Regeringens proposition

1999/2000:89

Lag om konsumentskydd vid distansavtal och

hemförsäljningsavtal

Prop.

1999/2000:89

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 mars 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag som syftar till att genomföra EG-

direktivet (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal.

I propositionen föreslås att en lag om konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen) ersätter 1981 års hemför-

säljningslag. Lagen skall vara tvingande till konsumentens förmån.

Distansavtalslagen skall gälla för avtal varigenom en näringsidkare

överlåter eller upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsu-

ment, om avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat

system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande

sker på distans (distansavtal). Lagen kommer därmed att gälla vid avtal

som träffas på Internet, per telefon och på andra sätt där parterna inte

samtidigt är fysiskt närvarande.

Lagen skall också gälla för avtal som ingås vid ett hembesök eller

under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför

dennes fasta försäljningsställe (hemförsäljningsavtal).

I lagförslaget finns bestämmelser om vilken information som närings-

idkaren skall lämna konsumenten vid marknadsföring och när ett avtal

ingås. Lagförslaget innehåller också regler som ger konsumenten en

ångerrätt på 14 dagar. Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall vissa

kreditavtal som har träffats med anledning av avtalet upphöra att gälla.

Lagförslaget innehåller därutöver bestämmelser om näringsidkarens

fullgörelse av avtalet och om konsumentens skydd mot lagvalsklausuler.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juni 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om konsumentskydd vid distansavtal och

hemförsäljningsavtal 5

2.2 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601) 11

3 Ärendet och dess beredning 12

4 Distansavtal 13

5 Distansavtalsdirektivet 14

6 Genomförande av direktivet 18

6.1 Utgångspunkter för genomförandet 18

6.2 En ny lag 21

6.3 Lagens tillämpningsområde 23

6.3.1 Avtal om lös egendom eller tjänster 23

6.3.2 System för distansförsäljning, kommunika-

tion uteslutande på distans, m.m. 25

6.3.3 Konsument och näringsidkare 29

6.3.4 Undantag från lagens tillämpningsområde 30

6.4 Näringsidkarens informationsskyldighet 37

6.5 Konsumentens ångerrätt 46

6.5.1 Ångerfristen 46

6.5.2 Utövande av ångerrätten 50

6.6 Näringsidkarens fullgörande av ett avtal 56

6.7 Undantag från informationsskyldigheten och ångerrätten 58

6.8 Undantag från ångerrätten 62

6.9 Betalning med kort 65

6.10 Leverans utan föregående beställning 66

6.11 Begränsningar i användningen av vissa

kommunikationsmedel 67

6.12 Medel för att säkerställa efterlevnaden 67

6.13 Skydd mot lagval som ger konsumenten ett sämre skydd 69

6.14 Gemenskapsregler och konsumentinformation 71

7 Ikraftträdande m.m. 72

8 Ekonomiska konsekvenser 72

9 Författningskommentar 73

9.1 Inledande kommentarer 73

9.2 Förslaget till lag om konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal 73

9.3 Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601) 101

Bilaga 1 Europaparlamentets och rådets direktiv (97/7/EG) om

konsumentskydd vid distansavtal 102

Bilaga 2 Sammanfattning av departementspromemorian

Distansavtalslag (Ds 1999:45) 119

Bilaga 3 Promemorians lagförslag 120

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanserna 126

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 127

Bilaga 6 Lagrådets yttrande 134

Bilaga 7 Jämförelsetabell sammanställning av bestämmelserna i

distansavtalsdirektivet och motsvarande eller närmast

motsvarande bestämmelser i förslaget till distansavtalslag

eller annan svensk lag 139

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000 143

Rättsdatablad 144

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal,

2. lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal

Härigenom föreskrivs1 följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller för avtal varigenom en näringsidkare överlåter eller

upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsument, om

1. avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat

system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande

sker på distans (distansavtal), eller

2. avtalet ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren

organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe

(hemförsäljningsavtal).

Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till sådana avtal som

anges i första stycket.

2 § I lagen avses med

konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål

som faller utanför näringsverksamhet,

näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål

som har samband med den egna näringsverksamheten,

hembesök: ett besök i konsumentens eller någon annan konsuments

bostad eller på någon annan plats där konsumenten inte endast för

stunden befinner sig.

3 § Lagen gäller inte distansavtal som

1. avser försäkring, kredit eller någon annan finansiell tjänst,

2. avser uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning på mark

eller i vatten,

3. ingås med hjälp av en varuautomat eller annan liknande automat

eller en automatiserad affärslokal,

4. ingås med en teleoperatör genom användning av en offentlig

telefonautomat, eller

5. ingås vid en auktion där budgivningen normalt inte sker

elektroniskt.

4 § Lagen gäller inte hemförsäljningsavtal, om

1. det pris som konsumenten sammanlagt skall betala understiger 300

kronor,

2. avtalet gäller finansiella instrument som avses i lagen (1991:980)

om handel med finansiella instrument,

3. avtalet gäller försäkring,

4. avtalet gäller uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning

på mark eller i vatten, eller

5. avtalet ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens

uttryckliga begäran och avtalet gäller en vara eller en tjänst som omfattas

av konsumentens begäran eller som har ett direkt samband med den

varan eller tjänsten.

5 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 9 12 §§, om ångerrätt

i 13 20 §§ och om lagval i 23 § gäller inte distansavtal eller hemförsälj-

ningsavtal om sådan upplåtelse eller överlåtelse som avses i lagen

(1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende.

6 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 10 och 11 §§ och om

ångerrätt i 13 20 §§ gäller inte distansavtal eller hemförsäljningsavtal

om försäljning av livsmedel eller andra varor för ett hushålls löpande för-

brukning, om varorna skall levereras till en konsuments bostad eller

arbetsplats i ett distributionssystem med regelbunden utkörning.

7 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 10 § och om ångerrätt i

13 20 §§ gäller inte distansavtal om

1. inkvartering,

2. transport,

3. servering, catering eller någon annan liknande tjänst, eller

4. kulturevenemang, idrottsevenemang eller någon annan liknande fri-

tidsaktivitet,

under förutsättning att näringsidkaren i avtalet åtar sig att tillhanda-

hålla tjänsten på en bestämd dag eller under en bestämd tidsperiod.

8 § Ett avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är

till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat

anges i lagen.

Information vid marknadsföring som syftar till distansavtal

9 § Vid marknadsföring som syftar till distansavtal skall näringsidkaren

ge information om

1. sitt namn och sin adress,

2. varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper,

3. varans eller tjänstens pris, inbegripet skatter och avgifter,

4. leveranskostnader,

5. sättet för betalning och för leverans eller fullgörande på annat sätt,

6. ångerrätt enligt denna lag,

7. kostnaden för att ett medel för distanskommunikation används, om

inte kostnaden är beräknad efter normaltaxa,

8. den tid under vilken erbjudandet gäller, och

9. avtalets kortaste löptid, om avtalet avser återkommande leveranser

av varor eller avser en tjänst som utförs fortlöpande.

Informationen skall ges i rimlig tid innan ett avtal ingås. Informationen

skall ges klart och begripligt och med användande av metoder som är

anpassade till det medel för distanskommunikation som används.

Näringsidkaren skall ta särskild hänsyn till behovet av skydd för under-

åriga.

Vid marknadsföring per telefon skall näringsidkaren i början av

samtalet ge konsumenten information om sin identitet och om samtalets

syfte.

Information när ett avtal ingås

10 § När ett distansavtal har ingåtts skall näringsidkaren snarast därefter

ge konsumenten en bekräftelse med den information som avses i 9 §

första stycket 1 5. Gäller distansavtalet en vara skall informationen ges

senast vid leveransen, om inte varan skall levereras till någon annan än

konsumenten. Informationen skall ges i en handling eller i någon annan

läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Om

näringsidkaren redan tidigare har gett informationen i sådan form,

behöver den inte ges på nytt, om inte annat följer av andra stycket.

Inom samma tid skall näringsidkaren alltid i en handling eller i någon

annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten ge

denne information om

1. konsumentens ångerrätt enligt denna lag samt namn och adress till

någon som ångerrätten kan utövas mot,

2. gatuadressen till det verksamhetsställe dit konsumenten kan fram-

ställa klagomål,

3. förekommande garantier och service, och

4. villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det gäller tills vidare

eller för en längre tid än ett år.

Gäller distansavtalet en tjänst vars fullgörande sker med hjälp av ett

medel för distanskommunikation, och utförs tjänsten vid ett enda tillfälle

och faktureras av distributören av kommunikationsmedlet, behöver

näringsidkaren bara ge konsumenten tillgång till gatuadressen till det

verksamhetsställe dit konsumenten kan framställa klagomål.

11 § När ett hemförsäljningsavtal ingås skall näringsidkaren samtidigt

lämna konsumenten en handling där denne informeras om sin ångerrätt

enligt denna lag samt om namn och adress till någon som ångerrätten kan

utövas mot. Detsamma skall gälla när konsumenten lämnar ett anbud till

näringsidkaren som denne inte genast tar ställning till. Konsumenten

skall skriva under ett exemplar av handlingen som bekräftelse på att han

eller hon har tagit emot den. Den informationshandling som lämnas till

konsumenten skall vara åtföljd av en blankett som kan användas för att

utöva ångerrätten.

Den handling och den blankett som avses i första stycket skall

överensstämma med formulär som fastställs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

Påföljd vid utebliven information

12 § Om en näringsidkare inte ger information i enlighet med 9 11 §§,

skall marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas.

Information enligt 9 11 §§ skall därvid anses vara sådan information

av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra

stycket marknadsföringslagen.

Konsumentens ångerrätt

13 § Konsumenten har rätt att frånträda ett distansavtal eller ett hem-

försäljningsavtal (ångerrätt) genom att till näringsidkaren lämna eller

sända ett meddelande om detta inom 14 dagar från den dag som anges i

15 § (ångerfrist). Konsumenten har alltid rätt att lämna eller sända

meddelandet inom sju arbetsdagar från den dag som anges i 15 §.

14 § Vid distansavtal har konsumenten inte ångerrätt, om avtalet gäller

1. en tjänst och fullgörandet har påbörjats med konsumentens sam-

tycke under ångerfristen,

2. en vara eller en tjänst och priset beror på sådana svängningar på

finansmarknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera,

3. en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller

som snabbt kan försämras eller bli för gammal,

4. en förseglad ljud- eller bildupptagning eller ett förseglat dator-

program och förseglingen har brutits,

5. en tidning eller en tidskrift, eller

6. vadhållning eller andra lotteritjänster.

15 § Vid distansavtal eller hemförsäljningsavtal om överlåtelse eller

upplåtelse av varor börjar ångerfristen löpa den dag då konsumenten tar

emot varan eller en väsentlig del av den. Vid distansavtal eller hem-

försäljningsavtal om en tjänst börjar ångerfristen löpa den dag då avtalet

ingås.

Vid distansavtal börjar ångerfristen dock löpa tidigast den dag då före-

skriven information enligt 10 § kommer konsumenten till handa. Vid

hemförsäljningsavtal börjar ångerfristen löpa tidigast den dag då hand-

lingar enligt 11 § kommer konsumenten till handa.

Avser avtalet en vara som har tillverkats eller väsentligt ändrats efter

konsumentens särskilda önskemål eller som annars har fått en tydlig

personlig prägel, får näringsidkaren och konsumenten skriftligen avtala

att ångerfristen skall börja löpa den dag som anges i andra stycket oavsett

om konsumenten har tagit emot varan eller en väsentlig del av den.

16 § Om näringsidkaren vid ett distansavtal i strid med 10 § andra

stycket 1 underlåtit att i föreskriven form ge den information som nämns

där, förlorar konsumenten sin ångerrätt ett år efter den dag då ånger-

fristen skulle ha börjat löpa enligt 15 § första stycket. Avser underlåten-

heten någon annan information enligt 10 §, förlorar konsumenten dock

sin ångerrätt tre månader efter den dagen.

17 § Konsumenten får utöva sin ångerrätt endast om den vara som han

eller hon har tagit emot hålls i väsentligen oförändrat skick. Detta gäller

dock inte om varan har förstörts eller förändrats på grund av någon

åtgärd som har varit nödvändig för att undersöka varan eller på grund av

någon omständighet som inte kan hänföras till konsumenten.

Verkan av att konsumenten utövar sin ångerrätt

18 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall konsumenten lämna

eller sända tillbaka varan till näringsidkaren.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt vid hemförsäljningsavtal och har

tagit emot varan eller en väsentlig del av den vid hembesöket eller under

utflykten, skall konsumenten dock hålla varan tillgänglig på den plats där

den har tagits emot. Varan får även hållas tillgänglig på någon annan

plats som konsumenten anvisar, om näringsidkaren utan olägenhet kan

hämta den där.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt vid distansavtal eller hemförsälj-

ningsavtal om en tjänst, skall vad som sägs i andra stycket tillämpas på

material som konsumenten har tagit emot, förutsatt att konsumenten inte

åsamkas olägenheter av betydelse eller kostnader.

19 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall näringsidkaren snarast

och senast inom 30 dagar betala tillbaka vad konsumenten har betalat till

näringsidkaren. Tiden skall räknas från den dag då näringsidkaren tog

emot varan eller, vid avtal om en tjänst, konsumentens meddelande om

att avtalet frånträtts.

Vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som har ingåtts vid

telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet

skall tiden enligt första stycket räknas från den dag då näringsidkaren tog

emot konsumentens meddelande om att avtalet frånträtts. Näringsidkaren

skall i dessa fall betala skälig ersättning till konsumenten för dennes

kostnader att sända tillbaka varan. Konsumenten har rätt att behålla

varan, eller i förekommande fall materialet, till dess att näringsidkaren

fullgör hela sin betalningsskyldighet.

Om näringsidkaren i fall som avses i 18 § andra och tredje styckena

inte hämtar varan eller materialet inom tre månader från den dag då

ångerfristen började löpa, tillfaller egendomen konsumenten utan ersätt-

ning. Vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som har ingåtts

vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande

verksamhet tillfaller varan konsumenten utan ersättning även i andra fall

än som avses i 18 § andra stycket, om inte näringsidkaren inom tre

månader från den dag då ångerfristen började löpa fullgör hela sin betal-

ningsskyldighet.

Har näringsidkaren enligt avtal med konsumenten levererat en ersätt-

ningsvara, skall näringsidkaren alltid betala skälig ersättning till

konsumenten för dennes kostnader att sända tillbaka varan. Närings-

idkaren skall informera konsumenten om denna rätt till ersättning när

ersättningsvaran levereras.

Kreditavtal

20 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt och med anledning av

distansavtalet eller hemförsäljningsavtalet har fått kredit av närings-

idkaren eller av någon annan på grund av en överenskommelse mellan

denne och näringsidkaren, skall kreditavtalet upphöra att gälla utan att

konsumenten får åläggas någon påföljd för detta.

Fullgörelse

21 § Näringsidkaren skall fullgöra sin prestation inom skälig tid. Om

konsumenten och näringsidkaren inte har avtalat annat, skall prestationen

fullgöras senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten gjorde sin

beställning.

Om näringsidkaren inte kan fullgöra sin prestation i tid och detta inte

beror på konsumenten eller något förhållande på hans eller hennes sida,

har konsumenten rätt att häva distansavtalet eller hemförsäljningsavtalet.

Näringsidkaren skall informera konsumenten om detta.

Häver konsumenten avtalet, skall näringsidkaren betala tillbaka vad

konsumenten har betalat. Detta skall ske snarast, dock senast inom 30

dagar från den dag då näringsidkaren tog emot konsumentens med-

delande om att avtalet hävts.

Behörighet för näringsidkarens ombud

22 § Anlitar näringsidkaren ett ombud, skall denne alltid anses behörig

att handla på näringsidkarens vägnar när det gäller att ingå distansavtal

eller hemförsäljningsavtal, att utfästa förmåner som är avsedda att ingå i

ett sådant avtal samt att ta emot betalning för näringsidkarens räkning.

Näringsidkaren kan inte till nackdel för konsumenten inskränka denna

behörighet.

Lagval

23 § Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet gäller inte i

fråga om regler om distansavtal, om den lag som gäller med bortseende

från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbets-

området och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000, då hemförsäljningslagen

(1981:1361) skall upphöra att gälla.

2. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldre

bestämmelser.

2.2 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601)

Härigenom föreskrivs att 3 § prisinformationslagen (1991:601) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Särskilda föreskrifter om infor-

mation till konsumenter finns i

konsumentkreditlagen (1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38), valutaväxlingslagen

(1996:1006) och lagen (1999:268)

om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet.

Särskilda föreskrifter om infor-

mation till konsumenter finns i

konsumentkreditlagen (1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38), valutaväxlingslagen

(1996:1006), lagen (1999:268) om

betalningsöverföringar inom Euro-

peiska ekonomiska samarbets-

området och lagen (2000:000) om

konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal.

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Europaparlamentet och Europeiska unionens råd antog den 20 maj 1997

direktiv (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal (distans-

avtalsdirektivet). Direktivet innehåller bestämmelser om näringsidkarens

informationsskyldighet, konsumentens ångerrätt m.m. vid avtal som

ingås på distans, t.ex. vid handel över Internet. Medlemsstaterna skall ha

genomfört direktivet senast den 4 juni 2000.

Distansavtalsdirektivet finns som bilaga 1.

Genomförandet av distansavtalsdirektivet har skett i nära nordiskt

samarbete. Vid överläggningar med företrädare för ansvariga departe-

ment i Danmark, Finland, Island och Norge har man sökt enas om hur

direktivet bör tolkas och hur det lämpligen kan genomföras. Nordiska

ministerrådets rapport Nordisk implementering av distansavtals-

direktivet (TemaNord 1998:532) har därvid beaktats. Överläggningarna

har lett till att en betydande nordisk rättslikhet kan föreligga vid

genomförandet av direktivet.

Direktivet har också behandlats i en samrådsgrupp med företrädare för

berörda myndigheter och organisationer. Dessutom har EG-kommis-

sionen i oktober 1999 anordnat ett möte för sakkunniga inom

medlemsstaternas regeringskanslier. Vid mötet, där Sverige var

representerat, utbyttes erfarenheter av arbetet med genomförandet och

diskuterades bl.a. hur vissa bestämmelser kan tolkas.

Som ett led i arbetet att genomföra direktivet utarbetades inom Justitie-

departementet departementspromemorian Distansavtalslag (Ds 1999:45).

I promemorian föreslås en ny lag om konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal, som skall ersätta 1981 års hemförsäljningslag.

Promemorian har remissbehandlats.

En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 2. Promemorians

lagförslag finns i bilaga 3. En förteckning över remissinstanserna finns i

bilaga 4. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet

(Ju1999/3515/L2).

Från distansavtalsdirektivets tillämpningsområde är de finansiella

tjänsterna undantagna. Exempel på finansiella tjänster är försäkringar,

krediter och investeringstjänster. EG-kommissionen presenterade den 14

oktober 1998 ett förslag till direktiv om distansförsäljning av finansiella

tjänster till konsumenter, KOM (1998) 468 slutlig. Sedan direktiv-

förslaget behandlats vid ett ministerrådsmöte och i Europaparlamentet

har kommissionen lagt fram ett reviderat förslag, KOM (1999) 385

slutlig. Förslaget bereds nu i ministerrådets arbetsgrupp för konsument-

skydd och information. Ett rimligt antagande är att direktivet kan antas

hösten 2000.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 17 februari 2000 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Regeringen har följt Lagrådets

förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 6.2, 6.4, 6.5.1, 6.8, 6.9

och 6.12 samt i författningskommentaren.

I förhållande till lagrådsremissens förslag har dessutom ett par rent

redaktionella ändringar gjorts.

En jämförelsetabell med en sammanställning av bestämmelserna i

distansavtalsdirektivet och motsvarande eller närmast motsvarande

bestämmelser i förslaget till distansavtalslag eller annan svensk lag finns

i bilaga 7.

4 Distansavtal

Ett par miljoner användare lär ha tillgång till Internet i Sverige. Man

räknar med att handeln över Internet kommer att snabbt öka i betydelse,

inte minst handeln över landsgränserna.

Informationstekniken och den elektroniska handeln medför naturligtvis

stora möjligheter. Det är lättare att få tillgång till information från olika

håll och jämföra t.ex. priser. Utbudet av varor och tjänster är större och

mer lättillgängligt. Företagen kan på ett annat sätt än med andra tekniker

bedriva marknadsföring och skapa och hålla fast kundrelationer. Avtal

kan ingås snabbt och enkelt. Många gånger är priserna vid elektronisk

handel lägre än annars. Handeln över Internet kan också vara till fördel

för dem som har svårt att uppsöka fasta butiker, t.ex. på grund av

rörelsehinder eller dåliga kommunikationer.

Tekniken kan samtidigt innebära nackdelar för konsumenterna. De blir

mera utsatta när marknadsföringen når dem in i hemmen, ibland kanske

skräddarsydd för den enskilde konsumenten. Vid elektronisk handel har

konsumenten i allmänhet sämre möjligheter än vid ett butiksköp att

undersöka varan och ställa frågor om egenskaper och andra villkor.

Konsumenten är i större utsträckning än annars beroende av den

information som näringsidkaren ger vid marknadsföringen, t.ex. på sin

hemsida, eller i samband med att ett avtal ingås. Visserligen är

konsumenten själv aktiv, t.ex. genom att söka på olika hemsidor, men

kan ändå befinna sig i ett underläge gentemot säljaren, eftersom han eller

hon kanske har svårt att bedöma den information som säljaren lämnar.

Det är vidare tekniskt lätt att ingå avtal över Internet. Normalt fyller

konsumenten i ett elektroniskt beställningsformulär och skickar sedan

iväg detta elektroniskt genom att bara trycka på en knapp. Det kan finnas

en risk för att många köp görs utan tillräckligt övervägande och att

konsumenten ångrar sig efter avtalet.

Utmärkande för konsumenthandeln på Internet är alltså att avtal ingås

på distans, dvs. utan att konsumenten och näringsidkaren träffar varandra

före och i anslutning till avtalsslutet. I likhet med vad som gäller vid

andra distansavtal, t.ex. telefonförsäljning och postorderförsäljning,

behöver konsumenten i sådana fall få tillräcklig information för att kunna

bedöma ett avtal och ha möjlighet att på ett ordnat sätt frånträda ett avtal

som han eller hon ångrar. Ett gott konsumentskydd vid distansavtal

bidrar till att konsumenterna kan känna förtroende för den elektroniska

handeln och därmed lättare använda sig av den. Distansavtalsdirektivet

innebär att konsumentens ställning stärks på EU:s inre marknad och att

den fria rörligheten för varor och tjänster underlättas.

Marknadsföringslagen (1995:450) är tillämplig på marknadsföring som

syftar till distansavtal, t.ex. marknadsföring på Internet. Lagen innebär

bl.a. att marknadsföringen skall stämma överens med god marknads-

föringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenterna. I det

allmänna kravet på marknadsföringen ligger att näringsidkaren skall

lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsument-

synpunkt. Särskilda regler om informationsskyldighet finns i annan

lagstiftning som kan vara tillämplig vid distansavtal, t.ex. prisinforma-

tionslagen (1991:601), konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen

(1992:1672) om paketresor.

I hemförsäljningslagen (1981:1361) finns bestämmelser som ger

konsumenten ångerrätt vid vissa distansavtal, nämligen om avtalet ingås

vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verk-

samhet. Hemförsäljningslagen gäller emellertid inte för andra distans-

avtal än sådana som ingås på telefon. Några andra civilrättsliga lagregler

för just distansavtal finns inte. Däremot finns det naturligtvis lagregler

som gäller såväl handel på distans som handel på annat sätt, t.ex.

konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716).

5 Distansavtalsdirektivet

Syftet med distansavtalsdirektivet är en tillnärmning av medlems-

staternas lagar och andra författningar om distansavtal som träffas mellan

konsumenter och leverantörer, dvs. näringsidkare (artikel 1). I artikel 2

ges den för direktivets tillämpningsområde avgörande definitionen av

distansavtal. Av definitionen framgår att det skall vara fråga om ett avtal

som ingås mellan en näringsidkare och en konsument inom ramen för ett

av näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans. Fram

till att avtalet träffas, inbegripet ingåendet av själva avtalet, får

uteslutande användas en eller flera tekniker för distanskommunikation.

Härmed avses tekniker som kan användas för ingående av avtal utan att

parterna samtidigt är fysiskt närvarande. Vidare framgår av definitionen

att det skall vara fråga om avtal om varor eller tjänster. Vissa avtal

undantas helt eller delvis (artikel 3, se nedan).

I direktivet finns bestämmelser om

 näringsidkarens informationsskyldighet (artiklarna 4 och 5),

 konsumentens ångerrätt (artikel 6),

 näringsidkarens fullgörelse av ett träffat avtal (artikel 7),

 betalning med kort (artikel 8),

 leverans utan föregående beställning (artikel 9),

 begränsningar i användningen av vissa medel för distanskommunika-

tion (artikel 10), och

 medlemsstaternas skyldighet att se till att det i konsumenternas

intresse finns tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efter-

levnaden av bestämmelserna i direktivet (artikel 11).

Direktivet innehåller vidare bestämmelser om att reglerna skall vara

tvingande till konsumentens förmån (artikel 12.1), att konsumenten inte

får berövas det skydd som direktivet ger genom att avtalet hänvisar till en

lag i en icke-medlemsstat (artikel 12.2), att direktiv som reglerar

speciella former av distansavtal skall tillämpas i stället för distans-

avtalsdirektivet, m.m. (artikel 13) och att direktivet är ett s.k. minimi-

direktiv (artikel 14).

Slutligen innehåller direktivet bestämmelser om ikraftträdandetid-

punkt, medlemsländernas rapporteringsskyldighet till kommissionen

m.m. (artiklarna 15 18).

Direktivet är inte tillämpligt på alla distansavtal. Det är inte tillämpligt

på avtal som avser finansiella tjänster, avtal som ingås med hjälp av

varuautomater eller automatiserade affärslokaler, avtal som ingås med

distributörer av telekommunikationer genom användning av offentliga

telefonautomater, avtal som ingås för uppförande och försäljning av fast

egendom eller som avser andra rättigheter som är knutna till sådan

egendom (med undantag av hyresavtal) och inte heller på avtal som ingås

vid auktioner (artikel 3.1).

Vidare finns undantag från direktivets bestämmelser om närings-

idkarens informationsskyldighet, konsumentens ångerrätt och tidpunkten

för näringsidkarens fullgörelse av ett träffat avtal. Dessa bestämmelser

skall inte tillämpas på avtal om leverans av livsmedel, drycker eller andra

varor för daglig konsumtion, vilka levereras till en konsuments bostad

eller arbetsplats av distributörer genom regelbunden utkörning. Bestäm-

melserna skall inte heller tillämpas på avtal om tillhandahållande av

tjänster som avser inkvartering, transport, serveringsverksamhet eller

fritidsaktiviteter, om näringsidkaren när avtalet träffas åtar sig att

tillhandahålla tjänsten en bestämd dag eller under en angiven tidsperiod

(artikel 3.2).

I direktivet finns också särskilda undantag från bestämmelserna om

ångerrätt (artikel 6.3). Om inte parterna har kommit överens om annat,

har konsumenten ingen ångerrätt vid avtal om

 en tjänst när fullgörandet har påbörjats med konsumentens samtycke

före utgången av ångerfristen,

 tillhandahållande av varor eller tjänster vilkas pris beror på fluktua-

tioner på finansmarknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera,

 tillhandahållande av varor som har tillverkats enligt konsumentens

anvisningar eller som har fått en tydlig personlig prägel eller som på

grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan

försämras eller bli för gamla,

 tillhandahållande av förseglade ljud- eller bildinspelningar eller

datorprogram när konsumenten har brutit förseglingen,

 tillhandahållande av tidningar och tidskrifter, och

 tips- och lotteritjänster.

Näringsidkarens informationsskyldighet

Det ena bärande elementet i direktivets konsumentskydd är närings-

idkarens informationsskyldighet. Konsumenten skall i god tid innan ett

avtal träffas få information om bl.a. näringsidkarens identitet, varans

eller tjänstens huvudsakliga egenskaper, varans eller tjänstens pris

(inkluderande alla skatter), eventuella leveranskostnader, sättet för

betalning och för leverans eller fullgörande på annat sätt, ångerrätt när

sådan gäller och den tid under vilken ett lämnat erbjudande gäller

(artikel 4).

Konsumenten skall även få information av näringsidkaren efter det att

avtalet har träffats. Konsumenten skall få en bekräftelse (skriftligen eller

i annan varaktig form som är tillgänglig för konsumenten) på merparten

av den information som enligt artikel 4 skall lämnas innan avtalet ingås,

såvida konsumenten inte redan då har fått del av informationen skrift-

ligen eller i annan varaktig form som är tillgänglig för honom eller

henne. Konsumenten skall vidare på ett tidigt stadium i samband med

fullgörandet av avtalet få information om villkoren och förfarandet för att

utnyttja ångerrätten, gatuadressen till näringsidkaren dit konsumenten

kan vända sig för att framställa klagomål, förekommande garantier och

service efter köpet och villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det

gäller tills vidare eller för en längre tid än ett år (artikel 5).

Konsumentens ångerrätt

Den andra centrala delen i konsumentskyddet är konsumentens ångerrätt.

Konsumenten skall ha rätt att utan påföljd och utan att ange något skäl

frånträda ett träffat avtal (ångerrätt). Ångerfristen skall vara minst sju

arbetsdagar. Vid avtal om en vara börjar ångerfristen löpa den dag då

konsumenten tar emot varan, medan vid avtal om en tjänst ångerfristen

börjar löpa den dag då avtalet träffas. Ångerfristen börjar dock aldrig

löpa förrän näringsidkaren har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt

artikel 5. Den yttersta tidsfristen för att utöva ångerrätten är tre månader

från det att konsumenten tar emot varan eller, om avtalet avser en tjänst,

avtalet träffas (artikel 6.1).

Om konsumenten utövar sin ångerrätt, är näringsidkaren skyldig att

senast inom 30 dagar lämna tillbaka vad konsumenten har betalat. Den

enda kostnad som får läggas på konsumenten är den direkta kostnaden

för att skicka tillbaka varan (artikel 6.2). Om konsumenten har utövat sin

ångerrätt och med anledning av avtalet har fått kredit av näringsidkaren

eller av någon annan på grund av en överenskommelse mellan denne och

näringsidkaren, skall kreditavtalet upphöra att gälla utan att konsumenten

får åläggas någon påföljd för detta (artikel 6.4).

Näringsidkarens fullgörelse av ett träffat avtal

Distansavtalsdirektivet innehåller också några kontraktsrättsliga regler,

närmast regler om när förpliktelser enligt ett träffat avtal skall uppfyllas.

Om inte parterna har kommit överens om annat, skall näringsidkaren

utföra beställningen senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten

lämnade denna till näringsidkaren (artikel 7.1). För det fall att närings-

idkaren inte kan fullgöra sin del av avtalet på grund av att den beställda

varan eller tjänsten inte finns att tillgå, skall konsumenten informeras om

detta och snarast möjligt, dock senast inom 30 dagar, få tillbaka vad han

eller hon har betalat (artikel 7.2). Medlemsstaterna får emellertid före-

skriva att näringsidkaren får tillhandahålla konsumenten en vara eller

tjänst av likvärdig kvalitet och till likvärdigt pris, under förutsättning att

parterna kom överens om denna möjlighet senast i samband med avtalet.

Konsumenten skall informeras om möjligheten på ett klart och begripligt

sätt. Om konsumenten utnyttjar sin ångerrätt beträffande en ersättnings-

vara, skall näringsidkaren svara för kostnaden för att skicka tillbaka

varan. Konsumenten skall informeras om detta (artikel 7.3).

Betalning med kort

Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga medel som gör

det möjligt för en konsument att begära annullering av en betalning som

har gjorts vid bedräglig användning av konsumentens betalkort. Vidare

skall medlemsstaterna säkerställa att det finns lämpliga medel som gör

det möjligt för konsumenten att vid bedräglig användning av hans eller

hennes betalkort få de utbetalda beloppen återkrediterade eller åter-

betalade (artikel 8).

Leverans utan föregående beställning

Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att förbjuda

leverans av varor eller utförande av tjänster till en konsument som inte

har beställt dem, när leveransen eller tillhandahållandet innefattar ett krav

på betalning. Vidare skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för

att befria konsumenten från all skyldighet att fullgöra någon motpresta-

tion vid leverans utan föregående beställning (artikel 9).

Begränsningar i användningen av vissa medel för distanskommunikation

Näringsidkarens användning av automatiska uppringningssystem utan

mänsklig betjäning (uppringningsautomater) och telefax skall förutsätta

att konsumenten har gett sitt samtycke till det på förhand (artikel 10.1).

Beträffande andra kommunikationsmedel som möjliggör individualiserad

kommunikation skall medlemsstaterna säkerställa att dessa får användas

endast när konsumenten inte klart har motsatt sig det (artikel 10.2).

Medel för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i direktivet

Medlemsstaterna skall se till att det i konsumenternas intresse finns

tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av

bestämmelserna i distansavtalsdirektivet. Dessa medel skall innefatta

bestämmelser varigenom ett eller flera organ får väcka talan inför

domstol eller förvaltningsmyndighet för att på så sätt säkerställa att de

nationella bestämmelserna för genomförandet av direktivet tillämpas.

Organen kan vara offentliga organ eller deras företrädare, konsument-

organisationer som har ett legitimt intresse av att skydda konsumenter

eller företagar- och arbetstagarorganisationer som har ett legitimt intresse

av att vidta åtgärder (artiklarna 11.1 och 11.2).

Medlemsstaterna får föreskriva att näringsidkaren skall ha bevisbördan

för att förhandsinformation eller skriftlig bekräftelse av informationen

har lämnats, att tidsfristerna har följts och att konsumenten har gett sitt

samtycke (artikel 11.3 a).

Nödvändiga åtgärder skall vidtas för att säkerställa att näringsidkare

och distributörer av kommunikationstekniker, när det är möjligt, upphör

att använda metoder som inte står i överensstämmelse med åtgärder som

har antagits i enlighet med direktivet (artikel 11.3 b).

Medlemsstaterna får införa frivillig kontroll och frivilliga tvistlös-

ningssystem som komplement till de medel som de enligt direktivet

måste tillhandahålla för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna

(artikel 11.4).

Övrigt

Direktivet trädde i kraft den 4 juni 1997 (artikel 18). Det skall genom-

föras av medlemsstaterna senast den 4 juni 2000 (artikel 15.1). Senast

den 4 juni 2001 skall kommissionen lägga fram en rapport för

Europaparlamentet och rådet om genomförandet av direktivet, vid behov

åtföljd av ett förslag till revidering (artikel 15.4).

6 Genomförande av direktivet

6.1 Utgångspunkter för genomförandet

Ett EG-direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det

resultat som skall uppnås men överlåter åt staterna att bestämma form

och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 249 i EG-fördraget). Det

innebär att staterna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och

systematik, om väl det avsedda resultatet uppnås med en annan

terminologi och systematik. Vad gäller distansavtalsdirektivet kan det

dock konstateras att många bestämmelser är så utformade att det finns ett

förhållandevis litet handlingsutrymme för medlemsstaterna att avvika

från direktivets ordalydelse. Vid genomförandet av direktivet bör man

likväl försöka att ansluta till den terminologi och systematik som finns i

framför allt hemförsäljningslagen. Även andra lagregler på konsument-

området bör tjäna som vägledning, t.ex. marknadsföringslagen och

konsumentköplagen.

Vid genomförandet av direktivet uppkommer också frågor som har

övervägts i samband med genomförande av andra EG-direktiv på

närliggande områden, främst direktivet (93/13/EEG) om oskäliga villkor

i konsumentavtal (avtalsvillkorsdirektivet) och direktivet (94/47/EG) om

tidsdelat boende (direktivet om tidsdelat boende). Utgångspunkten bör

vara att söka välja samma lösningar på frågorna som då. Det är vidare att

notera att hemförsäljningslagen redan är anpassad till direktivet

(85/577/EEG) för att skydda konsumenterna i de fall då avtal ingås

utanför fasta affärslokaler (hemförsäljningsdirektivet).

Som framgår av avsnitt 4 är hemförsäljningslagen tillämplig på vissa

distansavtal, nämligen sådana som ingås vid telefonsamtal som utgör led

i försäljning eller annan liknande verksamhet. I dag gäller således samma

regler för avtal som har ingåtts på det sättet som för avtal som har ingåtts

vid hemförsäljning. Vid genomförandet av distansavtalsdirektivet bör

bl.a. därför bestämmelserna om ångerrätt m.m. vid distansförsäljning och

hemförsäljning vara så lika varandra som möjligt. En sådan ordning kan

antas underlätta tillämpningen av reglerna.

Distansavtalsdirektivet är ett s.k. minimidirektiv (jfr artikel 14). Som

en utgångspunkt vid genomförandet av direktivet gäller därför att

medlemsstaterna, inom de ramar som ges av EG-fördraget, får bestämma

ett starkare skydd för konsumenterna än det som direktivet ger. Däremot

får de nationella reglerna inte ge konsumenterna ett sämre skydd. Detta

är av betydelse vid genomförandet, särskilt eftersom den närmare

innebörden av vissa bestämmelser i direktivet inte är helt klar. Direktivet

bör genomföras så att dess konsumentskydd säkert är uppfyllt. Samtidigt

bör det skydd som gällande rätt redan ger konsumenterna inte urholkas.

Att direktivet ger en minimireglering innebär också att det finns goda

förutsättningar för att genomföra reglerna på ett sätt som står i samklang

med svenska allmänna civilrättsliga principer och som passar väl in i den

civilrättsliga lagstiftningen i övrigt.

Reglerna i distansavtalsdirektivet kan antas bli av stor betydelse för

den elektroniska handeln i EU. Att likartade regler gäller i medlems-

staterna kan underlätta för näringsidkarna att sälja sina varor och tjänster

inom hela EU, vilket kan ge upphov till en ökad konkurrens och ett ökat

utbud. Som flera remissinstanser framhåller är det bra om distansavtals-

direktivet kan genomföras på ett likartat sätt i medlemsstaterna. Frågor

som aktualiseras vid genomförandet, t.ex. vilket tolkningsutrymme vissa

artiklar ger, har därför diskuterats vid det i avsnitt 3 nämnda särskilda

mötet mellan företrädare för medlemsstaterna och EG-kommissionen. En

utgångspunkt vid genomförandet av direktivet bör vara intresset av att

åtminstone de nordiska länderna får så enhetliga regler som möjligt,

vilket också några remissinstanser särskilt understryker. Det kan förut-

sättas att många nordiska konsumenter har lättare att köpa varor och

tjänster från företag i Norden än från företag i andra länder. Detta kan ha

sina förklaringar i sådant som språket och det sedan länge väl utvecklade

samarbetet mellan de nordiska länderna. Svenska Postorderföreningen

påpekar att svenska postorderföretag är dominerande i Norden och ser

den nordiska postordermarknaden som en hemmamarknad. Vidare kan

en gemensam nordisk förståelse av direktivet bidra till att detta kan

tolkas och genomföras på ett likartat sätt i hela EU. Ett samordnat

nordiskt genomförande av distansavtalsdirektivet kan likaså göra det

lättare att få gehör för nordiska lösningar vid lagstiftningsarbete på

närliggande områden i EU. Det har naturligtvis också ett värde i sig om

den nordiska rättslikheten kan upprätthållas och helst förstärkas. Som

konstateras i avsnitt 3 har de nordiska departementsöverläggningarna om

distans-avtalsdirektivet lett till att en betydande nordisk rättslikhet kan

föreligga vid genomförandet av direktivet.

Konsumenternas användning av informationsteknik väcker många

frågor. Inom ramen för detta lagstiftningsärende bör dock andra frågor än

de som föranleds av genomförandet av distansavtalsdirektivet undvikas.

För närvarande pågår i Sverige ett större utredningsarbete på det

konsumenträttsliga området vilket rör frågor som har anknytning till bl.a.

distansavtal. Regeringen tillkallade i januari 1999 (dir. 1999:1) en

parlamentarisk kommitté för att lämna förslag om hur den framtida

konsumentpolitiken skall utformas för att kunna ge människor

förutsättningar att känna sig trygga som konsumenter och ha ett starkt

inflytande över sin vardag. Kommittén skall identifiera vilka områden

som långsiktigt bör prioriteras inom konsumentpolitiken och vilken

ambitionsnivå som bör gälla på de olika områdena. Kommittén skall

särskilt analysera området konsumenterna och informationssamhället.

Kommitténs förslag skall redovisas inom kort. Vidare bör nämnas att

Utredningen om konsumenträttigheter i IT-samhället i slutet av år 1999

redovisade betänkandet Konsumenterna och IT en utredning om

datorer, handel och marknadsföring (SOU 1999:106). I betänkandet finns

en kartläggning av vilka speciella problem av främst marknadsrättslig

natur som konsumenterna kan ställas inför vid elektronisk handel. Likaså

finns i betänkandet förslag om hur konsumenternas skydd i vissa fall

skall stärkas. Betänkandet har remissbehandlats, och förslagen i

betänkandet bereds för närvarande vidare i Regeringskansliet.

Även i EU pågår lagstiftningsarbete som har anknytning till distans-

avtal. Den 28 februari 2000 beslutades om en gemensam ståndpunkt

rörande Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga

aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel,

på den inre marknaden (e-handelsdirektivet). Direktivet, som kan

förväntas antas under första hälften av år 2000, är omfattande och kan

påverka både civilrättsliga och marknadsrättsliga bestämmelser. I

sammanhanget kan också nämnas att i november 1999 antogs

Europaparlamentets och rådets direktiv (99/93/EG) om ett gemen-

skapsramverk för elektroniska signaturer. Direktivet innehåller bestäm-

melser om elektroniska signaturers rättsliga verkan. Direktivet ger även

en reglering av de organ som avser att erbjuda elektroniska intyg om

signaturers äkthet. I Näringsdepartementet har upprättats departe-

mentspromemorian Elektroniska signaturer (Ds 1999:73) som innehåller

lagförslag som syftar till att genomföra direktivet. Promemorian har

remissbehandlats, och frågan om genomförandet av direktivet bereds för

närvarande vidare i Regeringskansliet.

Den elektroniska handeln ökar snabbt i omfattning. Både den tekniska

och den kommersiella utvecklingen går raskt. Till detta kommer att

distansavtalsdirektivet arbetades fram när den kanske nu viktigaste

formen för elektronisk handel, Internet, inte alls var lika utnyttjad. Som

några remissinstanser är inne på är det inte säkert att direktivets regler i

alla avseenden är de bästa. Enligt direktivet skall kommissionen också

senast den 4 juni 2001 lägga fram en rapport om direktivet, vid behov

åtföljd av förslag till revidering (se artikel 15.4).

De förslag till genomförande av direktivet som läggs fram i propo-

sitionen är mycket detaljerade och rymmer ställningstaganden i en rad

frågor. Bedömningarna av vilka lösningar som är lämpligast är ibland

osäkra. Det gäller t.ex. vilka undantag som bör gälla från ångerrätten och

vilka särskilda regler som bör gälla för sådana distansavtal som ingås

genom telefon. Regeringen avser att tidigt göra en utvärdering av lagen. I

propositionen pekar regeringen på vissa frågor som det kan finnas

anledning att ta upp vid utvärderingen.

6.2 En ny lag

Regeringens förslag: Distansavtalsdirektivet skall genomföras i Sverige

genom en särskild lag, distansavtalslagen. Lagen skall även innehålla

bestämmelser om hemförsäljning och den ersätter därmed den nuvarande

hemförsäljningslagen. Lagen skall vara tvingande till konsumentens

förmån.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se prome-

morian s. 29 f.).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo-

rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. Allmänna reklama-

tionsnämnden, Direkthandelsföretagens förening och Näringslivets

Delegation för Marknadsrätt anser dock att bestämmelser om distans-

avtal bör finnas i en lag och bestämmelser om hemförsäljning i en annan.

Även Hovrätten för Västra Sverige, Sveriges Industriförbund, Finans-

bolagens Förening, Svenska Postorderföreningen och Swedish Direct

Marketing Association är tveksamma till en gemensam lag för distans-

avtal och hemförsäljningsavtal. Flera remissinstanser menar att den i

promemorian föreslagna lagen i vart fall bör struktureras om eller på

annat sätt ändras i syfte att underlätta förståelsen av den.

Skälen för regeringens förslag: I hemförsäljningslagen finns bestäm-

melser om bl.a. näringsidkarens informationsskyldighet och konsu-

mentens ångerrätt då en näringsidkare överlåter eller upplåter lös egen-

dom till eller utför tjänster åt en konsument för huvudsakligen enskilt

bruk. Bestämmelserna gäller om avtalet ingås vid hembesök eller under

en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta

försäljningsställe. Bestämmelserna gäller även avtal som ingås vid

telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksam-

het. Som tidigare har nämnts är lagen anpassad till hemförsäljnings-

direktivet.

Ett genomförande av distansavtalsdirektivet förutsätter ett betydande

antal nya lagregler, både av civilrättsligt och av marknadsrättsligt slag.

Det framstår inte som lämpligt att införa dessa nya regler genom

ändringar i hemförsäljningslagen. I och för sig skulle man i stället kunna

dela upp bestämmelserna om distansavtal och hemförsäljning i två lagar,

en distansavtalslag och en hemförsäljningslag, där reglerna om telefon-

försäljning fördes över från hemförsäljningslagen till distansavtalslagen.

I likhet med flertalet remissinstanser däribland Konsumentverket och

Sveriges Konsumentråd anser regeringen dock att man kan uppnå en

enkel och klar reglering om man väljer det alternativ som promemorian

förordar, nämligen en gemensam lag om distansavtal och hemförsäljning.

En sådan ordning har vidare den fördelen att i stort sett alla bestämmelser

i svensk rätt om ångerrätt återfinns i en enda lag, även om bestäm-

melserna kan komma att skilja sig åt för distansförsäljning och hem-

försäljning i den mån det är påkallat med hänsyn till de olika försälj-

ningsmetoderna. Som Lagrådet har framhållit får det också anses

önskvärt att innehållet i olika direktiv hålls samman i den svenska lag-

stiftningen i den mån direktiven har nära samband med varandra. Vid de

nordiska departementsöverläggningarna har framkommit att man även i

de övriga nordiska länderna avser att ha regler om distansavtal och

hemförsäljning samlade i samma lag.

Hemförsäljningslagen bör alltså upphöra att gälla samtidigt som en ny

lag om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal träder

i kraft. Eftersom reglerna om distansavtal blir dominerande i lagen, och

eftersom distansavtal kommer att få avgjort större betydelse än hemför-

säljningsavtal, framstår det som lämpligt att som kortform använda ut-

trycket distansavtalslagen .

Det är som flera remissinstanser anmärker riktigt att den i prome-

morian föreslagna lagen inte är helt lättillgänglig. Lagens struktur är

emellertid i hög grad given av distansavtalsdirektivet, där ett brett

tillämpningsområde har försetts med en rad begränsningar och undantag,

flera utformade på ett kasuistiskt sätt som är ovanligt för svensk rätt. Det

är vidare så att distansavtalsdirektivet och hemförsäljningsdirektivet inte

är samordnade, vilket också det kan försvåra förståelsen. Som exempel

kan nämnas att distansavtalsdirektivet undantar finansiella tjänster men

inte finansiella instrument såsom t.ex. aktier och andra värdepapper

medan hemförsäljningsdirektivet undantar finansiella instrument men

bara försäkringar och inte andra finansiella tjänster. EG-kommissionen

har upplyst att den snart kommer med förslag till revidering av hemför-

säljningsdirektivet. Det kan tilläggas att även de övriga nordiska

ländernas lagar kommer att ha i stort sett samma struktur som den som

föreslås här. Regeringen instämmer dock i att, inom de ramar som direk-

tiven nu trots allt ger, det är viktigt att lagen blir så enkel som möjligt.

Detta gäller särskilt eftersom det är fråga om konsumentskyddslagstift-

ning. Det torde knappast finnas något att vinna på att ändra strukturen på

lagen, t.ex. genom att ha ett kapitel om distansavtal, ett om hemförsälj-

ningsavtal och ett med gemensamma bestämmelser. Det framstår som

lämpligare att ha alla bestämmelser angående en viss fråga, t.ex. närings-

idkarens informationsskyldighet, samlade på ett ställe. Däremot bör det

på ett ännu tydligare sätt än i promemorians lagförslag göras klart om en

bestämmelse är tillämplig på distansavtal, hemförsäljningsavtal eller

båda avtalstyperna. Som Konsumentverket förordar kan detta ske genom

att det i lagtexten uttryckligen anges om bestämmelsen gäller endast

distansavtal, endast hemförsäljningsavtal eller både distansavtal och

hemförsäljningsavtal (se t.ex. 6, 13 och 15 §§). Som kommer att

redovisas längre fram (se bl.a. avsnitt 6.5.1, 6.7 och 6.8) föreslås även

vissa andra ändringar i promemorians lagförslag för att göra lagen

enklare att tillämpa och lättare att förstå. Man bör dock inte underlåta att

införa en regel som är sakligt motiverad enbart av det skälet att lagen

skulle bli enklare om regeln inte fanns.

Enligt artikel 12.1 i distansavtalsdirektivet och artikel 6 i hemförsälj-

ningsdirektivet kan en konsument inte avstå från de rättigheter han eller

hon har fått genom att direktiven har införlivats med den nationella

rätten. Distansavtalslagen skall således göras tvingande till konsu-

mentens förmån. En särskild bestämmelse om detta bör införas i den nya

lagen.

6.3 Lagens tillämpningsområde

6.3.1 Avtal om lös egendom eller tjänster

Regeringens förslag: Lagen skall tillämpas på distansavtal och hemför-

säljningsavtal varigenom en näringsidkare överlåter eller upplåter lös

egendom till eller utför tjänster åt en konsument. Se 1 §.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 30 f.).

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot

promemorians förslag.

Skälen för regeringens förslag: Det allmänna tillämpningsområdet

för distansavtalsdirektivet framgår av definitionen av distansavtal i

artikel 2.1. Enligt artikeln menas med distansavtal avtal om varor eller

tjänster som ingås mellan en leverantör och en konsument inom ramen

för ett system för distansförsäljning eller erbjudande av tjänster på

distans, organiserat av leverantören, vid vilket avtal, ända fram till

avtalets ingående, inbegripet ingåendet av själva avtalet, endast en eller

flera tekniker för distanskommunikation används .

Direktivets uttryck avtal om varor torde inte kunna uppfattas på

annat sätt än att direktivet gäller för såväl avtal om överlåtelse (köp, byte,

gåva) som avtal om upplåtelse (t.ex. hyra). Även om det inte sägs

uttryckligen i direktivet, torde det stå klart att direktivet är avsett endast

för de fall där näringsidkaren överlåter eller upplåter varan och alltså inte

för de fall där konsumenten gör detta.

Däremot är det något oklart om direktivet är avsett att gälla, förutom

för tjänster, endast för lösa saker och inte för annan lös egendom. I den

svenska lydelsen talas alltså om varor . Den engelska lydelsen av

direktivet omfattar goods . Detta uttryck brukar användas för egendom

som närmast motsvarar det svenska begreppet lös sak . Så används det

emellertid inte alltid. Uttrycket kan ha en vidare betydelse, nämligen allt

som har ett förmögenhetsvärde och som är movable , dvs. rörligt. Detta

ligger förhållandevis nära vad man i Sverige brukar benämna lös

egendom, även om lös egendom torde vara ett något vidare begrepp. Med

lös egendom avses alla förmögenhetsrättigheter som inte är att hänföra

till fast egendom. En byggnad på annans mark utgör lös egendom men

torde inte falla in under begreppet goods ens i dess vidaste bemärkelse.

Av betydelse för tolkningen är också att artikel 3.1 fjärde strecksatsen

anger att direktivet inte gäller för avtal som ingås för uppförande eller

försäljning av fast egendom (i den engelska lydelsen talas det om

 immovable property ) eller som avser andra rättigheter som är knutna

till sådan egendom; i samma strecksats anges att direktivet dock är

tillämpligt på hyresavtal. Detta talar snarast emot att direktivet är avsett

att omfatta endast lösa saker och för att direktivet gäller även i vart fall

viss annan lös egendom. Vid tolkningen bör likaså beaktas att

hemförsäljningslagen är tillämplig på lös egendom i allmänhet. Som

redan har angetts är den lagens bestämmelser anpassade till

hemförsäljningsdirektivet, som också talar om goods .

Vid de nordiska departementsöverläggningarna har man dragit slut-

satsen att direktivets definition av distansavtal bör anses innefatta även

lös egendom av annat slag än varor, t.ex. hyresrätter och andra nyttjande-

rätter, fordringar och aktier och andra värdepapper.

Mot bakgrund av det anförda föreslås att distansavtalslagen skall

tillämpas på avtal om överlåtelse eller upplåtelse av lös egendom. I likhet

med vad som gäller i bl.a. hemförsäljningslagen och köplagen

(1990:931) bör dock i distansavtalslagen ordet vara kunna användas

synonymt med lös egendom.

Distansavtalsdirektivet är också tillämpligt på avtal om tjänster.

Distansavtalslagen skall därför tillämpas även på sådana avtal.

Någon närmare definition av tjänstebegreppet finns inte vare sig i

distansavtalsdirektivet eller i hemförsäljningsdirektivet. Inte heller i

svensk rätt finns det någon generell definition av vad som skall förstås

med en tjänst. Många gånger torde en tjänst utgöra en prestation som

varken består av pengar, varor eller arbete i ett anställningsförhållande.

Ett avtal om en tjänsteprestation står således i motsatsförhållande till bl.a.

ett avtal om köp. Avtal om tjänster kan avse ändring eller reparation av

fasta eller lösa saker, montering och installation av varor, transporter av

varor, intellektuella prestationer såsom upprättande av byggnadsritningar,

medicinsk behandling av djur eller människor m.m.

I fråga om gränsdragningen mellan köp och tjänst kan hänvisas till 2 §

konsumentköplagen. Paragrafens andra stycke innehåller en reglering

som tar sikte på gränsdragningen mellan köp och tjänst i de fall då avtalet

innefattar såväl leverans av en vara som arbete eller någon annan tjänst.

Det avgörande är om tjänsten utgör den övervägande delen av leveran-

törens förpliktelse. Är så fallet är avtalet att bedöma som en tjänst, i

annat fall som ett köp (jfr prop. 1988/89:76 s. 62 f.). Bestämmelsen kan

tjäna som vägledning vid tillämpningen av distansavtalslagen.

Distansavtalsdirektivet torde vara tillämpligt på digitala produkter, dvs.

produkter som levereras genom Internet. Det kan röra sig om t.ex. köp av

datorprogram, spel, musik eller filmer som levereras elektroniskt hem

över Internet till konsumentens dator och installeras på hårddisken. Vid

sådana leveranser kan gränsdragningen mellan vara och tjänst vålla

problem. Sålunda gäller enligt direktivet olika regler om bl.a. ånger-

fristens beräkning för varor och tjänster. I svensk rätt har frågan huruvida

elektronisk leverans av en digital produkt är leverans av en vara eller

utförande av en tjänst ännu inte besvarats i rättstillämpningen (jfr betänk-

andet Konsumenterna och IT en utredning om datorer, handel och

marknadsföring [SOU 1999:106] s. 69 f.). Vid on-line-överföring, t.ex.

av musik och filmer, kan det ligga nära till hands att se leveransen som i

huvudsak utförande av en tjänst. I andra fall, t.ex. leverans av dator-

program som laddas ner på hårddisken för senare användning, liknar det

mera leverans av en vara. Men det kan inte uteslutas att omständig-

heterna ändå kan föranleda att leveransen i stället bör bedömas som en

tjänst. Hur direktivet och därmed också distansavtalslagen bör tolkas

i detta avseende är en fråga för rättstillämpningen, i sista hand EG-dom-

stolen.

Avslutningsvis bör nämnas att det finns en definition av begreppet

 tjänster i artikel 50 i EG-fördraget, och att det är utifrån den artikeln

som EG-domstolen i olika sammanhang har bedömt huruvida en presta-

tion i ett visst särskilt fall skall anses utgöra en tjänst eller en vara.

6.3.2 System för distansförsäljning, kommunikation

uteslutande på distans, m.m.

Regeringens förslag: Lagen skall tillämpas på distansavtal. Med

detta avses avtal som ingås inom ramen för ett av näringsidkaren

organiserat system för att träffa avtal på distans, om

kommunikationen hela tiden sker på distans. Det skall inte tas in

någon definition av direktivets uttryck system för distansförsäljning i

lagen. Se 1 §.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se prome-

morian s. 32 f.).

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot

promemorians förslag.

Skälen för regeringens förslag: När det gäller att avgränsa de avtal

som omfattas av distansavtalsdirektivet är direktivets krav på att avtalet

skall ha ingåtts inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system

för distansförsäljning avgörande (artikel 2.1, se avsnitt 6.3.1). Distans-

avtalslagen bör ha samma tillämpningsområde som direktivet har.

Att ett sådant krav ställs upp i direktivet innebär att det inte är till-

räckligt att ett avtal ingås på distans för att direktivet skall vara tillämp-

ligt. Det torde därutöver krävas att näringsidkaren har vidtagit någon

eller några särskilda åtgärder för att organisera t.ex. en försäljning på

distans. Om t.ex. en annons har till syfte att marknadsföra företaget och

underlätta kundkontakterna, bl.a. i telefon, utan att näringsidkaren har

någon särskild avsikt att sälja varor eller tjänster på distans, kan nog

kravet normalt inte vara uppfyllt även om det skulle leda till ett ökat antal

beställningar per telefon. Detsamma lär gälla om näringsidkaren mera

allmänt vill öka intresset för sitt företag, sin butik eller sina produkter.

Uttrycket system för distansförsäljning ger i sig intryck av något

välorganiserat. Möjligen kan det också uppfattas som om det ställs upp

ett krav på en särskild försäljningsinriktning. Med hänsyn till direktivets

syfte kan man dock, som det har konstaterats vid de nordiska departe-

mentsöverläggningarna, utgå från att kraven på de åtgärder som närings-

idkaren vidtar för att få till stånd en försäljning på distans kan ställas

relativt lågt. Det bör räcka med att näringsidkaren sätter in en annons

med en beställningskupong eller att det i annonsen anges ett s.k. order-

telefonnummer eller att det på annat sätt av säljarens marknadsföring

framgår att näringsidkaren önskar få beställningar på distans. Det bör

rimligen inte heller krävas någon särskild omfattning av distansförsälj-

ningen eller att den är särskilt välorganiserad eller att marknadsföringen

har någon särskild omfattning eller intensitet. I annat fall skulle avtal

som ingås på distans mellan konsumenter och små, kanske mindre

seriösa, företag falla utanför regleringen, trots att konsumentens behov av

skydd i kontakten med dessa företag många gånger är större än annars.

Vid de nordiska departementsöverläggningarna har man diskuterat

vilka avtal som bör omfattas av begreppet system för distansförsälj-

ning . Ett exempel på ett avtal som klart omfattas av begreppet är att ett

företag erbjuder en vara eller tjänst på Internet och en konsument

beställer varan eller tjänsten genom att klicka på en symbol på skärmen

eller genom att ringa till företaget. Detsamma torde gälla för det fallet att

en konsument beställer en vara i en postorderkatalog genom att använda

en ordersedel som har bifogats katalogen. Ytterligare ett exempel på ett

avtal som man vid överläggningarna har ansett omfattas av begreppet

 system för distansförsäljning är att en näringsidkare erbjuder en vara

på annons, som innehåller en bild på varan, uppgift om dess pris och en

beställningskupong eller en uppgift om ordertelefon, varefter konsu-

menten beställer varan genom att använda beställningskupongen eller

ringa in en order. Även det fallet att en konsument ringer och beställer

varor som bjuds ut i sådana i TV sända reklamprogram som syftar till

distansförsäljning lär omfattas av begreppet.

I enlighet med vad man har kommit fram till vid de nordiska departe-

mentsöverläggningarna kan direktivet däremot knappast tolkas så att t.ex.

ett avtal som träffas genom att konsumenten ringer till en butik och

beställer en vara som har utannonserats skulle falla in under begreppet

 system för distansförsäljning . Detta måste anses gälla oavsett om det i

annonsen finns ett telefonnummer till butiken. I detta fall har det

huvudsakliga syftet med marknadsföringen inte varit att få till stånd ett

avtal på distans. I stället har avsikten varit att få konsumenter att komma

till butiken.

En annan distansavtalssituation som enligt vad som har framkommit

vid departementsöverläggningarna möjligen inte heller faller in under

begreppet system för distansförsäljning är att en konsument ringer ett i

en annons angivet ordertelefonnummer till en butik och beställer, inte

den i annonsen utbjudna varan utan en annan vara som finns i butiken.

Här har visserligen butiksägarens avsikt varit att träffa avtal på distans

det fanns ju ett ordertelefonnummer angivet i annonsen men det kan

normalt sett inte anses ha varit hans huvudsakliga syfte att träffa avtal på

distans även beträffande varor som väl fanns i butiken men som inte

fanns beskrivna i annonsen. Konsumentverket anser för sin del att direk-

tivet bör tolkas så att det är tillämpligt när konsumenten ringer ett i en

annons angivet ordertelefonnummer till en butik och beställer en vara,

oavsett om den beställda varan har utbjudits i annonsen eller inte.

Ett exempel på en relativt ny form av Internethandel är att konsu-

menten får ange att han eller hon är intresserad av att köpa en vara,

varefter olika näringsidkare ger bud och bjuder under varandra i pris. Ett

avtal som ingåtts på det sättet kan ha ingåtts inom ramen för ett av

näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans, om

förutsättningarna i övrigt är uppfyllda.

Som exempel på avtal om tjänster som i regel inte lär innefattas i

begreppet system för distansförsäljning har vid departementsöverlägg-

ningarna nämnts att en privatperson ringer till en tandläkare, advokat

eller frisör och beställer tid efter att ha sett en annons i en telefonkatalog

eller dagstidning. Sådana annonser innehåller ofta endast ett telefon-

nummer eller en adress. Däremot finns det sällan någon närmare

information om de tjänster som erbjuds eller om priset på tjänsterna.

Vid departementsöverläggningarna har det diskuterats om det i lagen

bör införas en definition av begreppet system för distansförsäljning .

Det har framkommit att man i vart fall i Finland och Norge överväger att

göra det.

En definition skulle, å ena sidan, hjälpa tillämpningen av distans-

avtalslagen. Definitionen skulle, å andra sidan, riskera att sätta snävare

gränser för begreppet än vad som är avsett i direktivet. Det är EG-dom-

stolen som i sista hand avgör vilket innehåll begreppet skall anses ha.

Även om det skulle underlätta tillämpningen kan det därför vara mindre

lämpligt att i lagen införa en definition av begreppet. Regeringen delar

därför den bedömning som görs i promemorian att det inte bör tas in

någon sådan definition i lagen. Tolkningen bör överlämnas åt rätts-

tillämpningen. Som har anmärkts inledningsvis är avsikten att lagen i

detta avseende skall ha samma tillämpningsområde som direktivet har.

En annan förutsättning för att distansavtalsdirektivet skall gälla är att

det ända fram till det att avtalet träffas, inbegripet ingåendet av själva

avtalet, uteslutande används en eller flera tekniker för distans-

kommunikation. Direktivet gäller alltså inte om näringsidkaren och

konsumenten i samband med marknadsföringen eller när avtalet ingås

träffas för att t.ex. diskutera det närmare innehållet i avtalet.

Det finns företag som har både butiksförsäljning och t.ex. postorder-

försäljning. Det kan då naturligtvis förekomma att kunden först går till

butiken och där tittar på varan och kanske också ställer frågor om den,

för att därefter beställa varan genom att skicka in en beställningskupong

som finns i näringsidkarens postorderkatalog. I sådana fall får

kommunika-tionen normalt sett anses ha skett uteslutande på distans. I

andra fall kan det vara mera tveksamt. Till exempel om en näringsidkare

som ett led i försäljning på distans visar varorna i en utställningslokal för

att bereda potentiella kunder tillfälle att undersöka varorna och ställa

frågor om dem innan avtalet ingås på distans, t.ex. på Internet. Om en

konsument har besökt en sådan utställningslokal och där undersökt en

vara och sedan beställt varan på Internet, kan kommunikationen nog inte

alltid anses ha skett uteslutande på distans.

Enligt artikel 2.4 i direktivet avses med tekniker för distanskommu-

nikation varje teknik som, utan att leverantören och konsumenten

samtidigt är fysiskt närvarande, kan användas för ingående av ett avtal

mellan dessa parter.

I bilaga I till direktivet finns en vägledande förteckning över de

tekniker (medel) för distanskommunikation som omfattas av direktivet.

De medel som där anges är:

 Oadresserad trycksak

 Adresserad trycksak

 Standardbrev

 Tidningsannons med beställningskupong

 Katalog

 Telefon med mänsklig betjäning

 Telefon utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater, audiotext)

 Radio

 Bildtelefon (telefon med bildskärm)

 Videotext (mikrodator och TV-ruta) med tangentbord eller

beröringsskärm

 Elektronisk post

 Telefax

 Television (teleshopping)

Det framgår av formuleringen av artikel 2.4 i direktivet att den aktuella

bilagan innehåller en vägledande, inte uttömmande, lista på medel för

distanskommunikation. Det finns väl så betydelsefulla medel för distans-

kommunikation som inte är angivna i bilagan men som ändå klart

omfattas av direktivet. En sådan metod är naturligtvis användande av

Internet genom beställning av något från ett företags hemsida.

Anledningen till att den metoden inte har kommit med i bilagan är att

handeln på Internet inte alls var utbredd när direktivet förhandlades fram

och inte, som några remissinstanser gör gällande, att direktivet inte alls

skulle vara tillämpligt på avtal som har ingåtts på Internet. Att direktivet

är avsett att tillämpas på Internethandel framgick klart vid det särskilda

mötet med medlemsstaterna och EG-kommissionen angående genom-

förandet av direktivet.

Vid de nordiska departementsöverläggningarna har man gjort bedöm-

ningen att det är olämpligt att i lag ta in en lista på de olika medel för

distanskommunikation som omfattas. I stället uppnås det mest riktiga

genomförandet i nordisk rätt om listan tas in och behandlas i motiven till

respektive lag. I promemorian föreslås det inte heller någon lagreglering,

vilket Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet kritiserar. Vid

genomförandet av avtalsvillkorsdirektivet konstaterades det dock att en

liknande vägledande lista över avtalsvillkor som kan anses oskäliga inte

borde tas in i lagtexten (jfr motiven till lagen [1994:1512] om avtals-

villkor i konsumentförhållanden, prop. 1994/95:17 s. 47 f.). Regeringen

ser inte något skäl att nu frångå det ställningstagande som då gjordes utan

ansluter sig till den bedömning som har gjorts vid departementsöver-

läggningarna. Det måste dock tilläggas att EG-kommissionen har väckt

talan mot Sverige inför EG-domstolen samt inlett överträdelseförfarande

även mot Danmark och Finland för bristande genomförande av avtals-

villkorsdirektivet. Kommissionen menar att listan till avtalsvillkors-

direktivet bör tas in i själva lagtexten. Tvisten aktualiserar grundläggande

frågor om samspelet mellan nationell rätt och EG-rätt.

Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverläggningarna

finns det också ännu mindre anledning att ta in listan på medel för

distanskommunikation i lagen. Den listan ger inte ens någon vägledning

för den rättsliga bedömningen utan tjänar i praktiken bara som exempli-

fiering. En ytterligare anledning till att inte ta in den aktuella listan i

lagen eller att som Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

anger som ett alternativ till lagreglering delegera till Konsumentverket att

vidta erforderliga åtgärder är att medlen för distanskommunikation är

föremål för ständig teknisk utveckling.

6.3.3 Konsument och näringsidkare

Regeringens förslag: I lagen införs definitioner av begreppen konsu-

ment och näringsidkare. Definitionerna utformas i överensstämmelse

med de definitioner som finns i lagen om konsumentskydd vid avtal

om tidsdelat boende. Se 2 §.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se prome-

morian s. 36 f.).

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot

promemorians förslag.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 2.2 och 2.3 i distansavtals-

direktivet definieras uttrycket konsument respektive leverantör .

Enligt direktivet avses med konsument en fysisk person som, med

avseende på avtal som omfattas av direktivet, handlar för ändamål som

ligger utanför hans eller hennes näringsverksamhet, affärsverksamhet

eller yrke. Med leverantör avses enligt direktivet en fysisk eller juridisk

person som, med avseende på avtal som omfattas av direktivet, handlar

för ändamål som ligger inom ramen för hans eller hennes handels- eller

yrkesverksamhet. I stället för leverantör bör i den svenska lagen

användas som brukligt är i svensk konsumenträtt näringsidkare .

Även i hemförsäljningsdirektivet (artikel 2) finns det definitioner av

konsument och näringsidkare.

Distansavtalsdirektivet gäller liksom hemförsäljningsdirektivet bara

konsumentavtal. Distansavtalslagen bör i likhet med de lagar som

kommer att gälla i övriga nordiska länder vara begränsad till avtal i

konsumentförhållanden.

De flesta svenska lagar på konsumenträttens område är begränsade till

att gälla i konsumentförhållanden utan att begreppet konsument

definieras. I stället har det regelmässigt gjorts ett tillägg av innehåll att

lagen gäller bara om konsumenten handlar huvudsakligen för enskilt

ändamål eller huvudsakligen för enskilt bruk . Exempel på sådana

uttryck finns i 1 § första stycket konsumentförsäkringslagen (1980:38),

1 § första stycket hemförsäljningslagen, 1 § första stycket konsument-

tjänstlagen, 1 § första stycket konsumentköplagen och 1 § första stycket

konsumentkreditlagen.

I lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen)

har en annan modell använts. En särskild definition av konsument-

begreppet, som stämmer överens med definitionen i avtalsvillkors-

direktivet, har införts i lagen. Enligt definitionen avses med konsument

en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller

utanför näringsverksamhet. Den nya definitionen har i sak ansetts

motsvara de uttryck som har använts i de andra konsumenträttsliga

lagarna (se prop. 1994/95:17 s. 30 f.). Skälet till att man i avtalsvillkors-

lagen har valt att avvika från den metodik som har använts tidigare är att

det har ansetts vara av väsentligt intresse att de nordiska konsument-

definitionerna stämmer överens. Ytterligare ett skäl för att i avtalsvill-

korslagen avvika från den gängse metodiken var att övriga medlemsstater

antogs komma att använda den nya definitionen och att denna kunde

förväntas bli använd inom EU även i framtiden. Samma definition som i

avtalsvillkorslagen har därefter använts även i lagen (1997:218) om

konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende. Den lagen har sin grund i

direktivet om tidsdelat boende.

Inte heller begreppet näringsidkare brukar definieras i svenska

konsumenträttsliga lagar. I stället brukar det efter samma mönster som

beträffande konsumentdefinitionen anges att lagen bara gäller om

näringsidkaren handlar i sin yrkesmässiga verksamhet (se t.ex. 1 §

konsumenttjänstlagen, 1 § första stycket konsumentköplagen och 1 §

första stycket konsumentkreditlagen). En annan metod har också här

använts i 2 § avtalsvillkorslagen (se prop. 1994/95:17 s. 33 f.) och i 2 §

lagen om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende (se prop.

1996/97:127 s. 20 f.).

Konsument- och näringsidkardefinitionerna i hemförsäljningsdirektivet

och distansavtalsdirektivet stämmer nära överens med de definitioner

som finns i avtalsvillkorsdirektivet och direktivet om tidsdelat boende.

Som har angetts ovan (avsnitt 6.1) bör utgångspunkten vara att försöka

välja samma lösningar som vid genomförandet av avtalsvillkorsdirektivet

och direktivet om tidsdelat boende. I distansavtalslagen bör alltså tas in

särskilda definitioner av konsumentbegreppet och näringsidkarbegreppet.

Dessa bör utformas i överensstämmelse med de definitioner som finns i

avtalsvillkorslagen och lagen om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat

boende. I likhet med vad som anfördes i förarbetena till lagen om

konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende torde det saknas skäl att,

såsom i avtalsvillkorslagen, ange att definitionen av begreppet närings-

idkare gäller oavsett om verksamheten är privat eller offentlig.

Reglerna i hemförsäljningslagen gäller inte bara då näringsidkaren

uppträder personligen utan även när han eller hon företräds av ett ombud.

Lagen innehåller en särskild bestämmelse som behandlar den behörighet

som tillkommer ombud för näringsidkaren. Bestämmelsen innebär att

ombudet har en ställningsfullmakt (se 12 §). Motsvarande regler bör tas

in i distansavtalslagen.

6.3.4 Undantag från lagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: Lagen skall inte gälla sådana distansavtal som

avser en finansiell tjänst eller uppförande av byggnad eller annan fast

anläggning på mark eller i vatten. Vidare skall lagen inte gälla bl.a.

distansavtal som ingås vid traditionella auktioner. Se 3 5 §§.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens, utom

såtillvida att det i promemorian föreslås att alla distansavtal som ingås

vid auktioner skall undantas (se promemorian s. 38 f.).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo-

rians förslag eller lämnar dem utan någon invändning. Kommers-

kollegium anser dock att lagen inte bör gälla för avtal om någon annan

nyttjanderätt till fast egendom än hyresrätt. Svenska Bankföreningen

pekar på att hemförsäljningslagen är tillämplig på telefonförsäljning av

finansiella tjänster men att den föreslagna distansavtalslagen inte

kommer att vara det. Föreningen föreslår att man i avvaktan på en

kommande lagstiftning om distansförsäljning av finansiella tjänster låter

hemförsälj-ningslagen i samma utsträckning som hittills vara tillämplig

på telefon-försäljning av finansiella tjänster. Vidare menar föreningen att

all handel med värdepapper bör undantas från lagens

tillämpningsområde. IT-kommissionen och Svenska IT-företagens

Organisation anser att man inte bör undanta distansavtal som har ingåtts

vid auktioner på Internet från lagens tillämpningsområde. Även Juridiska

fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet ställer sig frågande till ett

generellt undantag för avtal som har ingåtts vid auktioner.

Skälen för regeringens förslag

Finansiella tjänster m.m.

Enligt artikel 3 i distansavtalsdirektivet är detta inte tillämpligt på avtal

som avser finansiella tjänster. I bilaga II till direktivet finns en icke

uttömmande förteckning över sådana tjänster. Där anges investerings-

tjänster, försäkrings- och återförsäkringstjänster, banktjänster, tjänster

som rör pensionsfonder och tjänster i samband med termins- eller

optionsaffärer.

När det gäller att bestämma vad som avses med finansiella tjänster kan

ytterligare vägledning hämtas från det i avsnitt 3 nämnda förslaget till

direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter.

I en bilaga till det ursprungliga förslaget, vilket EG-kommissionen

presenterade den 14 oktober 1998, fanns en vägledande förteckning över

finansiella tjänster vilken var avsedd för det direktivet. Där anges som

finansiella tjänster

1. mottagande av insättningar och övriga återbetalningspliktiga medel,

2. utlåningsverksamhet, särskilt konsumtionskrediter och hypoteks-

krediter,

3. finansiell leasing,

4. betalningsförmedling, utgivning och administration av betalnings-

medel,

5. valutatjänster,

6. garantier och åtaganden,

7. mottagande, överföring eller verkställande av order samt andra

tjänster avseende följande finansiella produkter:

a) penningmarknadsinstrument

b) överlåtbara värdepapper

c) andelar i värdepappersfonder och andra kollektiva investerings-

program

d) finansiella terminskontrakt och optioner

e) valuta- och ränteinstrument,

8. portföljförvaltning och investeringsrådgivning avseende något av de

instrument som anges i punkt 7,

9. förvaring och förvaltning av värdepapper,

10. bankfackstjänster,

11. försäkringar, utom livförsäkringar,

12. livförsäkringar,

13. livförsäkringar knutna till investeringsfonder,

14. långfristiga sjukförsäkringar som inte kan sägas upp,

15. återköp av kapital, och

16. individuella pensionsförsäkringar.

Kommissionen har därefter den 23 juli 1999 kommit med ett reviderat

direktivförslag. I det direktivförslaget finns listan över olika finansiella

tjänster inte längre med. Däremot anges att man med finansiell tjänst

avser alla banktjänster, kredit-, försäkrings-, privatpensions-,

investerings- eller betalningstjänster . Förslaget bereds nu i en råds-

arbetsgrupp.

Direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster kommer med

stor sannolikhet att innehålla lösningar som delvis skiljer sig från

bestäm-melserna i det allmänna distansavtalsdirektivet. Detta beror bl.a.

på de finansiella tjänsternas särart. Även om distansavtalsdirektivet

såsom ett minimidirektiv medger att distansavtalslagen tillämpas på

finansiella tjänster, talar det anförda med betydande styrka för att som

det föreslås i promemorian sådana tjänster tills vidare undantas från

distansavtals-lagens tillämpningsområde.

Regeringen är medveten om att detta dock övergångsvis innebär en

viss försämring av konsumentskyddet såvitt gäller telefonförsäljning av

finansiella tjänster. Som Svenska Bankföreningen anmärker är hem-

försäljningslagen nämligen tillämplig på sådan försäljning. Men någon

mer påtaglig försämring av konsumentskyddet blir det inte i praktiken.

Hemförsäljningslagen gäller inte för försäkringar, och lagens bestäm-

melser om telefonförsäljning av finansiella tjänster är ändå inte tillämp-

liga t.ex. om en näringsidkare ringer upp en konsument som närings-

idkaren har haft kontakt med tidigare i frågan. Vidare kommer konsu-

mentkreditlagen även i fortsättningen att ge konsumenten en rätt att

betala sin skuld till kreditgivaren före den avtalade förfallotiden, dvs. en

slags ångerrätt (se 20 §). Och när det gäller finansiella tjänster är det

normalt så att avtalet verkställs tämligen omgående efter avtalsslutet. Om

det sker med konsumentens samtycke under den stipulerade ångerfristen

gäller det enligt distansavtalsdirektivet inte längre någon ångerrätt, se

artikel 6.3 första strecksatsen. Vidare finns det enligt direktivet inte

heller någon ångerrätt om avtalet gäller en tjänst och priset på tjänsten

beror på sådana svängningar på finansmarknaden som näringsidkaren

inte kan kontrollera, se artikel 6.3 andra strecksatsen. Ett införlivande av

dessa undantag från ångerrätten får till konsekvens att det beträffande ett

stort antal finansiella tjänster inte kommer att gälla någon ångerrätt även

om distansavtalslagen skulle göras tillämplig på telefonförsäljning av

finansiella tjänster. I enlighet med promemorians bedömning vilken

inte föranlett någon särskild invändning av Konsumentverket, Finans-

inspektionen eller konsumentorganisationer anser regeringen alltså att

det inte finns något större sakligt behov av att frångå direktivet och låta

distansavtalslagen gälla även distansavtal om finansiella tjänster. Det är

bättre att avvakta det kommande direktivet om distansförsäljning av

finansiella tjänster innan distansavtalslagen görs tillämplig på sådana

tjänster. Som tidigare har nämnts är ett rimligt antagande att direktivet

kan antas hösten 2000.

Svenska Bankföreningen menar att direktivets definition av finansiell

tjänst är oklar. Föreningen anser att det är olyckligt om två så likartade

situationer som att handla aktier i kommission och att sälja aktier ur eget

lager skulle falla utom respektive inom lagens tillämpningsområde.

Enligt föreningen borde distansavtalshandel med aktier i eget lager anses

vara en finansiell tjänst och falla utanför tillämpningsområdet.

I distansavtalsdirektivets bilaga II om finansiella tjänster hänvisas till

rådets direktiv (93/22/EEG) om investeringstjänster inom värdepappers-

området (ISD-direktivet). I bilagan till ISD-direktivet anges under

rubriken tjänster mottagande och förmedling för investerares räkning

av order avseende t.ex. överlåtbara värdepapper och penningmarknads-

instrument, verkställande av sådana order för annans räkning och handel

för egen räkning med t.ex. överlåtbara värdepapper och penning-

marknadsinstrument. Som har framgått bereds för närvarande ett förslag

till ett direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster. Hur distans-

avtalsdirektivet skall tolkas när det gäller handel av värdepapper bör tas

upp igen vid genomförandet av direktivet om finansiella tjänster. I av-

vaktan därpå bör distansavtalslagen omfatta överlåtelser av värdepapper.

Detta innebär att distansavtalslagen kommer att vara tillämplig både

vid försäljning av aktier i eget lager och vid försäljning av aktier i kom-

mission. I dag gäller enligt hemförsäljningslagen att en försäljnings-

kommissionär är att anse som näringsidkare i lagens mening (se prop.

1981/82:40 s. 38). Det bör gälla även enligt distansavtalslagen. Om t.ex.

en bank säljer aktier i kommission, dvs. till konsumenten säljer aktier för

någon annans räkning men i eget namn, blir banken alltså vid tillämp-

ningen av distansavtalslagen att betrakta som näringsidkare. Det är

således banken, och inte huvudmannen, som skall följa lagens krav på

information vid marknadsföringen och när avtalet ingås. Däremot gäller

normalt inte lagens bestämmelser om ångerrätt vid avtal om överlåtelse

av värdepapper, se avsnitt 6.8.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att den till

distansavtalsdirektivet fogade bilagan med en förteckning över

finansiella tjänster bör komma till uttryck i lagen eller på annat lämpligt

sätt. Precis som beträffande listan över olika

distanskommunikationsmedel anser regeringen att detta lämpligen bör

ske genom att listan tas in och behandlas i motiven till lagen (se avsnitt

6.3.2).

När det gäller hemförsäljningsavtal finns inte skäl att nu göra andra

undantag från lagens tillämpningsområde än de som finns i hemförsälj-

ningslagen, dvs. försäkringsavtal och avtal som gäller finansiella instru-

ment som avses i lagen (1991:980) om handel med finansiella instru-

ment. Dessa undantag stämmer överens med de undantag som görs från

hemförsäljningsdirektivets tillämpningsområde, se artikel 3.2 d och e.

Övriga undantag

I dag gäller att hemförsäljningslagen inte tillämpas om det pris som

konsumenten sammanlagt skall betala understiger 300 kronor. Det gäller

oavsett om avtalet ingås vid hembesök, vid telefonsamtal som utgör led i

försäljning eller annan liknande verksamhet eller under en av närings-

idkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försälj-

ningsställe.

Enligt hemförsäljningsdirektivet kan medlemsstaterna besluta att

direktivet skall gälla endast för avtal där den betalning som skall erläggas

av konsumenten överskrider ett visst angivet belopp (60 ecu). Distans-

avtalsdirektivet innehåller däremot inte någon bestämmelse med mot-

svarande innehåll. Det går därmed inte att behålla 300-kronorsregeln för

avtal som ingås vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan

liknande verksamhet. Regeln fyller dock fortfarande en funktion vid

hembesök och utflykter. Som det föreslås i promemorian bör regeln

därför behållas för dessa hemförsäljningsfall. Tillräcklig anledning att

höja beloppet, som Sveriges advokatsamfund förordar, föreligger inte

enligt regeringens mening.

Hemförsäljningslagen gäller inte för avtal om uppförande av byggnad

eller annan fast anläggning på mark eller i vatten. Detta undantag har sin

förebild i 2 § första stycket köplagen. I artikel 3.1 fjärde strecksatsen i

distansavtalsdirektivet finns ett undantag som innebär att direktivet inte

gäller för avtal om uppförande och försäljning av fast egendom eller

avtal om andra rättigheter som är att hänföra till fast egendom. Direktivet

torde sålunda inte lägga hinder i vägen för att i distansavtalslagen införa

ett motsvarande undantag som i dag finns i hemförsäljningslagen (jfr be-

dömningen beträffande ett liknande undantag i hemförsäljningsdirektivet,

prop 1991/92:167 s. 20). I promemorian föreslås att det i distansavtals-

lagen görs ett sådant undantag. Som Marknadsdomstolen och Kommers-

kollegium påpekar innebär detta att ett avtal om köp av en bostadsrätt

principiellt sett kommer att omfattas av lagen, vilket innebär en avvikelse

från distansavtalsdirektivet och hemförsäljningsdirektivet. Eftersom båda

direktiven är minimidirektiv, är det dock fullt möjligt att välja den i

promemorian föreslagna lösningen, som bl.a. har den fördelen att det

kommer att gälla ett likadant undantag i distansavtalslagen som i köp-

lagen. Det har inte framkommit någon omständighet som gör det moti-

verat att ändå frångå den lösningen, utan avtal om köp av bostadsrätt bör

omfattas av tillämpningsområdet. En annan sak är att ett köp av en

bostadsrätt i dag i praktiken ändå torde falla utanför distansavtalslagen.

Sådana avtal ingås som regel inte mellan en näringsidkare och en

konsument utan mellan två konsumenter. Om avtalet ingås mellan två

konsumenter, är distansavtalslagen över huvud taget inte tillämplig. Men

även om ett avtal skulle ingås mellan en näringsidkare och en konsument

torde distansavtalslagen ändå nästan aldrig vara tillämplig. Det lär näm-

ligen vara så att parterna nästan undantagslöst träffar varandra före

avtalsslutet, t.ex. i samband med att konsumenten undersöker lägenheten.

För att distansavtalslagen skall vara tillämplig krävs att kommunika-

tionen hela tiden sker på distans (se avsnitt 6.3.2).

Enligt artikel 3.1 andra strecksatsen i distansavtalsdirektivet skall

direktivet inte tillämpas på avtal som ingås med hjälp av automater. I

promemorian föreslås det att man gör ett motsvarande undantag i distans-

avtalslagen. Konsumentverket förordar att undantaget inskränks till att

gälla avtal om köp av livsmedel eller avtal där försäljningssumman

understiger 300 kronor, men regeringen har svårt att se att det finns

tillräckliga skäl för att inskränka undantaget på det sättet. Undantaget är

naturligt nog aktuellt bara för distansavtal, inte för hemförsäljningsavtal.

Ytterligare ett undantag från direktivets tillämpningsområde finns i

artikel 3.1 tredje strecksatsen. Det undantaget avser avtal som ingås med

distributörer av telekommunikationer genom användning av offentliga

telefonautomater, dvs. de avtal som får anses komma till stånd genom

blotta användandet av en telefonautomat. I enlighet med promemorians

förslag bör ett motsvarande undantag göras i distansavtalslagen. Med

distributörer av telekommunikationer torde avses teleoperatörer i den

betydelse som detta begrepp har i telelagen (1993:597). I distansavtals-

lagen bör därför uttrycket teleoperatör användas. Även detta undantag

är aktuellt bara för distansavtal och alltså inte för hemförsäljningsavtal.

Slutligen görs i artikel 3.1 femte strecksatsen i direktivet undantag för

avtal som ingås vid auktioner. I promemorian föreslås att undantaget in-

förs i distansavtalslagen. Förslaget kritiseras av flera remissinstanser,

bl.a. av IT-kommissionen och Svenska IT-företagens Organisation.

Direktivets undantag är uppenbarligen avsett att gälla traditionella

auktioner, dvs. auktioner där det endast undantagsvis förekommer bud-

givare som lämnar sina bud per telefon eller på liknande sätt. Vid

 elektroniska auktioner , t.ex. på Internet, torde dock konsumentskyddet

i många fall göra sig starkt gällande, och man kan utgå från att detta sätt

att handla kommer att bli allt vanligare. Som Svenska IT-företagens

Organisation framhåller kan vidare det i promemorian föreslagna undan-

taget på sikt komma att medföra konkurrensfördelar för företag med s.k.

omvänd köpordning eller auktionsmoment jämfört med företag som

bedriver mer traditionell handel. Även om en ångerrätt vid avtal som

ingås på auktioner ter sig något främmande, särskilt vid auktioner där det

utbjuds t.ex. tavlor eller andra konstverk, föreslår regeringen ändå att

undantaget begränsas till auktioner där budgivningen normalt inte sker

elektroniskt. Vid de nordiska departementsöverläggningarna har upplysts

att man i vart fall i Danmark och Norge avser att välja lösningar av detta

slag.

I 1 § andra stycket 6 hemförsäljningslagen görs undantag för avtal som

ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens uttryckliga

begäran, om avtalet gäller en vara eller en tjänst som omfattas av konsu-

mentens begäran eller som har ett direkt samband med den varan eller

tjänsten. Detta undantag bör överföras till reglerna om hemförsäljning i

distansavtalslagen.

Det finns i 1 § andra stycket 7 hemförsäljningslagen ett undantag från

lagens tillämpningsområde för avtal som gäller upplåtelse eller över-

låtelse som avses i lagen om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat

boende. I promemorian föreslås att detta undantag överförs till distans-

avtalslagen och att det skall gälla för både distansavtal och hem-

försäljningsavtal.

Ett avtal om tidsdelat boende i ett konsumentförhållande omfattas av

direktivet om tidsdelat boende. I likhet med distansavtalsdirektivet

innehåller det direktivet, som är genomfört genom lagen om konsument-

skydd vid avtal om tidsdelat boende, bl.a. regler om säljarens upplys-

ningsplikt, om ångerrätt för konsumenten, om upphörande av kreditavtal

vid utövandet av ångerrätten samt om skydd mot lagvalsklausuler.

När särskilda gemenskapsregler innehåller bestämmelser som reglerar

vissa aspekter av tillhandahållande av varor eller utförande av tjänster,

följer det av artikel 13.2 i distansavtalsdirektivet att sådana bestämmelser

gäller i stället för bestämmelserna i distansavtalsdirektivet, men bara

såvitt gäller dessa särskilda aspekter. Hur detta egentligen bör uppfattas

har diskuterats vid de nordiska departementsöverläggningarna. Enligt vad

som där har framkommit bör artikel 13.2 tolkas så att distansavtals-

direktivet inte är tillämpligt på distansavtal om tidsdelat boende såvitt

gäller de frågor som regleras i båda direktiven. Direktivet om tidsdelat

boende går sålunda före distansavtalsdirektivet. Däremot skall distans-

avtalsdirektivet gälla såvitt avser bestämmelserna om näringsidkarens

fullgörande av avtalet (artikel 7), eftersom direktivet om tidsdelat boende

inte har några bestämmelser om det. Undantaget i distansavtalslagen för

distansavtal om tidsdelat boende bör därför utformas så att det inte

kommer att gälla lagens bestämmelser om fullgörelse (se avsnitt 6.6).

Inte heller torde det finnas skäl att undanta lagens bestämmelser om

behörighet för näringsidkarens ombud. Undantaget för hemförsäljnings-

avtal bör utformas på samma sätt.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har en synpunkt

som gäller det nu diskuterade undantagets förenlighet med EG-dom-

stolens dom den 22 april 1999 i mål C-423/97 Travel Vac, S.L. mot

Manuel José Antelm Sanchís. Regeringen kan inte se att domen innebär

några sådana problem som fakultetsnämnden gör gällande.

I 1 § andra stycket 2 hemförsäljningslagen anges att lagen inte till-

lämpas, om avtalet gäller leverans av livsmedel från näringsidkare som

regelmässigt betjänar vissa rutter. Till denna fråga återkommer rege-

ringen i avsnitt 6.7.

6.4 Näringsidkarens informationsskyldighet

Regeringens förslag: Vid marknadsföring som syftar till distansavtal

skall näringsidkaren ge information om bl.a. sitt namn och sin adress,

varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper, varans eller tjänstens pris

och konsumentens ångerrätt när sådan gäller.

Näringsidkaren skall snarast efter det att avtalet har ingåtts ge

konsumenten en bekräftelse med den del av informationen som är av

särskild betydelse för konsumenten. Informationen skall ges i en

handling eller i någon annan läsbar och varaktig form. Om informationen

redan har getts i sådan form, behöver den inte ges på nytt. Inom samma

tid och på samma sätt skall näringsidkaren alltid ge konsumenten

information om ångerrätten och om gatuadressen till det

verksamhetsställe dit konsumenten kan framställa klagomål.

Vad gäller hemförsäljningsavtal skall nuvarande bestämmelser över-

föras i huvudsak oförändrade till distansavtalslagen.

Näringsidkare som åsidosätter informationsskyldigheten skall kunna

drabbas av sanktioner enligt marknadsföringslagen.

Se 9 12 §§.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås det att näringsidkaren

vid marknadsföring som syftar till distansavtal skall ge information om

sin adress endast när det gäller avtal där förskottsbetalning krävs. I övrigt

stämmer promemorians förslag överens med regeringens (se prome-

morian s. 42 f.).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker prome-

morians förslag eller lämnar dem utan någon invändning. Konsument-

verket och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser

dock att näringsidkaren vid marknadsföring som syftar till distansavtal

alltid bör ge information om sin adress. Konsumentverket anser vidare att

näringsidkaren vid marknadsföringen skall ge konsumenten information

om sitt telefonnummer samt, vid marknadsföring på Internet, information

om sin e-postadress och om i vilka länder det marknadsförda erbjudandet

gäller. Sveriges Konsumentråd menar att näringsidkaren dessutom skall

ge information om sitt organisationsnummer. Konsumentverket, All-

männa reklamationsnämnden, Sveriges advokatsamfund och Sveriges

Konsumentråd anser att det i distansavtalslagen bör regleras på vilket

språk informationen skall lämnas. Beträffande frågan om information

efter avtalets ingående framför Konsumentverket den synpunkten att

informationen skall få lämnas till konsumenten i annan varaktig form än i

en handling endast om konsumenten uttryckligen har accepterat det.

Konsumentverket anser vidare att näringsidkaren alltid, dvs. oavsett om

konsumenten redan tidigare har fått informationen i föreskriven form,

skall ge konsumenten en bekräftelse med information om sitt namn och

sin adress, varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper, varans eller

tjänstens pris, leveranskostnader samt sättet för betalning och för

leverans eller fullgörande på annat sätt.

Skälen för regeringens förslag

Information vid marknadsföring som syftar till distansavtal

Artikel 4 i distansavtalsdirektivet innehåller bestämmelser om en

närings-idkares skyldighet att lämna förhandsinformation till en konsu-

ment. Bestämmelserna är närmast av marknadsrättslig karaktär. Artikeln

bör lämpligen genomföras på så sätt att det i distansavtalslagen tas in

bestämmelser som gäller marknadsföring som syftar till distansavtal.

Bestämmelserna kommer därmed att utgöra ett komplement till och

preciseringar av andra marknadsrättsliga bestämmelser och då framför

allt till de bestämmelser som finns i marknadsföringslagen om tillbörlig

marknadsföring och reklamidentifiering.

Näringsidkaren skall enligt artikel 4.1 lämna viss närmare angiven

information till konsumenten. Konsumenten skall i god tid innan ett avtal

sluts få information om bl.a. näringsidkarens identitet, eventuell ångerrätt

och varans eller tjänstens väsentliga egenskaper. Konsumenten skall

också informeras om priset, inklusive skatter och avgifter, och eventuella

leveranskostnader.

I betänkandet Konsumenterna och IT en utredning om datorer,

handel och marknadsföring (SOU 1999:106) föreslås det att den närings-

idkare som marknadsför varor eller tjänster på Internet skall åläggas att

före avtalets ingående upplysa konsumenten om sin egen identitet i form

av namn, fysisk adress, etableringsform och uppgifter om hur konsu-

menten kan få kontakt med företaget via brev, telefon, telefax eller e-

post. Förslaget stämmer enligt betänkandet i allt väsentligt överens med

motsvarande bestämmelser i EG-kommissionens förslag till e-handels-

direktiv, OECD:s förslag till riktlinjer om konsumentskydd i samband

med elektronisk handel och de nordiska konsumentombudsmännens

gemensamma ståndpunkt om handel och marknadsföring på Internet. I

betänkandet föreslås det vidare att den näringsidkare som erbjuder varor

och tjänster på Internet skall åläggas att ge konsumenten information som

är nödvändig för att bedöma erbjudandet. Enligt betänkandet stämmer

detta förslag i allt väsentligt överens med distansavtalsdirektivet (se s. 61

f. i betänkandet).

Som har anförts i avsnitt 6.1 bör i detta lagstiftningsärende andra

frågor än de som föranleds av genomförandet av distansavtalsdirektivet

undvikas. Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian att

det inte torde finnas anledning att i distansavtalslagen nu gå längre i

informationsskyldigheten än direktivet kräver. I ett avseende bör

direktivet dock frångås. Det gäller näringsidkarens skyldighet att ge

information om sin adress. Det finns knappast skäl att inskränka denna

informationsskyldighet till de fall då näringsidkaren kräver förskotts-

betalning. Uppgift om adress bör alltid ges.

I lagrådsremissen föreslogs att informationen skulle ges i god tid

innan avtalet ingicks. Vid en jämförelse med direktivets lydelse på

engelska och franska har Lagrådet förordat att uttrycket i rimlig tid

används i lagtexten. Även regeringen anser att i rimlig tid bättre

återspeglar vad som avses med bestämmelsen i direktivet.

I artikel 4.2 i direktivet föreskrivs att informationen skall ges på ett

klart och begripligt sätt i någon form som är lämplig för den teknik för

distanskommunikation som används. Detta bör anges i lagen.

I detta sammanhang bör det övervägas huruvida lagen särskilt bör

reglera på vilket språk informationen skall lämnas, en fråga som direk-

tivet lämnar åt medlemsstaterna att avgöra (jfr punkten 8 i ingressen till

direktivet). Några remissinstanser anser att detta bör regleras. Konsu-

mentverket uttalar att verket förutsätter att näringsidkarna kommer att

lämna informationen på ett för konsumenten begripligt språk. Enligt

Allmänna reklamationsnämnden bör vid marknadsföring mot svenska

marknaden ett liknande synsätt anläggas som för anvisningar till varor

enligt konsumentköplagen, nämligen att det normalt krävs att informa-

tionen ges på svenska. Sveriges advokatsamfund menar att det med tanke

på direktivets konsumentinriktade karaktär borde krävas att informa-

tionen ges på det språk som gäller i konsumentens land. Sveriges Konsu-

mentråd anser att näringsidkare som vänder sig till svenska konsumenter

bör lämna informationen på svenska. Marknadsdomstolen anför att det

från ett konsumentperspektiv är av stor betydelse att konsumenten tidigt

får alla fakta på sitt eget språk om det objekt som han eller hon överväger

att förvärva.

Det säger sig självt att det inte går att kräva att alla näringsidkare vars

marknadsföring kan nås av svenska konsumenter, t.ex. genom Internet,

skall ge informationen på svenska. Ett sådant krav måste således under

alla förhållanden begränsas till de fall där näringsidkare speciellt riktar

sig mot den svenska marknaden. Om ett företag sålunda riktar sin mark-

nadsföring mot den svenska marknaden, lär näringsidkaren emellertid i

regel ändå ge informationen på svenska. Det är naturligtvis så att närings-

idkaren har ett eget intresse av att så många personer som möjligt förstår

informationen. Om konsumenten inte förstår det språk som används på

t.ex. en hemsida, går näringsidkaren ju miste om en potentiell kund. Det

bör därtill noteras att direktivets och lagens krav på att informationen

skall ges på ett klart och begripligt sätt i vissa fall torde kunna innebära

att informationen skall ges på svenska. Inte minst mot denna bakgrund

delar regeringen promemorians bedömning att det inte synes tillräckligt

motiverat att i lagen särskilt reglera på vilket språk informationen skall

lämnas. Det kan dock finnas anledning att bevaka frågan vid den i avsnitt

6.1 nämnda utvärderingen av lagen. Härtill kan också läggas att frågan är

uppe även vid förhandlingarna om direktivet om distansförsäljning av

finansiella tjänster. Enligt direktivförslaget i dess nuvarande lydelse skall

näringsidkaren i god tid innan ett avtal ingås ge konsumenten

information om på vilket språk näringsidkaren är villig att tillhandahålla

avtals-villkoren och förhandsinformationen. Näringsidkaren skall vidare

vid samma tidpunkt ge information om på vilket språk näringsidkaren är

villig att åta sig att kommunicera med konsumenten under avtalets löptid.

Däremot är det inte aktuellt med något krav på att informationen alltid

skall ges på ett visst språk, t.ex. språket i konsumentens land.

Föreskriften i artikel 4.2 att informationen skall lämnas under särskilt

hänsynstagande till principen om skydd för underåriga bör lämpligen

komma till uttryck i distansavtalslagen. När det gäller skyddet för andra

som inte kan ge giltigt samtycke, dvs. personer med förvaltare, synes det

inte finnas skäl för en särskild regel. I stället får marknadsföringslagens

allmänna bestämmelser om kraven på marknadsföring tillämpas. Dessa

får anses ställa minst de krav som direktivet uppställer i fråga om hänsyn

till personer med begränsad rättshandlingsförmåga.

Det föreskrivs vidare i artikel 4.2 att det kommersiella syftet skall

framgå klart och att informationen skall lämnas under särskilt hänsyns-

tagande till principen om god sed i affärstransaktioner. Dessa krav följer

redan av marknadsföringslagen, se 4 och 5 §§, och behöver därför inte

tas in i distansavtalslagen.

När det gäller en särskild form av distansavtal, nämligen sådana som

ingås per telefon, föreskrivs i artikel 4.3 att näringsidkarens identitet och

samtalets kommersiella syfte uttryckligen skall klargöras för konsumen-

ten vid början av varje samtal med denne. Detta bör framgå av lagen.

I 3 § prisinformationslagen anges att det finns särskilda föreskrifter om

information till konsumenter i konsumentkreditlagen, konsumentförsäk-

ringslagen, valutaväxlingslagen (1996:1006) och lagen (1999:268) om

betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Som har framgått kommer det att finnas sådana särskilda föreskrifter

även i distansavtalslagen. Det framstår därför som naturligt att till upp-

räkningen lägga även distansavtalslagen. Visserligen är uppräkningen i

3 § prisinformationslagen inte uttömmande, men med hänsyn till den

betydelse som distansavtalslagen kommer att få bör den lagen finnas

angiven där.

Det kan noteras att det inte föreslås några regler om information vid

marknadsföring som syftar till hemförsäljningsavtal. Några sådana regler

finns inte i hemförsäljningsdirektivet eller i hemförsäljningslagen, och

något egentligt behov av sådana regler kan inte anses finnas.

Information när ett distansavtal ingås

Enligt artikel 5.1 första stycket i distansavtalsdirektivet skall konsu-

menten på ett tidigt stadium i samband med att avtalet fullgörs och, såvitt

avser varor som inte är avsedda att levereras till tredje man, senast vid

leveranstillfället få en bekräftelse med viss del av förhandsinformationen.

Det gäller informationen om näringsidkarens namn och adress, egen-

domens eller tjänstens huvudsakliga egenskaper och egendomens eller

tjänstens pris (inbegripet skatter och avgifter). Vidare skall konsumenten

få information om eventuella leveranskostnader, om sättet för betalning

och för leverans eller fullgörande på annat sätt samt om ångerrätt när

sådan gäller. Enligt bestämmelsen skall bekräftelsen lämnas skriftligen

eller i annan varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Av

bestämmelsen framgår vidare att näringsidkaren inte behöver lämna

någon bekräftelse, om konsumenten redan innan avtalet ingicks har fått

del av informationen på det angivna sättet.

Bekräftelsen bör lämnas snarast efter det att distansavtalet har

ingåtts. När det gäller avtal om varor bör det i enlighet med direktivet

föreskrivas att bekräftelsen, såvida det inte är fråga om leverans till tredje

man, skall lämnas senast i samband med leveransen. Marknadsdomstolen

har uttalat att det vid sådan telefonförsäljning som avses i hemförsälj-

ningslagen är otillbörligt enligt marknadsföringslagen att sända ut

ångerhandlingarna i samma försändelse som den beställda varan, när

denna skall hämtas på postanstalt (MD 1984:28). Detta bör kunna

tillämpas också på den information om ångerrätten som näringsidkaren

skall ge konsumenten enligt distansavtalslagen.

Enligt direktivet skall informationen om villkoren och förfarandet för

att utnyttja ångerrätten lämnas skriftligen. Vid de nordiska departe-

mentsöverläggningarna har man tolkat begreppet skriftligen så att

informationen skall lämnas i en handling. Med detta skall jämställas att

informationen ges i annan varaktig form, t.ex. med e-post i varaktig

form. Informationen skall ges i en handling eller i någon annan varaktig

form som är tillgänglig för konsumenten. Detta torde innebära att

informa-tionen skall ges på ett sätt som möjliggör för konsumenten att ta

del av den genom att läsa den. Om näringsidkaren vill ge konsumenten

informa-tionen i någon annan varaktig form än i en handling, t.ex. via e-

post i varaktig form, måste näringsidkaren dessutom förvissa sig om att

konsu-menten har tillgång till en dator där han eller hon kan läsa

informationen. Det torde mot denna bakgrund inte vara motiverat att gå

längre än direktivet och i lagen uppställa ett krav på att näringsidkaren

skall ha konsumentens samtycke för att få ge informationen i någon

annan var-aktig form än i en handling, vilket Konsumentverket

efterlyser.

I detta sammanhang finns anledning att nämna att det i föreliggande

utkast till direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster finns en

definition av begreppet varaktigt medium . Enligt direktivförslaget

avses där med varaktigt medium varje instrument som konsumenten kan

använda för att bevara information som vänder sig till honom personligen

på ett sätt som är tillgängligt för framtida hänvändelse under en tid som

är lämplig för avsikten med informationen och som tillåter oförändrad

reproduktion av den lagrade informationen .

Av artikel 5.1 andra stycket i distansavtalsdirektivet framgår att konsu-

menten vid det tillfälle som avses i artikelns första stycke skall få ytter-

ligare information, bl.a. om villkoren och förfarandet för att utnyttja

ångerrätten, gatuadressen till det verksamhetsställe för näringsidkaren dit

konsumenten får framställa klagomål, förekommande garantier och

service och villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det gäller tills

vidare eller för en längre tid än ett år. Även bestämmelser av detta slag

måste tas in i distansavtalslagen. Direktivets krav att information skall

lämnas om förfarandet för att utnyttja ångerrätten bör i lagen tas in som

en föreskrift om att näringsidkaren skall ge konsumenten namn och

adress till någon som ångerrätten kan utövas mot. När det gäller frågan

när informationen skall lämnas bör samma bestämmelser gälla som

beträffande bekräftelsen.

Promemorians förslag innebär att den information som avses i artikel

5.1 andra stycket alltid skall ges på nytt efter att avtalet har träffats, dvs.

även om informationen har lämnats på det föreskrivna sättet redan

tidigare. Representanter för EG-kommissionen har vid mötet om

genomförandet av direktivet emellertid upplyst att direktivet enligt

kommissionens mening inte kan anses uppställa något sådant krav. Enligt

vad som har framkommit vid de nordiska departementsöverläggningarna

avser man i övriga nordiska länder inte föreslå att informationen alltid

måste ges på nytt efter avtalets ingående. Mot den bakgrunden föreslogs i

lagrådsremissen att kommissionens tolkning av direktivet skulle följas,

dvs. att informationen inte behöver ges på nytt om den redan tidigare har

lämnats i föreskriven form. Lagrådet har dock ansett att en sådan

tolkning inte stämmer med direktivets ordalydelse och har framhållit att

vilken tolkning som är den rätta ytterst avgörs av EG-domstolen. Vid

detta förhållande har det förefallit Lagrådet tryggast att hålla sig till

direktivets ordalydelse, särskilt som detta alternativ också framstår som

det mest konsumentvänliga. Regeringen godtar Lagrådets synpunkter och

föreslår således att näringsidkaren skall lämna informationen på nytt

även om han före avtalets ingående har lämnat informationen på

föreskrivet sätt. Regeringen anser att övervägande skäl talar för att ett

sådant krav ställs upp, även om det skulle innebära att Sverige i detta

avseende väljer en lösning som avviker från vad de övriga nordiska

länderna kommer fram till.

Vid avtal som ingås vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller

annan liknande verksamhet gäller i dag strängare formkrav. Enligt 4 §

andra stycket hemförsäljningslagen skall näringsidkaren lämna eller

sända, tillsammans med en handling där konsumenten informeras om

bl.a. innehållet i hemförsäljningslagen, en blankett som konsumenten kan

använda för att utöva sin ångerrätt. Handlingen och blanketten skall

enligt 4 § tredje stycket stämma överens med formulär som fastställs av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt

hemförsäljningsförordningen (1981:1362) fastställs formulär till sådana

handlingar och blanketter av Konsumentverket.

Ett inte obetydligt antal av de avtal som ingås på distans är gräns-

överskridande. Detta gäller särskilt om avtalet ingås på Internet. Det

förekommer också att utländska näringsidkare ringer upp konsumenter i

Sverige eller att postorderföretag verkar över gränserna. Det förefaller

mindre lämpligt att vid distansavtal uppställa ett krav på att närings-

idkaren till konsumenten skall sända en ångerhandling och en ånger-

blankett vilka stämmer överens med formulär som har fastställts i

Sverige. En sådan ändring i det nu gällande formkravet vid telefon-

försäljning kan knappast heller innebära några betänkligheter från konsu-

mentskyddssynpunkt. Det torde vara tillräckligt att som direktivet

kräver konsumenten får information om ångerrätten och att informa-

tionen ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som

är tillgänglig för konsumenten.

Information när ett hemförsäljningsavtal ingås

När det gäller hemförsäljningsavtal bör de bestämmelser som i dag finns

i 4 § första och tredje stycket hemförsäljningslagen överföras till den nya

lagen i huvudsak oförändrade. Det innebär bl.a. att när avtal ingås vid

hembesök eller under en utflykt näringsidkaren samtidigt skall lämna

konsumenten en handling där denne informeras om ångerrätten och om

namn och adress till någon som rätten kan utövas mot. Informations-

handlingen skall vara åtföljd av en blankett som konsumenten kan

använda för att utöva sin ångerrätt. Handlingen och blanketten skall

stämma överens med formulär som fastställs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

Enligt hemförsäljningsdirektivet skall information ges när avtalet

ingås. Om konsumenten avger ett anbud som näringsidkaren inte genast

tar ställning till, skall informationen enligt direktivet emellertid ges redan

då. Detta kommer i dag till uttryck i hemförsäljningslagen genom att det i

2 § föreskrivs att vad som i lagen sägs om avtal skall, när konsumenten

har lämnat ett anbud till näringsidkaren som denne inte genast har tagit

ställning till, i stället gälla anbudet. Bestämmelsen är alltså inte

begränsad till att avse information, vilket också Juridiska fakultets-

nämnden vid Uppsala universitet påpekar. Men det har inte framkommit

någon omständighet som tyder på att bestämmelsen skulle ha någon

annan praktisk betydelse. I enlighet med promemorians bedömning bör

någon motsvarande bestämmelse inte tas in i distansavtalslagen. I stället

bör det i lagens bestämmelser om information i samband med

hemförsäljningsavtal göras ett tillägg jämfört med dagens informations-

regler. Sålunda bör det föreskrivas att näringsidkaren skall överlämna

handlingarna, inte bara när ett avtal har ingåtts, utan även när konsu-

menten har lämnat ett anbud till näringsidkaren som denne inte genast

har tagit ställning till.

Påföljd vid utebliven information

Enligt artikel 11.1 i distansavtalsdirektivet skall medlemsstaterna säker-

ställa att det i konsumenternas intresse finns tillräckliga och effektiva

medel för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i direktivet.

De krav som distansavtalslagen kommer att ställa på näringsidkarens

information innebär att konsumenten skall få del av de uppgifter som är

nödvändiga för att han eller hon skall kunna ta ställning till ett

erbjudande. Från konsumentskyddssynpunkt är det således väsentligt att

näringsidkaren i alla delar följer lagens krav på information vid mark-

nadsföring och på information när avtalet ingås. I lagen bör det därför

införas en bestämmelse som ger möjlighet att ingripa mot den närings-

idkare som inte uppfyller informationskraven. I bestämmelsen bör det

hänvisas till marknadsföringslagens regler, vilka bl.a. ger möjlighet att

meddela informationsförelägganden förenade med vite. Efter mönster av

prisinformationslagen bör det uttryckligen anges att informationen skall

anses vara sådan information av särskild betydelse från konsument-

synpunkt som avses i 4 § andra stycket marknadsföringslagen. Se vidare

avsnitt 6.12.

Som anförs i promemorian bör det övervägas om det inte dessutom

skulle vara lämpligt att för vissa fall föreskriva att en näringsidkare får

åläggas att betala en särskild avgift (marknadsstörningsavgift), om

näringsidkaren eller någon som handlar på hans vägnar uppsåtligen eller

av oaktsamhet bryter mot informationsbestämmelserna i distansavtals-

lagen. Konsumentverket anser att en sådan föreskrift bör tas in för att

markera hur viktig informationen om ångerrätten är.

Bestämmelser om marknadsstörningsavgift finns i 22 28 §§ mark-

nadsföringslagen. Enligt 22 § första stycket får en näringsidkare åläggas

att betala marknadsstörningsavgift, om näringsidkaren eller någon som

handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har

brutit mot någon bestämmelse i 5 13 §§, de s.k. katalogbestämmelserna.

I paragrafens andra stycke har det förts in en möjlighet att döma ut

marknadsstörningsavgift även vid överträdelser av vissa bestämmelser i

lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av alko-

holdrycker, lokalradiolagen (1993:120), tobakslagen (1993:581) eller

radio- och TV-lagen (1996:844).

Möjligheten att döma ut marknadsstörningsavgift infördes med 1995

års marknadsföringslag. I motiven till lagen anfördes att marknads-

störningsavgiften borde användas i fall där det förelåg ett mer påtagligt

behov av att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen.

Vidare framhölls att katalogbestämmelserna till vilka avgiftssanktionen

skulle vara kopplad kunde sägas beskriva särskilt klandervärda för-

faranden som Marknadsdomstolen genom åren har ansett böra motverkas

(prop. 1994/95:123 s. 104). Katalogbestämmelserna tar närmast sikte på

att motverka någon form av vilseledande marknadsföring.

Det är tveksamt om de skäl som sålunda har ansetts motivera mark-

nadsstörningsavgift föreligger vid underlåtenhet att informera om ånger-

rätten. När marknadsföringslagen infördes fann lagstiftaren inte anled-

ning att förstärka vare sig den lagens bestämmelse om åläggande att

lämna information (15 §) eller hemförsäljningslagens sanktionssystem

med en sådan avgift. Det är knappast motiverat att göra någon annan

bedömning nu, vare sig för hemförsäljning eller för distansförsäljning.

Åtminstone för närvarande bör det därför inte införas någon möjlighet att

döma ut marknadsstörningsavgift i de berörda fallen. Men enligt rege-

ringens mening finns det skäl att följa utvecklingen, bl.a. vid utvär-

deringen av distansavtalslagen. Om det skulle visa sig att det finns

näringsidkare som mera regelmässigt underlåter att ge information om

ångerrätten på föreskrivet sätt, kan det finnas anledning att införa mark-

nadsstörningsavgift.

I hemförsäljningslagen finns även en civilrättslig påföljd vid brist i

informationen. Enligt 5 § är konsumenten inte bunden av ett avtal, om

näringsidkaren inte har fullgjort sin informationsskyldighet avseende

konsumentens ångerrätt (ogiltighetsregeln). När avtal ingås vid hem-

besök eller utflykter måste näringsidkaren uppfylla sin informations-

skyldighet vid hembesöket respektive under utflykten. Vid

telefonförsäljning måste informationsskyldigheten uppfyllas senast tre

dagar efter avtalet. Lämnas informationen inte i tid, är konsumenten över

huvud taget inte bunden av avtalet. Näringsidkaren kan inte reparera

bristen i efterhand, t.ex. genom att skicka föreskrivna

informationshandlingar till köparen en vecka efter ett avtal vid

telefonförsäljning. Kan konsumenten göra gällande att avtalet är ogiltigt,

blir ångerrättsreglerna i lagen normalt inte tillämpliga. Ångerrätten gäller

bara för det fall att det finns ett bindande avtal (jfr 6 § första stycket).

Konsumenten har ett helt år på sig att kräva att avtalet skall återgå på

grund av att information inte har lämnats i rätt tid eller på föreskrivet

sätt.

I promemorian föreslås det att det inte tas in någon ogiltighetsregel i

distansavtalslagen. De flesta remissinstanserna tillstyrker eller godtar

förslaget eller lämnar det utan någon invändning, men Allmänna

reklamationsnämnden och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala uni-

versitet är kritiska. Allmänna reklamationsnämnden framhåller att

nämnden har tillämpat ogiltighetsregeln vid ett antal tillfällen.

Ogiltighetsregeln infördes med 1971 års hemförsäljningslag, som

introducerade ångerrätten. Lagen gav konsumenten en ångerrätt på en

vecka efter sammanträffandet med säljaren. Säljaren skulle vid samman-

träffandet och på fastställt formulär informera köparen om dennes ånger-

rätt. Om säljaren underlät detta, blev köparen inte bunden av avtalet.

Ogiltighetsregeln motiverades då huvudsakligen av att den utgjorde en

förutsättning för att den nya ångerrätten kunde slå igenom i praktiken

(SOU 1970:35 s. 35 f. och 47 f. samt prop. 1971:86 s. 72 och 95 f.).

Härtill skall läggas att ångerfristen enligt 1971 års lag alltid började löpa

vid sammanträffandet, oavsett om näringsidkaren hade uppfyllt sin

informationsskyldighet eller inte. Det var alltså nödvändigt att konsu-

menten informerades om ångerrätten redan vid sammanträffandet; annars

kunde han eller hon lätt gå miste om rätten. När den nuvarande hem-

försäljningslagen trädde i kraft den 1 juli 1982 ändrades dock startdagen

för ångerrätten. Ångerveckan börjar nu aldrig löpa förrän näringsidkaren

har uppfyllt sin informationsskyldighet (se 7 §). Ändå behölls alltså

ogiltighetsregeln. I motiven uttalades att det var av särskild betydelse att

informationsskyldigheten kunde upprätthållas med stöd av en ogiltighets-

regel (SOU 1979:76 s. 165). Vid genomförandet av hemförsäljnings-

direktivet vilket innehåller en artikel med samma syfte som artikel 11.1

i distansavtalsdirektivet hänvisades bara till ogiltighetsregeln utan att

denna kommenterades närmare (prop. 1991/92:167 s. 21).

Som redan har framhållits är det angeläget att näringsidkaren uppfyller

sin informationsskyldighet avseende ångerrätten. En förutsättning för att

konsumenten skall kunna utöva sin ångerrätt är att han eller hon får

information om villkoren för och formerna för att göra det; utan den

informationen faller den kanske mest centrala delen i konsumentskyddet.

En ogiltighetsregel kan härvid ha inte minst en pedagogisk funktion.

Samtidigt måste konstateras att ogiltighetsregeln i hemförsäljnings-

lagen är ett avsteg från vad som normalt gäller. Allmänt sett ter det sig

främmande att låta ett avtal bli ogiltigt enbart av det skälet att ena parten

inte har informerat motparten om dennes rättigheter enligt lag. Det gäller

även för konsumentförhållanden. Som framgår ovan ansågs det år 1971

trots det påkallat med en ogiltighetsregel för att säkerställa genomslag för

den nya ångerrätten. Men de motiv som från början bar upp ogiltig-

hetsregeln har förlorat i betydelse. Det är tveksamt i vilken grad

ogiltighetsregeln numera i praktiken bidrar till ett gott konsumentskydd. I

dag finns ett starkare marknadsrättsligt påföljdssystem än när regeln

infördes, och distansavtalslagen kommer att innebära ytterligare för-

bättringar i det. Likaså kan det leda till otillfredsställande resultat om en

näringsidkare inte kan reparera en brist i informationsskyldigheten i

efterhand. Det kan på goda grunder göras gällande att det är bättre att

konsumenten verkligen får information om sin ångerrätt än att han eller

hon kan göra gällande en ogiltighetspåföljd för bristande information.

Med nuvarande regler börjar ju ångerfristen ändå aldrig löpa förrän

konsumenten har fått informationen. Vidare kommer distansavtalslagen

att ha ett betydligt vidare tillämpningsområde än hemförsäljningslagen

och omfatta en betydligt större mängd avtal, bl.a. avtal genom Internet.

Det torde inte vara motiverat att låta en ogiltighetsregel gälla för alla

dessa avtal. Brister i informationsskyldigheten lär också vara lättare att

upptäcka, t.ex. för konsumentorganisationer, i distansavtalsfallen än de är

vid hembesök. Till skillnad från vad som gäller enligt hemförsäljnings-

lagen skall informationen vid distansavtalen dessutom inte lämnas vid en

i lagen precist bestämd tidpunkt utan snarast efter avtalet. Det är inte

lämpligt att knyta en omedelbar ogiltighetspåföljd till en sålunda obe-

stämd tidpunkt vars närmare innebörd måste bestämmas i rättstillämp-

ningen. Det kan även noteras att det inte finns någon ogiltighetsregel i

lagen om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende, som innehåller

liknande bestämmelser om informationsskyldighet och ångerrätt.

Den nuvarande ordningen, som alltså skiljer mellan avtal som är

bindande och avtal som inte är det, är tämligen svår att förstå och kan lätt

missuppfattas. Det är angeläget att påföljdssystemet i distansavtalslagen

inte blir komplicerat, särskilt eftersom lagen skall omfatta bl.a. Internet-

handel över gränserna. Som kommer att framgå av avsnitt 6.5.1 om

ångerfristens längd är det enligt regeringens mening möjligt att ge ett lika

gott konsumentskydd med en reglering som inte skiljer på bindande och

icke-bindande avtal.

Med hänsyn till det sagda anser regeringen att övervägande skäl talar

för att det inte tas in någon ogiltighetsregel i distansavtalslagen.

Vid de nordiska departementsöverläggningarna har det framkommit att

man i vart fall i Danmark och Norge är inne på att välja samma lösning

som föreslås här.

6.5 Konsumentens ångerrätt

6.5.1 Ångerfristen

Regeringens förslag: Konsumenten skall ha 14 dagar på sig att frånträda

ett ingånget avtal utan att drabbas av någon påföljd och utan att behöva

ange något skäl. Ångerfristen skall vid avtal om varor börja löpa den dag

då konsumenten tar emot varan eller en väsentlig del av den, medan

ångerfristen vid avtal om en tjänst skall börja löpa den dag då avtalet

ingås. Ångerfristen skall dock tidigast börja löpa när konsumenten har

tagit emot viss i lagen angiven information, bl.a. om villkoren för och

formerna för att utöva ångerrätten. Vid distansavtal skall det gälla en

yttersta tidsgräns för att utöva ångerrätten.

Vid avtal om en vara som har tillverkats eller väsentligt ändrats efter

konsumentens särskilda önskemål eller som annars har fått en tydlig

personlig prägel skall ångerfristen börja löpa när konsumenten har tagit

emot viss i lagen angiven information, bl.a. om villkoren för och

formerna för att utöva ångerrätten. Det skall gälla oavsett om konsu-

menten har tagit emot varan. En förutsättning skall dock vara att

näringsidkaren skriftligen har kommit överens med konsumenten om det.

Se 13, 15 och 16 §§.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås det att bestämmelsen

som gör det möjligt för näringsidkaren att komma överens med konsu-

menten att ångerfristen skall börja löpa när informationsskyldigheten har

fullgjorts skall vara tillämplig även på varor som på grund av sin

beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli

för gamla. I övrigt stämmer promemorians förslag överens med rege-

ringens (se promemorian s. 52 f.).

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller

godtar promemorians förslag om ångerfristens längd eller lämnar det

utan någon invändning. Flera remissinstanser (bl.a. Stockholms tingsrätt

och ett flertal näringslivsorganisationer) anser dock att ångerfristen bör

vara sju arbetsdagar, alternativt nio eller tio kalenderdagar.

Finansbolagens Förening och Konsumentvägledarnas förening framför

synpunkten att konsumentens meddelande om att han eller hon vill ångra

sig skall vara skriftligt. Direkthandelsföretagens Förening menar att

ångerfristen vid hemförsäljningsavtal liksom i dag skall kunna börja löpa

redan när konsumenten undersöker varan eller en likadan vara. Flera

remiss-instanser har synpunkter på om det vid distansavtal bör finnas en

yttersta tidsfrist för att utöva ångerrätten och på hur lång den fristen i så

fall bör vara.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 6.1 första stycket i distans-

avtalsdirektivet föreskrivs att konsumenten skall ha rätt till en frist på

minst sju arbetsdagar för att frånträda ett avtal utan påföljd och utan att

behöva ange några skäl.

När skall ångerfristen börja löpa?

Beträffande distansavtal föreskrivs i artikel 6.1 i direktivet att ånger-

fristen för avtal om varor börjar löpa från och med den dag då konsu-

menten tar emot varorna, dock tidigast när skyldigheterna i artikel 5

(information efter avtalsslutet) har uppfyllts. Bestämmelserna föreskriver

vidare att ångerfristen för avtal om tjänster börjar löpa från och med den

dag då avtalet ingås eller, om skyldigheterna i artikel 5 har uppfyllts efter

avtalets ingående, från och med den dag då dessa skyldigheter

uppfylldes.

När det gäller avtal om varor bör det, såsom föreskrivs i direktivet, i

distansavtalslagen tas in en bestämmelse om att ångerfristen skall börja

löpa den dag då konsumenten tar emot varan. Regeln bör, i enlighet med

vad som i dag gäller enligt hemförsäljningslagen, kompletteras med en

föreskrift om att det är tillräckligt att konsumenten tar emot en väsentlig

del av varan för att ångerfristen skall börja löpa. Detta kan inte komma i

konflikt med direktivets syfte. Däremot medger direktivet inte att man

överför den bestämmelse i hemförsäljningslagen som säger att ånger-

fristen kan börja löpa redan när konsumenten undersöker varan eller en

likadan vara.

Såsom följer av direktivet bör det i distansavtalslagen föreskrivas att

ångerfristen under inga omständigheter börjar löpa förrän näringsidkaren

har uppfyllt sina skyldigheter om information efter avtalsslutet.

Vid avtal om en tjänst bör i enlighet med direktivet ångerfristen börja

löpa den dag då avtalet ingås, dock tidigast när näringsidkaren har

uppfyllt sina skyldigheter om information efter avtalsslutet.

Enligt artikel 5.1 i hemförsäljningsdirektivet börjar ångerfristen för

hemförsäljningsavtal löpa den dag då konsumenten tar emot information

om bl.a. sin rätt att ångra avtalet. Eftersom direktivet är ett minimi-

direktiv lägger bestämmelsen inte hinder i vägen för att låta ångerfristen

vid hemförsäljningsavtal börja löpa vid i huvudsak samma tidpunkt som

skall gälla för distansavtalen, dvs. tidigast den dag då näringsidkaren har

uppfyllt sin informationsskyldighet. Det föreslås att reglerna för hem-

försäljning utformas så. Däremot bör den i dag gällande bestämmelsen

att ångerfristen kan börja löpa redan när konsumenten undersöker varan

eller en likadan vara enligt regeringens mening inte tas in i

distansavtalslagen. Det är naturligt och även värdefullt från

enkelhetssynpunkt om reglerna för ångerfristen är ungefär likadana

oavsett om det är fråga om ett distansavtal eller ett hemförsäljningsavtal.

Enligt artikel 6.3 tredje strecksatsen i distansavtalsdirektivet får konsu-

menten inte utöva någon ångerrätt vid avtal om tillhandahållande av

varor som har tillverkats enligt konsumentens anvisningar eller som har

fått en tydlig personlig prägel. Detsamma gäller för varor som på grund

av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras

eller bli för gamla. Det sagda gäller dock bara om parterna inte har

kommit överens om annat. Det kan t.ex. vara fråga om avtal om varor

som näringsidkaren normalt inte har i sitt sortiment. Ett annat exempel är

avtal om livsmedel som snabbt kan försämras eller bli för gamla.

Det är alltså i och för sig möjligt att undanta sådana distansavtal som

nu sagts från den ångerrätt som annars skall gälla. Det kan också anföras

goda skäl för att göra det. Emellertid kan några sådana undantag inte

göras enligt hemförsäljningsdirektivet. Med hänsyn till intresset av en, så

långt det är möjligt, enhetlig reglering av ångerrätten för distansavtal och

hemförsäljningsavtal bör det övervägas om det är möjligt att finna en

gemensam lösning. Ett sätt vore naturligtvis att inte göra någon särregle-

ring över huvud taget för de angivna avtalen. Det skulle emellertid nog

föra för långt att i dessa fall låta ångerfristen börja löpa först från den

tidpunkt då konsumenten efter köpet tar emot varan. Som anförs i

promemorian är ett bättre alternativ att efter mönster av vad som i dag

gäller enligt hemförsäljningslagen i stället införa en bestämmelse i

distansavtalslagen om att näringsidkaren vid sådana avtal skall kunna

komma överens med konsumenten om att ångerfristen skall börja löpa

när näringsidkaren har fullgjort sin informationsskyldighet. Det gäller

oavsett om varan har levererats eller inte. Man bör således ta in en

bestämmelse i distansavtalslagen om att näringsidkaren skall kunna

komma överens med konsumenten om att ångerfristen skall börja löpa

tidigare än som annars skulle bli fallet när det gäller en vara som har

tillverkats eller väsentligt ändrats efter konsumentens särskilda önskemål

eller som annars har fått en tydlig personlig prägel. För att konsumenten

inte skall behöva känna osäkerhet om hur ångerfristen skall beräknas i

det enskilda fallet bör det liksom i dag krävas att näringsidkaren träffar

en skriftlig överenskommelse med konsumenten. Som Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet påpekar torde det emellertid

inte finnas tillräckliga skäl att frångå distansavtalsdirektivet när det gäller

avtal om en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas

eller som snabbt kan försämras eller bli för gammal. Kan en vara inte

återlämnas, spelar det knappast någon roll när ångerfristen börjar löpa.

Det bör i sådana fall över huvud taget inte finnas någon ångerrätt. I

enlighet med distansavtalsdirektivet bör det alltså finnas ett undantag

från ångerrätten för sådana distansavtal. Se vidare avsnitt 6.8.

Ångerfristens längd

Distansavtalsdirektivet föreskriver att ångerfristen skall vara minst sju

arbetsdagar (artikel 6.1 första stycket). I hemförsäljningsdirektivet före-

skrivs att ångerfristen inte får vara kortare än sju dagar (artikel 5.1).

I distansavtalslagen bör ångerfristens längd vara densamma för båda

avtalstyperna. Ångerfristen kan då inte understiga sju arbetsdagar, dvs. i

praktiken minst nio kalenderdagar. Det stämmer emellertid illa med

nordisk lagstiftningstradition att ange en tidsfrist i arbetsdagar. Dessutom

medför det osäkerhet om när fristen löper ut. Vid de nordiska departe-

mentsöverläggningarna har man varit eniga om att fristen i stället bör

uttryckas i kalenderdagar. En ångerfrist som understiger 14 kalender-

dagar uppfyller inte distansavtalsdirektivets krav avseende längden på

ångerfristen. Avtalet kan ju ha ingåtts i anslutning till en eller flera

storhelger, t.ex. i anslutning till jul- och nyårshelgerna. Som Lagrådet

har påpekat är det till och med så att inte ens den i promemorian och i

lagrådsremissen föreslagna ångerfristen på 14 kalenderdagar då alltid

uppfyller direktivets krav. Så är fallet när julafton, och därmed också

nyårsafton, infaller på en måndag. Regeringen föreslår därför att ånger-

fristens längd bestäms till 14 dagar men att det i lagen också föreskrivs

att ångerfristen aldrig får understiga sju arbetsdagar. Det kan tilläggas att

det i direktivförslaget om distansförsäljning av finansiella tjänster till

konsumenter som huvudregel föreslås en ångerfrist på just 14 dagar.

När det gäller distansavtal framgår det av artikel 6.1 att det enligt

direktivet gäller en yttersta tidsgräns på tre månader för att utöva

ångerrätten. Det är med andra ord inte möjligt att utöva någon ångerrätt

sedan det har gått tre månader och detta oavsett om ångerfristen har

börjat löpa eller inte. Denna tremånadersfrist skall enligt direktivet

räknas från och med den dag då konsumenten tog emot varorna eller från

och med den dag då avtalet om en tjänst ingicks. Det framstår inte

minst av förutsägbarhetsskäl som rimligt att det finns en yttersta

tidsgräns för ångerrätten vid distansavtal, särskilt vid köp på Internet. En

sådan regel bör följaktligen tas in i distansavtalslagen.

Enligt direktivet skall denna yttersta tidsgräns alltså vara tre månader.

Ett införande av en sådan tremånadersfrist samtidigt som man tar bort

ogiltighetsregeln (se avsnitt 6.4) skulle innebära en försämring av det

konsumentskydd som i dag finns vid telefonförsäljning. Har konsu-

menten inte fått någon information om villkoren för och formerna för att

utöva ångerrätten, bör därför den yttersta tidsgränsen för att utöva

ångerrätten inte göras kortare än ett år. Det bör gälla för alla distansavtal.

Näringsidkaren kan brista i sin informationsskyldighet även avseende

annat än ångerrätten. Det kan t.ex. gälla information om förekommande

garantier. Vid bristande information i sådana hänseenden torde det inte

finnas skäl att frångå direktivet. Den yttersta tidsgränsen för att utöva

ångerrätten bör alltså då vara tre månader.

Hemförsäljningsdirektivet medger inte att det i distansavtalslagen

införs någon yttersta tidsgräns för att utöva ångerrätten vid hemförsälj-

ningsavtal. Distansavtalslagen kommer alltså såvitt avser hemförsälj-

ningsavtal inte att innehålla någon sådan yttersta tidsgräns. Så länge

näringsidkaren inte har uppfyllt sin informationsskyldighet, har konsu-

menten rätt att frånträda avtalet. När informationen har getts, har

konsumenten rätt att ångra avtalet inom 14 dagar.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det vid distansavtal skall

gälla en yttersta tidsgräns på tre månader för att utöva ångerrätten. Har

näringsidkaren inte gett information om villkoren för och formerna för

att utöva ångerrätten, skall den yttersta tidsgränsen vara ett år. Det skall

inte finnas någon yttersta tidsgräns när det gäller hemförsäljningsavtal.

Med en lösning av detta slag uppnås i praktiken ett konsumentskydd

som är likvärdigt med en reglering som innehåller en ogiltighetspåföljd

(jfr avsnitt 6.4).

Krav på skriftligt meddelande?

I dag gäller enligt 6 § hemförsäljningslagen att konsumenten har rätt att

frånträda ett avtal genom att lämna eller sända ett skriftligt meddelande

om detta till näringsidkaren. I promemorian föreslås det att det inte skall

finnas något sådant formkrav i distansavtalslagen, vare sig för distans-

avtal eller hemförsäljningsavtal. Regeringen är av samma uppfattning.

Distansavtalsdirektivet medger inte att det i nationell lag uppställs något

sådant krav, vilket ju principiellt sett skulle innebära ett försämrat

konsumentskydd, och det bör i detta hänseende gälla samma regler för

distansavtal och hemförsäljningsavtal.

6.5.2 Utövande av ångerrätten

Regeringens förslag: Konsumenten skall vara skyldig att vårda

varan.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall han eller hon som

huvudregel lämna eller sända tillbaka varan till näringsidkaren.

Näringsidkaren skall snarast betala tillbaka vad konsumenten har

betalat. Återbetalningen skall ske senast inom 30 dagar. Vid hem-

försäljningsavtal och sådan telefonförsäljning där näringsidkaren

ringer upp konsumenten skall konsumenten ha rätt att behålla varan

till dess att näringsidkaren har fullgjort sin betalningsskyldighet.

Vidare skall vid sådana avtal varan tillfalla konsumenten utan

ersättning, om näringsidkaren inte inom tre månader från den dag då

ångerfristen började löpa fullgör sin betalningsskyldighet.

Vid hemförsäljningsavtal och telefonförsäljning skall närings-

idkaren betala skälig ersättning till konsumenten för dennes kostnader

att sända tillbaka varan. Vid andra distansavtal skall konsumenten

som huvudregel svara för kostnaderna för att sända tillbaka varan.

Kreditavtal som konsumenten har träffat med näringsidkaren eller

med någon annan med anledning av en överenskommelse mellan

denne och näringsidkaren skall upphöra att gälla, om konsumenten

utövar sin ångerrätt. I sådana fall skall kreditgivaren inte få tillgodo-

göra sig någon särskild ersättning för att skulden betalas i förtid.

Se 17 20 §§.

Promemorians förslag: Det föreslås i promemorian att bestämmelser

av i huvudsak samma slag som i dag finns i hemförsäljningslagen skall

tas in även i distansavtalslagen, nämligen bl.a. att konsumenten som

huvudregel skall hålla varan tillgänglig på den plats där den har tagits

emot och att konsumenten vid både distansavtal och hemförsäljningsavtal

har rätt att behålla varan till dess att näringsidkaren har lämnat tillbaka

vad konsumenten har betalat. När det gäller frågan om konsumentens

skyldighet att vårda varan och frågan om upphörande av kreditavtal

stämmer promemorians förslag överens med regeringens (se prome-

morian s. 57 f.).

Remissinstanserna: Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala uni-

versitet menar att distansavtalsdirektivet inte tillåter att man i nationell

lag har en bestämmelse om att konsumenten får utöva sin ångerrätt

endast om varan hålls i väsentligen oförändrat skick. Övriga

remissinstanser som har yttrat sig i frågan tillstyrker den föreslagna

bestämmelsen eller lämnar den utan någon invändning. Flera

remissinstanser har invändningar mot de föreslagna bestämmelserna om

verkan av att konsumenten utövar sin ångerrätt. Sveriges Industriförbund

menar att konsumenten alltid bör svara för kostnaderna för att sända

tillbaka varan till näringsidkaren. Systembolaget Aktiebolag är av samma

mening. Vidare anser Sveriges Industriförbund att näringsidkarens

skyldighet att betala tillbaka vad konsumenten kan ha betalat skall

inträda först när näringsidkaren har fått tillbaka varan från konsumenten.

I detta instämmer Finansbolagens Förening, Svenska

Postorderföreningen och Swedish Direct Marketing Association. Svensk

Handel anser att det som huvudregel skall åligga konsumenten att sända

tillbaka varan till näringsidkaren. Vidare ställer sig Svensk Handel

tveksam till förslaget att om varan har sänts till konsumenten med post,

denne skall sända tillbaka varan på samma sätt liksom till förslaget att

konsumenten har rätt att behålla varan till dess att näringsidkaren fullgör

sin återbetalningsskyldighet och att egendomen i vissa fall tillfaller

konsumenten utan ersättning. De flesta remissinstanserna tillstyrker

förslaget i den delen det gäller upphörande av kreditavtal.

Konsumentverket anser att det dessutom bör föreskrivas att konsumenten

 i vart fall vid telefon- och hemförsäljning inte skall behöva betala

några kostnader som är föranledda av krediten. Svenska Bankföreningen

anser att bestämmelsen inte bör gälla kreditavtal som är knutna till

kreditkort.

Skälen för regeringens förslag

Varan måste hållas i väsentligen oförändrat skick

I dag gäller enligt 8 § hemförsäljningslagen att konsumenten vid avtal

om överlåtelse eller upplåtelse av lös egendom som huvudregel får utöva

sin ångerrätt endast om den vara som han eller hon har tagit emot hålls i

väsentligen oförändrat skick. Bestämmelsen saknar direkt motsvarighet i

distansavtalsdirektivet. Det bör enligt regeringens mening likväl vara

möjligt att i en nationell lag ta in en bestämmelse av detta slag. Direktivet

torde rimligen inte kräva att konsumenten skall få utöva sin ångerrätt,

trots att varan har minskat väsentligt i värde genom konsumentens

hantering. Regeringen föreslår alltså att det i distansavtalslagen tas in en

bestämmelse av det slag som i dag finns i 8 § hemförsäljningslagen.

Även i de övriga nordiska länderna avser man ha en sådan regel.

Konsumentens skyldighet att lämna eller sända tillbaka varan

I 9 § hemförsäljningslagen finns bestämmelser om vad en konsument

som har utövat sin ångerrätt skall göra med den vara som han eller hon

har tagit emot. Några motsvarande bestämmelser finns inte i distans-

avtalsdirektivet, utan direktivet lämnar den frågan öppen.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt skall enligt 9 § första stycket

hemförsäljningslagen den vara som han eller hon har tagit emot hållas

tillgänglig på den plats där den har tagits emot. Bestämmelsen har gällt

under lång tid. En i stort sett likadan bestämmelse fanns redan i 1971 års

hemförsäljningslag. Det kan antas att det då i flertalet fall var närings-

idkaren själv som transporterade varan till konsumenten. Om konsu-

menten utövade sin ångerrätt var det naturligt att näringsidkaren också

hämtade varan hos konsumenten. Enligt 9 § andra stycket skall konsu-

menten, om varan har sänts till konsumenten med post, sända tillbaka

varan på samma sätt, under förutsättning att näringsidkaren tillhanda-

håller en lämplig förpackning och att konsumenten inte behöver lägga ut

för returporto. Någon motsvarande bestämmelse fanns inte i 1971 års

hemförsäljningslag. Bestämmelsen infördes i 1981 års hemförsäljnings-

lag bl.a. av den anledningen att lagen i fortsättningen skulle vara tillämp-

lig även på telefonförsäljning (se prop. 1981/82:40 s. 36). Vid sådan

försäljning var det vanligt att näringsidkaren skickade varan till

konsumenten per post. Man måste dock räkna med att leveranser vid

distansavtal kan komma att ske på flera skilda sätt, såväl genom närings-

idkarnas egna leveranser, t.ex. utkörning av varor till hemmet, som

genom olika fristående distributionssystem, t.ex. post, åkerier och cykel-

bud. Regleringen bör därför inte begränsas till post.

Av det sagda följer enligt regeringens mening att man bör välja en

delvis annan lösning än den som i dag finns i hemförsäljningslagen. Om

konsumenten utövar sin ångerrätt, bör som huvudregel gälla att konsu-

menten skall lämna eller sända tillbaka varan till näringsidkaren. Detta

bör komma tydligare till uttryck i lagen än som sker i promemorians

förslag. Som utgångspunkt bör det vara konsumenten som avgör hur

återsändandet skall ske. Som nyss har sagts får dock ångerrätten utövas

endast om konsumenten vårdar varan, vilket kan ha betydelse för hur

varan bör återsändas. Man torde kunna utgå från att näringsidkare i vissa

fall har organiserat ett system för återlämnande, och det är då naturligt att

konsumenten använder detta. Regeringen återkommer till frågan om

kostnaderna för återsändandet.

I hemförsäljningsfallen finns det dock anledning att ha kvar den

reglering som gäller i dag. Om konsumenten har tagit emot varan vid

hembesöket eller under utflykten, bör alltså gälla att konsumenten skall

hålla varan tillgänglig på den plats där den har tagits emot. Även vid

hemförsäljning förekommer det emellertid att varan sänds till konsu-

menten med post eller på annat sätt efter hembesöket eller utflykten. I

dessa fall torde det inte finnas skäl att frångå huvudregeln, nämligen att

konsumenten skall lämna eller sända tillbaka varan.

När det gäller material som konsumenten har tagit emot med anledning

av ett avtal om en tjänst, t.ex. färgburkar för ommålning av en lägenhet,

torde sådant material nästan undantagslöst ha tagits med av närings-

idkaren till den plats där tjänsten skulle fullgöras. Det bör då gälla att

materialet skall hållas tillgängligt på den plats där det har tagits emot,

förutsatt att konsumenten inte åsamkas olägenheter av betydelse eller

kostnader.

Näringsidkarens skyldighet att betala tillbaka vad konsumenten har

betalat

Enligt 10 § hemförsäljningslagen skall näringsidkaren, om konsumenten

utövar sin ångerrätt, lämna tillbaka vad konsumenten har betalat. Enligt

motiven (prop. 1981/82:40 s. 37) torde näringsidkaren ha en skälig

tidsfrist att lämna tillbaka betalningen. En bestämmelse av detta slag bör

tas in även i distansavtalslagen. Som det anges i promemorian bör

bestämmelsen dock preciseras på så sätt att det föreskrivs att närings-

idkaren skall fullgöra sin skyldighet snarast och senast inom 30 dagar.

Denna precisering föranleds av artikel 6.2 i distansavtalsdirektivet. Av

denna artikel framgår också att den enda kostnad som får läggas på

konsumenten på grund av att han eller hon utövar sin ångerrätt är den

direkta kostnaden för att skicka tillbaka varan. Det är alltså inte möjligt

att begränsa näringsidkarens återbetalningsskyldighet till att endast gälla

köpeskillingen. Näringsidkaren skall således även lämna tillbaka vad

konsumenten kan ha betalat till näringsidkaren i form av t.ex. leverans-

kostnader.

I promemorian föreslås det att konsumenten i likhet med vad som

gäller enligt hemförsäljningslagen skall ha rätt att behålla varan till

dess att näringsidkaren fullgör sin återbetalningsskyldighet.

Regeringen instämmer i promemorians förslag att konsumenten vid

hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som ingås vid telefonsamtal

som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet (telefon-

försäljning), dvs. de avtalstyper som i dag regleras i hemförsäljnings-

lagen, skall ha rätt att behålla varan till dess att näringsidkaren fullgör sin

betalningsskyldighet. Det konsumentskydd som finns i dag bör inte

urholkas.

När det däremot gäller frågan om bestämmelsens tillämpningsområde

bör utökas till andra former av distansavtal än telefonförsäljning måste

konstateras att det skulle innebära en avvikelse från den branschpraxis

som gäller sedan länge inom t.ex. postorderhandeln och som synes

fungera tillfredsställande. Som Svenska Postorderföreningen anmärker är

praxis inom postorderbranschen att återbetalning sker först sedan konsu-

menten har återsänt varan i felfritt skick. Som bl.a. föreningen framhåller

skulle dessutom en rätt för konsumenterna att hålla inne betalningen

kunna missbrukas och i vart fall innebära en betänklig osäkerhet för

näringsidkarna. Vid andra distansavtal än telefonförsäljning bör alltså

näringsidkarens återbetalningsskyldighet inträda först när han har fått

till-baka varan från konsumenten. Den i artikel 6.2 omnämnda fristen på

30 dagar bör alltså börja räknas från den dag då näringsidkaren tog emot

varan. Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverlägg-

ningarna torde detta inte stå i strid med direktivet.

Bestämmelsen i 10 § hemförsäljningslagen om att egendomen i vissa

fall tillfaller konsumenten utan ersättning bör gälla även fortsättningsvis.

Bestämmelsen saknar visserligen motsvarighet i distansavtalsdirektivet,

men eftersom den är till konsumentens fördel finns inget hinder mot att

låta den gälla även för distansavtal. Den bör dock gälla endast i de fall då

det finns en rätt för konsumenten att behålla varan till dess att närings-

idkaren har fullgjort sin betalningsskyldighet, dvs. vid hemförsäljnings-

avtal och telefonförsäljning.

Ansvar för återsändandekostnader

Typiskt för sådan telefonförsäljning som i dag regleras av hemförsälj-

ningslagen är att konsumenten i många fall träffar ett avtal med

näringsidkaren utan att ha haft tillfälle att överväga saken närmare. Vid

andra former av distansförsäljning har konsumenterna allmänt sett bättre

möjlighet att tänka igenom saken. Det framstår enligt regeringens mening

som en rimlig avvägning mellan näringsidkarnas och konsumenternas

intressen att näringsidkaren får svara för kostnaden för att sända tillbaka

varan när avtalet har ingåtts vid telefonförsäljning medan det motsatta får

gälla vid andra former av distansförsäljning. Förslaget står i samklang

med artikel 6.1 och 6.2 i distansavtalsdirektivet, som säger att den enda

kostnad som får läggas på konsumenten på grund av att han eller hon

utövar sin ångerrätt är den direkta kostnaden för att skicka tillbaka varan.

Det är också i överensstämmelse med vad som föreslås i betänkandet

Konsumenterna och IT en utredning om datorer, handel och marknads-

föring (SOU 1999:106). Där föreslås att konsumenterna skall medges rätt

att inom en viss tidsfrist frånträda ett ingånget avtal, utan annan kostnad

än för en eventuell returfrakt (se s. 65 i betänkandet).

Enligt artikel 7.3 i distansavtalsdirektivet får medlemsstaterna före-

skriva att näringsidkaren har rätt att tillhandahålla konsumenten en vara

eller tjänst av likvärdig kvalitet och till likvärdigt pris, under förut-

sättning att denna möjlighet har överenskommits före avtalets ingående

eller i avtalet. Detta kommer att gälla enligt svensk rätt utan någon

särskild regel därom. Det sägs vidare i artikeln bl.a. att kostnaderna för

att skicka tillbaka varan vid utövande av ångerrätten i detta fall skall

åvila näringsidkaren, och att konsumenten skall informeras om detta. Det

anförda bör framgå av distansavtalslagen.

Vid hemförsäljningsavtal bör liksom i dag näringsidkaren i förekom-

mande fall svara för kostnaderna för återsändandet.

Vad händer med ett kreditavtal om konsumenten utövar sin ångerrätt?

Enligt artikel 6.4 i distansavtalsdirektivet skall medlemsstaterna i sin lag-

stiftning tillförsäkra att ett ingånget kreditavtal återgår utan påföljd för

konsumenten om denne utövar sin ångerrätt. Detta gäller enligt artikeln

om priset på en vara eller tjänst helt eller delvis har betalats med en

kredit som näringsidkaren har lämnat eller om priset helt eller delvis har

betalats med en kredit som har beviljats konsumenten av tredje man på

grundval av ett avtal mellan denne och näringsidkaren. Av artikeln fram-

går slutligen att direktivet inte i detalj reglerar återgången av kreditavtalet

utan att medlemsstaterna själva får bestämma om det.

En första fråga att överväga är om kreditavtalet skall upphöra automa-

tiskt eller först sedan konsumenten meddelat kreditgivaren att han eller

hon har utövat sin ångerrätt. Samma fråga behandlades vid genom-

förandet av direktivet om tidsdelat boende (se prop. 1996/97:127 s. 40),

som också innehåller en bestämmelse om upphörande av kreditavtal om

konsumenten utövar den i det direktivet föreskrivna ångerrätten. Som då

anfördes kan det krävas att den som har lämnat en kredit av det aktuella

slaget håller sig underrättad om huvudavtalets bestånd, varför det inte

finns skäl att meddela närmare föreskrifter om annulleringen av

kreditavtalet. Kreditavtalet bör således upphöra att gälla automatiskt.

En annan fråga är i vilken utsträckning konsumenten skall kunna

åläggas betalningsskyldighet trots att kreditavtalet har upphört. Direktivet

kräver att kreditavtalet skall återgå utan påföljd för konsumenten. Vid

genomförandet av direktivet om tidsdelat boende anfördes beträffande ett

likadant uttryck i det direktivet att bestämmelsen rimligen borde tolkas så

att konsumenten, för det fall att kreditavtalet upphör, inte skall drabbas

av någon extra kostnad, dvs. en kostnad som inte skulle ha uppstått om

avtalet hade stått fast. Det anfördes vidare att det däremot fick anses

självklart att konsumenten måste återbetala den del av krediten som har

kommit honom eller henne till del och att direktivet inte kunde anses

förhindra att konsumenten fick betala sådana lånekostnader som inte

beror på att avtalet har upphört, t.ex. upplupen ränta och uppläggnings-

avgifter. Bestämmelsen i distansavtalsdirektivet bör också i detta avse-

ende ges samma tolkning som bestämmelsen i direktivet om tidsdelat

boende.

Konsumentverket förordar att distansavtalslagen går längre än så och

att konsumenten inte bör vara skyldig att ersätta kreditgivaren för några

kostnader över huvud taget. Regeringen anser dock inte att det finns skäl

för detta.

Svenska Bankföreningen påpekar att bestämmelsen inte bör gälla

kreditavtal som är knutna till kreditkort. Med anledning därav skall fram-

hållas att regeln bara har avseende på den kredit som konsumenten har

fått med anledning av distansavtalet.

Den svenska regleringen bör utformas i nära anslutning till distans-

avtalsdirektivet och till motsvarande bestämmelse i lagen om konsument-

skydd vid avtal om tidsdelat boende. Det finns för närvarande inte någon

motsvarande reglering för hemförsäljning. Det är dock inte motiverat att

begränsa tillämpningsområdet för bestämmelsen till distansavtal. Den

bör således gälla även om konsumenten har beviljats krediten med

anledning av ett hemförsäljningsavtal.

6.6 Näringsidkarens fullgörande av ett avtal

Regeringens förslag: Om inte parterna har avtalat annat, skall

näringsidkaren fullgöra sin prestation senast inom 30 dagar från den

dag då konsumenten gjorde sin beställning. Om näringsidkaren inte

kan fullgöra prestationen i tid, har konsumenten rätt att häva avtalet.

Häver konsumenten avtalet, skall näringsidkaren snarast, dock senast

inom 30 dagar, betala tillbaka vad konsumenten har betalat. Se 21 §.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås det att

näringsidkaren, om prestationen inte kan fullgöras i tid, skall lämna

tillbaka vad konsu-menten har betalat inom 30 dagar och detta oavsett

om konsumenten har hävt avtalet eller inte. I övrigt stämmer

promemorians förslag i allt väsentligt överens med regeringens (se

promemorian s. 60 f.).

Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det

utan någon invändning. Konsumentvägledarnas förening pekar dock på

att förslaget är svårtolkat och undrar om det är så att avtalet upphör att

gälla om näringsidkaren inte fullgör sin prestation i tid.

Skälen för regeringens förslag: Artikel 7 i distansavtalsdirektivet

behandlar vissa frågor om näringsidkarens kontraktsrättsliga förpliktel-

ser, närmast när näringsidkaren skall fullgöra sin prestation. Det är de

enda bestämmelserna i direktivet som går in på sådana frågor.

Enligt artikel 7.1 i direktivet skall näringsidkaren, om inte parterna har

kommit överens om annat, utföra beställningen senast inom 30 dagar från

den dag då konsumenten lämnade sin beställning till näringsidkaren. En

bestämmelse av liknande slag finns i 5 § konsumentköplagen. Enligt den

bestämmelsen skall en vara, om inte annat följer av avtalet, avlämnas

inom skälig tid från köpet. Någon preciserad tidsgräns för avlämnandet

finns alltså inte angiven i lagen. I 24 § konsumenttjänstlagen finns en

bestämmelse som innebär att det som huvudregel föreligger dröjsmål på

näringsidkarens sida om uppdraget inte har avslutats inom skälig tid. Inte

heller här finns någon preciserad tidsgräns angiven. Av det anförda

framgår att nuvarande lagregler inte helt uppfyller vad som föreskrivs i

artikel 7.1 i direktivet. En bestämmelse som uppfyller direktivet i detta

avseende behövs alltså.

Om näringsidkaren underlåter att fullgöra sin del av avtalet på grund

av att den beställda varan eller tjänsten inte är tillgänglig, skall konsu-

menten enligt artikel 7.2 i direktivet informeras om detta och snarast

möjligt få tillbaka vad han eller hon har betalat. Bestämmelsen

föreskriver vidare att konsumenten under alla omständigheter skall få

tillbaka vad han eller hon har betalat inom 30 dagar. En bestämmelse av

detta slag saknas i svensk rätt.

Även om bestämmelserna i artikel 7.1 och 7.2 är av kontraktsrättsligt

slag, bör de genomföras genom att det tas in regler om återbetalning i

distansavtalslagen och således inte genom att det tas in regler i t.ex.

konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen.

De synpunkter som Konsumentvägledarnas förening kommer med

visar att reglerna bör utformas så att de bättre än promemorians förslag

följer den systematik som finns i konsumentköplagen och konsument-

tjänstlagen. I promemorian föreslås det att näringsidkaren skall lämna

tillbaka vad konsumenten har betalat oavsett om konsumenten har hävt

avtalet eller inte. Detta är en ordning som framstår som ovanlig, och den

passar mindre väl in i det system om upphörande av avtal som gäller. Det

bör i stället krävas att konsumenten har hävt avtalet för att näringsidkaren

skall bli skyldig att lämna tillbaka vad konsumenten har betalat. Detta

kan inte anses strida mot direktivet. Däremot torde direktivet inte medge

att man som en förutsättning för att få häva avtalet uppställer ett krav på

att näringsidkarens dröjsmål är av väsentlig betydelse för konsumenten,

vilket annars skulle vara naturligt. Om näringsidkaren inte kan fullgöra

sin prestation, bör konsumenten alltså ha rätt att häva avtalet oavsett om

näringsidkarens dröjsmål är av väsentlig betydelse för honom eller

henne, vilket näringsidkaren skall informera konsumenten om.

Återbetalningen skall enligt direktivet ske snarast möjligt, dock senast

inom 30 dagar. Direktivet reglerar inte från när dessa 30 dagar skall

räknas. Med den lösning som nyss har redogjorts för är det lämpligt att

föreskriva att återbetalningen skall ske inom 30 dagar från den dag då

näringsidkaren tog emot konsumentens meddelande om att avtalet hävts.

I enlighet med promemorians bedömning är det omotiverat att lag-

regeln begränsas till de situationer där näringsidkaren inte kan fullgöra

sin del av avtalet just på grund av att den beställda varan eller tjänsten

inte finns tillgänglig; vad som avses med detta är också något oklart. Alla

situationer där näringsidkaren inte kan fullgöra sin del av avtalet bör

omfattas.

Som har angetts tidigare bör bestämmelserna om hemförsäljning och

distansförsäljning vara så lika varandra som möjligt, om det inte finns

sakliga skäl däremot. Det möter inte något hinder mot att låta bestäm-

melserna gälla även vid fullgörelse av ett hemförsäljningsavtal, och det

ter sig inte motiverat att behandla dessa avtal annorlunda. Det föreslås

därför att reglerna görs tillämpliga även på hemförsäljningsavtal.

Sammanfattningsvis bör artiklarna 7.1 och 7.2 genomföras så att det i

distansavtalslagen tas in en bestämmelse om att näringsidkaren vid

distansavtal och hemförsäljningsavtal skall fullgöra sin prestation, dvs.

vid köp avlämna varan och vid tjänst avsluta uppdraget, inom skälig tid,

dock senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten gjorde sin

beställning. Trettiodagarsregeln, som det skall vara möjligt för parterna

att avtala bort, kommer att utgöra ett komplement till konsument-

köplagens och konsumenttjänstlagens bestämmelser om tiden för avläm-

nande av varan respektive fullgörande av tjänsten. Vidare bör det i lagen

tas in en bestämmelse om vad som gäller för det fall att näringsidkaren

kommer i dröjsmål. Näringsidkaren skall då informera konsumenten om

att denne har rätt att häva avtalet, och näringsidkaren skall inom viss tid

efter ett hävande av avtalet betala tillbaka vad konsumenten har betalat.

Även i de övriga nordiska länderna är man inne på att genomföra

artikel 7.1 och 7.2 på ett liknande sätt.

Enligt artikel 7.3 i distansavtalsdirektivet får medlemsstaterna före-

skriva att näringsidkaren har rätt att tillhandahålla konsumenten en vara

eller tjänst av likvärdig kvalitet och till likvärdigt pris, under förut-

sättning att denna möjlighet har överenskommits före avtalets ingående

eller i avtalet. Det sägs vidare i artikeln att konsumenten skall informeras

om denna möjlighet på ett klart och begripligt sätt. Vidare föreskrivs att

kostnaderna för att skicka tillbaka varan vid utövande av ångerrätten i

detta fall skall åvila näringsidkaren, vilket konsumenten skall informeras

om (se avsnitt 6.5.2). Det anges slutligen i artikeln att leverans av en vara

eller en tjänst i sådana fall som avses i artikeln inte anses utgöra leverans

utan föregående beställning enligt artikel 9 i direktivet (se avsnitt 6.10).

Bakgrunden till denna direktivbestämmelse är att det i vissa medlems-

stater är möjligt för en näringsidkare att, utan att detta har avtalats,

tillhandahålla en konsument en vara eller tjänst som liknar den beställda i

de fall näringsidkaren inte kan tillhandahålla just den vara eller tjänst

som har beställts. Enligt svensk rätt krävs att parterna har kommit

överens om att näringsidkaren skall ha en sådan möjlighet. Annars har

näringsidkaren inte rätt att förfara på det sättet. Om näringsidkaren ändå

gör det, har konsumenten inte någon skyldighet att betala för varan eller

tjänsten.

Att parterna kan avtala på det sätt som nyss sagts följer av allmänna

avtalsrättsliga principer. Och att det krävs en överenskommelse behöver

inte sägas i lagen. För svensk del finns det därför inte något behov av att

införa en regel motsvarande artikel 7.3 första och andra meningarna.

Samma bedömning har gjorts av de andra nordiska länderna vid

departementsöverläggningarna. Angående frågan om betalningsskyldig-

het för kostnader för återsändande, se avsnitt 6.5.2.

6.7 Undantag från informationsskyldigheten och

ångerrätten

Regeringens förslag: Bestämmelserna om information när ett avtal

ingås och om ångerrätt skall inte gälla distansavtal om inkvartering,

transport, servering, catering och andra liknande tjänster eller kultur-

evenemang, idrottsevenemang och andra liknande fritidsaktiviteter.

Men undantaget skall vara begränsat till de fall då näringsidkaren har

åtagit sig att tillhandahålla tjänsten på en bestämd dag eller under en

bestämd tidsperiod. Bestämmelserna om information och ångerrätt

skall inte heller gälla distansavtal och hemförsäljningsavtal om livs-

medel och andra varor för ett hushålls löpande förbrukning, om

varorna skall levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett

distributionssystem med regelbunden utkörning. Se 6 och 7 §§.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås det att även bestäm-

melserna om information vid marknadsföring skall undantas. Det föreslås

vidare i promemorian att undantaget för avtal om livsmedel m.m. endast

skall gälla avtal om leverans vid ett enstaka tillfälle och således inte avtal

om successiva leveranser. I promemorian föreslås det också att detta

undantag endast skall gälla avtal om dagligvaror och alltså inte avtal om

andra varor för ett hushålls löpande förbrukning. I övrigt stämmer

prome-morians förslag överens med regeringens (se promemorian s. 64

f.).

Remissinstanserna: Avtal om inkvartering, transport m.m.: De flesta

remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan

någon invändning. Hovrätten för Västra Sverige anser dock att

bestämmelserna om information vid marknadsföring bör gälla. Konsu-

mentverket instämmer i detta och menar dessutom att inte heller bestäm-

melserna om information när ett avtal ingås bör undantas. Vidare är

Konsumentverket av den uppfattningen att undantaget från ångerrätten

inte bör gälla för telefonförsäljning. Även Sveriges Konsumentråd anser

att undantaget från ångerrätten inte skall gälla för telefonförsäljning.

Juri-diska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet ifrågasätter

undantaget som helhet. Telia Aktiebolag anser att undantaget i direktivet

för fritids-aktiviteter inte bör inskränkas på det sätt som föreslås i

promemorian. Avtal om livsmedel m.m.: De flesta remissinstanserna

tillstyrker prome-morians förslag eller lämnar det utan någon invändning.

Konsument-verket anser dock att det inte bör göras något undantag från

informations-skyldigheten och att undantaget från ångerrätten bör

begränsas till att gälla avtal om livsmedel och således inte omfatta andra

dagligvaror. I det sistnämnda instämmer även Sveriges Konsumentråd.

Juridiska fakultets-nämnden vid Uppsala universitet ifrågasätter

lämpligheten av att över huvud taget införa direktivets undantag för avtal

om livsmedel och andra dagligvaror som levereras genom regelbunden

utkörning . Sveriges Industriförbund menar att de aktuella avtalen i

enlighet med direktivet bör undantas även från bestämmelsen om senaste

fullgörelsedag. Vidare anför Sveriges Industriförbund att det inte finns

några skäl för att vid distansavtal göra skillnad på leverans vid ett enstaka

tillfälle och leverans vid flera tillfällen. I detta instämmer Systembolaget

Aktiebolag. Svenska IT-företagens Organisation förordar att undantaget

omformuleras på ett sådant sätt att någon koppling till

distributionssystemet inte görs.

Skälen för regeringens förslag

Avtal om inkvartering, transport m.m.

Enligt artikel 3.2 andra strecksatsen i distansavtalsdirektivet skall be-

stämmelserna om information (artiklarna 4 och 5), ångerrätt (artikel 6)

och fullgörelse (artikel 7.1) inte tillämpas på avtal om tillhandahållande

av tjänster som avser inkvartering, transport, serveringsverksamhet eller

fritidsaktiviteter. Detta gäller om näringsidkaren, när avtalet ingås, åtar

sig att tillhandahålla dessa tjänster på en bestämd dag eller under en

bestämd tidsperiod. Det anges vidare i artikeln att näringsidkaren, vid

fritidsevenemang som äger rum utomhus, i undantagsfall och under

särskilda omständigheter, kan förbehålla sig rätten att inte tillämpa artikel

7.2 i direktivet (om bl.a. återbetalning av vad konsumenten har betalat).

Det torde stå klart vad som avses med inkvartering och transport .

Motsvarande uttryck finns för övrigt i EG-direktivet (90/314/EEG) om

paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang och i lagen om

paketresor. Som ett exempel på ett distansavtal om inkvartering kan

nämnas att en konsument bokar ett rum på ett hotell eller en sovplats på

ett vandrarhem. Ett exempel på ett avtal som avser transport är ett avtal

om flyttransport.

Den svenska lydelsen av direktivet talar alltså vidare om serverings-

verksamhet . EG-kommissionen har på fråga från det norska

departement som har huvudansvaret för genomförandet av direktivet där

svarat att bestämmelsen är meant to cover activities of providing food

and drink for a large number of people e.g. at social events which may be

held in restaurants as well as on other premises . Det framstår som

naturligt att uppfatta avsikten bakom direktivbestämmelsen så att såväl

catering-tjänster som tjänster som består i att det skall tillhandahållas mat

och dryck på en restaurang är undantagna. Det anförda torde komma till

uttryck i distansavtalslagen på ett godtagbart sätt genom att man där

undantar servering, catering eller någon annan liknande tjänst .

Vad som avses med undantaget för fritidsaktiviteter (eng. leisure )

framstår som mera oklart. I ett tidigare utkast till direktiv angavs

motsvarande undantag som entertainment . I begreppet fritidsaktiviteter

kan inbegripas t.ex. olika kulturevenemang och idrottsevenemang. Även

sådant som hyra av en bil att användas under semestern kan inrymmas i

begreppet. Däremot torde t.ex. hyra av en bil för att kunna ta sig till och

från arbetet inte omfattas av undantaget. Regeringen instämmer i prome-

morians bedömning att det är en mindre bra lösning att frågan om

bestämmelsernas tillämplighet skall vara beroende av vilken avsikt

konsumenten har med att ingå avtalet. Det synes i stället lämpligt att

undanta endast sådana distansavtal som avser kulturevenemang,

idrottsevenemang och andra liknande fritidsaktiviteter. Det föreslås att så

sker i distansavtalslagen.

Den aktuella direktivbestämmelsen omfattar endast avtal där närings-

idkaren vid avtalets ingående har åtagit sig att tillhandahålla tjänsten på

en bestämd dag eller under en bestämd tidsperiod. Så bör undantaget

utformas även i distansavtalslagen. Mer vidsträckta undantag är i alla

hänseenden inte möjliga att göra.

Som den föreslagna lagregeln om senaste fullgörelsedag ser ut

(näringsidkaren skall fullgöra sin prestation inom skälig tid, dock senast

inom 30 dagar från beställningen), torde det saknas anledning att undanta

de nu aktuella avtalen från den bestämmelsen.

Hovrätten för Västra Sverige framhåller att man inte kan se fördelen

med att göra undantag från informationsplikten vid marknadsföringen av

tjänsterna. Hovrätten pekar bl.a. på att rättsläget i dag är oklart om det

finns någon skyldighet att lämna prisinformation vid marknadsföring av

t.ex. kulturevenemang. Om man nu skulle införa en lagregel för

distansavtal där det sägs direkt att informationen kan underlåtas vid

marknadsföring av bl.a. kulturevenemang, som sker via medel för

distanskommunikation, skulle man enligt hovrättens mening ta steget

från ett ovisst rättsläge, där det i vart fall har lämnats öppet om pris-

information kan krävas eller inte, till ett klart rättsläge där närings-

idkaren inte behöver lämna någon motsvarande information. Hovrätten

framhåller också att marknadsföringen skall ta särskild hänsyn till

behovet av skydd för underåriga, och pekar på att det kan finnas en risk

för att ungdomar kan komma att bli utnyttjade t.ex. vid marknadsföring

av konserter eller specifika ungdomsevenemang.

Regeringen ansluter sig till vad hovrätten anför och föreslår inte något

undantag från bestämmelserna om information vid marknadsföring.

Några tungt vägande skäl för att avvika från direktivet synes däremot

inte föreligga när det gäller att undanta något eller några av avtalen från

bestämmelserna om information när ett avtal ingås och om ångerrätt.

Regeringen förutsätter dock därvid att branschen även fortsättningsvis

kommer att tillämpa den praxis som i dag finns rörande konsumentens

avbeställningsmöjligheter. Att avtal om inkvartering, transport m.m. nu

föreslås bli undantagna från ångerrätten bör alltså inte leda till att

branschens avbeställningspraxis ändras till det sämre för konsumenten.

Det finns anledning att följa detta i framtiden.

Inte heller synes det föreligga tillräckliga skäl att, som Konsument-

verket och Sveriges Konsumentråd förordar, låta de angivna bestäm-

melserna gälla vid telefonförsäljning utan undantagen bör gälla alla

distansavtal.

I den aktuella direktivbestämmelsen föreskrivs slutligen att närings-

idkaren, vid fritidsevenemang som äger rum utomhus, i undantagsfall

kan förbehålla sig rätten att under särskilda omständigheter inte tillämpa

artikel 7.2 (se angående denna artikel i avsnitt 6.6). Bestämmelsen

tillkom bl.a. för att tillåta arrangören av Wimbledontennisen och vissa

andra sportevenemang att förbehålla sig rätten att inte betala tillbaka

biljettkostnaden för tävlingsdagar som helt eller delvis hade regnat bort.

Regeringen instämmer i promemorians bedömning att det inte framstår

som tillräckligt motiverat att införa en sådan bestämmelse i den svenska

distansavtalslagen. Inte heller i de övriga nordiska länderna avser man att

ha någon sådan bestämmelse.

Avtal om livsmedel m.m.

Enligt artikel 3.2 första strecksatsen i distansavtalsdirektivet skall be-

stämmelserna om informationsskyldighet (artiklarna 4 och 5), ångerrätt

(artikel 6) och fullgörelse (artikel 7.1) inte tillämpas på avtal om leverans

av livsmedel, drycker eller andra varor för daglig konsumtion, vilka

levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats av distributörer

genom regelbunden utkörning. En liknande bestämmelse finns i hem-

försäljningsdirektivet. Där sägs att direktivet inte skall gälla avtal om

leverans av matvaror eller dryckesvaror eller andra varor för ett hushålls

löpande förbrukning från personer som regelmässigt betjänar vissa rutter

(artikel 3.2.b).

I promemorian föreslås det att det i distansavtalslagen tas in ett undan-

tag från informationsskyldigheten och ångerrätten för avtal om leverans

vid ett enstaka tillfälle av livsmedel m.m. till en konsuments bostad eller

arbetsplats i ett distributionssystem med regelbunden utkörning. Försla-

get möter kritik från flera remissinstanser. Juridiska fakultetsnämnden

vid Uppsala universitet menar att ett sådant undantag gör det svårt för

såväl konsumenter som näringsidkare att värdera den rättsliga

situationen. Nämnden pekar på att genomförandet av

distansavtalsdirektivet i denna del innebär att det kommer att gälla helt

olika regler beroende på huru-vida varorna levereras till konsumenten

genom regelbunden utkörning eller inte. Svenska IT-företagens

Organisation framhåller att det är mindre lämpligt med ett undantag som

är kopplat till distributions-formen.

Reglerna om framför allt ångerrätt passar dock mindre väl för avtal om

livsmedel m.m., särskilt i de fall där varorna levereras genom regel-

bunden utkörning. Direktivets undantag får anses vara sakligt motiverat.

I enlighet med vad som har anförts i avsnitt 6.2 bör man då inte låta bli

att införliva undantaget med svensk rätt. Regeringen anser således att ett

undantag bör införas för avtal om livsmedel m.m. där leverans sker

genom regelbunden utkörning.

När det gäller frågan vilka avtal som skall omfattas av undantaget bör

det enligt promemorians bedömning göras skillnad mellan avtal enligt

vilka leverans skall ske vid ett enda tillfälle och avtal enligt vilka leve-

rans skall ske vid fler än ett tillfälle. I promemorian föreslås det sålunda

att undantaget begränsas till att gälla för avtal som gäller leverans vid ett

enda tillfälle. Detta är en avvikelse från direktiven, som nog kan komma

att vålla en del tillämpningssvårigheter. I detta sammanhang bör det

dessutom noteras att konsumenten redan i dag har en avbeställningsrätt

(se 37 § konsumentköplagen). Undantaget bör således inte begränsas till

endast avtal som avser leverans vid ett tillfälle.

Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverläggningarna

torde syftet med undantagen i distansavtalsdirektivet och hemförsälj-

ningsdirektivet vara att inte endast dagligvaror, såsom t.ex. hushålls-

papper och tvättmedel, utan även andra varor för hushållets löpande

förbrukning, såsom t.ex. eldningsolja, skall undantas. Regeringen

föreslår därför att det i promemorian föreslagna undantaget utvidgas

något.

De båda direktivens uttryck genom regelbunden utkörning torde få

uppfattas så att det skall vara fråga om leveranser som sker i ett distri-

butionssystem med regelbunden utkörning. Vid de nordiska departe-

mentsöverläggningarna har man tolkat detta så att varuutkörningen skall

utgöra ett led i näringsidkarens normala marknadsföring och inte endast

en särskild tjänst i det enskilda fallet.

I likhet med vad som har föreslagits gälla vid avtal om inkvartering,

transport m.m. saknas det anledning att undanta de nu aktuella avtalen

från bestämmelsen om senaste fullgörelsedag. Det lär inte heller finnas

tillräckliga skäl att undanta de nu aktuella avtalen från bestämmelsen om

information vid marknadsföring. Omfattningen av undantagen för avtal

om inkvartering, transport m.m. respektive för livsmedel och andra varor

för hushållets löpande förbrukning kommer därmed att bli densamma.

Av de övriga nordiska länderna avser man i vart fall i Danmark att

välja en lösning som i stora delar stämmer överens med den lösning som

föreslås här.

6.8 Undantag från ångerrätten

Regeringens förslag: Konsumenten skall inte ha någon ångerrätt vid

distansavtal som gäller en tjänst, om fullgörandet av tjänsten har

påbörjats med konsumentens samtycke under ångerfristen. Även vissa

andra undantag från bestämmelserna om ångerrätt införs, t.ex. om avtalet

gäller en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller

som snabbt kan försämras eller bli för gammal eller om avtalet gäller en

tidning eller en tidskrift. Se 14 §.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås det inte något undan-

tag från ångerrätten om avtalet gäller en vara som på grund av sin

beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli

för gammal. Inte heller föreslås det något undantag för avtal om tidningar

eller tidskrifter. I övrigt stämmer promemorians förslag överens med

regeringens (se promemorian s. 68 f.).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo-

rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. Kommerskollegium,

Sveriges Industriförbund, Svenska Tidningsutgivareföreningen och

Bonnier Aktiebolag framhåller dock särskilt att man bör införa

undantaget för tidningar och tidskrifter. Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet menar att man bör införa direktivets undantag för

varor som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som

snabbt kan försämras eller bli för gamla. Konsumentverket anser att

undantagen från ångerrätten inte bör gälla för telefonförsäljning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 6.3 första strecksatsen i

distansavtalsdirektivet får konsumenten inte utöva ångerrätten vid avtal

som gäller en tjänst där fullgörelsen med konsumentens samtycke har

påbörjats redan före utgången av ångerfristen. Om distansavtalslagen inte

skulle innehålla ett sådant undantag, finns det en risk för att

näringsidkarna inte vill utföra beställda tjänster förrän ångerfristen har

löpt ut, vilket i sin tur skulle kunna få till konsekvens att det inte skulle

vara möjligt för en konsument att träffa ett avtal på distans om det är

nödvändigt att tjänsten påbörjas direkt. Med hänsyn tagen bl.a. till detta

bör undantaget införas i distansavtalslagen.

Vid avtal om en tjänst börjar ångerfristen löpa den dag då avtalet ingås,

dock tidigast den dag då konsumenten tar emot den information som

anges i artikel 5 i direktivet, bl.a. om villkoren för och formerna för att

utöva ångerrätten. Det kan alltså gå en kortare eller längre tid från det att

avtalet ingås till det att ångerfristen börjar löpa. Om avtalet börjar

fullgöras med konsumentens samtycke under den tiden, dvs. innan

ångerfristen har börjat löpa, skulle det kunna hävdas att direktivets krav

på att fullgörandet skall ha påbörjats före utgången av ångerfristen är

uppfyllt. Konsumenten skulle vid en sådan tolkning alltså ha förlorat sin

rätt att frånträda avtalet. Så bör inte vara fallet. I stället bör det gälla att

avtalet skall ha börjat fullgöras med konsumentens samtycke under

ångerfristen, dvs. under den i lagen stipulerade 14-dagarsperioden.

Härigenom säkerställs att konsumenten har fått all relevant information

innan han eller hon samtycker till att avtalet börjar fullgöras trots att

ångerfristen inte har löpt ut.

I artikel 6.3 andra strecksatsen görs undantag för avtal om tillhanda-

hållande av varor eller tjänster, vilkas pris beror på fluktuationer på

finansmarknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera. Detta undan-

tag är uppenbarligen motiverat och bör införas även i distansavtalslagen.

Exempel på ett avtal som normalt sett faller in under undantaget är köp

av aktier som är börsnoterade.

Undantaget i tredje strecksatsen har behandlats i avsnitt 6.5.1. Som

framgår där anser regeringen att det bör införas ett undantag för avtal om

varor som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som

snabbt kan försämras eller bli för gamla.

Undantaget i fjärde strecksatsen avtal som gäller en förseglad ljud-

eller bildinspelning eller ett förseglat datorprogram vars försegling

konsumenten har brutit bör också införas i distansavtalslagen. Med ett

sådant undantag ges näringsidkarna möjlighet att genom att försegla

varan hindra att konsumenten kopierar innehållet och därefter utnyttjar

ångerrätten. Undantaget torde för övrigt stämma överens med den praxis

som i dag gäller för möjligheten att byta t.ex. CD-skivor.

I den femte strecksatsen görs undantag för avtal om tidningar och

tidskrifter. I promemorian föreslås det inte något motsvarande undantag i

distansavtalslagen, men förslaget kritiseras av Kommerskollegium,

Sveriges Industriförbund, Svenska Tidningsutgivareföreningen och

Bonnier Aktiebolag.

Regeringen kan se goda skäl för promemorians förslag. Ett avtal om en

tidning, t.ex. en helårsprenumeration på en dagstidning, innebär inte

sällan en förhållandevis stor utgift för en vanlig konsument. Marknads-

föringen av tidskrifter, t.ex. på Internet, kan vara utformad på ett sätt som

lätt inbjuder till köp utan tillräckligt övervägande. De skäl som bär upp

ångerrätten i distansavtalslagen gör sig gällande även för tidningar och

tidskrifter. Prenumerationsvillkoren lär dessutom i dag som regel vara

utformade så att det inte är möjligt för en konsument att säga upp

prenumerationen under avtalstiden och få återbetalt den del av priset som

avser återstående tid. Som framhålls i promemorian ger hemförsälj-

ningslagen ångerrätt för sådana avtal utan att det förefaller ha orsakat

några problem, låt vara att många erbjudanden som lämnas i telefon

avser korta prenumerationer där priset understiger 300 kronor varför

hemförsäljningslagen inte är tillämplig. Det synes också ologiskt att inte

låta ångerrätten omfatta köp av ett enstaka exemplar av en tidskrift när

köp av en pocketbok inte är undantaget från ångerrätten. Emellertid

måste beaktas att det rör sig om varor vilkas innehåll konsumenten ofta

kan tillgodogöra sig snabbt och sedan utöva ångerrätten. Som

Tidningsutgivarna anmärker skulle en ångerrätt kunna missbrukas, i vart

fall när det gäller prenumerationer på dagstidningar och andra nyhets-

tidningar. Ett undantag från ångerrätten skulle i och för sig kunna

begränsas till sådana tidningar, men regeringen är likväl beredd att

föreslå att undantaget helt följs. Vid de nordiska departements-

överläggningarna har framkommit att man numera är inne på att införa

direktivets undantag även i Danmark, Finland och Island men inte i

Norge. Regeringen föreslår alltså att tidningar och tidskrifter undantas

från ångerrätten. Frågan bör dock tas upp vid utvärderingen av

distansavtalslagen.

I den sjätte strecksatsen görs undantag för tips- och lotteritjänster. Det

finns säkert vissa fall där en ångerrätt skulle kunna motiveras, t.ex. vid

längre abonnemang av tipstjänster. Samtidigt finns en påtaglig risk för att

försäljningen av tips- och lotteritjänster på distans onödigt skulle mot-

verkas om det fanns en generell ångerrätt för avtal om sådana tjänster,

och lagens bestämmelser om informationsskyldighet kommer trots allt att

gälla. Det kan tilläggas att lotterier som anordnas för allmänheten

regleras av lotterilagen (1994:1000). Enligt den lagen får lotterier som

huvudregel anordnas bara efter tillstånd och Lotteriinspektionen har den

centrala tillsynen över att lagen följs. Även om det inte heller här är en

given slutsats föreslår regeringen att direktivet följs och att undantaget

således införs, men även denna fråga bör tas upp vid utvärderingen av

distansavtalslagen. Lagrådet har påpekat att den i direktivet valda formu-

leringen tips- och lotteritjänster ger intrycket att t.ex. vadhållning vid

hästtävlingar (totalisatorspel) skulle omfattas av ångerrätt, vilket

knappast torde vara en lämplig avgränsning av undantaget. Som Lagrådet

har föreslagit bör undantaget i lagen därför ges lydelsen vadhållning

eller andra lotteritjänster .

Konsumentverket anser att de i detta avsnitt redovisade undantagen

inte bör gälla vid telefonförsäljning utan endast vid övriga distansavtal.

Regeringen anser inte att det finns tillräckliga skäl för en sådan special-

reglering för avtal som ingås i telefon. Undantagen är motiverade även

när det gäller telefonavtal.

De redovisade undantagen från distansavtalsdirektivets bestämmelser

om ångerrätt skulle kunna vara motiverade även när det gäller hem-

försäljningsavtal. Hemförsäljningsdirektivet medger dock inte att undan-

tagen utsträcks till sådana avtal.

6.9 Betalning med kort

Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan i dag artikel 8 i

distansavtalsdirektivet. Någon lagregel är därför inte nödvändig.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 70 f.).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians

bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Kommerskollegium

anser dock att det i distansavtalslagen bör tas in bestämmelser som

klargör ansvarsförhållandet vad avser otillbörlig användning av kort vid

betalning i samband med distansavtal.

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 8 i distansavtalsdirek-

tivet föreskrivs att medlemsstaterna skall säkerställa att det finns

lämpliga åtgärder som gör det möjligt för en konsument att begära

annullering av en betalning vid bedräglig användning av hans eller

hennes betalkort. Vidare föreskrivs det i artikeln att medlemsstaterna

skall säkerställa att det finns lämpliga åtgärder för en konsument att i

sådana fall få tillbaka de felaktigt utbetalda beloppen. Artikel 8 innehåller

enbart allmänt hållna regler utan några särskilda krav på genomförande.

Det kan till en början noteras att direktivet bara säger att det skall

finnas lämpliga åtgärder . Något absolut krav på att konsumenten alltid

skall ha rätt att få tillbaka pengarna av kortutgivaren uppställs alltså inte.

Direktivet säger vidare inget om vad som skall gälla med avseende på

avtalsvillkor som går ut på att konsumenten skall svara för de felaktigt

utbetalade beloppen.

Av grundläggande avtalsrättsliga principer följer att en konsument

allmänt sett inte ansvarar för belopp som har påförts hans eller hennes

konto genom att kortet har använts på ett obehörigt sätt. Ett sådant ansvar

kan dock uppkomma om parterna har avtalat om det.

Med hänsyn till att standardavtalen på kontokortsområdet tidigare

regelmässigt innehöll avtalsvillkor varigenom konsumenten påtog sig ett

sådant betalningsansvar infördes i 34 § konsumentkreditlagen en regel

som hindrar att villkoret kan göras gällande utom i vissa särskilt angivna

fall. Enligt 34 § får ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall

vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett

kontokort har använts av någon obehörig person göras gällande endast

om kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig

att använda kontokortet har 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan, 2.

genom grov oaktsamhet förlorat kortet eller 3. på något annat sätt förlorat

besittningen av kortet och inte snarast efter upptäckten anmält förlusten

hos kreditgivaren. I andra än de angivna fallen får avtalsvillkoret inte

göras gällande.

Betalning med kort i en distansavtalssituation går ofta till på det sättet

att konsumenten lämnar ut uppgift om bl.a. sitt kortnummer men behåller

kortet, varför det sällan torde finnas förutsättningar enligt 34 § konsu-

mentkreditlagen att göra gällande avtalsvillkor om betalningsskyldighet

för obehörig användning.

Bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen är direkt tillämplig endast

på avtalsvillkor för kontokort som är knutna till krediter. Den torde dock

kunna tillämpas analogt även på avtalsvillkor för andra kontokort, dvs.

rena betalkort (jfr prop. 1991/92:83 s. 144). Sådana avtalsvillkor kan

också angripas med jämkningsregeln i 36 § avtalslagen. Enligt 36 § får

avtalsvillkor jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt

med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst,

senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Vid en

sådan prövning av om avtalsvillkoret bör jämkas eller lämnas utan avse-

ende kan 34 § konsumentkreditlagen tjäna som vägledning.

Lagrådet har uttalat att det är osäkert om en laganalogi uppfyller direk-

tivets krav. Regeringen gör dock bedömningen att de allmänt hållna

reglerna i artikel 8 inte kräver en uttrycklig lagreglering i svensk rätt av

betalning med kort som inte är kreditkort. Det bör tilläggas att Allmänna

reklamationsnämnden tillämpar bestämmelserna i 34 § konsumentkredit-

lagen analogt på rena betalkort.

Med hänvisning till det anförda instämmer regeringen alltså i prome-

morians bedömning att svensk rätt redan i dag uppfyller de krav som

direktivet kan anses ställa. Någon ytterligare lagregel är således inte

nödvändig, och någon särskild reglering bör inte införas i distansavtals-

lagen med anledning av direktivet.

6.10 Leverans utan föregående beställning

Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan i dag artikel 9 i

distansavtalsdirektivet. Någon lagregel är därför inte nödvändig.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 72).

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot

den bedömning som görs i promemorian.

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 9 i distansavtalsdirek-

tivet finns en bestämmelse om vad som ibland har betecknats som

negativ avtalsbindning. Det föreskrivs till en början att medlemsstaterna

skall vidta nödvändiga åtgärder för att förbjuda leverans av varor eller

utförande av tjänster till en konsument utan att denne har beställt dem,

när leveransen eller tillhandahållandet innefattar ett krav på betalning.

Enligt 12 § första stycket marknadsföringslagen får en näringsidkare vid

marknadsföringen inte leverera produkter till någon som inte uttryckligen

har beställt dem och därmed vilseleda mottagaren om dennes betalnings-

skyldighet.

Vidare föreskrivs i artikel 9 att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga

åtgärder för att befria konsumenten från fullgörelse av motprestation vid

leverans utan föregående beställning, eftersom ett uteblivet svar inte är

liktydigt med samtycke. Att ett uteblivet svar inte är liktydigt med

samtycke framgår av avtalslagens bestämmelser om hur ett avtal sluts.

Föreligger det inte något avtal är konsumenten inte heller skyldig att

betala något för varan.

Svensk rätt uppfyller således artikel 9, och någon ytterligare reglering

är inte nödvändig.

6.11 Begränsningar i användningen av vissa

kommunikationsmedel

Frågan behandlas i regeringens proposition 1999/2000:40 om

obeställd reklam m.m.

Enligt artikel 10 i distansavtalsdirektivet skall näringsidkarens använd-

ning av automatiska uppringningssystem utan mänsklig betjäning

(uppringningsautomater) och telefax förutsätta att konsumenten har gett

sitt samtycke till det på förhand. Beträffande andra kommunikations-

medel som möjliggör individualiserad kommunikation, t.ex. telefoni och

elektronisk post, föreskrivs det i samma artikel vidare att medlems-

staterna skall säkerställa att dessa får användas endast när konsumenten

inte klart har motsatt sig detta. En liknande reglering finns i artikel 12 i

Europaparlamentets och rådets direktiv (97/66/EG) om behandling av

personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikations-

området (teledataskyddsdirektivet).

Frågan om genomförande av artikel 10 i distansavtalsdirektivet och

artikel 12 i teledataskyddsdirektivet behandlas i regeringens proposition

1999/2000:40 om obeställd reklam m.m.

6.12 Medel för att säkerställa efterlevnaden

Regeringens bedömning: Det kommer att finnas tillräckliga och

effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av distansavtalslagen.

Det finns inte tillräckliga skäl för att i lag föreskriva att bevisbördan i

vissa fall skall ligga på näringsidkaren.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 73 f.).

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot

den bedömning som görs i promemorian.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 11.1 i distans-

avtalsdirektivet skall medlemsstaterna säkerställa att det i konsu-

menternas intressen finns tillräckliga och effektiva medel för att säker-

ställa efterlevnaden av bestämmelserna i direktivet. Vidare sägs i artikel

11.2 i direktivet att medlen skall omfatta bestämmelser varigenom ett

eller flera organ får väcka talan inför domstol eller behörig förvaltnings-

myndighet för att säkerställa att de nationella bestämmelser som

genomför direktivet tillämpas. Organen kan vara offentliga organ eller

deras företrädare, konsumentorganisationer som har ett legitimt intresse

av att skydda konsumenter eller företagar- och arbetstagarorganisationer

som har ett legitimt intresse av att vidta åtgärder.

I detta sammanhang finns anledning att anmärka att artikel 11.2 i den

svenska översättningen är obegriplig till följd av ett språkfel, vilket också

har påpekats av Lagrådet. I Regeringskansliet avser man att vidta

åtgärder för att försöka åstadkomma en rättelse.

I artikel 11.3 b sägs att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga

åtgärder för att säkerställa att näringsidkare och distributörer av kommu-

nikationstekniker, när det är möjligt, upphör att använda metoder som

inte är i överensstämmelse med de åtgärder som har antagits i enlighet

med direktivet.

I avsnitt 6.4 har föreslagits att marknadsföringslagen skall tillämpas i

fråga om underlåtelse att ge information i enlighet med vad som före-

skrivs i lagen, varvid informationen skall anses som särskilt betydelsefull

från konsumentsynpunkt (12 § i lagförslaget).

I marknadsföringslagen finns bestämmelser som syftar till att bl.a.

motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter. I 14 §

finns en bestämmelse om att en näringsidkare vars marknadsföring

strider mot god affärssed eller på något annat sätt är otillbörlig mot

konsumenter får förbjudas att fortsätta med den marknadsföringen eller

att vidta någon annan liknande åtgärd. Detsamma gäller var och en som

väsentligt har bidragit till marknadsföringen. Av 15 § framgår att en

näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna sådan

information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt får

åläggas att lämna sådan information. Ett förbud enligt 14 § och ett

åläggande enligt 15 § skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl

är obehövligt (se 19 §). Talan om förbud enligt 14 § eller åläggande

enligt 15 § väcks vid Marknadsdomstolen (se 38 §). Av samma lagrum

framgår att en sådan talan får väckas av bl.a. Konsumentombudsmannen

och en sammanslut-ning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare.

Av det anförda framgår att det kommer att finnas tillräckliga och

effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av de bestämmelser som

genomför direktivet. Det kan även hänvisas till de förslag och

bedömningar som har gjorts i de avsnitt där särskilda frågor behandlas

(avsnitt 6.4, 6.5, 6.6, 6.9 och 6.10). Sammanfattningsvis gör regeringen

den bedömningen att föreskrifterna i artikel 11.1, 11.2 och 11.3 b i

direktivet därmed får anses uppfyllda.

Enligt artikel 11.3 a i direktivet får medlemsstaterna föreskriva att

bevisbördan skall ligga på näringsidkaren för att förhandsinformation har

lämnats, att konsumenten har fått skriftlig bekräftelse på informationen,

att i direktivet angivna tidsfrister har följts eller att konsumenten har gett

sitt samtycke.

Enligt svensk rättstradition utformas civilrättsliga lagstadganden

endast i ringa utsträckning som bevisbörderegler. Tillräckliga skäl för att

i detta fall ändå förfara på det sättet torde inte föreligga. Regeringen delar

alltså den bedömning som görs i promemorian.

Det följer dock av allmänna principer att näringsidkaren har bevis-

bördan för att information har lämnats i enlighet med vad som föreskrivs

i lagen. Det lär också följa av allmänna principer att det är näringsidkaren

som har bevisbördan för att konsumenten har gett sitt samtycke till att en

tjänst har fått börja fullgöras innan ångerfristen har löpt ut.

6.13 Skydd mot lagval som ger konsumenten ett sämre

skydd

Regeringens förslag: Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land

utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på

avtalet skall inte gälla i fråga om regler om distansavtal, om den lag som

gäller för avtalet med bortseende från villkoret är lagen i ett land inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och den lagen ger konsu-

menten ett bättre skydd än den lag som anvisas i villkoret. Se 23 §.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 75 f.).

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning i sak

mot promemorians förslag.

Skälen för regeringens förslag: När ett avtal har anknytning till flera

olika länder måste det avgöras vilket lands lag som skall tillämpas på

avtalet. Lagvalet bestäms av internationellt privaträttsliga regler.

Konventionen (d. 19 juni 1980) om tillämplig lag för avtalsförplik-

telser (Romkonventionen) har införlivats med svensk rätt genom lagen

(1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Konventionens

huvudprincip är att avtalsparterna har rätt att själva bestämma vilket

lands lag som skall tillämpas på avtalsförhållandet (se artikel 3.1 och

3.2). Beträffande vissa avtal i konsumentförhållanden gäller särskilda

lagvalsregler enligt artikel 5. Den artikeln är tillämplig på avtal om

leverans av varor eller utförande av tjänster åt en person (konsumenten)

för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller

yrkesverksamhet och på avtal om kredit för sådana prestationer. Enligt

artikel 5.2 får parternas val av tillämplig lag inte medföra att konsu-

menten berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande

regler i lagen i det land där han eller hon har sin vanliga vistelseort. Detta

gäller om avtalet föregicks av ett särskilt anbud riktat till konsumenten i

det landet eller av annonsering där och konsumenten där vidtog de för

avtalets ingående nödvändiga åtgärderna. Det gäller vidare om den andra

parten eller dennes representant mottog konsumentens beställning i det

landet, eller om avtalet avser försäljning av varor och konsumenten reste

från det landet till ett annat land och gjorde sin beställning där, förutsatt

att konsumentens resa arrangerades av säljaren i syfte att förmå konsu-

menten att köpa. Bestämmelsen i artikel 5 skall inte tillämpas på

transportavtal eller avtal om utförande av tjänster, om tjänsterna skall

utföras uteslutande i ett annat land än det där konsumenten har sin

vanliga vistelseort. Den skall dock tillämpas på avtal om en kombination

av resa och inkvartering för ett gemensamt pris (se artikel 5.4 och 5.5).

Konventionen är bindande för EU:s medlemsstater men anger uttryck-

ligen att om det i EG-rättsakter finns avvikande regler, så skall dessa

tillämpas (se artikel 20).

Enligt artikel 12.2 i distansavtalsdirektivet skall medlemsstaterna vidta

nödvändiga åtgärder för att säkerställa att konsumenten inte berövas det

skydd som ges i direktivet genom att ett tredje lands lag väljs som

tillämplig rätt med avseende på avtalet, om avtalet har nära anknytning

till en eller flera medlemsstaters territorium.

Denna bestämmelse är allmänt sett förmånligare för konsumenten än

bestämmelserna i Romkonventionen. Till skillnad från Romkonven-

tionen, där vissa avtal är undantagna från tillämpningsområdet för

artikel 5, gäller bestämmelsen i distansavtalsdirektivet alla distansavtal.

Vidare är det så att Romkonventionens särreglering för avtal i

konsumentförhållanden är begränsad på det sättet att den aktuella

bestämmelsen endast säger att konsumenten inte får berövas det skydd

som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i det land där han eller

hon har sin vanliga vistelseort. Direktivet innehåller inte någon mot-

svarande begränsning.

Eftersom distansavtalsdirektivets bestämmelse om skydd mot lagvals-

klausuler således avviker från Romkonventionens bestämmelser härom,

måste det i den nya lagen införas en bestämmelse som säkerställer att

konsumenten inte berövas det skydd som ges i direktivet genom att det i

ett avtal tas in ett villkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet. En motsvarande

bestämmelse med samma syfte finns i bl.a. 13 § avtalsvillkorslagen.

Enligt den bestämmelsen gäller ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett

land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på

avtalet inte i fråga om regler om oskäliga avtalsvillkor, om den lag som

gäller med bortseende från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet och den lagen ger konsumenten ett bättre

skydd mot oskäliga avtalsvillkor. Som Juridiska fakultetsstyrelsen vid

Lunds universitet anmärker har bestämmelsen i avtalsvillkorslagen

visserligen diskuterats (se Michael Bogdan i Svensk Juristtidning 1995,

s. 189 f.), men bestämmelsen i distansavtalslagen bör likväl nu utformas

efter förebild av bestämmelsen i avtalsvillkorslagen.

6.14 Gemenskapsregler och konsumentinformation

Regeringens bedömning: Det är inte nödvändigt med någon särskild

lagstiftningsåtgärd för artikel 13 i distansavtalsdirektivet. Det är en

samhällelig uppgift att informera konsumenterna om lagen.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 77 f.).

Remissinstanserna: Kommerskollegium anser att vad som sägs i

artikel 13 skall framgå av distansavtalslagen. Inga andra remissinstanser

har några invändningar.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 13.1 i distans-

avtalsdirektivet skall bestämmelserna i direktivet tillämpas i den

utsträckning det inte finns särskilda gemenskapsregler som reglerar vissa

typer av distansavtal i deras helhet. Regeringen instämmer i prome-

morians bedömning att det inte är nödvändigt med någon särskild

lagstiftningsåtgärd för artikel 13.1. Detsamma gäller för artikel 13.2, där

det sägs att när särskilda gemenskapsregler innehåller bestämmelser som

endast reglerar vissa aspekter av tillhandahållande av varor eller

utförande av tjänster skall dessa bestämmelser snarare än

bestämmelserna i distansavtalsdirektivet tillämpas på de särskilda

aspekterna av distansavtalen. De båda bestämmelserna har dock beaktats

vid genomförandet av övriga bestämmelser i direktivet (se t.ex. avsnitt

6.3.4).

Enligt artikel 16 skall medlemsstaterna tillhandahålla lämpliga åtgärder

för att informera konsumenterna om den nationella lag som genomför

direktivet och, där så är lämpligt, uppmuntra företagar- och arbetstagar-

organisationer att informera konsumenterna om sina uppförandekoder

( codes of practice ).

För att distansavtalslagen skall kunna ge konsumenterna ett gott skydd

är det viktigt att den blir allmänt känd. Som framgår av artikel 16 är det

en samhällelig uppgift att informera om lagen. Informationsverksam-

heten kan bedrivas i olika former. En uppgift är att bland allmänheten

sprida upplysning om lagens grundläggande regler om

informationsskyldighet och ångerrätt. Detta kan lämpligen ske genom en

allmänt utformad information i form av t.ex. broschyrer. Denna

information bör spridas både i anslutning till lagens ikraftträdande och

därefter. Det är en naturlig uppgift för Konsumentverket att svara för att

sådan information kommer till stånd. Även Justitiedepartementet

kommer att ta fram informationsmaterial. Vid sidan av den allmänna

informationen kan det finnas behov av möjligheter för konsumenterna att

få mera direkt information samt råd och hjälp i konkreta situationer. Här

blir kommunernas information och rådgivning av särskild betydelse.

Även Allmänna reklamationsnämnden bör kunna spela en roll.

Som IT-kommissionen anför bör informationsinsatser även riktas mot

små och medelstora företag. Regeringen utgår från att näringslivets egna

organisationer kommer att bistå företagen med nödvändig information.

7 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: Distansavtalslagen skall träda i kraft den 1 juni

2000, då hemförsäljningslagen skall upphöra att gälla. Lagen skall

vara tillämplig enbart på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. I

fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet skall äldre bestäm-

melser gälla.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 79).

Remissinstanserna har inte några invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 15.1 i distansavtals-

direktivet skall medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författ-

ningar som är nödvändiga för att följa direktivet senast tre år efter det att

direktivet har trätt i kraft. Direktivet trädde i kraft den 4 juni 1997, då det

offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Det

skall således vara genomfört senast den 4 juni 2000. Distansavtalslagen

bör kunna träda i kraft den 1 juni 2000, då hemförsäljningslagen skall

upp-höra att gälla.

I enlighet med allmänna principer blir den nya lagen tillämplig endast

på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet och på marknadsföring efter

denna tidpunkt, om inte något annat föreskrivs.

I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet bör äldre bestäm-

melser gälla. En särskild övergångsbestämmelse behövs om det.

8 Ekonomiska konsekvenser

Regeringens bedömning: De föreslagna reglerna torde inte leda till

några ökade kostnader för det allmänna.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se

promemorian s. 81).

Remissinstanserna: Konsumentverket framhåller att det behövs

betydande informationsinsatser gentemot konsumenterna och menar att

det därför är nödvändigt att Konsumentverket får ett resurstillskott.

Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna reglerna torde inte

leda till några ökade kostnader för konsumentvägledare, Allmänna

reklamationsnämnden eller domstolar. De informationsinsatser från det

allmännas sida som blir nödvändiga kommer att medföra en belastning

för Konsumentverket, som har det huvudsakliga ansvaret för dessa

åtgärder. Regeringens bedömning är dock att Konsumentverket skall

klara åtgärderna inom ramen för befintliga anslag. Sammantaget saknas

anledning att anta att förslaget kommer att medföra några ökade kost-

nader för det allmänna.

9 Författningskommentar

9.1 Inledande kommentarer

Lagen om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal

(distansavtalslagen) ersätter hemförsäljningslagen (1981:1361). Distans-

avtalslagen ansluter nära till 1981 års hemförsäljningslag samt genomför

dels EG-direktivet (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal

(distansavtalsdirektivet), dels EG-direktivet (85/577/EEG) för att skydda

konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler

(hemförsäljningsdirektivet). I lagen finns inledande bestämmelser om

tillämpningsområde (1 §), definitioner (2 §), undantag från tillämpnings-

området (3 och 4 §§) och undantag från vissa bestämmelser i lagen (5

7 §§). Av de inledande bestämmelserna framgår även att lagen är

tvingande till konsumentens förmån (8 §). Lagen innehåller bestäm-

melser om informationsskyldighet vid marknadsföring (9 §) och när

avtalet ingås (10 och 11 §§) samt bestämmelser om påföljder vid

utebliven informa-tion (12 §). Vidare finns bestämmelser om

förutsättningar för konsu-mentens ångerrätt (13 17 §§) och om verkan av

att ångerrätten utövas (18 och 19 §§). I lagen anges vad som gäller för

kreditavtal vid utövande av ångerrätten (20 §). Slutligen finns en särskild

regel om fullgörelse (21 §) samt bestämmelser om behörighet för

näringsidkarens ombud (22 §) och om skydd mot lagvalsklausuler (23 §).

De delar av författningskommentaren som rör hemförsäljningsavtal

bygger i stor utsträckning på uttalanden i motiven till 1981 års hem-

försäljningslag (se prop. 1981/82:40, LU14) och i därefter gjorda

ändringar i den lagen (se bl.a. prop. 1986/87:88, LU29 och prop.

1991/92:167, bet. 1992/93:LU3).

9.2 Förslaget till lag om konsumentskydd vid

distansavtal och hemförsäljningsavtal

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller för avtal varigenom en näringsidkare överlåter eller

upplåter

lös egendom till eller utför tjänster åt en konsument, om

1. avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att

träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande sker på distans

(distansavtal), eller

2. avtalet ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren organiserad

utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe

(hemförsäljningsavtal).

Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till sådana avtal som anges i

första stycket.

Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Övervägandena finns i

avsnitt 6.3.1 och 6.3.2.

Lagen gäller distansavtal och hemförsäljningsavtal varigenom en

näringsidkare överlåter eller upplåter lös egendom till en konsument eller

utför tjänster åt en konsument. Lagen är också tillämplig på marknads-

föring som syftar till distansavtal eller hemförsäljningsavtal.

Lagen är alltså tillämplig på avtal i konsumentförhållanden. I 2 § anges

vad som avses med konsument och näringsidkare.

Första stycket

Lagen gäller både vid överlåtelse och vid upplåtelse av lös egendom.

Termen överlåtelse innebär i huvudsak köp, byte eller gåva. En över-

låtelse medför en fullständig övergång av den tidigare innehavarens rätt.

Upplåtelse av lös egendom innebär att förvärvaren får en i förhållande till

upplåtaren begränsad rätt. Det kan röra sig om t.ex. hyra eller leasing.

Med lös egendom avses inte bara lösa saker (levande djur och fysiska

föremål såsom hushållsapparater, möbler, böcker, bilar etc.) utan även

aktier och andra värdepapper, hyresrätter, bostadsrätter, byggnader på

annans mark m.m. Finansiella instrument är dock undantagna från lagens

tillämpningsområde såvitt avser hemförsäljningsavtal (se 4 § 2). Syno-

nymt med lös egendom används i lagen ordet vara . Denna terminologi

stämmer överens med den som används i bl.a. köplagen (1990:931).

Lagen gäller inte överlåtelse eller upplåtelse av fast egendom. Således

gäller lagen inte t.ex. hyra av en bostadslägenhet eller lokal (jfr 12 kap.

jordabalken). Inte heller upplåtelse av en lägenhet med bostadsrätt (jfr

4 kap. bostadsrättslagen [1991:614]) omfattas av lagen. Däremot gäller

lagen överlåtelse av en bostadsrätt.

Även avtal om tjänster faller under lagen. Det kan vara fråga om arbe-

ten på fasta och lösa saker, t.ex. ändrings-, reparations-, installations-,

tillverknings- och rivningsarbeten. Det kan också gälla uppdragsavtal

som innefattar intellektuella eller konstnärliga prestationer, t.ex. en

arkitekts färdigställande av ritningar för en byggnad eller en konstnärs

utförande av ett porträtt eller avtal om medicinsk eller annan behandling

av djur eller människor. Ytterligare ett exempel på avtal som omfattas av

lagen är avtal om förvaring. Vissa tjänster är dock undantagna från

lagens tillämpningsområde (se 3 och 4 §§) eller från lagens bestämmelser

om informationsskyldighet och ångerrätt (se 7 §) eller enbart ångerrätt

(se 14 §).

Lagens tillämpningsområde omfattar digitala produkter som levereras

elektroniskt, t.ex. genom Internet. Det kan röra sig om t.ex. köp av

datorprogram, spel, musik eller filmer som levereras elektroniskt hem

över Internet till konsumentens dator.

Enligt punkten 1 är lagen tillämplig på distansavtal. Beskrivningen av

distansavtal stämmer i sak överens med distansavtalsdirektivets

definition (artikel 2.1). Definitionen har förenklats något, men

innebörden är avsedd att vara densamma (se nedan).

Avgörande för att det skall vara fråga om ett distansavtal är att avtalet

ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att

träffa avtal på distans. Det är alltså inte tillräckligt att ett avtal ingås på

distans, utan näringsidkaren måste ha vidtagit någon eller några särskilda

åtgärder för att organisera t.ex. en försäljning på distans. Vid handel på

Internet är det naturligen så att det är konsumenten som tar det avgörande

initiativet till avtalet. Detta saknar i princip betydelse för frågan om lagen

är tillämplig.

I avsnitt 6.3.2 redovisas överväganden angående innebörden av

uttrycket system för distansförsäljning, bl.a. hur begreppet har tolkats vid

nordiska departementsöverläggningar.

Ytterligare en förutsättning för att det skall vara fråga om ett

distansavtal är att kommunikationen uteslutande sker på distans. Detta

innebär att det fram till och med det att avtalet träffas, dvs. inbegripet

ingåendet av själva avtalet, endast får användas en eller flera tekniker för

distanskommunikation (artikel 2.4 i distansavtalsdirektivet). Lagen gäller

således inte om näringsidkaren och konsumenten träffas, t.ex. i samband

med att avtalet ingås, för att diskutera det närmare avtalsinnehållet.

Uttrycket tekniker för distanskommunikation definieras i direktivet

och används även i direktivets definition av termen distansavtal. Det har

inte bedömts nödvändigt att använda uttrycket i distansavtalslagen.

Någon skillnad jämfört med direktivet är dock inte avsedd.

Med tekniker (medel) för distanskommunikation avses enligt distans-

avtalsdirektivet varje medel som kan användas för ingående av avtal utan

att parterna samtidigt är fysiskt närvarande. Direktivet innehåller en lista

med en vägledande förteckning över sådana kommunikationsmedel.

Listan fyller samma vägledande funktion vid tillämpning av den svenska

lagen. Den har följande innehåll.

- Oadresserad trycksak

- Adresserad trycksak

- Standardbrev

- Tidningsannons med beställningskupong

- Katalog

- Telefon med mänsklig betjäning

- Telefon utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater, audiotext)

- Radio

- Bildtelefon (telefon med bildskärm)

- Videotext (mikrodator och TV-ruta) med tangentbord eller berörings-

skärm

- Elektronisk post

- Telefax

- Television (teleshopping)

Ytterligare ett i praktiken betydelsefullt exempel på medel för distans-

kommunikation är användande av Internet.

Enligt punkten 2 är lagen också tillämplig på hemförsäljningsavtal,

dvs. avtal som ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren

organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe. I

2 § anges vad som avses med hembesök. När det gäller utflykter har

frågan om den närmare innebörden av uttrycket fast försäljningsställe

berörts i prop. 1971:86 s. 90 och SOU 1979:76 s. 141 f. Ett typfall där

utflyktsregeln är tillämplig är när en detaljhandlare anordnar en resa för

konsumenter till ett näringsställe och där visar och säljer sina produkter.

Utflyktsregeln kan dessutom vara tillämplig t.ex. om försäljning sker i

samband med att de presumtiva kunderna bjuds på restaurang av säljaren

utan att denne arrangerar själva resan till lokalen, jfr den av EG-dom-

stolen meddelade domen den 22 april 1999 i mål C-423/97 Travel Vac,

S.L. mot Manuel José Antelm Sanchís.

Andra stycket

Enligt andra stycket gäller lagen också för marknadsföring som syftar till

distansavtal och hemförsäljningsavtal. I 9 12 §§ finns bestämmelser med

marknadsrättslig innebörd om informationsskyldighet.

2 § I lagen avses med

konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller

utanför näringsverksamhet,

näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har

samband med den egna näringsverksamheten,

hembesök: ett besök i konsumentens eller någon annan konsuments bostad eller

på någon annan plats där konsumenten inte endast för stunden befinner sig.

Paragrafen innehåller definitioner av konsument, näringsidkare och hem-

besök.

Definitionerna av konsument och näringsidkare är utformade på

samma sätt som i lagen (1997:218) om konsumentskydd vid avtal om

tidsdelat boende och med en i sak betydelselös skillnad i fråga om

näringsidkardefinitionen lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsu-

mentförhållanden. Frågorna har behandlats i avsnitt 6.3.3.

Konsumenter är fysiska personer. Lagen är alltså inte tillämplig om

köparen är t.ex. ett bolag, ett dödsbo eller en förening. En person skall

anses vara konsument om den vara eller tjänst som avtalet gäller är

avsedd huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet.

Lagen gäller även om varan eller tjänsten är avsedd att till viss del, dock

jämförelsevis mindre väsentlig, användas till annat än enskilt ändamål.

Den omständigheten att varan eller tjänsten förvärvas för att överlåtas till

någon annan hindrar inte i och för sig att förvärvaren är konsument. Om

vidareöverlåtelsen avses ske i förvärvarens näring eller yrke, är lagen

dock inte tillämplig.

I regel lär ändamålet med avtalet framgå tydligt. I händelse av tvist

torde utgångspunkten vara att avsikten hos den som ingår avtalet den

vars egenskap av konsument sätts i fråga är avgörande. Avser han eller

hon att agera för ändamål som ligger utanför näringsverksamhet, är han

eller hon således normalt att anse som konsument.

Egenskapen av konsument behöver i princip inte vara synbar för

näringsidkaren. Har denne vilseletts av motpartens handlande, lär detta

dock ibland vara skäl nog för att lagen inte skall vara tillämplig. Om en

vara beställs under ett företags firma, torde sålunda beställaren normalt

inte vara att anse som konsument.

Definitionen av näringsidkare får antas ha samma innebörd som mot-

svarande uttryck i andra konsumenträttsliga lagar (jfr prop. 1994/95:17 s.

88 f.).

Uttrycket näringsverksamhet kan översättas ungefär med verksamhet

av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den är att anse som

yrkesmässig.

Den som annars är näringsidkare men som i ett enskilt fall tillhanda-

håller en vara eller en tjänst under sådana förhållanden att han eller hon

måste anses handla i sin egenskap av privatperson är inte att anse som

näringsidkare i lagens mening. Han eller hon handlar då inte för ändamål

som har samband med den egna näringsverksamheten. Den omständig-

heten att ett avtal av visst slag normalt inte ingår i näringsidkarens

rörelse hindrar dock inte i och för sig att lagen är tillämplig. Ett exempel

kan vara att ett företag i livsmedelsbranschen säljer ut sin

kontorsutrustning för att anskaffa ny.

Ytterligare ledning för tolkning av konsumentbegreppet och närings-

idkarbegreppet kan hämtas i bl.a. förarbetena till konsumenttjänstlagen

(prop. 1984/85:110 s. 139 f. resp. 141 f.) och konsumentköplagen (prop.

1989/90:89 s. 59 f. med hänvisningar).

Begreppet hembesök är överfört från hemförsäljningslagen och någon

ändring i betydelsen är inte avsedd. För att ett hembesök skall föreligga

krävs att näringsidkaren söker upp konsumenten. Om det är konsumenten

som har besökt näringsidkaren i dennes affärslokal eller på en auktion,

mässa, marknad etc. är det inte fråga om ett hembesök. Den vanligaste

formen av hembesök är besök av näringsidkaren i konsumentens bostad.

Även besök av näringsidkaren i en annan konsuments bostad räknas som

hembesök i förhållande till konsumenten. Detta får betydelse t.ex. i situa-

tioner där en person bjuder hem vänner och bekanta och vid bjudningen

en representant för ett företag demonstrerar och säljer produkter från

företaget. Den konsument som vid en sådan bjudning inhandlar varor har

alltså möjlighet att i enlighet med lagens bestämmelser ångra sitt köp.

Som hembesök räknas även besök som en näringsidkare avlägger på

någon annan plats där konsumenten inte endast för stunden befinner sig.

Lagen är således tillämplig när avtalet ingås på arbetsplatsen, på sjukhus,

vid konferenser eller på andra platser där konsumenten inte endast för

stunden befinner sig, allt under förutsättning att det är näringsidkaren

som har sökt upp konsumenten.

Med kravet att konsumenten inte endast för stunden skall befinna sig

på platsen för försäljningen har avsetts att skära bort sådana fall där

konsumenten som hastigast passerar en plats. Däremot är det avsett att

lagen i allmänhet skall gälla när konsumenten befinner sig på ett tåg eller

bevistar något publikt evenemang.

3 § Lagen gäller inte distansavtal som

1. avser försäkring, kredit eller någon annan finansiell tjänst,

2. avser uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning på mark eller i

vatten,

3. ingås med hjälp av en varuautomat eller annan liknande automat eller en auto-

matiserad affärslokal,

4. ingås med en teleoperatör genom användning av en offentlig telefonautomat,

eller

5. ingås vid en auktion där budgivningen normalt inte sker elektroniskt.

I paragrafen görs undantag från lagens tillämpningsområde. Undantagen

gäller endast för distansavtal. Stöd för att göra undantagen finns i artikel

3.1 i distansavtalsdirektivet. I 4 § görs undantag från lagens tillämpnings-

område såvitt avser hemförsäljningsavtal. Frågorna har behandlats i

avsnitt 6.3.4.

I punkten 1 görs undantag för avtal om försäkring, kredit och andra

finansiella tjänster. Lagen gäller inte några distansavtal som avser

finansiella tjänster. Distansavtalsdirektivet innehåller en bilaga med en

icke uttömmande förteckning över finansiella tjänster. I listan anges bl.a.

investeringstjänster, försäkrings- och återförsäkringstjänster, bank-

tjänster, tjänster som rör pensionsfonder och tjänster i samband med

termins- eller optionsaffärer. Ett annat exempel på en finansiell tjänst är

(finansiell) leasing, t.ex. restvärdeleasing av bilar.

Med begreppet finansiella tjänster avses främst sådana tjänster som

tillhandahålls av de finansiella instituten, t.ex. banker, kreditmark-

nadsbolag och försäkringsbolag. Det saknar emellertid betydelse vilken

typ av företag som tillhandahåller tjänsten. Begreppet innefattar alltså

även t.ex. detaljhandelns och bensinbranschens erbjudanden om konto-

kortstjänster. Området torde kunna ringas in att omfatta främst följande

tjänster (jfr delrapporten Finansiella tjänster från ett konsument-

perspektiv, avgiven av Konsumentpolitiska kommittén 2000 i september

1999, s. 2).

 Insättningar och sparande: inlåningskonton, pensionssparande

 Betaltjänster: gireringar, kontokort, elektroniska plånböcker , checkar

 Krediter: blanco- och borgenslån, boendekrediter

 Försäkringar: skade- och personförsäkringar, inklusive

pensionsförsäk-ringar

Ett avtal om överlåtelse av aktier och andra värdepapper är inte

undantaget från lagens tillämpningsområde när det gäller distansavtal.

Det är inte ett avtal om en finansiell tjänst utan ett avtal om överlåtelse av

lös egendom (se författningskommentaren till 1 §). Detta gäller även

försäljning av värdepapper i kommission. Om t.ex. en bank säljer aktier i

kommission, dvs. säljer aktier för någon annan men i eget namn, är

banken vid tillämpningen av lagen att betrakta som näringsidkare. Det är

då banken som skall följa lagens krav på information vid marknads-

föringen och när avtalet ingås (se 9 och 10 §§). En annan sak är att lagens

bestämmelser om ångerrätt normalt inte gäller vid avtal om överlåtelse av

värdepapper (se 14 § 2).

I punkten 2 görs undantag för avtal om uppförande av byggnad eller en

annan fast anläggning på mark eller i vatten (jfr 2 § första stycket 2

köplagen). Endast avtal om uppförande av byggnad m.m. är undantagna.

Ett avtal som går ut på ett tillhandahållande och infogande av en lös sak i

fast egendom faller alltså under lagens tillämpningsområde. Detsamma

gäller avtal om reparation av sådan egendom.

Vidare görs i punkten 3 undantag för avtal som ingås med hjälp av en

varuautomat eller annan liknande automat eller med hjälp av en

automatiserad affärslokal. Terminologin är hämtad från distansavtals-

direktivet. Lagen är således inte tillämplig t.ex. när någon köper en flyg-

eller tågbiljett i en automat på en flygplats respektive järnvägsstation. Ett

annat exempel är köp av cigaretter i en varuautomat eller bensin från en

sedelautomat.

Ytterligare undantas det avtal som ingås med en teleoperatör genom

användning av en offentlig telefonautomat (punkten 4). Undantaget gäller

helt enkelt det avtal som konsumenten måste anses ingå med

teleoperatören bara genom att använda telefonautomaten. Med tele-

operatör avses detsamma som i telelagen (1993:597), dvs. den som

förvärvsmässigt bedriver televerksamhet.

Lagen gäller inte heller avtal som ingås vid traditionella auktioner

(punkten 5), dvs. auktioner där budgivningen normalt inte sker

elektroniskt. Auktioner på Internet omfattas däremot av lagen.

4 § Lagen gäller inte hemförsäljningsavtal, om

1. det pris som konsumenten sammanlagt skall betala understiger 300 kronor,

2. avtalet gäller finansiella instrument som avses i lagen (1991:980) om handel

med finansiella instrument,

3. avtalet gäller försäkring,

4. avtalet gäller uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning på mark

eller i vatten, eller

5. avtalet ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens uttryckliga

begäran och avtalet gäller en vara eller en tjänst som omfattas av konsumentens

begäran eller som har ett direkt samband med den varan eller tjänsten.

Även denna paragraf innehåller undantag från lagens tillämpnings-

område. Dessa gäller endast för hemförsäljningsavtal. Undantagen mot-

svarar undantagen i 1 § andra stycket 1 och 3 6 i 1981 års hemförsälj-

ningslag (angående punkterna 2 och 7 se 6 respektive 5 §). Frågorna har

behandlats i avsnitt 6.3.4.

I punkten 1 görs undantag för avtal enligt vilket det pris konsumenten

sammanlagt skall betala understiger 300 kronor. I priset avses ingå både

varans eller tjänstens pris inklusive skatter och andra avgifter till det

allmänna och eventuella tillägg såsom kreditkostnad, leveransavgift,

porto- och emballagekostnad. Beloppsgränsen 300 kronor avser det

sammanlagda priset för det som konsumenten köper vid avtalstillfället.

Om en konsument t.ex. köper flera böcker som var för sig kostar mindre

än 300 kronor men tillsammans kostar 300 kronor eller mer, är lagen

tillämplig. Näringsidkaren kan således inte kringgå bestämmelsen genom

att upprätta separata avtal för varje enhet eller produkt.

I punkten 2 görs undantag för avtal som gäller finansiella instrument

som avses i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument.

Lagen gäller sålunda inte vid ett hemförsäljningsavtal om t.ex. över-

låtelse av aktier eller andelar i en aktiefond.

Vidare görs i punkten 3 undantag för försäkringsavtal. Andra

finansiella tjänster än försäkringar omfattas inte av undantaget (jfr 3 § 1).

Ytterligare undantas avtal som gäller uppförande av byggnad eller en

annan fast anläggning på mark eller i vatten (punkten 4). Detta undantag

gäller också för distansavtal (se 3 § 2).

Utgångspunkten är att alla avtal som träffas under ett hembesök faller

under lagen. Enligt punkten 5 görs dock undantag för de fall där besöket

äger rum på konsumentens uttryckliga begäran. Åtskillig egendom är inte

av sådant slag att den brukar förvärvas vid tillfälliga kontakter mellan

konsumenten och näringsidkaren. I dessa fall föregås i stället avtalsslutet

av ingående förhandlingar. Ett praktiskt exempel är köp av monte-

ringsfärdiga småhus. I sådana fall torde vanligen den omständigheten att

det definitiva avtalet sluts i konsumentens bostad bero på dennes

uttryckliga begäran. Köpet faller därmed utanför lagen. Andra praktiska

situationer då undantaget kan vara tillämpligt är då en konsument

tillkallar en reparatör för att laga konsumentens TV-apparat eller då en

konsument ber en representant för ett företag att i konsumentens bostad

förevisa en ny produkt.

Undantaget för begärda besök gäller den vara eller tjänst som avsågs

med besöket men också varor och tjänster som har ett direkt samband

med den förstnämnda varan eller tjänsten. Det kan vara fråga om varor

och tjänster som är nödvändiga för att den med besöket avsedda varan

eller tjänsten skall fungera, t.ex. installation av en tvättmaskin i samband

med köp av maskinen. Det kan också röra sig om varor och tjänster som,

fastän de inte är nödvändiga, ändå har en naturlig anknytning till den med

besöket avsedda varan eller tjänsten, såsom då en konsument i samband

med köp av en videoapparat också köper videokassettband. Däremot

avses undantaget inte omfatta ett sådant fall då en konsument ingår ett

avtal med en TV-handlare om köp av en ny TV efter att ursprungligen ha

tillkallat handlaren för reparation av en befintlig TV.

5 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 9 12 §§, om ångerrätt i 13

20 §§ och om lagval i 23 § gäller inte distansavtal eller hemförsäljningsavtal

om

sådan upplåtelse eller överlåtelse som avses i lagen (1997:218) om konsument-

skydd vid avtal om tidsdelat boende.

Paragrafen innehåller en bestämmelse om att lagens regler om

informationsskyldighet (9 12 §§), om ångerrätt (13 20 §§) och om

lagval (23 §) inte är tillämpliga på distansavtal eller hemförsäljningsavtal

om sådan upplåtelse eller överlåtelse som avses i lagen (1997:218) om

konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende. Den lagen innehåller

bestämmelser som ger konsumenten ett likvärdigt skydd i de aktuella

avseendena. Däremot gäller bestämmelserna om fullgörelse (21 § in-

begripet informationsskyldigheten i paragrafen) och om behörighet för

näringsidkarens ombud (22 §). Såvitt avser distansavtal följer undantaget

av artikel 13.2 i distansavtalsdirektivet. När det gäller hemförsäljnings-

avtal finns ett liknande undantag i 1 § andra stycket 7 i 1981 års hem-

försäljningslag. Frågan har behandlats i avsnitt 6.3.4.

6 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 10 och 11 §§ och om ångerrätt i

13 20 §§ gäller inte distansavtal eller hemförsäljningsavtal om försäljning av

livsmedel eller andra varor för ett hushålls löpande förbrukning, om varorna

skall

levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett distributionssystem

med

regelbunden utkörning.

Paragrafen innehåller en bestämmelse om att lagens regler om

informationsskyldighet när ett avtal ingås (10 och 11 §§) och ångerrätt

(13 20 §§) inte är tillämpliga på vissa avtal som avser leverans av varor

för ett hushålls löpande förbrukning. Däremot gäller bestämmelserna om

informationsskyldighet vid marknadsföring som syftar till distansavtal

(9 §), om fullgörelse (21 §), om behörighet för näringsidkarens ombud

(22 §) och om lagval (23 §). Undantaget gäller både distansavtal och

hemförsäljningsavtal. Såvitt avser distansavtal har undantaget sitt stöd i

artikel 3.2 första strecksatsen i distansavtalsdirektivet. Det motsvarar

delvis undantaget i 1 § andra stycket 2 i 1981 års hemförsäljningslag.

Frågan har behandlats i avsnitt 6.7.

Undantaget omfattar avtal om leverans av livsmedel och andra varor

för ett hushålls löpande förbrukning. Med livsmedel avses detsamma

som i 1 § livsmedelslagen (1971:511), dvs. matvaror, dryckesvaror,

njutnings-medel och andra varor som är avsedda att förtäras av

människor. Läkemedel är undantagna. Som exempel på andra varor för

ett hushålls löpande förbrukning kan nämnas hushållspapper och

tvättmedel.

Enligt bestämmelsen skall varorna levereras till en konsuments bostad

eller arbetsplats för att undantaget skall vara tillämpligt. Med konsu-

mentens bostad avses inte bara hans eller hennes stadigvarande bostad

utan även en bostad av mer tillfällig karaktär, t.ex. en sommarbostad.

Bestämmelsen gäller endast leverans i ett distributionssystem med

regelbunden utkörning. I detta krav ligger att varuutkörningen skall ut-

göra ett led i näringsidkarens normala marknadsföring och inte endast en

särskild tjänst i det enskilda fallet. Det krävs inte att näringsidkaren skall

betjäna vissa rutter (jfr 1 § andra stycket 2 i 1981 års hemförsäljnings-

lag). Inte heller krävs det att leveranserna äger rum med vissa tätare

intervall.

I 14 § 3 finns ett undantag från ångerrätten vid distansavtal som gäller

en vara som snabbt kan försämras eller bli för gammal.

7 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 10 § och om ångerrätt i 13 20 §§

gäller inte distansavtal om

1. inkvartering,

2. transport,

3. servering, catering eller någon annan liknande tjänst, eller

4. kulturevenemang, idrottsevenemang eller någon annan liknande fritidsaktivi-

tet,

under förutsättning att näringsidkaren i avtalet åtar sig att tillhandahålla

tjänsten

på en bestämd dag eller under en bestämd tidsperiod.

Denna paragraf innehåller en bestämmelse om undantag från lagens

regler om informationsskyldighet när ett distansavtal ingås (10 §) och

från lagens regler om ångerrätt (13 20 §§). Däremot gäller bestäm-

melserna om informationsskyldighet vid marknadsföring som syftar till

distansavtal (9 §), om fullgörelse (21 §), om behörighet för närings-

idkarens ombud (22 §) och om lagval (23 §). Undantagen, som gäller

endast för distansavtal och alltså inte för hemförsäljningsavtal, har stöd i

artikel 3.2 andra strecksatsen i distansavtalsdirektivet. Undantagen gäller

för vissa distansavtal där näringsidkaren i avtalet, dvs. när avtalet ingås,

åtar sig att tillhandahålla den beställda tjänsten på en bestämd dag eller

under en bestämd tidsperiod. Övervägandena finns i avsnitt 6.7.

I punkten 1 undantas distansavtal som avser inkvartering. Begreppet

 inkvartering finns även i lagen (1992:1672) om paketresor. Som

exempel kan nämnas att en konsument bokar ett rum på ett hotell eller en

sovplats på ett vandrarhem.

I punkten 2 görs undantag för distansavtal som avser transport.

Undantaget gäller t.ex. flyttransporter men också tågresor och taxiresor.

Vidare görs i punkten 3 undantag för servering, catering och andra

liknande tjänster. Med servering avses tillhandahållande av mat och

dryck på restaurang eller liknande. Med catering avses leverans av färdig

mat till beställarens lokaler. Ett exempel på en annan liknande tjänst är

hemkörning av pizza.

Ytterligare undantas kulturevenemang, idrottsevenemang och andra

liknande fritidsaktiviteter (punkten 4). Lagens bestämmelser om ångerrätt

gäller således inte ett distansavtal om biljetter till t.ex. en operaföreställ-

ning eller en fotbollsmatch.

8 § Ett avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till

nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen.

Paragrafen genomför artikel 12.1 i distansavtalsdirektivet och ansluter

nära till 3 § i 1981 års hemförsäljningslag. Motsvarande bestämmelse

finns också i annan lagstiftning på konsumentområdet, t.ex. 3 § konsu-

mentköplagen (1990:932) och 4 § konsumentkreditlagen (1992:830).

Av paragrafen framgår att lagen är tvingande till konsumentens förmån

på så sätt att denne inte är bunden av avtalsvillkor som i jämförelse med

lagens bestämmelser är till nackdel för honom eller henne. Det finns ett

undantag från denna regel, nämligen om det av lagen särskilt framgår att

parterna kan avtala bort en lagbestämmelse även om detta är till nackdel

för konsumenten. En sådan bestämmelse finns i 21 § första stycket.

Att lagen är tvingande får betydelse för avtalsvillkor som innebär att

konsumenten på förhand godtar inskränkningar av sina rättigheter enligt

lagen. Paragrafen hindrar däremot inte att konsumenten i ett konkret fall

avstår från en befogenhet eller en förmån sedan den väl har aktualiserats.

Information vid marknadsföring som syftar till distansavtal

9 § Vid marknadsföring som syftar till distansavtal skall näringsidkaren ge

information om

1. sitt namn och sin adress,

2. varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper,

3. varans eller tjänstens pris, inbegripet skatter och avgifter,

4. leveranskostnader,

5. sättet för betalning och för leverans eller fullgörande på annat sätt,

6. ångerrätt enligt denna lag,

7. kostnaden för att ett medel för distanskommunikation används, om inte kost-

naden är beräknad efter normaltaxa,

8. den tid under vilken erbjudandet gäller, och

9. avtalets kortaste löptid, om avtalet avser återkommande leveranser av varor

eller avser en tjänst som utförs fortlöpande.

Informationen skall ges i rimlig tid innan ett avtal ingås. Informationen skall

ges

klart och begripligt och med användande av metoder som är anpassade till det

medel för distanskommunikation som används. Näringsidkaren skall ta särskild

hänsyn till behovet av skydd för underåriga.

Vid marknadsföring per telefon skall näringsidkaren i början av samtalet ge

konsumenten information om sin identitet och om samtalets syfte.

Paragrafen handlar om näringsidkarens skyldighet att ge konsumenterna

information vid marknadsföring. Den kompletterar och preciserar övriga

marknadsrättsliga regler, bl.a. marknadsföringslagen (1995:450), när det

gäller marknadsföring som syftar till distansavtal. Paragrafen är inte

tillämplig på marknadsföring som uteslutande riktar sig till andra

näringsidkare. Den är inte heller tillämplig på marknadsföring som syftar

till hemförsäljningsavtal. Paragrafen genomför artikel 4 i distansavtals-

direktivet. Frågorna har behandlats i avsnitt 6.4.

Den näringsidkare som inte följer vad som föreskrivs i paragrafen kan

drabbas av påföljder enligt marknadsföringslagen (se 12 §).

Första stycket

I första stycket anges vilken information näringsidkaren skall lämna till

konsumenterna vid marknadsföring som syftar till distansavtal. Med

marknadsföring avses reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet

som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter (jfr

3 § marknadsföringslagen).

Enligt punkten 1 skall konsumenterna få information om närings-

idkarens namn och adress. Informationen skall vara sådan att det är

möjligt för konsumenterna att identifiera näringsidkaren. Den adress som

skall anges är den som är relevant för konsumenternas kontakt med

näringsidkaren.

Punkten 2 föreskriver att näringsidkaren skall lämna information om

varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper. Hur omfattande informa-

tionen måste vara beror på vad det är för slags vara eller tjänst.

Informationen måste vara tämligen detaljerad när det gäller t.ex. hyra av

en bil. Om marknadsföringen däremot avser t.ex. en bok behöver

informationen naturligen inte vara lika detaljerad.

Konsumenterna skall vidare få information om varans eller tjänstens

pris. Det pris som skall anges är det totala pris som skall betalas av

konsumenten. Prisuppgiften skall med andra ord inkludera eventuella

skatter och andra avgifter som betalas via näringsidkaren, t.ex.

mervärdesskatt. Näringsidkaren skall också informera konsumenterna om

eventuella leveranskostnader, såsom t.ex. postens avgifter. De nu angivna

informationskraven finns i punkterna 3 och 4.

Näringsidkaren skall vidare lämna information om sättet för betalning

och för leverans eller fullgörande på annat sätt (punkten 5).

Enligt punkten 6 skall konsumenterna få information om den rätt att

frånträda ett ingånget avtal (ångerrätt) som denna lag ger. Avsikten är att

konsumenterna skall få information om att det finns en möjlighet att

frånträda avtalet, hur ångerfristen räknas, hur man skall förfara om man

vill ångra sig samt vad som gäller när man har ångrat sig.

Konsumenterna bör därmed få information bl.a. om vem som skall svara

för kostnaderna för återsändandet av en vara om ångerrätten utövas. Om

marknadsföringen gäller en tjänst, är avsikten vidare att konsumenterna

skall få information om att ångerrätten inte får utövas om fullgörandet av

tjänsten påbörjas med konsumentens samtycke redan under ångerfristen

(jfr 14 § 1). Om marknadsföringen gäller en förseglad ljud- eller bildupp-

tagning eller ett förseglat datorprogram, bör konsumenten få information

om att ångerrätten inte får utövas om han eller hon bryter förseglingen

(jfr 14 § 4). Någon information om den lagstadgade ångerrätten behöver

inte lämnas i de fall då någon sådan rätt inte finns.

Näringsidkaren skall enligt punkten 7 ge konsumenterna information

om vad det kostar att använda ett visst kommunikationsmedel, om inte

kostnaden är beräknad efter normaltaxa. Om näringsidkaren t.ex. anvisar

konsumenterna att ringa ett s.k. 071-nummer måste de alltså upplysas om

taxan.

Ytterligare anges i paragrafen att näringsidkaren skall lämna

information om den tid under vilken erbjudandet gäller (punkten 8), dvs.

hur länge varan eller tjänsten kan beställas för det pris och under de

övriga villkor som anges i erbjudandet.

Slutligen föreskrivs i punkten 9 att konsumenterna skall få information

om avtalets kortaste löptid när det är fråga om ett avtal som avser

återkommande leveranser av varor eller avser en tjänst som utförs

fortlöpande. Kravet gäller naturligtvis bara i de fall då avtalet avses

innehålla ett villkor om en kortaste löptid.

Andra stycket

I andra stycket ges närmare bestämmelser om när och hur informationen

skall ges. Terminologin är i stora delar hämtad från distansavtalsdirek-

tivet.

Informationen skall ges i rimlig tid innan ett avtal ingås. Bestäm-

melsen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, får

betydelse i de fall där näringsidkarens tanke är att marknadsföringen

skall leda till att ett avtal ingås mer eller mindre omedelbart, såsom vid

telefonförsäljning. Bestämmelsen innebär att en näringsidkare inte får ge

informationen omedelbart innan avtalet ingås, utan konsumenten måste

få rimlig tid att ta del av informationen och överväga villkoren.

Vidare skall informationen ges klart och begripligt. Med att informa-

tionen skall ges klart avses att den skall ges på ett sådant sätt att

konsumenterna normalt sett inte har några svårigheter att ta del av den.

Informationen skall t.ex. vara lätt att hitta på näringsidkarens hemsida vid

marknadsföring på Internet. Informationen skall också ges begripligt .

Med detta uttrycks närmast att informationen skall ges på ett sådant sätt

att konsumenterna normalt sett inte heller har några svårigheter att förstå

den. Av betydelse är här givetvis vem marknadsföringen riktar sig till.

Kravet på klarhet och begriplighet torde i vissa fall kunna innebära att

informationen skall ges på svenska.

Näringsidkaren skall också använda sådana metoder som är anpassade

till det medel för distanskommunikation som används. Det faller sig i

regel naturligt vilken metod som näringsidkaren bör använda sig av. Vid

marknadsföring genom telefon är det naturligt att näringsidkaren ger

informationen under telefonsamtalet, medan vid marknadsföring på

Internet informationen normalt sett kan finnas på hemsidan.

Det klargörs slutligen att näringsidkaren skall ta särskild hänsyn till

behovet av skydd för underåriga. Informationen skall alltså anpassas till

att den som är under 18 år är omyndig och normalt sett inte själv får råda

över sin egendom eller åta sig förbindelser (se 9 kap. föräldrabalken). I

kravet ligger också att särskild hänsyn skall tas till att underåriga kan

antas vara mindre kritiska och bli lättare vilseledda än andra konsu-

menter, inte minst vid distansavtal. En konsekvens av bestämmelsen bör

vara att marknadsföring som syftar till distansavtal med underåriga skall

vara måttfull och inte förledande eller överdrivet frestande. Någon

motsvarande regel för andra svaga målgrupper, t.ex. personer med

förvaltare, finns inte i lagen. I dessa fall får marknadsföringslagens

allmänna bestämmelser om kraven på marknadsföring tillämpas.

Tredje stycket

Tredje stycket, som genomför artikel 4.3 i distansavtalsdirektivet, före-

skriver vad näringsidkaren ytterligare skall iaktta vid marknadsföring per

telefon. I början av samtalet skall näringsidkaren ge konsumenten

information om sin identitet (jfr 9 § första stycket 1) och om samtalets

syfte. Samtalets kommersiella syfte måste således uttryckligen och tidigt

göras klart för konsumenten, och näringsidkaren skall identifiera sig

redan i början av samtalet.

Information när ett avtal ingås

10 § När ett distansavtal har ingåtts skall näringsidkaren snarast därefter ge

konsu-

menten en bekräftelse med den information som avses i 9 § första stycket 1 5.

Gäller distansavtalet en vara skall informationen ges senast vid leveransen, om

inte

varan skall levereras till någon annan än konsumenten. Informationen skall ges i

 en

handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för

konsumenten. Om näringsidkaren redan tidigare har gett informationen i sådan

form, behöver den inte ges på nytt, om inte annat följer av andra stycket.

Inom samma tid skall näringsidkaren alltid i en handling eller i någon annan

läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten ge denne information

om

1. konsumentens ångerrätt enligt denna lag samt namn och adress till någon som

ångerrätten kan utövas mot,

2. gatuadressen till det verksamhetsställe dit konsumenten kan framställa klago-

mål,

3. förekommande garantier och service, och

4. villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det gäller tills vidare

eller för

en längre tid än ett år.

Gäller distansavtalet en tjänst vars fullgörande sker med hjälp av ett medel för

distanskommunikation, och utförs tjänsten vid ett enda tillfälle och faktureras

av

distributören av kommunikationsmedlet, behöver näringsidkaren bara ge konsu-

menten tillgång till gatuadressen till det verksamhetsställe dit konsumenten kan

framställa klagomål.

Paragrafen innehåller bestämmelser om näringsidkarens informations-

skyldighet när ett distansavtal ingås. Paragrafen genomför artikel 5 i

distansavtalsdirektivet och har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.

Första stycket

I första stycket föreskrivs att näringsidkaren skall ge konsumenten en

bekräftelse med den information som avses i 9 § första stycket 1 5. Det

gäller sådan information som konsumenten har väsentligen lika stort

intresse av sedan avtalet har träffats.

Informationen skall ges snarast efter avtalet. Gäller distansavtalet en

vara skall informationen dessutom ges senast vid leveransen. Från regeln

finns ett undantag, nämligen om varan skall levereras till tredje man, dvs.

till någon annan än konsumenten. Denna undantagsregel blir tillämplig

t.ex. vid beställning av blommor som skall levereras till en god vän

samma dag.

Informationen skall ges i en handling eller i någon annan läsbar och

varaktig form. Förutom det fallet att näringsidkaren har lämnat en

handling med den aktuella informationen är lagens krav uppfyllt t.ex. om

näringsidkaren har överlämnat en datadiskett eller en cd-romskiva inne-

hållande den aktuella informationen eller om näringsidkaren har lämnat

uppgifterna genom e-post i varaktig form. En förutsättning är dock att

informationen ges i en form som är tillgänglig för konsumenten.

Näringsidkaren kan sålunda i de flesta fall inte anses ha gett informa-

tionen på ett riktigt sätt om han t.ex. överlämnar en datadiskett till

konsumenten trots att denne inte har tillgång till någon dator där han eller

hon kan tillgodogöra sig informationen. Det får i varje enskilt fall

bedömas om näringsidkaren har haft anledning att förutsätta att konsu-

menten haft möjlighet att tillgodogöra sig informationen.

Näringsidkaren behöver inte ge informationen på nytt, om han redan

tidigare, t.ex. i samband med marknadsföringen, har gett konsumenten

informationen i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form

som är tillgänglig för denne. Informationen behöver således ges på detta

sätt en gång. Bestämmelsen innefattar inte något krav på att konsumenten

fortfarande skall ha kvar informationen. Den gäller alltså även om konsu-

menten t.ex. har gjort sig av med den handling i vilken informationen

fanns. Utgångspunkten är att näringsidkaren har bevisbördan för att

konsumenten redan tidigare har fått informationen på det föreskrivna

sättet.

Andra stycket

I andra stycket föreskrivs att näringsidkaren alltid dvs. även om

informationen har lämnats tidigare inom samma tid och på samma sätt

som anges i första stycket skall ge konsumenten information om dennes

ångerrätt enligt denna lag och om namn och adress till någon som

ångerrätten kan utövas mot. Konsumenten skall alltså få information om

att det finns en möjlighet att frånträda avtalet. Konsumenten avses vidare

få besked om hur ångerfristen räknas, hur man skall förfara om man vill

ångra sig samt vad som gäller när man har ångrat sig. Konsumenten

förutsätts alltså få information bl.a. om näringsidkaren eller konsumenten

skall svara för kostnaderna för återsändandet av en vara. Om avtalet

gäller en tjänst, bör konsumenten vidare få information om att han eller

hon inte får utöva ångerrätten om fullgörandet av tjänsten påbörjas med

konsumentens samtycke redan under ångerfristen (jfr 14 § 1). Om avtalet

gäller en förseglad ljud- eller bildupptagning eller ett förseglat dator-

program, förutsätts konsumenten få information om att ångerrätten inte

får utövas om han eller hon bryter förseglingen (jfr 14 § 4).

Det föreskrivs vidare att konsumenten inom samma tid och på samma

sätt som anges i första stycket skall få information om gatuadressen till

det verksamhetsställe dit konsumenten kan framställa klagomål, om

förekommande garantier och service och om villkoren för att säga upp

avtalet för det fall att det gäller tills vidare eller för en längre tid än ett

år.

Tredje stycket

I tredje stycket finns ett undantag från informationsskyldigheten, näm-

ligen om det är fråga om en tjänst vars fullgörande sker med hjälp av ett

medel för distanskommunikation, om tjänsten tillhandahålls vid ett enda

tillfälle och faktureras av distributören av kommunikationsmedlet.

Undantaget är utformat i enlighet med distansavtalsdirektivets termi-

nologi. I författningskommentaren till 1 § anges vad som avses med ett

medel för distanskommunikation. Med en distributör av kommunika-

tionsmedel avses en fysisk eller juridisk person vars näringsverksamhet,

affärsverksamhet eller yrke innefattar att ställa ett eller flera medel för

distanskommunikation till en näringsidkares förfogande (se artikel 2.5 i

distansavtalsdirektivet). Ett exempel på en sådan tjänst som avses i tredje

stycket är att en konsument ringer upp en nummerupplysning som tillhör

en teleoperatör med vilken konsumenten inte har något abonne-

mangsavtal. Konsumenten har dock rätt att på begäran få information om

gatuadressen till det verksamhetsställe dit han eller hon kan framställa

klagomål.

11 § När ett hemförsäljningsavtal ingås skall näringsidkaren samtidigt lämna

konsumenten en handling där denne informeras om sin ångerrätt enligt denna lag

samt om namn och adress till någon som ångerrätten kan utövas mot. Detsamma

skall gälla när konsumenten lämnar ett anbud till näringsidkaren som denne inte

genast tar ställning till. Konsumenten skall skriva under ett exemplar av

handlingen

som bekräftelse på att han eller hon har tagit emot den. Den

informationshandling

som lämnas till konsumenten skall vara åtföljd av en blankett som kan användas

för att utöva ångerrätten.

Den handling och den blankett som avses i första stycket skall överensstämma

med formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

Paragrafen, som ansluter nära till 4 § i 1981 års hemförsäljningslag, inne-

håller bestämmelser om att näringsidkaren i samband med hemförsälj-

ningsavtal skall informera konsumenten om villkoren för att utöva

ångerrätten, om verkan av att ångerrätten utövas samt om namn och

adress till någon som ångerrätten kan utövas mot. Dessa frågor har

behandlats i avsnitt 6.4.

Första stycket

I första stycket föreskrivs att näringsidkaren skall lämna konsumenten en

handling där denne informeras om sin ångerrätt enligt denna lag samt om

namn och adress till någon som ångerrätten kan utövas mot. Detta gäller

såväl när ett avtal har träffats som när konsumenten har lämnat ett anbud

till näringsidkaren som denne inte genast har tagit ställning till.

Konsumenten skall bekräfta mottagandet genom sin underskrift på ett

exemplar av handlingen. Det exemplar som överlämnas till konsumenten

skall vara åtföljt av en blankett som denne kan använda för att utöva sin

ångerrätt. Underrättelsen skall ges till konsumenten under hembesöket

alternativt utflykten.

Andra stycket

I andra stycket anges att den handling och den blankett som avses i första

stycket skall stämma överens med formulär som fastställs av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. Avsikten är att

Konsumentverket liksom i dag skall fastställa formulären. Formulären

skall avfattas på svenska. I den mån översättning till annat språk är

nödvändigt, får detta ombesörjas av näringsidkaren.

Påföljd vid utebliven information

12 § Om en näringsidkare inte ger information i enlighet med 9 11 §§, skall

mark-

nadsföringslagen (1995:450) tillämpas.

Information enligt 9 11 §§ skall därvid anses vara sådan information av särskild

betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket marknads-

föringslagen.

Paragrafen, som har utformats efter förebild av 14 § prisinformations-

lagen (1991:601), ger en hänvisning till marknadsföringslagens påföljds-

system. Frågan har behandlats i avsnitt 6.4.

Hänvisningen till marknadsföringslagen innebär att den näringsidkare

som inte iakttar informationsskyldigheten i tillämpliga fall bl.a. kan

åläggas att lämna den information som saknas (se 15 § marknadsförings-

lagen). Ett sådant åläggande skall förenas med vite, om det inte av

särskilda skäl är obehövligt (se 19 §). Vidare gäller att en näringsidkare

som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett åläggande skall

ersätta den skada som konsumenten eller en annan näringsidkare

därigenom har drabbats av (se 29 §). För näringsidkaren gäller också viss

upplysnings-skyldighet (se 34 37 §§).

En talan om åläggande för näringsidkaren att lämna den information

som saknas väcks vid Marknadsdomstolen av bl.a. Konsumentombuds-

mannen (se 38 §). I fall som inte är av större vikt får Konsumentombuds-

mannen meddela ett informationsföreläggande (se 21 §).

Konsumentens ångerrätt

13 § Konsumenten har rätt att frånträda ett distansavtal eller ett hemförsälj-

ningsavtal (ångerrätt) genom att till näringsidkaren lämna eller sända ett med-

delande om detta inom 14 dagar från den dag som anges i 15 § (ångerfrist).

Konsu-

menten har alltid rätt att lämna eller sända meddelandet inom sju arbetsdagar

från

den dag som anges i 15 §.

I paragrafen ges den grundläggande rätten för konsumenten att frånträda

ett ingånget avtal. Paragrafen, som genomför artikel 6.1 i distansavtals-

direktivet, motsvarar i huvudsak 6 § första stycket i 1981 års hemförsälj-

ningslag. Frågan har behandlats i avsnitt 6.5.1.

Av bestämmelsen framgår att ångerfristen är 14 dagar. För det fall att

ångerfristen inte rymmer sju arbetsdagar, har dock konsumenten sju

arbetsdagar på sig att ångra avtalet. Med arbetsdagar avses alla årets

dagar förutom lördagar, söndagar, andra allmänna helgdagar, midsom-

marafton, julafton och nyårsafton.

Konsumentens meddelande till näringsidkaren behöver inte vara

skriftligt. Det räcker att konsumenten t.ex. ringer till näringsidkaren. Det

avgörande är att det klart framgår att konsumenten inte vill stå fast vid

avtalet.

En konsument som utnyttjar sin ångerrätt behöver inte ange något skäl

för detta.

Vid tvist om huruvida konsumenten har ångrat sig och huruvida detta

har skett i rätt tid är konsumenten som utgångspunkt skyldig att styrka

sina påståenden.

I 15 § anges när ångerfristen börjar löpa. Det är naturligtvis så att

konsumenten, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda, har rätt att

ångra sig även innan ångerfristen börjat löpa.

14 § Vid distansavtal har konsumenten inte ångerrätt, om avtalet gäller

1. en tjänst och fullgörandet har påbörjats med konsumentens samtycke under

ångerfristen,

2. en vara eller en tjänst och priset beror på sådana svängningar på finans-

marknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera,

3. en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som

snabbt kan försämras eller bli för gammal,

4. en förseglad ljud- eller bildupptagning eller ett förseglat datorprogram och

förseglingen har brutits,

5. en tidning eller en tidskrift, eller

6. vadhållning eller andra lotteritjänster.

Paragrafen innehåller undantag från bestämmelserna om ångerrätt. Den

kompletterar bestämmelserna i 5 7 §§, som föreskriver vissa undantag

från såväl informationsskyldighet enligt lagen som ångerrätten.

Undantagen i paragrafen gäller endast för distansavtal och således inte

för hemförsäljningsavtal. De frågor som berörs i paragrafen har behand-

lats i avsnitt 6.8. Bestämmelsen motsvarar större delen av artikel 6.3 i

distansavtalsdirektivet.

I punkten 1 anges att konsumenten inte har någon ångerrätt om

distansavtalet gäller en tjänst och fullgörandet har påbörjats med

konsumentens samtycke under ångerfristen, dvs. under den frist på 14

dagar som föreskrivs i 13 § och vars startdag framgår av 15 §. Har en

näringsidkare påbörjat t.ex. en beställd reparation av konsumentens hus

redan under ångerfristen, har konsumenten alltså ingen ångerrätt. Detta

gäller under förutsättning att konsumenten har gett sitt samtycke till att

tjänsten får börja fullgöras under ångerfristen. Vid tvist om huruvida

konsumenten har gett ett sådant samtycke är näringsidkaren skyldig att

styrka sitt påstående.

Har fullgörandet av tjänsten påbörjats redan innan ångerfristen börjat

löpa, gäller inte undantaget.

Av punkten 2 följer att konsumenten inte har någon ångerrätt om

distansavtalet gäller en vara eller en tjänst och priset beror på sådana

svängningar på finansmarknaden som näringsidkaren inte kan

kontrollera. Ett vanligt exempel på ett avtal som faller under detta

undantag är köp av aktier som är börsnoterade.

I punkten 3 görs undantag för distansavtal som gäller varor som på

grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan

försämras eller bli för gamla. Ett exempel på varor som snabbt kan

försämras eller bli för gamla är vissa livsmedel.

Ytterligare görs i punkten 4 undantag för distansavtal som gäller

förseglade ljud- eller bildupptagningar eller ett förseglat datorprogram.

Undantaget gäller om förseglingen har brutits. Rätten att ångra sig

upphör således när konsumenten bryter förseglingen. Har näringsidkaren

däremot levererat en oförseglad upptagning, hindrar bestämmelsen inte

att konsumenten ångrar köpet även om han eller hon t.ex. har lyssnat på

en CD-skiva eller prövat ett dataspel (jfr dock 17 §). Med försegling

avses även tekniska plomberingar.

I punkten 5 görs undantag för distansavtal som gäller tidningar och

tidskrifter. Undantaget gäller inte bara prenumeration på en tidning eller

en tidskrift utan också köp av enstaka exemplar.

Slutligen görs i punkten 6, som har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag, undantag för distansavtal som gäller vadhållning eller andra

lotteritjänster.

15 § Vid distansavtal eller hemförsäljningsavtal om överlåtelse eller

upplåtelse av

varor börjar ångerfristen löpa den dag då konsumenten tar emot varan eller en

väsentlig del av den. Vid distansavtal eller hemförsäljningsavtal om en tjänst

börjar

ångerfristen löpa den dag då avtalet ingås.

Vid distansavtal börjar ångerfristen dock löpa tidigast den dag då föreskriven

information enligt 10 § kommer konsumenten till handa. Vid hemförsäljningsavtal

börjar ångerfristen löpa tidigast den dag då handlingar enligt 11 § kommer

konsu-

menten till handa.

Avser avtalet en vara som har tillverkats eller väsentligt ändrats efter konsu-

mentens särskilda önskemål eller som annars har fått en tydlig personlig prägel,

 får

näringsidkaren och konsumenten skriftligen avtala att ångerfristen skall börja

löpa

den dag som anges i andra stycket oavsett om konsumenten har tagit emot varan

eller en väsentlig del av den.

I paragrafen anges vilken dag ångerfristen börjar löpa. Paragrafen

genomför delar av artikel 6.1 och 6.3 i distansavtalsdirektivet. Den

ansluter ganska nära till 7 § i 1981 års hemförsäljningslag. I första

stycket finns huvudregeln för ångerfristens beräkning. Undantag från

denna regel finns i andra och tredje styckena. Frågorna i paragrafen har

behandlats i avsnitt 6.5.1.

Första stycket

Startdagen för ångerfristen vid distansavtal och hemförsäljningsavtal om

överlåtelse eller upplåtelse av lös egendom är enligt huvudregeln den dag

då konsumenten faktiskt tar emot varan eller en väsentlig del av den.

Ångerfristen börjar således inte löpa om konsumenten inte löser ut den

vara som näringsidkaren skickar till honom eller henne. Vad som är att

anse som en väsentlig del av varan får avgöras med hänsyn till det syfte

som regeln har. Avgörandet kan därför bli beroende av vilken typ av vara

det är fråga om. Vid avtal om en tjänst börjar fristen löpa den dag då

avtalet ingås.

Andra stycket

Även om konsumenten har tagit emot varan eller en väsentlig del av den,

börjar ångerfristen vid distansavtal aldrig löpa förrän information i

enlighet med vad som föreskrivs i 10 § har kommit konsumenten till

handa. Ångerfristen börjar med andra ord aldrig löpa förrän närings-

idkaren har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt 10 §. Vid hemför-

säljningsavtal börjar ångerfristen aldrig löpa förrän de handlingar som

anges i 11 § har kommit konsumenten till handa.

Uttrycket "komma till handa" har samma betydelse som i 1981 års

hemförsäljningslag. Informationen kommer konsumenten till handa när

han eller hon är i tillfälle att ta del av den. Se vidare i prop. 1981/82:40 s.

33.

Tredje stycket

Tredje stycket innehåller en särreglering om ångerfristens början för

vissa slags varor där näringsidkaren har ett behov av att få en

förmånligare ställning än annars.

Särregeln gäller avtal om en vara som har tillverkats eller väsentligt

ändrats efter konsumentens särskilda önskemål. Det skall alltså vara

fråga om en vara som näringsidkaren normalt inte har i sitt sortiment. Det

måste ställas ganska höga krav på avvikelsen från det normala

sortimentet. Gäller det t.ex. persienner som ingår i näringsidkarens

vanliga sortiment kan dessa inte anses specialtillverkade endast därför att

de anpassas till den plats där de skall sitta. En annan sak är om

persiennerna på begäran av konsumenten tillverkas i ett annat material än

det som näringsidkaren brukar använda.

Regeln gäller dessutom avtal om en vara som annars har fått en tydlig

personlig prägel. Ett exempel på en sådan vara är adressetiketter med

konsumentens namn och adress.

Vid de angivna avtalen börjar ångerfristen alltid löpa när närings-

idkaren har uppfyllt sin informationsskyldighet, och detta oavsett om

varan (eller en väsentlig del av den) har levererats eller inte. En

förutsättning är dock att näringsidkaren skriftligen har kommit överens

med konsumenten om detta. Uttrycket "skriftligen" utesluter inte att

överenskommelsen ingås elektroniskt, t.ex. på Internet. Däremot är det

inte tillräckligt med en muntlig överenskommelse. Det skall framgå klart

av t.ex. köpeavtalet att ångerfristen i dessa fall räknas från den dag då

näringsidkaren har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt lagen, även

om konsumenten inte dessförinnan har fått varan eller en väsentlig del av

den.

16 § Om näringsidkaren vid ett distansavtal i strid med 10 § andra stycket 1

underlåtit att i föreskriven form ge den information som nämns där, förlorar

konsumenten sin ångerrätt ett år efter den dag då ångerfristen skulle ha börjat

löpa

enligt 15 § första stycket. Avser underlåtenheten någon annan information enligt

10 §, förlorar konsumenten dock sin ångerrätt tre månader efter den dagen.

I denna paragraf, som genomför återstående delar av artikel 6.1 i

distansavtalsdirektivet, anges den yttersta tidsgränsen för en konsument

att frånträda ett distansavtal vid näringsidkarens bristande uppfyllelse av

sin informationsskyldighet. Bestämmelsen gäller inte för hemförsälj-

ningsavtal, och där finns alltså ingen yttersta tidsgräns för att utnyttja

ångerrätten. Frågan har behandlats i avsnitt 6.5.1. Paragrafen har i allt

väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Trots vad som sägs i 15 § andra och tredje styckena om att ångerfristen

tidigast börjar löpa respektive börjar löpa den dag då information enligt

10 § kom konsumenten till handa, måste konsumenten lämna eller sända

ett meddelande om att han eller hon vill utöva sin ångerrätt inom tre

månader. Har näringsidkaren inte gett information om villkoren för och

formerna för att utöva ångerrätten (se 10 § andra stycket 1) räcker det

emellertid att konsumenten lämnar eller sänder meddelandet inom ett år.

Tiden räknas vid avtal om överlåtelse eller upplåtelse av lös egendom

från det att konsumenten tog emot varan eller en väsentlig del av den och

vid avtal om en tjänst från det att avtalet ingicks. Har konsumenten inte

lämnat eller sänt något meddelande inom den angivna tiden att han eller

hon ångrar avtalet, är ångerrätten förlorad.

Vid distansavtal gäller alltså till skillnad från vid hemförsäljningsavtal

en sista dag för ångerrätten också i de fall där näringsidkaren inte har

uppfyllt sin informationsskyldighet. Men det räcker att ett ångermed-

delande lämnas eller sänds inom den angivna tiden. I så fall är

ångerrätten självfallet bevarad även om parterna inte har avslutat sina

mellanhavanden innan tre månader respektive ett år har förflutit.

En förutsättning för att tidsgränserna skall bli tillämpliga är, vid avtal

om en vara, att konsumenten har tagit emot varan eller en väsentlig del

av den. Tremånaders- respektive ettårsfristen börjar löpa först den dagen.

Har konsumenten inte tagit emot varan eller en väsentlig del av den har

konsumenten alltid kvar rätten att frånträda avtalet.

17 § Konsumenten får utöva sin ångerrätt endast om den vara som han eller hon

har tagit emot hålls i väsentligen oförändrat skick. Detta gäller dock inte om

varan

har förstörts eller förändrats på grund av någon åtgärd som har varit nödvändig

för

att undersöka varan eller på grund av någon omständighet som inte kan hänföras

till konsumenten.

Paragrafen, som stämmer överens med 8 § i 1981 års hemförsäljningslag,

innehåller en bestämmelse om vad konsumenten måste iaktta för att få

utöva sin ångerrätt vid distansavtal och hemförsäljningsavtal om över-

låtelse eller upplåtelse av lös egendom. Bestämmelsen är inte tillämplig

vid avtal om en tjänst. Frågan har behandlats i avsnitt 6.5.2.

Av bestämmelsen i paragrafens första mening följer att en konsument

som har tagit emot en vara och inte håller den i väsentligen oförändrat

skick i princip är skyldig att fullgöra sin del av avtalet, även om han eller

hon till näringsidkaren har gett ett meddelande om att ångerrätten

utnyttjas. Till förändring av varan bör normalt inte hänföras det

förhållandet att konsumenten har brutit emballaget till en vara. Har t.ex.

konsumenten bara brutit förpackningen kring en bok, bör han eller hon

normalt ha kvar sin ångerrätt. Kostnaden för en ny förpackning måste

anses ingå i de kostnader för varans återtagande som näringsidkaren har

att svara för. Ordet "väsentligen" innebär att återgång kan ske, om varans

skick har ändrats i endast obetydlig grad.

I andra meningen föreskrivs att konsumenten trots allt kan utöva sin

ångerrätt, om varan har förstörts eller förändrats på grund av någon

åtgärd som har varit nödvändig för att undersöka varan eller på grund av

någon omständighet som inte kan hänföras till konsumenten.

Av bestämmelsen följer att konsumenten har rätt att göra sådana

ingrepp i varan som är nödvändiga för att kunna undersöka den, även om

varan därigenom undergår en värdeminskning. Det krävs naturligtvis att

undersökningen utförs med varsamhet och inte görs mer omfattande än

som är nödvändigt. Konsumenten förlorar inte heller sin ångerrätt, om

varan förstörs eller förändras genom en olyckshändelse eller av någon

annan orsak som konsumenten inte kan lastas för. Motsatsvis får anses

följa att ångerrätten inte får utövas i några andra fall av förstörelse eller

förändring.

Verkan av att konsumenten utövar sin ångerrätt

18 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall konsumenten lämna eller sända

tillbaka varan till näringsidkaren.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt vid hemförsäljningsavtal och har tagit

emot varan eller en väsentlig del av den vid hembesöket eller under utflykten,

skall

konsumenten dock hålla varan tillgänglig på den plats där den har tagits emot.

Varan får även hållas tillgänglig på någon annan plats som konsumenten anvisar,

om näringsidkaren utan olägenhet kan hämta den där.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt vid distansavtal eller hemförsäljningsavtal

om en tjänst, skall vad som sägs i andra stycket tillämpas på material som

konsu-

menten har tagit emot, förutsatt att konsumenten inte åsamkas olägenheter av

betydelse eller kostnader.

Paragrafen innehåller bestämmelser om konsumentens skyldigheter när

han eller hon har utövat sin ångerrätt. Paragrafen gäller både distansavtal

och hemförsäljningsavtal. Huvudregeln finns i första stycket, medan

andra stycket innehåller en undantagsregel för vissa hemförsäljningsavtal

och tredje stycket reglerar material som tas emot vid avtal om en tjänst.

Frågorna har behandlats i avsnitt 6.5.2. Näringsidkarens skyldigheter

framgår av 19 §.

Paragrafen reglerar inte frågan om näringsidkarens rätt till ersättning,

om konsumenten underlåter att fullgöra sin skyldighet att medverka till

att varan eller materialet återlämnas. Av allmänna regler torde följa att

konsumenten i ett sådant fall normalt får räkna med att ersätta närings-

idkaren för varan respektive materialet.

Första stycket

Enligt huvudregeln skall konsumenten lämna eller sända tillbaka varan

till näringsidkaren. Hur detta skall ske är det upp till konsumenten att

avgöra. Näringsidkaren skall dock få tillbaka varan i väsentligen

oförändrat skick (se 17 §), vilket innebär att erforderliga försiktighets-

åtgärder måste vidtas vid ett återsändande.

Andra stycket

I andra stycket ges ett undantag från huvudregeln i första stycket. Undan-

taget gäller för det fall att det är fråga om ett hemförsäljningsavtal och

konsumenten vid hembesöket alternativt under utflykten har tagit emot

varan eller en väsentlig del av den. Då skall konsumenten i stället hålla

varan tillgänglig på den plats där den har tagits emot. Undantaget är

alltså inte tillämpligt om varan levererades till konsumenten först efter

hembesöket alternativt utflykten utan i så fall gäller första stycket.

I de allra flesta fall torde konsumenten förvara varan på det ställe dit

den levererades. Det kan dock i vissa fall vara en fördel för konsumenten

att få hålla varan tillgänglig på någon annan plats, t.ex. på sin arbetsplats

eller sommarbostad. En förutsättning för att konsumenten skall få välja

någon annan plats än den där varan togs emot är dock att detta inte

innebär någon olägenhet för näringsidkaren. Denne kan alltså motsätta

sig att hämta varan där, om detta skulle medföra extra kostnader eller

besvär i jämförelse med att hämta varan på den plats dit den levererades.

För att näringsidkaren skall kunna hämta varan på någon annan plats

än den dit varan levererades krävs att konsumenten lämnar ett särskilt

meddelande om detta med angivande av var varan kan hämtas. Ett sådant

besked bör konsumenten lämpligen lämna i samband med att närings-

idkaren underrättas om att konsumenten ångrar avtalet.

Tredje stycket

Enligt tredje stycket skall material som har tagits emot med anledning av

ett avtal om en tjänst som utgångspunkt hållas tillgängligt för närings-

idkaren. En förutsättning är dock att konsumenten inte åsamkas olägen-

heter av betydelse eller kostnader.

Om någon åtgärd med avseende på materialet inte har påbörjats, skiljer

sig situationen inte principiellt från den som gäller när en vara tas emot

av konsumenten vid hembesöket alternativt under utflykten (andra

stycket). I sådana fall torde sålunda konsumenten regelmässigt få anses

skyldig att hålla materialet tillgängligt för näringsidkaren. Om materialet

däremot har helt eller delvis fogats samman med konsumentens

egendom, är det inte säkert att materialet kan avlägsnas utan olägenhet av

betydelse för konsumenten. Men om så är möjligt är konsumenten i

rimlig utsträck-ning skyldig att ge näringsidkaren tillfälle att få

materialet. Det får dock inte medföra något nämnvärt besvär för

konsumenten. Denne skall t.ex. inte behöva vara av med sin egendom

under någon tid som är av betydelse för honom eller henne.

Konsumenten är aldrig heller skyldig att ta på sig några kostnader för att

näringsidkaren skall kunna ta tillbaka material.

19 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall näringsidkaren snarast och

senast

inom 30 dagar betala tillbaka vad konsumenten har betalat till näringsidkaren.

Tiden skall räknas från den dag då näringsidkaren tog emot varan eller, vid

avtal

om en tjänst, konsumentens meddelande om att avtalet frånträtts.

Vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som har ingåtts vid

telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet skall

tiden enligt första stycket räknas från den dag då näringsidkaren tog emot

konsumentens meddelande om att avtalet frånträtts. Näringsidkaren skall i dessa

fall betala skälig ersättning till konsumenten för dennes kostnader att sända

till-

baka varan. Konsumenten har rätt att behålla varan, eller i förekommande fall

materialet, till dess att näringsidkaren fullgör hela sin betalningsskyldighet.

Om näringsidkaren i fall som avses i 18 § andra och tredje styckena inte hämtar

varan eller materialet inom tre månader från den dag då ångerfristen började

löpa,

tillfaller egendomen konsumenten utan ersättning. Vid hemförsäljningsavtal och

sådana distansavtal som har ingåtts vid telefonsamtal som utgör led i

försäljning

eller annan liknande verksamhet tillfaller varan konsumenten utan ersättning

även i

andra fall än som avses i 18 § andra stycket, om inte näringsidkaren inom tre

månader från den dag då ångerfristen började löpa fullgör hela sin betalnings-

skyldighet.

Har näringsidkaren enligt avtal med konsumenten levererat en ersättningsvara,

skall näringsidkaren alltid betala skälig ersättning till konsumenten för dennes

kostnader att sända tillbaka varan. Näringsidkaren skall informera konsumenten

om denna rätt till ersättning när ersättningsvaran levereras.

Paragrafen innehåller bestämmelser om näringsidkarens skyldigheter när

konsumenten har utövat sin ångerrätt. Den gäller både distansavtal och

hemförsäljningsavtal. Huvudregeln finns i första stycket, medan andra

stycket innehåller särskilda regler för hemförsäljningsavtal och viss

telefonförsäljning och tredje stycket ger regler om att egendomen i vissa

fall kan tillfalla konsumenten utan ersättning. Fjärde stycket har en

specialregel för ersättningsvaror. Paragrafen genomför artikel 6.2 och

artikel 7.3 tredje meningen i distansavtalsdirektivet och ansluter i vissa

delar till 10 § i 1981 års hemförsäljningslag. Frågorna har behandlats i

avsnitt 6.5.2.

Första stycket

Enligt huvudregeln skall näringsidkaren efter det att konsumenten har

utövat sin ångerrätt betala tillbaka vad konsumenten har betalat till

näringsidkaren. Näringsidkarens återbetalningsskyldighet gäller inte

endast köpeskillingen utan även vad konsumenten kan ha betalat till

näringsidkaren t.ex. i form av kostnader för att leverera varan till konsu-

menten. Enligt huvudregeln är näringsidkaren inte skyldig att ersätta

konsumenten för dennes kostnader att lämna eller sända tillbaka varan.

Återbetalningen skall ske snarast och senast inom 30 dagar. Tiden skall

räknas från den dag då näringsidkaren tog emot varan. Vid avtal om en

tjänst skall tiden räknas från den dag då näringsidkaren tog emot

konsumentens meddelande om att avtalet frånträtts (se 13 §). Om

näringsidkaren inte lämnar tillbaka vad konsumenten har betalat inom de

angivna tiderna, har konsumenten rätt till dröjsmålsränta enligt ränte-

lagen (1975:635).

Andra stycket

I andra stycket ges undantagsregler för hemförsäljningsavtal och sådana

distansavtal som har ingåtts vid telefonsamtal som utgör led i försäljning

eller annan liknande verksamhet. Med orden annan liknande verksam-

het avses fall där det inte är fråga om försäljning utan om t.ex. hyra eller

leasing eller om tjänster. Verksamheten skall således ha en viss omfatt-

ning och regelbundenhet. När en näringsidkare oombedd ringer upp en

konsument för att sälja något, bör presumtionen vara att samtalet ingår

som ett led i försäljning. Om en näringsidkare ringer upp en konsument,

som han har haft kontakt med tidigare, för att tala om att en viss bestämd

vara finns i lager kan detta dock inte ses som ett led i försäljning.

Detsamma gäller om en näringsidkare i enlighet med konsumentens

önskemål ringer och frågar om konsumenten skall beställa varor för

hemkörning, något som kan förekomma i glesbygdsområden.

I andra stycket föreskrivs att tiden enligt första stycket skall räknas

från den dag då näringsidkaren tog emot konsumentens meddelande om

att avtalet frånträtts (se 13 §). Bestämmelsen är förmånligare för konsu-

menten än vad som gäller enligt huvudregeln i första stycket. Vidare

skall näringsidkaren vid hemförsäljningsavtal och telefonförsäljning

ersätta konsumenten för dennes kostnader att sända tillbaka varan.

Konsumenten har rätt till ersättning för kostnader som kan anses skäliga.

Normalt får kostnaderna anses skäliga om konsumenten sänder tillbaka

varan på samma sätt som näringsidkaren sände varan till honom eller

henne. Vid avgörande om kostnaderna är skäliga bör beaktas att

konsumenten är skyldig att återlämna varan i väsentligen oförändrat

skick (jfr 17 §). Näringsidkaren skall betala ersättningen inom samma tid

som han skall betala tillbaka vad konsumenten har erlagt för varan.

Av tredje meningen i andra stycket framgår att konsumenten har rätt

att hålla inne varan, eller i förekommande fall materialet, till dess att

näringsidkaren har fullgjort hela sin betalningsskyldighet, dvs. skyldig-

heten att återbetala vad konsumenten har betalat samt ersätta konsu-

menten för kommande kostnader att återsända varan. Bestämmelsen har

utformats efter Lagrådets förslag.

Tredje stycket

Av första meningen i tredje stycket framgår att varan, eller i

förekommande fall materialet, tillfaller konsumenten utan ersättning, om

egendomen inte avhämtas inom tre månader från den dag då ångerfristen

började löpa. Regelns tillämpningsområde är begränsad till dels

hemförsäljningsavtal där konsumenten vid hembesöket alternativt under

utflykten har tagit emot varan eller en väsentlig del av den (se 18 § andra

stycket), dels sådana distansavtal eller hemförsäljningsavtal om en tjänst

där konsumenten har tagit emot material (se 18 § tredje stycket).

För att varan alternativt materialet skall tillfalla konsumenten krävs att

denne i enlighet med 18 § andra stycket har gett näringsidkaren möjlighet

att hämta egendomen. Om konsumenten håller sig undan eller på något

annat sätt gör det omöjligt för näringsidkaren att hämta varan eller

materialet, kommer äganderätten alltså inte att övergå till konsumenten.

Under hela tremånadersfristen kvarstår dessutom konsumentens

skyldighet att vårda egendomen så länge han eller hon har den i sin

besittning. Åsidosätter konsumenten sin vårdnadsplikt enligt 17 § och

kan han eller hon till följd därav inte hålla godset tillgängligt för

näringsidkaren i väsentligen oförändrat skick, är konsumenten skyldig att

fullgöra sin del av avtalet.

Vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som har ingåtts vid

telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet

tillfaller varan konsumenten utan ersättning även i andra fall än som

avses i 18 § andra stycket, om näringsidkaren inte inom den angivna

tiden betalar tillbaka vad konsumenten har betalat inklusive kostnaderna

för återsändandet. Bestämmelsen är alltså tillämplig även om konsu-

menten har skickat tillbaka varan. Det anförda framgår av andra

meningen.

Fjärde stycket

I fjärde stycket finns en särskild regel för ersättningsvaror. Närings-

idkaren skall alltid betala skälig ersättning till konsumenten för dennes

kostnader att sända tillbaka varan, om näringsidkaren enligt avtal med

konsumenten har lämnat eller sänt en ersättningsvara och konsumenten

ångrar sig beträffande en sådan vara. Näringsidkaren skall också

informera konsumenten om denna rätt till ersättning när ersättningsvaran

levereras. Dessa bestämmelser genomför artikel 7.3 tredje meningen i

distansavtalsdirektivet.

Stycket gäller alltså för det fallet att näringsidkaren och konsumenten

har kommit överens om att näringsidkaren har rätt att tillhandahålla

konsumenten en vara som liknar den beställda om det visar sig att han

inte kan tillhandahålla just den vara som har beställts (jfr avsnitt 6.6

slutet). Har näringsidkaren levererat en ersättningsvara utan att det finns

något avtal mellan näringsidkaren och konsumenten om det, har konsu-

menten över huvud taget inte någon skyldighet att lämna eller sända

tillbaka varan till näringsidkaren.

Kreditavtal

20 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt och med anledning av distansavtalet

eller hemförsäljningsavtalet har fått kredit av näringsidkaren eller av någon

annan

på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren, skall kredit-

avtalet upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon påföljd för

detta.

Paragrafen, som gäller både distansavtal och hemförsäljningsavtal,

genomför artikel 6.4 i distansavtalsdirektivet. Den har utformats efter

förebild av 16 § lagen om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat

boende. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.2.

Paragrafen skall förstås så att kreditavtalet upphör att gälla automatiskt

om ett distansavtal eller hemförsäljningsavtal har frånträtts med utövande

av ångerrätten. Om kreditgivaren är någon annan än näringsidkaren, kan

det visserligen vara lämpligt att konsumenten gör klart för denne att

kreditavtalet inte längre gäller. Det krävs emellertid inte att konsumenten

särskilt säger upp avtalet.

Av paragrafen framgår vidare att kreditavtalet skall upphöra utan

påföljd för konsumenten om denne utnyttjar sin rätt att frånträda avtalet.

Bestämmelsen innebär inte att konsumenten slipper att betala tillbaka

vad han eller hon redan har fått ut av lånet. Den innebär inte heller att

konsumenten undgår alla kostnader som är föranledda av krediten. Den

begränsar sålunda inte konsumentens ansvar för t.ex. upplupen ränta och

eventuell uppläggningsavgift för lånet.

Fullgörelse

21 § Näringsidkaren skall fullgöra sin prestation inom skälig tid. Om konsumen-

ten och näringsidkaren inte har avtalat annat, skall prestationen fullgöras

senast

inom 30 dagar från den dag då konsumenten gjorde sin beställning.

Om näringsidkaren inte kan fullgöra sin prestation i tid och detta inte beror på

konsumenten eller något förhållande på hans eller hennes sida, har konsumenten

rätt att häva distansavtalet eller hemförsäljningsavtalet. Näringsidkaren skall

infor-

mera konsumenten om detta.

Häver konsumenten avtalet, skall näringsidkaren betala tillbaka vad konsu-

menten har betalat. Detta skall ske snarast, dock senast inom 30 dagar från den

dag

då näringsidkaren tog emot konsumentens meddelande om att avtalet hävts.

Paragrafen innehåller bestämmelser om näringsidkarens fullgörelse av

sin prestation. Den genomför artikel 7.1 och 7.2 i distansavtalsdirektivet

men gäller även för hemförsäljningsavtal. Bestämmelserna i paragrafen

utgör ett komplement till bestämmelserna i konsumentköplagen och

konsu-menttjänstlagen och utesluter inte att de bestämmelserna kan vara

tillämpliga. Frågorna som berörs i paragrafen har behandlats i avsnitt 6.6.

Första stycket

I första stycket anges den tidsfrist inom vilken näringsidkaren skall

fullgöra sin prestation, dvs. vid köp avlämna varan och vid tjänst avsluta

uppdraget. Näringsidkaren skall fullgöra sin prestation inom skälig tid,

dock senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten gjorde sin

beställning. Det är möjligt för parterna att avtala bort 30-dagarsregeln (jfr

8 §), vilket också ofta lär ske. Om konsumenten och näringsidkaren

emellertid inte har avtalat om någon särskild fullgörelsetid, skall

näringsidkaren fullgöra sin prestation senast inom 30 dagar från den dag

då konsumenten gjorde sin beställning.

Andra stycket

I andra stycket anges vad som enligt lagen gäller om näringsidkaren inte

kan fullgöra sin prestation i tid.

Kan näringsidkaren inte fullgöra sin prestation i tid och detta inte beror

på konsumenten eller något förhållande på hans eller hennes sida (jfr 9 §

konsumentköplagen och 24 § konsumenttjänstlagen), har konsumenten

rätt att häva avtalet. Detta gäller oavsett om näringsidkarens dröjsmål är

av väsentlig betydelse för konsumenten. Konsumenten har med andra ord

alltid rätt att häva avtalet, om näringsidkaren inte kan fullgöra sin

prestation i tid och detta inte beror på konsumenten eller något

förhållande på hans eller hennes sida. Att konsumenten avstår från att

utnyttja sin hävningsrätt enligt bestämmelsen utesluter inte att han eller

hon kan göra gällande andra kontraktsrättsliga påföljder, i de flesta fall

enligt konsumentköplagen eller konsumenttjänstlagen.

Det åligger näringsidkaren att informera konsumenten om dennes rätt

enligt distansavtalslagen att häva avtalet. Informationen bör ges omedel-

bart när näringsidkaren inser att han inte kan fullgöra sin prestation i tid.

Tredje stycket

I tredje stycket anges vad som gäller om konsumenten häver avtalet. Då

skall näringsidkaren lämna tillbaka vad konsumenten har betalat. Detta

skall ske snarast, dock senast inom 30 dagar från den dag då

näringsidkaren tog emot konsumentens meddelande om att denne har

hävt avtalet. Sker återbetalningen inte i rätt tid, har konsumenten rätt till

dröjsmålsränta enligt räntelagen.

Behörighet för näringsidkarens ombud

22 § Anlitar näringsidkaren ett ombud, skall denne alltid anses behörig att

handla

på näringsidkarens vägnar när det gäller att ingå distansavtal eller

hemförsäljnings-

avtal, att utfästa förmåner som är avsedda att ingå i ett sådant avtal samt att

ta emot

betalning för näringsidkarens räkning. Näringsidkaren kan inte till nackdel för

konsumenten inskränka denna behörighet.

Paragrafen, som ansluter mycket nära till 12 § i 1981 års hemförsälj-

ningslag, behandlar den behörighet som tillkommer ombud för närings-

idkaren. Den gäller för både distansavtal och hemförsäljningsavtal.

Frågan har behandlats i avsnitt 6.3.3.

I termen ombud ligger att den som tar emot ett anbud eller ingår ett

avtal för en näringsidkares räkning måste ha dennes uppdrag att ingå

förbindelser med presumtiva kunder. Om näringsidkaren har återkallat

uppdraget för en försäljare, är denne inte längre att betrakta som ett

ombud även om försäljaren fortfarande utger sig för att vara det.

Med ombud avses endast en person som handlar i näringsidkarens

namn. En försäljningskommissionär som handlar i eget namn skall vid

tillämpningen av lagen betraktas som näringsidkare. Huruvida den som

anlitas som ombud är anställd i huvudmannens tjänst eller inte saknar

betydelse.

Bestämmelsen innebär att den som uppträder som ombud vid distans-

försäljning eller hemförsäljning i regel får en ställningsfullmakt av det

slag som regleras i 10 § andra stycket avtalslagen. Behörigheten för

ombudet att ingå ett distansavtal eller hemförsäljningsavtal, utfästa

förmåner som är avsedda att ingå i ett sådant avtal och ta emot betalning

kan näringsidkaren inte inskränka till nackdel för konsumenten.

Däremot kan ombudets befogenhet vara begränsad genom särskilda

instruktioner från näringsidkaren. Frågan i vilken utsträckning

näringsidkaren blir bunden av ombudets handlande, om denne bryter mot

sådana instruktioner, får besvaras med ledning av de allmänna

fullmaktsreglerna i avtalslagen. Av 11 § första stycket avtalslagen följer

att en rättshandling som ombudet företar i strid med en särskild

inskränkande föreskrift från näringsidkaren inte blir gällande mot denne,

om konsumenten insåg eller borde ha insett att ombudet överskred sin

befogenhet. I övriga fall, dvs. när konsumenten var i god tro, gäller

rättshandlingen mot näringsidkaren. Bedömningen av när konsumenten

måste anses vara i ond tro, dvs. har insett eller borde ha insett att

ombudet bryter mot sina instruktioner, får göras med utgångspunkt i

förhållandena i det enskilda fallet.

Lagval

23 § Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekono-

miska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet gäller inte i fråga om regler

om

distansavtal, om den lag som gäller med bortseende från villkoret är lagen i ett

 land

inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och den lagen ger konsumenten

ett bättre skydd.

Paragrafen, som har utformats efter förebild av bl.a. 13 § lagen om

avtalsvillkor i konsumentförhållanden, ger konsumenterna skydd mot

vissa s.k. lagvalsklausuler. Den genomför artikel 12.2 i distansavtals-

direktivet och är begränsad till distansavtal. Frågan har behandlats i

avsnitt 6.13.

Det är inte fråga om någon fullständig reglering av lagvalet. I de hän-

seenden som inte regleras i paragrafen gäller tillämpliga internationellt

privaträttsliga regler, för de flesta fall lagen (1998:167) om tillämplig lag

för avtalsförpliktelser (Romkonventionen).

Det skydd som konsumenten ges i bestämmelsen är bara ett skydd mot

avtalade lagvalsklausuler. Bestämmelsen skyddar alltså inte

konsumenten mot att allmänna internationellt privaträttsliga normer

medför att en främmande rättsordning med ett dåligt konsumentskydd

skall tillämpas.

Vidare gäller bestämmelsen bara om lagvalsklausulen hänvisar till ett

land utanför EES. Hänvisar klausulen till något EES-land omfattas den

inte av bestämmelsen. Så är fallet även om det innebär att konsumenten

därigenom får ett sämre skydd än han eller hon skulle ha fått enligt den

lag som skulle ha tillämpats om inte klausulen hade funnits.

Lagvalsklausulen skall sättas åt sidan om dels den lag som gäller för

avtalet enligt tillämplig internationell privaträtt dvs. om man bortser

från villkoret är lagen i ett EES-land, dels den lagen ger konsumenten

ett bättre skydd i fråga om regler om distansavtal än den lag som anvisas

i klausulen. Med regler om distansavtal avses främst bestämmelserna om

näringsidkarens informationsskyldighet i 10 § och om konsumentens

ångerrätt i 13 20 §§.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000, då hemförsäljningslagen (1981:1361)

skall upphöra att gälla.

2. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldre bestäm-

melser.

Enligt punkten 1 träder lagen i kraft den 1 juni 2000. Då upphör 1981

års hemförsäljningslag att gälla.

I enlighet med allmänna principer blir lagen tillämplig endast på avtal

som har ingåtts efter ikraftträdandet. På avtal som har ingåtts före den 1

juni 2000 är 1981 års hemförsäljningslag tillämplig såvida avtalet ryms

inom den lagens tillämpningsområde. Det framgår av punkten 2.

9.3 Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601)

3 § Särskilda föreskrifter om information till konsumenter finns i konsument-

kreditlagen (1992:830), konsumentförsäkringslagen (1980:38), valutaväxlings-

lagen (1996:1006), lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet och lagen (2000:000) om konsumentskydd vid

distansavtal och hemförsäljningsavtal.

Lagen om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal

(distansavtalslagen) innehåller särskilda bestämmelser om den pris-

information en konsument skall få vid marknadsföring som syftar till

distansavtal (se 9 §). Dessutom finns i 10 § i den lagen särskilda bestäm-

melser om prisinformation när ett distansavtal ingås. Paragrafen har

ändrats så att den även gör en hänvisning till distansavtalslagen. Frågan

har behandlats i avsnitt 6.4.

Europaparlamentets och rådets direktiv (97/7/EG) om

konsumentskydd vid distansavtal

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 97/7/EG

av den 20 maj 1997

om konsumentskydd vid distansavtal

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen-

skapen, särskilt artikel 100 a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag( ),

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ( ),

i enlighet med det i artikel 189 b i fördraget angivna förfarandet ( ), och

mot bakgrund av det gemensamma utkastet godkänt av förlikningskom-

mittén den 27 november 1996, och

med beaktande av följande:

1. Åtgärder bör vidtas för att inom ramen för genomförandet av den

inre marknadens målsättningar gradvis befästa den inre marknaden.

2. Den fria rörligheten för varor och tjänster rör inte enbart affärs-

verksamhet, utan även privatpersoner. Den innebär att konsumen-

terna bör få tillgång till annan medlemsstats varor och tjänster på

samma villkor som befolkningen i den staten.

3. Distansförsäljning över gränserna skulle för konsumenterna kunna

vara ett av de främsta konkreta resultaten av den inre marknadens

slutförande, vilket bl.a. har konstaterats i kommissionens meddelan-

de till rådet med titeln Mot en inre marknad på distributionens

område . För att den inre marknaden skall fungera väl är det absolut

nödvändigt att konsumenterna kan vända sig till ett företag utanför

sitt eget land, även om detta företag har ett dotterbolag i det land där

konsumenten är bosatt.

4. Införandet av nya tekniker medför en mångdubbling av de medel

som står till konsumenternas förfogande för att få kännedom om

erbjudanden överallt inom gemenskapen och för att göra sina beställ-

ningar. Vissa medlemsstater har redan vidtagit olika eller avvikande

åtgärder för att skydda konsumenterna vid distansförsäljning, vilket

har negativa återverkningar på konkurrensen mellan företagen på

den inre marknaden. Det är följaktligen nödvändigt att på gemen-

skapsnivå införa ett minimum av gemensamma regler på detta

område.

5. Punkterna 18 och 19 i bilagan till rådets resolution av den 14 april

1975 om ett preliminärt program för Europeiska ekonomiska gemen-

skapens politik rörande konsumentskydd och konsumentinformation

(4) visar på behovet att skydda köparna av varor och tjänster mot

krav på betalning för icke beställda varor och mot aggressiva

försäljningsmetoder.

6. I kommissionens meddelande till rådet med titeln En ny impuls för

konsumentskyddspolitiken , som godkändes i rådets resolution av

den 23 juni 1986 (5), anges i punkt 33 att kommissionen kommer att

lägga fram förslag om användningen av nya informationstekniker

som gör det möjligt för konsumenterna att från hemmet beställa från

en leverantör.

7. I rådets resolution av den 9 november 1989 om framtida priori-

teringar för att återge konsumentskyddspolitiken (6) dess vikt upp-

manas kommissionen att i första hand prioritera de områden som

anges i bilagan till den resolutionen. I denna bilaga nämns nya

tekniker som inbegriper TV-köp. Kommissionen har följt resolu-

tionen genom att anta en treårig handlingsplan för konsument-

skyddspolitiken inom Europeiska ekonomiska gemenskapen (1990-

1992) och i denna plan föreskrivs att det skall antas ett direktiv.

8. Frågan om vilka språk som skall användas i samband med distans-

avtal är en fråga för medlemsstaterna.

9. Ett distansavtal inbegriper användandet av en eller flera tekniker för

distanskommunikation. De olika kommunikationsteknikerna

används inom ramen för ett organiserat system för försäljning eller

tillhandahållande av tjänster på distans utan att leverantören och

konsumenten är samtidigt närvarande. Den ständiga utvecklingen av

dessa kommunikationstekniker gör att det inte går att göra upp en

uttömmande förteckning över dem, utan det krävs att principer som

är giltiga även för sådana tekniker som ännu inte används annat än i

begränsad utsträckning fastställs.

10. En transaktion som omfattar på varandra följande handlingar eller en

serie separata handlingar under en viss tid kan ge upphov till olika

rättsliga rubriceringar beroende på lagstiftningen i medlemsstaterna.

Bestämmelserna i detta direktiv får inte tillämpas på olika sätt till

följd av lagstiftningen i medlemsstaterna, med förbehåll för med-

lemsstaternas användning av artikel 14. Det finns således anledning

till att det åtminstone måste föreligga överensstämmelse med

bestämmelserna i detta direktiv vid den första handlingen i en serie

av på varandra följande handlingar eller vid den första handlingen i

en serie separata handlingar under en viss tid vilka kan anses utgöra

en helhet vare sig denna handling eller serie av handlingar ingår i ett

enda avtal eller i på varandra följande separata avtal.

11. Användning av tekniker för distanskommunikation får inte leda till

någon minskning av den information som tillhandahålls konsu-

menten. Det är därför nödvändigt att slå fast vilken information som

måste skickas till konsumenten oavsett vilken

kommunikationsteknik som används. Den lämnade informationen

måste dessutom vara utformad i enlighet med andra tillämpliga

gemenskapsregler och i synnerhet med dem i rådets direktiv

84/450/EEG av den 10 september 1984 om tillnärmning av

medlemsstaternas lagar och andra författningar om vilseledande

reklam (1). Om det finns undantag från skyldigheten att

tillhandahålla information är det konsumenten som, efter egen

bedömning, får begära viss grundläggande information såsom

leverantörens identitet, varans eller tjänstens väsentliga egenskaper

och dess pris.

12. Vid telefonkommunikation är det lämpligt att konsumenten får

tillräckligt mycket information i början av samtalet för att kunna

besluta om han skall fortsätta samtalet eller inte.

13. Den information som sprids med hjälp av viss elektronisk teknik är

ofta kortlivad eftersom den inte tas emot på ett varaktigt medium.

Konsumenten måste därför i god tid få ett skriftligt meddelande om

den information som är nödvändig för att avtalet skall kunna full-

göras på riktigt sätt.

14. Konsumenten har ingen faktisk möjlighet att se varan eller få

närmare kännedom om tjänstens särdrag före avtalets ingående.

Därför bör, om inte annat sägs i detta direktiv, bestämmelser om

ångerrätt fastställas. För att denna ångerrätt inte enbart skall vara

formell måste konsumentens kostnader, om det finns några sådana,

för att utnyttja ångerrätten begränsas till direkta kostnader för att

skicka tillbaka varan. Denna ångerrätt får inte påverka konsumentens

rättigheter enligt nationell lagstiftning, särskilt när det gäller mot-

tagandet av skadade varor eller bristfälliga tjänster eller av varor och

tjänster som inte överensstämmer med varu- eller tjänstebeskriv-

ningen i erbjudandet. Det åligger medlemsstaterna att bestämma de

övriga villkoren och konsekvenserna av utnyttjande av ångerrätten.

15. Det är även nödvändigt att föreskriva en frist för fullgörande av

avtalet om en sådan inte har bestämts vid beställningen.

16. Den säljfrämjande teknik som inbegriper att sända konsumenten en

produkt eller utföra en tjänst åt denne mot betalning, utan föregående

beställning eller uttryckligt samtycke från dennes sida, kan inte

tillåtas om det inte rör sig om en ersättningsleverans.

17. Principerna som anges i artiklarna 8 och 10 i Europakonventionen

om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna av den 4 november 1950 är tillämpliga. Konsumenten bör

tillerkännas en rätt till skydd för privatlivet, särskilt såvitt avser

skydd gentemot vissa särskilt påträngande kommunikationstekniker,

och följaktligen bör tydliga gränser för användningen av sådana

tekniker fastställas. Medlemsstaterna bör vidta lämpliga åtgärder för

att effektivt skydda de konsumenter som inte önskar bli kontaktade

genom vissa kommunikationsmedel från att bli kontaktade på detta

sätt. Detta påverkar inte tillämpningen av det särskilda skydd som

konsumenten åtnjuter enligt gemenskapslagstiftningen om skydd av

personuppgifter och privatlivet.

18. Det är viktigt att de tvingande minimireglerna i detta direktiv vid

behov kompletteras med frivilliga åtgärder från näringsidkarnas sida

i enlighet med kommissionens rekommendation 92/295/EEG av den

7 april 1992 om handlingsregler för skydd av konsumenterna vid

distansavtal (2).

19. För bästa möjliga konsumentskydd är det viktigt att konsumenterna

på ett tillfredsställande sätt informeras om bestämmelserna i detta

direktiv samt om eventuella uppförandekoder som finns på detta

område.

20. Bristande efterlevnad av bestämmelserna i detta direktiv kan skada

inte endast konsumenten, utan också konkurrenterna. Det bör därför

fastställas bestämmelser som gör det möjligt för offentliga organ

eller företrädare för dem eller konsumentorganisationer, vilka enligt

nationell lagstiftning har ett legitimt intresse av att skydda konsu-

menterna, eller företagar- och arbetstagarorganisationer som har ett

legitimt intresse av att vidta åtgärder, att övervaka deras tillämpning.

21. Med hänsyn till konsumentskyddet är det av vikt att behandla frågan

om gränsöverskridande reklamationer så snart som detta låter sig

göras. Kommissionen offentliggjorde den 14 februari 1996 en

handlingsplan för tvistelösning på konsumentområdet inom den inre

marknaden. Den handlingsplanen omfattar särskilda initiativ för att

främja utomrättsliga förfaranden. Objektiva kriterier (bilaga II)

föreslås för att säkerställa att dessa förfaranden blir tillförlitliga och

möjligheter skapas för användande av standardiserade reklama-

tionsformulär (bilaga III).

22. Vid användning av nya tekniker behärskar konsumenten inte de

använda kommunikationsteknikerna. Det är därför nödvändigt att

föreskriva att bevisbördan får vila på leverantören.

23. Det finns en risk att konsumenten, i vissa fall, berövas det skydd

som ges genom detta direktiv genom att ett tredje lands rätt väljs

som tillämplig rätt med avseende på avtalet. Följaktligen bör i detta

direktiv antas bestämmelser som syftar till att undvika denna risk.

24. En medlemsstat får, med hänsyn till allmänintresset, förbjuda salu-

förande med hjälp av distansavtal av vissa varor och tjänster på sitt

territorium. Detta förbud måste följa gemenskapsreglerna. Det finns

redan bestämmelser med sådana förbud, särskilt i fråga om läke-

medel enligt rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om

samordning av vissa bestämmelser som fastställts i

medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av

sändningsverksamhet för television(1) och rådets direktiv 92/28/EEG

av den 31 mars 1992 om marknadsföring av humanläkemedel (2).

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Syfte

Syftet med detta direktiv är en tillnärmning av medlemsstaternas lagar

och andra författningar om distansavtal mellan konsumenter och leve-

rantörer.

Artikel 2

Definitioner

I detta direktiv avses med

1. distansavtal: avtal om varor eller tjänster som ingås mellan en

leverantör och en konsument inom ramen för ett system för distans-

försäljning eller erbjudande av tjänster på distans, organiserat av

leverantören, vid vilket avtal, ända fram till avtalets ingående, inbegripet

ingåendet av själva avtalet, endast en eller flera tekniker för distans-

kommunikation används.

2. konsument: en fysisk person som, med avseende på avtal som

omfattas av detta direktiv, handlar för ändamål som ligger utanför hans

näringsverksamhet, affärsverksamhet eller yrke,

3. leverantör: en fysisk eller juridisk person som, med avseende på avtal

som omfattas av detta direktiv, handlar för ändamål som ligger inom

ramen för hans handels- eller yrkesverksamhet,

4. tekniker för distanskommunikation: varje teknik som, utan att

leverantören och konsumenten samtidigt är fysiskt närvarande, kan

användas för ingående av ett avtal mellan dessa parter. En vägledande

förteckning över de tekniker som omfattas av detta direktiv finns i

bilaga I,

5. distributör av kommunikationsteknik: varje offentlig eller privat fysisk

eller juridisk person, vars näringsverksamhet, affärsverksamhet eller yrke

innefattar att ställa en eller flera tekniker för distanskommunikation till

leverantörernas förfogande.

Artikel 3

Undantag

1. Detta direktiv skall inte tillämpas på avtal

- som avser finansiella tjänster över vilka en icke uttömmande förteck-

ning finns i bilaga II,

- som ingås med hjälp av varuautomater eller automatiserade affärs-

lokaler,

- som ingås med distributörer av telekommunikationer genom använd-

ning av offentliga telefonautomater,

- som ingås för uppförande och försäljning av fast egendom eller som

avser andra rättigheter som är knutna till fast egendom, med undantag

av hyresavtal,

- som ingås vid auktioner.

2. Artiklarna 4, 5, 6 och artikel 7.1 skall inte tillämpas på

- avtal om leverans av livsmedel, drycker eller andra varor för daglig

konsumtion, vilka levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats

av distributörer genom regelbunden utkörning,

- avtal om tillhandahållande av tjänster som avser inkvartering,

transport, serveringsverksamhet eller fritidsaktiviteter, om leveran-

tören, när avtalet ingås, åtar sig att tillhandahålla dessa tjänster en

bestämd dag eller under en angiven tidsperiod. I undantagsfall kan

leverantören, vid fritidsevenemang som äger rum utomhus, förbehålla

sig rätten att under särskilda omständigheter inte tillämpa artikel 7.2.

Artikel 4

Förhandsinformation

1. I god tid innan ett distansavtal ingås skall konsumenten få information

om följande:

a) Leverantörens identitet, och när det gäller avtal där förskottsbetalning

krävs, dennes adress.

b) Varans eller tjänstens väsentliga egenskaper.

c) Varans eller tjänstens pris, inbegripet alla skatter.

d) Eventuella leveranskostnader.

e) Sättet för betalning, leverans eller fullgörande.

f) Ångerrätt, utom i de fall som avses i artikel 6.3.

g) Kostnaden för att använda tekniker för distanskommunikation, när

kostnaden inte är beräknad efter normaltaxa.

h) Den tid under vilken erbjudandet eller priset gäller.

i) I tillämpliga fall, avtalens minsta löptid när det gäller avtal för leverans

av varor eller utförande av tjänster som fullgörs ständigt eller regel-

bundet.

2. Den information som anges i punkt 1 och vars kommersiella syfte klart

skall framgå, skall ges på ett klart och begripligt sätt i någon form som är

lämplig för den teknik för distanskommunikation som används, under

särskilt hänsynstagande till principerna om god sed i affärstransaktioner

och om skydd för personer som enligt den nationella lagstiftningen inte

kan ge ett giltigt samtycke, exempelvis underåriga.

3. När det gäller telefonkommunikation skall dessutom leverantörens

identitet och samtalets kommersiella syfte uttryckligen göras klart för

konsumenten vid början av varje samtal med konsumenten.

Artikel 5

Skriftlig bekräftelse av informationen

1. Konsumenten skall, på ett tidigt stadium i samband med fullgörandet

av avtalet och, såvitt avser varor som inte är avsedda att levereras till

tredje man, senast vid leveranstillfället få skriftlig bekräftelse i annan

varaktig form som är tillgänglig för honom på den information som

nämns i artikel 4.1 a-f, om inte denna information redan innan avtalet

ingicks har lämnats honom skriftligen eller i annan varaktig form som är

tillgänglig för honom.

Under alla omständigheter måste följande information ges:

- Skriftlig information om villkoren och förfarandet för att utnyttja

ångerrätten enligt artikel 6, inbegripet i de fall som avses i artikel 6.3

första strecksatsen.

- Den geografiska adress till leverantörens företag som konsumenten

kan vända sig till för reklamation.

- Information om service efter köpet och om existerande garantier.

- Villkoren för att säga upp avtalet när dess varaktighet är obestämd

eller längre än ett år.

2. Punkt 1 är inte tillämplig på tjänster, där själva fullgörandet sker med

hjälp av en teknik för distanskommunikation, när dessa tjänster till-

handahålls vid ett enda tillfälle och faktureras av distributören av kom-

munikationstekniken. Konsumenten skall dock under alla omständigheter

kunna få kännedom om den geografiska adress till leverantörens företag

som han kan vända sig till för reklamation.

Artikel 6

Ångerrätt

1. Vid varje distansavtal skall konsumenten ha rätt till en frist på minst

sju arbetsdagar för att frånträda avtalet, utan påföljd och utan att ange

några skäl. Den enda kostnad som får läggas på konsumenten på grund

av att han utövar sin ångerrätt är den direkta kostnaden för att skicka

tillbaka varan.

För utövande av denna rätt löper fristen

- för varor från och med den dag då konsumenten mottar dem, när skyl-

digheterna i artikel 5 har uppfyllts,

- för tjänster från och med den dag då avtalet ingås eller, om

skyldigheterna i artikel 5 har uppfyllts efter avtalets ingående, från och

med den dag då skyldigheterna i artikel 5 uppfylldes, under förut-

sättning att den frist på tre månader som anges i följande stycke inte

överskrids.

Om leverantören inte uppfyller de skyldigheter som anges i artikel 5, är

fristen tre månader. Denna frist löper

 för varor från och med den dag då konsumenten mottar dem,

 för tjänster från och med den dag då avtalet ingås.

Om den information som avses i artikel 5 lämnas inom den nämnda

tremånadersfristen, börjar den i första stycket nämnda fristen på minst sju

arbetsdagar vid den tidpunkten.

2. När konsumenten utövar sin ångerrätt i enlighet med den här

artikeln, skall leverantören kostnadsfritt återbetala de belopp som

konsumenten har betalat. Den enda kostnad som får läggas på konsu-

menten på grund av att han utövar sin ångerrätt är den direkta kostnaden

för att skicka tillbaka varan. Denna återbetalning skall göras snarast

möjligt och i varje fall inom 30 dagar.

3. Om inte parterna har kommit överens om annat, får konsumenten

inte utöva ångerrätten enligt punkt 1 vid avtal om

- tillhandahållande av tjänster, fullgörandet av vilka har påbörjats med

konsumentens samtycke före utgången av den i punkt 1 angivna

fristen på sju arbetsdagar,

- tillhandahållande av varor eller tjänster, vilkas pris beror på fluktua-

tioner på finansmarknaden som leverantören inte kan kontrollera,

- tillhandahållande av varor som har tillverkats enligt konsumentens

anvisningar eller som har fått en tydlig personlig prägel eller som på

grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan

försämras eller bli för gamla,

- tillhandahållande av ljud- eller bildinspelningar eller datorprogram

vars plombering brutits av konsumenten,

- tillhandahållande av tidningar och tidskrifter,

- tips- och lotteritjänster.

4. Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning tillförsäkra att kreditavtalet

skall återgå utan påföljd om konsumenten utövar sin ångerrätt i enlighet

med punkt 1.

- om priset på en vara eller tjänst helt eller delvis betalas med en kredit

som leverantören lämnat, eller

- om priset helt eller delvis betalas med en kredit som beviljats konsu-

menten av tredje man på grundval av ett avtal mellan tredje man och

leverantören.

Medlemsstaterna skall bestämma om de detaljerade bestämmelserna för

återgång av kreditavtalet.

Artikel 7

Fullgörande

1. Om inte parterna har kommit överens om annat, skall leverantören

utföra beställningen senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten

lämnade sin beställning till leverantören.

2. Om leverantören underlåter att fullgöra sin del av avtalet på grund av

att den beställda varan eller tjänsten inte är tillgängliga, skall konsu-

menten informeras om detta och skall snarast möjligt, och i varje fall

inom 30 dagar, få tillbaka de belopp som han har betalat.

3. Medlemsstaterna får emellertid föreskriva att leverantören får

tillhandahålla konsumenten med en vara eller tjänst av likvärdig kvalitet

och till likvärdigt pris, under förutsättning att denna möjlighet

överenskoms före avtalets ingående eller i avtalet. Konsumenten skall

informeras om denna möjlighet på ett klart och begripligt sätt.

Kostnaderna för att skicka tillbaka varan vid utövande av ångerrätten

åvilar i detta fall leverantören och konsumenten skall informeras om

detta. I sådana fall kan leverans av en vara eller utförande av en tjänst

inte anses innebära leverans utan föregående beställning enligt artikel 9.

Artikel 8

Betalning med kort

Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga åtgärder som gör

det möjligt för en konsument att

- begära annullering av en betalning vid bedräglig användning av hans

betalkort inom ramen för ett distansavtal som omfattas av detta

direktiv,

- vid bedräglig användning återkrediteras de utbetalda beloppen eller få

dem återbetalade.

Artikel 9

Leverans utan föregående beställning

Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att

- förbjuda leverans av varor eller utförande av tjänster till en konsu-

ment utan att denne har beställt dem, när leveransen eller tillhanda-

hållandet innefattar ett krav på betalning,

- befria konsumenten från fullgörande av motprestation vid leverans

utan föregående beställning eftersom ett uteblivet svar inte är

liktydigt

med samtycke.

Artikel 10

Begränsningar i användningen av vissa tekniker för

distanskommunikation

1. En leverantörs användning av följande tekniker förutsätter att konsu-

menten givit samtycke på förhand:

- Automatiska uppringningssystem utan mänsklig betjäning (uppring-

ningsautomat).

- Telefax.

2. Medlemsstaterna skall säkerställa att sådana andra tekniker för

distanskommunikation än de som anges i punkt 1, och som möjliggör

individuell kommunikation endast får användas när konsumenten inte

klart motsätter sig detta.

Artikel 11

Rättelse

1. Medlemsstaterna skall säkerställa att det i konsumenternas intresse

finns tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av

bestämmelserna i detta direktiv.

2. De medel som avses i punkt 1 skall omfatta bestämmelser varigenom

ett eller flera av följande organ, såsom de definierats i nationell lag,

enligt den nationella lagen får väcka talan inför domstol eller behöriga

förvaltningsmyndigheter för att säkerställa att de nationella

bestämmelserna för genomförandet av dessa direktiv tillämpas av

a) offentliga organ eller deras företrädare,

b) konsumentorganisationer som har ett legitimt intresse av att skydda

 konsumenter,

c) företagar- och arbetstagarorganisationer som har ett legitimt intresse

 av att vidta åtgärder.

3 a) Medlemsstaterna får föreskriva att skyldigheten att bevisa att

 förhandsinformation eller skriftlig bekräftelse har lämnats

eller

 att tidsfristerna följts eller att konsumenten givit sitt

samtycke kan

 åläggas leverantören.

b) Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säker-

ställa att leverantörer och distributörer av kommunikations-

tekniker, när det är möjligt, upphör att använda metoder som inte

är i överensstämmelse med åtgärder som antagits i enlighet med

direktiv.

4. Medlemsstaterna får föreskriva att den frivilliga kontroll av efter-

levnaden av bestämmelserna i detta direktiv som anförtros självständiga

organ och möjligheterna att vända sig till sådana organ för lösande av

tvister fogas till de medel som medlemsstaterna måste tillhandahålla för

att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i detta direktiv.

Artikel 12

Bestämmelsernas bindande karaktär

1. Konsumenten kan inte avstå från de rättigheter som han får genom

att detta direktiv införlivas med nationell lag.

2. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa

att konsumenten inte berövas det skydd som ges i detta direktiv genom

att ett tredje lands lag väljs som tillämplig rätt med avseende på avtalet

om avtalet har nära anknytning till en eller flera medlemsstaters terri-

torium.

Artikel 13

 Gemenskapsregler

1. Bestämmelserna i detta direktiv skall tillämpas i den utsträckning det

inte finns särskilda gemenskapsregler som reglerar vissa typer av

distansavtal i deras helhet.

2. När särskilda gemenskapsregler innehåller bestämmelser som endast

reglerar vissa aspekter av tillhandahållande av varor eller utförande av

tjänster skall dessa bestämmelser snarare än bestämmelserna i detta

direktiv tillämpas på dessa särskilda aspekter av distansavtal.

Artikel 14

Minimiklausul

Medlemsstaterna får, för att säkerställa en högre skyddsnivå för

konsumenten på det område som omfattas av detta direktiv, anta eller

behålla strängare bestämmelser som är förenliga med fördraget. Dessa

bestämmelser skall, i förekommande fall och med hänsyn till

allmänintresset, inbegripa ett förbud mot saluförande genom distansavtal

på deras territorier av vissa varor och tjänster, i synnerhet läkemedel,

med vederbörlig hänsyn tagen till fördraget.

Artikel 15

Genomförande

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar

som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast tre år efter det att

direktivet trätt i kraft. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

2. När en medlemsstat antar de bestämmelser som anges i punkt 1 skall

de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan

hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur denna

hänvisning skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

3. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texten till de

nationella bestämmelser som de antar inom det område som omfattas av

detta direktiv.

4. Senast fyra år efter ikraftträdandet av detta direktiv skall kommis-

sionen lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om

genomförandet av detta direktiv, vid behov åtföljd av ett förslag till

revidering av detta.

Artikel 16

Konsumentinformation

Medlemsstaterna skall tillhandahålla lämpliga åtgärder för att informera

konsumenten om den nationella lag i vilken detta direktiv införlivas och

skall, där så är lämpligt, uppmuntra företagar- och arbetstagarorga-

nisationer att informera konsumenter om deras uppförandekoder.

Artikel 17

Reklamationssystem

(...) Kommissionen skall undersöka möjligheten att upprätta effektiva

medel för att behandla reklamationer från konsumenterna avseende

distansköp. Inom två år efter det att detta direktiv trätt i kraft skall

kommissionen lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om

resultatet av undersökningarna, åtföljda, om det är lämpligt, av förslag.

Artikel 18

Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 19

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 20 maj 1997.

På Europaparlamentets På rådets

 vägnar vägnar

 J.M. GIL-ROBLES J.VAN AARTSEN

 Ordförande Ordförande

BILAGA I

Kommunikationstekniker som avses i artikel 2.4

 Oadresserad trycksak

 Adresserad trycksak

 Standardbrev

 Tidningsannons med beställningskupong

 Katalog

 Telefon med mänsklig betjäning

 Telefon utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater, audiotext)

 Radio

 Bildtelefon (telefon med bildskärm)

 Videotext (mikrodator och TV-ruta) med tangentbord eller be-

 röringsskärm

 Elektronisk post

 Telefax

 Television (teleshopping).

BILAGA II

Finansiella tjänster som avses i artikel 3.1

 Investeringstjänster

 Försäkrings- och återförsäkringstjänster

 Banktjänster

 Tjänster som rör pensionsfonder

 Tjänster i samband med termins- eller optionsaffärer.

Dessa tjänster omfattar i synnerhet

 de investeringstjänster som avses i bilagan till direktiv 93/22/EEG (1)

 samt kollektiva investeringsinstituts tjänster,

 tjänster i samband med verksamhet som omfattas av ömsesidigt

 erkännande och som anges i bilagan till direktiv 89/646/EEG (2),

 tjänster i samband med den försäkrings- och återförsäkringsverk-

 samhet som anges i

 artikel 1 i direktiv 73/239/EEG (3),

 bilagan till direktiv 79/267/EEG (4),

 direktiv 64/225/EEG (5),

 - direktiven 92/49/EEG (6) och 92/96/EEG (7).

 _________

Rådets och parlamentets uttalande till artikel 6.1

Rådet och parlamentet noterar att kommissionen skall utreda möjligheten

och lämpligheten av att harmonisera beräkningssättet för betänketiden

inom gällande lagstiftning i fråga om konsumentskydd, särskilt direktiv

85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de

fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler ( hemförsäljning ) (1).

Kommissionens uttalande till artikel 3.1 första strecksatsen

Kommissionen är medveten om den betydelse som konsumentskyddet

har när det gäller distansavtal rörande finansiella tjänster och har för

övrigt publicerat en grönbok med titeln Finansiella tjänster: Att till-

godose konsumenternas förväntningar . Kommissionen kommer att

utifrån reaktionerna på grönboken utreda hur man skall kunna integrera

konsumentskyddet i politiken för finansiella tjänster och eventuella

lagstiftningskonsekvenser samt vid behov lägga fram lämpliga förslag.

Sammanfattning av departementspromemorian

Distansavtalslag (Ds 1999:45)

Promemorian innehåller förslag som syftar till att genomföra ett EG-

direktiv (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal.

I promemorian föreslås att en lag om konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen) ersätter 1981 års hem-

försäljningslag. Lagen skall vara tvingande till konsumentens förmån.

Distansavtalslagen skall gälla för avtal varigenom en näringsidkare

överlåter eller upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsu-

ment, om avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat

system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande

sker på distans. Lagen kommer därmed att gälla vid avtal som träffas på

Internet, i telefon och på andra sätt där parterna inte samtidigt är fysiskt

närvarande.

Lagen skall också gälla för avtal som ingås vid ett hembesök eller

under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför

dennes fasta försäljningsställe (hemförsäljning).

I lagförslaget finns bestämmelser om vilken information som närings-

idkaren skall lämna konsumenten vid marknadsföring och när ett avtal

ingås. Lagförslaget innehåller också regler som ger konsumenten ånger-

rätt. Det föreslås att ångerfristen skall vara 14 dagar. Om konsumenten

utövar sin ångerrätt, skall vissa kreditavtal som har träffats med anled-

ning av avtalet upphöra att gälla.

Lagförslaget innehåller också bestämmelser om näringsidkarens full-

görelse av avtalet och om konsumentens skydd mot lagvalsklausuler.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juni 2000.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om konsumentskydd vid distansavtal och

hemförsäljningsavtal

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller för avtal varigenom en näringsidkare överlåter eller

upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsument, om

1. avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat

system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande

sker på distans (distansavtal), eller

2. avtalet ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren

organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe

(hemförsäljningsavtal).

Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till sådana avtal som

anges i första stycket.

2 § I lagen avses med

konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål

som faller utanför näringsverksamhet,

näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål

som har samband med den egna näringsverksamheten,

hembesök: ett besök i konsumentens eller någon annan konsuments

bostad eller på någon annan plats där konsumenten inte endast för

stunden befinner sig.

3 § Lagen gäller inte distansavtal, om

1. avtalet gäller försäkring, kredit eller någon annan finansiell tjänst,

2. avtalet gäller uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning

på mark eller i vatten,

3. avtalet ingås med hjälp av en varuautomat eller annan liknande

automat eller av en automatiserad affärslokal,

4. avtalet ingås med en teleoperatör vid användning av en offentlig

telefonautomat,

5. avtalet ingås vid en auktion, eller

6. avtalet gäller upplåtelse eller överlåtelse som avses i lagen

(1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende.

4 § Lagen gäller inte hemförsäljningsavtal, om

1. det pris som konsumenten sammanlagt skall betala understiger 300

kronor,

2. avtalet gäller finansiella instrument som avses i lagen (1991:980)

om handel med finansiella instrument,

3. avtalet gäller försäkring,

4. avtalet gäller uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning

på mark eller i vatten,

5. avtalet ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens

uttryckliga begäran och avtalet gäller en vara eller en tjänst som omfattas

av konsumentens begäran eller som har ett direkt samband med den

varan eller tjänsten, eller

6. avtalet gäller upplåtelse eller överlåtelse som avses i lagen

(1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende.

5 § Bestämmelserna om informationsskyldighet och ångerrätt i

8 19 §§ gäller inte avtal om leverans vid ett enstaka tillfälle av livsmedel

eller andra dagligvaror till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett

distributionssystem med regelbunden utkörning.

6 § Bestämmelserna om informationsskyldighet och ångerrätt i

8 19 §§ gäller inte distansavtal om

1. inkvartering,

2. transport,

3. servering, catering eller någon annan liknande tjänst, eller

4. kulturevenemang, idrottsevenemang eller någon annan liknande

fritidsaktivitet,

under förutsättning att näringsidkaren i avtalet åtar sig att tillhanda-

hålla tjänsten på en bestämd dag eller under en bestämd tidsperiod.

7 § Ett avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är

till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat

anges i lagen.

Information vid marknadsföring som syftar till distansavtal

8 § Vid marknadsföring som syftar till distansavtal skall näringsidkaren

ge information om

1. sitt namn och, när det gäller avtal där förskottsbetalning krävs, sin

adress,

2. varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper,

3. varans eller tjänstens pris, inbegripet skatter och avgifter,

4. leveranskostnader,

5. sättet för betalning och för leverans eller fullgörande på annat sätt,

6. ångerrätt enligt denna lag,

7. kostnaden för att ett medel för distanskommunikation används, om

inte kostnaden är beräknad efter normaltaxa,

8. den tid under vilken erbjudandet gäller, och

9. avtalets kortaste löptid, om avtalet avser återkommande leveranser

av varor eller avser en tjänst som utförs fortlöpande.

Informationen skall ges i god tid innan ett avtal ingås. Informationen

skall ges klart och begripligt och med användande av metoder som är

anpassade till det medel för distanskommunikation som används.

Marknadsföringen skall ta särskild hänsyn till behovet av skydd för

underåriga.

Vid marknadsföring med telefon skall näringsidkaren i början av

samtalet upplysa konsumenten om sin identitet och om samtalets syfte.

Information när ett avtal ingås

9 § När ett distansavtal ingås skall näringsidkaren snarast därefter ge

konsumenten information om dennes ångerrätt enligt denna lag samt om

namn och adress till någon som ångerrätten kan utövas mot. Gäller

distansavtalet en vara skall informationen ges senast vid leveransen, om

inte varan skall levereras till någon annan än konsumenten.

Informationen skall ges i en handling eller i någon annan varaktig form

som är tillgänglig för konsumenten.

Inom samma tid skall näringsidkaren i en handling eller i någon annan

varaktig form som är tillgänglig för konsumenten även ge denne en

bekräftelse med den information som avses i 8 § första stycket 1 5, om

informationen inte redan tidigare har getts i sådan form, och med

information om

1. gatuadressen till det verksamhetsställe dit konsumenten kan

framställa klagomål,

2. förekommande garantier och service, och

3. villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det gäller tills vidare

eller för en längre tid än ett år.

Gäller distansavtalet en tjänst vars fullgörande sker med hjälp av ett

medel för distanskommunikation och utförs tjänsten vid ett enda tillfälle

och faktureras av distributören av kommunikationsmedlet, behöver

näringsidkaren bara ge konsumenten tillgång till gatuadressen till det

verksamhetsställe dit konsumenten kan framställa klagomål.

10 § När ett hemförsäljningsavtal ingås skall näringsidkaren samtidigt

lämna konsumenten en handling där denne informeras om sin ångerrätt

enligt denna lag samt om namn och adress till någon som ångerrätten kan

utövas mot. Detsamma skall gälla när konsumenten lämnar ett anbud till

näringsidkaren som denne inte genast tar ställning till. Konsumenten

skall skriva under ett exemplar av handlingen som bekräftelse på att han

eller hon har tagit emot den. Den informationshandling som lämnas till

konsumenten skall vara åtföljd av en blankett som denne kan använda för

att utöva sin ångerrätt.

Den handling och den blankett som avses i första stycket skall

överensstämma med formulär som fastställs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

Påföljd vid utebliven information

11 § Om en näringsidkare inte ger information i enlighet med

8 10 §§, skall marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas.

Information enligt 8 10 §§ skall därvid anses vara sådan information

av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra

stycket marknadsföringslagen.

Konsumentens ångerrätt

12 § Konsumenten har rätt att frånträda ett avtal (ångerrätt) genom att ge

näringsidkaren ett meddelande om detta inom 14 dagar från den dag som

anges i 14 § (ångerfrist).

13 § Vid distansavtal har konsumenten inte ångerrätt, om avtalet gäller

1. en tjänst och fullgörandet har påbörjats med konsumentens

samtycke under ångerfristen,

2. en vara eller en tjänst och priset beror på sådana svängningar på

finansmarknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera,

3. en förseglad ljud- eller bildupptagning eller ett förseglat dator-

program och konsumenten har brutit förseglingen, eller

4. en tips- eller lotteritjänst.

14 § Vid avtal om överlåtelse eller upplåtelse av lös egendom börjar

ångerfristen löpa den dag då konsumenten tar emot varan eller en

väsentlig del av den. Vid avtal om en tjänst börjar ångerfristen löpa den

dag då avtalet ingås.

Ångerfristen börjar dock tidigast löpa, vid distansavtal den dag då

föreskriven information enligt 9 § och vid hemförsäljningsavtal den dag

då handlingar enligt 10 § kommer konsumenten till handa.

Vid avtal om överlåtelse eller upplåtelse av lös egendom börjar

ångerfristen löpa den dag som anges i andra stycket, om näringsidkaren

skriftligen har kommit överens med konsumenten om det och

1. varan har tillverkats eller väsentligt ändrats efter konsumentens

särskilda önskemål,

2. varan har fått en tydlig personlig prägel, eller

3. varan på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller snabbt

kan försämras eller bli för gammal.

15 § Trots vad som sägs i 14 § andra och tredje styckena förlorar

konsumenten vid distansavtal sin ångerrätt tre månader efter den dag då

ångerfristen skulle börja löpa enligt 14 § första stycket, eller, om

näringsidkaren inte har gett information enligt 9 § första stycket, ett år

efter den dagen.

16 § Konsumenten får vid avtal om överlåtelse eller upplåtelse av lös

egendom utöva sin ångerrätt endast om den vara som han eller hon har

tagit emot hålls i väsentligen oförändrat skick. Detta gäller dock inte, om

varan har förstörts eller förändrats på grund av någon åtgärd som har

varit nödvändig för att undersöka varan eller på grund av någon

omständighet som inte kan hänföras till konsumenten.

Verkan av att konsumenten utövar sin ångerrätt

17 § Om konsumenten vid avtal om överlåtelse eller upplåtelse av lös

egendom utövar sin ångerrätt, skall den vara som han eller hon har tagit

emot hållas tillgänglig på den plats där den har tagits emot. Varan får

dock hållas tillgänglig på någon annan plats som konsumenten anvisar,

om näringsidkaren utan olägenhet kan hämta den där.

Har varan sänts till konsumenten med post skall denne sända tillbaka

varan på samma sätt. Vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal

som har ingåtts vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan

liknande verksamhet gäller detta dock bara under förutsättning att

näringsidkaren tillhandahåller en lämplig förpackning och att

konsumenten inte behöver lägga ut för returporto.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt vid avtal om en tjänst, skall vad

som sägs i första och andra styckena tillämpas på material som

konsumenten har tagit emot, förutsatt att konsumenten inte åsamkas

olägenheter av betydelse eller kostnader.

18 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall näringsidkaren snarast

därefter, dock senast inom 30 dagar, lämna tillbaka vad konsumenten har

betalat. Konsumenten har rätt att behålla varan, och i förekommande fall

materialet, till dess att näringsidkaren fullgör denna skyldighet.

Om näringsidkaren i fall som avses i 17 § första stycket inte hämtar

varan, eller i fall som avses i 17 § tredje stycket inte hämtar materialet,

inom tre månader från den dag då ångerfristen började löpa, tillfaller

egendomen konsumenten utan ersättning. Detsamma gäller om

näringsidkaren i fall som avses i 17 § andra stycket inte inom denna tid

lämnar tillbaka vad konsumenten har betalat.

Kreditavtal

19 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt och med anledning av avtalet

har fått kredit av näringsidkaren eller av någon annan på grund av en

överenskommelse mellan denne och näringsidkaren, skall kreditavtalet

upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon påföljd för

detta.

Fullgörelse

20 § Näringsidkaren skall fullgöra sin prestation inom skälig tid. Om

konsumenten och näringsidkaren inte har avtalat annat, skall prestationen

fullgöras senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten gjorde sin

beställning.

Om näringsidkaren inte kan fullgöra sin prestation i tid, skall

näringsidkaren informera konsumenten om detta och snarast, dock senast

inom 30 dagar från den dag då konsumenten gjorde sin beställning eller,

om en senare dag för fullgörelse har avtalats, senast den dagen lämna

tillbaka vad konsumenten har betalat.

Behörighet för näringsidkarens ombud

21 § Anlitar näringsidkaren ett ombud, skall denne alltid anses behörig

att handla på näringsidkarens vägnar när det gäller att ingå avtal som

avses i denna lag, att utfästa förmåner som är avsedda att ingå i ett sådant

avtal samt att ta emot betalning för näringsidkarens räkning.

Näringsidkaren kan inte till nackdel för konsumenten inskränka denna

behörighet.

Lagval

22 § Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet gäller inte i

fråga om regler om distansavtal, om den lag som gäller med bortseende

från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000, då hemförsäljningslagen

(1981:1361) skall upphöra att gälla.

2. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldre

bestämmelser.

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av Justitiekanslern,

Hovrätten för Västra Sverige, Marknadsdomstolen, Stockholms tingsrätt,

Kristianstads tingsrätt, Post- och telestyrelsen, Finansinspektionen,

Kommerskollegium, Konkurrensverket, Konsumentverket/KO, Allmänna

reklamationsnämnden, IT-kommissionen, Statskontoret, Domstolsverket,

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juridiska fakultets-

styrelsen vid Lunds universitet, Sveriges Domareförbund, Sveriges

advokatsamfund, Sveriges Industriförbund, Svensk Handel, Svenska

Bankföreningen, Finansbolagens Förening, Företagarnas Riksorga-

nisation, Svenska Postorderföreningen, Svenska Tidningsutgivare-

föreningen, Svenska IT-företagens Organisation, Swedish Direct

Marketing Association, Direkthandelsföretagens förening, Näringslivets

Delegation för Marknadsrätt, Sveriges Marknadsförbund, Sveriges

Konsumentråd och Konsumentvägledarnas förening.

Svenska Kommunförbundet, Handelshögskolan i Stockholm, Sveriges

Försäkringsförbund, Branschföreningen för innehålls- och tjänsteleve-

rantörer på Onlinemarknaden i Sverige, Kooperativa förbundet och

Konsumenter i Samverkan har beretts tillfälle att avge yttrande men

avstått från att yttra sig.

Yttranden har också inkommit från professor Christina Hultmark,

Bonnier Aktiebolag, Telia Aktiebolag, Systembolaget Aktiebolag,

Svenska Förläggareföreningen och Föreningen Svenska Läromedels-

producenter.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om konsumentskydd vid distansavtal och

hemförsäljningsavtal

Härigenom föreskrivs1 följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller för avtal varigenom en näringsidkare överlåter eller

upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsument, om

1. avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat

system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande

sker på distans (distansavtal), eller

2. avtalet ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren

organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe

(hemförsäljningsavtal).

Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till sådana avtal som

anges i första stycket.

2 § I lagen avses med

konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål

som faller utanför näringsverksamhet,

näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål

som har samband med den egna näringsverksamheten,

hembesök: ett besök i konsumentens eller någon annan konsuments

bostad eller på någon annan plats där konsumenten inte endast för

stunden befinner sig.

3 § Lagen gäller inte distansavtal, om

1. avtalet gäller försäkring, kredit eller någon annan finansiell tjänst,

2. avtalet gäller uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning

på mark eller i vatten,

3. avtalet ingås med hjälp av en varuautomat eller annan liknande

automat eller en automatiserad affärslokal,

4. avtalet ingås med en teleoperatör genom användning av en offentlig

telefonautomat, eller

5. avtalet ingås vid en auktion där budgivningen normalt inte sker elek-

troniskt.

4 § Lagen gäller inte hemförsäljningsavtal, om

1. det pris som konsumenten sammanlagt skall betala understiger 300

kronor,

2. avtalet gäller finansiella instrument som avses i lagen (1991:980)

om handel med finansiella instrument,

3. avtalet gäller försäkring,

4. avtalet gäller uppförande av byggnad eller en annan fast anläggning

på mark eller i vatten, eller

5. avtalet ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens

uttryckliga begäran och avtalet gäller en vara eller en tjänst som omfattas

av konsumentens begäran eller som har ett direkt samband med den

varan eller tjänsten.

5 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 9 12 §§, om ångerrätt

i 13 20 §§ och om lagval i 23 § gäller inte distansavtal eller hemförsälj-

ningsavtal om sådan upplåtelse eller överlåtelse som avses i lagen

(1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende.

6 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 10 och 11 §§ och om

ångerrätt i 13 20 §§ gäller inte distansavtal eller hemförsäljningsavtal

om livsmedel eller andra varor för ett hushålls löpande förbrukning, om

varorna skall levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett

distributionssystem med regelbunden utkörning.

7 § Bestämmelserna om informationsskyldighet i 10 § och om ångerrätt i

13 20 §§ gäller inte distansavtal om

1. inkvartering,

2. transport,

3. servering, catering eller någon annan liknande tjänst, eller

4. kulturevenemang, idrottsevenemang eller någon annan liknande fri-

tidsaktivitet,

under förutsättning att näringsidkaren i avtalet åtar sig att tillhanda-

hålla tjänsten på en bestämd dag eller under en bestämd tidsperiod.

8 § Ett avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är

till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat

anges i lagen.

Information vid marknadsföring som syftar till distansavtal

9 § Vid marknadsföring som syftar till distansavtal skall näringsidkaren

ge information om

1. sitt namn och sin adress,

2. varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper,

3. varans eller tjänstens pris, inbegripet skatter och avgifter,

4. leveranskostnader,

5. sättet för betalning och för leverans eller fullgörande på annat sätt,

6. ångerrätt enligt denna lag,

7. kostnaden för att ett medel för distanskommunikation används, om

inte kostnaden är beräknad efter normaltaxa,

8. den tid under vilken erbjudandet gäller, och

9. avtalets kortaste löptid, om avtalet avser återkommande leveranser

av varor eller avser en tjänst som utförs fortlöpande.

Informationen skall ges i god tid innan ett avtal ingås. Informationen

skall ges klart och begripligt och med användande av metoder som är

anpassade till det medel för distanskommunikation som används.

Näringsidkaren skall ta särskild hänsyn till behovet av skydd för under-

åriga.

Vid marknadsföring per telefon skall näringsidkaren i början av

samtalet ge konsumenten information om sin identitet och om samtalets

syfte.

Information när ett avtal ingås

10 § När ett distansavtal ingås skall näringsidkaren snarast därefter ge

konsumenten information om dennes ångerrätt enligt denna lag samt om

namn och adress till någon som ångerrätten kan utövas mot. Gäller

distansavtalet en vara skall informationen ges senast vid leveransen, om

inte varan skall levereras till någon annan än konsumenten. Informa-

tionen skall ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig

form som är tillgänglig för konsumenten.

Inom samma tid skall näringsidkaren i en handling eller i någon annan

läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten även ge

denne en bekräftelse med den information som avses i 9 § första stycket

1 5 och med information om

1. gatuadressen till det verksamhetsställe dit konsumenten kan fram-

ställa klagomål,

2. förekommande garantier och service, och

3. villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det gäller tills vidare

eller för en längre tid än ett år.

Om näringsidkaren redan tidigare har gett information enligt första

eller andra stycket i sådan form som anges där, behöver informationen

inte ges på nytt.

Gäller distansavtalet en tjänst vars fullgörande sker med hjälp av ett

medel för distanskommunikation, och utförs tjänsten vid ett enda tillfälle

och faktureras av distributören av kommunikationsmedlet, behöver

näringsidkaren bara ge konsumenten tillgång till gatuadressen till det

verksamhetsställe dit konsumenten kan framställa klagomål.

11 § När ett hemförsäljningsavtal ingås skall näringsidkaren samtidigt

lämna konsumenten en handling där denne informeras om sin ångerrätt

enligt denna lag samt om namn och adress till någon som ångerrätten kan

utövas mot. Detsamma skall gälla när konsumenten lämnar ett anbud till

näringsidkaren som denne inte genast tar ställning till. Konsumenten

skall skriva under ett exemplar av handlingen som bekräftelse på att han

eller hon har tagit emot den. Den informationshandling som lämnas till

konsumenten skall vara åtföljd av en blankett som kan användas för att

utöva ångerrätten.

Den handling och den blankett som avses i första stycket skall

överensstämma med formulär som fastställs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

Påföljd vid utebliven information

12 § Om en näringsidkare inte ger information i enlighet med 9 11 §§,

skall marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas.

Information enligt 9 11 §§ skall därvid anses vara sådan information

av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra

stycket marknadsföringslagen.

Konsumentens ångerrätt

13 § Konsumenten har rätt att frånträda ett distansavtal eller ett hem-

försäljningsavtal (ångerrätt) genom att till näringsidkaren lämna eller

sända ett meddelande om detta inom 14 dagar från den dag som anges i

15 § (ångerfrist).

14 § Vid distansavtal har konsumenten inte ångerrätt, om avtalet gäller

1. en tjänst och fullgörandet har påbörjats med konsumentens sam-

tycke under ångerfristen,

2. en vara eller en tjänst och priset beror på sådana svängningar på

finansmarknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera,

3. en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller

som snabbt kan försämras eller bli för gammal,

4. en förseglad ljud- eller bildupptagning eller ett förseglat dator-

program och förseglingen har brutits,

5. en tidning eller en tidskrift, eller

6. en tips- eller lotteritjänst.

15 § Vid distansavtal eller hemförsäljningsavtal om överlåtelse eller

upplåtelse av varor börjar ångerfristen löpa den dag då konsumenten tar

emot varan eller en väsentlig del av den. Vid distansavtal eller hem-

försäljningsavtal om en tjänst börjar ångerfristen löpa den dag då avtalet

ingås.

Vid distansavtal börjar ångerfristen dock löpa tidigast den dag då före-

skriven information enligt 10 § kommer konsumenten till handa. Vid

hemförsäljningsavtal börjar ångerfristen löpa tidigast den dag då hand-

lingar enligt 11 § kommer konsumenten till handa.

Avser avtalet en vara som har tillverkats eller väsentligt ändrats efter

konsumentens särskilda önskemål eller som annars har fått en tydlig

personlig prägel, får näringsidkaren och konsumenten skriftligen avtala

att ångerfristen skall börja löpa den dag som anges i andra stycket oavsett

om konsumenten har tagit emot varan eller en väsentlig del av den.

16 § Även om näringsidkaren inte har gett information enligt 10 §,

förlorar konsumenten vid distansavtal sin ångerrätt tre månader efter den

dag då ångerfristen skulle börja löpa enligt 15 § första stycket. Om

näringsidkaren inte har gett information enligt 10 § första stycket,

förlorar konsumenten dock sin ångerrätt först ett år efter den dagen.

17 § Konsumenten får utöva sin ångerrätt endast om den vara som han

eller hon har tagit emot hålls i väsentligen oförändrat skick. Detta gäller

dock inte om varan har förstörts eller förändrats på grund av någon

åtgärd som har varit nödvändig för att undersöka varan eller på grund av

någon omständighet som inte kan hänföras till konsumenten.

Verkan av att konsumenten utövar sin ångerrätt

18 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall konsumenten lämna

eller sända tillbaka varan till näringsidkaren.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt vid hemförsäljningsavtal och har

tagit emot varan eller en väsentlig del av den vid hembesöket eller under

utflykten, skall konsumenten dock hålla varan tillgänglig på den plats där

den har tagits emot. Varan får även hållas tillgänglig på någon annan

plats som konsumenten anvisar, om näringsidkaren utan olägenhet kan

hämta den där.

Om konsumenten utövar sin ångerrätt vid distansavtal eller hemförsälj-

ningsavtal om en tjänst, skall vad som sägs i andra stycket tillämpas på

material som konsumenten har tagit emot, förutsatt att konsumenten inte

åsamkas olägenheter av betydelse eller kostnader.

19 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall näringsidkaren snarast

och senast inom 30 dagar betala tillbaka vad konsumenten har betalat till

näringsidkaren. Tiden skall räknas från den dag då näringsidkaren tog

emot varan eller, vid avtal om en tjänst, konsumentens meddelande om

att avtalet frånträtts.

Vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som har ingåtts vid

telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet

skall tiden enligt första stycket räknas från den dag då näringsidkaren tog

emot konsumentens meddelande om att avtalet frånträtts. Näringsidkaren

skall i dessa fall betala skälig ersättning till konsumenten för dennes

kostnader att sända tillbaka varan. Konsumenten har rätt att behålla

varan, eller i förekommande fall materialet, till dess att näringsidkaren

fullgör sin betalningsskyldighet.

Om näringsidkaren i fall som avses i 18 § andra och tredje styckena

inte hämtar varan eller materialet inom tre månader från den dag då

ångerfristen började löpa, tillfaller egendomen konsumenten utan ersätt-

ning. Vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som har ingåtts

vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande

verksamhet tillfaller varan konsumenten utan ersättning även i andra fall

än som avses i 18 § andra stycket, om näringsidkaren inte inom tre

månader från den dag då ångerfristen började löpa fullgör sin betalnings-

skyldighet.

Har näringsidkaren enligt avtal med konsumenten levererat en ersätt-

ningsvara, skall näringsidkaren alltid betala skälig ersättning till

konsumenten för dennes kostnader att sända tillbaka varan. Närings-

idkaren skall informera konsumenten om denna rätt till ersättning när

ersättningsvaran levereras.

Kreditavtal

20 § Om konsumenten utövar sin ångerrätt och med anledning av

distansavtalet eller hemförsäljningsavtalet har fått kredit av närings-

idkaren eller av någon annan på grund av en överenskommelse mellan

denne och näringsidkaren, skall kreditavtalet upphöra att gälla utan att

konsumenten får åläggas någon påföljd för detta.

Fullgörelse

21 § Näringsidkaren skall fullgöra sin prestation inom skälig tid. Om

konsumenten och näringsidkaren inte har avtalat annat, skall prestationen

fullgöras senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten gjorde sin

beställning.

Om näringsidkaren inte kan fullgöra sin prestation i tid och detta inte

beror på konsumenten eller något förhållande på hans eller hennes sida,

har konsumenten rätt att häva distansavtalet eller hemförsäljningsavtalet.

Näringsidkaren skall informera konsumenten om detta.

Häver konsumenten avtalet, skall näringsidkaren betala tillbaka vad

konsumenten har betalat. Detta skall ske snarast, dock senast inom 30

dagar från den dag då näringsidkaren tog emot konsumentens med-

delande om att avtalet hävts.

Behörighet för näringsidkarens ombud

22 § Anlitar näringsidkaren ett ombud, skall denne alltid anses behörig

att handla på näringsidkarens vägnar när det gäller att ingå distansavtal

eller hemförsäljningsavtal, att utfästa förmåner som är avsedda att ingå i

ett sådant avtal samt att ta emot betalning för näringsidkarens räkning.

Näringsidkaren kan inte till nackdel för konsumenten inskränka denna

behörighet.

Lagval

23 § Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet gäller inte i

fråga om regler om distansavtal, om den lag som gäller med bortseende

från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbets-

området och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000, då hemförsäljningslagen

(1981:1361) skall upphöra att gälla.

2. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller äldre

bestämmelser.

2 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601)

Härigenom föreskrivs att 3 § prisinformationslagen (1991:601) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Särskilda föreskrifter om infor-

mation till konsumenter finns i

konsumentkreditlagen (1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38), valutaväxlingslagen

(1996:1006) och lagen (1999:268)

om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet.

Särskilda föreskrifter om infor-

mation till konsumenter finns i

konsumentkreditlagen (1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38), valutaväxlingslagen

(1996:1006), lagen (1999:268) om

betalningsöverföringar inom Euro-

peiska ekonomiska samarbets-

området och lagen (2000:000) om

konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal.

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-03-07

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif Thors-

son, regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 17 februari 2000 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal

samt

2. lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Magnus

Medin.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om konsumentskydd vid distansavtal och hemför-

säljningsavtal

Förslaget innebär att den nu gällande hemförsäljningslagen upphävs och

dess innehåll inarbetas i en ny lag om konsumentskydd vid distansavtal

och hemförsäljningsavtal. En alltmer omfattande och delvis disparat flora

av konsumentskyddsdirektiv har under senare år sett dagens ljus inom

EG. Det får anses önskvärt att innehållet i olika direktiv hålls samman i

den svenska lagstiftningen i den mån direktiven har nära samband med

varandra. I förevarande fall gäller en viss del av hemförsäljningslagen

nämligen föreskrifterna om telefonförsäljning vad som är distansavtal i

distansavtalsdirektivets mening. För denna typ av distansavtal skall enligt

förslaget gälla föreskrifter som överensstämmer med dem för hemförsälj-

ningsavtal men som avviker från föreskrifterna för distansavtal i övrigt.

Lagrådet har inte något att erinra mot att innehållet i de båda direktiven

behandlas i en och samma lag.

Ett införlivande av EG-direktiv innebär en balansgång mellan skyldig-

heten att välja en form som säkerställer en fullständig tillämpning av

direktivet på ett tillräckligt klart och precist sätt och de befogade önske-

målen att så långt möjligt använda hävdvunnen svensk

lagstiftningsteknik och att undvika att dubblera föreskrifter som redan

finns på annat håll i den svenska lagstiftningen. Erfarenheten visar att

man aldrig kan vara säker på att resultatet godtas av EG-kommissionen

eller av EG-domstolen, men Lagrådet kan inte finna annat än att den

antydda avvägningen i stora drag gjorts på ett godtagbart sätt i det

remitterade lagförslaget. Strukturen har emellertid ställvis blivit mycket

komplicerad, främst på grund av samordningen i samma lag mellan två

direktiv som inte ännu är inbördes harmoniserade. I det hänseendet kan

förbättringar dock väntas när hemförsäljningsdirektivet reviderats.

Önskan att inte alltför mycket belasta lagtexten har också i ovanlig grad

lett till att motiven innehåller synpunkter och tolkningsförslag som vid

ett studium av lagtexten inte framstår som givna. Till några sådana fall

återkommer Lagrådet i det följande. Ett ytterligare exempel utgörs av

motiveringen för att inte i enlighet med direktivets artikel 8 uttryckligt

reglera betalning med kort som inte är kreditkort, nämligen att en analog

tillämpning av 34 § konsumentkreditlagen torde vara möjlig. Det är

emellertid osäkert om en sådan laganalogi uppfyller direktivets krav.

3 §

I punkt 1 anges att lagen inte gäller distansavtal som avser andra

finansiella tjänster. Någon legaldefinition av finansiella tjänster finns

inte. Av motiveringen framgår att köp och försäljning av finansiella

instrument inte avses med uttrycket, eftersom de hänförs till köp och

försäljning av lös egendom. Dessa undantas från tillämpningen endast av

reglerna om hemförsäljning och omfattas av reglerna om distansavtal.

Avtal om finansiella instrument utgör numera ett inte oväsentligt inslag i

försäkringssparande, och gränsdragningen mellan vad som skall anses

vara en finansiell tjänst och vad som anses vara köp och försäljning av

finansiella instrument i denna lags mening är inte given. Den är

emellertid ytterst beroende av EG-domstolens tolkning av direktivets

begrepp finansiella tjänster.

9 §

Enligt andra stycket i paragrafen skall den information som anges i första

stycket ges i "god tid" innan ett avtal ingås. Uttrycket avser enligt

normalt svenskt språkbruk en förhållandevis lång tidsrymd. Såvitt

framgår av kommentaren till paragrafen synes det vara avsett att vid

telefonförsäljning informationen skall kunna lämnas och avtal träffas

under ett och samma telefonsamtal. Detta kan inte anses överensstämma

med lagtexten. I direktivets engelska och franska texter använts uttrycken

"(I)n good time" respektive "(E)n temps utile". För dessa uttryck synes i

lagtexten kunna användas översättningen "i rimlig tid". Även om det

framstår som osäkert om den avsedda tillämpningen är förenlig ens med

en sådan lagtext, ger uttrycket "i rimlig tid" likväl ett större utrymme i

det fall att telefonsamtalet sett i sin helhet inte kan bedömas som

överrumplande.

Informationen skall vidare ges "klart och begripligt". Enligt motive-

ringen torde detta "i vissa fall kunna innebära att informationen skall ges

på svenska". Om som kan förväntas marknadsföring inför distansavtal

kommer att omfatta stora delar av svenska folket, och särskilt om

informationen enligt 10 § tredje stycket inte behöver ges en andra gång,

torde lagtexten från konsumentskyddssynpunkt ställa krav på ett

betydligt vidare bruk av svenska språket.

10 §

Enligt tredje stycket i paragrafen behöver näringsidkaren inte ge den

information som anges i första och andra styckena på nytt, om närings-

idkaren redan tidigare, t.ex. i samband med marknadsföringen, har gett

informationen i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form

som är tillgänglig för konsumenten.

Stöd för att information behöver ges endast en gång finns i artikel 5.1

första stycket i distansavtalsdirektivet. Beträffande den information som

anges i artikel 5.1 andra stycket sägs emellertid där att den måste ges

under alla omständigheter (engelsk text: "In any event the following must

be provided:", fransk text: "En tout état de cause, doivent être fournies:").

Ett gott skäl för att den information som anges i artikel 5.1 andra

stycket i direktivet bör upprepas i samband med avtalet, även om den

lämnats tidigare, är att konsumenten därmed i samband med avtalet får

en påminnelse om åtskilliga viktiga faktorer som han måhända lagt

mindre vikt vid, innan han bestämt sig för att ingå ett avtal. Till dessa

faktorer hör som den måhända viktigaste enligt direktivet skriftlig

information om villkoren och förfarandet för att utnyttja ångerrätten

enligt artikel 6, inbegripet de fall som avses i artikel 6.3 första

strecksatsen (dvs. att ångerrätten faller bort vid tjänster, om fullgörandet

med konsumentens samtycke påbörjas före ångerfristens utgång). Sådan

information omnämns dock inte i andra stycket av förevarande paragraf,

som hänvisar till 9 § första stycket 1 5 medan ångerrätten behandlas i

punkten 6; däremot behandlas ångerrätten i första stycket av paragrafen.

Regeringen har till stöd för den tolkning som kommer till uttryck i lag-

texten åberopat synpunkter som framförts av företrädare för EG-kommis-

sionen vid ett möte om direktivets genomförande. Lagrådet kan bara kon-

statera att regeringens tolkning inte stämmer med direktivets ordalydelse.

Vilken tolkning som är den rätta avgörs ytterst av EG-domstolen. Vid

detta förhållande förefaller det Lagrådet tryggast att hålla sig till direk-

tivets ordalydelse, särskilt som detta alternativ också framstår som det

mest konsumentvänliga.

Vid en omskrivning av paragrafen bör även information om ånger-

rätten föras in under andra stycket. Bestämmelsen i tredje stycket bör

föras över till första stycket. Lagrådet förordar att paragrafen ges följande

utformning:

"När ett distansavtal har ingåtts skall näringsidkaren snarast därefter ge

konsumenten en bekräftelse med den information som avses i 9 § första

stycket 1 5. Gäller distansavtalet en vara skall informationen ges senast

vid leveransen, om inte varan skall levereras till någon annan än

konsumenten. Informationen skall ges i en handling eller i någon annan

läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Om

näringsidkaren redan tidigare har gett informationen i sådan form,

behöver den inte ges på nytt, om inte annat följer av andra stycket.

Inom samma tid skall näringsidkaren alltid i en handling eller i någon

annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten ge

denne information om

1. konsumentens ångerrätt enligt denna lag samt om namn och adress

till någon som ångerrätten kan utövas mot,

2. gatuadressen till -:-:- framställa klagomål,

3. förekommande garantier och service, och

4. villkoren för -:-:- än ett år.

Gäller distansavtalet en tjänst -:-:- kan framställa klagomål."

11 §

Bestämmelsen i andra stycket kan inte anses innehålla bemyndigande för

regeringen att fastställa de ifrågavarande formulären eller att besluta om

subdelegation. Något bemyndigande är inte heller erforderligt. Rege-

ringens rätt att besluta föreskrifter som gäller lags verkställighet följer i

stället av 8 kap. 13 § 1 regeringsformen.

13 §

Enligt direktivets artikel 6.1 skall ångerfristen vara sju arbetsdagar. I

remissen sägs att en sådan bestämning av fristen illa stämmer med

nordisk lagstiftningstradition, varför fristen i stället angivits till 14

kalenderdagar. Därmed uppfylls emellertid inte direktivets bestämning av

fristen i anslutning till jul- och nyårshelgerna vissa år, t.ex. då julafton,

och därmed också nyårsafton, infaller på en måndag. Enklast synes vara

att fristen anges i arbetsdagar. Anses det uttrycket inte böra användas kan

fristen anges som "sju dagar, lördagar, söndagar, andra allmänna

helgdagar samt midsommarafton, julafton och nyårsafton oräknade," (jfr

t.ex. 9 kap 2 § aktiebolagslagen).

14 §

Enligt punkt 6, liksom enligt den svenska versionen av direktivets artikel

6.3, behöver konsumenten inte ges ångerrätt vid distansavtal om "tips-

eller lotteritjänster". De franska och engelska versionerna av direktivet

använder det mera vidsträckta begreppet "services de paris et de loteries"

respektive "gaming and lottery services". Även om definitionen av

lotterier i lotterilagen omfattar alla former av vadhållning ger den valda

svenska formuleringen intrycket att t.ex. vadhållning vid hästtävlingar

(totalisatorspel) skulle omfattas av ångerrätt, vilket knappast torde vara

en lämplig avgränsning av undantaget. Punkten 6 kan förslagsvis ges

lydelsen "vadhållning eller andra lotteritjänster".

15 §

Enligt andra stycket första meningen börjar vid distansavtal ångerfristen

löpa tidigast den dag då föreskriven information kommer konsumenten

tillhanda. Det erinras om att enligt 10 § tredje stycket i det remitterade

förslaget information i vissa fall inte behöver lämnas, när sådan lämnats i

samband med marknadsföringen. Föreligger ett sådant fall torde avsikten

vara att ångerfristen skall räknas från leveransdagen respektive i fråga

om tjänst från avtalsdagen. För den händelse Lagrådets synpunkter på 10

§ inte tillgodoses, bör avsikten med bestämmelsen tydligare framgå av

lagtexten. Första meningen kan i så fall förslagsvis ges följande lydelse:

"Om enligt 10 § information vid distansavtal skall lämnas när avtalet har

ingåtts, börjar ångerfristen dock löpa tidigast den dag då informationen i

föreskriven form kommer konsumenten till handa."

För att bestämmelserna i tredje stycket skall kunna tillämpas torde det

vara nödvändigt att näringsidkaren ger konsumenten information enligt

10 §, även om detta enligt samma paragraf inte skulle vara nödvändigt.

16 §

Liksom i 15 § anges här konsekvenser av underlåtenhet att lämna infor-

mation enligt 10 §, samtidigt som det av 10 § framgår att information i

vissa avtalssituationer inte behöver ges, nämligen om den lämnats redan

vid marknadsföringen. Det kan vara lämpligt att den mera ingripande

konsekvensen av underlåtenhet som också berör de mera vitala

elementen av informationen anges först. Bestämmelsen skulle då kunna

ges följande lydelse: "Om näringsidkaren vid ett distansavtal i strid med

10 § första stycket underlåtit att i föreskriven form ge den information

som nämns där, förlorar konsumenten sin ångerrätt ett år efter den dag då

ångerfristen skulle ha börjat löpa enligt 15 § första stycket. Avser

underlåtenheten någon annan information enligt 10 §, förlorar konsu-

menten dock sin ångerrätt tre månader efter den dagen."

19 §

Paragrafen reglerar ett antal olika frågor och ger exempel på den

inledningsvis omtalade komplexiteten i den föreslagna lagen. Reglerna i

andra och tredje styckena är begränsade till hemförsäljningsavtal och

vissa distansavtal; avgränsningen av vilka telefonsamtal som avses utlösa

undantaget framstår inte som helt tydlig. Regeln i fjärde stycket, om

kostnaden för retur av en ersättningsvara, kunde lämpligen placeras sist i

18 §, eftersom den utgör ett undantag från den underförstådda regeln i

18 § första stycket enligt vilken konsumenten har att stå för kostnaden

för en levererad varas återsändande. Men även 19 § andra stycket

innehåller en sådan undantagsregel, och det stycket vinner inte på att

regeln om betalning flyttas till 18 §.

I andra stycket föreskrivs sålunda att näringsidkaren skall betala kost-

naden för varans återsändande och att konsumenten har rätt att behålla

varan tills näringsidkaren fullgjort sin betalningsskyldighet. Enligt moti-

veringen avser den sistnämnda regeln näringsidkarens hela betalnings-

skyldighet, dvs. både för returkostnaderna enligt detta stycke och för

köpeskilling m.m. enligt första stycket. Detta bör framgå av lagtexten.

Lagrådet vill slutligen konstatera att artikel 11.2 i den svenska texten till

distansavtalsdirektivet är obegriplig till följd av ett språkfel. Felet är så

gravt att det bör rättas.

Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Jämförelsetabell sammanställning av

bestämmelserna i distansavtalsdirektivet och

motsvarande eller närmast motsvarande bestämmelser

i förslaget till distansavtalslag eller annan svensk lag

Direktivet

Lagförslaget

Artikel 1

ingen motsvarighet1

Artikel 2.1

1 § 1 st. 1

Artikel 2.2

2 §

Artikel 2.3

2 §

Artikel 2.4

ingen motsvarighet

Artikel 2.5

ingen motsvarighet

Artikel 3.1 led 1

3 § 1

Artikel 3.1 led 2

3 § 3

Artikel 3.1 led 3

3 § 4

Artikel 3.1 led 4

3 § 2

Artikel 3.1 led 5

3 § 5

Artikel 3.2 led 1

6 §

Artikel 3.2 led 2

7 § (ingen motsvarighet till andra

meningen i led 2)

Artikel 4.1, i god tid

9 § 2 st.

Artikel 4.1 a

9 § 1 st. 1

Artikel 4.1 b

9 § 1 st. 2

Artikel 4.1 c

9 § 1 st. 3

Artikel 4.1 d

9 § 1 st. 4

Artikel 4.1 e

9 § 1 st. 5

Artikel 4.1 f

9 § 1 st. 6

Artikel 4.1 g

9 § 1 st. 7

Artikel 4.1 h

9 § 1 st. 8

Artikel 4.1 i

9 § 1 st. 9

Artikel 4.2

- kommersiellt syfte

- klart och begripligt sätt

- lämplig form

- särskild hänsyn till god sed

- skydd för underåriga

- skydd för andra som inte kan ge

giltigt samtycke

5 § MFL

9 § 2 st.

9 § 2 st.

4 § MFL

9 § 2 st.

MFL

Artikel 4.3

9 § 3 st.

Artikel 5.1 första stycket

- på ett tidigt stadium

- senast vid leveranstillfället

- skriftlig eller annan varaktig

tillgänglig form

- om inte tidigare lämnats i rätt

form

10 § 1 st., 2 st. 1 betr. ångerrätt

10 § 1 st., 2 st. 1 betr. ångerrätt

10 § 1 st., 2 st. 1 betr. ångerrätt

10 § 1 st., 2 st. 1 betr. ångerrätt

10 § 1 st.

Artikel 5.1 andra stycket led 1

10 § 2 st. 1

Artikel 5.1 andra stycket led 2

10 § 2 st. 2

Artikel 5.1 andra stycket led 3

10 § 2 st. 3

Artikel 5.1 andra stycket led 4

10 § 2 st. 4

Artikel 5.2

10 § 3 st.

Artikel 6.1 1 st.

13 §

Artikel 6.1 2 st. led 1

15 § 1 st. första meningen + 2 st.

Artikel 6.1 2 st. led 2

15 § 1 st. andra meningen + 2 st.

Artikel 6.1 3 st. led 1

16 §

Artikel 6.1 3 st. led 2

16 §

Artikel 6.1 4 st.

15 § 2 st.

Artikel 6.2

19 § 1 och 2 st.

Artikel 6.3 inledningen (om inte

parterna har kommit överens om

annat)

ingen motsvarighet

Artikel 6.3 led 1

14 § 1

Artikel 6.3 led 2

14 § 2

Artikel 6.3 led 3

14 § 3 och 15 § 3 st.

Artikel 6.3 led 4

14 § 4

Artikel 6.3 led 5

14 § 5

Artikel 6.3 led 6

14 § 6

Artikel 6.4 1 st. led 1

20 §

Artikel 6.4 1 st. led 2

20 §

Artikel 6.4 2 st.

ingen motsvarighet

Artikel 7.1

21 § 1 st.

Artikel 7.2

21 § 2 och 3 st.

Artikel 7.3

19 § 4 st. (ingen motsvarighet till

första, andra och fjärde meningarna)

Artikel 8 led 1

34 § konsumentkreditlagen

Artikel 8 led 2

34 § konsumentkreditlagen

Artikel 9 led 1

12 § 1 st. marknadsföringslagen

Artikel 9 led 2

avtalslagen

Artikel 10

annat lagstiftningsärende

Artikel 11.1

12 §, marknadsföringslagen

Artikel 11.2

marknadsföringslagen

Artikel 11.3 a

ingen motsvarighet

Artikel 11.3 b

marknadsföringslagen

Artikel 11.4

ingen motsvarighet

Artikel 12.1

8 §

Artikel 12.2

23 §

Artikel 13.1

ingen motsvarighet

Artikel 13.2

ingen motsvarighet

Artikel 14

ingen motsvarighet

Artikel 15.1

ikraftträdandebestämmelsen

Artikel 15.2

ingen motsvarighet

Artikel 15.3

ingen motsvarighet

Artikel 15.4

ingen motsvarighet

Artikel 16

ingen motsvarighet

Artikel 17

ingen motsvarighet

Artikel 18

ingen motsvarighet

Artikel 19

ingen motsvarighet

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:89 Lag om konsumentskydd

vid distansavtal och hemförsäljningsavtal

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om konsumentskydd

vid distansavtal och hem-

försäljningsavtal

385L0577

397L0007

1 Jfr rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda

konsumenten i de

fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, 31.12.1985, s. 31,

Celex

385L0577) och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj 1997

om

konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, 4.6.1997, s. 19, Celex 397L0007).

( ) EGT nr C 156, 23.6.1992, s. 14, och EGT nr C 308, 15.11.1993, s. 18.

( ) EGT nr C 19, 25.1.1993, s. 111.

( ) Europaparlamentets yttrande av den 26 maj 1993 (EGT nr C 176, 28.6.1993, s.

95),

rådets gemensamma ståndpunkt av den 29 juni 1995 (EGT nr C 288, 30.10.1995, s.

1) och

Europaparlamentets beslut av den 13 december 1995 (EGT nr C 17, 22.1.1996, s.

51).

Europaparlamentets beslut av den 16 januari 1997 och rådets beslut av den 20

januari 1997.

(4) EGT nr C 92, 25.4.1975, s. 1.

(5) EGT nr C 167, 5.7.1986, s. 1.

(6) EGT nr C 294, 22.11.1989, s. 1.

(1) EGT nr L 250, 19.9.1984, s. 17.

(2) EGT nr L 156, 10.6.1992, s. 21.

(1) EGT nr L 298, 17.10.1989, s. 23.

(2) EGT nr L 113, 30.4.1992, s. 13.

(1) EGT nr L 141, 11.6.1993, s. 27.

(2) EGT nr L 386, 30.12.1989, s. 1. Direktivet ändrat genom direktiv 92/30/EEG

(EGT nr L 110, 28.4.1992, s. 52).

(3) EGT nr L 228, 16.8. 1973, s. 3. Direktivet senast ändrat genom direktiv

92/49/EEG

(EGT nr L 228, 11.8.1992, s. 1).

(4) EGT nr L 63, 13.3.1979, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv

90/619/EEG

(EGT nr L 330, 29.11.1990, s. 50).

(5) EGT nr 56, 4.4.1964, s. 878/64. Direktivet ändrat genom 1973 års

anslutningsakt.

(6) EGT nr L 228, 11.8.1992, s. 1.

(7) EGT nr L 360, 9.12.1992, s. 1.

(1) EGT nr L 372, 31.12.1985, s. 31.

1 Jfr rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda

konsumenten i de

fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, 31.12.1985, s. 31,

Celex

385L0577) och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj 1997

om

konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, 4.6.1997, s. 19, Celex 397L0007).

1 I de fall det antecknats ingen motsvarighet i högerspalten är bedömningen

att ingen

genomförandeåtgärd i form av lagstiftning behövs.

Prop. 1999/2000:89

3

1

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 1

138

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 1

134

Prop. 1999/2000:00

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 7

140

Prop. 1999/2000:89

Bilaga 7

144

Prop. 1999/2000:89

Prop. 1999/2000:89