Regeringens skrivelse

1995/96:30

EU:s regeringskonferens 1996

Skr.

1995/96:30

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 30 november 1995

Lena Hjelm-Wallén

 Mats[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utrikesdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen lämnas en redogörelse för förberedelsearbetet inför EU:s

regeringskonferens 1996 samt för vissa principiella ställningstaganden i de

frågor som konferensen kan komma att behandla.

Innehållsförteckning

1 Ärendet.................................................... 3

2 Förberedelsearbetet inför regeringskonferensen 1996........ 4

 2.1 Inledning........................................... 4

 2.2 Den parlamentariska kommittén....................... 4

 2.3 Reflektionsgruppen.................................. 7

3 Övergripande svenska målsättningar......................... 7

4 Demokrati, öppenhet och insyn.............................. 10

5 Jämställdhet............................................... 12

6 EU:s utvidgning............................................ 12

7 Tillväxt, sysselsättning, inre marknaden, miljöfrågor m.m.. 13

 7.1 Sysselsättning...................................... 13

 7.2 Den ekonomiska och monetära unionen................. 14

 7.3 Inre marknaden...................................... 14

 7.4 Konsumenternas intressen............................ 15

 7.5 Miljöfrågor......................................... 15

 7.6 Arbetstagarnas rättigheter.......................... 16

 7.7 Ungdomsfrågor....................................... 17

 7.8 Handikappfrågor..................................... 17

8 Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken ............ 18

 8.1 Beslutsordningen ................................... 18

 8.2 Förberedelser, genomförande och uppföljning av beslut 19

 8.3 Försvarsfrågan och fredsbevarande insatser.......... 19

9 Samarbete i rättsliga och inrikes frågor................... 21

 9.1 Inledning........................................... 21

 9.2 Beslutsnivåerna..................................... 22

 9.3 Överföring av områden från tredje till första pelaren 22

10 Institutionella frågor..................................... 22

 10.1 Rådet............................................... 23

 10.2 Kommissionen........................................ 23

 10.3 Domstolen........................................... 24

 10.4 Europaparlamentet................................... 24

 10.5 Revisionsrätten..................................... 25

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 30 november 1995. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. 27

1 Ärendet

Sverige är medlem i Europeiska unionen (EU) sedan den 1 januari 1995.Samarbetet

inom EU grundar sig främst på fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och

stålgemenskapen (Parisfördraget), fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen (Romfördraget), fördraget om upprättandet av Europeiska

atomenergigemenskapen (Euratomfördraget) och fördraget om Europeiska unionen

(Maastrichtfördraget). De tre förstnämnda fördragen utgör den s.k. första

pelaren i vilken medlemsstaterna har överlåtit vissa beslutsbefogenheter till

gemenskaperna. Genom Maastrichtfördraget har samarbetet utvidgats till den

gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (andra pelaren) och till det

rättsliga och inrikespolitiska området (tredje pelaren).

 Fördragsändringar kräver enighet mellan företrädare för medlemsstaternas

regeringar. Ändringarna måste godkännas av samtliga medlemsstater i enlighet med

deras konstitutionella bestämmelser.

 Fördragsändringar kan ske genom att en medlemsstat eller kommissionen

föreslår ändringar till rådet. Rådet kan därefter inleda ett ändringsförfarande

genom att kalla samman en regeringskonferens.

 Enligt Maastrichtfördraget (artikel N.2) skall en regeringskonferens

sammankallas år 1996 för att undersöka vilka bestämmelser i fördraget som skall

revideras i enlighet med de mål som anges i fördragets inledning.

 Vid Europeiska rådets möte i Korfu i juni 1994 beslutade stats- och

regeringscheferna att upprätta en grupp bestående av personliga representanter

för medlemsländernas utrikesministrar (reflektionsgrupp) med uppgift att

förbereda regeringskonferensen. Gruppens rapport skall föreligga i tid till

Europeiska rådets möte i Madrid den 15-16 december 1995.

 I ett anförande i riksdagen den 1 juni 1995 redovisade statsrådet
[REDACTED_EFTERNAMN] regeringens arbete i vad avser den information till och det samråd med

riksdagen som skall äga rum inför och under regeringskonferensens genomförande

(prot. 1994/95:113).

 Konstitutionsutskottet har i sitt betänkande 1994/95:KU43 EU:s

institutioner m.m. uttalat att regeringen under hösten 1995 i en skrivelse till

riksdagen bör redovisa uppläggningen av förberedelsearbetet inför

regeringskonferensen samt vissa mer principiella ställningstaganden från

regeringens sida i de sakfrågor som konferensen kommer att behandla. Riksdagen

beslutade att ge regeringen tillkänna vad utskottet anfört (rskr. 1994/95:387).

 I denna skrivelse lämnar regeringen den redovisning som riksdagen har

begärt.

2 Förberedelsearbetet inför regeringskonferensen1996

2.1 Inledning

Medlemskapet i Europeiska unionen innebär att Sverige fullt ut deltar i besluten

om EU-samarbetets inriktning och i beslut som är av stor betydelse för Europas

framtid. 1996 års regeringskonferens är i dessa avseenden en viktig händelse.

 De svenska förberedelserna inför regeringskonferensen har pågått sedan

hösten 1994. I ett första skede har de frågor som väntas komma upp vid

konferensen identifierats och de svenska intressena i dessa frågor analyserats.

Detta arbete har löpande redovisats i EU-nämnden samt vid föredragningar i

utrikes- och konstitutionsutskotten. Vid EU-nämndens sammanträde den 22 juni

1995 ägde samråd rum om svenska intressen vid konferensen. Regeringen har vidare

i en skrift - Svenska principiella intressen inför EU:s regeringskonferens

1996 - redovisat sina utgångspunkter inför konferensen.

 Arbetet i reflektionsgruppen har pågått sedan juni 1995. Svensk

företrädare i gruppen är statssekreteraren i Utrikesdepartementet Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN].

EU-nämnden har fortlöpande informerats om arbetet i gruppen.

 Regeringen bemyndigade i mars 1995 statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] att tillkalla en

parlamentarisk kommitté med uppdrag dels att genomföra kvalificerade utredningar

kring de frågor som väntas komma upp i regeringskonferensen, dels att anordna

aktiviteter avsedda att stimulera den offentliga debatten kring dessa frågor

(dir. 1995:15).

 Som ett led i förberedelserna för konferensen har EU:s institutioner och

organ lämnat särskilda yttranden med synpunkter på hur Maastrichtfördraget och

unionen har fungerat.

 Enligt planerna skall konferensen inledas under första hälften av år 1996.

Hos flertalet medlemsländer förefaller för närvarande siktet vara inställt på

att konferensen skall vara avslutad sommaren 1997.

 Inför och under de förhandlingar som förestår avser regeringen fortlöpande

samråda med EU-nämnden.

2.2 Den parlamentariska kommittén

Den i maj 1995 tillsatta kommittén har antagit namnet EU 96-kommittén (UD

1995:02). Ordförande är Björn von[REDACTED_EFTERNAMN] (s). Övriga ledamöter är Berit[REDACTED_EFTERNAMN]

(s), Birgit[REDACTED_EFTERNAMN] (fp), Siv[REDACTED_EFTERNAMN] (v), Göran[REDACTED_EFTERNAMN] (m), Berit[REDACTED_EFTERNAMN]

(s), Helena[REDACTED_EFTERNAMN] (c), Mats[REDACTED_EFTERNAMN] (kds), Marianne[REDACTED_EFTERNAMN] (mp), Yvonne

Sandberg-Fries (s) och Sten[REDACTED_EFTERNAMN] (m).

 Kommittén har uppdraget att dels låta göra utredningar om viktigare frågor

som kan komma att behandlas vid regeringskonferensen, dels stimulera den

offentliga debatten kring regeringskonferensens huvudfrågor och ge företrädare

för olika åsiktsriktningar utrymme att argumentera för sina uppfattningar.

 De utredningsinsatser som kommittén har enats kring rör ett brett fält av

EU:s framtidsfrågor och engagerar experter från universitet, forskningsinstitut

och statsförvaltning. De frågor som framför allt analyseras är:

- Offentlighet och öppenhet.

- Konsekvenser och genomförande av en utvidgning med fleramedlemsländer

(anpassningsbehov, relationen mellan små och storastater, andra maktrelationer).

- Subsidiaritet (bl.a. tillämpning och konsekvenser av principen).

- Den demokratiska kontrollen (Europaparlamentets folkligaförankring,

relationen mellan Europaparlamentet och de nationellaparlamenten,maktbalansen

mellan institutionerna,effektiviteten i beslutsfattandet).

- Instrument för legitimitet (folkomröstningar, möjligheter att sägaupp

fördragen).

- Medborgarskap och mänskliga rättigheter.

- Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.

- Rättsliga och inrikes frågor (bl.a. polissamarbete, asyl- och

invandringspolitik).

- Ekonomisk och monetär union.

- Miljöpolitik.

- Jämställdhet.

- Regionalpolitik.

- Sysselsättningspolitik.

 Expertrapporterna kommer att publiceras i SOU-serien. Kommittén har inte

till uppgift att lägga fram förslag till svenska ståndpunkter vid

regeringskonferensen. Kommittén kan enligt sina direktiv, där den finner

lämpligt, göra sådana bedömningar i enskilda sakfrågor som kan vara av värde vid

beredningen av svenska ståndpunkter i förhandlingarna.Kommittén arrangerar

hearingar eller seminarier om olika teman som rör regeringskonferensen. Fr.o.m.

november månad anordnas även regionala debatter på ett tiotal orter i landet.

Offentliga möten är ett återkommande inslag i verksamheten.

 Temat vid kommitténs första hearing i maj 1995 var de konstitutionella

spelreglerna inom EU. Medverkande var samhällsdebattörer, organisations- och

myndighetsföreträdare, politiker och forskare vilka redovisade sin syn på EU:s

vägval, svenska intressen och 1996 års regeringskonferens.

 I juli avslutades ett seminarium som behandlade andra länders erfarenhet

av EU - Vägen till Regeringskonferensen 1996 .

 Under augusti månad arrangerades en hearing om Europeiska unionens

framtida utvidgning.

 I september hölls ett seminarium med rubriken Sverige i EU - Makt,

öppenhet och kontroll . Där medverkade svenskar verksamma i EU - medarbetare

inom kommissionen och vid Sveriges representation i Bryssel, journalister med

erfarenhet av EU, ledamöter i Europaparlamentet samt svenska ledamöter från

EG:s förstainstansrätt och från revisionsrätten. I november ägde ett seminarium

rum på temat Medborgaren i det utvidgade EU - frihet och säkerhet? Seminariet

behandlade rättsliga och inrikes frågor.

 Under hösten och de första månaderna 1996 planeras ytterligare ett antal

hearingar/seminarier. Teman för dessa är: gemensam utrikes- och

säkerhetspolitik, olika sakfrågor under första pelaren (jämställdhet,

konsumentfrågor, sysselsättning, miljöfrågor m.m.), institutionella och

konstitutionella frågor och den offentliga debatten utomlands.

 Förutom dessa utåtriktade aktiviteter pågår en publiceringsverksamhet. Tre

sorters skrifter har getts ut, nämligen:

- sammanfattningar av synpunkter och debatt i övriga medlemsländer;

- dokumentation av hearingar/seminarier;

- skrifter som behandlar regeringskonferensens huvudfrågor.

 Särskilda medel - ca 11 miljoner kronor - har ställts till kommitténs

förfogande för att stimulera den offentliga debatten och ge stöd till kunskaps-

och åsiktsbildningen kring frågor om Europas och EU:s långsiktiga utveckling.

Detta har bedömts som angeläget emedan Sverige är ny medlem i EU och

Europafrågorna bör få sin naturliga plats i den svenska samhällsdebatten.

Sverige och övriga medlemsländer i EU står vid regeringskonferensen inför stora

och för EU:s framtid viktiga frågor.

 Kommittén har beslutat om vissa riktlinjer och målsättningar för

användningen och fördelningen av medlen. Tre program har utarbetats. Det första

gäller folkbildning. Det andra handlar om åsiktsbildning bland gymnasieungdom.

Det tredje avser debatt kring de svenska ståndpunkterna. Målet i det första

programmet är att minst 50 procent av befolkningen före regeringskonferensen

skall ha kommit i kontakt med debatten om Europas framtid och känna till

regeringskonferensen. Målet med det andra programmet är att nå gymnasieungdomar

för att öka kunskaper och fördjupa åsiktsbildningen om EU:s framtidsfrågor. I

det tredje programmet är målet att stimulera en debatt kring dessa frågor i

samband med att regering och riksdag lägger fast vilka frågor som Sverige önskar

driva vid regeringskonferensen. Ca 300 organisationer, skolor, bibliotek m.fl.

har ansökt hos kommittén om bidrag för olika verksamheter. Kommittén kommer

inom kort att fatta beslut om fördelningen av de statliga medlen.

2.3 Reflektionsgruppen

Europeiska rådet beslöt under sitt möte på Korfu i juli 1994 att tillsätta en

reflektionsgrupp för att förbereda regeringskonferensen.

 Ledamöterna i reflektionsgruppen är personliga representanter för

medlemsländernas utrikesministrar. I gruppen ingår också en representant för

ordföranden i kommissionen samt två representanter för parlamentet.

 Ordförande i gruppen är Spaniens statssekreterare för europeiska frågor.

Ledamöterna från Frankrike, Irland, Nederländerna, Storbritannien, Sverige och

Tyskland är samtliga europaministrar eller statssekreterare för Europafrågor.

Italien, Luxemburg och Österrike företräds av diplomater. Övriga länder har sänt

representanter som är mer fristående från sina regeringar.

 Enligt mandatet från Korfu skall reflektionsgruppen gå igenom och utarbeta

idéer i anslutning till de bestämmelser i fördraget om en europeisk union som

skall revideras. Gruppen skall också redovisa andra möjliga förbättringar med

utgångspunkt från hur fördraget fungerar. Med hänsyn till den kommande

utvidgningen skall den dessutom granska och föreslå alternativa lösningar på

institutionella frågor, som behandlas i slutsatserna från Europeiska rådets möte

i Bryssel 1993 och Ioannina-kompromissen från utrikesministermötet i Grekland i

mars 1994 (röstviktning i rådet, antalet röster som krävs för kvalificerad

majoritet, antalet medlemmar i kommissionen samt reformer som kan anses vara

nödvändiga för att underlätta institutionernas arbete och säkra att de fungerar

väl vid en utvidgning).

 Reflektionsgruppen fick ett tilläggsmandat vid Europeiska rådets möte i

Cannes i juni 1995. Enligt detta skall gruppen också inrikta sig på frågor av

direkt intresse och betydelse för medborgarna i unionen. Det gäller särskilt

sysselsättning, miljö, inre och yttre säkerhet samt subsidiaritetsfrågorna.

 Reflektionsgruppens första möte ägde rum i Taormina på Sicilien den 2 juni

1995. Under de efterföljande mötena har en genomgång skett av frågor relaterade

till institutionerna, medborgarna och unionen, rättsliga och inrikes frågor,

utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken samt vissa andra samarbetsområden.

 Med ledning av denna genomgång har ordföranden på eget ansvar lagt fram en

interimsrapport som därefter har behandlats kapitel för kapitel i en ny omgång

möten inom reflektionsgruppen.

 Arbetet i reflektionsgruppen är nu inne i en slutfas. Slutrapporten skall

vara färdig till Europeiska rådets möte i Madrid den 15-16 december 1995.

3 Övergripande svenska målsättningar

Medlemskapet i EU ger Sverige ökade möjligheter att verka för ett Europa präglat

av demokrati, solidaritet och öppenhet. En fortsatt sammanflätning av de

europeiska staternas ekonomier och en ökad förståelse kulturer emellan skall

göra krig och konflikter otänkbara i vår del av världen. Regeringen avser

bedriva en aktiv och framåtsyftande EU-politik som bidrar till att lösa

gemensamma problem och till att forma Europas framtid.

 Uppgiften för 1996 års regeringskonferens är att se över de grundläggande

fördragen i ljuset av unionens mål.

 Regeringskonferensen äger rum i en situation då unionen står inför stora

utmaningar, internt och externt.

 En central utmaning för regeringskonferensen är att inrikta EU-samarbetet

mer på människors behov och problem i vardagen. För många ter sig idag EU och

dess arbete avlägset och abstrakt. Endast om samarbetet avsätter konkreta

resultat som bidrar till människors trygghet och välstånd kan EU få den

förankring hos medborgarna som idag brister. Då måste EU bl.a. göra mer för att

öka sysselsättningen och förbättra miljön, sträva efter att förbättra konkurrens

och frihandel, stärka den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, främja

jämställdhet mellan kvinnor och män, bekämpa internationell brottslighet och

stärka konsumenternas och löntagarnas ställning på den gemensamma marknaden.

 Den nuvarande, mycket höga arbetslösheten driver fram den hopplöshet och

de antidemokratiska tendenser som har fått växtkraft i dagens Europa. Att 18

miljoner människor står utanför den ordinarie arbetsmarknaden är oacceptabelt

och ett enormt slöseri med mänskliga resurser. Arbetslösheten är ett hot mot

ekonomisk och social stabilitet och ytterst mot vårt demokratiska styrelseskick.

 EU-länderna måste höja ambitionen när det gäller att direkt bekämpa

arbetslösheten och denna höjda ambition bör återspeglas i fördraget.

 Sverige har i förberedelserna för den kommande regeringskonferensen lagt

fram förslag med denna inriktning. Regeringen vill se tydligare mål för och en

starkare institutionell förankring av sysselsättningspolitiken. EU:s ambitioner

måste vara lika höga för sysselsättningen som för den finansiella stabiliteten.

En stark ekonomi förutsätter att människors vilja till arbete tas tillvara. EU

bör bli en union för sysselsättning.

 Medborgarna runt om i Europa kräver en bättre miljö och ett

gränsöverskridande samarbete är ett oundgängligt medel för att uppnå detta mål.

Skall miljösamarbetet bli effektivt bör fler beslut kunna fattas med majoritet

och miljöhänsyn bör slå igenom på samtliga politikområden.

 Ett Europa utan gränser skapar frihet och välstånd men kan också innebära

hot mot människors säkerhet. Även den internationella brottsligheten skapar sin

gemensamma marknad. Skall den framgångsrikt bekämpas måste EU:s rättsliga och

polisiära samarbete göras mer effektivt.

 Andra hot mot säkerhet och stabilitet i Europa utgörs av etniska och

religiösa motsättningar, främlingsfientlighet och massiva flyktingströmmar. Det

är problem som måste hanteras av de europeiska länderna i samverkan. Kriget i

forna Jugoslavien har drabbat befolkningen hårt. Det har djupt berört

människorna runt om i Europa och rest krav på att EU står bättre rustat i

framtiden för att förebygga och hantera konflikter i sitt närområde. Regeringen

vill verka för en effektivisering av EU:s gemensamma utrikes- och

säkerhetspolitik och att EU utvecklar sin förmåga när det gäller

konfliktförebyggande och fredsbevarande insatser.

 Regeringskonferensen måste också lägga grunden för en utvidgning av EU med

länderna i Central- och Östeuropa inklusive de baltiska staterna samt Cypern och

Malta. En utvidgning av EU skulle stärka freden, välståndet och samhörigheten

för alla Europas folk. EU:s institutioner måste därför anpassas till att fungera

i en väsentligt större medlemskrets.

 Principbeslut fattades vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn i juni 1993

om att de länder i Central- och Östeuropa som så önskar skall bli medlemmar i

EU. Därefter har viktiga steg tagits för att bereda vägen för unionens

utvidgning men mycket återstår att göra både inom EU och i kandidatländerna.

 Regeringskonferensen bör ges en viktig roll när det gäller att skapa

förutsättningar för unionens kommande utvidgning. Konferensen får därmed

särskild betydelse för EU:s och Europas framtid.

 Regeringens utgångspunkt är att EU också i fortsättningen kommer att

utvecklas som en sammanslutning av självständiga stater till vilken

medlemsstaterna i vissa fall överför beslutsbefogenheter för att lättare uppnå

gemensamma mål. De små staterna i unionen är relativt starkare i EU:s första

pelare än i traditionella mellanstatliga relationer. En väl avvägd tillämpning

av subsidiaritets- eller närhetsprincipen leder till ett effektivare

unionssamarbete genom att beslut fattas på den nivå där de hör hemma. Vissa

problem behöver hanteras på det europeiska planet medan andra bäst behandlas på

nationell, regional eller lokal nivå. Regeringen anser att det noggrant bör

prövas vilka frågor som med fördel kan föras till gemensam eller nationell nivå.

Försök att i subsidiaritetens namn till det nationella planet återföra frågor

som bäst hanteras på gemenskapsplanet, t.ex. miljösamarbetet, bör dock avvisas.

Att ytterligare fördragsfästa subsidiaritetsprincipen synes inte vara motiverat.

 Sverige ser öppenhet som ett instrument för att stärka det medborgerliga

inflytandet. Ett öppnare, enklare och effektivare EU är också en förutsättning

för ökat folkligt stöd och demokratisk legitimitet.

 EU:s gemensamma handelspolitik bör präglas av en strävan mot ökad

frihandel i enlighet med Sveriges traditionella engagemang för öppna

handelsvillkor för både i- och u-länder. Därmed stimuleras konkurrensen på den

europeiska marknaden och konsumenternas intressen gynnas.

 Sverige har ett starkt intresse av att det gemensamma regelverket

beträffande den ekonomiska integrationen tolkas och tillämpas på ett enhetligt

sätt. Det är viktigt att EU-samarbetet säkrar rättvisa konkurrensvillkor för

företagen, en sträng disciplin vad gäller statsstöd, fortsatt strävan efter

frihandel och en väl fungerande inre marknad.

 Den framtida utvidgningen kan komma att leda till krav på en integration

vars innehåll varierar efter de enskilda medlemsländernas kapacitet och vilja.

På några områden har det godtagits att länder kan närma sig ett gemensamt

slutmål med olika hastigheter men inom ett gemensamt institutionellt ramverk.

Denna lösning har valts ifråga om den ekonomiska och monetära unionen. Även på

andra områden har särskilda lösningar överenskommits för enskilda medlemsländer.

 Sådana lösningar bör heller inte uteslutas för framtiden, eftersom de

bidrar till en flexibilitet som kan vara nödvändig för att föra samarbetet

framåt. Icke desto mindre är det för svensk del ett intresse att den fortsatta

integrationen - även i ett utvidgningsperspektiv - i största möjliga

utsträckning bygger på ett sammanhållet samarbete inom ett enhetligt

institutionellt ramverk. Ett europeiskt samarbete i vilket medlemsstaterna mer

allmänt kan välja bort vissa samarbetsområden ligger inte i vårt intresse

eftersom fördelarna med den inre marknaden då skulle urholkas.

 De mindre medlemsländernas ställning i samarbetet måste värnas. Detta

gäller i synnerhet i rådet som i sig är ett uttryck för samarbete mellan

suveräna och jämbördiga stater. Förslag som underminerar balansen mellan större

och mindre medlemsländer bör avvisas.

 De frågor som kommer att behandlas vid konferensen är inte nya. Flertalet

av dem är föremål för uppmärksamhet i det löpande samarbetet och Sverige kommer

att söka uppnå sina målsättningar i EU såväl i det löpande samarbetet som vid

regeringskonferensen. Konferensen är en förhandling mellan EU:s medlemsländer om

ändringar i fördragen. Fördragsändringar kräver enighet medlemsländerna emellan.

Det gör att kompromisser blir nödvändiga. Sverige bör konstruktivt verka för

sådana och kommer att verka för sina mål med unionssamarbetet även efter

konferensens slut.

 EU står under de närmaste åren inför flera viktiga beslut som inte direkt

kommer att diskuteras vid regeringskonferensen men som ändå är centrala för EU-

samarbetets fortsatta utveckling. Hit hör framför allt övergången till den

ekonomiska och monetära unionens tredje fas, beslut om EU:s budget för perioden

2000-2004 samt reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken och

regionalpolitiken.

4 Demokrati, öppenhet och insyn

Att tillgodose medborgarnas växande och berättigade krav på öppenhet och insyn

är ett starkt svenskt intresse inför regeringskonferensen. Regeringen anser att

EU måste bli öppnare. En offentlighetsprincip lik vår svenska bör gälla även för

institutionerna inom EU.

 När EU:s ministerråd sammanträder som lagstiftare bör debatterna i större

utsträckning än för närvarande vara offentliga. Protokoll från möten bör vara

tillgängliga för allmänheten. Framsteg inom dessa områden har gjorts under det

senaste året och på många håll har en attitydförändring ägt rum, men mer behöver

göras.

 Sverige vill uppnå att medborgarnas möjligheter till insyn i EU-

institutionernas verksamhet säkerställs på ett varaktigt sätt. Vår egen

erfarenhet, som grundar sig på en långvarig tradition av

offentlighetslagstiftning, visar att ett sätt att åstadkomma detta är att det i

EU:s fördrag skrivs in grundläggande principer om offentlighet inom EU:s

institutioner.

 Regeringen avser att vid regeringskonferensen verka för att

fördragsändringar av denna innebörd genomförs. Härigenom skulle uppnås att

offentlighet blev utgångspunkten för all verksamhet i institutionerna.

Kommissionen skulle förpliktas att vaka över att principerna efterlevdes. För

EG-domstolen skulle fördragsförändringarna få betydelse som grundval för

tolkningen av bestämmelser om offentlighet och sekretess i det EG-rättsliga

systemet. Ett fördragsfästande av principerna skulle också ge en nödvändig

markering av den betydelse som EU:s medlemsstater fäster vid insyns- och

öppenhetsfrågorna.

 De principer som på detta sätt bör slås fast i grundfördragen skall gälla

den verksamhet som EU:s institutioner bedriver. Däremot skall medlemsstaterna

liksom hittills själva bestämma vilka regler om offentlighet som skall gälla på

det nationella planet. Det är alltså inte fråga om att i fördragen skriva in

gemensamma principer för offentlighetslagstiftningen i de olika medlemsstaterna.

 EU-fördraget är oöverskådligt och svårbegripligt. Fördraget bör göras

enklare och lättare att förstå. Regeringen kommer att verka för detta vid

regeringskonferensen.

 Beslutsprocedurerna i rådet och parlamentet är idag många och

utomordentligt komplicerade. Detta är ett demokratiskt problem som också hämmar

effektiviteten i beslutsfattandet. Regeringen avser under regeringskonferensen

verka för färre och enklare beslutsprocedurer och att beslutsfattandet

effektiviseras. Rådets arbetsformer bör reformeras i syfte att förbättra

möjligheterna till välgrundade ställningstaganden i huvudstäderna efter samråd

med parlamentariska organ.

 Ett sätt att ytterligare betona den vikt som EU:s medlemsländer fäster vid

respekten för mänskliga rättigheter vore att ansluta den europeiska gemenskapen

till den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna.

 I debatten om Medborgarnas Europa glöms ofta de demokratiska strukturer

bort som ligger utanför den politiska sfären. Vanligtvis begränsas diskussionen

om den demokratiska legitimiteten till att gälla maktfördelningen mellan å ena

sidan de politiska institutionerna inom EU och å andra sidan medlemsstaternas

regeringar och de nationella parlamenten.

 Folkrörelser och föreningsliv har stor betydelse för den demokratiska

förankringen. Det ankommer på de enskilda medlemsländerna att lägga fast

formerna för föreningarnas verksamhet. Medlemsländerna bör underlätta och främja

föreningssamarbete. Detta kan också stärka den demokratiska legitimiteten i

Europasamarbetet. Rätten att bilda föreningar bör om möjligt ges ett mer tydligt

stöd i fördraget.

5 Jämställdhet

Vid Europeiska rådets möten i[REDACTED_EFTERNAMN] och Cannes underströk stats- och

regeringscheferna att jämställdhet mellan kvinnor och män liksom kampen mot

arbetslösheten skall vara ett överordnat mål för EU och dess medlemsländer.

 Som ny medlem har Sverige spelat en aktiv roll när det gäller

jämställdhetsfrågorna. Sverige bidrog starkt till att dessa frågor behandlades

vid toppmötena i[REDACTED_EFTERNAMN] och Cannes och har bl.a. tillsammans med EU:s nuvarande

ordförandeland Spanien aktivt verkat för att främja jämställdhet.

 Sverige avser arbeta för att Romfördraget förstärks vad gäller

jämställdhet mellan kvinnor och män. Syftet med detta är bl.a. att göra

jämställdhet till ett centralt mål för unionens arbete och att klargöra att

jämställdhetsperspektivet måste beaktas i alla gemenskapens aktiviteter.

6 EU:s utvidgning

Regeringskonferensen måste bidra till att lägga grunden för en utvidgning med

länderna i Central- och Östeuropa, inklusive de baltiska staterna, samt med

Cypern och Malta.

 Det politiska beslutet att unionen skall utvidgas har redan fattats. Både

för EU och för kandidatländerna gäller det nu att genomföra de anpassningar som

krävs för att utvidgningen skall bli möjlig.

 Utvidgningen österut och söderut kan bli ett viktigt steg på vägen mot den

alleuropeiska freds- och säkerhetsordning som Sverige eftersträvar. Ett EU-

medlemskap kommer att stärka det demokratiska styrelseskicket i de länder som

intill för några år sedan ännu var enpartistater och befästa marknadsekonomin i

dessa länder. En utvidgning får på sikt gynnsamma effekter på den samlade

ekonomiska utvecklingen i Europa. Den främjar också utvecklingen och samarbetet

i vårt närområde - Östersjöregionen. EU:s utvidgning österut bör även ge

gynnsamma effekter på miljön i dessa länder.

 Förhandlingsprocessen kommer att inledas först efter det att

regeringskonferensen har avslutats. Regeringen anser att förhandlingsprocessen

bör inledas vid samma tidpunkt för samtliga kandidatländer, dvs. senast sex

månader efter regeringskonferensens avslutning. Förmåga att uppfylla de krav som

medlemskapet ställer bör avgöra den fortsatta förhandlingsgången och tidpunkt

för inträde. För svenskt vidkommande är det av särskild vikt att de baltiska

staterna i dessa avseenden behandlas på samma sätt som de övriga

kandidatländerna.

 För unionen handlar det om att förbereda en utvidgning som på sikt kan

komma att omfatta 12 nya medlemsländer. Detta ställer krav på anpassning av

unionens arbetssätt så att handlingsförmåga och beslutskraft inte försvagas.

Konferensen måste därför enligt regeringens uppfattning bana väg för

utvidgningen. Utvidgningsperspektivet måste beaktas under hela konferensarbetet

och på samtliga områden som behandlas.

 Utvidgningen får stora konsekvenser för EU även i andra avseenden.

Särskilt angeläget är det att analysera de finansiella aspekterna, och att

ansvaret för de kostnader som uppstår fördelas rättvist mellan alla

medlemsländerna. En viktig förutsättning är också att gemenskapspolitiken

anpassas så att utvidgningen blir ekonomiskt realistisk.

 Genom den politiska och ekonomiska omvandlingen i Östersjöländerna har

förutsättningar skapats för att Östersjöregionen skall bli en dynamisk och

expansiv region i Europa. Östersjösamarbetet länkar ihop länder med skiftande

relationer till EU och bidrar till ökad stabilitet och välfärd i regionen.

Sverige har verkat för att inom EU lyfta fram Östersjöregionens betydelse för

unionen. Kommissionen har utarbetat en skiss för sitt engagemang i

Östersjöregionen och skall i kommande rapporter mer i detalj redovisa sin

Östersjöpolitik.

7 Tillväxt, sysselsättning, inre marknaden,miljöfrågor m.m.

7.1 Sysselsättning

Den höga arbetslösheten är idag det största interna problemet för EU och dess

medlemsstater. Om lösningar inte nås kan detta utgöra ett hot mot fortsatt

social och ekonomisk stabilitet och ytterst mot själva demokratin. Genom väl

avvägda insatser av ekonomisk politik och aktiv arbetsmarknadspolitik kan

förutsättningar skapas för en hög tillväxt och sysselsättning samt en låg

arbetslöshet. Att bekämpa den höga arbetslösheten i Europa är ett centralt mål i

EU-samarbetet, ett mål som bör främjas även inom ramen för regeringskonferensen.

 Hög tillväxt och hög sysselsättning utgör centrala mål för gemenskapen

enligt artikel 2 i Romfördraget. Inför regeringskonferensen måste frågan ställas

huruvida fördraget i övriga delar betonar de mål som anges i artikel 2 i

tillräcklig grad och om fördraget tillhandahåller tillräckliga medel för att

uppnå dessa mål.

 Ett nytt avsnitt om sysselsättningspolitik i fördraget skulle ge frågan en

större tyngd i ett mer långsiktigt perspektiv. Ett sådant avsnitt skulle slå

fast gemensamma mål, gemensamma procedurer och ett gemensamt åtagande att följa

vissa principer för sysselsättningspolitiken. I fördraget bör starkare

mekanismer skapas för samordning mellan finans- och arbetsmarknadsministrarna

och en särskild sysselsättningskommitté upprättas med företrädare på

statssekreterarnivå från finans- och arbetsmarknadsdepartementen. En ökad

samordning av den ekonomiska politiken bör eftersträvas för att nå en högre och

jämnare tillväxt och sysselsättning. Sveriges representant i reflektionsgruppen

har under konferensens förberedelser lagt fram förslag i denna riktning.

 Inom ramen för den s.k. multilaterala övervakningen finns idag procedurer

för övervakningen av medlemsländernas ekonomiska politik. Övervakningen av

sysselsättningen har emellertid inte samma tyngd och konkretion som

övervakningen av andra aspekter av den ekonomiska politiken. Ändringar i

fördraget bör därför göras med syfte att stärka procedurerna för övervakning av

medlemsländernas och gemenskapens åtgärder för sysselsättningen.

7.2 Den ekonomiska och monetära unionen

Sverige eftersträvar inte någon revidering av regelverket för den ekonomiska och

monetära unionen (EMU) inom ramen för regeringskonferensen. EMU är inte heller

tänkt att bli ett ämne vid konferensen. Sverige deltar fullt ut i EMU:s andra

etapp. De konvergenskriterier som utgör ett centralt inslag i EMU är ett uttryck

för vad som bör känneteckna en sund och stark ekonomi.

 Under medlemskapsförhandlingarna avgavs från svensk sida en deklaration

att ett slutligt ställningstagande avseende övergången från den andra till den

tredje etappen kommer att göras i ljuset av den fortsatta utvecklingen och i

enlighet med bestämmelserna i fördraget. Detta noterades i

förhandlingsprotokollet.

 I samband med förhandlingarna klargjordes också att det är Sveriges

riksdag som ytterst skall ta ställning i frågan om Sveriges deltagande i den

tredje etappen av EMU.

 Regeringen har den 19 oktober 1995 tillsatt en utredning som skall

analysera för- och nackdelar med ett svenskt deltagande i tredje etappen av EMU.

7.3 Inre marknaden

Den inre marknaden, dvs. att varor, tjänster, personer och kapital fritt skall

kunna röra sig mellan EU:s medlemsstater, utgör ett kärnområde i EU-samarbetet.

 Förverkligandet av den inre marknaden symboliserar mer än något annat

unionens framsteg på det ekonomiska området. Genom den inre marknaden har

svenska företag och konsumenter fått tillgång till en hemmamarknad som omfattar

370 miljoner invånare.

 Den inre marknaden är i det närmaste fullbordad när det gäller den fria

rörligheten av varor, kapital och tjänster. Detta innefattar huvuddelen av den

lagstiftning som avser den inre marknaden. En viktig uppgift är nu att

säkerställa en effektiv tillämpning av denna lagstiftning och att verka för

fortsatt regelförenkling. Brister i genomförandet gör att det skapas ojämlika

konkurrensförutsättningar mellan företagen i de skilda medlemsländerna. Sverige

bör därför vid regeringskonferensen stödja förslag som har till syfte att

säkerställa en effektiv tillämpning av den inre marknadens lagstiftning.

7.4 Konsumenternas intressen

Den gemensamma marknaden ger förutsättningar för ökad handel över gränserna och

därmed också för en skärpt konkurrens mellan företagen. Den fria rörligheten för

varor och tjänster bör ge konsumenterna ett billigare och mer varierat utbud.

Medlemskapet bör således ha huvudsakligen positiva konsekvenser för

konsumenterna. Men när handeln blir gränsöverskridande finns det också risker

för konsumenterna när det gäller produktsäkerhet, avtalsvillkor, möjligheter att

lösa tvister m.m.

 Utan en väl fungerande europeisk konsumentpolitik och ett högt utvecklat

konsumentskydd riskerar konsumenternas förtroende för EU-samarbetet att fortsatt

urholkas.

 Även om åtgärder har vidtagits inom den europeiska gemenskapen som innebär

att konsumenternas ställning har stärkts måste konstateras att frågor som avser

den inre marknaden har varit dominerande som grund för åtgärder på områden som

rör konsumentintresset. Stärkt konsumentskydd har därför sällan kunnat

genomföras om åtgärder inte samtidigt har syftat till att förbättra den inre

marknadens funktion. Målen för konsumentpolitiken inom EU har inte heller haft

önskvärd precisering i Romfördraget. Ett uttryckligt konsumentpolitiskt mål

tillfördes först genom Maastrichtfördraget. Detta innebär att

gemenskapsreglering inte har kunnat genomföras på för konsumenterna

betydelsefulla områden som t.ex. tvistlösning. På andra områden har de initiativ

som har tagits mött starkt motstånd under beslutsprocessen.

 Den rättsliga grunden för en gemensam europeisk konsumentpolitik behöver

enligt regeringens mening förstärkas. Det bör klarare framgå att det är ett

överordnat mål för unionen att främja konsumentintresset. Ett sådant mål måste

också antas leda till att marknadens funktion förstärks. Vidare bör

konsumentintresset på ett klarare sätt integreras vid utformningen av

gemenskapspolitik på andra områden än de som har konsumentskyddsfrågor som

direkt utgångspunkt.

 Det bör vidare klart framgå av fördraget att konsumenterna - utöver att

tillförsäkras skydd för hälsa, säkerhet och ekonomiska intressen samt en god

konsumentupplysning - skall ges skydd för sina rättsliga intressen och beredas

möjlighet att utöva inflytande. Det bör dessutom vara ett uttryckligt mål för

EU:s konsumentpolitik att utveckla sådana produktions- och konsumtionsmönster

som minskar påfrestningarna på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar

utveckling.

 Sverige bör även pröva möjligheten att vid konferensen ta upp till

behandling frågan om djurskydd i ett etiskt perspektiv.

7.5 Miljöfrågor

Maastrichtfördraget innebar en förstärkning av det europeiska miljösamarbetet.

Men för att på ett effektivt sätt kunna arbeta för de områden som prioriteras av

Sverige och för att kunna kombinera tillväxt med miljöhänsyn bör ytterligare

åtgärder vidtas i syfte att stärka såväl den gemensamma miljöpolitiken som

förpliktelsen att väga in miljön vid beslut inom andra politikområden. Ett

övergripande svenskt mål är att Sverige inte skall behöva sänka miljöstandarden

samt att vi skall vara drivande i EU:s miljöpolitik så att nya miljöregler sätts

på en så hög skyddsnivå som möjligt. Miljöreglerna bör huvudsakligen vara

minimibestämmelser som ger länder möjlighet att gå före i miljöpolitiken.

Regeringen studerar också frågan att stärka miljöns ställning i

Euroatomfördraget.

 FN:s konferens om miljö och utveckling, UNCED, ägde rum i Rio de Janeiro i

juni 1992. Vid konferensen antogs Rio-deklarationen, som fastslår ett antal

gemensamma principer för arbetet med att säkerställa en hållbar utveckling. En

handlingsplan för detta arbete, Agenda 21, beslutades också. Rio-konferensen

ägde rum efter att Maastrichtfördraget beslutades. Det är viktigt att de

principer för en hållbar utveckling som man enades om vid konferensen på ett

tydligare sätt än som sker i dag återspeglas i EU:s fördrag.

 Kravet på att miljöhänsyn integreras i övriga politikområden - nuvarande

och eventuellt tillkommande - bör förstärkas. Detta är också en av grundtankarna

bakom den vid Rio-konferensen antagna handlingsplanen. Sektoransvaret är i detta

sammanhang av stor vikt. Ett exempel är jordbrukspolitiken. Regeringen avser att

vid regeringskonferensen föreslå att ett miljömål för den gemensamma

jordbrukspolitiken förs in i Romfördragets artikel 39. Vidare skulle det kunna

införas en skyldighet för kommissionen att göra miljökonsekvensbedömningar av

sina förslag.

 Andra viktiga områden som kan aktualiseras vid konferensen är:

- att än tydligare framhäva att EU:s miljöregler

 skall utgå från en hög skyddsnivå,

- att verka för att den i Sverige gällande substitutionsprincipen

 blir accepterad som norm i gemenskapen,

- att stärka miljökraven i artikel 100a i Romfördraget,

- att betona medborgarnas rätt till en god miljö

 och förbättra tillgången till miljöinformation,

- att förbättra efterlevnaden av EU:s miljöregler,

- att tillämpa majoritetsbeslut på områden

 där det för närvarande krävs enhällighet.

7.6 Arbetstagarnas rättigheter

Frågor som behandlas i det sociala protokollet rör bl.a. arbetstagarnas

rättigheter. Det är frågor som är väsentliga för att den inre marknaden skall

fungera. Om ett land står utanför det sociala protokollet kan det innebära en

snedvridning av konkurrensförhållandena om landet tillämpar lägre löner och

sämre sociala villkor än övriga länder i EU.

 Sverige bör därför verka för att det sociala protokollet skrivs in i

fördraget, dvs. att innehållet i de sju artiklarna i avtalet förs in i

unionsfördragets avdelning II (Romfördraget) och därmed kommer att gälla i

samtliga medlemsstater. Det sociala protokollet skulle därmed avskaffas.

 Sverige fick i samband med medlemskapsförhandlingarna försäkringar

beträffande svensk praxis såvitt gäller arbetsmarknadsfrågor och särskilt vad

avser systemet med att fastställa arbetsvillkor i kollektivavtal mellan

parterna.

 Arbetsmarknadsparterna och kollektivavtalen har en central roll när det

gäller att möta de utmaningar som Europa står inför. Kollektivavtalen kan genom

sin flexibilitet många gånger fungera bättre än lagstiftning, särskilt i ett

snabbt föränderligt Europa.

 Regeringen anser därför att det bör övervägas om inte sådana

fördragsändringar bör genomföras som innebär att kollektivavtal skall kunna

jämställas med lagstiftning i de länder där så är möjligt, dvs. där

täckningsgraden är hög och där avtalen har rättslig verkan nationellt.

 Möjligheterna för arbetsmarknadens parter att vidta stridsåtgärder bör

enligt regeringens uppfattning även i framtiden ligga utanför EU:s reglering.

Däremot är det viktigt att de enskilda medlemsstaterna nationellt inför regler

som möjliggör internationella sympatiåtgärder. Regeringen avser därför ta upp

denna fråga vid regeringskonferensen.

7.7 Ungdomsfrågor

En av de stora fördelarna med Europeiska unionen är de ökade möjligheterna till

utbyten mellan länderna. Den inre marknaden har t.ex. inneburit att många

ungdomar tagit chansen till arbete och studier i ett annat europeiskt land.

 EU:s mandat för aktiviteter inom ungdomsområdet är idag mycket begränsat.

I artikel 126 i Romfördraget, vilken reglerar ungdomsfrågorna inom EU, sägs

endast att målen för gemenskapens insatser skall vara att främja ungdoms- och

ungdomsledarutbyte. Åtgärder för att förstärka samarbetet kring ungdomsfrågor i

fördragen bör övervägas. De insatser som utvecklas inom unionens olika

politikområden, t.ex. insatser mot arbetslösheten, bör i ökad utsträckning

innefatta också ett ungdomsperspektiv.

7.8 Handikappfrågor

För att det skall vara en reell möjlighet också för människor med

funktionshinder att tillgodogöra sig vinsterna med den inre marknadens fyra

friheter är det viktigt att handikappfrågorna uppmärksammas vid

regeringskonferensen. Handikappaspekter bör enligt regeringens mening beaktas i

alla relevanta EG-beslut utan att EG får kompetens att lagstifta om

handikappolitik.

8 Den gemensamma utrikes- ochsäkerhetspolitiken

Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) bör förstärkas så att EU

bättre förmår att möta de nya risker och utmaningar som Europa idag står inför.

Den nya instabiliteten i EU:s omvärld hänger samman med etniska och religiösa

motsättningar, med ekonomiska klyftor och hot mot miljön. EU:s medlemsstater

måste skaffa sig verktyg för att bemästra dessa problem. Unionen bör kunna

inskrida på ett tidigt stadium och medlemsstaterna måste även ha förmågan att

ingripa i ett akut krisförlopp. Unionens instrument måste alltså spänna över ett

brett fält, från den preventiva diplomatin till de fredsbevarande insatserna.

Det är dessa frågor som för svenskt vidkommande står i förgrunden vid

beredningen av de utrikes- och säkerhetspolitiska frågorna inför

regeringskonferensen.

 8.1 Beslutsordningen

Flertalet medlemsländer inklusive Sverige önskar effektivisera GUSP för att

bättre kunna ta tillvara de gemensamma utrikespolitiska intressena. Synen på hur

en effektivisering skall komma till stånd varierar emellertid.

 En effektivisering av samarbetet kan i första hand ske genom att

medlemsländerna i än högre grad visar den solidaritet som krävs för att finna en

gemensam linje i enskilda frågor. Det är således den politiska viljan till

samarbete som måste öka. Vissa medlemsländer ser även avsteg från

enhällighetsprincipen som ett sätt att öka effektiviteten i GUSP och underlätta

att beslut uppnås. Däremot förordar knappast något land en generell övergång

till kvalificerad majoritet.

 Samtidigt är det inte givet att samarbetet i varje enskilt fall skulle

underlättas eller effektiviteten öka om avsteg gjordes från

enhällighetsprincipen. Detta skulle ju innebära att besluten inte hade fullt

politiskt stöd i medlemskretsen.

 Ett borttagande av vetorätten i utrikes- och säkerhetspolitiken är inte

aktuellt. I frågor som rör vitala utrikes- och säkerhetspolitiska intressen kan

Sverige inte låta sig röstas ned av en majoritet inom EU. I grundläggande

utrikes- och säkerhetspolitiska frågor, t.ex. sådana som rör vår militära

alliansfrihet och säkerhetspolitiska grundhållning eller övriga frågor av

övergripande utrikes- och säkerhetspolitisk betydelse, måste Sverige ha

avgörandet helt i sin egen hand. Däremot har vi förklarat oss beredda att pröva

om enhällighetsprincipen skulle kunna modifieras i frågor av begränsad räckvidd.

 Vid en EU-utvidgning med ett stort antal länder kommer diskussioner om

reformer på flera områden att föras i EU. Till dessa områden hör just

beslutsreglerna i GUSP. Eftersom vi önskar bana väg för en utvidgning av EU och

samtidigt vill föra en aktiv och handlingskraftig utrikes- och säkerhetspolitik,

bör vi vara beredda att konstruktivt delta i denna diskussion.

8.2 Förberedelser, genomförande och uppföljning av beslut

En påtaglig brist i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik är avsaknaden

av en tillräckligt omfattande gemensam struktur för förberedelse och uppföljning

av beslut. Härigenom förloras mycket av samarbetets potential. Dessutom sker i

många fall ett onödigt dubbelarbete.

 I debatten inför regeringskonferensen har dessa problem kommit att

uppmärksammas av flera medlemsländer. Planerings- och analysförmågan bör stärkas

genom en förstärkt gemensam funktion för beredning och uppföljning av beslut.

Den skulle innehålla ett konfliktförebyggande element. Arbetet skulle inte minst

riktas in på att få fram ett underlag för insatser i förebyggande syfte från

EU:s sida ("tidig förvarning"). Var denna funktion skulle placeras måste noga

övervägas. En möjlighet skulle - för att betona samarbetets mellanstatliga

prägel - kunna vara att förlägga uppgiften i huvudsak till rådssekretariatet

men ge utrymme för en roll också åt kommissionen.

 I anslutning till denna fråga framhåller flera länder att det finns ett

behov av ett gemensamt ansikte utåt i GUSP. En person skulle ges uppgiften att

företräda unionen gentemot omvärlden. Från svensk sida har denna tanke inte

avvisats, men det har framhållits att uppgiften måste vara av begränsad karaktär

och att den inte får medföra en oklar ansvarsfördelning gentemot andra

företrädare inom det utrikespolitiska området. Personen ifråga bör endast agera

som stöd åt och på uppdrag av rådet eller ordförandeskapet.

 Från svensk sida har dessutom behovet av uppföljning av beslut i GUSP

uppmärksammats. Besluten genomförs av olika parter, t.ex. ordförandeskapet, den

s.k. trojkan (dvs. nuvarande, föregående och nästkommande ordförandeland i EU),

medlemsländerna, kommissionen och i någon mån av Västeuropeiska unionen (VEU).

En förbättrad uppföljning kommer att stärka GUSP.

8.3 Försvarsfrågan och fredsbevarande insatser

För att bemästra de nya utmaningar och risker som nämndes inledningsvis och

därmed motverka instabilitet i vår omvärld, kan också behov av fredsfrämjande

verksamhet i vid mening uppstå. På detta område behöver Europa stärka sina

instrument.

 Ett aktivt engagemang för fredsbevarande verksamhet, katastrofhjälp,

evakueringsinsatser och krishantering i vid mening bör vara en självskriven och

högt prioriterad uppgift för EU-länderna i deras arbete för att säkra freden i

Europa. Inte minst erfarenheten av konflikten i f.d. Jugoslavien visar hur

viktigt det är att EU:s medlemsstater har god förmåga att klara sådana

uppgifter. Det är det konfliktförebyggande och krishanterande arbetet som bör

stå i förgrunden i diskussionen om försvarspolitiken vid regeringskonferensen.

 EU har enligt Maastrichtfördraget möjlighet att anmoda VEU att genomföra

sådana uppgifter. VEU har också i den s.k. Petersbergsdeklarationen 1992 uttalat

ambitionen att bygga upp sin förmåga att agera i det fredsfrämjande arbetet som

det här har beskrivits.

 Sverige avser inte bli medlem i VEU, eftersom dess traktat innehåller

ömsesidiga säkerhetsgarantier (dvs. åtagande av länderna att komma till

varandras undsättning om ett lands territorium utsätts för angrepp eller hot).

Vid förhandlingarna om svenskt medlemskap i EU framhölls från svensk sida att

man insåg att en gemensam försvarspolitik, som enligt Maastrichtfördraget med

tiden skulle kunna leda till ett gemensamt försvar, hörde till EU:s långsiktiga

mål på utrikes- och säkerhetspolitikens område. Sverige förklarade sig ej ha för

avsikt att hindra en utveckling i denna riktning. Samtidigt har regeringen vid

ett flertal tillfällen framhållit att Sverige inte är berett att ta emot eller

utfärda några militära säkerhetsgarantier. Deltagande i ett gemensamt försvar

kommer därför inte i fråga för vår del. I dessa frågor har Sverige vetorätt vad

gäller vårt eget deltagande. Sveriges militära alliansfrihet består. Den syftar

till att vårt land skall kunna vara neutralt i händelse av krig i vårt

närområde.

 I stället har Sverige liksom de övriga nya, militärt alliansfria EU-

medlemmarna valt att ansluta sig till VEU som observatör. Regeringen ansåg det

vara av värde att Sverige, med bibehållen alliansfrihet, bereddes insyn och

deltagande i den säkerhetspolitiska diskussion som förs inom VEU, inte minst

angående sådana fredsfrämjande insatser som VEU kan verkställa på uppdrag av EU.

Sverige är berett att delta i genomförandet av vissa sådana insatser. Grund för

dylikt deltagande måste vara ett nationellt beslut i det enskilda fallet.

 Det gäller nu att stärka förmågan att agera gemensamt inom ramen för

fredsbevarande operationer m.m. Detta kan ske på flera sätt. EU:s kapacitet för

analys och tidig upptäckt av möjliga konflikter kan stärkas. Även VEU:s

operativa förmåga kan i olika avseenden förbättras. EU:s samtliga medlemsstater

bör ha rätt men ej skyldighet att delta i genomförandet av fredsfrämjande

operationer. Regeringen kan enligt lag besluta om deltagande i fredsbevarande

insatser endast om dessa grundar sig på mandat från FN:s säkerhetsråd eller OSSE

(Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa). Fredsframtvingande

operationer vilka också regleras inom ramen för Petersbergsdeklarationen får

enligt FN-stadgan endast genomföras om de baseras på ett mandat från

säkerhetsrådet.

 Ett närmare samarbete och en starkare samordning avseende fredsbevarande

och humanitära insatser mellan EU och VEU bör bli ett resultat av

regeringskonferensen. Mer långtgående alternativ har diskuterats, som t.ex. att

ge EU en klar direktivrätt gentemot VEU. En annan, än mer radikal förändring

vore att flytta över ansvaret för genomförandet av fredsfrämjande och liknande

insatser från VEU till EU. Under alla förhållanden måste de ömsesidiga

försvarsgarantierna mellan VEU:s medlemsländer hållas åtskilda från samarbetet

på det fredsfrämjande området, där Sverige såsom militärt alliansfritt land kan

delta.

9 Samarbete i rättsliga och inrikes frågor

9.1 Inledning

Syftet med samarbetet i rättsliga och inrikes frågor är att - med bibehållen

säkerhet och trygghet för medborgarna - uppnå fri rörlighet för personer. Det

innebär på sikt en avveckling av inre gränskontroller och andra åtgärder vilket

kommer att underlätta för personer att fritt röra sig över gränserna. Detta

ställer stora krav på samarbetet mellan unionsländerna i flykting- och

invandringsfrågor. Detsamma gäller för samarbetet kring brottsbekämpning.

Sverige bör medverka till ett så effektivt samarbete som möjligt i dessa

frågor. Detta samarbete är nära förknippat med gemenskapssamarbetet när det

gäller området för fri rörlighet för personer. En översyn av fördragen bör ta

hänsyn till detta.

 Sverige kan komma att ansluta sig till det s.k. Schengen-samarbetet och

bli delaktig i ett område med fri rörlighet för personer som omfattar ett

antal av EU:s medlemsländer samt Norge och Island. En förutsättning är att

insatserna för bekämpning av narkotika kan bli tillräckligt effektiva.

Förhandlingar i denna fråga pågår. Det är emellertid regeringens långsiktiga

strävan att den fria rörligheten för personer skall förverkligas mellan alla

EU:s medlemsländer, dvs. inte endast i Schengen-gruppen.

 Brottslighet med internationell anknytning är ett växande problem. Det

gäller inte minst den internationella narkotikatrafiken. Det är därför

nödvändigt att i samverkan med andra länder finna nya vägar för att bekämpa

illegal narkotikahandel och annan kriminalitet med internationell anknytning.

Ett sådant samarbete bedrivs mellan EU:s medlemsländer inom ramen för det

polisiära och rättsliga samarbetet. Det är regeringens uppfattning att detta

samarbete behöver effektiviseras och förstärkas.

 Ett effektivt samarbete på dessa för medborgarnas säkerhet centrala

områden är av stor betydelse för allmänhetens uppfattning om unionen som sådan

och dess framtid. Detta gäller för det nu pågående samarbetet liksom för våra

ställningstaganden inför och vid regeringskonferensen 1996.

 Det är en utbredd uppfattning att samarbetet på det rättsliga och inrikes

området inte fungerar tillräckligt bra. Högt ställda förväntningar har på många

håll inte infriats. Sverige kommer med kraft att engagera sig i arbetet med

dessa frågor under konferensen. Vi skall verka för att samarbetet i huvudsak

skall förbli mellanstatligt men samtidigt överväga om inte institutionernas roll

kan förstärkas på ett ändamålsenligt sätt och därigenom få till stånd ett mer

effektivt och resultatorienterat arbetssätt.

 Vad beträffar asyl- och invandringsfrågor är det regeringens uppfattning

att det kan övervägas att föra över lämpliga delar av detta område till

gemenskapslagstiftningen. Därigenom skulle bättre förutsättningar skapas för

förverkligandet av den fria rörligheten för personer. Det bör också bidra till

att lättare finna lösningar för en mer rättvis ansvarsfördelning mellan EU:s

medlemsstater.

9.2 Beslutsnivåerna

Den organisatoriska strukturen för det rättsliga och inrikes samarbetet är

komplicerad och påtagligt hierarkisk med arbetsgrupper, styrgrupper, en

samordningskommitté med högre tjänstemän, Coreper och ministerrådet.

 Samarbetet bör kunna effektiviseras genom att antalet berednings- och

beslutsnivåer minskas. Styrgruppsnivån eller samordningskommittén bör avskaffas.

9.3 Överföring av områden från tredje till första pelaren

Enligt Maastrichtfördraget kan rådet besluta att föra över ett område från det

rättsliga och inrikes samarbetet till gemenskapssamarbetet. Ett sådant beslut

innebär att det gemenskapsrättsliga systemet blir gällande, inklusive de

kompetenser som domstolen, kommissionen och de övriga institutionerna har.

Beslutet måste godkännas av medlemsstaterna i enlighet med deras

konstitutionella bestämmelser.

 Möjligheten att med stöd av det nuvarande fördraget föra över områden till

det gemenskapsrättsliga området har hittills inte utnyttjats. När det gäller

asyl- och invandringsfrågor är det, som förut har nämnts, regeringens

uppfattning att Sverige bör överväga förslag om en överföring till

gemenskapskompetens.

10 Institutionella frågor

De institutionella frågorna kommer att inta en framträdande plats på

regeringskonferensens dagordning. Dessa frågor berör EU-samarbetet i hela dess

vidd.

 För Sverige är utgångspunkten att vi är starkt betjänta av ett gemensamt

regelverk vad gäller den ekonomiska integrationen med harmoniserade regler på

vissa områden. För ett handelsberoende land som Sverige, med Europa som en

naturlig hemmamarknad, är den inre marknaden av avgörande betydelse. En

fungerande inre marknad är också en förutsättning för en angelägen förstärkning

av den europeiska konkurrenskraften och för att EU skall kunna samlas kring en

frihandelsinriktad politik, något som är ett starkt svenskt intresse.

 Det är av särskild vikt att regelverket tolkas och tillämpas på ett

enhetligt sätt inom hela unionen. En enhetlig tillämpning av det gemensamma

regelverket förutsätter starka, effektiva och oberoende institutioner för

verkställighet, kontroll och revision, tvistlösning samt beivrande av brott mot

gemenskapsrätten och missbruk av gemenskapens medel. Av detta följer att Sverige

bör slå vakt om en fortsatt stark roll för kommissionen, revisionsrätten och

domstolen inom EU-samarbetet.

 Regeringen anser att det är en central uppgift för regeringskonferensen

att förbereda institutionella anpassningar som möjliggör en utvidgning av

unionen med nya medlemmar.

 I det följande redovisas kortfattat svenska intressen i några centrala

institutionella frågor som regeringskonferensen kan väntas behandla. En del av

dem har behandlats i det föregående.

10.1 Rådet

Rådets arbetsformer bör ses över i syfte att bringa bättre ordning och klarhet i

mötes- och beslutsprocedurer. Därvid bör bl.a. sådana ändringar vidtas att de

nationella parlamentens deltagande i beslutsprocessen underlättas.

 Enklare och färre beslutsprocedurer bör eftersträvas. På vissa områden kan

ökad tillämpning av beslut med kvalificerad majoritet i syfte att öka

effektiviteten i beslutsprocessen inom EU-samarbetet övervägas.

 Röstviktningen kan komma att bli en viktig fråga, inte minst i

utvidgningsperspektivet. För Sverige är det av stor vikt att vårt inflytande

inte minskar. Balansen mellan stora och små medlemsländer får inte heller

undermineras. Sverige bör argumentera mot uppfattningen att befolkningsstorlek i

högre grad än vad som gäller nu bör återspeglas i röstviktningen. Sverige bör

hävda att medlemsstaternas samarbete i kommissionen, rådet och domstolen i

största möjliga utsträckning skall bygga på principen om likvärdig

representation.

 Principen om roterande ordförandeskap bör bibehållas. Påståenden att de

små länderna skulle ha sämre möjligheter att på ett effektivt sätt fullgöra

ordförandeskapet kan tillbakavisas med hänvisning till tidigare erfarenheter.

Sverige bör emellertid vara berett att överväga alternativa modeller, exempelvis

ett lagordförandeskap bestående av flera länder för att dela på den samlade

arbetsbördan och ge bättre kontinuitet.

 En förstärkt budgetdisciplin inom lagstiftnings- och budgetprocesserna bör

eftersträvas.

10.2 Kommissionen

Det är ett svenskt intresse att kommissionen är handlingskraftig och effektiv.

Åtgärder för att höja effektiviteten inom kommissionen bör stödjas. Rätten för

varje medlemsstat att nominera en egen kommissionär bör bibehållas. Om en

begränsning av det totala antalet ledamöter är önskvärd kan detta enklast

åstadkommas genom att ingen medlemsstat får rätt att utse mer än en medlem i

kommissionen.

 Maastrichtfördraget har inneburit en formell bekräftelse av kommissionens

roll på området för rättsliga och inrikes frågor och har också förstärkt dess

ställning. Kommissionen har numera rätt att fullt ut delta i arbetet på samtliga

områden och har initiativrätt på de flesta områden. Ökad effektivitet skulle

kunna uppnås genom att kommissionen ges initiativrätt också på de områden där

kommissionen för närvarande saknar sådan rätt (straffrättsligt samarbete, tull-

och polissamarbete).

 Kommissionens roll kan ytterligare förstärkas om den får i uppdrag att

övervaka efterlevnaden av de överenskommelser som träffas inom ramen för det

rättsliga och inrikes samarbetet. En sådan kompetens för kommissionen skulle

enligt regeringens mening dels bidra till en ökad effektivitet och likformighet

i det nationella genomförandet av konventioner och andra överenskommelser, dels

ha fördelar vad gäller konventioner inom det rättsliga och inrikes samarbetet

för vilka EG-domstolen fungerar som tvistlösare.

10.3 Domstolen

EG-domstolen har till uppgift att tolka EG-rätten och lösa tvister. Dess

avgöranden är bindande för tolkningar och tillämpningar av EG-rätten. Domstolen

är en garant för likabehandling. En fortsatt stark och oberoende domstol är

därför ett svenskt intresse. Principen om en domare från varje medlemsland måste

upprätthållas.

 EG-domstolen har - med ett undantag - ingen kompetens inom samarbetet i

rättsliga och inrikes frågor. Undantaget avser den möjlighet som medlemsstaterna

har i artikel K.3.2 att i mellanstatliga konventioner föreskriva rätt för

domstolen att tolka konventionsbestämmelserna och avgöra alla tvister om deras

tillämpning. På vilket sätt detta skall ske regleras närmare i respektive

konvention. Att tolka konventions-bestämmelserna innebär - om konventionen

föreskriver detta - att domstolen på begäran av nationella domstolar lämnar

bindande besked om hur bestämmelserna skall tolkas (förhandsavgörande). Att

avgöra tvister om konventionernas tillämpning innebär att EG-domstolen är

tvistlösningsorgan vid oenighet medlemsländer emellan om tillämpningen av

konventionerna.

 Sverige bör acceptera att domstolen tilldelas en roll som både tvistlösare

och uttolkare av konventioner som medlemsstaterna ingår på det rättsliga och

polisiära samarbetsområdet. Frågan måste dock bedömas från fall till fall med

hänsyn till det sakliga innehållet i varje konvention. Sverige bör främja

förändringar som gör att domstolen kan meddela sina avgöranden snabbare än i

dag.

 I två av de tre konventioner som undertecknades i juli 1995 (bedrägeri-

och tullsamarbetskonventionerna) har EG-domstolen tilldelats rollen som

tvistlösare. I den tredje konventionen (Europolkonventionen) är

tvistlösningsfrågan reglerad så att det ges möjlighet att hänskjuta en

uppkommen tvist till ett tvistlösningsorgan. I samband med undertecknandet har

Sverige tillsammans med övriga medlemsstater utom Storbritannien i en

deklaration förbundit sig att hänskjuta uppkomna tvister till EG-domstolen.

10.4 Europaparlamentet

Sverige bör verka för en fortsatt betydelsefull roll för parlamentet i EU:s

beslutsprocess.

 De många och komplicerade beslutsprocedurerna enligt vilka rådet och

parlamentet fattar beslut bör ses över i syfte att åstadkomma en väsentlig

förenkling och för att främja effektivitet och begriplighet hos medborgarna.

 Beträffande frågan om initiativrätt för Europaparlamentet kan konstateras

att parlamentet i sin rapport inför regeringskonferensen inte framför krav på

sådana utan slår fast att kommissionen bör behålla ensamrätten till initiativ.

 Åtgärder bör övervägas för att ge Europaparlamentet en starkare roll vad

gäller kontroll av unionens finanser. Detta bör emellertid bara gälla frågor

avseende uppföljning och utvärdering och inte beslut om utgifternas nivå eller

inriktning.

 De nationella parlamentens roll i beslutsprocessen bör stärkas eftersom

denna roll är av fundamental betydelse för EU-samarbetets demokratiska

legitimitet. Varje land har sin procedur för samråd/information mellan regering

och parlament. Beslut som rör hur dessa procedurer utformas bör även

forsättningsvis fattas på nationell nivå.

 Det är av stor vikt att unionen arbetar på ett sätt som underlättar

informations- och samrådsförfarandet mellan medlemsstaternas regeringar och

parlament. I samband med regeringskonferensen bör åtgärder övervägas som

underlättar de nationella parlamentens roll i beslutsprocessen. De nationella

parlamenten bör ges förbättrade möjligheter att påverka arbetet i EU, framför

allt genom att de ges ökad tid att pröva de frågor och ställningstaganden som

föreläggs dem.

 Europaparlamentets roll i beslutsprocessen inom det rättsliga och inrikes

samarbetet är mindre framträdande än samarbetet under den första pelaren. Enligt

fördraget skall ordföranden och kommissionen regelbundet underrätta parlamentet

om överläggningar på relevanta områden. Ordföranden skall också i vissa fall

rådfråga parlamentet. Parlamentet kan vidare ställa frågor och lämna

rekommendationer till rådet och håller dessutom en årlig debatt om vilka

framsteg som har gjorts inom det rättsliga och inrikes samarbetet.

 Beslut inom ramen för det rättsliga och inrikes samarbetet rör

angelägenheter som är av stor betydelse för medborgarnas grundläggande

individuella rättigheter och för deras personliga säkerhet. Av det skälet är det

viktigt att sådana beslut fattas i former som präglas av öppenhet och insyn

samt under förhållanden som gör det möjligt för parlamentet att lämna synpunkter

på de beslut som medlemsländerna fattar.

 Regeringen anser därför att det vid regeringskonferensen bör övervägas hur

parlamentets roll i beslutsprocessen på detta område skulle kunna utvidgas.

Parlamentet bör i högre grad än för närvarande ha tillgång till förslag till

beslut som är bindande för medlemsstaterna. I ett sådant fall skulle parlamentet

kunna ges möjlighet att inom viss tid inkomma med synpunkter på förslaget.

10.5 Revisionsrätten

Det är angeläget för Sverige att all användning av unionens medel kontrolleras

på ett effektivt och ändamålsenligt sätt för att därigenom skydda gemenskapernas

finansiella intressen. Sverige bör därför verka för en fortsatt stark

revisionsrätt.

 Sverige bör verka för att de nuvarande reglerna för revisionsrättens

verksamhet i Romfördraget ses över och förtydligas för att säkerställa att

rätten ges erforderliga befogenheter för att kunna uppfylla sin

granskningsuppgift enligt fördraget. Nuvarande regler bör kompletteras så att

revisionsrätten ges rätt att inhämta upplysningar från samtliga organ som

förvaltar gemenskapsmedel.

 Revisionsrätten föreslår i sin rapport inför regeringskonferensen att den

bör ges rätt att väcka talan vid EG-domstolen i fall där rätten har förvägrats

uppgifter som rätten bedömer att den bör ha tillgång till enligt fördraget.

Sverige bör vara berett att överväga en sådan ordning, då det handlar om att

säkerställa att revisionsrätten har tillgång till det granskningsmaterial som

den anser vara erforderligt för att utföra sina skyldigheter på

revisionsområdet. När det gäller frågan om antalet ledamöter i revisionsrätten

bör Sverige avvisa förslag som innebär avsteg från principen att varje

medlemsstat ges rätt att nominera en ledamot.

 Frågan om procedurer för utnämning av revisionsrättens ledamöter kan komma

att aktualiseras bl.a. eftersom långa tidsfördröjningar vid ledamotsskiften

ibland uppstår vilket har gjort det svårare att upprätthålla kontinuitet i

rättens arbete. Sverige är berett att överväga lösningar som undanröjer

problemet, t.ex. genom beslut om tidsmässigt fastslagna mandatperioder.

UTRIKESDEPARTEMENTET Skrivelse 1995/96:30

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 30 november 1995

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

__________________

Regeringen beslutar skrivelse 1995/96:30 EU:s regeringskonferens 1996.