lärandet till sitt arbete.

Mycket talar för att alla vuxna utvecklingsstörda skall ha en rätt att delta i

särvux liknande den rättighet som i dag finns för vuxna som saknar

grundskolekompetens, att delta i grundläggande vuxenutbildning. Det finns dock

flera svårigheter både att definiera och förverkliga en sådan rättighet. Sålunda

 fyller särvux olika funktion för olika vuxna utvecklingsstörda beroende på

handikappets svårighetsgrad.

Verksamheten inom särvux skall syfta till att ge människor en möjlighet att

tillgodogöra sig ny kunskap eller vidmakthålla förvärvade kunskaper. Det är

däremot inte särvux uppgift att ta över ansvaret för daglig omsorg och

stimulans. Denna gränsdragning är naturligtvis svår i det enskilda fallet, men

är viktig för möjligheterna att utforma en kvalitativt god verksamhet inom

särvux.

Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte finns skäl att införa en

rättighetslagstiftning. Särvux bör dock byggas ut i den takt som tillgången på

personal medger. Det är angeläget att kommunerna planerar för denna utbyggnad.

I enlighet med KLK:s förslag avser regeringen att återkomma till riksdagen i

budgetpropositionen för år 2002 med förslag att årligen avsätta ca 7,5 miljoner

kronor av statsbidraget till vuxenutbildningen för utbyggnaden. Detta i syfte

att bl.a. öka undervisningstiden och därmed förbättra möjligheten den enskilde

att nå målen. Regeringen avser också att ge uppdrag till Skolverket att följa

utvecklingen i kommunerna.

11 Folkbildningen

1.1 1.1 11.1 Bakgrund

De inledande kapitlen har som utgångspunkt en syn på vuxnas lärande som

innefattar alla. Perspektivet är att den av samhället stödda vuxenutbildningen

skall tillhandahålla ett för individerna anpassat utbildningsutbud.

Folkbildningen har i hög grad bidragit till en hög bildningsnivå i Sverige.

Resultaten från flera internationella studier pekar entydigt på att läskunnighet

 och läsförståelse är hög i Sverige jämfört med många jämförbara länder. En

anledning till de goda resultaten är de investeringar som har gjorts på

utbildning och bildning sedan årtionden tillbaka.

Riksdagen har givit sin syn på folkbildningen år 1991 (prop. 1990/91:82, bet.

1990/91:UbU18, rskr. 1990/91:358) och år 1998 (prop. 1997/98:115, bet.

1997/98:KrU17, rskr. 1997/98:258). I och med riksdagens beslut år 1991 kom

folkbildningen att få ökad frihet från styrning från statens sida. I stället för

 att vara styrd av detaljregler anger riksdagen och regeringen sedan år 1991

syften för statsbidraget. Bidraget skall bl.a. främja en verksamhet som gör det

möjligt för kvinnor och män att påverka sin livssituation, stärka och utveckla

demokratin och bredda kulturintresset i samhället. Dessutom skall verksamhet som

 syftar till att utjämna utbildningsklyftor och höja utbildningsnivån

prioriteras. Utöver detta är personer med funktionshinder, utländsk bakgrund

samt arbetslösa särskilt viktiga målgrupper.

År 2000 hade studiecirkelverksamheten drygt 2,8 miljoner deltagare därutöver

deltog i folkbildningen drygt 16,8 miljoner i kulturprogramsverksamheten.

Folkhögskolornas verksamhet samlar drygt 100 000 deltagare varje år varav drygt

30 000 deltar i de långa kurserna, inkl. ca 10 000 deltagare inom ramen för

kunskapslyftet.

Folkbildningen erbjuder ett brett utbud av kurser och utbildningar. Utöver de

allmänna kurserna har folkhögskolorna även specialinriktade kurser. Det kan

t.ex. handla om dyslexikurser, anpassningskurser och teckenspråkslärarkurser.

Folkhögskolan och studieförbund har lyckats mycket väl vad gäller social

integration, stimulans till självständigt arbete, återkoppling och stöd. De har

också lyckats rekrytera deltagare med funktionshinder i högre utsträckning än

andra anordnare. Folkhögskolorna har dessutom ett antal utbildningar som till

form och innehåll kan sägas motsvara dem som ges inom ramen för den

kvalificerade yrkesutbildningen. Mediautbildningar, kantorsutbildningar och

fritidspedagogutbildningen är några som kan nämnas. Många utbildningar är

behörighetsgivande till högre studier. Även i studieförbunden finns liknande

utbildningar.

Folkbildningen erbjuder också tillfällen till kulturupplevelser och ett eget

skapande, inte minst i de drygt 250 kommuner som saknar statliga

kulturinstitutioner är folkbildningen en viktig aktör.

Genom folkbildningens spridning över hela landet och lokala anknytning spelar

den en mycket viktig roll för samhället såväl nationellt som regionalt och

lokalt.

11.2 Folkbildningen och det livslånga lärandet

För att skapa förutsättningar för ett individanpassat lärande där individen

själv är med och bestämmer på vilken nivå, på vilket sätt, i vilka former och

till vilket syfte han eller hon studerar krävs en infrastruktur med många

utbildningsanordnare och möjligheter till att stödja människors lärande. I en

sådan infrastruktur spelar folkbildningen en viktig roll.

Genom folkbildningens arbetssätt öppnas möjligheter till kunskapssökande för var

 och en utifrån egen erfarenhet och längs egna vägar, utan att begränsas av krav

 på resultat och utan uteslutningsmekanismer.

Folkrörelserna har med sina starka bildningssträvanden, varit ett starkt verktyg

 för tillväxt och välfärd. Självbildning och självorganisering som utgår från

individen i växande har gett oss starka självständiga människor och rörelser som

 påverkat samhället och stärkt demokratin. Genom sin metodik, humanistiska

grundsyn och starka deltagarinflytande stimulerar folkbildningen många människor

 som annars inte skulle inleda ett aktivt kunskapssökande och lärande. De som

inte känt sig trygga i skolväsendet kan i folkbildningen finna ett alternativ

där de får ett ökat självförtroende och en ökad självinsikt.

Folkbildningen har stor betydelse för många funktionshindrade. Jämfört med många

 andra utbildningsformer har folkbildningen en hög andel funktionshindrade bland

 deltagarna. Också inom ramen för kunskapslyftet har folkbildningen haft en

mycket hög andel funktionshindrade i sina kurser. Flera folkhögskolor och

studieförbund erbjuder både långa och korta kurser särskilt anpassade till

funktionshindrades behov. Anpassningskurserna som erbjuds på flera folkhögskolor

 har medfört att många funktionshindrade erhållit redskap och kunskaper för att

klara sin livssituation på bästa sätt. Deltagarna får dels ökad kunskap om

funktionshindret och stimulans genom allmänbildande och kulturella inslag, dels

social gemenskap.

Folkbildningen har genom sin form, särart och sitt innehåll flera uppgifter att

fylla inte minst i ett samhälle präglat av det livslånga lärandet. Behoven i dag

 är desamma som då den växte fram - förståelse av helhet och sammanhang,

eftertanke, kunskap och insikt för att kunna påverka samhället och sina egna

livsvillkor. För att samhället skall fungera och för att medborgarna skall vara

medvetna och göra rätt val, krävs det aktiva, solidariska och engagerade

människor som skapar ett samhälle som gynnar oss alla. Folkbildningens

värdegrund och demokratiska grundsyn och arbetssätt är en viktig faktor i en tid

 där demokratin utsätts för ständiga påfrestningar. Genom folkbildningen kan

många tillsammans med andra belysa och diskutera en fråga utifrån egna

erfarenheter och ta väl underbyggd ställning till allehanda spörsmål.

Folkbildningen har en nära koppling till svenskt folkrörelse- och föreningsliv,

som bl.a. idésmedja och plantskola för folkrörelsearbetet. Genom denna koppling

kan folkbildningen sätta sin egen prägel på verksamheten utan krav på några

kommersiella eller andra intressen. Lärandet sker utifrån vissa grundläggande

värderingar. Många folkhögskolor och studieförbund vilar ofta på en ideologisk

grund vilket ger dem en särskild karaktär.

Många vill förkovra sig enbart för sin personliga utvecklings skull. Det kan

t.ex. handla om att lära sig ett nytt språk, lära sig mer om sin hembygd eller

hur IT påverkar vår vardag. Det reguljära utbildningssystemet tillgodoser inte

dessa möjligheter och om det gör det är det med andra krav än vad folkbildningen

 ställer.

I en tid då IT påverkar vår vardag allt mer är det viktigt att inte vissa

grupper lämnas efter andra så att kunskapsklyftorna fördjupas. I en framtid

kommer ännu fler möjligheter att öppnas med den nya tekniken. IT ställer krav på

 andra kunskaper än tidigare. Det är i dag än viktigare att kunna värdera och

kritiskt granska information än tidigare. Studiecirkeln utgör ett utmärkt torg

där man kan värdera och diskutera det breda utbudet av information som finns i

dag.

I det livslånga och livsvida lärandet har folkbildningen sålunda en viktig

uppgift. För att även fortsättningsvis kunna styras av sin egen idé och sätta

sina egna mål måste den vara oberoende och inte tvingas till kommersialisering.

Folkbildningen skall även fortsättningsvis vara fri och frivillig.

Regeringen anser att folkbildningen är ett nationellt ansvar som omfattar såväl

staten som kommuner och landsting. Under de senaste åren har vissa kommuner och

landsting minskat bidragen till studieförbunden markant. I ett flertal kommuner

har kommunerna givit studieförbunden bidrag för att genomföra en verksamhet som

annars ligger under kommunens kompetens. Detta innebär att studieförbunden - på

ett principiellt plan - har kompromissat med sin frihet. Regeringens syn är att

folkbildningen kan och bör fungera som en motkraft till de kommersiella,

elitistiska och segregerande krafter som är så tydliga i dagens samhälle.

11.3 Utvärdering av folkbildningen

Regeringens bedömning: En statlig utvärdering av folkbildningen bör genomföras.

Skälen för regeringens bedömning: När styrningen av folkbildningen övergick från

 regelstyrning till en indirekt målstyrning betonades vikten av kontinuerliga

utvärderingar och uppföljningar. I folkbildningsarbetet är det därför en

naturlig del av arbetet att ständigt utvärdera och följa upp arbetet.

Folkhögskolor och studieförbund genomför kontinuerligt utvärdering av

verksamheten. Folkbildningsrådet följer upp de olika verksamheterna utifrån

flera aspekter. Eftersom syftena med statsbidraget i högre grad är inriktade på

kvalitativa än kvantitativa aspekter ställs stora krav på ett välutvecklat

utvärderingsarbete.

Utöver det arbete som Folkbildningsrådet genomför är det viktigt att

folkbildningen utvärderas även av staten. Den tidigare statliga utvärderingen,

som inleddes år 1994, (SUFO96), visade att sådana utvärderingar ger regeringen

värdefull erfarenhet om folkbildningen och dess betydelse för den enskilde och

samhället.

I budgetpropositionen för år 2001 har regeringen aviserat att det är dags för en

 ny utvärdering av folkbildningen. Regeringen vill nu återkomma till innehållet

i en sådan utvärdering. Regeringen avser att uppdra åt en särskild utredare att

ytterligare precisera inriktningen av de studier som bör genomföras samt att

upphandla dessa och samordna verksamheten.

I det följande redovisar regeringen ett antal frågor som borde ingå i

utvärderingen.

Folkbildningsrådet

Folkbildningsrådet har av regeringen givits i uppdrag att fördela medel till

sina medlemsorganisationer. Rådet har därmed fått vissa myndighetsuppgifter.

Detta förfarande har fungerat bra, men det innebär också att rådet får dubbla

roller - en roll som fördelare av statsbidraget men också en roll som

företrädare för sina medlemmar. Rådet skall se till att medlen används i

enlighet med statens syften. Då rådet styrs av sina egna medlemmar finns det en

inbyggd motsättning i systemet.

Det är nu tio år sedan Folkbildningsrådet bildades och fick sina uppgifter av

staten. Rådet har sedan dess genomfört ett antal utvärderingar, som på olika

sett visat i vilken utsträckning medlen används enligt de av regeringen

fastställda syftena. Riksrevisionsverket (RRV) lämnade hösten 1999 en rapport

till regeringen rörande folkbildningens styrning och kontroll. RRV menade att

det nuvarande systemet innehåller vissa risker när det gäller styrning och

kontroll. Detta beror bl.a. på att rådet har att bevaka statens intressen

samtidigt som det bevakar de egna medlemmarnas intressen. Vidare har

folkbildningen en mängd intressenter på flera nivåer, vilken gör att styrningen

kan te sig olika beroende på vilken nivå man befinner sig på. På lokal nivå, där

 folkbildningen får sin konkreta utformning, kan styrningen många gånger vara

mycket detaljerad. RRV konstaterade vid sin granskning av rådets

bidragskriterier, att dessa i hög grad var inriktade på kvantitet i stället för

kvalitet.

Staten utgick år 1991 från att folkbildningen själv måste reagera och vidta

åtgärder internt om det visar sig att viss bedriven verksamhet inte uppfyller de

 villkor som staten angett för att statsbidrag skall utgå. Detta har också skett

 vid ett par tillfällen. Rådet har också initierat etiska diskussioner inom

folkbildningen i syfte att påverka verksamhetens kvalitet.

En ny statlig utvärdering bör enligt regeringens mening innefatta en djupare

utvärdering av rådets roll och funktion, bl.a. med utgångspunkt i det dubbla

uppdraget.

Folkbildningens särart

Riksdagens beslut med anledning av folkbildningspropositionen (prop. 1990/91:85)

 år 1991 lades fast, att den utbildning som bedrivs inom folkbildningen till

form och arbetssätt tydligt skall skilja sig från utbildning inom det offentliga

 skolväsendet och högskolan. Avsikten med detta var att studieförbund och

folkhögskolor tydligt skulle profilera sin verksamhet både vad gäller arbetsform

 och uppläggning men också att de ideologiska uttrycken avspeglade sig.

1998 års folkbildningsproposition (prop. 1997/98:115) innebar att denna

restriktion togs bort, då det övriga skolväsendet hade närmat sig folkbildningen

 i flera avseenden. Det skulle vara en uppgift för folkbildningen själv att

utveckla pedagogiska former utan statlig inblandning.

I propositionen utgick regeringen från att folkbildningen själv skulle ta ansvar

 för att all utbildning, som anordnas med statsbidrag, skulle präglas av

folkbildningens kännetecken.

Inom ramen för kunskapslyftet har staten fördelat 10 000 årsstudieplatser till

folkhögskolorna. Sedan början av 1990-talet har särskilda medel ställts till

folkbildningens förfogande inom ramen för arbetsmarknadspolitiken. Regeringen

har i budgetpropositionen för år 2001 föreslagit att antalet utbildningsplatser

som ställs till folkhögskolornas förfogande inom kunskapslyftet skall, i likhet

med kommunerna, minska fr.o.m. år 2001. Minskningen för folkhögskolan är dock

relativt mindre än för kommunerna. I dagsläget står de 10 000 platserna inom

ramen för kunskapslyftet för drygt 30 procent av folkhögskolornas långa kurser.

Folkbildningen har vidare av staten givits uppgifter inom ramen för olika

utbildningssatsningar, senast i anslutning till EMU-frågan. Utöver de statliga

medlen har folkbildningen erhållit medel från andra bidragsgivare i syfte att

erbjuda utbildning. Bl.a. har kommunerna upphandlat utbildning från

folkhögskolor och studieförbund i en omfattning motsvarande drygt 6 000

årsplatser. Folkhögskolor och studieförbund har i allt högre omfattning kommit

att agera på en utbildningsmarknad på samma villkor som övriga

utbildningsanordnare. I 1991 års folkbildningsproposition anges emellertid att

folkbildningen skall vara opåverkad av kommersiella eller andra intressen. Inom

folkbildningen pågår en debatt kring dessa frågor.

Mot denna bakgrund kan det finnas skäl att inom ramen för den statliga

utvärderingen undersöka om och i så fall hur den externt finansierade

verksamheten som helhet påverkat folkbildningen.

Folkbildningen och kulturen

Folkbildningen spelar en viktig roll för att förverkliga de kulturpolitiska

målen. Om kulturpolitikens inriktning mot ökad delaktighet, reella

yttrandemöjligheter, kulturella förnyelse, positivt bruk av kulturarvet och

kulturer som en obunden, utmanande och dynamisk kraft i samhället skall uppnås,

behöver folkbildningen stärka sina insatser. Idérikedomen och initiativkraften

inom folkbildningen kommer även fortsättningsvis att ha stor betydelse för

utvecklingen av kulturen i vårt land.

I de drygt 250 kommuner som saknar statliga kulturinstitutioner utgör

folkbildningen en viktigt aktör för att stimulera och utveckla kulturarbetet.

Många människor som annars inte skulle ta del av kulturutbud har genom

folkbildningen fått både del och deltagit i kulturaktiviter av skilda slag.

Kulturen har en stor betydelse för människan. I en tid där krafter verkar för

kommersialisering av kulturen spelar det ideella arbetet stor roll. Genom ett

ideellt arbete ges möjligheter till egna kulturupplevelser och ett bevarande av

kulturhistorien.

I syftena med statens bidrag till folkbildningen har regering och riksdag

angivit att bidraget skall bredda kulturintresset, skapa förutsättningar för

egna kulturupplevelser och eget skapande. Folkbildningens betydelse som en arena

 där möten kan ske mellan kulturarbetare och amatörer kan inte nog understyrkas.

Detta syfte tillfördes folkbildningen i samband med folkbildningspropositionen

våren 1998 Det bör därför vara en fråga för utvärderingen att studera vilken

betydelse och roll folkbildningen har för kulturen.

Folkbildningen och dess effekter för deltagarna

Ett av syftena med bidraget till folkbildningen är att det skall stödja en

verksamhet som gör det möjligt för människor att påverka sin livssituation och

att skapa engagemang att delta i samhällsutvecklingen genom t.ex. politiskt,

fackligt eller kulturellt arbete. Folkbildningen syftar även till att utjämna

utbildningsklyftor och att höja utbildningsnivån i samhället.

Genom Folkbildningsrådets årsredovisningar får regeringen varje år en bild av

folkbildningens omfattning i form av deltagarantal, antal anordnade kurser etc.

Denna statistiska bild säger däremot inte särskilt mycket om vilka effekter

folkbildningen haft för de enskilda deltagarna. Statistiken avslöjar inte om

folkbildningen givit människor styrka att delta i samhällsutvecklingen eller om

de har valt att gå vidare till andra studier. Vi vet i dag relativt lite vad som

 händer efter en avslutad folkhögskolekurs eller en avslutad studiecirkel. Hur

många väljer att gå vidare till högskolan? I vilken grad har en studiecirkel

påverkat deltagarna till att göra olika ställningstaganden? Hur ser

lärprocesserna ut i cirklar som riktar sig till ungdomar och i vilken

utsträckning påverkar dessa deras framtid? Vilken betydelse har folkbildningen

för lokalsamhällets utveckling? Vad innebär minskade bidrag från kommunerna för

utvecklingen av folkbildningen? Dessa frågor kräver en djupare analys än vad

statistiska data kan ge. Analyser av folkbildningens effekter för deltagarna bör

 därför ingå i en utvärdering.

Folkbildningens egna utvärderingar

I folkbildningen pågår en omfattande självutvärdering. Detta arbete är

värdefullt och ger såväl folkbildningen själv som regeringen möjlighet till

djupare analyser. Under de gångna åren har ett stort antal utvärderingsprojekt

initierats inom folkbildningen. Folkbildningen har på detta sätt blivit belyst

utifrån flera synvinklar.

Regeringen har erfarit att många av studierna har varit föremål för diskussion

inom folkbildningen. De har ofta rönt stort intresse såväl inom folkbildningen

som utanför folkbildningen.

En intressant fråga att belysa är huruvida och i så fall på vilket sätt den

självinitierade utvärderingen har påverkat verksamheten.

Folkbildningen och personer med funktionshinder

Folkbildningen har i hög grad genomfört en verksamhet som har varit tillgänglig

för funktionshindrade. Genom folkbildningen har - som nämnts - många personer

med funktionshinder fått en möjlighet till att erhålla kunskaper för att fungera

 i samhället. Folkhögskolan är speciell i vuxenutbildningssammanhang i så måtto

att det finns längre kurser som vänder sig särskilt till människor med

funktionshinder. Regeringen har i syftet med statens bidrag angivit, att

personer med funktionshinder utgör en av de viktiga grupperna för statens stöd

till folkbildningen. Folkbildningsrådet avsätter mot denna bakgrund tio procent

av statsbidraget till kostnadskrävande insatser för personer med funktionshinder

 vid folkhögskolorna. För särskilt kostnadskrävande insatser kan statsbidrag

från Sisus komplettera Folkbildningsrådets avsatta medel. Dessutom har Sisus

medel för assistans i utbildningssituationen vilket gör att folkhögskolan är den

 enda vuxenutbildningsform som kan erbjuda deltagarna undervisning i små

grupper, individuellt stöd, tolk och assistans m.m.

Utöver kurser riktade till personer med funktionshinder anordnar folkhögskolorna

 s.k. anpassningskurser. De är särskilt anpassade korta kurser som vänder sig

till vuxna som nyligen förvärvat ett funktionshinder och till deras anhöriga.

Anpassningskurser har funnits sedan början av 1980-talet och är som regel en

till tre veckor långa. Ett 30-tal folkhögskolor anordnar anpassningskurser i

samarbete med 13 handikapporganisationer. Syftet med kurserna är att ge de

studerande redskap och kunskaper för att klara sin livssituation på bästa sätt.

Deltagarna får dels ökad kunskap om funktionshindret och stimulans genom

allmänbildande och kulturella inslag, dels social gemenskap. För att möjliggöra

dessa kurser beviljar Sisus medel så att folkhögskolan skall kunna finansiera

dem.

Många av folkhögskolorna har möjlighet till internat. Enligt

Kunskapslyftskommitténs bedömning råder det oklarheter om finansieringen av

särskilt anpassat boende, habilitering och omsorgskostnader inom folkhögskolan.

När det gäller finansieringsfrågan av dessa kostnader handlar det ofta om

huruvida kommunen förklarar sig villig att bistå den funktionshindrade med

bidrag till dessa kostnader.

Det kan emellertid inte ses som ett statligt åtagande då detta faller inom ramen

 för kommunernas åliggande. Riksdagen har beslutat (prop. 1999/2000:79, bet.

1999/2000:SoU14, rskr. 1999/2000:240) att kommunerna skall ta ett kostnadsansvar

 för motsvarande kostnader inom den riksrekryterande gymnasieutbildningen för

ungdomar.

Folkhögskolans verksamhet håller en hög kvalitet, men det råder ofta okunskap i

kommunerna om verksamheten. Den statliga utvärderingen bör belysa verksamheten

för deltagare med behov av särskilt anpassat boende, omsorgs- och

habiliteringsinsatser.

12 Personer med funktionshinder och det livslånga lärande

I ett perspektiv av vuxnas lärande och ett lärande för alla måste utbildningen

göras tillgänglig för alla.

Det är viktigt att se frågor om personer med funktionshinder och

vuxenutbildningen i ett helhetsperspektiv. Regeringen har därför valt att

behandla frågor som rör personer med funktionshinder i de olika delar som

behandlar förutsättningar för vuxnas lärande. I detta kapitel beskriver

regeringen de specifika frågor som rör personer med funktionshinder.

Regeringens bedömning: Den nya myndigheten som skall ansvara för vissa

specialpedagogiska frågor bör utveckla former för specialpedagogiskt stöd till

vuxenutbildningen och utveckla läromedel inriktade mot vuxna funktionshindrades

behov.

Kommitténs förslag: Kommittén har i sitt slutbetänkande haft utgångspunkten att

utbildningen skall göras möjlig för alla. Kommittén har diskuterat de problem

och hinder som många personer med funktionshinder möter i

utbildningssituationen. Utifrån denna problemställning har kommittén lämnat ett

antal förslag till hur stat och utbildningsanordnare kan finna lösningar för att

 underlätta det livslånga lärandet för alla.

Nedan följer en kort sammanfattning av dessa och remissinstansernas synpunkter

på förslagen.

Kommittén anser att staten bör ta ett övergripande ansvar för att produktionen

av anpassad litteratur överensstämmer med efterfrågan på litteratur inom de

utbildningsformer som vänder sig till vuxna. Vidare anser kommittén att staten

bör ansvara för att läromedelskostnaderna för studerande i behov av anpassade

läromedel inte överstiger läromedelskostnaderna för övriga vuxenstuderande.

När det gäller hjälpmedel för personer med funktionshinder har kommittén funnit

att reglerna som styr hur ansvaret att tillhandahålla dessa inom skolan är oklar

 och tolkas olika av olika huvudmän. Kommittén ser mot bakgrund av detta

positivt på regeringens initiativ att tillsätta en särskild utredare med uppdrag

 att se över hjälpmedelsförsörjningen. Kommittén anser att

hjälpmedelsförsörjningen bör vara oberoende av eventuella diagnoser och utgå

från de studerandes behov av hjälpmedel och att samma förutsättningar för att

erhålla nödvändiga hjälpmedel bör föreligga oavsett vilken utbildningsform den

studerande väljer att studera inom.

Kommitténs bestämda uppfattning är att det är av största vikt att ansvariga

huvudmän ser över den fysiska tillgängligheten i och i kring

utbildningslokalerna samt vidtar nödvändiga åtgärder för att öka

tillgängligheten.

Kommittén föreslår att staten bör finansiera de kostnader som uppstår för att

genomföra utbildningstolkning inom den offentligt finansierade

vuxenutbildningen. Kommitténs utgångspunkt är att kostnaderna finansieras via

ett samlat anslag hos en huvudman. De ökade kostnaderna finansieras via en

omfördelning av de medel som satsas på vuxenutbildningen. Kommittén menar att

anslaget till kommunerna bör minska i motsvarande omfattning som stödet till

utbildningstolkning. Förslagen innebär att kommunkollektivet anses fråntas

finansieringsansvaret för utbildningstolkning.

Kommittén föreslår att regeringen skall ge utredningen om statens stöd i

specialpedagogiska frågor (dir. 2000:09) i uppdrag att utreda och lämna förslag

på hur stöd i specialpedagogiska frågor till skolhuvudmännen inom den kommunala

utbildningen för vuxna skall organiseras inom ramen för organisationen.

Remissinstanserna: Kommittén har tagit ett helhetsgrepp om frågan om stöd till

studerande med funktionshinder och fått mycket beröm för detta helhetsgrepp.

Skolverket menar att frågor som rör studerande med funktionshinder skall

behandlas inom de ordinarie systemen. Socialstyrelsen vill se en samplanering

mellan utbildningsanordnarna, övriga intressenter och den enskilde själv för att

 stödja människors lärande.

Flera instanser pekar på de möjligheter folkhögskolorna och studieförbunden har

och har haft när det gäller riktade insatser för personer med funktionshinder.

Både folkhögskolor och studieförbund arbetar på ett föredömligt sätt för att

tillgodose individens behov är en vanligt förekommande åsikt bland

remissinstanserna.

Hjälpmedelsinstitutet menar att det är av vikt att staten tar ett övergripande

ansvar för läromedelsproduktionen och ser till att den överensstämmer med den

efterfrågade. Även Talboks- och punktskriftsbiblioteket vill ha en central

hantering av läromedlen för personer med funktionshinder. Socialstyrelsen

poängterar vikten av att ta tillvara på folkhögskolans specialpedagogiska

kunskaper och erfarenheter. Flera remissinstanser, Ams, Sisus, SIH m.fl. betonar

 bristerna i den fysiska tillgängligheten till lokaler. SIH saknar förslag om

förbättringar i den fysiska miljön.

Sisus anser att staten skall finansiera utbildningstolkningen via ett centralt

anslag. Folkbildningsrådet, Skolverket och ett antal andra anser att Sisus skall

 sköta administreringen av utbildningstolkningen. Högskoleverket och bl.a.

Stockholms universitet motsätter sig en centralisering av resurserna.

Folkbildningsrådet ser gärna att en utredning tillsätts för att undersöka hur

folkhögskolorna skall få tillgång till specialpedagogiskt stöd och hur deras

kunskaper inom området kan tas tillvara. Socialstyrelsen vill gärna att en

kartläggning av specialpedagogiken sker och att även andra grupper såsom

skolledning, yrkes- och studievägledare inkluderas. SIH är positiv till

förslaget att en ny specialpedagogisk myndighet ges möjlighet att sälja sina

tjänster till utbildningsanordnare. Det kan medföra att den vuxnes behov av

specialpedagogiskt stöd kan få stå tillbaka för kostnaden när det gäller stödets

 utformning och innehåll. Nutek vill att en utredning tillsätts för att

undersöka hur ett nationellt ansvar för utveckling och tillämpning av

specialpedagogik inom vuxenutbildningen kan utformas.

Skälen för regeringens bedömning:

Bakgrund

I KLKs delbetänkande (SOU 1999:39) framförs följande statistik och slutsatser

rörande personer med funktionshinder.

KLK genomförde på uppdrag av regeringen en undersökning av situationen för

personer med funktionshinder i vuxenutbildningen. Resultaten visar bl.a. på att:

* en femtedel av befolkningen har ett funktionshinder,

* av dessa anser en tredjedel att funktionshindret innebär en mycket nedsatt

arbetsförmåga eller försvårar studier,

* personer med funktionshinder har i jämförelse med övriga befolkningen en låg

utbildningsnivå,

* högre andel icke sysselsatta, och

* lägre andel i studier än övriga befolkningen.

Resultatet av utredningen visar att behovet av ett lärande är stort för personer

 med funktionshinder. Eftersom personer med funktionshinder utgör en heterogen

grupp krävs det individuella lösningar och en väl utbyggd infrastruktur för att

tillgodose behoven.

Regelverk och ansvarsfördelning

En av grundprinciperna i den offentliga handikappolitiken är ansvars- och

finansieringsprincipen. Den innebär att varje sektor i samhället skall utforma

och bedriva sin verksamhet så att den blir tillgänglig för alla medborgare.

Behövs anpassning skall detta finansieras inom ramen för den befintliga

verksamheten. För offentligt finansierad verksamhet innebär detta att medlen

skall finansiera de åtgärder som behövs för att verksamheten skall vara

tillgänglig för alla. Denna allmänt formulerade princip har emellertid inte

omsatts i tvingande lagstiftning. De lagar och förordningar som reglerar den

nuvarande vuxenutbildningen utgår från att anordnarna skall kunna ta emot alla

vuxna som tillhör målgruppen för utbildningen oavsett funktionshinder.

Sverige har ställt sig bakom de standardregler som FN har ställt upp för att

tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet.

Det finns även ett antal aktörer som är berörda i frågan. I KLKs betänkanden

(SOU 1999:39 och 2000:28) finns en genomgång av samtliga aktörer som är berörda.

 Socialtjänsten, Försäkringskassan och utbildningsanordnare är några av de

aktörer som en person med funktionshinder måste ha kontakt med. Stödet för

studier ser dessutom annorlunda ut för deltagarna. Många av deltagarna med

funktionshinder har stöd från flera instanser med olika regler.

Ökad kunskap och ett bättre bemötande

Det räcker dock inte med att hindren är borttagna i lagar och förordningar.

Andra hinder för att personer med funktionshinder skall ges möjlighet att

studera bottnar ofta i okunskap bland personalen hos utbildningsanordnaren.

Kunskapslyftskommittén redovisade i sitt betänkande (SOU 1999:39) att personalen

 vid landets komvuxenheter och folkhögskolor ofta upplever att de saknar den

pedagogiska kompetens som behövs för att undervisa deltagare med

funktionshinder. Det tycks dessutom vara relativt ovanligt att personalen får

fortbildning för att bättre kunna anpassa utbildningssituationen för studerande

med funktionshinder.

Eftersom det är utbildningsanordnaren som ansvarar för att utbildningen görs

tillgänglig och håller hög kvalitet för alla är det olyckligt att det många

gånger brister i kunskapen om dessa personers särskilda behov.

För att förbättra undervisningsmiljön för studerande med funktionshinder krävs

insatser för fortbildning och information om deras situation inom

vuxenutbildningen.

Regeringen har i den handikappolitiska propositionen Från patient till

medborgare - en nationell handlingsplan för handikappolitiken (prop.

1999/2000:79) visat på vikten av en ökad kunskap kring bemötandet. Riksdagen har

 anvisat medel för en flerårig kompetensutveckling för personer inom olika

samhällsområden kring frågor som rör bemötande av personer med funktionshinder.

Statens institut för särskilt utbildningsstöd (Sisus) har fått ett särskilt

ansvar för att denna kompetensutveckling skall äga rum. Sisus har för detta

ändamål erhållit 12 miljoner kronor fr.o.m. budgetåret 2001. Av dessa skall 9

miljoner kronor användas till stimulansbidrag till särskilda projekt under åren

2001-2003.

Olika huvudmän

För att kunna erbjuda personer med funktionshinder en utbildning anpassad efter

deras behov är det av vikt att det finns ett bra samarbete mellan de olika

huvudmän som är berörda. Studerande med funktionshinder har ofta kontakter med

flera olika myndigheter. En del behöver rehabiliterande insatser där ett flertal

 olika instanser är involverade. Som tidigare nämnts är Försäkringskassan,

arbetsförmedlingen och utbildningsanordnare några instanser som en person kan

möta när han eller hon vill utbilda sig. Det kan t.ex. röra sig om personer som

behöver utbildning som ett led i en rehabiliteringsprocess. För den enskilde

handlar det om att erhålla en utbildning anpassad efter hans eller hennes

specifika behov. Det handlar även om att ha ett studiefinansieringssystem som är

 lätt att överblicka. Gemensamt för hälso- och sjukvården, socialtjänsten och

vuxenutbildningen är att de har det övergripande målet att stärka individens

ställning och ge den enskilde resurser för ett självständigare liv. Genom ett

samarbete mellan vuxenutbildningens huvudmän och hälso- och sjukvårdshuvudmännen

 kan de offentligas resurser utnyttjas mer effektivt.

Läromedel

De förhållanden som råder på läromedelsområdet innebär att vuxenstuderande i

behov av anpassad litteratur inte ges möjlighet att studera på villkor som är

likvärdiga med övriga vuxenstuderandes. I regeringens proposition (prop.

1998/99:105) om Elever med funktionshinder - ansvar för utbildning och stöd, har

 regeringen betonat att staten även fortsättningsvis bör ha ett åtagande att

elever med funktionshinder, som är beroende av särskilt utvecklade eller

anpassade läromedel ges tillgång till sådana. Vid SIH:s läromedelsenheter

bedrivs ett värdefullt arbete inom detta område.

Regeringen avser att i budgetpropositionen för år 2002 återkomma med förslag om

att under perioden 2002-2005 öka resurserna till den blivande myndigheten för

specialpedagogiska frågor disposition med sammanlagt 12 miljoner kronor för

utveckling av läromedel för vuxna med funktionshinder.

Hjälpmedel

Kunskapslyftskommittén gör i sitt betänkande bedömningen att reglerna som styr

ansvaret för att tillhandahålla hjälpmedel inom skolan är oklara och tolkas

olika av olika huvudmän. Vissa av reglerna bygger på överenskommelser mellan

staten och Landstingsförbundet. Sedan dessa överenskommelser träffades i mitten

av 1980-talet har en rad förhållanden på hjälpmedelsområdet ändrats i grunden.

När det gäller studier vid folkhögskola tolkas reglerna om hjälpmedel olika

mellan landstingen. Kostnaderna för hjälpmedel har ökat dramatiskt sedan datorn

infördes som ett personligt och kraftfullt hjälpmedel.

Hjälpmedel kan behövas i utbildnings- och inlärningssituationen men också i den

dagliga livsföringen. Det kan därför vara svårt att finna en gränsdragning

mellan vad som är ett hjälpmedel eller vad som är ett läromedel. Ett exempel är

när studerande kan behöva utrustning i både skolan och i hemmet för att kunna

göra sina läxor. Reglerna tillämpas olika när det gäller vad som är

grundutrustning, alltså skolans ansvar, och vad som är ett personligt hjälpmedel

 för daglig livsföring och därmed landstingets ansvar. I de fall en dator bedöms

 som grundutrustning finns det risk att deltagaren tvingas dela dator med andra

studerande, vilket i sin tur kan innebära svårighet för en studerande som är

beroende av anpassning av datorn.

Hjälpmedelsfrågan är således komplicerad. I regeringens handikappolitiska

proposition Från patient till medborgare - en nationell handlingsplan för

handikappolitiken (prop. 1999/2000:79) har regeringen aviserat att en särskild

utredare kommer att tillsättas för att se över hjälpmedelsförsörjningen för

studerande inom hela utbildningsområdet inklusive vuxenutbildningen och

folkhögskolan och för att lämna förslag till eventuella åtgärder.

Regeringen avser inom kort att ge direktiv till en utredning om hjälpmedel för

personer med funktionshinder. Frågan bereds för närvarande inom

Regeringskansliet.

Fysisk tillgänglighet

Ett av de största hindren som en person med funktionshinder möter i

utbildningssituationen är den fysiska tillgängligheten. KLK genomförde en

enkätundersökning i ämnet och fann att drygt 40 procent av alla folkhögskolor

bedömde att behovet av att anpassa lokalerna var stort. I ett flertal

vuxenutbildningsenheter visade undersökningen att den fysiska tillgängligheten

helt eller delvis utestängde personer med rörelsehinder. Inom högskolan är

problemen desamma.

Utöver själva utbildningslokalerna måste vägen till och från utbildningen,

biblioteken, vägledningscentrumet osv. ha en hög tillgänglighet.

Handikappombudsmannen genomförde en enkätundersökning i landets samtliga

kommuner. Man fann att bristerna i tillgängligheten till offentliga lokaler var

mycket stora.

I regeringens handikappolitiska proposition (prop. 1999/2000:79, bet.

1999/2000:SoU14, rskr. 1999/2000:240) gör regeringen bedömningen att:

Enkelt åtgärdade hinder mot tillgängligheten och användbarheten för personer med

 nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga bör vara åtgärdade före utgången av

år 2010 i befintliga lokaler dit allmänheten har tillträda och på befintliga

allmänna platser. Boverket bör ges i uppdrag att förtydliga de krav som nu finns

 i plan- och bygglagen (1987:10) på tillgänglighet i samband med nybyggnad och

ändring av allmänna platser.

Regeringen har angivit ett flertal utvecklingsområden när det gäller

tillgängligheten ur flera aspekter i nämnda proposition. Bl.a. avser regeringen

att skapa ett nationellt center med uppgift att vara ett nationellt rådgivande

organ i frågor om tillgänglighet. Handikappombudsmannen får i uppgift att

fullgöra dessa uppgifter.

Utbildningstolk

En förutsättning för att barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och vissa

hörselskadade skall kunna delta i vuxenutbildningen är att de får tillgång till

tolk.

KLKs utvärdering har visat att studerande som behöver utbildningstolk har

betydande svårigheter att få tolkinsatsen finansierad. Den grundläggande orsaken

 är att utbildningstolkning är förknippat med stora kostnader för

utbildningsanordnaren.

Det nuvarande systemet för att finansiera utbildningstolkning inom

vuxenutbildningen innebär i regel att finansieringsansvaret ligger på

utbildningsanordnaren.

En av de grundläggande principerna i svensk handikappolitik är den så kallade

ansvars- och finansieringsprincipen. På en övergripande nivå betyder detta att

de medel som avsätts för vuxenutbildningen i princip skall täcka kostnader även

för studerande med funktionshinder. Varje utbildningsanordnare, oftast kommun

eller folkhögskola, bör därför tillhandahålla det tolkstöd som behövs.

Regeringen bedömer dock att frågan om utbildningstolk är av den karaktären att

speciella insatser kan behöva göras. På detta område skulle SSV, som tidigare

nämnts (avsnitt 8.2), kunna erbjuda ett värdefullt komplement till den kommunala

 vuxenutbildningen. Skolorna bör enligt regeringens mening få i uppdrag att

tillsammans med SIH:s läromedelsenheter utveckla läromedel, som riktar sig

studerande som har teckenspråk som första språk inom kommunal vuxenutbildning

och folkhögskola. Den erfarenhet som finns bl.a. vid Västanviks och Strömbäcks

folkhögskolor bör därvid tas tillvara.

Specialpedagogiskt stöd

Det saknas i dag en aktör med ett nationellt ansvar för utveckling och

tillämpning av specialpedagogik inom vuxenutbildningen. Många av de som studerar

 inom vuxenutbildningen har ett behov av specialpedagogik. Regeringen tillsatte

våren 2000 en organisationskommitté (dir. 2000:9) med uppgift att förbereda

ombildandet av Statens institut för handikappfrågor i skolan (SIH).

De argument som talar för att det bör finnas ett centralt ansvar för att

upprätthålla spetskompetens i specialpedagogiska frågor som berör barn- och

ungdomsskolan är giltiga även inom vuxenutbildningen. Ett av de starkaste

argumenten för ett centralt ansvar är att många kommuner är små och därmed har

få elever vilket gör det svårt att upprätthålla en heltäckande specialpedagogisk

 kompetens. Argumentet blir starkare eftersom vuxenutbildningen är heterogen med

 många olika anordnare. Stora delar av vuxenutbildningen har dessutom mycket

gemensamt med ungdomsskolan. Många lärare arbetar med både ungdomar och vuxna,

lokaler delas ofta mellan ungdomar och vuxna. De läroplaner som styr

vuxenutbildningen är giltiga även för ungdomsutbildningen.

Den nya organisationen skall dessutom rikta sitt stöd mot kommunen. Eftersom

huvudmannen ofta är densamme för ungdomsskolan som vuxenutbildningen är det

inkonsekvent att undanta vuxenutbildningen från den nya myndighetens ansvar.

Det finns emellertid vissa delar där det skiljer i högre utsträckning mellan

ungdomars behov och vuxnas behov. Det gäller bl.a. vägledning,

studiefinansiering, samverkan mellan olika aktörer som t.ex.

arbetsmarknadsmyndigheter och försäkringskassor. Mycket pekar på att

vuxenutbildningen kommer att bedrivas i flexiblare former, där studier kan ske

oberoende av tid och plats som hel- och deltidsstudier etc.

Regeringen gör mot bakgrund av detta bedömningen att den blivande myndigheten

för specialpedagogiska frågor får i uppdrag att bistå skolhuvudmännen inom den

kommunala utbildningen för vuxna med specialpedagogiskt stöd. Regeringen avser

att i budgetpropositionen för år 2002 återkomma med förslag om att fr.o.m. år

2002 tillföra den blivande myndigheten för specialpedagogiska frågor

erforderliga resurser för detta utvidgade uppdrag.

13 Studiefinansiering

13.1 Förbättrade studiemedel för vuxnas lärande

Regeringens förslag: I syfte att rekrytera till studier skall studiemedel från

och med år 2003 kunna lämnas som studiebidrag med 4,39 eller 5,38 procent av

prisbasbeloppet per vecka vid studier på heltid. Dessa studiemedel skall kunna

lämnas till personer som är minst 25 år och är arbetslösa eller riskerar

arbetslöshet eller som har vissa funktionshinder. Studiemedlen skall kunna

lämnas för utbildning på grundskole- eller gymnasienivå under högst 50 veckor

utöver den tid som gäller för studiemedel i övrigt på den aktuella nivån.

Kommunen skall yttra sig över ansökan. För varje kommun skall en ekonomisk ram

beräknas för stödet. Det särskilda utbildningsbidraget (UBS) avvecklas.

Kunskapslyftskommitténs förslag: Kommittén föreslår att ytterligare en

bidragsnivå inrättas för studier på grundläggande nivå inom studiemedelssystemet

 där hela totalbeloppet utgörs av bidrag. Vidare föreslår utredningen att

arbetslösa med en dagpenning i arbetslöshetsförsäkringen över den s.k.

brytpunkten även fortsättningsvis erbjuds ett inkomstrelaterat studiestöd.

Kommittén anser att vuxenstuderande på grundskolenivå inte skall behöva

skuldsätta sig och att studiemedelssystemet inte är tillräckligt attraktivt för

att kunna rekrytera personer med en, relativt sett, hög inkomst. Man föreslår

därför att studerande på grundskolenivå skall kunna få studiemedel med 100

procent bidrag och, som en rekryteringsförstärkning, att arbetslösa studerande

med en dagpenning över brytpunkten även fortsättningsvis skall erbjudas ett

studiestöd med inkomstrelatering under högst ett år.

Kommittén anser att den övre åldersgränsen för behörighet till statliga

vuxenstudiestöd skall vara 55 år. Dessutom föreslår kommittén att stöd skall

utgå till arbetslösa studerande.

Kommittén föreslår att föreslagna förändringar skall gälla för studier på

grundskole- och gymnasial nivå oavsett skolform.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser - mer än hälften av myndigheterna

och de flesta kommuner - ställer sig positiva till förslagen om höjd nivå för

studier på grundläggande nivå, ett inkomstrelaterat studiestöd och höjd

åldersgräns. Många menar att det i stort innebär förbättringar jämfört med det

nu gällande systemet. Statens skolverk och Statskontoret anser dock att vissa av

 förslagen motverkar tanken på ett enkelt och lättöverskådligt system.

Folkbildningsrådet vill se vissa riktade insatser för funktionshindrade och för

personer i arbetslivet med kort utbildning bakom sig. Centrala

studiestödsnämnden (CSN) anser att ett mer förmånligt studiestöd bör lämnas fram

 till dess att en vuxen fått gymnasiekompetens och tillstyrker förslaget att

grundskolestuderande skall få studiemedel med ett 100-procentigt bidrag. Enligt

CSN bör det inte finnas några generella tidsgränser för rätten till studiestöd

för vuxenstuderande på grundläggande nivå. CSN avstyrker förslaget att

arbetslösa även i framtiden skall kunna få ett inkomstrelaterat studiestöd.

I två av Kunskapslyftskommitténs tidigare delbetänkanden Vuxenutbildning för

alla? Andra året med kunskapslyftet (SOU 1999:39) och Vuxenutbildning och

livslångt lärande (SOU 1998:51) har frågan om studiestöd berörts. Inga konkreta

förslag lämnades i dessa betänkanden. Kommittén påtalade vissa problem med det

nuvarande systemet och betonade vikten av att snabbt få till stånd ett nytt

studiestödssystem med fasta, enkla och flexibla regler som möjliggör smidiga

övergångar mellan de olika studiefinansieringskällor som finns.

Flertalet remissinstanser har i remissyttranden över dessa betänkanden uttalat

sig om studiestödet och i stort anslutit sig till kommitténs synpunkter om

behovet av ett nytt reformerat studiestödssystem. Av de drygt 100 kommuner, som

har yttrat sig över betänkandena framhåller samtliga att det är nödvändigt att

skapa ett enhetligt, tydligt och generöst studiestöd för att man skall lyckas

rekrytera korttidsutbildade vuxna till studier. Genomgående synpunkter från

kommunerna var att antal utbildningsplatser och antalet studiestöd måste

samordnas och att kommunen som svarar för intagning av studerande också måste få

 besluta om studiestöd inom "vissa givna ramar".

Departementspromemorian: Utbildningsdepartementet tog år 1999 fram en promemoria

 med ett förslag om att överföra en del av beslutsrätten för UBS på kommunerna.

Remissinstanserna: Flertalet kommuner anser att eftersom de ansvarar för

intagning av studerande de också måste få besluta om studiestöd inom "vissa

givna ramar". Några av de största kommunerna motsatte sig dock en

decentralisering med hänvisning till den administrativa belastningen.

Skälen för regeringens förslag: När riksdagen beslutade om den särskilda

satsningen på vuxenutbildningen, kunskapslyftet, innehöll beslutet två moment.

Det ena var att efter ansökan från kommunerna fördela medel för de direkta

utbildningskostnaderna och utvecklingsinsatserna. Det andra var att införa ett

särskilt utbildningsbidrag (UBS).

UBS är ett bidrag som är kopplat till arbetslöshetsförsäkringen. Det innebär att

 UBS utgår med samma belopp som skulle ha utgått i form av ersättning från

arbetslöshetskassan.

Motiven för att införa ett särskilt utbildningsbidrag var att kunskapslyftet som

 primär målgrupp skall rekrytera människor som är arbetslösa och saknar

kunskaper motsvarande treårigt gymnasium. Regeringen gjorde den bedömningen,

vilket i senare utvärderingar visat sig helt riktig, att om denna målgrupp skall

 ta steget in i utbildning så krävs ett stöd som gör att individerna upplever en

 ekonomisk trygghet. Erfarenheterna från kunskapslyftet visar entydigt, att

skall man nå de mest svårrekryterade som samtidigt är i störst behov av

kunskapshöjning och som dessutom har längst väg att gå, så är den personliga

ekonomin av avgörande betydelse.

UBS är ett mycket förmånligt bidrag. Det har ändå riktats kritik mot systemet.

Synpunkterna har i huvudsak varit inriktade på fyra huvudfrågor.

* För människor där steget till studier kräver ett långvarigt motivationsarbete,

 måste ett besked om ekonomin under studietiden kunna lämnas i direkt anslutning

 till rekryterings- och vägledningssamtalet. Att ansöka om studiemedel och vänta

 i flera veckor på slutligt besked utgör i många fall ett avgörande hinder i

rekryteringsarbetet.

* Många personer som har stort behov av utbildning, särskilt invandrare och

yngre arbetslösa, har inte kvalificerat sig för ersättning från

arbetslöshetskassan. De kan därmed inte komma i fråga för UBS.

* För personer med deltidsarbete och därmed låg ersättningsnivå i

arbetslöshetsförsäkringen har inte UBS haft tillräcklig rekryterande effekt.

Samtidigt är ofta kompetensutveckling avgörande för att de skall kunna få

heltidsarbete.

* För dem som har den längsta vägen att gå på grund av tidigare kort utbildning,

 men också för personer som har särskilda behov t.ex. beroende på

funktionshinder, har den tid UBS kan utgå, ett år, bedömts vara för kort.

Riksdagen har nyligen beslutat om ett sammanhållet, reformerat

studiestödssystem. Reformen innebär att systemet förändras så att det blir

enklare och mer lättöverskådligt. Systemet bygger på att studiemedel lämnas som

en kombination av bidrag och lån inom ett totalbelopp som är lika för alla

studerande och är knutet till prisbasbeloppet.

Regeringen anser i likhet med Kunskapslyftskommittén att många som behöver

utbildning på grundskole- eller gymnasienivå inte kan rekryteras utan ett

förmånligt studiebidrag. I propositionen (prop. 1999/2000:10) om Ett reformerat

studiestödssystem framhöll regeringen att studiestödssystemet bör vara

långsiktigt hållbart samtidigt som det också är flexibelt så att framtida

förändringar är möjliga inom systemets ram i förhållande till utvecklingen bl.a.

 på utbildningsområdet. Regeringens förslag innebär att principen med det

samordnade studiestödssystemet bibehålls men att förändringar nu vidtas genom

att studiemedelssystemet kompletteras med att studiemedel till sitt fulla belopp

 helt kan utgå som bidrag och således inte innehåller någon lånedel. Denna

utformning av studiestödet syftar till att främja rekrytering av vissa grupper

studerande till grundläggande och gymnasial vuxenutbildning. Det särskilda

utbildningsbidraget (UBS) avvecklas.

Enligt regeringens förslag skall det förbättrade stödet, för att fylla sitt

syfte att verka rekryteringsfrämjande, således utgå med bidrag som utgör 100

procent av totalbeloppet i studiemedlen (4,39 procent av prisbasbeloppet per

vecka) ca 7 200 kr per månad vid heltidsstudier. Därigenom får den aktuella

målgruppen samma ekonomiska standard under studierna som studerande med

studiemedel i form av bidrag och lån.

För att många personer som är i yrkesverksam ålder skall kunna rekryteras till

studier fordras dock att studiestödsnivån ligger på den nivå som motsvaras av

totalbeloppet i studiemedlen plus det tilläggslån som kan lämnas inom det nya

studiemedelssystemet. I rekryteringssyfte bör därför personer som under en

tolvmånadersperiod före studierna haft en ekonomisk levnadsnivå som överstiger

totalbeloppet erhålla ytterligare bidrag med 22,5 procent (0,99 procent av

prisbasbeloppet per vecka). Det totala bidraget blir i sådana fall ca 8 800 kr

per månad (5,38 procent av prisbasbeloppet per vecka). Tilläggslån skall inte

kunna lämnas därutöver.

Studiemedel med 100 procent eller 122,5 procent bidrag skall kunna lämnas utan

att inkräkta på den längsta tid, som studiemedel - enligt det regelverk som

skall gälla från den 1 juli i år - kan lämnas för studier på grundskole- eller

gymnasienivå.

Beslut om studiemedlen skall bygga på en kunskap om den enskildes villkor och

förutsättningar. Till ansökan skall därför alltid fogas ett yttrande från

kommunen.

Studiemedel med 100 procent eller 122,5 procent bidrag skall kunna lämnas i mån

av tillgång på medel inom en resursram. Studier då den studerande uppbär

studiemedel ger pensionsrätt. Studiemedel enligt studiestödslagen är inte

skattepliktiga.

Regeringen räknar med att återkomma till riksdagen hösten 2001 med erforderliga

lagförslag.

Vem som kan få studiemedel med 100 eller 122,5 procent bidrag

Det förbättrade stödet skall således verka rekryterande till

studiemedelsberättigande utbildning och skall därför kunna lämnas för studier på

 grundskole- eller gymnasienivå till studerande som har rätt till studiemedel

för sådan utbildning.

För att undvika att ett generöst studiestöd ger felaktiga signaler till

studerande i gymnasieskolan behövs en nedre åldersgräns. Den studerande skall

därför vara minst 25 år för att kunna få bidraget.

Syftet är att stimulera personer med kort tidigare utbildning att påbörja

utbildning på grundläggande nivå eller gymnasienivå. Det riktar sig till

personer som saknar treårig gymnasieutbildning, är i stort behov av

kompetensutveckling till exempel på grund av ny produktionsteknik,

arbetsorganisationsförändringar eller strukturomvandlingar, och som riskerar

arbetslöshet eller redan är arbetslösa. Det handlar inte sällan om personer med

läs- och skrivsvårigheter eller andra funktionshinder, och som behöver särskilt

långt tid för att nå studiemålen, i synnerhet under studiernas början. För att

nå dessa personer är det naturligt att kommunerna samarbetar med den uppsökande

verksamhet som bedrivs bl.a. av fackliga organisationer och

handikapporganisationer. Syftet med utbildningen skall vara att stärka

individens ställning på arbetsmarknaden.

Det förbättrade stödet, som enligt regeringens mening är mycket förmånligt,

skall kunna ges i de fall det på goda grunder kan antas att det verksamt kommer

att bidra till en positiv utveckling för individen. Det är därför nödvändigt att

 ett bra beslutsunderlag föreligger i varje enskilt fall. Därvid behöver den

sökandes hemkommun medverka. Den enskildes ansökan bör lokalt prövas mot

individens behov av stödet för att överhuvudtaget påbörja studier och därmed

stärka sin ställning på arbetsmarknaden. Den bör också prövas mot de

förutsättningar personen bedöms ha att nå de uppsatta målen inom en tidsram som

omfattar den totala tiden med studiemedel. Ett yttrande från kommunen skall

därför bifogas ansökan.

Det förbättrade stödet bör också kunna fungera som ett verktyg, som kan användas

 i den uppsökande och motiverande verksamheten. Systemet behöver bl.a. därför

ges en sådan utformning att det blir överblickbart för den sökande. Det är då

viktigt att man på kommunal nivå kan lämna pålitliga besked om möjligheten att

få stödet. För varje kommun bör det därför beräknas en resursram. Inom denna ram

 bör stöd beviljas av CSN i den ordning ansökningarna kommer in. Genom ett

uppföljningssystem knutet till CSN kan kommunen vid varje tidpunkt överblicka

utrymmet för ytterligare ansökningar. Inom detta utrymme kan en sökande, vars

ansökan kommunen efter sin prövning tillstyrker och som uppfyller de formella

kriterierna, räkna med att få studiemedel med 100 procent eller 122,5 procent

bidrag.

Tid som det förbättrade stödet kan lämnas för

Det föreslagna nya stödet är avsett att vara ett utpräglat rekryteringsstöd, som

 normalt leder vidare till fortsatta studier. Det skall därför lämnas under en

förhållandevis kort period. Enligt regeringens bedömning bör det avsedda syftet

normalt ha uppnåtts inom 50 veckor. För studier därefter skall de nuvarande

reglerna i studiemedelssystemet gälla.

Administration av det förbättrade stödet

Beslut om att lämna stödet till en enskild person fattas av CSN på grundval av

den enskildes ansökan och kommunens yttrande däröver.

Regeringen avser att uppdra åt CSN att förbereda ett uppföljningssystem som

uppfyller högt ställda krav på säkerhet och enkel hantering.

CSN:s beslut bör liksom övriga beslut om studiemedel kunna överklagas hos

Överklagandenämnden för studiestöd.

14 Nationell styrning

14.1 Nytt statsbidrag

Regeringens förslag: Ett nytt riktat statsbidrag för kommunal vuxenutbildning

skall införas från och med den 1 januari 2003.

Från och med den 1 januari 2006 skall bidraget inordnas i det generella bidraget

 till kommunerna.

Ett särskilt riktat bidrag skall under samma tid lämnas till folkbildningen för

kurser inom folkhögskolan.

Från och med den 1 januari 2006 skall bidraget inordnas i det generella bidraget

 till folkbildningen.

Kunskapslyftskommitténs förslag: Kommittén föreslår att staten skall välja det

generella statsbidrags- och utjämningssystemet som finansieringsmodell. KLK

förslår också att den särskilda delegationen för det kommunala

utjämningssystemet ges tilläggsdirektiv för att lämna förslag till hur och när

statliga medel skall föras in i det generella statsbidraget till kommunerna. En

övergångsperiod om fem år föreslås. Vidare föreslår kommittén att

folkhögskolorna även fortsättningsvis skall få särskilda medel för utbildningar

som motsvarar grundläggande och gymnasial nivå och som ger grundläggande

behörighet till högskolestudier.

Dimensioneringen av vuxenutbildningen efter kunskapslyftets upphörande år 2002

föreslås uppgå till 65 000 helårsplatser, varav 5 000 till grundläggande

vuxenutbildning och 10 000 platser till folkhögskolan.

Kostnaderna för förslagen bedöms av kommittén totalt uppgå till 2 319 miljoner

kronor årligen.

Remissinstanserna: Flera myndigheter är positiva till kommitténs förslag,

däribland Skolverket och Statskontoret. Båda dessa myndigheter ser dock vissa

risker och problem med det generella statsbidraget. Skolverket anser att det

finns viss risk för att kommunerna, när de inte längre får kompensation för den

utbildning som faktiskt genomförs i första hand kommer att se till att fylla

kurser i den egna organisationen. I stället skall de försöka tillgodose enskilda

 individers speciella utbildningsbehov och önskemål samt värna mångfalden i

utbildningsutbudet. Risk finns att träffsäkerheten minskas. Statskontoret

påpekar att övergången från det specialdestinerade till det generella

statsbidraget kan medföra kraftiga förändringar för en enskild kommun.

Folkbildningsrådet är positivt till KLKs förslag, under förutsättning att staten

 kontrollerar att kommunerna inte enbart använder medlen, för att finansiera

sådan vuxenutbildning som enbart anordnas i kommunens egen regi. En sådan

utveckling menar man äventyrar individens valmöjligheter avseende utbud,

pedagogik och anordnare.

Både Riksrevisionsverket och Nutek anser att KLKs finansieringsförslag är

alltför svagt underbyggt för att det fullt ut skall vara möjligt att ta

ställning till förslaget. Nutek ser en risk att kommunerna använder pengarna

till andra verksamheter om medlen inte är specialdestinerade.

Flertalet kommuner förordar det generella statsbidrags- och utjämningssystemet

med motivet att ett samlat statbidrag ger kommunen ökade möjligheter att planera

 på längre sikt och efter lokala behov. Många kommuner menar att ytterligare

analyser behöver göras vad gäller den interkommunala ersättningen.

Vissa kommuner vill dock behålla ett specialdestinerat statsbidrag alternativt

ha en kombinationsmodell. Bl.a. Malmö stad, Leksands och Norrköpings kommuner

förespråkar ett riktat statsbidrag. De främsta motiven som framhålls för detta

är framförallt de positiva erfarenheterna från kunskapslyftet, främst

styrningseffekten, och möjligheten att anpassa bidraget till olika slags

förändringar. Svenska kommunförbundet är positivt till att tillämpa det

generella bidragssystemet. Vad gäller övergången från riktat statsbidrag till

det generella statsbidragssystemet anser förbundet att nedtrappningen av det

statliga stödet för den särskilda vuxenutbildningssatsningen skall ske

successivt för att säkra satsningen på vuxenutbildning även efter det att

projektet med kunskapslyftet avslutas.

Skälen för regeringens förslag: När kunskapslyftet som projekt upphör den 1 juli

 2002 och staten minskar sitt åtagande kommer detta att på olika sätt att

påverka och förändra kommunernas förutsättningar att anordna vuxenutbildning och

 främja vuxnas lärande. Det finns påtagliga risker att kommunerna, när statens

bidrag minskar, kommer att ställas inför konflikter vad gäller att samtidigt

tillgodose den egna organisationens ekonomiska behov och enskilda individers

speciella utbildningsbehov. Detta kan komma att accentueras när det gäller bl.a.

 att värna en mångfald av utbildningsanordnare, något som också påtalats av

flera remissinstanser. Det finns en risk för att den positiva utveckling och

förändring av vuxenutbildningen som pågått sedan kunskapslyftet startade kan

komma att försvagas.

Enligt regeringens mening är det angeläget att ansvaret för att skapa

förutsättningar för vuxnas lärande under ytterligare några år delas mellan stat

och kommun. Den utvecklingskraft som skapats i dialogen mellan stat och kommun

under kunskapslyftsperioden får inte gå förlorad när statens bidragsstyrning

minskar. Ett riktat statsbidrag under en övergångsperiod ger goda

förutsättningar för staten att föra en dialog med kommunerna kring de enskilda

kommunernas utvecklingsbehov. Kommunernas möjligheter förbättras att successivt

utveckla ett varaktigt system för vuxnas lärande, som främjar delaktighet,

personlig utveckling, sysselsättning och ekonomisk tillväxt.

Ett riktat statsbidrag bör utformas så att kommunerna kan välja mellan att ta

emot bidraget och att avstå. För att få statsbidrag skall det krävas att

kommunen uppfyller vissa villkor. Enligt regeringens uppfattning bör villkoren i

 huvudsak bestå av två delar, nämligen

* att genomföra en viss utbildningsvolym, som står i en given relation till det

statliga bidraget

* att åta sig att successivt utveckla förutsättningarna för vuxnas lärande

enligt de i kapitel 5-7 angivna riktlinjerna.

I budgetpropositionen för år 2001 under anslaget till den särskilda

vuxenutbildningssatsningen beräknas en anslagsnivå år 2003, som motsvarar ca 49

000 årsplatser i kommunernas utbildning för vuxna och ca 7 000 platser inom

folkhögskolan. Regeringen avser att i budgetpropositionen återkomma med förslag

rörande omfattningen av statens engagemang. För att underlätta omställningen

till en minskad omfattning av den gymnasiala vuxenutbildningen avses

statsbidraget år 2002 begränsas till att motsvara ca 70 000 årsstudieplatser

samtidigt som kommunerna engångsvis tillförs ca 350 miljoner kronor för att

utveckla infrastrukturen för livslångt lärande. År 2003 beräknas statsbidraget

motsvara knappt 47 000 platser i kommunernas utbildning för vuxna och ca 7 000

platser inom folkhögskolan.

Kommunerna finansierar själva den s.k. basorganisationen, som omfattar

sammanlagt knappt 38 000 årsplatser. Relationen mellan det nya statsbidraget och

 kommunernas satsning bör tills vidare bibehållas i huvudsak oförändrad. Till

skillnad från vad som gällt under kunskapslyftsperioden bör relationen dock

beräknas schablonmässigt och vara lika för alla kommuner. Statens bidrag bör

därför från år 2003 motsvara ca 55 procent av den totala utbildningsvolymen.

Bidraget till folkhögskolan bör i princip regleras på samma sätt som

statsbidraget till kommunerna.

Kravet på motprestation följs upp och om åtagandena inte nås regleras detta vid

kommande utbetalningstillfällen.

Erfarenheterna från kunskapslyftet visar, att kommunerna visat stor förmåga, att

 utforma lokala lösningar. De visar också att kommunernas roll på ett tydligt

sätt förskjutits från att främst ha varit utbildningsanordnare till ett

betydligt mer differentierat uppdrag omfattande bl.a. information, vägledning,

uppsökande verksamhet, alltså en mer samordnande funktion. Kommunerna har dock

kommit olika långt i sitt utvecklingsarbete och har olika problembilder. Den

föreslagna statsbidragskonstruktionen syftar till att stimulera en fortsatt

utveckling i den riktning som beskrivs i kapitel 5-7.

Det är av stor betydelse att statens resurser styrs dit där de ger störst

effekt, där problemen finns och där behoven av förändring är störst. Ett

utvecklat system för vuxnas lärande innebär stimulans för lokal tillväxt och

därför bör särskild uppmärksamhet ägnas de kommuner som av olika skäl har hög

arbetslöshet och begränsad tillväxt. Det är av fördelningspolitiska skäl och ur

en likvärdighetsaspekt angeläget att alla vuxna bereds likvärdiga möjligheter

till lärande oavsett var i landet man bor.

Det nya statsbidraget behöver kopplas till en stärkt och utvecklad uppföljning

och utvärdering. Skolverket har i uppdrag att leda och följa arbetet med

kunskapslyftet och har därvid utvecklat formerna för en dialog och ett samspel

med kommunerna rörande utvecklingen av vuxnas lärande. Ett riktat statsbidrag,

som kopplas till en dialog mellan kommunerna och Skolverket, ger möjlighet att

anpassa fördelningen och ta hänsyn till det förändringsbehov som är utmärkande

för en samhällsstödd struktur för vuxnas lärande.

Det nya statsbidraget skall tillämpas från och med budgetåret 2003. Regeringen

avser att förlänga giltigheten av förordningen (1998:276) om statligt stöd till

särskilda satsningar på utbildning av vuxna till utgången av år 2002.

14.2 En ny författningsreglering

Regeringens förslag: 11 kap. 2 § andra stycket skollagen (1985:1100) skall

ändras så att det där anges att gymnasial vuxenutbildning syftar till att ge

vuxna kunskaper och färdigheter på en nivå som motsvarar den som utbildningen i

gymnasieskolan skall ge.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår en samordning och precisering av

bestämmelser för kommunal och statlig utbildning för vuxna i en

vuxenutbildningslag och en vuxenutbildningsförordning och att regeringen

överlämnar till Skollagskommittén att lämna förslag till närmare innehåll i den

föreslagna vuxenutbildningslagen. Vidare föreslås att särskilda kvantitativa mål

 för kommunal utbildning för vuxna och Statens skolor för vuxna fastställs.

Dessa mål skall kunna variera i tid och genom sina mått vara lätta att följa upp

 och utvärdera.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är överlag tveksamma till införandet av en

vuxenutbildningslag. De flesta myndigheter är negativa till en särskild

utbildningslag. Skolverket ser inget behov av en särskild vuxenutbildningslag om

 en nationell strategi för vuxenutbildning formuleras. Högskoleverket avvisar

förslaget om en vuxenutbildningslag med hänvisning till att lagen inte är

heltäckande, vilket medför att en stor del av vuxnas lärande och utbildning

kommer att hamna utanför den föreslagna lagen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 11 kap. 2 § andra stycket skollagen

(1985:1100) syftar gymnasial vuxenutbildning till att ge vuxna kunskaper och

färdigheter motsvarande de som ungdomar kan få genom gymnasieskolan. Av

förarbetena till bestämmelsen (prop. 1990/91:85 s. 122) framgår att avsikten var

 att en utbildning skall leda till samma kompetens oavsett om den genomförs inom

 gymnasieskolan eller inom gymnasial vuxenutbildning. I propositionen framhölls

särskilt att den gymnasiala vuxenutbildningens innehåll skulle nära anknyta till

 gymnasieskolan och på så sätt utgöra en spegelbild av större delen av

gymnasieskolan.

Enligt regeringens mening måste vuxenutbildningen utgå från den enskilda

individens behov och förutsättningar och därför präglas av stor flexibilitet.

Den studerande bör kunna kombinera delar från olika program eller sätta samman

delar av kurser utifrån ett individuellt kompetensbehov. Det kan också

konstateras att den gymnasiala vuxenutbildningen innehåller - och bör innehålla

- kurser som inte förekommer i gymnasieskolan. Mot den nu angivna bakgrunden

föreslår regeringen att målbestämmelsen i 11 kap. 2 § andra stycket skollagen

skall ändras så att det där anges att gymnasial vuxenutbildning syftar till att

ge vuxna kunskaper och färdigheter på en nivå som motsvarar den som utbildningen

 i gymnasieskolan skall ge.

När det i övrigt gäller den författningsmässiga regleringen av skolväsendet

prövas den för närvarande av Skollagskommittén (dir. 1999:15). Kommittén

beräknas lägga fram sitt betänkande i början av hösten 2001. I avvaktan på

ställningstagande till kommitténs förslag bör en särskild vuxenutbildningslag

inte aktualiseras utan frågan får prövas i det sammanhanget. Den nuvarande

regleringen av kunskapslyftet avses som tidigare nämnts gälla till utgången av

år 2002. Ett nytt regelverk för bl.a. kommunal vuxenutbildning bör träda i kraft

 1 januari 2003.

Regeringens utgångspunkt är att för den del av vuxnas lärande som har kommunen

som huvudman bör finnas en reglering som ger kommunerna stort utrymme. Det är på

 det lokala planet detaljerna skall utformas. För att systemet skall vara så

flexibelt som möjligt.

Statens del av styrningen av skolväsendet, där en del utgörs av den kommunala

vuxenutbildningen, sker genom mål och resultatstyrning. Kunskapslyftet, som är

ett tidsbegränsat projekt, har en mer direkt styrning i form av bl.a. riktade

statsbidrag. Ett av syftena med kunskapslyftet är att förnya vuxenutbildningen

och att prova nya verksamhetsformer. De möjligheter som erbjudits kommunerna

under projekttiden har i hög grad, bidragit till förnyelse, utveckling och

mångfald. Vid utvärderingar har det framkommit att olika föreskrifter kolliderat

 med varandra. Ett sådant exempel är vid antagning där två olika prioriterade

målgrupper kan urskiljas: arbetslösa som saknar treårig gymnasieutbildning som

gäller i förordningen (1998:276) om statligt stöd till särskilda satsningar på

utbildning av vuxna och vuxna med lägst utbildningsnivå som gäller i

förordningen (1992:403) om kommunal vuxenutbildning.

Det framtida systemet för vuxnas lärande måste karaktäriseras av nya former och

möjligheter för lärande, där individens behov och efterfrågan, i större

utsträckning än i dag är styrande. Regeringen avser att utarbeta en helt ny

förordning om kommunernas utbildning för vuxna, som skall ersätta den nuvarande

förordningen (1992:403) om kommunal vuxenutbildning och förordningen (1998:276)

om statligt stöd till särskilda satsningar på utbildning för vuxna. Förordningen

 skall möjliggöra och stödja en utveckling enligt de riktlinjer som redovisats i

 kapitlen 5-7.

14.3 Frågan om rätt till viss utbildning

Regeringens bedömning: Statens skolverk bör få i uppdrag att föreslå hur

kommunernas insatser för att tillgodose möjligheter för vuxnas lärande kan

följas upp.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att staten bör garantera individerna

tillgång till en viss minimistandard vad gäller infrastruktur för livslångt

lärande i kommunerna.

Vuxnas tillgång till gymnasial utbildning skall säkerställas i en omfattning som

 motsvarar ungdomarnas nationella eller specialutformade program. Detta

framhålls som en rättvisefråga, en fråga om demokrati, en samhällsekonomisk

fråga och en fråga om att avskaffa återvändsgränder. Vuxnas tillgång till

studier bör enligt kommittén utformas som en garanti att tillsammans med

tidigare studier få läsa en utbildningsvolym omfattande 2 000 gymnasiepoäng med

godkända resultat. Om tidigare studier i gymnasieskolan omfattar endast ett år

(800 gymnasiepoäng) skall den vuxne ges möjlighet att läsa in en hel gymnasial

utbildning. Rätten skall även gälla personer som först i vuxen ålder fullföljt

utbildning på grundläggande nivå. Om inte särskilda skäl finns skall studierna

kunna påbörjas inom tre till sex månader.

Rätten till studier på gymnasial nivå skall innebära att den studerande har rätt

 att välja bland samtliga nationella kurser. Om kommunen inte kan erbjuda önskad

 kurs, skall den sökande ha rätt att välja att gå sin utbildning på annan ort

och hemkommunen är då skyldig att betala interkommunal ersättning. Kommunerna

skall vara skyldiga att erbjuda utbildning på dag- och/eller kvällstid i ett

system av flexibelt lärande där exempelvis även distansutbildning och

Internet-baserat lärande skall kunna ingå.

Remissinstanserna: Många remissinstanser ställer sig bakom vuxnas rätt till

utbildning upp till gymnasial nivå. Högskoleverket poängterar dock att

satsningar måste ske både på bredd och spets och att rättigheten därför måste

ställas mot andra insatser. Vissa instanser framhåller att detta rättigheten bör

 innebära att grundläggande behörighet för högre studier uppnås. Angående rätten

 till en utbildningsvolym om 2 000 poäng framför många instanser, bl.a.

Skolverket, att det är viktigt att detta betraktas som ett golv inte ett tak.

Handikappförbundens Samarbetsorgan betonar att detta är än viktigare för

personer med utvecklingsstörning. Svenska kommunförbundet betonar också att

nivån inte får bli ett självändamål. Ett antal instanser framför att hänsyn

måste tas till att gamla utbildningar kan behöva kompletteras och att formella

kunskaper inte nödvändigtvis innebär reella sådana. Statskontoret anser att det

offentliga åtagandet bör preciseras till att gälla kärnämneskurser eller

liknande.

Vad det gäller att rätten till studier skall gälla samma omfattning som

motsvarar ungdomars nationella eller specialutformade program framförs något

fler synpunkter. Några instanser bl.a. Svenska kommunförbundet och Göteborgs

stad framhåller att detta kan ger en större valfrihet än i ungdomsskolan. Många

kommuner menar att förslaget är principiellt rätt men att det blir svårt för

kommunen att uppfylla, även med regional samverkan. Många pekar i sammanhanget

på svårigheter runt den interkommunala ersättningen bl.a. vad det gäller dyrare

yrkeskurser. Liknande resonemang förs runt den föreslagna begränsade tiden innan

 studierna kan påbörjas. Skolverket betonar vikten av begränsad väntetid,

särskilt om öppna och flexibla lärmiljöer skall utvecklas. Kommunernas

skyldighet att tillhandahålla utbildning i ett system av flexibelt lärande

mottas generellt positivt, men vissa kommuner framhåller att det kan tolkas för

"strängt".

Skälen för regeringens bedömning: Genom kunskapslyftet har formerna för

vuxenutbildningen utvecklats. Kommunerna har byggt upp en ny infrastruktur som i

 större utsträckning än tidigare ger den flexibilitet som svarar mot

individernas och samhällets förändrade krav och behov. Det är angeläget att den

strukturen både upprätthålls och vidareutvecklas.

Regeringen delar flera remissinstansers uppfattning att det är förenat med

betydande risker och nackdelar att införa en skyldighets- och/eller

rättighetslagstiftning. Det är uppenbart att en exakt angiven nivå eller volym,

med begränsade resurser i kommunerna, riskerar att också bli ett tak för

kommunernas åtagande i förhållande till den enskilde. De totala ekonomiska

konsekvenserna är som Svenska kommunförbundet har påpekat inte möjliga att

bedöma. En definierad nivå verkar också normerande på den enskildes studieval,

oavsett hans eller hennes faktiska behov av kompetensutveckling. Att välja nivå

att förenat med ett betydande mått av godtycke. Varje definierad gräns kommer

att motverka syftet att stödja individerna i ett livslångt lärande. Möjligheten

att byta yrkesinriktning och yrkeskarriär får inte förbehållas dem dom inte

utnyttjade vuxenutbildningen i relativt unga år.

Syftet att tillförsäkra den enskilde möjlighet till stöd för det lärande som han

 eller hon behöver och efterfrågar tillgodoses bättre genom att staten ställer

krav på kommunerna att utveckla infrastrukturen för det livslånga lärandet på

det sätt som redovisats i det föregående. Sådana krav förutses sålunda kopplas

till det nya riktade statsbidraget.

Den föreslagna ordningen förutsätter en mer utvecklad uppföljning, utvärdering

och tillsyn än vad som hittills varit vanlig. Regeringen avser att uppdra åt

Skolverket att inför övergången till en ny ordning redovisa hur detta kan ske.

Förteckning över remissinstanser som avgivet yttrande över betänkandet

Kunskapsbygget 2000 - det livslånga lärandet (SOU 2000:28)

Statskontoret, Statistiska Centralbyrån, Socialstyrelsen, Handikappombudsmannen,

 Hjälpmedelsinstitutet, Statens institut för särskilt utbildningsstöd,

Riksrevisionsverket, Statens skolverk, Statens institut för handikappfrågor i

skolan, Folkbildningsrådet, Högskoleverket, Centrala studiestödsnämnden,

Distansutbildningsmyndigheten, Integrationsverket, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetslivsinstitutet, Rådet för arbetslivsforskning, Jämställdhetsombudsmannen,

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Närings- och

teknikutvecklingsverket, Stockholms universitet, Kungliga Tekniska högskolan,

Högskolan Dalarna, Lunds universitet, Högskolan i Kalmar, Karlstads universitet,

 Statens skolor för vuxna i Härnösand, Statens skolor för vuxna i Norrköping,

Talboks- och punktskriftsbiblioteket, Tolk- och översättarinstitutet vid

Stockholms universitet, Kommittén för översyn av skollagen m.m. (U1999:01),

Utredningen om validering av vuxnas kunskap och kompetens (U1999:06),

Utredningen om vägledningen i skolväsendet (U1999:11), Länsstyrelsen i

Stockholms län, Länsstyrelsen i Hallands län, Länsstyrelsen i Västmanlands län,

Länsstyrelsen i Dalarnas län, Länsstyrelsen i Västerbottens län, Stockholms läns

 landsting, Hallands läns landsting, Västmanlands läns landsting, Dalarnas läns

landsting, Västerbottens läns landsting, Ale kommun, Askersunds kommun, Borlänge

 kommun, Borås kommun, Essunga kommun, Finspångs kommun, Flens kommun, Gotlands

kommun, Gävle kommun, Göteborgs stad, Haninge kommun, Helsingborgs kommun, Hjos

kommun, Järfälla kommun, Leksands kommun, Ljusdals kommun, Ljusnarsbergs kommun,

 Lycksele kommun, Malmö stad, Nacka kommun, Norrköpings kommun, Nybro kommun,

Nässjö kommun, Ragunda kommun, Stenungsunds kommun, Stockholm stad, Strömstad

kommun, Svedala kommun, Söderhamns kommun, Söderköpings kommun, Tierps kommun,

Torsås kommun, Trollhättans kommun, Vårgårda kommun, Växjö kommun, Östhammars

kommun, Brunnsviks folkhögskola, Fellingsbro folkhögskola, Forsa folkhögskola,

Furuboda folkhögskola, Göteborgs folkhögskola, Hagaberg folkhögskola, Kalix

folkhögskola, Kristinehamns folkhögskola, Ljungskile folkhögskola, Lunnevad

folkhögskola, Medlefors folkhögskola, PRO:s folkhögskola, Rinkeby folkhögskola,

Arbetarnas bildningsförbund, Folkuniversitetet, Frikyrkliga studieförbundet,

Studiefrämjandet, Studieförbundet Medborgarskolan, Studieförbundet vuxenskolan,

Sveriges Kyrkliga Studieförbund, Tjänstemännens Bildningsverksamhet, Kungliga

Vetenskapsakademien, Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges

industriförbund, Lantbrukarnas Riksförbund, Tjänstemännens Centralorganisation,

Sveriges Akademikers Centralorganisation, Landsorganisationen i Sverige, Svenska

 Arbetsgivareföreningen, Ledarna, Lärarförbundet, Lärarnas Riksförbund,

Skolledarna, Svenska Folkhögskolans Lärarförbund, Folkbildningsförbundet,

Rörelsefolkhögskolornas intresseorganisation, Sveriges fiskares riksförbund,

Riksförbundet för kommunal och statlig vuxenutbildning, Lyftnätet, Sveriges

vägledarförening, Sveriges Förenade Studentkårer, Förbundet Mot Läs- och

Skrivsvårigheter, Föreningen Sveriges Dövblinda, Handikappförbundens

Samarbetsorgan, Hörselskadades Riksförbund, Neurologiskt Handikappades

Riksförbund, Riksförbundet för Trafik- och Polioskadade, Reumatikerförbundet,

Riksförbundet för utvecklingsstörda barn, ungdomar och vuxna, Riksförbundet för

rörelsehindrade barn och ungdomar, Riksförbundet för social och mental hälsa,

Sveriges Dövas Riksförbund och Synskadades Riksförbund.

Till dessa har följande spontana remissyttranden inkommit.

LO Sektionen i Botkyrka-Salem, Komvux i Herrljunga, Umeå kommun, Härnösands

kommun, Skellefteå kommun, Linköpings Kommun, Kyrka arbetsliv i Linköpings

stift, Nyköpings folkhögskola, Riksföreningen Särvuxpedagogerna, Kerstin[REDACTED_EFTERNAMN]

Hagblom, Komvux Sjöbo, Liljeholmens folkhögskola, Alma folkhögskola, LO-facken i

 Göteborg, Östergötlands bildningsförbund, Östsam, Arbetsförmedlingsnämnden i

Valdemarsvik, Ålsta folkhögskola, Sollefteå Kommun, Sveriges Utbildningsradio,

ABF Ludvika/LO, LO-sektionen i Haninge/Tyresö, Kjesäter folkhögskola, SISU

Idrottsutbildarna, Glesbygdsverket, Komvux i Visby, Komvux i Eskilstuna,

Viskadalens folkhögskola, Höglandsrådet, Lindesbergs kommun, Härnösands

folkhögskola, Arbetsmarknadsnämnden, SVERD (Sveriges riksorganisation för

distansutbildning), Upplands-Bro Kommun och Jan[REDACTED_EFTERNAMN] (rektor, komvux

Gotland).

Förteckning av deltagare vid remissmöte med anledning av Statskontorets rapport

(Statskontoret 2000:27)

Statens skolverk, Folkbildningsrådet, Högskoleverket, Internationella

programkontoret, Centrala studiestödsnämnden, Nationellt centrum för sfi och

svenska som andraspråk, Diskrimineringsombudsmannen, Integrationsverket,

Arbetsmarknadsstyrelsen, Borås kommun, Eskilstuna kommun, Gnosjö kommun,

Göteborgs kommun, Jokkmokks kommun, Malmö kommun, Linköpings kommun, Sandvikens

kommun, Tyresö kommun, Uppsala kommun, Örebro kommun, Svenska Kommunförbundet,

Sveriges Akademikers Centralorganisation, Tjänstemännens Centralorganisation,

Landsorganisationen i Sverige, Skolledarna, Rvux, Riksförbundet Internationella

Föreningen för Invandrarkvinnor, Somaliska riksförbundet i Sverige och

Sverigefinska Riksförbundet

Dessutom har skrivelser inkommit från Riksrevisionsverket, Integrationsverket,

Jokkmokks kommun, Trelleborgs kommun, Svenska Arbetsgivareföreningen,

Tjänstemännens Centralorganisation, Föreningen för Utländska Akademiker,

Internationella Juri§ter i Sverige samt Lernia.

Utbildningsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 22 februari 2001

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Ingegerd[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:72 Vuxnas lärande och utvecklingen av

vuxenutbildningen

1 Lagen omtryckt 1997:1212.

1

Prop. 2000/01:72

3

95

5

95

95

Prop. 2000/01:72

Bilaga 1

Prop. 2000/01:72

Bilaga 2

Prop. 2000/01:72

96

95