Regeringens proposition

1997/98:141

Utländska försäkringsgivare med verksamhet i

Sverige

Prop.

1997/98:141

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om utländska försäkringsgivare med

verksamhet i Sverige. Lagen innehåller regler för alla utländska

försäkringsgivare som yrkesmässigt erbjuder försäkringstjänster här i

landet och skall ersätta nu gällande lagar på området, dvs. lagen

(1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkrings-

rörelse i Sverige och lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige.

Den nya lagen skall enligt förslaget tillämpas på utländska

försäkringsgivares direktförsäkringsverksamhet i Sverige.

Återförsäkringsrörelse och viss koassuransverksamhet (samförsäkring)

undantas från lagens tillämpningsområde.

Försäkringsgivare från länder utanför EES-området skall enligt

förslaget kunna etablera sig här i landet inte bara genom generalagent

utan även genom filial. I propositionen klargörs att det inte bör finnas

några hinder för utländska försäkringsgivare att driva verksamhet som

inte kräver tillstånd enligt denna lag i ett representationskontor i Sverige.

Några uttryckliga regler för upprättande av sådana kontor föreslås inte.

För EES-försäkringsgivare föreslås ändrade regler om

gränsöverskridande verksamhet. Till skillnad mot tidigare skall även s.k.

passivt tillhandahållande av tjänster omfattas av lagstiftningen.

Motsvarande regler införs inte för övriga utländska försäkringsgivare.

Enligt förslaget måste en försäkringsgivare från ett land utanför EES-

området även i fortsättningen utverka regeringens koncession för att få

driva försäkringsverksamhet i Sverige. Det nuvarande

depositionssystemet för dessa försäkringsgivare bibehålls i stort sett

oförändrat.

Propositionen innehåller även vissa redaktionella ändringar i

försäkringsrörelselagen (1982:713), lagen (1992:160) om utländska

filialer m.m., trafikskadelagen (1975:1410), lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring, förmånsrättslagen (1970:979), lagen (1947:576)

om statlig inkomstskatt, mervärdeskattelagen (1994:200), lagen

(1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter och lagen

(1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa

mål.

Den föreslagna lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige 6

2.2 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) 32

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m. 35

2.4 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975:1410) 36

2.5 Lag om ändring i lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring 38

2.6 Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen

 (1970:979) 39

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om

 statlig inkomstskatt 40

2.8 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200) 42

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter 43

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:309) om

behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva

 vissa mål 44

3 Ärendet och dess beredning 47

4 Bakgrund 49

4.1 Nuvarande ordning 49

4.2 EG:s försäkringsdirektiv tredjelandsregler 51

4.2.1 Allmänt om EG:s försäkringsdirektiv 51

4.2.2 Tredjelandsregler 52

4.3 OECD:s liberaliseringsstadgor, GATS 53

4.3.1 OECD:s liberaliseringsstadgor 53

4.3.2 GATS 55

5 Allmänna utgångspunkter 57

6 Överväganden och förslag 58

6.1 Den lagtekniska lösningen 58

6.2 Lagens tillämpningsområde 60

6.3 Försäkringsgivare från tredje land 62

6.4 Sekundäretableringar och representationskontor 64

6.5 Gränsöverskridande verksamhet 66

6.6 Inledande av verksamheten m.m. 75

6.7 Solvenskrav och bedrivande av verksamheten 78

6.8 Frågor om tillsyn 80

6.9 Vites- och överklaganderegler 81

7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 83

8 Ekonomiska konsekvenser 84

9 Författningskommentar 85

9.1 Förslaget till lag om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige 85

9.2 Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) 140

9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m. 141

9.4 Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975:1410) 141

9.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring 141

9.6 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979) 142

9.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1947:576) om

 statlig inkomstskatt 142

9.8 Förslaget till lag om ändring i mervärdeskattelagen

(1994:200) 142

9.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter 142

9.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:309) om

behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva

 vissa mål 143

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser 144

Bilaga 2 Lagrådsremissens lagförslag 145

Bilaga 3 Lagrådets yttrande 192

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998 203

Rättsdatablad 204

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige,

2. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

3. lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.,

4. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

5. lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring,

6. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),

7. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt,

8. lag om ändring i mervärdeskattelagen (1994:200),

9. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter,

10. lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän

förvaltningsdomstol att pröva vissa mål.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige

Härigenom föreskrivs följande.

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

1 kap. Tillämpningsområde och vissa grundläggande bestämmelser

Inledande bestämmelser

1 § Utländska försäkringsgivare har rätt att bedriva verksamhet i Sverige

i enlighet med denna lag.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela särskilda föreskrifter om bedrivande av försäkringsrörelse

för att uppfylla Sveriges åtaganden till följd av avtal mellan Europeiska

gemenskaperna (EG) och Schweiz.

2 § Denna lag gäller inte återförsäkringsrörelse. Lagen gäller inte heller

för en EES-försäkringsgivare som deltar i koassuransverksamhet

(samförsäkring) från ett utländskt driftställe i annan egenskap än ledande

försäkringsgivare, om verksamheten avser sådana stora risker som anges

i 2 a kap. 4 § tredje stycket försäkringsrörelselagen (1982:713).

I fråga om trafikförsäkring tillämpas lagen inte om annat följer av

trafikskadelagen (1975:1410).

3 § Bestämmelserna om livförsäkring i denna lag, med undantag för

5 kap. 14 §, får tillämpas för sjuk- och olycksfallsförsäkringar som avses

i 2 kap. 3 a § första stycket 1 och 2 försäkringsrörelselagen (1982:713)

samt för avgångsbidragsförsäkringar.

Bestämmelserna om livförsäkring i denna lag, med undantag för 5 kap.

5 § femte stycket och 14 §, behöver inte tillämpas för sådana

livförsäkringar som avses i 2 kap. 3 b § första stycket 1 b och 4

försäkringsrörelselagen om premien är beräknad och bestämd för längst

fem år.

4 § En utländsk försäkringsgivare skall i sin verksamhet i Sverige följa

svensk lag och svenska myndigheters beslut och föreskrifter samt svara

inför svensk domstol.

Definitioner m.m.

5 § I denna lag avses med

1. EES-försäkringsgivare: utländsk försäkringsgivare vars hemland hör

till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och vars

verksamhet inom EES står under finansiell tillsyn endast av den behöriga

myndigheten i hemlandet,

2. försäkringsgivare från tredje land: annan utländsk försäkringsgivare

än EES-försäkringsgivare som enligt sitt hemlands lag är en juridisk

person,

3. hemland: det land där försäkringsgivaren har sitt säte och, när det

gäller försäkringsgivaren i en försäkringssammanslutning, det land där

sammanslutningens ledning finns,

4. behörig myndighet: den nationella myndighet utomlands som enligt

lag eller annan författning har behörighet att utöva tillsyn över EES-

försäkringsgivare eller försäkringsgivare från tredje land.

Bestämmelserna i 2 och 3 kap. i denna lag tillämpas på EES-

försäkringsgivare och bestämmelserna i 4 7 kap. på försäkringsgivare

från tredje land. Bestämmelserna i 8 10 kap. gäller både EES-

försäkringsgivare och försäkringsgivare från tredje land.

6 § Med skadeförsäkring förstås i denna lag sådan försäkring som avses i

2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen (1982:713).

Med livförsäkring förstås i denna lag sådan försäkring som avses i

2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen.

Ersättning som betalas i form av livränta eller sjukränta tillhör

livförsäkring, om ersättningen betalas från en livförsäkring, och

skadeförsäkring, om ersättningen betalas från en skadeförsäkring. Om en

sådan ränta har köpts i ett livförsäkringsföretag, skall den dock i detta

företag höra till livförsäkring.

För sådan livränta eller sjukränta som tillhör skadeförsäkring gäller de

särskilda bestämmelserna om livförsäkring i 5 kap. 2, 5, 11 och 20 §§

samt 7 kap. 4 12 §§.

7 § Med skadeförsäkringsrisk som är belägen i Sverige avses

1. risk som är hänförlig till egendom som finns i Sverige, när

försäkringen avser antingen en byggnad eller en byggnad och dess

lösöre, till den del byggnaden och lösöret täcks av samma försäkring,

2. risk som är hänförlig till ett fordon som har registrerats i Sverige,

3. risk i samband med resa eller semester, när försäkringen har ingåtts

för högst fyra månader och försäkringstagaren har tecknat den i Sverige.

När försäkringen inte avser försäkringsobjekt som avses i första

stycket eller motsvarande försäkringsobjekt i utlandet anses

skadeförsäkringsrisken vara belägen i Sverige, om försäkringstagaren är

en fysisk person som har sin vanliga vistelseort här eller, om

försäkringstagaren är en juridisk person, det etableringsställe som

försäkringen gäller finns i Sverige.

När det gäller livförsäkring anses Sverige vara det land där åtagandet

skall fullgöras om, i det fall då försäkringstagaren är en fysisk person,

denne har sin vistelseort här eller, om försäkringstagaren är en juridisk

person, det etableringsställe som försäkringen gäller finns i Sverige.

8 § Med sekundäretablering avses i denna lag en utländsk

försäkringsgivares etablering i Sverige genom

1. generalagent,

2. filial, eller

3. generalrepresentation för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning.

Med företrädare avses i denna lag generalagent, verkställande direktör

för en filial samt ombud för generalagent eller för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning.

9 § Med generalagent avses i denna lag en fysisk eller juridisk person

som har till uppgift att leda och sköta en utländsk försäkringsgivares

försäkringsrörelse i Sverige. En utländsk försäkringsgivare får i Sverige

inte representeras av mer än en generalagent.

Generalagenten skall vara bosatt eller ha sitt säte i Sverige. Den som är

underårig, i konkurs eller underkastad näringsförbud eller som har

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken kan inte vara generalagent.

Den utländska försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för

generalagenten att ingå för försäkringsgivaren bindande rättshandlingar

med tredje man samt att ta emot stämning för den utländska

försäkringsgivaren och själv eller genom annan tala och svara för denna.

Om den utländska försäkringsgivaren använder en juridisk person som

generalagent skall den juridiska personen utse en fysisk person som

ombud. Denne skall uppfylla de krav som ställs i andra stycket. I ett

sådant fall skall den fullmakt som avses i tredje stycket ställas till

ombudet.

10 § Med filial avses i denna lag ett avdelningskontor med självständig

förvaltning som en utländsk försäkringsgivare etablerar i Sverige.

För verksamhet som drivs genom filial gäller, förutom bestämmelserna

i denna lag, lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. Den

verkställande direktören för en filial skall dock vara bosatt i Sverige.

11 § Med försäkringssammanslutning avses i denna lag en

sammanslutning av fysiska eller juridiska personer som utan solidariskt

ansvar meddelar försäkring. Vid tillämpning av denna lag skall samtliga

medlemmar i sammanslutningen som grupp anses som försäkringsgivare.

12 § Med generalrepresentation avses en utländsk

försäkringssammanslutnings representation i Sverige.

Generalrepresentationen skall förestås av ett ombud som ansvarar för den

verksamhet som försäkringsgivaren i sammanslutningen driver enligt

denna lag.

Ett ombud för försäkringsgivare i en sammanslutning skall vara bosatt

i Sverige. Den som är underårig, i konkurs eller underkastad

näringsförbud eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken

kan inte vara ombud.

De försäkringsgivare som hör till sammanslutningen skall utfärda

fullmakt för ombudet att vid tvister som rör ingångna försäkringsavtal

ingå för försäkringsgivarna bindande rättshandlingar och att för deras

räkning ta emot stämning samt själv eller genom annan tala och svara för

dem.

13 § Med gränsöverskridande verksamhet avses i denna lag att en EES-

försäkringsgivare från ett utländskt driftsställe meddelar försäkring, utan

förmedling av en sekundäretablering eller ett dotterbolag här i landet,

avseende en risk som är belägen i Sverige eller ett åtagande som skall

fullgöras här i enlighet med 1 kap. 7 §.

Separationsprincipen

14 § En EES-försäkringsgivare får i Sverige förena direkt

livförsäkringsrörelse endast med sådan direkt skadeförsäkringsrörelse

som avses i 2 kap. 3 a § första stycket 1 och 2 försäkringsrörelselagen

(1982:713) samt med rörelse för återförsäkring av sådana

skadeförsäkringar och av livförsäkring. EES-försäkringsgivare, som på

basis av den koncession som försäkringsgivaren har fått i sitt hemland

bedriver både liv- och skadeförsäkringsrörelse, får dock bedriva sådan

verksamhet även här i landet. EES-försäkringsgivaren skall hålla sin

skadeförsäkringsrörelse åtskild från livförsäkringsrörelsen.

Försäkringsgivare från tredje land får i Sverige inte förena direkt

livförsäkringsrörelse med annan försäkringsrörelse än rörelse för

återförsäkring av livförsäkring.

Bemyndiganden och undantag

15 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen får medge undantag från de särskilda

bestämmelserna i denna lag om livförsäkring

1. när det gäller alla utländska försäkringsgivare: livförsäkring som

gäller endast för dödsfall och meddelas för en tid av längst fem år eller

mot en premie som är beräknad och bestämd för längst fem år och

2. när det gäller försäkringsgivare från tredje land: livförsäkring som

avses i 2 kap. 3 b § första stycket 3 försäkringsrörelselagen (1982:713).

Undantag enligt första stycket 1 får inte medges från bestämmelserna

om beräkning av premiereserv enligt 5 kap. 3 § femte stycket.

Undantag enligt första stycket 2 får, såvitt gäller andra bestämmelser

än 5 kap. 8 §, medges endast om det finns särskilda skäl.

Ett undantag enligt första stycket skall vara förenligt med Europeiska

gemenskapernas rättsakter i fråga om försäkring.

I samband med beslut om undantag enligt första stycket 1 får det

föreskrivas att bestämmelser i denna lag som särskilt gäller

skadeförsäkring skall tillämpas i stället.

BESTÄMMELSER OM EES-FÖRSÄKRINGSGIVARE

2 kap. Rätt att driva verksamhet i Sverige

1 § En EES-försäkringsgivare som i sitt hemland har tillstånd att driva

försäkringsrörelse får bedriva verksamhet i Sverige

1. från en sekundäretablering här i landet med början två månader efter

det att Finansinspektionen från den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland tagit emot en underrättelse med sådant

innehåll som anges i 2 § eller dessförinnan, om Finansinspektionen

medger att verksamheten får påbörjas,

2. genom gränsöverskridande verksamhet, så snart Finansinspektionen

från den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland tagit emot

en underrättelse med sådant innehåll som anges i 3 §.

2 § En underrättelse enligt 1 § 1 om sekundäretablering skall innehålla

1. uppgifter om sekundäretableringens adress och om vem som skall

vara dess företrädare,

2. en plan över den tilltänkta verksamheten där det framgår hur

etableringen är organiserad och vilket slags försäkringsrörelse som skall

drivas där, och

3. ett intyg utfärdat av hemlandsmyndigheten om EES-försäkrings-

givarens kapitalbas.

För verksamhet rörande försäkringar som avses i 2 kap. 3 a § första

stycket 10 försäkringsrörelselagen (1982:713) (motorfordonsansvar) och

som inte uteslutande gäller försäkring av fraktförares ansvar skall

underrättelsen enligt första stycket dessutom innehålla en försäkran att

EES-försäkringsgivaren är medlem i Trafikförsäkringsföreningen.

Om försäkringsgivaren avser att ändra sin verksamhet i fråga om

förhållanden som anges i första stycket 1 och 2, får ändringen göras

tidigast en månad efter det att försäkringsgivaren underrättat

Finansinspektionen om ändringen.

3 § En underrättelse enligt 1 § 2 om gränsöverskridande verksamhet skall

innehålla

1. uppgifter om vilket eller vilka slag av risker eller åtaganden

försäkringarna skall täcka, och

2. ett intyg utfärdat av hemlandsmyndigheten om

a) försäkringsgivarens kapitalbas, och

b) de försäkringsklasser försäkringsgivarens koncession omfattar.

För verksamhet rörande försäkringar som avses i 2 kap. 3 a § första

stycket 10 i försäkringsrörelselagen (1982:713) (motorfordonsansvar)

och som inte uteslutande gäller försäkring av fraktförares ansvar skall

underrättelsen dessutom innehålla

1. uppgifter om vem som är försäkringsgivarens representant enligt 5 §

trafikskadelagen (1975:1410), och

2. en försäkran att försäkringsgivaren är medlem i

Trafikförsäkringsföreningen.

Om försäkringsgivaren avser att ändra sin verksamhet i fråga om

förhållanden som anges i första och andra styckena, får ändringen göras

tidigast en månad efter det att Finansinspektionen underrättats om

ändringen av den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland.

4 § När försäkringsgivaren börjat sin verksamhet här i landet skall

företrädaren genast underrätta Finansinspektionen om detta.

3 kap. Tillsyn över EES-försäkringsgivare

1 § Den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland har

ansvaret för den finansiella tillsynen över en EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige. Den finansiella tillsynen omfattar kontroll av

försäkringsgivarens solvens, försäkringstekniska avsättningar och

skuldtäckning.

Finansinspektionen skall ansvara för tillsynen i övrigt över EES-

försäkringsgivarens verksamhet i Sverige.

2 § I fråga om verksamhet som drivs av EES-försäkringsgivare enligt

denna lag skall Finansinspektionen, i samarbete med den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens hemland, verka för en sund

utveckling av verksamheten.

Finansinspektionen skall lämna uppgifter till de behöriga

myndigheterna i EES-försäkringsgivares hemländer, om dessa

myndigheter behöver uppgifterna för sin tillsyn över försäkringsgivares

verksamheter, samt i övrigt ha ett nära samarbete med dessa

myndigheter.

3 § En EES-försäkringsgivare som driver verksamhet här i landet skall

lämna Finansinspektionen de uppgifter om verksamheten som behövs för

tillsynen.

Finansinspektionen har rätt att granska den verksamhet som en EES-

försäkringsgivares sekundäretablering bedriver. Försäkringsgivaren skall

även hålla tillgångar, räkenskaper och andra handlingar tillgängliga för

granskning.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela föreskrifter om vilka upplysningar som försäkringsgivaren

skall lämna till inspektionen enligt första stycket.

4 § Skyldighet enligt 3 § att lämna upplysningar och hålla tillgångar och

handlingar tillgängliga för granskning gäller även för

1. styrelsen och den verkställande direktören eller motsvarande organ i

företag vars verksamhet uteslutande skall vara att biträda EES-

försäkringsgivare eller som en sådan försäkringsgivare har ett

bestämmande inflytande i,

2. ordföranden och den verkställande direktören eller motsvarande

befattningshavare i en skaderegleringsnämnd, villkorsnämnd eller annat

liknande organ, som här i landet biträder en EES-försäkringsgivare i

dennes rörelse.

5 § Efter anmälan till Finansinspektionen får den behöriga myndigheten i

en EES-försäkringsgivares hemland göra undersökning hos en

sekundäretablering här i landet. Finansinspektionen har rätt att delta i

undersökningen.

Ingripande och sanktioner

6 § Om en EES-försäkringsgivare överträder denna lag eller en föreskrift

som har meddelats med stöd av denna lag eller på annat sätt visar sig

olämplig att driva verksamhet här, får Finansinspektionen förelägga

försäkringsgivaren att vidta rättelse. Om försäkringsgivaren inte följer

föreläggandet skall inspektionen underrätta den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland.

Om rättelse ändå inte sker, får Finansinspektionen förbjuda

försäkringsgivaren att fortsätta sin marknadsföring och att ingå nya

försäkringsavtal om risker som är belägna här i landet eller, när det gäller

livförsäkring, om försäkringsåtaganden som skall fullgöras här i landet.

Innan ett förbud meddelas skall inspektionen underrätta den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens hemland.

I brådskande fall får Finansinspektionen, utan att den behöriga

myndigheten underrättats, vidta åtgärder som anges i andra stycket för att

hindra ytterligare överträdelser.

Finansinspektionen får i brådskande fall, och utan att den utländska

behöriga myndigheten underrättats, även förordna ett ombud att på

försäkringsgivarens vägnar ta emot stämning och i övrigt företräda denne

när det gäller redan meddelade försäkringar. Inspektionen skall genast

införa kungörelse enligt 10 kap. 1 § 1 om förordnandet. Till dess att en

sådan kungörelse har införts får en försäkringstagare, om

försäkringsgivaren inte är en försäkringssammanslutning, sätta in

förfallna försäkringspremier hos inspektionen med samma verkan som

om de har betalats till försäkringsgivaren.

7 § Om den behöriga myndigheten i en EES-försäkringsgivares hemland

inskränker försäkringsgivarens rätt att förfoga över sina tillgångar, skall

Finansinspektionen på begäran av myndigheten vidta motsvarande

åtgärder i fråga om försäkringsgivarens tillgångar i Sverige.

Finansinspektionen skall biträda den behöriga myndigheten i EES-

försäkringsgivarens hemland vid verkställighet av ett beslut om hur

verksamheten skall drivas efter det att den myndigheten beslutat

1. att försäkringsgivaren inte får fortsätta sin marknadsföring eller ingå

nya försäkringsavtal, eller

2. att inskränka försäkringsgivarens rätt att förfoga över sina tillgångar.

8 § Om en företrädare för en EES-försäkringsgivare avsäger sig sitt

uppdrag, om fullmakten återkallas eller om företrädaren av annan

anledning inte kan utöva sitt uppdrag, skall de åtgärder som anges i 6 §

första tredje styckena vidtas. Om det med hänsyn till skyddet av

försäkringstagarnas intressen är nödvändigt, får Finansinspektionen, för

tiden till dess att hindret upphört eller en ny företrädare blivit

befullmäktigad, förordna ett ombud i enlighet med 6 § fjärde stycket.

9 § Om en EES-försäkringsgivare till följd av ett beslut av den behöriga

myndigheten i hemlandet inte längre får driva verksamhet här i landet,

skall Finansinspektionen vidta de åtgärder som behövs för att hindra att

försäkringsgivaren fortsätter verksamheten eller inleder ny verksamhet.

Inspektionen skall, på begäran av och i samarbete med den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens hemland,

1. förbjuda försäkringsgivaren att förfoga över sina tillgångar i Sverige

eller begränsa försäkringsgivarens förfoganderätt, eller

2. förbjuda försäkringsgivaren att fortsätta sin marknadsföring eller att

ingå nya försäkringsavtal.

Finansinspektionen skall i övrigt vidta de åtgärder som behövs till

skydd för de försäkrades intressen. Inspektionen skall också biträda

hemlandets myndighet i angelägenheter som rör avveckling av

försäkringsgivarens verksamhet här i landet. Inspektionen får därvid

vidta sådana åtgärder som inspektionen kan besluta i fråga om ett svenskt

försäkringsbolag.

BESTÄMMELSER OM FÖRSÄKRINGSGIVARE FRÅN

TREDJE LAND

4 kap. Inledande av verksamheten m.m.

Rätt att driva verksamhet i Sverige

1 § En försäkringsgivare från tredje land får efter koncession av

regeringen bedriva försäkringsrörelse i Sverige från en generalagentur

eller en filial här i landet.

Utöver vad som följer av första stycket får en försäkringsgivare från

tredje land, efter tillstånd av Finansinspektionen, i Sverige marknadsföra

försäkringar som gäller risker som är belägna här, om det sker genom

förmedling av en försäkringsgivare som har koncession i Sverige och de

båda försäkringsgivarna tillhör samma koncern eller har samarbetsavtal

med varandra.

2 § En försäkringsgivare från tredje land som bedriver verksamhet enligt

denna lag får inte utan medgivande av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen driva annan rörelse än

försäkringsrörelse här i landet. Medgivande skall lämnas om det finns

särskilda skäl för det.

Ett medgivande enligt första stycket får återkallas av den som lämnat

medgivandet, om det finns skäl för det.

Ansökan om medgivande enligt första stycket skall lämnas in till

Finansinspektionen. Till ansökningen skall fogas den utredning som

inspektionen bestämmer.

Koncession

3 § Finansinspektionen skall efter ansökan lämna förhandsbesked om

huruvida koncession enligt 1 § första stycket krävs för en planerad

verksamhet.

Ett förhandsbesked är bindande för den myndighet som har lämnat

beskedet. Om regeringen har beslutat i fråga om förhandsbesked är även

Finansinspektionen bunden av detta beslut.

4 § Ansökan om koncession enligt 1 § första stycket görs hos regeringen.

Ansökan skall lämnas in till Finansinspektionen som skall överlämna den

till regeringen tillsammans med ett eget yttrande.

Till ansökningen skall fogas

1. en plan för verksamheten i Sverige (verksamhetsplan), och

2. ett intyg om att försäkringsgivaren har deponerat värdehandlingar

enligt 5 kap. 1 § andra stycket.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om vad verksamhetsplanen skall

innehålla och vilka ytterligare handlingar som skall fogas till ansökan.

5 § Regeringen skall bevilja en försäkringsgivare från tredje land

koncession och godkänna dess företrädare, om ansökan uppfyller de krav

som ställs i 4 § och

1. den planerade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven

på en sund försäkringsverksamhet,

2. det kan antas att den som kommer att ha ett sådant kvalificerat

innehav i en försäkringsgivare som avses i 1 kap. 9 a § första stycket

försäkringsrörelselagen (1982:713) inte motverkar en sund utveckling av

verksamheten hos försäkringsgivaren och denne även i övrigt är lämplig

att utöva ett väsentligt inflytande över ledningen av en försäkringsgivare

och

3. den som avses vara företrädare för försäkringsgivaren eller, i de fall

där företrädaren är en juridisk person, vara dess ombud har tillräckliga

insikter och erfarenheter för att delta i ledningen hos en försäkringsgivare

och även i övrigt är lämplig för en sådan uppgift. Koncession får inte

beviljas, om det kan antas att någon som i väsentlig mån har åsidosatt

sina skyldigheter i näringsverksamhet eller i andra ekonomiska

angelägenheter eller gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet kommer

att ha ett kvalificerat innehav i en försäkringsgivare.

Koncession får inte vägras av det skälet att det inte behövs någon

ytterligare försäkringsgivare.

Koncession beviljas tills vidare eller, om det finns särskilda

omständigheter, för bestämd tid, högst tio år, och därutöver till det

löpande räkenskapsårets slut.

Koncession skall meddelas i enlighet med den indelning som anges i

2 kap. 3 a och 3 b §§ försäkringsrörelselagen.

6 § Vid ändring av en beviljad koncession gäller bestämmelserna i 4 och

5 §§ i tillämpliga delar. Regeringen kan bestämma att Finansinspektionen

får besluta i ärendet i regeringens ställe, om ärendet inte är av principiell

betydelse eller i övrigt av synnerlig vikt.

7 § Vid förlängning av en koncession, som har beviljats för bestämd tid,

gäller 4 och 5 §§ i tillämpliga delar. Ansökningen, som skall prövas av

den myndighet som beviljat koncessionen, skall lämnas in till

Finansinspektionen senast sex månader före utgången av den löpande

koncessionen.

8 § Utses en ny företrädare för en försäkringsgivare från tredje land skall

denne efter ansökan av försäkringsgivaren godkännas av

Finansinspektionen, om den nya företrädaren uppfyller de krav som ställs

på företrädare i denna lag. Inspektionen får meddela närmare föreskrifter

om den utredning som skall fogas till ansökningen.

9 § När en försäkringsgivare från tredje land som fått koncession enligt

5 § har börjat sin verksamhet i Sverige skall försäkringsgivarens

företrädare genast underrätta Finansinspektionen om detta.

Marknadsföring av försäkringar

10 § Finansinspektionen skall efter ansökan av en försäkringsgivare från

tredje land lämna tillstånd till verksamhet enligt 1 § andra stycket, om

den planerade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven på en

sund försäkringsverksamhet. Inspektionen får meddela närmare

föreskrifter om den utredning som skall fogas till ansökan om tillstånd.

Om det inte längre finns förutsättningar för tillstånd enligt första

stycket får Finansinspektionen förklara tillståndet förverkat.

5 kap. Solvenskrav och bedrivande av verksamheten

Deposition

1 § En försäkringsgivare från tredje land skall som säkerhet för direkt

försäkringsrörelse i Sverige deponera värdehandlingar i en svensk bank

på det sätt och under de villkor som Finansinspektionen bestämmer.

Depositionen skall bestå av sådana värdehandlingar som

Finansinspektionen har godtagit som säkerhet.

Innan koncession söks i Sverige skall försäkringsgivaren deponera

värdehandlingar till ett värde som motsvarar 300 gånger det basbelopp

enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gällde då ansökningen

om koncession lämnades in till Finansinspektionen.

2 § Medan verksamheten pågår skall depositionen

1. för skadeförsäkring inom åtta månader efter utgången av varje

räkenskapsår uppgå till ett belopp som motsvarar bruttopremieinkomsten

under räkenskapsåret, dock lägst till ett belopp som motsvarar 300

gånger det basbelopp enligt lagen om allmän försäkring som gällde vid

räkenskapsårets utgång,

2. för livförsäkring varje räkenskapsår uppgå till ett belopp som

motsvarar 300 gånger det basbelopp enligt lagen om allmän försäkring

som gällde vid räkenskapsårets utgång.

3 § Finansinspektionen får bestämma att depositionen får efter vad som

är skäligt med hänsyn till rörelsens omfattning och beskaffenhet göras

med ett lägre belopp än det som anges i 1 § andra stycket och 2 §. Sådant

beslut får inspektionen återkalla om det finns skäl till det.

Överskrider det sammanlagda belopp som en försäkringsgivare

deponerat för skadeförsäkring väsentligt den premieinkomst som anges i

2 § 1, får Finansinspektionen medge försäkringsgivaren att få ut det

överskjutande beloppet, om detta inte hänför sig till en deposition enligt

1 § andra stycket.

Bestämmelser om att Finansinspektionen i vissa fall får medge

undantag från skyldigheten att deponera finns i 16 och 18 §§.

4 § Tillgångar som en försäkringsgivare från tredje land har deponerat

enligt 1 3 §§ får användas endast för betalning av sådana på

försäkringsavtal grundade skulder som hänför sig till försäkringsgivarens

direkta försäkringsrörelse i Sverige.

Försäkringstekniska avsättningar och grunder för

försäkringsverksamheten

5 § En försäkringsgivare från tredje land skall för sin direkta

försäkringsrörelse i Sverige redovisa försäkringstekniska avsättningar.

En försäkringsgivares försäkringstekniska avsättningar skall motsvara de

belopp som behövs för att försäkringsgivaren vid varje tidpunkt skall

kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma på

grund av ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska

avsättningarna skall motsvara försäkringsgivarens ansvarighet för

1. löpande försäkringar (premiereserv),

2. inträffade oreglerade försäkringsfall, kostnader som beräknas

uppkomma för regleringen av dessa samt tilldelad återbäring som

förfallit till betalning men inte betalats ut (avsättning för oreglerade

skador),

3. sådan tilldelad återbäring inom livförsäkringsrörelsen som inte har

förfallit till betalning,

4. sådan tilldelad återbäring inom annan försäkringsrörelse än

livförsäkringsrörelse som inte har förfallit till betalning och

5. förlustutjämning för kreditförsäkring som avses i 12 kap. 9 a §

försäkringsrörelselagen (1982:713) (utjämningsavsättning) upp till det

belopp för avsättningens storlek som anges i första stycket andra

meningen nämnda paragraf.

Ansvarar flera försäkringsgivare solidariskt för en försäkring, skall

endast den del av försäkringen som enligt avtal mellan

försäkringsgivarna belöper på en enskild försäkringsgivare beaktas vid

beräkningen av den försäkringsgivarens försäkringstekniska avsättningar.

Avsättning för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje

försäkringsfall. För skadeförsäkringsrörelse får statistiska metoder

användas om de leder till en tillräcklig avsättning med beaktande av

skadornas art.

Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om beräkning av försäkringstekniska

avsättningar.

Vid beräkning av premiereserv för livförsäkringsrörelse gäller 7 kap.

2 § försäkringsrörelselagen.

6 § För livförsäkringar skall, om det inte med hänsyn till försäkringarnas

särskilda beskaffenhet finns anledning till undantag, grunder upprättas

för

1. beräkning av försäkringspremier och premiereserv,

2. försäkringstagares rätt till återköp och fribrev,

3. belåning av försäkringsbrev hos försäkringsgivaren,

4. verkan av underlåten premiebetalning,

5. försäkringstagarens rätt när försäkringen av annan anledning än som

avses i 2 eller 4 upphör i förtid eller när försäkringsgivaren i övrigt inte

har ansvar för försäkringsfallet och

6. förräntning av försäkringsbelopp som förfallit till betalning.

För sådan livränta eller sjukränta som enligt 1 kap. 6 § tredje stycket

tillhör annan försäkring än livförsäkring skall grunder upprättas för

beräkning av premiereserv och rätt till återköp.

7 § För de grunder för beräkning av försäkringspremier och premiereserv

som anges i 6 § första stycket 1 samt för de grunder för beräkning av

premiereserv som anges i 6 § andra stycket gäller 7 kap. 5 och 6 §§

försäkringsrörelselagen (1982:713) i tillämpliga delar.

Grunderna för försäkringstagarnas rätt till återköp och fribrev skall

ange villkoren för att erhålla denna rätt. De skall även innehålla regler för

beräkning av återköps- och fribrevsvärden.

Grunderna för belåning av försäkringsbrev hos försäkringsgivaren

skall ange villkoren för belåningen. De skall även innehålla

bestämmelser om lånevärde, räntesats och verkan av underlåtenhet att

betala ränta.

Grunderna för verkan av underlåtenhet att betala premierna skall ange i

vilken ordning försäkringsgivarens ansvarighet kan komma att upphöra

eller i övrigt förändras. Vidare skall grunderna ange villkoren för att

försäkringen åter skall träda i kraft (återupplivning).

8 § De försäkringstekniska avsättningarna skall täckas med tillgångar på

det sätt som gäller för skuldtäckning enligt 7 kap. 9 § första, tredje och

fjärde styckena, 9 a 10 c §§, 10 e samt 10 f §§ försäkringsrörelselagen

(1982:713) eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av någon av

dessa bestämmelser. Dock skall skuldtäckning endast omfatta direkt

försäkringsrörelse.

När de försäkringstekniska avsättningarna skall täckas, får

depositionen enligt 1 3 §§ räknas in under förutsättning att depositionen

dels består av värdehandlingar som får användas för skuldtäckning med

tillämpning av bestämmelserna i första stycket, dels inte har beaktats

enligt 12 § första stycket fjärde meningen.

De tillgångar som används för skuldtäckning skall finnas i Sverige.

9 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall se till att

sådana riktlinjer som anges i 7 kap. 10 g § försäkringsrörelselagen

(1982:713) upprättas och att riktlinjerna följs. Företrädaren skall vidare

fortlöpande pröva om riktlinjerna behöver ändras.

Företrädaren skall se till att försäkringstagarna och den som avser att

teckna en livförsäkring hos försäkringsgivaren informeras om det

huvudsakliga innehållet i riktlinjerna, om det inte med hänsyn till

försäkringens särskilda beskaffenhet saknas anledning till sådan

information. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela föreskrifter om skyldigheten att lämna

information och om vilka försäkringar som inte skall omfattas av

informationsskyldigheten.

10 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall föra ett

register som vid varje tidpunkt visar de tillgångar som används för

skuldtäckning och tillgångarnas värde.

Om en tillgång som antecknas i registret har upplåtits med sådan rätt

att dess fulla värde inte kan utnyttjas för skuldtäckning, skall detta

antecknas i registret.

11 § Försäkringstagarnas förmånsrätt enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979) följer med en fordran som grundas på avtal om

1. livförsäkring, eller

2. återförsäkring avseende livförsäkring.

Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i det register

som anges i 10 §, när en försäkringsgivare från tredje land försätts i

konkurs eller när utmätning äger rum eller särskild administration träder

in.

Fordran enligt första stycket 1 har företräde framför fordran enligt

första stycket 2.

Solvenskrav

12 § En försäkringsgivare från tredje land skall, utöver de tillgångar som

motsvarar de försäkringstekniska avsättningarna enligt 5 §, vid varje

tidpunkt ha en tillräcklig kapitalbas. Kapitalbasens storlek skall

fastställas på grundval av den direkta försäkringsrörelse som

försäkringsgivaren bedriver i Sverige. Kapitalbasen skall när

verksamheten bedrivs minst uppgå till en nivå som beräknas med

utgångspunkt i verksamhetens art och omfattning (solvensmarginal).

Kapitalbasen får dock inte understiga ett minimibelopp (garantibelopp).

Tillgångar som en försäkringsgivare deponerat i bank enligt 1 3 §§ skall

beaktas vid bedömning av om kravet på garantibelopp är uppfyllt, dock

högst till ett belopp som motsvarar hälften av det minsta beloppet för

garantibeloppet.

De poster som ingår i kapitalbasen skall till ett belopp som minst

motsvarar solvensmarginalen finnas i ett land som omfattas av avtalet om

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Dessa poster skall till ett

belopp som minst motsvarar en tredjedel av solvensmarginalen finnas i

Sverige.

Bestämmelserna om att Finansinspektionen i vissa fall får medge

undantag från bestämmelserna om beräkning av solvensmarginalen och

lokalisering av tillgångar finns i 16 18 §§.

13 § Kapitalbasen för skadeförsäkring får omfatta de poster som anges i

7 kap. 24 § försäkringsrörelselagen (1982:713). För skadeförsäkring

beräknas solvensmarginalen enligt 7 kap. 25 § i den lagen. För

skadeförsäkring beräknas garantibeloppet till hälften av det belopp som

krävs enligt 7 kap. 27 § första och andra styckena samma lag.

14 § Kapitalbasen för livförsäkring får omfatta de poster som anges i

7 kap. 22 § och 26 § tredje stycket försäkringsrörelselagen (1982:713).

För livförsäkring beräknas solvensmarginalen enligt 7 kap. 23 §

försäkringsrörelselagen. Garantibeloppet för livförsäkring skall motsvara

400 000 ECU. En tredjedel av solvensmarginalen eller av

garantibeloppet, om det är större, skall motsvaras av poster som anges i

7 kap. 22 § första stycket 1 3 försäkringsrörelselagen.

15 § För sådan livförsäkring som avses i 2 kap. 3 b § första stycket 3

försäkringsrörelselagen (1982:713) gäller de särskilda bestämmelserna

om kapitalbas och solvensmarginal i 12 och 13 §§ lagen (1989:1079) om

livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder.

Verksamhet i flera EES-länder

16 § Om en försäkringsgivare från tredje land har ansökt om tillstånd att

driva verksamhet genom agentur eller filial i ett eller flera länder som hör

till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, får Finansinspektionen

efter ansökan medge försäkringsgivaren följande undantag, som endast

kan medges samtidigt:

1. Den del av depositionen enligt 1 § som skall beaktas enligt 12 §

första stycket femte meningen behöver försäkringsgivaren inte deponera i

mer än ett av dessa EES-länder.

2. Vid beräkning av solvensmarginalen skall hänsyn tas till

försäkringsgivarens verksamhet genom agenturer eller filialer i de andra

EES-länderna.

3. De tillgångar som motsvarar garantibeloppet får finnas i ett annat av

dessa EES-länder.

17 § I ansökan skall försäkringsgivaren ange vilket lands behöriga

myndighet som skall ha tillsyn över den samlade soliditeten hos

agenturerna eller filialerna och varför denna myndighet valts.

Depositionen skall göras i det landet.

18 § Ett medgivande får lämnas endast om samtliga behöriga

myndigheter hos vilka försäkringsgivaren ansökt om undantag tillstyrker

ansökan. Om försäkringsgivaren har angett någon annan myndighet än

Finansinspektionen, gäller medgivandet från det att den utländska

myndigheten har underrättat Finansinspektionen om att myndigheten

kommer att kontrollera försäkringsgivarens soliditet även beträffande

försäkringsgivarens verksamhet i Sverige. Finansinspektionen skall till

myndigheten lämna de uppgifter som denna behöver för kontrollen.

Om en behörig myndighet i något av de länder som avses i 16 § första

stycket begär det, skall Finansinspektionen återkalla medgivandet.

Aktuarie

19 § En försäkringsgivare från tredje land som meddelar livförsäkringar i

Sverige skall utföra försäkringstekniska beräkningar och utredningar

under ledning av en aktuarie. I fråga om aktuarien gäller 8 kap. 18 §

andra stycket försäkringsrörelselagen (1982:713).

6 kap. Tillsyn över försäkringsgivare från tredje land

1 § Finansinspektionen skall ha tillsyn över den verksamhet som

försäkringsgivare från tredje land bedriver i Sverige. Inspektionen skall

verka för en sund utveckling av verksamheten och ha ett nära samarbete

med andra länders behöriga myndigheter.

2 § Regeringen skall, efter anmälan av Finansinspektionen, förklara

koncession som beviljats för en försäkringsgivare från tredje land

förverkad om

1. försäkringsgivaren inte har börjat sin verksamhet inom ett år från det

koncessionen beviljades eller inom samma tid förklarat sig avstå från

koncessionen eller

2. försäkringsgivaren under längre tid än sex månader inte drivit

verksamhet.

3 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall utan

anmaning lämna Finansinspektionen

1. en redogörelse för försäkringsgivarens verksamhet i Sverige för

varje räkenskapsår, enligt formulär som fastställs av inspektionen,

2. ett intyg för varje räkenskapsår om att försäkringsgivarens

deposition motsvarar kraven i 5 kap. 1 3 §§,

3. en utredning för varje räkenskapsår om de försäkringstekniska

avsättningarnas storlek, hur dessa har beräknats och täckts samt om

avgiven återförsäkring,

4. en kopia av grunder eller ändrade grunder,

5. uppgifter om de tvångsmedel som den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland har tillgripit mot försäkringsgivaren, samt

6. meddelande om ändring av försäkringsgivarens firma.

Till grunderna eller de ändrade grunderna enligt första stycket 4 skall

det fogas en redogörelse för de konsekvenser grunderna får för

försäkringstagarna och försäkringsgivaren.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om uppgiftsskyldigheten enligt första

och andra styckena.

4 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall lämna

Finansinspektionen de upplysningar om försäkringsgivaren och dennes

verksamhet här i landet som inspektionen begär.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela föreskrifter om vilka upplysningar en försäkringsgivare från

tredje land skall lämna till inspektionen enligt första stycket.

5 § Finansinspektionen kan förelägga företrädaren för en

försäkringsgivare från tredje land att lämna inspektionen de uppgifter

som avses i 3 och 4 §§.

6 § Finansinspektionen har rätt att granska den verksamhet som en

försäkringsgivare från tredje land bedriver i Sverige. Företrädaren skall

hålla tillgångar, räkenskaper och andra handlingar tillgängliga för

granskning.

Finansinspektionen kan förordna en särskild sakkunnig för

granskningen. Dennes arvode fastställs av inspektionen. Arvodet skall

betalas av försäkringsgivaren på det sätt som inspektionen bestämmer.

7 § Skyldighet enligt 4 och 6 §§ att lämna upplysningar och hålla

tillgångar och handlingar tillgängliga för granskning gäller även för

1. styrelsen och den verkställande direktören eller motsvarande organ i

företag vars verksamhet här i landet uteslutande skall vara att biträda

försäkringsgivare från tredje land eller som en sådan försäkringsgivare

har ett bestämmande inflytande i, samt

2. ordföranden och den verkställande direktören eller motsvarande

befattningshavare i skaderegleringsnämnd, villkorsnämnd eller annat

liknande organ, som här i landet biträder en försäkringsgivare från tredje

land i dennes rörelse.

Ingripande och sanktioner

8 § Finansinspektionen får i fråga om den verksamhet som en

försäkringsgivare från tredje land bedriver här i landet meddela de

erinringar som inspektionen anser är nödvändiga.

Finansinspektionen skall förelägga försäkringsgivaren att vidta rättelse

om inspektionen finner att

1. avvikelser skett från denna lag, trafikskadelagen (1975:1410), lagen

(1976:357) om motortävlingsförsäkring eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av någon av dessa lagar eller från grunderna, om

sådana finns,

2. grunderna inte längre är tillfredsställande med hänsyn till

omfattningen och beskaffenheten av försäkringsgivarens rörelse,

3. ett belopp som deponerats i bank enligt 5 kap. 1 3 §§ minskats

genom att värdehandlingarna sjunkit avsevärt i värde eller av annan

anledning,

4. försäkringsgivarens riktlinjer för placering av tillgångar som

används för skuldtäckning inte är tillfredsställande med hänsyn till

innehållet i 5 kap. 8 § samt 7 kap. 9 a 10 c §§ och 10 e §

försäkringsrörelselagen (1982:713),

5. de tillgångar som används för skuldtäckning inte är tillräckliga eller

inte är placerade enligt 5 kap. 8 § samt 7 kap. 9 a 10 c §§ och 10 e §

försäkringsrörelselagen,

6. försäkringsgivarens företrädare eller, om företrädaren är en juridisk

person, försäkringsgivarens ombud inte uppfyller de krav som anges i

4 kap. 5 § första stycket 3, eller

7. det i övrigt finns allvarliga anmärkningar mot försäkringsgivarens

verksamhet.

9 § Finansinspektionen skall förelägga en försäkringsgivare från tredje

land att upprätta och för godkännande överlämna en plan för att

1. återställa en sund finansiell ställning, om försäkringsgivarens

kapitalbas understiger solvensmarginalen enligt 7 kap. 23 eller 25 §

försäkringsrörelselagen (1982:713) (saneringsplan),

2. skyndsamt återställa kapitalbasen, om den understiger de nivåer som

anges i 5 kap. 12 15 §§, eller om garantibeloppet för en

livförsäkringsrörelse inte har sådan sammansättning som anges i 5 kap.

12 § andra stycket (finansieringsplan).

Skyldigheten att upprätta saneringsplan eller finansieringsplan enligt

första stycket gäller inte om försäkringsgivaren medgetts undantag enligt

5 kap. 16 § och någon annan myndighet än Finansinspektionen har tillsyn

över soliditeten. Om den utländska myndighet som kontrollerar

försäkringsgivarens soliditet förbjuder försäkringsgivaren att helt eller

delvis förfoga över sina tillgångar skall, på begäran av myndigheten,

Finansinspektionen vidta samma åtgärder beträffande

försäkringsgivarens tillgångar i Sverige. Finansinspektionen får besluta

hur verksamheten skall drivas efter ett sådant beslut av den utländska

myndigheten.

10 § Om ett föreläggande enligt 8 eller 9 § inte har följts inom den

bestämda tiden och det förhållande som orsakat anmärkningen inte heller

på något annat sätt har rättats till, skall Finansinspektionen anmäla detta

till regeringen.

11 § Finansinspektionen får förbjuda en försäkringsgivare från tredje

land att förfoga över sina tillgångar i Sverige eller begränsa dennes

förfoganderätt över tillgångarna, om

1. försäkringsgivaren inte följer gällande bestämmelser om

skuldtäckning,

2. försäkringsgivarens kapitalbas understiger en tredjedel av

solvensmarginalen eller inte uppfyller gällande krav på garantibelopp,

3. försäkringsgivarens kapitalbas understiger solvensmarginalen och

det finns särskilda skäl att anta att försäkringsgivarens finansiella

ställning ytterligare kommer att försämras, eller

4. det bedöms vara nödvändigt för att skydda de försäkrades intressen

vid ett beslut om förverkande av försäkringsgivarens koncession.

Finansinspektionen får besluta hur verksamheten skall bedrivas efter

ett sådant beslut som avses i första stycket.

Om försäkringsgivaren medgetts undantag enligt 5 kap. 16 § och

någon annan myndighet än Finansinspektionen har tillsyn över

soliditeten, skall inspektionen underrätta den behöriga myndighet som

kontrollerar försäkringsgivarens soliditet innan inspektionen vidtar

åtgärder.

Om försäkringsgivaren driver verksamhet i ett annat land som tillhör

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller har tillgångar placerade

där, skall Finansinspektionen underrätta den behöriga myndigheten i det

landet om beslut som fattats i enlighet med första stycket och, om det

behövs, begära att den behöriga myndigheten i samarbete med

inspektionen vidtar motsvarande åtgärder.

12 § Om en företrädare för en försäkringsgivare från tredje land avsäger

sig sitt uppdrag, om fullmakten återkallas eller om företrädaren av annan

anledning inte kan utöva sitt uppdrag, skall Finansinspektionen förordna

ett tillfälligt ombud att sköta sysslan tills försäkringsgivaren har utsett en

ny företrädare som inspektionen har godkänt eller tills den ordinarie

företrädaren åter kan utöva sitt uppdrag. Intill dess att förordnandet har

kungjorts får försäkringstagare sätta in förfallna försäkringspremier hos

Finansinspektionen med samma verkan som om de blivit inbetalda till

försäkringsgivaren.

13 § En koncession för en försäkringsgivare från tredje land kan

förklaras förverkad av regeringen om försäkringsgivaren

1. inte längre uppfyller kraven för koncession,

2. inte inom angiven tid har fullföljt en plan som har godkänts enligt

9 § första stycket eller

3. på annat sätt allvarligt åsidosätter gällande bestämmelser för

verksamheten.

Om försäkringsgivaren medgetts undantag enligt 5 kap. 16 § och

försäkringsgivarens auktorisation förklarats förverkad av en utländsk

myndighet som kontrollerar dennes soliditet, skall Finansinspektionen

vidta de åtgärder som behövs. Om skälet till att auktorisationen förklarats

förverkad är att försäkringsgivarens soliditet är otillräcklig, skall

regeringen genast förklara försäkringsgivarens koncession i Sverige

förverkad.

14 § Finansinspektionen skall anmäla beslut om förverkande av

koncession för en försäkringsgivare från tredje land till de behöriga

myndigheterna i de länder i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

där försäkringsgivaren bedriver verksamhet. Inspektionen får i samband

med detta begära att en sådan myndighet i samarbete med inspektionen

vidtar de åtgärder som behövs för att skydda de försäkrades intressen.

7 kap. Avslutande av verksamheten

1 § Om en försäkringsgivare från tredje land avser att upphöra med sin

försäkringsrörelse i Sverige, skall försäkringsgivaren ansöka om

återkallelse av koncessionen. Sådan ansökan prövas av regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen.

2 § Om en försäkringsgivare från tredje land upphör att driva

försäkringsrörelse i Sverige, skall försäkringsgivaren utfärda fullmakt för

ett ombud att ta emot stämning för försäkringsgivaren och i övrigt

företräda försäkringsgivaren i fråga om redan meddelade försäkringar.

Försäkringsgivaren skall anmäla ett ombud som avses i första stycket

till Finansinspektionen för godkännande. Till ansökan skall fogas

fullmakt för ombudet. Inspektionen får förordna ett tillfälligt ombud för

tiden innan försäkringsgivaren lämnar in en sådan anmälan. Inspektionen

skall genast införa kungörelse enligt 10 kap. 1 § 8 om godkännandet eller

förordnandet. Till dess att en sådan kungörelse har införts får en

försäkringstagare sätta in förfallna försäkringspremier hos inspektionen

med samma verkan som om de har betalats till försäkringsgivaren.

3 § När en försäkringsgivare från tredje land visar att de skulder som

avses i 5 kap. 4 § har betalats eller försäkringsgivaren på annat sätt

lagligen befriats från betalningsskyldigheten har försäkringsgivaren rätt

att med Finansinspektionens samtycke få tillbaka de tillgångar som enligt

5 kap. 1 3 §§ har ställts som säkerhet.

Särskild administration

4 § Om koncessionen för en försäkringsgivare från tredje land att

meddela livförsäkring i Sverige förklaras förverkad, skall en särskild

administration träda in för att ta till vara livförsäkringstagarnas rätt.

Finansinspektionen skall förvalta administrationsboet.

Finansinspektionen skall genast för livförsäkringstagarnas räkning ta

hand om samtliga tillgångar i vilka de har förmånsrätt enligt 4 a §

förmånsrättslagen (1970:979). Härmed övergår alla försäkringsgivarens

rättigheter och skyldigheter på grund av livförsäkringsavtalen på

administrationsboet. Har livförsäkringarna återförsäkrats, gäller samma

sak försäkringsgivarens rättigheter och skyldigheter på grund av

återförsäkringarna.

Så snart administrationen har inträtt skall Finansinspektionen låta

värdera de omhändertagna tillgångarna. Inspektionen skall vidare låta

beräkna det belopp som de försäkringstekniska avsättningarna för

livförsäkring uppgår till. Administrationsboet har fordringsrätt hos

försäkringsgivaren för det belopp med vilket värdet av tillgångarna

understiger de försäkringstekniska avsättningarna för livförsäkring,

ökade med en tjugondel.

5 § De försäkringar som enligt 4 § tagits över av administrationsboet

skall om möjligt överlåtas till en eller flera försäkringsgivare med

koncession för livförsäkring som är

1. ett svenskt försäkringsbolag, eller

2. en utländsk försäkringsgivare som har koncession i Sverige eller är

auktoriserad i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

6 § Om Finansinspektionen anser att ett anbud om att ta över

försäkringsbestånd bör antas, skall inspektionen kungöra anbudets

innehåll enligt 10 kap. 1 § 9 och i övrigt på ett ändamålsenligt sätt.

Kungörelsen skall innehålla föreläggande för försäkringstagarna att inom

en bestämd tid, minst en månad efter kungörelsens utfärdande, hos

inspektionen anmäla om de har något att invända mot anbudet. Även den

som inte är försäkringstagare men som har förvärvat rätt på grund av en

försäkring skall få möjlighet att framföra invändningar.

Om det i ett bestånd som skall överlåtas ingår åtaganden som skall

fullgöras utomlands, skall Finansinspektionen innan anbudet antas ge de

behöriga myndigheterna i det land där åtagandena skall fullgöras

möjlighet att yttra sig. Finansinspektionen får pröva anbudet när de

behöriga myndigheterna yttrat sig eller, om de inte yttrat sig, tre månader

från det att myndigheten mottog meddelandet.

7 § Finansinspektionen skall anta ett anbud om övertagande av

försäkringsbestånd om

1. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats, varvid hänsyn tagits till sådant undantag som

kan ha medgivits i enlighet med 5 kap. 16 §, och

2. behörig myndighet i det land där åtaganden skall fullgöras,

samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

verksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig myndighet.

Med behörig myndighet avses i detta fall den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Finansinspektionens beslut att anta ett anbud skall kungöras enligt

10 kap. 1 § 10. När ett sådant beslut kungörs, övergår ansvaret för det

överlåtna försäkringsbeståndet på den övertagande försäkringsgivaren.

Genom denna försäkringsgivares försorg skall samtliga försäkringstagare

och de personer som förvärvat rätt på grund av en försäkring underrättas

om överlåtelsen och de eventuella ändringar i villkoren som den medför.

Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår

åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land skall

Finansinspektionen offentliggöra den godkända överlåtelsen i det landet

enligt bestämmelserna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på

motsvarande sätt i det berörda landet, får inspektionen underlåta att

offentliggöra beslutet där.

8 § Om Finansinspektionen inte överlåtit försäkringsbeståndet enligt 5 §

inom ett år från det att administrationen trädde in, får tillgångarna säljas

och medlen fördelas mellan försäkringstagarna.

9 § Om det vid överlåtelse av försäkringarna enligt 5 § eller annars har

uppstått ett överskott, skall detta i första hand användas till att betala

kostnaden för administrationen samt till sådana avgifter som avses i

10 kap. 9 § och som inte betalats. Återstoden skall överlämnas till den

försäkringsgivare vars försäkringar varit föremål för administrationen.

10 § Av de livförsäkrings- och återbäringsbelopp som förfallit till

betalning innan koncessionen för en försäkringsgivare från tredje land

har förklarats förverkad, skall så mycket betalas ut som skulle ha betalats

om koncessionen inte förklarats förverkad.

Av de livförsäkrings- eller återbäringsbelopp som förfaller till betal-

ning under administrationstiden får innan administrationen avslutats

endast så mycket betalas ut som Finansinspektionen anser att det är

möjligt att betala ut utan att övriga livförsäkringstagares rätt försämras.

Detta skall även tillämpas i fråga om återköp av försäkringar eller

belåning av försäkringsbrev hos försäkringsgivaren. Skulle det efteråt

visa sig att ett för stort belopp har betalats ut, skall återbetalning inte ske.

Allmänna bestämmelser

11 § Om en försäkringsgivare från tredje land i annat fall än enligt 4 §

första stycket upphör att driva livförsäkringsrörelse i Sverige, är försäk-

ringsgivaren ändå skyldig att på det sätt som anges i 5 kap. 8 10 §§ redo-

visa tillgångar som motsvarar de försäkringstekniska avsättningarna för

redan meddelade livförsäkringar. Ett ombud som har utsetts av

försäkringsgivaren enligt 2 § är skyldig att fullgöra de uppgifter enligt

5 kap. 10 § och 6 kap. 3 4 och 6 §§, som förut har varit företrädarens

skyldighet. Om inte tillgångar som motsvarar de försäkringstekniska

avsättningarna redovisas eller om det av annat skäl finns anledning att

anta att livförsäkringstagarnas rätt på grund av försäkringsavtalen

äventyras, skall Finansinspektionen besluta om administration enligt 4 §.

Om de tillgångar som avsatts till redovisning anses otillräckliga får dock

beslut om administration inte meddelas, förrän Finansinspektionen har

förelagt försäkringsgivaren att fylla bristen och denna inte täckts inom

fyra veckor efter ett sådant föreläggande. Om i ett sådant fall

administration inträder, skall bestämmelserna i 4 § första stycket om

upphörandet av försäkringsgivarens rätt att driva livförsäkringsrörelse

här i landet i stället avse meddelandet av beslut om administration.

12 § En försäkringsgivare från tredje land vars koncession återkallats

eller förverkats får inte meddela nya försäkringar här i landet. Under

administrationstiden får dock sådana nya livförsäkringar meddelas som

har samband med tidigare ingångna försäkringsavtal.

GEMENSAMMA BESTÄMMELSER FÖR UTLÄNDSKA

FÖRSÄKRINGSGIVARE

8 kap. Marknadsföring m.m.

1 § Företrädaren för en utländsk försäkringsgivare skall övervaka att

försäkringsgivaren i sin verksamhet i Sverige iakttar god affärssed. I

fråga om en försäkringssammanslutning skall försäkringsgivaren

övervaka att verksamhet för att anskaffa försäkringar bedrivs i enlighet

med god sed.

2 § En utländsk försäkringsgivare skall i alla meddelanden till

allmänheten nämna sin organisationsform och sitt hemland.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

skall meddela närmare föreskrifter om den information som en

försäkringsgivare skall lämna till försäkringstagarna och till den som

avser att teckna en försäkring hos försäkringsgivaren.

3 § Ett försäkringsbrev skall innehålla uppgifter både om de allmänna

försäkringsvillkoren och om de särskilda villkor som gäller för den

försäkring som avses i brevet.

4 § En utländsk försäkringsgivare eller dennes företrädare får inte till

fördel för en enskild försäkringstagare eller grupper av försäkringstagare,

på annat sätt än genom återbäring, medge direkt eller indirekt nedsättning

av de livförsäkringspremier som försäkringsgivaren enligt upprättade

grunder bestämt för sin rörelse här i landet.

5 § På begäran av den som biträtt en utländsk försäkringsgivare att

marknadsföra försäkringar i Sverige skall Finansinspektionen utfärda ett

intyg över verksamhetens omfattning och innehåll, om intyget behövs för

att den som biträtt försäkringsgivaren skall få driva liknande verksamhet

i ett annat land som omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. Försäkringsgivaren och den som begär intyg skall

lämna inspektionen de upplysningar som behövs för att inspektionen

skall kunna fullgöra denna skyldighet.

9 kap. Överlåtelse av försäkringsbestånd

1 § En utländsk försäkringsgivare (överlåtande försäkringsgivare) som

driver verksamhet enligt denna lag kan helt eller delvis överlåta ett

bestånd av försäkringar som hör till verksamheten till en svensk eller

utländsk försäkringsgivare (övertagande försäkringsgivare) under de

förutsättningar som anges i detta kapitel.

Överlåtelse av försäkringsbestånd från EES-försäkringsgivare

2 § När Finansinspektionen av en behörig myndighet i ett annat EES-

land ges möjlighet att yttra sig över en fråga om tillstånd till en

överlåtelse av ett bestånd av försäkringar, som meddelats i en verksamhet

som drivits med stöd av denna lag, skall inspektionen lämna sitt

samtycke om

1. försäkringstagarnas rätt inte försämras, och

2. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats.

Yttrandet enligt första stycket skall lämnas inom tre månader.

3 § Finansinspektionen skall innan den yttrar sig ge de berörda

försäkringstagarna och livräntetagarna möjlighet att anmäla om de har

något att invända mot överlåtelsen. Därvid skall vad som föreskrivs om

offentliggörande i 15 kap. 4 § första stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) gälla i tillämpliga delar. Om överlåtelsen har offentliggjorts

på motsvarande sätt i Sverige av en behörig myndighet i den överlåtande

försäkringsgivarens hemland, får inspektionen underlåta att offentliggöra

ansökan.

Överlåtelse av försäkringsbestånd från försäkringsgivare från tredje

land

4 § En försäkringsgivare från tredje land får med Finansinspektionens

tillstånd helt eller delvis överlåta sitt försäkringsbestånd som avses i 1 §

till en annan försäkringsgivare. Överlåtelse får ske till

1. ett svenskt försäkringsbolag, eller

2. en utländsk försäkringsgivare som har koncession i Sverige eller

som är auktoriserad i ett land inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

5 § Ansökan om tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd enligt 4 §

skall göras av såväl den överlåtande försäkringsgivaren som den

övertagande försäkringsgivaren. Det avtal som träffats om överlåtelsen

skall fogas till ansökningen. För ansökningen gäller 15 kap. 3 § fjärde

stycket och 4 § första stycket försäkringsrörelselagen (1982:713).

6 § Finansinspektionen skall innan tillstånd lämnas enligt 4 § ge den

behöriga myndigheten i det land där risker är belägna eller där åtaganden

skall fullgöras möjlighet att yttra sig. Finansinspektionen får pröva

ansökan om tillstånd att verkställa överlåtelseavtalet sedan myndigheten

yttrat sig eller, om den inte yttrat sig, tre månader efter det att den

utländska myndigheten mottog meddelandet.

7 § Tillstånd att verkställa överlåtelseavtal som avses i 4 § skall ges om

1. försäkringstagarnas rätt inte försämras,

2. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats, varvid hänsyn tagits till undantag som kan

ha medgivits i enlighet med 5 kap. 16 §, och

3. behörig myndighet i det land, där risker är belägna eller där

åtaganden skall fullgöras, samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat

sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

försäkringsrörelse i Sverige, skall kapitalbasen intygas av en behörig

myndighet. Med behörig myndighet avses i detta fall den behöriga

myndigheten i det EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

8 § Sedan Finansinspektionen bifallit ansökan om tillstånd till överlåtelse

av försäkringsbestånd enligt 5 §, skall inspektionen utan dröjsmål

kungöra beslutet enligt 10 kap. 1 § 12. När beslutet kungörs övergår

ansvaret för det överlåtna försäkringsbeståndet på den övertagande

försäkringsgivaren. De försäkringstagare och livräntetagare som berörs

av överlåtelsen skall underrättas om den enligt 15 kap. 6 §

försäkringsrörelselagen (1982:713).

Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår risker

som är belägna i eller åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land,

skall Finansinspektionen offentliggöra den medgivna överlåtelsen i det

landet enligt bestämmelserna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på

motsvarande sätt i det berörda landet, får inspektionen underlåta att

offentliggöra beslutet där.

10 kap. Särskilda bestämmelser

Kungörelse

1 § Finansinspektionen skall i Post- och Inrikes Tidningar kungöra

1. förordnande av ett ombud enligt 3 kap. 6 § fjärde stycket, 8 § eller

6 kap. 12 §,

2. beslut om att förbjuda eller begränsa en utländsk försäkringsgivares

rätt att förfoga över sina tillgångar här i landet enligt 3 kap. 7 § första

stycket, 9 § första stycket eller 6 kap. 11 § första stycket,

3. koncession som beviljas en försäkringsgivare från tredje land enligt

4 kap. 5 § första stycket,

4. förlängning av koncession som beviljas en försäkringsgivare från

tredje land enligt 4 kap. 7 §,

5. godkännande av en företrädare för en försäkringsgivare från tredje

land enligt 4 kap. 5 § första stycket eller 8 §,

6. ändring av firma för en försäkringsgivare från tredje land enligt

6 kap. 4 § första stycket 6,

7. förverkande av koncession enligt 6 kap. 2 eller 13 § eller

återkallande av koncession enligt 7 kap. 1 § för en försäkringsgivare från

tredje land,

8. godkännande eller förordnande av ett ombud enligt 7 kap. 2 § andra

stycket,

9. anbud om övertagande av ett försäkringsbestånd i ett

administrationsbo enligt 7 kap. 6 § första stycket,

10. beslut om antagande av anbud enligt 7 kap. 7 § första stycket,

11. ansökan om tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd enligt

9 kap. 5 §, och

12. tillstånd till överlåtelse enligt 9 kap. 8 § första stycket.

I 7 kap. 7 § fjärde stycket och 9 kap. 8 § andra stycket finns

bestämmelser om offentliggörande av vissa överlåtelsebeslut i andra

EES-länder.

2 § Det som enligt denna lag har kungjorts i Post- och Inrikes Tidningar

skall anses ha kommit till tredje mans kännedom, om det inte av

omständigheterna framgår att denne varken kände till eller borde ha känt

till det som kungjorts. Innan sådant kungörande skett kan ett förhållande

som enligt lagen skall kungöras inte lagligen åberopas mot annan än den

som visas ha känt till det.

Otillåten försäkringsverksamhet

3 § Om det kan antas att någon driver en verksamhet som omfattas av

denna lag, får Finansinspektionen förelägga denne att lämna de

upplysningar om verksamheten som behövs till inspektionen för att den

skall kunna bedöma om lagen är tillämplig.

Om Finansinspektionen finner att någon bedriver verksamhet enligt

denna lag utan att förutsättningarna enligt 2 kap. 1 § eller 4 kap. 1 § är

uppfyllda, skall inspektionen förelägga denne att inom bestämd tid ändra

sin verksamhet enligt inspektionens anvisningar eller upphöra med

verksamheten.

Ett föreläggande enligt denna paragraf får riktas såväl mot den

utländska försäkringsgivaren som mot den som här i landet, i syfte att

förmå någon att teckna försäkring hos försäkringsgivaren, är verksam för

försäkringsgivarens räkning. Inspektionen skall genast underrätta den

behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland om föreläggandet.

Överklagande av beslut

4 § Följande beslut av Finansinspektionen får överklagas hos

kammarrätten, nämligen beslut

1. att förbjuda en EES-försäkringsgivare att fortsätta med sin

marknadsföring eller ingå nya försäkringsavtal,

2. att inskränka en EES-försäkringsgivares rätt att förfoga över sina

tillgångar enligt 3 kap. 6, 7 eller 9 §, eller

3. att inte lämna sitt samtycke till en överlåtelse av ett

försäkringsbestånd enligt 9 kap. 2 §.

Finansinspektionens beslut om att förelägga eller döma ut vite enligt

5 § andra stycket får överklagas hos länsrätten. Detsamma gäller

inspektionens beslut i övrigt om att förena ett föreläggande eller förbud

med vite. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av

länsrättens avgörande.

Finansinspektionens beslut i övrigt enligt denna lag får överklagas hos

regeringen.

Finansinspektionen får bestämma att beslut enligt första stycket, beslut

om föreläggande eller beslut om verksamhetens drivande enligt 6 kap.

11 § andra stycket skall gälla omedelbart.

Vite och straff

5 § Finansinspektionen kan förena ett föreläggande eller förbud enligt

denna lag med vite. Har inspektionen förelagt vite skall den utländska

försäkringsgivaren genast skriftligen underrättas om detta.

Finansinspektionen kan vid vite förelägga företrädaren för en

försäkringsgivare från tredje land att fullgöra sina skyldigheter enligt

denna lag eller andra författningar att sända in behöriga

redovisningshandlingar och revisionsberättelser. Följs inte ett sådant

vitesföreläggande kan inspektionen döma ut vitet.

6 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen eller

av oaktsamhet till Finansinspektionen meddelar oriktiga eller

vilseledande uppgifter om sådana omständigheter som han är skyldig att

lämna uppgift om enligt denna lag.

Allmänna bestämmelser

7 § Om en handling eller utredning, som enligt denna lag skall lämnas till

Finansinspektionen, är avfattad på ett främmande språk, skall på begäran

en bestyrkt svensk översättning tillhandahållas.

8 § Ett ombud, som enligt 3 kap. 6 § fjärde stycket eller 8 §, 6 kap. 12 §

eller 7 kap. 2 § andra stycket förordnats av Finansinspektionen, har rätt

att få ersättning av den utländska försäkringsgivaren med det belopp som

bestäms av inspektionen.

9 § Regeringen får föreskriva att en utländsk försäkringsgivare som

enligt denna lag bedriver verksamhet från en sekundäretablering här i

landet skall betala årliga avgifter till Finansinspektionen. Regeringen

skall i så fall meddela närmare föreskrifter om hur avgiften skall

beräknas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2. Genom den nya lagen upphävs lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige.

3. En utländsk försäkringsgivare som är verksam i Sverige när denna

lag träder i kraft har rätt att bedriva försäkringsrörelse i Sverige enligt

den koncession som beviljats med stöd av lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige eller

enligt den rätt som erhållits med stöd av lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige.

4. De tillstånd och dispenser som har medgetts enligt lagen (1950:272)

om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i

Sverige eller enligt lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige skall efter ikraftträdandet av den nya lagen avse

motsvarande bestämmelser i den lagen.

5. Beslut som har meddelats enligt äldre bestämmelser skall överklagas

enligt de bestämmelserna.

6. För sådan livränta eller sjukränta som enligt 1 kap. 6 § tillhör annan

försäkring än livförsäkring och som har meddelats före ikraftträdandet av

5 kap. 6 § andra stycket, gäller i tillämpliga delar 11 § lagen (1950:272)

om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i

Sverige i dess lydelse enligt SFS 1982:1083.

2.2 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 2 §, 2 a kap. 4 §, 14 kap. 26 b § och

15 kap. 3 § försäkringsrörelselagen (1982:713) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

2 §

Denna lag gäller inte för försäkringsrörelse som drivs enligt andra

författningar eller som utövas av försäkringsanstalter som inrättats av

staten.

Särskilda bestämmelser om

utländska försäkringsgivare finns

i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att

driva försäkringsrörelse i Sverige

och i lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Särskilda bestämmelser om

utländska försäkringsgivare finns i

lagen (1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela särskilda föreskrifter om bedrivande av försäkringsrörelse

för att uppfylla Sveriges åtaganden till följd av avtal mellan Europeiska

gemenskaperna (EG) och Schweiz.

Lydelse enligt proposition

1997/98:54

Föreslagen lydelse

2 a kap.

4 §

Om ett försäkringsbolag avser att

från Sverige eller från en

sekundäretablering i ett annat

land inom EES meddela

försäkringar för risker belägna i

eller för åtaganden som skall

fullgöras i ett annat EES-land,

och detta skall ske på annat sätt

än genom en sekundäretablering i

det landet (gräns-överskridande

verksamhet), skall bolaget

underrätta Finansinspektionen om

det. I underrättelsen skall det

anges vilket eller vilka slag av

risker eller åtaganden

försäkringarna skall omfatta.

Om ett försäkringsbolag avser att

från Sverige eller från en

sekundäretablering i ett annat land

inom EES meddela försäkringar

för risker belägna i eller för

åtaganden som skall fullgöras i ett

tredje EES-land, och detta skall

ske utan förmedling av en

sekundäretablering i det landet

(gränsöverskrid-ande verksamhet),

skall bolaget underrätta

Finansinspektionen om det. I

underrättelsen skall det anges

vilket eller vilka slag av risker

eller åtaganden försäkringarna

skall omfatta.

Bestämmelserna i första stycket gäller inte när bolag i annan egenskap

än ledande försäkringsgivare deltar i koassuransavtal (samförsäkring)

avseende stora risker.

Med stora risker avses

1. de försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 4 7 och

11 12,

2. de försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 14 15, om

försäkringstagaren är näringsidkare och den försäkrade risken avser

näringsverksamheten, och

3. de försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 3, 8 10, 13

och 16, om försäkringstagaren är näringsidkare och minst två av följande

förutsättningar är uppfyllda enligt senast fastställda resultat- och

balansräkning:

a) försäkringstagaren har en balansomslutning som uppgår till minst ett

belopp motsvarande 6 200 000 ecu,

b) försäkringstagaren har en bruttoomsättning som uppgår till minst ett

belopp motsvarande 12 800 000 ecu,

c) försäkringstagaren har haft i genomsnitt minst 250 personer

anställda.

Om försäkringstagaren ingår i en koncern som avger

koncernredovisning skall förutsättningarna i tredje stycket 3 gälla

koncernen.

14 kap.

26 b §

Finansinspektionen skall godkänna ett avtal om överlåtelse om

1. den övertagande försäkrings-

givaren har den kapitalbas som

krävs sedan överlåtelsen beaktats,

varvid hänsyn tagits till sådan

förmån som kan ha medgivits i

enlighet med 23 a § första stycket

lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att

driva försäkringsrörelse i

Sverige, och

1. den övertagande

försäkringsgivaren har den

kapitalbas som krävs sedan

överlåtelsen beaktats, varvid

hänsyn tagits till sådant undantag

som kan ha medgivits i enlighet

med 5 kap. 16 § lagen (1998:000)

om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige, och

2. behörig myndighet i det land där åtaganden skall fullgöras,

samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

försäkringsverksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig

myndighet. Med behörig myndighet avses, för EES-försäkringsgivare,

den behöriga myndigheten i dess hemland, och för försäkringsgivare

hemmahörande i ett land utanför EES, den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Ett beslut om godkännande av ett avtal skall inspektionen genast

registrera. När registrering sker, övergår ansvaret för det överlåtna

försäkringsbeståndet på den övertagande försäkringsgivaren. Är den

övertagande försäkringsgivaren ett försäkringsbolag eller en annan

försäkringsgivare med koncession i Sverige, skall den övertagande

försäkringsgivaren underrätta försäkringstagarna och dem som förvärvat

rätt på grund av en försäkring om överlåtelsen och de eventuella

ändringar i villkoren som överlåtelsen medför. Finansinspektionen

bestämmer på vilket sätt underrättelsen skall lämnas.

Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår

åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land skall

Finansinspektionen offentliggöra den godkända överlåtelsen i det landet

enligt bestämmelserna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på

motsvarande sätt i det berörda landet, får inspektionen underlåta att

offentliggöra beslutet där.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 kap.

3 §

Ansökan om tillstånd till överlåtelsen skall göras av såväl det överlåtande

bolaget som den övertagande försäkringsgivaren senast fyra månader

efter det att bolagsstämmobeslutet i det överlåtande bolaget om

godkännande av överlåtelseavtalet registrerats. Om ansökan inte har

gjorts inom föreskriven tid eller om ansökan har avslagits, skall

Finansinspektionen förklara att frågan om överlåtelse har fallit.

Tillstånd att verkställa överlåtelseavtalet skall ges om

1. försäkringstagarnas rätt inte försämras,

2. den övertagande försäkrings-

givaren har den kapitalbas som

krävs sedan överlåtelsen beaktats

varvid hänsyn tagits till sådan

förmån som kan ha medgivits i

enlighet med 23 a § första stycket

lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att

driva försäkringsrörelse i

Sverige, och

2. den övertagande

försäkringsgivaren har den

kapitalbas som krävs sedan

överlåtelsen beaktats, varvid

hänsyn tagits till sådant undantag

som kan ha medgivits i enlighet

med 5 kap. 16 § lagen (1998:000)

om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige, och

 3. behörig myndighet i det land där risker är belägna eller där

åtaganden skall fullgöras samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat

sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

försäkringsverksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig

myndighet. Med behörig myndighet avses, för EES-försäkringsgivare,

den behöriga myndigheten i dess hemland och, för försäkringsgivare

hemmahörande i ett land utanför EES, den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Finansinspektionen kan förelägga försäkringsgivarna att komma in

med den ytterligare utredning som är nödvändig för att inspektionen skall

kunna fastställa att försäkringstagarnas rätt inte försämras.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m.

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:160) om utländska filialer

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Om rätt för vissa utländska företag att driva verksamhet i Sverige finns

särskilda bestämmelser, nämligen

1. för bankföretag 1 kap. 4 och 5 §§ bankrörelselagen (1987:617),

2. för värdepappersföretag 1 kap. 3 c § och 2 kap. 7 § lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse,

3. för företag som driver finansieringsverksamhet 2 kap. 8-10 §§ lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet,

4. för utländska

försäkringsgivare lagen

(1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige,

4. för utländska

försäkringsgivare lagen

(1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige,

 5. för börser, auktoriserade marknadsplatser och

clearingsorganisationer 2 kap. 7 §, 7 kap. 2 § respektive 8 kap. 3 § lagen

(1992:543) om börs- och clearingverksamhet,

6. för utländska fondföretag 7 a c §§ lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.4 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975:1410)

Härigenom föreskrivs att 5 § trafikskadelagen (1975:1410) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Trafikförsäkring får meddelas av

1. en försäkringsgivare som har fått tillstånd till det av regeringen,

samt

2. en försäkringsgivare som är

verksam här i landet enligt lagen

(1993:1302) om EES-försäkrings-

givares verksamhet i Sverige.

2. en EES-försäkringsgivare

som är verksam här i landet enligt

lagen (1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

En försäkringsgivare som får meddela trafikförsäkring är skyldig att på

begäran meddela trafikförsäkring. I ett tillstånd enligt första stycket 1 kan

dock skyldigheten begränsas till att gälla försäkring åt personer som

tillhör en viss yrkesgrupp eller intressegrupp eller som är bosatta inom ett

visst område. Finansinspektionen kan efter ansökan medge motsvarande

begränsning för försäkringsgivare som driver verksamhet här som avses i

första stycket 2.

En försäkringsgivare som avser

att meddela trafikförsäkring

genom gränsöverskridande

verksamhet med stöd av 2 kap.

1 § lagen om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige men som inte har fast

driftställe i Sverige skall ha en

representant här i landet.

Representanten skall vara bosatt i

Sverige eller vara en svensk

juridisk person.

Försäkringsgivaren skall utfärda

en full-makt för representanten att

gentemot skadelidande företräda

försäkringsgivaren och att själv

eller genom annan tala och svara

för denne angående

försäkringsfall. Representanten

skall även ha behörighet att

företräda försäkringsgivaren vid

kontroll av om det finns giltig

trafikförsäkring.

Försäkringsgivaren skall

informera försäkringstagarna om

vem som är försäkringsgivarens

representant och om dennes

adress. Ytterligare föreskrifter om

villkor beträffande representanter

får meddelas av regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen.

En försäkringsgivare som avser

att meddela trafikförsäkring

genom gränsöverskridande

verksamhet med stöd av 2 kap. 1 §

lagen om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige men som inte har fast

driftställe i Sverige skall ha en

representant här i landet.

Representanten skall vara bosatt i

Sverige eller vara en svensk

juridisk person.

Försäkringsgivaren skall utfärda

en fullmakt för representanten att

gentemot skadelidande företräda

försäkringsgivaren och att själv

eller genom annan tala och svara

för denne angående

försäkringsfall. Representanten

skall även ha behörighet att

företräda försäkringsgivaren vid

kontroll av om det finns giltig

trafikförsäkring.

Försäkringsgivaren skall informera

försäkringstagarna om vem som är

försäkringsgivarens representant

och om dennes adress. Ytterligare

föreskrifter om villkor beträffande

representanter får meddelas av

regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande,

Finansinspektionen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.5 Lag om ändring i lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Motortävlingsförsäkring får bara

meddelas av en försäkringsgivare

som har fått tillstånd till det av

regeringen samt av en

försäkringsgivare som är

verksam här i landet enligt lagen

(1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Motortävlingsförsäkring får bara

meddelas av en försäkringsgivare

som har fått tillstånd till det av

regeringen samt av en EES-för-

säkringsgivare som är verksam här

i landet enligt lagen (1998:000)

om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige.

En försäkringsgivare som får meddela motortävlingsförsäkring är

skyldig att på begäran meddela motortävlingsförsäkring och att utfärda

bevis därom enligt formulär som Finansinspektionen fastställer.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.6 Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979)

Härigenom föreskrivs att 4 a § förmånsrättslagen (1970:979) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

Förmånsrätt följer med

försäkringstagares fordran hos

försäkringsföretag i den egendom

och i den omfattning som anges i

7 kap. 11 a §

försäkringsrörelselagen

(1982:713) och 15 § tredje-femte

styckena lagen (1950:272) om

rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige.

Förmånsrätt följer med

försäkringstagares fordran hos

försäkringsgivare i den egendom

och i den omfattning som anges i

7 kap. 11 a §

försäkringsrörelselagen

(1982:713) och 5 kap. 11 § lagen

(1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt

Härigenom föreskrivs att 2 § 6 mom. lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § 6 mom

Med livförsäkringsföretag avses

1. livförsäkringsbolag enligt 1 kap. 4 § försäkringsrörelselagen

(1982:713), samt

2. utländska försäkringsföretag

som driver livförsäkringsrörelse

här i landet med stöd av lagen

(1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige eller

lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

2. utländska försäkringsföretag

som driver livförsäkringsrörelse

här i landet med stöd av lagen

(1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Med skadeförsäkringsföretag förstås annat försäkringsföretag än

livförsäkringsföretag. Utländskt försäkringsföretag, som drivit

försäkringsrörelse i Sverige, bedöms med hänsyn endast till den rörelse

som företaget drivit här från fast driftställe.

Livförsäkringsföretag frikallas från skattskyldighet enligt denna lag för

dels den del av nettointäkten som är hänförlig till tillgångar och skulder

som förvaltas för försäkringstagarnas räkning, dels influtna premier.

Undantaget från skattskyldighet gäller dock inte den del av nettointäkten

eller premierna som är hänförlig till försäkringar som i

redovisningshänseende tas upp som grupplivförsäkringar eller sjuk- och

olycksfallsförsäkringar som avses i 2 kap. 3 a § första stycket 1 och 2

samt 3 b § första stycket 1 b och 4 försäkringsrörelselagen. Avdrag får

inte göras för kostnader som är hänförliga till intäkter som är fria från

skatt enligt detta moment.

Att särskilda bestämmelser gäller vid beskattning av

livförsäkringsföretag följer av lagen (1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel.

Såsom nettointäkt av försäkringsrörelse, som drivits av inländskt

skadeförsäkringsföretag, anses överskottet av försäkringsrörelsen.

Detsamma gäller för livförsäkringsföretag till den del nettointäkten är

hänförlig till försäkringar som i redovisningshänseende tas upp som

grupplivförsäkringar eller sjuk- och olycksfallsförsäkringar som avses i

2 kap. 3 a § första stycket 1 och 2 samt 3 b § första stycket 1 b och 4

försäkringsrörelselagen.

Vid beräkning av överskottet av försäkringsrörelse, som avses i

föregående stycke, får från bruttointäkten avdrag göras förutom för

driftskostnader, som avses i 23 § kommunalskattelagen, för avgifter och

bidrag, som utgivits till kommun, förening eller sammanslutning och som

avser att understödja verksamhet med syfte att förebygga skador, vilka

faller inom ramen för den av företaget bedrivna rörelsen, för ökning av

försäkringstekniska avsättningar för egen räkning, för ökning av

säkerhetsreserv samt för utbetald återbäring och verkställd

premieåterbetalning.

Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning förstås sådana

avsättningar enligt 7 kap. 1 § första stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) (premiereserv, avsättning för oreglerade skador, tilldelad

återbäring och utjämningsavsättning för kreditförsäkring) minskade med

värdet av återförsäkringsgivares ansvarighet.

Med säkerhetsreserv förstås den reserv skadeförsäkringsföretag får

redovisa enligt en av regeringen eller efter regeringens bemyndigande av

Finansinspektionen fastställd normalplan.

Minskning av försäkringstekniska avsättningar för egen räkning, av

säkerhetsreserv, av regleringsfond för trafikförsäkring och minskning av

utjämningsfond skall anses som intäkt.

Utöver vad ovan stadgas får avdrag inte ske för avsättning till

omedelbar eller framtida vinstutdelning till försäkringstagare.

Bestämmelserna i detta moment om inländskt livförsäkringsföretag har

motsvarande tillämpning på försäkringsrörelse som utländskt

livförsäkringsföretag drivit här i riket.

Beträffande försäkringsrörelse, som här drivits av utländskt

skadeförsäkringsföretag, anses som här i riket skattepliktig nettointäkt ett

belopp motsvarande två procent av företagets premieinkomst av här

bedriven försäkringsrörelse. Med premieinkomst förstås bruttobeloppet

av årets försäkringspremier, dvs. utan avdrag för återförsäkringspremier.

Blir det på grund av bestämmelserna i detta moment nödvändigt att

dela upp intäkt eller avdrag mellan olika delar av ett försäkringsföretags

verksamhet, skall fördelningen av intäkten eller avdraget göras på skäligt

sätt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998. Äldre bestämmelser skall

tillämpas på verksamhet som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

2.8 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 10 § mervärdesskattelagen (1994:200)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

10 §

Från skatteplikt undantas omsättning av försäkringstjänster.

Med försäkringstjänster förstås

1. tjänster vars

tillhandahållande utgör

försäkringsrörelse enligt

försäkringsrörelselagen

(1982:713), enligt lagen

(1989:1079) om livförsäkringar

med anknytning till

värdepappersfonder, enligt lagen

(1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige eller

enligt lagen (1993:1302) om

utländska EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige, och

1. tjänster vars tillhandahållande

utgör försäkringsrörelse enligt för-

säkringsrörelselagen (1982:713),

enligt lagen (1989:1079) om

livförsäkringar med anknytning till

värdepappersfonder eller enligt

lagen (1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige, och

 2. tjänster som tillhandahålls av försäkringsmäklare eller andra

förmedlare av försäkringar och som avser försäkringar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998. Äldre bestämmelser skall

tillämpas på verksamhet som hänför sig till tiden före ikrafttträdandet.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 32 b § lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

32 b §

Ett utländskt företag som med

stöd av 1 kap. 5 § 2

bankrörelselagen (1987:617),

1 kap. 3 c § 2 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse, 2 kap.

9 § 2 lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet eller

2 kap. 1 § 2 lagen (1993:1302)

om EES-försäk-ringsgivares

verksamhet i Sverige driver

bankverksamhet,

värdepappersrörelse,

finansieringsverk-samhet eller

försäkringsverksamhet i Sverige

utan att inrätta filial eller

motsvarande etablering här, skall

innan verksamheten inleds till

Finansinspektionen lämna en

skriftlig förbindelse att årligen

senast den 31 januari taxerings-

året lämna kontrolluppgift enligt

15, 22, 25 a, 27 eller 32 c § till

Riksskatteverket.

Ett utländskt företag som med stöd

av 1 kap. 5 § 2 bankrörelselagen

(1987:617), 1 kap. 3 c § 2 lagen

(1991:981) om

värdepappersrörelse, 2 kap. 9 § 2

lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet eller

2 kap. 1 § 2 lagen (1998:000) om

utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige driver

bankverksamhet,

värdepappersrörelse,

finansieringsverksamhet eller

försäkringsverksamhet i Sverige

utan att inrätta filial eller

motsvarande etablering här, skall

innan verksamheten inleds till

Finansinspektionen lämna en

skriftlig förbindelse att årligen

senast den 31 januari taxeringsåret

lämna kontroll-uppgift enligt 15,

22, 25 a, 27 eller 32 c § till

Riksskatteverket.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:309) om

behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva

vissa mål

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1971:309) om behörighet för

allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Om besvär mot beslut, vilket meddelats med stöd av lag eller annan

författning som utfärdats före den 1 januari 1972, enligt vad hittills gällt

skall anföras hos Konungen, skall besvären, i den mån ej annat

föreskrives i 2 §, i stället anföras hos kammarrätt i följande mål:

1. mål om val till befattning eller uppdrag, mål om val för upprättande

av förslag till befattning eller uppdrag,

4. mål om annan ersättning som enligt författning utgår av statsmedel,

såvida ej författningen hänvisar den som gör anspråk på ersättning att vid

tvist anhängiggöra talan hos allmän domstol eller expropriationsdomstol

eller ersättning enligt författningen utgår till kommun eller annan

kommunal förvaltningsenhet eller fråga är om ersättning eller hittelön

enligt lagen (1942:350) om fornminnen eller om ersättning enligt

naturvårdslagen (1964:822),

5. mål om beslut av tullmyndighet i samband med in- eller utförsel av

vara med undantag dock för sådant beslut om befrielse från eller

nedsättning eller återbetalning av tull, skatt eller annan avgift som

meddelats med stöd av regeringens bemyndigande, mål om tillstånd att

hålla provianteringsfrilager,

6. mål om beslut rörande statens, kommunens eller annan kommunal

förvaltningsenhets uttagande enligt gällande föreskrift av skatt eller

annan avgift, såvida ej beslutet avser nedsättning eller befrielse och

meddelats med stöd av regeringens bemyndigande eller fråga är om

oljeavgift eller avgift, vars uttagande genom utmätning förutsätter beslut

av allmän domstol,

7. mål om beslut rörande återbetalning av utskylder, böter eller andra

allmänna medel, såvida ej beslutet meddelats med stöd av regeringens

bemyndigande eller avser avgift vars uttagande genom utmätning

förutsätter beslut av allmän domstol,

8. anmärknings- och avkortningsmål, mål om tillsyn över stiftelser,

9. mål om beslut som enligt författning eller föreskrift rörande den

allmänna hälsovården, rörande förebyggande eller bekämpande av djur-

eller växtsjukdomar eller rörande djurs vård eller behandling i särskilt

fall meddelats angående förbud, föreläggande, föreskrift, tillstånd eller

godkännande eller angående omhändertagande, smittrening,

oskadliggörande eller liknande åtgärd, såvida ej fråga är om skyldighet,

som enligt författning åvilar kommun eller annan kommunal

förvaltningsenhet, eller om beslut enligt arbetarskyddslagen (1949:1)

eller med stöd därav meddelade föreskrifter, allmänna ordningsstadgan

(1956:617), lagen (1956:618) om allmänna sammankomster eller

strålskyddslagen (1958:110) eller i ärende som avses i

skogsförläggninglagen (1963:246),

11. mål om föreläggande vid

vite, såvida ej fråga är om

skyldighet, som enligt författning

åvilar kommun eller annan

kommunal förvaltningsenhet,

eller om föreläggande enligt

lagen (1919:240) om

fondkommissionärsrörelse och

fondbörsverksamhet, lagen

(1948:433) om

försäkringsrörelse, lagen

(1950:272) om rätt för utländsk

försäkringsanstalt att driva

försäkringsrörelse här i riket,

lagen (1950:596) om rätt till

fiske, lagen (1955:183) om

bankrörelse, lagen (1955:416) om

sparbanker, lagen (1956:216) om

jordbrukskasserörelsen, lagen

(1959:73) med vissa

bestämmelser om inländsk

försäkringsrörelse vid krig m.m.,

lagen (1959:118) om

krigsansvarighet för liv- och

invaliditetsförsäkring, lagen

(1963:76) om kreditaktiebolag,

jordförvärvslagen (1965:290),

förordningen (1968:576) om

Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om

stadshypoteksföreningar,

miljöskyddslagen (1969:387),

jordhävdslagen (1969:698), lagen

(1970:65) om Sveriges allmänna

hypoteksbank och om

landshypoteksföreningar, lagen

(1970:596) om förenklad

aktiehantering eller lagen

(1971:827) om registrering av

aktieinnehav,

11. mål om föreläggande vid

vite, såvida ej fråga är om

skyldighet, som enligt författning

åvilar kommun eller annan

kommunal förvaltningsenhet, eller

om föreläggande enligt lagen

(1919:240) om

fondkommissionärsrörelse och

fondbörsverksamhet, lagen

(1948:433) om försäkringsrörelse,

lagen (1950:596) om rätt till fiske,

lagen (1955:183) om bankrörelse,

lagen (1955:416) om sparbanker,

lagen (1956:216) om

jordbrukskasserörelsen, lagen

(1959:73) med vissa bestämmelser

om inländsk försäkringsrörelse vid

krig m.m., lagen (1959:118) om

krigsansvarighet för liv- och

invaliditetsförsäkring, lagen

(1963:76) om kreditaktiebolag,

jordförvärvslagen (1965:290),

förordningen (1968:576) om

Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om

stadshypoteksföreningar,

miljöskyddslagen (1969:387),

jordhävdslagen (1969:698), lagen

(1970:65) om Sveriges allmänna

hypoteksbank och om

landshypoteksföreningar, lagen

(1970:596) om förenklad

aktiehantering eller lagen

(1971:827) om registrering av

aktieinnehav,

12. mål om utdömande av vite,

13. mål om beslut som i särskilt fall meddelats angående behandlingen

av häktad eller den som anhållits eller gripits för brott eller som eljest

hålles i förvar tillfälligt eller angående verkställighet av straff eller annan

brottspåföljd eller av intagning i arbetsanstalt,

14. mål om handräckning.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2. I mål där beslut fattats med stöd av lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige skall

äldre bestämmelser fortfarande tillämpas.

3 Ärendet och dess beredning

I november 1994 tillkallades, med stöd av regeringens bemyndigande, en

särskild utredare med uppdrag att se över lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige. Det

primära syftet med utredningen var att skapa en modern lagstiftning för

alla utländska försäkringsgivare med verksamhet i Sverige. Denna nya

lagstiftning skulle beakta Sveriges internationella åtaganden och ha som

utgångspunkt att skapa likartade förutsättningar för försäkringsgivare

från tredje land som för EES-försäkringsgivare.

Utredningen överlämnade i maj 1996 betänkandet Utländska

försäkringsgivare med verksamhet i Sverige (SOU 1996:77).

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 1. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Finansdepartementet (dnr Fi96/2835).

Regeringen överlämnade i januari 1998 till riksdagen en proposition

om vissa ändringar i lagstiftningen om genomförande av EG:s

försäkringsdirektiv. I propositionen har regeringen föreslagit vissa

justeringar av teknisk karaktär. Dessa förslag har beaktats i den

proposition som nu redovisas.

Inom Regeringskansliet pågår för närvarande ett större reformarbete på

försäkringsområdet. De näringsrättsliga reglerna för svenska

försäkringsbolag övervägs med sikte på en proposition i år. Till grund för

detta arbete ligger Försäkringsutredningens slutbetänkande

Försäkringsrörelse i förändring 3 (SOU 1995:87). Till detta kommer att

det inom Regeringskansliet övervägs att införa ett garantisystem för

försäkringsersättningar och ny beredskapslagstiftning. Avsikten är att

även dessa arbeten skall redovisas i propositioner i år.

Även de associationsrättsliga särreglerna för försäkringsbolag är

föremål för översyn. En promemoria i ämnet, utarbetad inom

Finansdepartementet, har i dagarna remitterats. I promemorian föreslås

ändringar som innebär att aktiebolagslagen (1975:1385) genomgående

skall tillämpas för bankaktiebolagen och försäkringsbolagen med

undantag för fall då associationsrättsliga särregler är nödvändiga för

dessa företag.

Inom Finansdepartementet har också utarbetats en promemoria med

förslag till ny reglering av myndigheternas beslutskompetens i

tillståndsfrågor och andra frågor på bank- och försäkringsområdet.

Promemorian har helt nyligen remitterats.

Avsikten är att de associationsrättsliga förändringarna och en

nyordning för överklaganden och tillstånd skall redovisas i propositioner

i år.

Reformarbetet på det näringsrättsliga området är också kopplat till

arbetet med en ny reglering av de avtalsrättsliga försäkringsreglerna som

bedrivs inom Justitiedepartementet.

De olika delreformerna på försäkringsområdet för med sig ett behov av

en senare språklig och redaktionell översyn av den näringsrättsliga

regleringen. En sådan översyn måste också ta sikte på reglerna för

utländska försäkringsgivare. Denna översyn av språk och regelstruktur

kan påbörjas först när de nu pågående delreformerna har redovisats och

beslutats av riksdagen.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 8 januari 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 2.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 3.

Regeringen har i propositionens lagförslag i huvudsak följt Lagrådets

förslag. Även i övrigt har vissa redaktionella ändringar gjorts i de

remitterade lagförslagen. Regeringen återkommer till Lagrådets

synpunkter dels i allmänmotiveringen och dels i

författningskommentaren.

Lagrådet har i sitt yttrande understrukit behovet av en genomgång av

viss terminologi och gränsdragningar på området. En sådan fråga gäller

den närmare innebörden av termen försäkringsrörelse. Det bör redan här

framhållas att denna och vissa angränsande frågor hänger samman med

det större reformarbetet på försäkringsområdet. Terminologin påverkar

också författningar på andra rättsområden. Dessa frågor kan därför inte få

sin lösning i den nu föreliggande propositionen.

4 Bakgrund

4.1 Nuvarande ordning

Sedan år 1950 regleras de utländska försäkringsföretagens verksamhet i

Sverige av lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att

driva försäkringsrörelse i Sverige (LUF). I samband med att

försäkringsrörelselagstiftningen år 1993 anpassades till vissa av EG:s

försäkringsdirektiv (prop. 1992/93:257) begränsades lagens

tillämpningsområde av lagtekniska skäl till att endast omfatta

försäkringsföretag med säte utanför EES. Samtidigt stiftades en ny lag,

lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige

(LEF), som enbart avser utländska försäkringsgivare med säte inom EES.

LEF liksom LUF ändrades i väsentliga avseenden den 1 juli 1995 (prop.

1994/95:184) till följd av en anpassning till EG:s tredje generations

försäkringsdirektiv [rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om

samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt

försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och

88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än

livförsäkring) och rådets direktiv 92/96/EEG av den 10 november 1992

om samordning av lagar och andra författningar som avser direkt

livförsäkring och om ändring av direktiven 79/267/EEG och 90/619/EEG

(tredje livförsäkringsdirektivet)].

Utländska försäkringsföretag som driver rörelse på den svenska

marknaden genom ett här i landet bildat dotterbolag omfattas varken av

LUF eller LEF utan av regleringen i försäkringsrörelselagen (1982:713,

FRL). Dessa dotterbolag omfattas således inte av lagstiftningen om

utländska försäkringsföretag. För närvarande finns det tre utländska

försäkringsföretag som bedriver verksamhet här i landet genom svenska

dotterbolag.

I dag bedriver 17 utländska försäkringsföretag försäkringsverksamhet i

Sverige genom generalagent. Av dessa driver endast ett företag rörelsen

med stöd av LUF eller med stöd av föreskrifter meddelade enligt LUF,

medan de övriga företagen bedriver verksamheten enligt LEF. Sex

utländska försäkringsföretag har filialetableringar i Sverige enligt LEF

och 238 anmälningar om gränsöverskridande verksamhet i Sverige enligt

LEF har inkommit till Finansinspektionen.

Såväl LUF som LEF syftar till att säkerställa försäkringstagarnas, de

försäkrades och ersättningstagarnas intressen. För att tillgodose detta

syfte vilar utformningen av såväl LUF som LEF på ett antal

grundläggande principer, som dock inte är desamma i de båda lagarna.

Detta sammanhänger med att LUF har utformats mot bakgrund av en i

huvudsak nationell försäkringsmarknad i 1950-talets Sverige, medan

LEF har fått sin utformning på grundval av den integrerade

västeuropeiska försäkringsmarknad som nyligen har etablerats inom EU.

De grundläggande principerna i LUF är principen om svensk

koncession, säkerhetsprincipen, specialitets- eller separationsprincipen

och principen om att ett försäkringsföretag inte utan särskilda skäl får

bedriva annan rörelse än försäkringsrörelse. Säkerhetsprincipen syftar till

att tillgodose försäkringstagarnas intresse av att försäkringsgivaren har

förmåga att fullgöra sina förpliktelser enligt ingångna försäkringsavtal.

Specialitets- eller separationsprincipen syftar till att trygga

livförsäkringsföretagens soliditet genom att den mer svårbedömda och

riskfyllda skadeförsäkringsrörelsen inte får förenas med direkt

livförsäkring. Utmärkande för LUF är ett relativt omfattande system av

detaljregler. Särskilt utförliga är solvensreglerna.

I LEF utgör principerna om en enda koncession och om

hemlandstillsyn de grundläggande principerna. Detta system har som

förutsättning att varje EES-land godtar vissa minimiregler i övriga EES-

länders regelsystem för försäkringsrörelse, som i sin tur skall stå i

samklang med tredje generationens försäkringsdirektiv. Av denna

anledning innehåller LEF, till skillnad från LUF, inte några detaljerade

rörelse-, solvens- eller tillsynsregler utan endast vissa grundläggande

regler för verksamheten i Sverige. Regelsystemet i den nationella

lagstiftningen i försäkringsgivarens hemland gäller i stora delar även för

den verksamhet som bedrivs i Sverige.

Som en följd av att LUF och LEF bygger på delvis olika principer är

verksamhetsförutsättningarna i Sverige inte desamma för alla utländska

försäkringsgivare.

En grundförutsättning för att få verka här i landet enligt LUF är att den

utländska försäkringsgivaren beviljas svensk koncession. Motsvarande

krav uppställs inte enligt LEF utan den utländska försäkringsgivaren kan

utan svensk koncession och efter ett enkelt anmälningsförfarande bedriva

verksamhet här i landet på basis av koncessionen i hemlandet.

För att koncession skall kunna beviljas enligt LUF krävs att

försäkringsgivaren upprättar en generalagentur här i landet. Någon annan

etableringsform i Sverige medges inte. Inte heller är det enligt LUF

tillåtet att anskaffa försäkringar i Sverige genom gränsöverskridande

verksamhet.

För utländska försäkringsgivare som omfattas av LEF gäller inte

motsvarande begränsningar av marknadstillträdet. Således medger LEF

etablering i Sverige genom såväl generalagentur som filial och, såvitt

avser försäkringssammanslutningar, genom generalrepresentation.

Dessutom medger LEF marknadsföring av försäkringar i Sverige genom

gränsöverskridande verksamhet.

LUF har getts den innebörden att den utländska försäkringsgivaren

skall vara en juridisk person. En utländsk försäkringsgivare som är en

fysisk person har enligt LUF inte ansetts kunna etablera verksamhet i

Sverige. LEF har inte getts motsvarande innebörd. Därför kan bland

annat medlemmarna i olika försäkringssammanslutningar medges att

verka här, även om de är fysiska personer.

En viktig del i LUF som tillkommit för att säkerställa skyddet för

försäkringskunderna är systemet med depositioner. Detta system ger

uttryck åt tanken att de svenska försäkringstagarnas intressen kräver att

de utländska försäkringsföretagen, som har sin huvudsakliga

förmögenhet på annat håll än här i Sverige, har vissa tillgångar bundna i

vårt land till säkerhet för de förpliktelser som företagen har gentemot

försäkringskunderna här. En förutsättning för inledande av

försäkringsverksamhet enligt LUF här i landet är därför bl.a. att det som

säkerhet ställs en initial deposition. Kravet på denna

begynnelsedeposition saknar motsvarighet i LEF.

Förutom de här nämnda skillnaderna i verksamhetsbetingelserna för

utländska försäkringsgivare finns det även vissa andra olikheter i

regleringen enligt LUF respektive LEF. Några av dessa skillnader är

föranledda av de förpliktelser som följer av Sveriges medlemskap i EU.

Andra skillnader i regleringen har motiverats av tillsynsskäl.

4.2 EG:s försäkringsdirektiv tredjelandsregler

4.2.1 Allmänt om EG:s försäkringsdirektiv

EU har utvecklat ett omfattande regelverk för försäkringsverksamhet.

Det grundläggande syftet med regleringen har varit att genomföra en inre

marknad för försäkringstjänster. Denna målsättning har i huvudsak

uppnåtts genom godkännandet och införlivandet av tredje generationens

försäkringsdirektiv i den nationella lagstiftningen i respektive

medlemsland. I Sverige fullbordades införlivandet av tredje

generationens direktiv genom ändringar i lagstiftningen för svenska och

utländska försäkringsföretag den 1 juli 1995 (prop. 1994/95:184).

EU:s gemensamma försäkringsmarknad bygger lagtekniskt på fyra

grundläggande principer; principerna om en enda auktorisation, om

hemlandstillsyn, om minimiharmonisering och om ett ömsesidigt

erkännande.

Principen om en enda auktorisation innebär att ett försäkringsföretag

som har erhållit auktorisation i ett av EU:s medlemsländer har rätt att

med stöd av den bedriva försäkringsverksamhet som överensstämmer

med koncessionen i alla de länder som hör till EU, genom att etablera sig

där eller genom att tillhandahålla försäkringstjänster från ett annat EU-

land än där verksamheten skall bedrivas. Etableringen kan ske genom

inrättande av filialer och agenturer.

Principen om hemlandstillsyn hänger samman med principen om en

enda auktorisation. Hemlandstillsyn innebär en koncentration av tillsynen

till de behöriga myndigheterna i försäkringsgivarens hemland, som har

det primära ansvaret för övervakningen av försäkringsgivarens

verksamhet var den än bedrivs inom EU. Detta gäller oberoende av om

försäkringsgivaren bedriver verksamheten i ett annat medlemsland

genom etablering eller genom att där erbjuda försäkringar från sitt

hemland eller från en etablering i ett annat medlemsland.

Principerna om minimiharmonisering och om ett ömsesidigt

erkännande innebär att en samordning av de nationella reglerna har

eftersträvats beträffande de bestämmelser som utgör en

grundförutsättning för att principerna om en enda auktorisation och om

hemlandstillsyn skall kunna tillämpas inom EU. EG:s försäkringsdirektiv

anger därför vissa miniminivåer för harmonisering av grundläggande

regler för försäkringsverksamhet. I övrigt har medlemsländerna genom

ömsesidigt erkännande godtagit det regelsystem som gäller för

bedrivande av försäkringsverksamhet i respektive hemland. Principerna

om minimiharmonisering och ömsesidigt erkännande infördes sedan det

visat sig att en fullständig harmonisering av lagstiftningen i

medlemsländerna var en alltför långsam metod för att förverkliga den

inre marknaden för försäkringar.

4.2.2 Tredjelandsregler

EG:s försäkringsdirektiv innehåller också regler som medlemsländerna

skall iaktta i förhållande till tredje land på försäkringsområdet

(tredjelandsregler).

Ett tredjelandsföretag har möjlighet att bedriva försäkringsverksamhet

i ett EU-land från en etablering i landet. Etableringen kan ske genom

dotterbolag, filial eller agentur. Tredjelandsreglerna avser emellertid bara

försäkringsverksamhet som bedrivs genom filialer eller agenturer och

inte sådan verksamhet som bedrivs genom dotterbolagsetableringar och

gränsöverskridande verksamhet. Ett bolag med säte inom EU, som är

dotterbolag till ett bolag med säte utanför detta område behandlas som ett

EU-företag. Detta innebär bl.a. att förutsättningarna för

verksamhetstillstånd och för rörelsens drivande är desamma som för

försäkringsgivare med huvudkontor inom EU. Rätten att bedriva

gränsöverskridande verksamhet inom EU enligt principerna om en enda

auktorisation och hemlandstillsyn gäller endast försäkringsgivare med

säte inom EU.

Medlemskapet i EU innebär en skyldighet för det enskilda medlems-

landet att tillämpa tredjelandsreglerna. Med hänsyn till att

tredjelandsreglerna är minimiregler finns det dock möjlighet att införa

strängare krav i den inhemska lagstiftningen än vad tredjelandsreglerna

föreskriver. Minimivillkoren ingår huvudsakligen i första generationens

försäkringsdirektiv.

Enligt artikel 23.1 i första skadeförsäkringsdirektivet [rådets första

direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och

andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet

med annan direkt försäkring än livförsäkring] och artikel 27.1 i första

livförsäkringsdirektivet [rådets första direktiv 79/267/EEG av den 5 mars

1979 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta

och driva direkt livförsäkringsrörelse] skall ett EU-land kräva

auktorisation för försäkringsverksamhet som ett tredjelandsföretag avser

att etablera inom landets territorium. Till auktorisationskravet anknyter

de nyss nämnda minimireglerna. Enligt villkoren skall följande krav vara

uppfyllda för att auktorisation skall kunna beviljas (artikel 23.2 i första

skadeförsäkringsdirektivet och artikel 27.2 i första

livförsäkringsdirektivet).

Försäkringsföretaget skall ha rätt enligt sitt eget lands lag att bedriva

försäkringsverksamhet. Etableringen i medlemslandet måste ske genom

agentur eller filial. Vidare skall tredjelandsföretaget förbinda sig att på

den plats där agenturen eller filialen upprättas föra till verksamheten

hänförliga räkenskaper samt att där förvara handlingar som hör till

verksamheten. Det krävs också att företaget befullmäktigar ett ombud

som skall godkännas av behöriga myndigheter i medlemslandet samt att

företaget deponerar medel som säkerhet för verksamheten i landet.

Dessutom skall ett tredjelandsföretags agentur eller filial upprätthålla en

solvensmarginal i form av tillgångar fria från alla förutsebara

förpliktelser, med avdrag för immateriella värden. Solvensmarginalens

storlek skall motsvara det största av två framräknade belopp, som båda

beror på omfattningen av den av agenturen eller filialen bedrivna

verksamheten i landet. Det ena beloppet är relaterat till det senaste årets

premievolym och det andra, i regel, till de tre senaste årens

genomsnittliga skadevolym. För att säkerställa att agenturen eller filialen

har tillräckliga resurser när verksamheten inleds och att dess tillgångar

inte kan komma att underskrida ett visst minimum, ställs krav på en

minsta garantifond. En tredjedel av solvensmarginalen skall utgöra

garantifonden. Depositionen får räknas in i garantifonden som inte får

understiga vissa miniminivåer. För skadeförsäkring skall dessa nivåer

bestämmas med hänsyn till riskernas storlek i varje försäkringsklass.

Slutligen skall som villkor för koncession föreskrivas att

tredjelandsföretaget företer en verksamhetsplan i samband med att

ansökan om koncession lämnas in.

EU har slutligen möjlighet att träffa överenskommelser med tredjeland

om andra regler än dem som försäkringsdirektiven föreskriver. Sådana

överenskommelser bygger på likabehandling. Ett exempel på en sådan

överenskommelse är ett avtal mellan EG och Schweiz på

skadeförsäkringsområdet som innebär att de schweiziska

försäkringsföretagen likställs med försäkringsföretagen med säte inom

EU när det gäller att etablera skadeförsäkringsverksamhet inom EU.

4.3 OECD:s liberaliseringsstadgor, GATS

Förutom de åtaganden som följer av medlemskapet i EU har Sverige

även förpliktelser gentemot OECD och dess medlemsländer samt enligt

det allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS) till följd av anslutningen till

WTO.

4.3.1 OECD:s liberaliseringsstadgor

OECD är ett samarbetsorgan för ekonomisk politik i vidsträckt mening,

som bl.a. innefattar försäkringstjänster. Av central betydelse på

försäkringsområdet är OECD:s stadgor om liberalisering av

kapitalrörelser (kapitalliberaliseringsstadgan) samt om liberalisering av

transaktioner och betalningar rörande tjänster

(tjänsteliberaliseringsstadgan). Stadgorna avser OECD:s

medlemsländer. Det finns dock en rekommendation om att stadgornas

tillämpningsområde skall utsträckas till att även omfatta

medlemsländerna i internationella valutafonden (IMF).

Kapitalliberaliseringsstadgan behandlar bl.a. rätten till etablering.

Enligt stadgan får en medlemsstat som inte har någon reservation

häremot inte hindra företag från en annan medlemsstat att etablera sig i

landet. Den internationella etableringen sker i allmänhet genom att

kapital förs in i etableringslandet, s.k. ingående direktinvesteringar. Med

direktinvestering avses i stadgan investering i syfte att upprätta varaktiga

ekonomiska relationer med ett företag. Tre former för direktinvestering

berörs i stadgan, nämligen dels upprättande eller utvidgning av ett helägt

dotter- eller filialföretag eller förvärv av hela äganderätten till ett

bestående företag, dels deltagande i ett nytt eller bestående företag, dels

långtidslån på minst fem år.

Villkoren för etablering får inte vara mer betungande för ett utländskt

företag än för ett inhemskt enligt kapitalliberaliseringsstadgan. Vidare

följer av stadgan att ett utländskt företag, som etablerar sig i ett med-

lemsland, skall tillåtas att bedriva sådan verksamhet som är tillåten för

inhemska företag. Avvikelse härifrån kräver reservation av det enskilda

medlemslandet.

Kapitalliberaliseringsstadgans föreskrifter om själva rätten till

etablering i ett annat medlemsland kompletteras vad gäller rätten för

redan etablerade utländska företag av ett beslut om nationell behandling

som OECD:s ministerråd antog år 1976. Enligt detta beslut får ett redan

etablerat utländskt företag inte behandlas mindre förmånligt än inhemska

företag.

Liksom kapitalliberaliseringsstadgan har tjänsteliberaliseringsstadgan

som målsättning att undanröja hindren för den internationella handeln

mellan medlemsländerna. Bland annat föreskriver stadgan frihet för

gränsöverskridande verksamhet för försäkringar. Medlemsländerna skall

sinsemellan undanröja begränsningar av s.k. osynliga transaktioner på

överföringar (osynliga operationer). Med osynliga operationer på

försäkringsområdet avses huvudsakligen överföringar av premier och

ersättningar samt andra försäkringstransaktioner mellan

försäkringsgivare i ett medlemsland och försäkrad i ett annat

medlemsland.

Tjänsteliberaliseringsstadgan innehåller vidare bestämmelser om

etablering och om verksamhet för filialer och agenturer. Varje

medlemsland skall tillförsäkra försäkringsgivare från andra

medlemsländer en behandling som är likvärdig med behandlingen av

inhemska försäkringsgivare. Koncessionsvillkoren skall i princip vara

desamma för inhemska försäkringsgivare och försäkringsgivare från

andra OECD-länder.

 En grundläggande bestämmelse i både kapitalliberaliseringsstadgan

och tjänsteliberaliseringsstadgan är icke-diskrimineringsregeln. Denna

regel innebär att ett medlemsland i OECD inte får göra skillnad mellan

andra medlemsländer utan måste behandla alla OECD-länder lika.

Exempelvis kan liberaliseringsåtgärder på försäkringsområdet i princip

inte begränsas till något eller några OECD-länder utan måste utsträckas

till att omfatta alla OECD-länder. Undantag från regeln får dock medges

i fråga om medlemsländer som tillhör ett särskilt tull- och valutasystem.

Detta innebär att de OECD-länder som tillhör EU kan, utöver

liberaliseringsförpliktelserna enligt stadgorna, sinsemellan vidta

liberaliseringsåtgärder utan att behöva utsträcka dem till övriga OECD-

länder.

En annan grundläggande bestämmelse i OECD:s liberaliseringsstadgor

är som framgått regeln om nationell behandling. Denna regel innebär att

ett OECD- land skall ge företag i andra OECD-länder samma möjligheter

att verka som tillkommer andra företag i det egna landet.

Genom anslutningen till OECD:s liberaliseringsstadgor har Sverige på

ett för landet internationellt rättsligt förpliktande sätt givit uttryck för sin

avsikt att fortlöpande avskaffa restriktioner för kapitalrörelser samt

transaktioner och betalningar rörande tjänster (liberaliseringsåtgärder) i

den utsträckning det är nödvändigt för ett effektivt ekonomiskt samarbete

mellan medlemsländerna i OECD. Möjlighet finns att lämna

reservationer eller göra tillfälliga undantag, s.k. derogation, beträffande

förpliktelserna enligt stadgorna. Sverige har dock varken lämnat någon

reservation eller åberopat någon derogationsbestämmelse som är av

intresse vid utformningen av en reglering om utländska

försäkringsgivares verksamhet i Sverige. Förpliktelserna enligt

liberaliseringsstadgorna måste därför beaktas till alla delar vid en

översyn av lagstiftningen om utländska försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

4.3.2 GATS

I likhet med övriga EU-länder har Sverige också liberaliseringsåtaganden

enligt det allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS). GATS täcker all

handel med tjänster. Huvuddelarna i GATS, som innefattas i avtalet om

upprättande av WTO, är ett ramavtal, bindningslistor samt bilagor och

ministerbeslut.

Ramavtalet innehåller allmänna förpliktelser som gäller alla

medlemmar och all tjänstehandel. En huvudprincip i avtalet är mest

gynnad nations-principen (MGN-principen), som innebär att den mest

förmånliga behandling av tjänster och tjänsteleverantörer som ett visst

land ger till något annat land måste utsträckas till att gälla alla länder som

undertecknat tjänstehandelsavtalet på samma villkor. Vissa möjligheter

till undantag från MGN-principen finns. Sådana undantag får dock inte

gälla för längre tid än tio år och skall ses över vart femte år.

Även principen om nationell behandling, dvs. principen om att en

utländsk tjänst eller tjänsteleverantör inte får ges sämre behandling,

varken de facto eller de jure, än motsvarande inhemska tjänster eller

tjänsteleverantörer, finns fastlagd i GATS. Även mot denna princip kan

reservationer göras.

Regler om ekonomisk integration i GATS tillåter länder att under vissa

förutsättningar ingå avtal om längre gående ekonomisk integration. Detta

innebär t.ex. att EES-länderna, utöver den nivån som bundits multilateralt

i tjänstehandelsavtalet, kan ge sina respektive tjänster och

tjänsteleverantörer en bättre behandling än den man ger andra utländska

tjänster och tjänsteleverantörer. Det har dock gjorts gällande att OECD

inte är en sådan ekonomisk region som medger ett OECD-land, som

omfattas av GATS, att ge länderna i OECD en bättre behandling än andra

länder som undertecknat GATS.

Undantag från de generella avtalsförpliktelserna i ramavtalet får göras

på grundval av försiktighetsskäl, dvs. överväganden som grundas på

skydds- och sundhetsaspekter.

De nationella bindningslistorna avser åtaganden om marknadstillträde

och nationell behandling för enskilda tjänstehandelssektorer. Införandet

av en viss tjänstesektor (t.ex. för finansiella tjänster) i ett lands nationella

bindningslista innebär att landet i fråga har gjort ett obegränsat åtagande i

fråga om dels marknadstillträde och dels nationell behandling för sektorn

i fråga. Det är dock tillåtet att inom respektive tjänstesektor bibehålla

eventuella restriktioner genom angivande i bindningslistan av regler som

begränsar en utländsk tjänsteleverantörs tillträde till en marknad eller

som ger utländska tjänsteleverantörer en i något avseende mindre

förmånlig behandling än de inhemska tjänsteleverantörerna på landets

hemmamarknad. Varje land har således haft möjligheter att välja hur

långtgående åtaganden man vill göra inom varje sektor och därmed dess

liberaliseringsgrad.

Åtaganden i ett lands bindningslista införs efter bilaterala

förhandlingar med andra länder. Bindningslistan gäller dock

multilateralt, dvs. lika mot alla avtalsparter enligt MGN-principen.

Genom införandet i bindningslistan binds åtagandet, dvs. mer restriktiva

regler får därefter inte införas. Ett bundet åtagande kan inte försämras

utan att landet i fråga tvingas betala kompensation till andra avtalsparter.

Bilagorna och ministerbesluten behandlar speciella förhållanden inom

respektive tjänstehandelssektor. Bilagan om finansiella tjänster reglerar

rätten till nationell lagstiftning om försiktighetsåtgärder i syfte att skydda

integriteten och stabiliteten i ett lands finansiella system.

Sverige har i sin nationella bindningslista tagit in sådana begränsningar

avseende marknadstillträde och nationella behandling att någon ändring

av LUF inte är påkallad till följd av åtagandena enligt GATS.

Sverige har inte anmält något undantag från MGN-principen. Vid en

revidering av lagstiftningen om utländska försäkringsgivares verksamhet

i Sverige innebär detta att liberaliseringar av den gällande lagstiftningen i

princip måste komma alla försäkringsgivare med säte inom ett WTO-

land till del. Emellertid finns i enlighet med reglerna om ekonomisk

integration i tjänstehandelsavtalet möjlighet att, utöver den nivå som

Sverige/EU bundit i avtalet, ge utländska försäkringsgivare från EES en

bättre behandling än den man ger andra utländska försäkringsgivare.

5 Allmänna utgångspunkter

Som nämnts ovan har den nuvarande lagstiftningen om utländska

försäkringsgivares verksamhet i Sverige sitt ursprung nästan 50 år

tillbaka i tiden. Lagstiftningen har sedan dess tillkomst ändrats vid ett

flertal tillfällen. Den mest genomgripande förändringen skedde år 1993

då regleringen av dessa försäkringsgivares verksamhet kom att grundas

på två separata lagar, nämligen lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige (LUF), som

omfattar utländska försäkringsgivare med hemort utanför EES, och lagen

(1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige (LEF),

som tar sikte på försäkringsgivare från EES. Genom det stora antalet lag-

ändringar i det delvis ålderdomliga regelverket har detta blivit

svåröverskådligt och är i behov av en översyn. Det är därför nu angeläget

att skapa en modern lagstiftning på området.

Sverige har i alla internationella fora under en lång tid och med kraft

förespråkat frihandel och internationellt samarbete; så även på det

finansiella tjänsteområdet. Det är därför naturligt att som utgångspunkt

för denna översyn ha principerna om effektivt marknadstillträde och

nationell likabehandling, dvs. att de utländska försäkringsgivare som vill

verka på den svenska marknaden skall få tillträde till denna och i sin

verksamhet bemötas på samma sätt som de svenska försäkringsgivarna.

Detta följer redan i stor utsträckning av Sveriges åtaganden gentemot

OECD och enligt det allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS) inom ramen

för världshandelsorganisationen (WTO) (se avsnitt 4.3).

Vid en översyn av lagstiftningen om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige måste emellertid även beaktas att medlemskapet i

EU har medfört inskränkningar i vår nationella handlingsfrihet.

Översynen måste därför ha sin grund i de åtaganden på

försäkringsområdet som följer av detta medlemskap (se avsnitt 4.2.2). En

förutsättning för varje förändring av försäkringsrörelselagstiftningen

måste slutligen vara att grundläggande skyddsintressen främst

konsumentskyddsintresset och tillsynskrav är tillgodosedda.

6 Överväganden och förslag

6.1 Den lagtekniska lösningen

Regeringens förslag: En ny lag om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige införs. Lagstiftningens struktur ändras så att en

gemensam lag, för alla utländska försäkringsgivare som yrkesmässigt

erbjuder försäkringstjänster här i landet, ersätter de gällande lagarna

på området. I lagen görs en åtskillnad mellan EES-försäkringsgivare

och försäkringsgivare från tredje land.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna är positiva till

förslaget. Riksbanken har ifrågasatt om inte lagstiftningen kan inordnas i

försäkringsrörelselagen. Finansinspektionen har föreslagit att regleringen

för schweiziska försäkringsföretags skadeförsäkringsverksamhet i

Sverige och svenska försäkringsbolags skadeförsäkringsverksamhet i

Schweiz inordnas i den nu föreslagna lagen. Sveriges försäkringsförbund

är tveksamma till om det är lämpligt att stifta en gemensam lag.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare sagts regleras sedan år

1950 de utländska försäkringsföretagens verksamhet i Sverige av LUF. I

samband med att försäkringsrörelselagstiftningen år 1993 anpassades till

vissa av EG:s försäkringsdirektiv begränsades lagens

tillämpningsområde av lagtekniska skäl till att endast omfatta

försäkringsföretag med säte utanför EES. Samtidigt stiftades en ny lag,

LEF, som enbart avser utländska försäkringsgivare med säte inom EES.

Som skäl för att införa en ny lag angavs att LUF redan i sin dåvarande

utformning var svåröverskådlig. Det föredragande statsrådet menade att

alternativet att införa erforderliga nya bestämmelser i den gällande lagen

skulle medföra betydande lagtekniska svårigheter och göra lagen ännu

svårare att överblicka (se prop. 1992/93:257, Ändrad lagstiftning för

försäkringsverksamhet med anledning av EES-avtalet, sid. 137).

Enligt regeringens mening är det nu tid att se över lagstiftningen om

utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige. I samband med att

hela lagstiftningen omarbetas är det ändamålsenligt att åter samla alla

regler rörande utländska försäkringsgivare i en och samma lag.

Regeringen föreslår därför att en ny lag om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige införs. Att, som Riksbanken föreslagit, inordna

lagstiftningen om utländska försäkringsgivare i försäkringsrörelselagen,

skulle innebära lagtekniska svårigheter och framför allt göra

lagstiftningen svårtillgänglig. Skillnaderna i regleringen av inhemska

respektive utländska försäkringsgivare är så pass stora att en samordning

av reglerna knappast skulle kunna göras på ett enkelt sätt.

Finansinspektionen har föreslagit att regleringen för schweiziska

försäkringsföretags skadeförsäkringsverksamhet i Sverige och svenska

försäkringsbolags skadeförsäkringsverksamhet i Schweiz inordnas i den

nu föreslagna lagen.

Det avtal som ingåtts mellan EG och Schweiz angående

skadeförsäkring har införlivats i svensk rätt genom 1 kap. 2 § tredje

stycket försäkringsrörelselagen och 1 § första stycket LUF samt genom

förordningen (1996:221) om svenska försäkringsbolags

skadeförsäkringsverksamhet i Schweiz och förordningen (1996:222) om

schweiziska försäkringsföretags skadeförsäkringsverksamhet i Sverige.

I samband med införlivandet av avtalet uttalade regeringen (se prop.

1994/95:184, Genomförande av EG:s tredje skade- respektive

livförsäkringsdirektiv, sid. 242 f) att införlivandet förutsatte en relativt

omfattande reglering som i stor utsträckning avvek från de regler som

föreslogs i det pågående lagstiftningsärendet. Vidare uttalade regeringen

att det var oklart hur länge avtalet skulle komma att bestå i sitt dåvarande

skick. Mot den bakgrunden ansåg regeringen att den särreglering som

krävdes till följd av avtalet inte borde tas in i lag, utan i förordning eller

föreskrifter utfärdade av Finansinspektionen.

Av de aktuella förordningarna är det främst förordningen (1996:222)

om schweiziska försäkringsföretags skadeförsäkringsverksamhet i

Sverige som kan komma ifråga för ett införlivande i den nu föreslagna

lagstiftningen. Regeringen finner emellertid att de argument som

framfördes i prop. 1994/95:184 har bärkraft än i dag och att den gällande

ordningen i nu aktuellt avseende därför bör kvarstå oförändrad.

 Som en följd av medlemskapet i EU måste Sverige upprätthålla en

viss åtskillnad i regleringen av utländska försäkringsgivare genom att

olika verksamhetsförutsättningar enligt EG:s försäkringsdirektiv och

EES-avtalet gäller för försäkringsgivare med säte inom respektive

utanför EES. De utländska försäkringsgivarna indelas därför i

lagförslaget i två grupper. Till den ena gruppen hänförs utländska

försäkringsgivare från EES som omfattas av tillämpningsområdet för

EG:s försäkringsdirektiv om hemlandstillsyn och principen om en

koncession (EES-försäkringsgivare) och till den andra gruppen övriga

utländska försäkringsgivare som inte omfattas av dessa direktiv

(försäkringsgivare från tredje land).

Den föreslagna lagen är uppdelad i fyra avdelningar. I första och fjärde

avdelningen har sammanförts bestämmelser som i huvudsak är

gemensamma för utländska försäkringsgivare. I den andra avdelningen

ingår bestämmelser som endast avser EES-försäkringsgivare, medan

bestämmelserna i tredje avdelningen endast tar sikte på försäkringsgivare

från tredje land. Den lagtekniska lösningen syftar till att underlätta för

den som har att tillämpa regelsystemet. Regeringen delar inte Sveriges

Försäkringsförbunds uppfattning att det hade varit bättre att behålla två

skilda lagar på grund av de skillnader som finns mellan de båda

grupperna av försäkringsgivare och de oklarheter som därför kan uppstå i

lagstiftningen. Enligt regeringens mening är inte skillnaderna mellan de

olika kategorierna av försäkringsgivare så stora att en uppdelning

behöver ske av den anledningen. De oklarheter som kan finnas bör kunna

undanröjas i den nu föreslagna lagtekniska lösningen.

6.2 Lagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: Lagen skall tillämpas på utländska

försäkringsgivares direktförsäkringsverksamhet i Sverige. Den skall

inte vara tillämplig på återförsäkringsrörelse.

Till skillnad mot tidigare skall viss koassuransverksamhet

(samförsäkring) avseende stora risker, som bedrivs av EES-

försäkringsgivare, undantas från lagens regler.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Förslaget har i dessa delar inte bemötts av

remissinstanserna. Finansinspektionen har dock ifrågasatt om man i

lagen, som inte gäller återförsäkring, bör ha en bestämmelse om

förmånsrätt för livåterförsäkring.

Skälen för regeringens förslag: Lagen bör gälla utländska

försäkringsgivares direktförsäkringsverksamhet i Sverige. I likhet med

gällande lagstiftning bör lagen inte tillämpas på återförsäkringsrörelse.

Detta gäller oberoende av om en utländsk försäkringsgivare driver

sådan rörelse i anslutning till sin direktförsäkringsrörelse i Sverige eller

genom ett kontor som enbart grundats här med tanke på

återförsäkringsverksamhet. Lagen skall inte heller tillämpas på

återförsäkringsverksamhet som utövas av representanter som vistas här

tillfälligt eller är på besök enbart för ingående av avtal. En synnerligen

stor del av alla återförsäkringsavtal ingås per korrespondens och

telekommunikation. Lagen skall inte heller tillämpas på

återförsäkringsverksamhet som sköts på det sättet.

Huvudmotivet till undantag för återförsäkringsverksamhet är att

återförsäkringstagare, som utgörs av försäkringsbolag, inte är i behov

av samma trygghetsarrangemang som försäkringstagare i ett

direktförsäkringsförhållande. Dessutom avser den offentliga tillsynen

av återförsäkringsverksamhet i andra länder, i den mån verksamheten är

föremål för tillsyn, i allmänhet endast inhemska återförsäkringsgivare.

Inom EU avreglerades återförsäkringsrörelse genom rådets direktiv

64/225/EEG av den 25 februari 1964 om avskaffande av inskränkningar

i etableringsfriheten och i friheten att tillhandahålla tjänster avseende

återförsäkring och retrocession. De därefter givna skade- och

livförsäkringsdirektiven gäller därför endast direktförsäkring.

Finansinspektionen har ifrågasatt om man i lagen, som inte gäller

återförsäkring, bör ha en bestämmelse om förmånsrätt för

livåterförsäkring. Denna fråga kan emellertid inte tas upp i det

föreliggande lagstiftningsarbetet men kan komma att beröras i det

pågående reformarbetet på försäkringsrörelselagens område.

Förutom återförsäkring finns det andra typer av avtal mellan

försäkringsgivare som syftar till att fördela ansvar mellan dem.

Exempel på sådana avtal är samförsäkring eller koassurans och pooler.

Med koassurans, eller samförsäkring, menas försäkringsverksamhet

där flera försäkringsgivare genom ett avtal försäkrar en risk och där var

och en av försäkringsgivarna är ansvariga för en viss del av åtagandet.

En av försäkringsgivarna är den ledande försäkringsgivaren.

En pool är en sammanslutning som flera försäkringsbolag bildat i

syfte att efter överenskomna regler ombesörja samförsäkring åt

deltagarna i poolen. Poolöverenskommelsen avser i allmänhet

samförsäkring inom mer riskbetonade försäkringsklasser, såsom

flygförsäkring. De försäkringsbolag som tillhör en pool fördelar ansvar

för försäkrade risker enligt relationstal som de avtalat på förhand. Varje

försäkringsbolag ansvarar endast för sin överenskomna andel av risken.

Dessa typer av försäkringsarrangemang anses utgöra

direktförsäkring, eftersom varje försäkringsgivare svarar för sina

förpliktelser direkt gentemot försäkringskunden. Den föreslagna lagen

skall därför tillämpas på försäkringsverksamhet av ifrågavarande slag,

dock med ett undantag. Undantaget gäller EES-försäkringsgivare som

från ett utländskt etableringsställe deltar i koassuransverksamhet

avseende s.k. stora risker i Sverige i egenskap av en annan

försäkringsgivare än den ledande försäkringsgivaren, dvs. den

försäkringsgivare i ett koassuransavtal som bestämmer

försäkringsvillkoren och premierna.

Det föreslagna undantaget har sin grund i koassuransdirektivet

[rådets direktiv 78/473/EEG av den 30 maj 1978 om samordning av

lagar och andra författningar som avser koassuransverksamhet inom

gemenskapen], som har ändrats genom andra

skadeförsäkringsdirektivet [rådets andra direktiv 88/357/EEG om

samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt

försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det

lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om

ändring av direktiv 73/239/EEG] och rådets direktiv 90/618/EEG av

den 8 november 1990 om ändring, särskilt såvitt avser

ansvarsförsäkring för motorfordon, av direktiv 73/239/EEG och

direktiv 88/537/EEG, vilka avser samordning av lagar och andra

författningar angående annan direkt försäkring än livförsäkring. I artikel

26.1 i andra skadeförsäkringsdirektivet anges vilka risker inom

gemenskapen som får omfattas av koassurans. I artikeln hänvisas till de

stora risker som räknas upp i artikel 5 d i första

skadeförsäkringsdirektivet (senast ändrad genom direktivet

90/618/EEG). Enligt artikel 26.2 i andra skadeförsäkringsdirektivet

skall de bestämmelser i direktivet som avser sådana stora risker som

anges i artikel 5 d i första direktivet (i dess lydelse enligt artikel 2 i

direktiv 90/618/EEG) endast tillämpas på den ledande

försäkringsgivaren. Den ledande försäkringsgivaren skall med andra

ord behandlas som om han är den försäkringsgivare i koassuransavtalet

som täcker hela risken. I överensstämmelse med

direktivbestämmelserna bör därför inte regleringen omfatta EES-

försäkringsgivare som deltar i koassuransverksamhet avseende stora

risker utan att vara den ledande försäkringsgivaren. Enligt gällande

lagstiftning finns inte motsvarande undantag.

Begreppet stora risker definieras idag i 4 § LEF. Genom regeringens

proposition 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om

genomförande av EG:s försäkringsdirektiv avses en motsvarande

definition införas i försäkringsrörelselagen. Enligt regeringens mening

behöver därför inte någon definition avseende stora risker finnas kvar i

lagstiftningen om utländska försäkringsgivare utan en hänvisning kan i

stället ske till försäkringsrörelselagen.

6.3 Försäkringsgivare från tredje land

Regeringens förslag: Möjligheten att bedriva försäkringsrörelse i

Sverige skall, såvitt gäller försäkringsgivare från tredje land, även i

fortsättningen endast stå öppen för försäkringsgivare som är juridiska

personer.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att lagen i princip

skall stå öppen för alla typer av utländska associationer, bl.a.

försäkringssammanslutningar från länder utanför EES.

Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på förslaget i denna

del.

Bakgrund till regeringens förslag: Vad som avses med begreppet

försäkringsföretag i LUF har varken angetts i lagen eller dess förarbeten.

Det har dock ansetts endast omfatta försäkringsgivare som är juridiska

personer (se t.ex. prop. 1992/93:257 sid. 133).

I lagstiftningen i andra länder uppställs som regel krav på att

försäkringsrörelse skall drivas i bolagsform. De vanligaste

bolagsformerna

utomlands för drivande av försäkringsrörelse är aktiebolagsformen och

den ömsesidiga bolagsformen. Det förekommer också att

försäkringsverksamhet bedrivs av sammanslutningar i andelsform och av

offentligrättsliga anstalter vilkas verksamhet i regel är begränsad till

deras hemland.

Utomlands finns emellertid också sammanslutningar organiserade i

form av försäkringsbörser. Den äldsta och mest kända är Lloyd s i

London. Det enda andra exemplet på en sådan sammanslutning som i dag

bedriver verksamhet är, såvitt känt, the Illinois Insurance Exchange i

Chicago. Försäkring meddelas i dessa sammanslutningar av enskilda

individer sammanslutna i syndikat eller av juridiska personer som utgör

syndikat. Ifrågavarande slag av sammanslutningar eller försäkringsbörser

kan, med hänsyn till sin uppbyggnad och sina verksamhetsformer, inte få

koncession enligt LUF att bedriva försäkringsverksamhet i Sverige. Inte

heller har LUF ansetts vara tillämplig på partikulär försäkring, dvs.

försäkring som meddelas av fysiska personer.

LEF uppställer inte motsvarande krav på organisationsform som LUF

utan olika typer av associationer med hemort inom EES såsom

exempelvis försäkringssammanslutningar medges att verka här i landet.

Rätten för utländska försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning

inom EES att driva försäkringsrörelse i Sverige infördes genom prop.

1992/93:257. Frågan gällde där i första hand huruvida

försäkringssammanslutningen Lloyd s i London skulle äga rätt att driva

rörelse i Sverige. Sedan det föredragande statsrådet konstaterat att

Lloyd s skulle äga rätt att driva rörelse här uppkom frågan om det fanns

skäl att särbehandla Lloyd s, eller om lagstiftningen skulle göras generell

(se sid. 135). I det sammanhanget uttalades att om försäkringsgivare i en

sammanslutning i ett annat land inom EES hade medgetts auktorisation

och uppfyllde de krav som ställdes för koncession här i Sverige, borde

möjligheten till etablering och koncession i Sverige stå öppen. Det kunde

däremot konstateras att det enligt EES-reglerna inte finns någon

skyldighet att möjliggöra etablering och koncession för

försäkringssammanslutningar hemmahörande i ett land utanför EES.

Efter att ha uttalat att frågan torde sakna praktisk betydelse avstod

statsrådet från att lägga fram något förslag i den delen.

Det bör i detta sammanhang betonas att det inte föreligger någon

möjlighet att enligt försäkringsrörelselagen bedriva försäkringsrörelse i

Sverige i form av en försäkringssammanslutning.

Skälen för regeringens förslag: EG:s försäkringsdirektiv har i dag

genomförts i den svenska lagstiftningen. Direktivreglerna är i nu aktuella

avseenden desamma som då prop. 1992/93:257 skrevs. Således finns inte

heller idag någon skyldighet enligt de EG-rättsliga reglerna att

möjliggöra etablering och koncession i Sverige för

försäkringssammanslutningar hemmahörande i ett land utanför EES. Det

finns emellertid inte heller någon bestämmelse i direktiven som hindrar

att en sådan etablering tillåts.

Det grundläggande motivet för detta lagstiftningsarbete är att skapa en

lagstiftning som innebär ett effektivt marknadstillträde och nationell

likabehandling av de utländska försäkringsgivare som vill verka på den

svenska marknaden. I lagstiftningsärendet har därför noga övervägts om

även försäkringssammanslutningar från länder utanför EES bör få

möjlighet att driva försäkringsrörelse här i landet. Ett förslag med ett

sådant innehåll har också lämnats i lagrådsremissen. Detta förslag har

utformats efter mönster av de regler som fram till den 1 juli 1995 gällde

enligt LEF.

Lagrådet har emellertid riktat kritik mot förslaget och har ifrågasatt om

det är lämpligt eller ens möjligt att tillämpa alla bestämmelser om

försäkringsgivare från tredje land på ett kollektiv av enskilda fysiska

eller juridiska personer. Lagrådet pekar därvid i första hand på

bestämmelserna i 5 kap. om försäkringstekniska avsättningar,

solvenskrav m.m. Enligt Lagrådet torde dessa bestämmelser förutsätta att

försäkringsgivaren är en enda juridisk person. Lagrådet menar att det i

vart fall saknas en analys av hur bestämmelserna skall tillämpas på ett

kollektiv. Mot bakgrund av att det sannolikt endast finns en

försäkringssammanslutning av förevarande slag som är hemmahörande i

tredje land, nämligen the Illinois Insurance Exchange i Chicago, och att

det inte finns något som tyder på att denna sammanslutning skall påbörja

verksamhet i Sverige, har Lagrådet förordat att möjligheten att driva

försäkringsverksamhet i form av försäkringssammanslutning begränsas

till försäkringsgivare i EES-land, dvs. i praktiken Lloyd s.

Regeringen delar Lagrådets bedömning att

försäkringssammanslutningar från juridiska utgångspunkter inte på något

enkelt sätt kan inordnas i det näringsrättsliga systemet här i landet. Detta

behöver i sig inte innebära att sammanslutningarna skulle orsaka större

problem i den praktiska rättstillämpningen än andra former av

sekundäretableringar här för utländska försäkringsgivare, exempelvis

filialer. Lagrådets resonemang i denna del utgör, enligt regeringens

mening, således inte skäl för att utestänga försäkringssammanslutningar

från länder utanför EES.

Intresset från försäkringssammanslutningar från tredje land att driva

försäkringsrörelse här i landet måste emellertid betecknas som

obetydligt. Det finns också som Lagrådet påpekat ett visst behov av

ytterligare analys av frågorna kring sammanslutningarna. Regeringen

väljer därför att inte nu lägga fram något förslag i denna del till

riksdagen. Om det i framtiden skulle visa sig att det finns ett intresse från

utländska försäkringssammanslutningar utanför EES att driva

verksamhet här i landet får frågan utredas närmare. I sammanhanget bör

också beaktas att det i dag inte finns möjlighet för svenska

försäkringssammanslutningar att driva rörelse enligt

försäkringsrörelselagen.

6.4 Sekundäretableringar och representationskontor

Regeringens förslag: Försäkringsgivare från tredje land skall kunna

etablera sig här i landet inte bara genom generalagent utan även

genom filial.

Regeringens bedömning: Några uttryckliga regler om upprättande av

representationskontor bör inte införas i den nya lagen. Däremot bör

det inte finnas några hinder mot att driva verksamhet i ett sådant

kontor.

Utredningens bedömning och förslag: Utredningen har, till följd av

sitt förslag att tillåta försäkringssammanslutningar från tredje land att

driva försäkringsrörelse i Sverige, föreslagit att försäkringsgivare från

tredje land skall kunna etablera sig här i landet inte bara genom

generalagent och filial utan även genom generalrepresentation.

Utredningen har också föreslagit att försäkringsgivare med hemland

utanför EES, efter underrättelse till Finansinspektionen, skall ha

möjlighet att inrätta representationskontor i Sverige.

Remissinstanserna: Finansinspektionen har inte haft någon

invändning mot att försäkringsgivare från tredje land får ha

representationskontor i Sverige, men har pekat på att det kan uppstå

gränsdragningsproblem vad gäller den verksamhet som får drivas här i

landet. Sveriges Försäkringsförbund har avstyrkt förslaget om

representationskontor, främst på grund av gränsdragningsproblemen.

Bakgrund till regeringens bedömning och förslag: För att ett

utländskt försäkringsföretag skall få koncession i Sverige enligt LUF

krävs att det här i landet etablerar en generalagentur. Någon annan

etableringform på den svenska marknaden medger inte lagen. En

generalagent är en syssloman som marknadsför, utfärdar försäkringar och

sköter skaderegleringen på det utländska försäkringsföretagets vägnar i

Sverige. Formellt sett drivs försäkringsrörelsen i Sverige av det utländska

försäkringsföretaget.

Att LUF inskränker möjligheterna att utnyttja de olika former för

drivande av försäkringsverksamhet som står till buds genom att endast

medge verksamhet genom generalagent har historiska skäl. Tidigare var

detta i princip den enda etableringsformen som användes.

För utländska försäkringsgivare som omfattas av LEF gäller inte

motsvarande begränsningar av marknadstillträdet. Således medger LEF

etablering i Sverige genom såväl generalagentur som filial och, såvitt

avser försäkringssammanslutningar, genom generalrepresentation.

I sammanhanget kan nämnas att i EG:s försäkringsdirektiv menas med

filial antingen en filial eller en agentur. Dessutom skall ett företags

stadigvarande närvaro i ett land, enligt artikel 3 i andra generationens

direktiv, betraktas som en filial eller agentur, även om närvaron inte har

formen av en filial utan endast består av ett kontor som förestås av

företagets egen personal eller av någon som är fristående från företaget

men som har en stående fullmakt att företräda företaget på samma sätt

som en agentur.

Begreppet sekundäretablering brukar användas som en

sammanfattande beteckning för filial, generalagentur och

generalrepresentation.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Som tidigare nämnts

är en generalagentur den enda etableringsform som idag tillåts enligt

LUF. Denna inskränkning är ett mer långtgående krav än vad EG:s

tredjelandsregler föreskriver och strider mot Sveriges åtaganden gent-

emot OECD. Det finns således starka skäl för att försäkringsgivare från

tredje land skall få möjlighet att etablera sig här i landet inte bara genom

generalagent utan även genom filial. En sådan reform bör därför

genomföras nu.

Försäkringsgivare från tredje land kommer dock inte få möjlighet att

använda den ytterligare etableringsform, dvs. generalrepresentation, som

för närvarande står till buds för EES-försäkringsgivare för drivande av

försäkringsrörelse i Sverige. Skälet för detta är att

försäkringssammanslutningar från tredje land inte tillåts driva rörelse här

i landet (se närmare avsnitt 6.3).

Enligt utredningen kan utländska försäkringsföretag utan särskilt

tillstånd upprätta representationskontor i samtliga länder inom OECD-

området under förutsättning att någon kommersiell verksamhet inte

bedrivs från kontoret. Av tjänsteliberaliseringsstadgan (annex II till

annex A p. 4) framgår att representationskontor skall få inrättas i ett

annat medlemsland efter anmälan. I bestämmelsen sägs att a

representative office shall be permitted to promote business on behalf of

its parent enterprise .

På bankrörelseområdet infördes regler om representationskontor 1974

(se prop. 1973:139). Ursprungligen gällde att tillstånd krävdes för att

driva verksamhet genom ett sådant kontor. I dag gäller att ett utländskt

bankföretag efter anmälan till Finansinspektionen får driva verksamhet,

som huvudsakligen avser representation och förmedling av banktjänster,

från ett sådant representationskontor [se 1 kap. 4 § bankrörelselagen

(1987:617)]. Anledningen till att representationskontoren på

bankrörelseområdet har kunnat ges ett så pass brett verksamhetsområde

torde vara den snäva definitionen av bankrörelsebegreppet (se 1 kap. 2 §

första stycket bankrörelselagen).

I Sverige har utvecklats en restriktiv praxis när det gäller utländska

försäkringsgivares möjligheter att representeras här i landet, om

koncession för försäkringsrörelse saknas. Något lagstadgat förbud mot

inrättande av representationskontor finns emellertid inte i den svenska

lagstiftningen. Det har trots detta ofta gjorts gällande att dagens regler

inte rymmer någon möjlighet att inrätta ett sådant kontor.

Den internationella utvecklingen går mot en friare etableringsrätt för

försäkringsgivare och detta ligger också i linje med utgångspunkterna för

det föreliggande lagstiftningsarbetet. Till bilden hör också att utländska

försäkringsgivare från EES inte längre omfattas av förbud mot

gränsöverskridande verksamhet. Frågan om en sådan utländsk

försäkringsgivare kan upprätta representationskontor i Sverige skall

bedömas enligt den nationella lagstiftningen i försäkringsgivarens

hemland.

Enligt regeringens mening saknas skäl att förbjuda försäkringsgivare

från tredje land att öppna representationskontor i Sverige. För en EES-

försäkringsgivare föreligger inte något anmälningskrav innan ett kontor i

Sverige öppnas. Den verksamhet som kontoret får bedriva här i landet

följer av hemlandets lag. Ett representationskontor från tredje land bör

varken få bedriva koncessionspliktig eller annan tillståndspliktig

verksamhet enligt den nya lagen. Som kommer att framgå nedan

inskränks dessutom verksamhetsmöjligheterna ytterligare. Mot denna

bakgrund saknas anledning att, såsom föreslagits i lagrådsremissen,

uppställa krav på underrättelse till Finansinspektionen innan ett

representationskontor från tredje land öppnas.

Lagrådet har efterlyst en klar avgränsning av vilken verksamhet som

skall få bedrivas av ett representationskontor. Internationellt sett

föreligger inte någon entydig bild. En naturlig gränsdragning uppkommer

dock mot koncessionspliktig verksamhet enligt 4 kap. 1 § första stycket i

den nya lagen, det generella förbudet mot gränsöverskridande

verksamhet för försäkringsgivare från tredje land och tillståndspliktig

verksamhet enligt 4 kap. 1 § andra stycket. Det måste till en början vara

helt klart att representationskontoren inte får driva verksamhet som

kräver tillstånd i Sverige enligt nyss nämnda bestämmelser.

Representationskontoren får inte heller utgöra ett medel för att kringgå

förbudet mot gränsöverskridande verksamhet. Ett sådant kontor bör

därför aldrig få bedriva verksamhet med direkt syfte att anskaffa

försäkringar åt den utländska försäkringsgivaren.

Representationskontoren bör inte heller aktivt få marknadsföra den

utländska försäkringsgivarens produkter i Sverige.

Den närmare gränsdragningen för vad representationskontoren får och

inte får göra bör slutligen avgöras i den praktiska rättstillämpningen.

Regeringen vill dock peka på möjligheten för ett representationskontor

att på plats utföra t.ex. marknadsanalyser och andra marknadssonderingar

för att på så sätt undersöka t.ex. möjligheterna att öppna en filial eller

generalagentur här i landet. Ett representationskontor torde även kunna

utnyttjas för att underlätta kontakter med kunder eller försäkringsmäklare

som själva tar kontakt med den utländska försäkringsgivaren.

Vid bedömningen av om gränsen för tillåten verksamhet vid ett

representationskontor har överskridits eller inte bör ledning kunna sökas i

den rättspraxis som finns på området (se t.ex. RÅ 1992 ref. 29 samt

författningskommentaren till 1 kap.1 §). Gränsdragningen får vid

tillämpningen av reglerna avgöras efter en helhetsbedömning i det

enskilda fallet.

6.5 Gränsöverskridande verksamhet

Regeringens förslag: Försäkringsgivare från tredje land ges inte

någon generell möjlighet att bedriva gränsöverskridande verksamhet i

Sverige.

För EES-försäkringsgivare införs ändrade regler om

gränsöverskridande verksamhet. Någon egentliga definition av

begreppet ges inte men däremot anges vissa grunddrag avseende

sådan verksamhet. Till skillnad mot tidigare skall även s.k. passivt

tillhandahållande av försäkringstjänster omfattas av lagstiftningen.

Någon motsvarande skyldighet för försäkringsgivare från tredje

land att anmäla fall av passivt tillhandahållande av tjänster införs inte.

Utredningens förslag överensstämmer i stora delar med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att regeringen skall ges möjlighet att

genom bi- och multilaterala avtal tillåta försäkringsgivare från tredje land

att bedriva gränsöverskridande verksamhet i Sverige. Utredningen har

inte velat förändra den praxis som för närvarande råder i Sverige, att

passivt tillhandahållande av försäkringstjänster inte är att betrakta som

gränsöverskridande verksamhet.

Remissinstanserna: Såväl Riksbanken som Konkurrensverket har

ifrågasatt om inte gränsöverskridande verksamhet från tredje land bör

kunna tillåtas i högre utsträckning än den av utredningen föreslagna.

Finansinspektionen har menat att regleringen av gränsöverskridande

verksamhet bör omfatta jämväl ett passivt tillhandahållande av tjänster

eftersom Sverige annars inte kan leva upp till sina åtaganden mot andra

EES-länder. Enligt Sveriges Försäkringsförbund är det nödvändigt att

avtal med tredje land, som ger rätt för det landets försäkringsgivare att

driva gränsöverskridande verksamhet i Sverige, föregås av kontroll av att

reciprocitet föreligger vad beträffar svenska försäkringsgivares tillträde

till marknaden i det andra landet. Svenska försäkringsmäklares förening

har ifrågasatt hur svenska och utländska mäklares verksamhet skall

bedömas i förhållande till förbudet för försäkringsgivare från tredje land

att bedriva gränsöverskridande verksamhet.

Bakgrund till regeringens förslag: Enligt gällande lagstiftning får en

EES-försäkringsgivare meddela försäkringar i Sverige från ett fast

driftställe i ett annat EES-land. En svensk försäkringsgivare får också

meddela försäkringar i ett annat EES-land från Sverige eller från en

sekundäretablering i ett tredje EES-land. Som beteckning på denna typ

av verksamhet används i den svenska lagstiftningen begreppet

gränsöverskridande verksamhet.

Begreppet gränsöverskridande verksamhet infördes i den svenska

lagstiftningen genom LEF (prop. 1992/93:257) med anledning av

Sveriges ingående av EES-avtalet.

Redan år 1990 öppnades emellertid i LUF vissa möjligheter för

utländska försäkringsföretag att utan etablering här i landet marknadsföra

försäkringar avseende risker i Sverige genom förmedling av ett

försäkringsföretag som beviljats koncession enligt LUF eller FRL. Även

detta anses vara en, om än begränsad, form av gränsöverskridande

verksamhet (se t.ex. sistnämnda proposition sid. 123). Möjligheterna att

bedriva sådan verksamhet här i landet begränsas till två särskilda fall. Det

ena fallet avser ett utländskt försäkringsbolag som är dotterbolag till eller

på annat sätt ingår i samma koncern som det i Sverige koncessionerade

bolaget. Det andra fallet bygger på att de båda bolagen har ingått ett

samarbetsavtal utan att något koncernförhållande föreligger.

Finansinspektionen skall ge tillstånd till verksamheten. Av betydelse i

tillståndsärendet är bl.a. om det föreligger försäkringsmässiga skäl för

placering i utlandet och kvaliteten på den tillsyn som det utländska

försäkringsföretaget är underkastat i hemlandet. Reglerna gäller

fortfarande och återfinns i 1 a § LUF.

Begreppet gränsöverskridande verksamhet har inte närmare definierats

i lagen. Emellertid avses i huvudsak att en utländsk försäkringsgivare,

vars hemort är ett land inom EES, från ett utländskt driftställe täcker en

skadeförsäkringsrisk som är belägen i Sverige eller ingår ett

livförsäkringsavtal med en i Sverige varaktigt bosatt fysisk person eller

en här i landet verksam juridisk person. Motsvarande gäller om en

svensk försäkringsgivare täcker försäkringar för risker belägna i ett annat

EES-land eller för åtaganden som skall fullgöras i ett sådant land.

Begreppet gränsöverskridande verksamhet ansluter nära till uttrycket

friheten att tillhandahålla tjänster som används i EG:s

försäkringsdirektiv för att beteckna försäkringsverksamhet som bedrivs i

ett land utan att ett fast driftställe har etablerats där. Begreppet fritt

tillhandahållande av försäkringstjänster definieras i artikel 12.1 i andra

skadeförsäkringsdirektivet, som i sin tur hänvisar till artikel 2 d, samt i

artikel 10.1 i andra livförsäkringsdirektivet [rådets direktiv 90/619/EEG

av den 8 november 1990 om samordning av lagar och andra författningar

om direkt livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det

lättare att effektivt utnyttja friheten att tillhandahålla tjänster, och om

ändring av direktiv 79/267/EEG], som hänvisar till artikel 2 e i samma

direktiv. Artikel 10.1 i andra livförsäkringsdirektivet har upphävts genom

tredje livförsäkringsdirektivet. Övriga bestämmelser kvarstår

oförändrade.

Såväl gränsöverskridande verksamhet som fritt tillhandahållande av

försäkringstjänster syftar ytterst till ingående av försäkringsavtal på

direktförsäkringsområdet. Emellertid har de båda begreppen delvis olika

innebörd. Gränsöverskridande verksamhet förutsätter att det är fråga om

ett aktivt handlande från försäkringsgivarens sida. Såsom

gränsöverskridande verksamhet anses inte försäkringar som beviljas utan

att försäkringsgivaren på något sätt bjudit ut sina tjänster (se prop.

1992/93:257 sid. 166). Fritt tillhandahållande av försäkringstjänster

omfattar däremot i princip alla aktiviteter som syftar till ingående av

försäkringsavtal oavsett om det är på den försäkringssökandes eller

försäkringsgivarens initiativ som försäkringsavtal ingås.

Att man i Sverige valde begreppet gränsöverskridande verksamhet

framför fritt tillhandahållande av tjänster har historiska skäl. Enligt en

sedan lång tid tillbaka utbildad praxis har försäkringssökande i Sverige

fysiska personer, företag och andra juridiska personer i dag rätt att,

med undantag av trafikförsäkring, teckna försäkring också i utländska

försäkringsföretag som saknar verksamhetsrättigheter i Sverige. Det

förutsätts dock att det är den potentiella svenske försäkringskunden som

själv tar initiativ till kontakt, tecknande av försäkring m.m. i det

utländska företaget. Så snart som det utländska företaget på något sätt

genom egna aktiviteter i Sverige söker att anskaffa försäkringar för sin

räkning är detta att betrakta som ett led i det utländska företagets

drivande av försäkringsrörelse som kräver verksamhetstillstånd här i

landet.

Skälen för regeringens förslag:

Möjlighet för försäkringsgivare från tredje land att bedriva

gränsöverskridande verksamhet i Sverige

Det är angeläget att i största möjliga utsträckning låta försäkringsgivare

från tredje land få verka i Sverige under samma förutsättningar som

försäkringsgivare från EES-länderna. En av de frågor som bör övervägas

är om försäkringsgivare från tredje land skall ges möjlighet att bedriva

gränsöverskridande verksamhet i Sverige.

OECD:s tjänsteliberaliseringsstadgas liberaliseringsåtgärder omfattar

bl.a. direktförsäkringstransaktioner mellan försäkringsgivare i ett OECD-

land och försäkringstagare i ett annat. Bland annat föreskrivs frihet för

gränsöverskridande verksamhet mellan OECD-länderna. Inom OECD

har emellertid den uppfattningen kommit till uttryck att det inte

föreligger någon generell rätt att bedriva gränsöverskridande verksamhet

inom OECD-området när det gäller försäkringsgivare från OECD-länder

som inte är anslutna till EU. Däremot bör gränsöverskridande

verksamhet medges försäkringsgivare från sådana OECD-länder som

uppställer motsvarande krav på sundhet, solvens och tillsyn som

föreskrivs i EG:s försäkringsdirektiv.

Rätten att bedriva gränsöverskridande verksamhet inom EU grundas på

principerna om en enda auktorisation och hemlandstillsyn. Rätten gäller

endast försäkringsgivare med säte inom EU/EES. Gränsöverskridande

verksamhet av försäkringsgivare från länder utanför EES regleras

överhuvudtaget inte av EG:s försäkringsdirektiv. Avsaknaden av

reglering anses innebära att det enskilda medlemslandet får avgöra om

det skall tillåta sådan anskaffningsverksamhet inom sitt territorium eller

inte. Något formellt hinder mot att öppna möjlighet för försäkringsgivare

från tredje land att bedriva gränsöverskridande verksamhet i Sverige

föreligger således inte. Däremot kan tredjelandsreglerna på

försäkringsområdet i vart fall anses tangera EG:s gemensamma

handelspolitik. För närvarande medger endast Nederländerna

marknadsföring över gränsen av försäkringsgivare med hemort utanför

EES och det endast i mycket begränsad utsträckning. Det är således

tveksamt redan av den anledningen om Sverige bör driva en egen linje i

frågan.

Tveksamhet kan även råda om grundläggande skyddsintressen och

tillsynskrav fullt ut kan tillgodoses i en sådan reform. Enligt regeringens

mening saknas därför förutsättningar att nu öppna en generell möjlighet

för försäkringsgivare från tredje land att bedriva gränsöverskridande

verksamhet i Sverige.

Utredningen har föreslagit att regeringen ges möjlighet att på basis av

bi- och multilaterala avtal med främmande länder ge försäkringsgivarna i

de länderna möjlighet att bedriva gränsöverskridande verksamhet här.

Mot detta förslag reser sig den invändningen att Sverige genom GATS är

bunden av principen om mest gynnad nation (MGN-principen). Denna

princip innebär att den mest förmånliga behandling av tjänster och

tjänsteleverantörer som ett visst land ger till något annat land måste

utsträckas till att gälla alla länder som undertecknat tjänstehandelsavtalet

på samma villkor. Enligt regeringens mening skulle den av utredningen

föreslagna ordningen lätt kunna komma i konflikt med denna princip.

Regeringen avstår därför från att införa utredningens förslag i denna del.

Däremot är det av vikt att det även i framtiden finns möjlighet för

försäkringsgivare från tredje land att marknadsföra försäkringar i Sverige

genom förmedlingsverksamhet av försäkringsgivare som har koncession

i Sverige. Denna begränsade form av gränsöverskridande verksamhet

skall alltså även i fortsättningen finnas kvar. Tillståndsreglerna för sådan

marknadsföring bör dock ändras i syfte att klargöra att någon

behovsprövning inte får göras vid tillståndsprövningen.

Passiv gränsöverskridande verksamhet

Som framgått ovan inryms i det svenska begreppet gränsöverskridande

verksamhet endast ett aktivt förfarande från försäkringsgivarens sida,

t.ex. genom marknadsföring i tidningar eller telefonförsäljning.

Situationen när en försäkringsgivare på förfrågan från en utländsk kund

meddelar en försäkring, dvs. ett från försäkringsgivarens sida helt passivt

tillhandahållande, inryms däremot inte i begreppet och omfattas alltså

inte av dagens lagstiftning. Som tidigare nämnts skiljer sig begreppet

gränsöverskridande verksamhet från det som används i EG:s

försäkringsdirektiv där man talar om fritt tillhandahållande av tjänster.

Detta har lett till att den svenska lagstiftningen inte helt överensstämmer

med motsvarande bestämmelser i andra EU-länder.

Finansinspektionen har i sitt remissyttrande påpekat att övriga

medlemsländer har anledning att förvänta sig att de från inspektionen

skall erhålla en underrättelse om de svenska bolag som skall

tillhandahålla tjänster i ett annat land. EG-direktiven föreskriver en sådan

underrättelse och att ett solvensintyg skall utfärdas. Åtminstone för de

fall där ett svenskt försäkringsbolag skall tillhanda tjänster i ett annat

EG-land bör, enligt Finansinspektionens mening, begreppet

gränsöverskridande verksamhet innefatta även ett sådant passivt

tillhandahållandet. Vidare menar Finansinspektionen att för nu aktuella

fall, där en utländsk försäkringsgivare skall verka här i Sverige, skulle

den gällande ordningen kunna bibehållas eftersom inspektionen ändå kan

ta emot de underrättelser som kommer från andra länder.

Finansinspektionen menar emellertid att det inte är en godtagbar lösning

att ha olika innebörd i begreppet gränsöverskridande verksamhet i två

lagar beroende på om den gäller för svenska eller utländska

försäkringsgivare och föreslår därför att även ett passivt

tillhandahållande av tjänster skall anses som gränsöverskridande

verksamhet.

Som tidigare sagts finns det historiska skäl till att man i Sverige har

valt begreppet gränsöverskridande verksamhet framför fritt

tillhandahållande av tjänster. Enligt nuvarande praxis är det som tidigare

framgått tillåtet för enskilda i Sverige att själva vända sig till en utländsk

försäkringsgivare för att ingå avtal om försäkringsskydd.

Problemet är att EG-direktiven inte gör någon åtskillnad mellan aktiv

och passiv verksamhet. Artiklarna 14, 16 och 17 i andra

skadeförsäkringsdirektivet och artiklarna 11, 14 och 17 i andra

livförsäkringsdirektiven i deras lydelse enligt artiklarna 34 36 i både

tredje skadeförsäkringsdirektivet och tredje livförsäkringsdirektivet

innehåller bestämmelser om tillhandahållande av försäkringstjänster. Av

dessa regler framgår bl.a. att en försäkringsgivare som vill utnyttja rätten

att, inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, driva verksamhet i

ett annat medlemsland skall göra en anmälan till hemlandets behöriga

myndighet och ange vilket eller vilka slag av risker man kommer att

försäkra (tredje skadeförsäkringsdirektivet) resp. vilka åtaganden man

kommer att göra (tredje livförsäkringsdirektivet). Därefter skall

hemlandsmyndigheten inom en månad efter anmälan från

försäkringsgivaren överlämna ett intyg till värdlandsmyndigheten om att

försäkringsföretagets kapitalbas inte understiger solvensmarginalen,

vilka försäkringsklasser försäkringsföretaget har auktorisation att erbjuda

samt vilka risker eller åtaganden som försäkringsgivaren avser att

försäkra.

Eftersom man i direktiven talar om tillhandahållande av tjänster

innebär nu angivna regler att all verksamhet som drivs inom ramen för

friheten att tillhandahålla tjänster skall anmälas till tillsynsmyndigheten,

oavsett om försäkringskontraktet har kommit till stånd genom

försäkringsgivarens aktiva verksamhet eller inte. Reglerna gör, som

Finansinspektionen påpekat, att övriga medlemsländer har all anledning

att förvänta sig att de från Finansinspektionen skall erhålla en

underrättelse om de svenska bolag som skall tillhandahålla tjänster i ett

annat land.

Enligt regeringens mening föranleder det nu sagda att de svenska

reglerna bör ändras på så sätt att även passivt tillhandahållande av

tjänster omfattas av den svenska regleringen. Eftersom en enhetlig

reglering bör gälla för samtliga försäkringsgivare inom EES bör denna

ändring omfatta såväl svenska försäkringsbolag som tillhandahåller

tjänster inom EES som försäkringsgivare från andra EES-länder som

tillhandahåller tjänster i Sverige. Detta gör att ändringar måste införas

såväl i den nu aktuella lagen om utländska försäkringsgivare som i

försäkringsrörelselagen.

Det kan här påpekas att även om varje tecknat försäkringskontrakt

utgör tillhandahållande av en försäkringstjänst talar

direktivbestämmelserna om att det är när ett företag önskar driva

verksamhet i en eller flera medlemsstater som anmälan skall ske till de

behöriga myndigheterna i hemlandet. Detta måste innebära att endast en

enstaka meddelad affär inte kan anses utgöra någon verksamhet och

därför inte bör kräva någon föregående anmälan till behörig myndighet.

Verksamheten måste således vara av en viss omfattning för att man skall

kunna tala om anmälningspliktig verksamhet.

När det därefter gäller utländska försäkringsgivare från tredje land är

frågan mer tveksam. Den praxis som gäller i Sverige i fråga om

upphandling av försäkringar utomlands är i linje med principerna om fri

tjänstehandel över gränserna som Sverige ställt sig bakom genom

anslutningen till EU, OECD och WTO. Det synes därför inte vara

förenligt med Sveriges strävanden på det internationella området att

inskränka möjligheterna att placera försäkringar utomlands, som

försäkringssökande i Sverige alltid haft, genom reglering av sådan

upphandlingsverksamhet.

Inom EU finns ett mycket väl utvecklat samarbete mellan

tillsynsmyndigheterna i de olika länderna. Detta gör att det

anmälningssystem som gäller för försäkringsverksamhet över gränserna

kan fungera enkelt och smidigt samtidigt som tillsynen av företagen kan

fullgöras på ett tillfredsställande sätt. Något motsvarande samarbete finns

inte med andra länder. Enligt regeringens mening skulle en skyldighet för

utländska försäkringsgivare från tredje land att anmäla fall av passivt

tillhandahållande av tjänster i Sverige vara i princip omöjlig att övervaka

samtidigt som de administrativa problemen skulle vara betydande.

Regeringen finner det varken önskvärt eller ens praktiskt möjligt att

genomföra en reglering av detta slag.

Innebörden av begreppet gränsöverskridande verksamhet ändras nu

alltså till att även omfatta ett passivt tillhandahållande av tjänster från

försäkringsgivare inom EES. Däremot införs inte någon motsvarande

skyldighet för försäkringsgivare från tredje land att anmäla fall av passivt

tillhandahållande av tjänster. Detta leder till frågan om termen

gränsöverskridande verksamhet bör ändras. Regeringen finner emellertid

att så inte är fallet. Begreppet gränsöverskridande verksamhet är

vedertaget i den svenska lagstiftningen och förekommer också inom

övriga delar av det finansiella lagstiftningsområdet. De oklarheter som

kan uppstå i frågan om tolkningen bör kunna undanröjas genom en mer

preciserad lagstiftning och uttalanden i förarbeten. Det kan även påpekas

att begreppet i stor utsträckning bara är praktiskt tillämpligt på

försäkringsverksamhet inom EES-området.

Ovanstående resonemang leder även till frågan om vad som gäller i de

fall där en försäkringstagare på eget initiativ genom förmedling av en

försäkringsmäklare upphandlar försäkringar utomlands. I de fall där avtal

träffas med en EES-försäkringsgivare kommer, som en följd av den

ändrade regleringen, affären att omfattas av reglerna om

gränsöverskridande verksamhet. Däremot kommer inte försäkringsaffärer

som ingås med en försäkringsgivare från tredje land att omfattas av

lagregleringen.

Begreppet gränsöverskridande verksamhet

Gällande lagstiftning innehåller inte någon definition eller närmare

precisering av begreppet gränsöverskridande verksamhet. Avsaknaden av

legaldefinition och den begränsade vägledning som förarbetena till den

gällande lagstiftningen ger har medfört viss oklarhet i rättstillämpningen.

Detta gäller särskilt frågan om vilka aktiviteter som omfattas av

gränsöverskridande verksamhet och därmed det särskilda regelsystem

som gäller för sådan verksamhet.

De svårigheter som råder när det gäller att bestämma huruvida en viss

verksamhet är att anse som gränsöverskridande är naturligtvis till nackdel

för såväl de myndigheter som har att tillämpa regelsystemet på

ifrågavarande område som den enskilde försäkringsgivaren. Den

omständigheten att gränsöverskridande verksamhet kräver särskilt

tillstånd och att den som bedriver verksamheten utan sådant tillstånd

riskerar att bli föremål för sanktioner, talar naturligtvis för att sådan

verksamhet skall vara någorlunda entydigt definierad eller att det till

ledning för rättstillämpningen anges vilka kriterier som är utmärkande

för gränsöverskridande verksamhet.

För att gränsöverskridande verksamhet skall föreligga måste

åtminstone följande kriterier vara uppfyllda. Verksamheten skall

innefatta att en utländsk försäkringsgivare från ett utländskt driftställe

tillhandahåller försäkringstjänster i Sverige genom att meddela

försäkringar över nationsgränsen, i syfte att täcka en skadeförsäkringsrisk

som är belägen i Sverige eller ingå ett livförsäkringsavtal med en i

Sverige stadigvarande bosatt fysisk person eller en här verksam juridisk

person.

I det följande skall dessa grundläggande kriterier för

gränsöverskridande verksamhet närmare behandlas. Nedan talas om

utländska försäkringsgivare som bedriver gränsöverskridande

verksamhet i Sverige. Lagrådet har i sitt yttrande påpekat att den

definition av gränsöverskridande verksamhet som införs i den nya lagen

inte helt överensstämmer med motsvarande definition i 2 a kap. 4 §

försäkringsrörelselagen (1982:713). Mot detta vill regeringen invända att

någon direkt överensstämmelse knappast kan skapas mellan de båda

bestämmelserna. Bestämmelsen i

2 a kap. 4 § försäkringsrörelselagen avser de fall där ett svenskt

försäkringsbolag skall bedriva verksamhet utomlands medan den nya

lagen avser det omvända fallet. I vad mån svenska bolag får bedriva

gränsöverskridande verksamhet utomlands och vad som avses med sådan

verksamhet i andra länder avgörs inte av svensk lag utan ytterst av

lagstiftningen i respektive land. I detta sammanhang är det också viktigt

att påpeka att verksamheten hos svenska bolags utländska dotterbolag

inte kan regleras genom svensk lag.

a) utländsk försäkringsgivare

Endast utländska försäkringsgivare med säte inom EES bör, under

förutsättning att vissa närmare angivna villkor är uppfyllda, ha rätt att

tillhandahålla försäkringar över gränsen till Sverige.

b) verksamhetens inriktning

För att det överhuvudtaget skall anses vara fråga om gränsöverskridande

verksamhet bör krävas att verksamheten är inriktad på att täcka en

skadeförsäkringsrisk som är belägen i Sverige eller att ingå ett

livförsäkringsavtal med en i Sverige stadigvarande bosatt fysisk person

eller en här verksam juridisk person. I vilka situationer försäkringsrisker

skall anses vara belägna i Sverige och försäkringsåtaganden skall

fullgöras här preciseras närmare i lagtexten (se 1 kap. 7 §).

c) tillhandahållande av försäkringstjänster

Genom den föreslagna ändringen av begreppet gränsöverskridande

verksamhet kommer såväl aktiv som passiv verksamhet från

försäkringsgivares sida att omfattas av reglerna för gränsöverskridande

verksamhet. Passiv gränsöverskridande verksamhet föreligger när det är

försäkringskunden själv som på eget initiativ tar kontakt med det

utländska företaget. När det gäller aktiv verksamhet är gränsdragningen

svårare att göra.

I denna bedömningsfråga kan viss vägledning fås i den praxis som

utbildats när det gäller ingripanden mot otillåten försäkringsrörelse enligt

LUF, dvs. om aktiviteter av utländska försäkringsgivare här i landet är

koncessionspliktiga eller ej (se t.ex. RÅ 1992 ref. 29). När det gäller

aktiviteter som syftar till att få personer eller företag att teckna försäkring

hos utländska försäkringsföretag har enligt Finansinspektionens praxis

gränsen mellan tillåtna och otillåtna aktiviteter dragits i huvudsak så att

det måste vara försäkringskunden själv som tar kontakt med det

utländska företaget. Så snart det utländska företaget genom ombud eller

andra medhjälpare söker anskaffa försäkringar här i landet, har detta

betraktats som otillåten verksamhet. Inspektionen har intagit samma

synsätt även beträffande t.ex. försäkringsrådgivare eller

försäkringskonsulter som, utan att ha någon avtalsmässig eller

ekonomisk anknytning till det utländska företaget, genom

marknadsföring eller på annat sätt aktivt medverkar till att försäkring

tecknas hos det utländska företaget. I författningskommentaren till 1 kap.

1 § har angetts några faktorer som bör ligga till grund för bedömningen

av om en utländsk försäkringsgivare bedriver försäkringsrörelse i Sverige

eller inte.

För att kravet på aktiv marknadsföring skall anses uppfyllt måste det

förekomma en viss kontinuitet och planmässighet från

försäkringsgivarens sida. Marknadsföring som är av engångsnatur eller

sporadisk kan knappast anses som aktiv marknadsföring, vilket är en

förutsättning för att aktiv gränsöverskridande verksamhet skall anses

föreligga enligt de här angivna grunddragen för sådan verksamhet.

I och med att även passiv verksamhet nu föreslås omfattas av reglerna

för gränsöverskridande verksamhet kommer gränsdragningen mellan

aktiv och passiv verksamhet knappast få den betydelse den har i dag.

Genom den nu aktuella lagändringen skall en försäkringsgivare från

EES som passivt tillhandahåller försäkringar i Sverige, dvs. tecknar

försäkringsavtal med försäkringstagare som på eget initiativ kontaktar

försäkringsgivarens driftställe i utlandet för att ingå försäkringsavtal,

anses bedriva gränsöverskridande verksamhet här i landet. Detta leder,

som tidigare nämnts, till att även de fall där försäkringstagaren anlitar en

försäkringsmäklare för upphandling av en sådan försäkring utomlands

omfattas av reglerna för gränsöverskridande verksamhet.

d) meddelande av försäkring över nationsgränsen

När försäkringstjänster tillhandahålls från ett utländskt driftställe, sköts

marknadsföringen av försäkringarna i allmänhet antingen som direkt

marknadsföring eller genom annonsering i svensk tidningspress,

television eller radio. Med direkt marknadsföring avses personliga

riktade marknadsföringsåtgärder till potentiella kunder. Direktreklam,

telefonförsäljning och representanter för försäkringsgivare som kontaktar

privatpersoner och företag i syfte att ingå försäkringsavtal är exempel på

sådana marknadsföringsåtgärder. Emellertid får oavsett vilken

marknadsform som väljs något permanent etableringsställe här i landet

inte anlitas i marknadsföringen för att det skall vara fråga om

gränsöverskridande verksamhet. Således får marknadsföringsåtgärder

inte vidtas från en utländsk försäkringsgivares filial, generalagentur,

generalrepresentation, dotterbolag och naturligtvis ej heller

representationskontor för att verksamheten skall betraktas som

gränsöverskridande. Försäkringsgivaren kan inte heller befullmäktiga en

i Sverige självständigt verksam person att kontinuerligt för

försäkringsgivarens räkning sköta marknadsföringen av försäkringar i

Sverige, eftersom vilken som helst permanent närvaro i Sverige jämställs

med en etablering här i landet.

Som redan antytts kan tillämpningssvårigheter uppstå på detta område

med hänsyn till att gränsen inte är klar och entydig mellan personer som

har en funktion och ställning som kan jämställas med en etablering och

andra personer som agerar för en utländsk försäkringsgivares räkning här

i landet.

När det gäller gränsöverskridande verksamhet avseende

trafikförsäkring finns i 5 § trafikskadelagen (1975:1410) särskilda

bestämmelser om skyldighet för en utländsk försäkringsgivare, som

saknar driftställe i Sverige, att ha en representant här i landet. Att en

sådan representant utses här i landet skall inte anses medföra att en

gränsöverskridande verksamhet skall klassas som verksamhet från en

etablering.

De grundläggande bestämmelserna om vad som skall anses utgöra en

etablering återfinns i EG:s andra skade- och livförsäkringsdirektiv

(artikel 3 i båda direktiven). Enligt dessa direktiv jämställs, som tidigare

angetts, en försäkringsgivares permanenta närvaro i vilken form som

helst inom ett medlemslands område med en filial, även om närvaron

endast består av ett kontor, eller en självständigt arbetande person, som

har en stående fullmakt att verka för försäkringsgivarens räkning på

samma sätt som en filial. Regler som närmare preciserar hur

direktivbestämmelserna skall tillämpas kan inte tas in i den svenska

lagstiftningen utan den praxis som utbildas på området med stöd av

direktiven inom EU gäller även i Sverige. Det är således inte möjligt att i

detta sammanhang exakt fastställa vilket slag av verksamhet som skall

anses innebära gränsöverskridande verksamhet respektive verksamhet

från en etablering utan frågan avgörs ytterst av den praxis som utbildas

inom EU.

6.6 Inledande av verksamheten m.m.

Regeringens förslag: En försäkringsgivare från tredje land måste

även i fortsättningen utverka regeringens koncession för att få driva

försäkringsrörelse i Sverige.

Det nuvarande kravet att en svensk koncession endast kan omfatta

de försäkringsklasser som försäkringsgivaren bedriver i hemlandet tas

bort.

Det nuvarande förbudet för försäkringsgivare från tredje land att

bedriva annan rörelse än försäkringsrörelse utvidgas till att inte bara

avse främmande verksamhet som drivs genom sekundäretableringen,

utan skall även omfatta verksamhet som drivs vid sidan av sådan

etablering här i landet.

Utredningens förslag: I huvudsak detsamma som regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte framfört några

erinringar mot utredningens förslag i dessa delar.

Skälen för regeringens förslag: Förutsättningarna för

försäkringsgivare från tredje land att få inleda verksamhet i Sverige är

inte desamma som för EES-försäkringsgivare. Förutsättningarna för

EES-försäkringsgivare är baserade på principerna om en enda koncession

och hemlandstillsyn. Försäkringsgivare från tredje land bör dock även i

fortsättningen vara tvungna att utverka koncession för att få driva

försäkringsrörelse i Sverige, om försäkringsgivaren inte begränsar sig till

att anskaffa försäkringar i Sverige genom förmedling av en här i landet

koncessionerad försäkringsgivare. Någon ändring i den delen föreslås

alltså inte.

OECD:s kapitalliberaliseringsstadga reglerar bl.a. internationella

direktinvesteringar. Stadgans liberaliseringsförpliktelser innebär bl.a. att

etableringsvillkoren i Sverige för ett utländskt försäkringsföretag med

säte i ett annat OECD-land inte får vara mer betungande än

etableringsvillkoren för de svenska försäkringsbolagen. Både regleringen

för svenska försäkringsbolag och regleringen för utländska

försäkringsbolag från OECD-länder utanför EES bygger på

koncessionsystemet som hänger samman med den offentliga tillsynen

över försäkringsverksamheten här i landet. Koncessionsvillkoren är i

stort desamma för svenska försäkringsbolag och de utländska

försäkringsbolag som omfattas av svenskt koncessionskrav, bortsett från

villkoret att utländska försäkringsföretag måste ställa en initialdeposition

innan koncession kan beviljas. Med hänsyn bl.a. till att

kapitalliberaliseringsstadgan medger att speciella krav ställs bl.a. på

agenturetablering kan den svenska regleringen i denna del inte anses

oförenlig med stadgan.

En anledning till att det nuvarande koncessionssystemet bibehålls i

fråga om försäkringsgivare från tredje land är EG:s tredjelandsregler som

uppställer koncession som krav för att ett försäkringsföretag från tredje

land skall få etablera försäkringsverksamhet inom EU/EES. I övrigt är

anledningen till att koncession även i fortsättningen kommer att vara

obligatorisk densamma som enligt försäkringsrörelselagen.

Koncessionssystemet utgör en del av den offentliga tillsynen som anses

behövlig på försäkringsområdet. Försäkringstagarna har som regel inte

möjlighet att i tillräcklig utsträckning bevaka sina egna intressen på

grund av försäkringsverksamhetens natur. Detta kan särskilt gälla

försäkringsgivare från tredje land, vars verksamhetspolitik, produkter,

tillförlitlighet och solvens kan vara ännu svårare för en svensk

försäkringskund att utröna än som det är fråga om en svensk

försäkringsgivare eller en utländsk EES-försäkringsgivare.

Reglerna för den materiella koncessionsprövningen enligt LUF

motsvarar de som tidigare gällde enligt försäkringsrörelselagen. Reglerna

innebär att en prövning av ledningen och större ägare till ett

försäkringsbolag skall göras inom ramen för den allmänna

sundhetsbedömningen. I försäkringsrörelselagen har emellertid numera

införts uttryckliga regler för prövningen av ledningen och större ägare i

ett sådant bolag. En motsvarande reglering bör nu enligt regeringens

mening även införas för försäkringsgivare från tredje land. Ledningen för

ett svenskt försäkringsbolag kan snarast jämställas med en utländsk

försäkringsgivares företrädare i Sverige.

I dag stadgas i 2 § första stycket LUF att ett utländskt

försäkringsföretag här i landet bara får bedriva sådan försäkringsrörelse

som det driver i sitt hemland. En försäkringsgivare från tredje land kan

därför få koncession att bedriva försäkringsrörelse i Sverige i högst

samma omfattning som den verksamhet företaget lagligen bedriver i sitt

hemland. Det är inte tillräckligt att försäkringsföretaget har koncession

för verksamheten i hemlandet utan den måste också bedrivas där.

Någon motsvarighet till denna föreskrift bör inte införas i den nya

lagstiftningen eftersom lagstiftningen i försäkringsgivarens hemland kan

förhindra även bedrivande av sådan försäkringsrörelse som enligt EG:s

försäkringsdirektiv anses som tillåten inom EES. Således skall en

försäkringsgivare från tredje land liksom svenska försäkringsbolag kunna

få koncession för bedrivande av verksamhet enligt alla de

försäkringsklasser som nämns i första generationens direktiv, oberoende

av om försäkringsgivaren kan bedriva den lagligt i sitt hemland. Däremot

måste i enlighet med EG:s tredjelandsregler krävas att försäkringsgivaren

från tredje land har tillstånd i sitt hemland att driva

försäkringsverksamhet. Förslaget i denna del har sin grund i Sveriges

åtaganden enligt OECD:s kapitalliberaliseringsstadga, varav följer att ett

utländskt företag, som etablerar sig i en medlemsstat, skall tillåtas att

bedriva sådan verksamhet som är tillåten för inhemska företag.

Vad gäller EES-försäkringsgivare bör inte heller någon motsvarighet

till bestämmelsen i 2 kap. 5 § första stycket LEF införas i den nya

lagstiftningen. Den verksamhet som får bedrivas av en sådan

försäkringsgivare bör endast begränsas av den i hemlandet beviljade

auktorisationen.

En av försäkringsrörelselagstiftningens grundläggande principer är

förbudet för försäkringsgivare att driva annan rörelse än

försäkringsrörelse. Något krav enligt EG:s regler att upprätthålla detta

förbud för försäkringsföretag från tredje land finns inte. Förbudet är inte

heller lika effektivt som motsvarande förbud för svenska

försäkringsbolag när det gäller att skydda de svenska försäkringstagarnas

intressen, eftersom större delen av en utländsk försäkringsgivares

verksamhet som regel är förlagd till utlandet. Konkurrensskäl talar dock

för att alltjämt tillämpa detta förbud. Det är således av vikt att

försäkringsgivare från tredje land inte försätts i en gynnsammare

konkurrenssituation i Sverige än andra försäkringsbolag med verksamhet

här i landet. Förbudet mot främmande rörelse för försäkringsgivare från

tredje land bör därför behållas.

Till skillnad från nuvarande lagstiftning bör förbudet att driva

främmande rörelse inte begränsas till verksamhet som bedrivs genom en

etablering för försäkringsrörelsen här i landet utan skall också avse

främmande verksamhet som bedrivs av försäkringsgivaren utan anlitande

av driftstället för försäkringsrörelsen i Sverige.

6.7 Solvenskrav och bedrivande av verksamheten

Regeringens förslag: Som en följd av att organisationsformerna för

etablering av försäkringsrörelse i Sverige utökas skall solvensreglerna

inte bara tillämpas på verksamhet som etableras genom generalagent

utan även på filialetablering.

Det nuvarande depositionssystemet bibehålls i stort sett oförändrat.

Dock skall här i landet deponerade medel i fortsättningen inte kunna

användas till betalning av offentligrättsliga avgifter.

De nuvarande bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar

justeras i syfte att klargöra att skyldigheten att redovisa sådana

avsättningar gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Dessa förslag har inte bemötts av

remissinstanserna.

Bakgrund: För de utländska försäkringsföretag, som driver

försäkringsrörelse i Sverige, är som regel den svenska rörelsen endast en

ringa del av den totala försäkringsrörelse som företaget bedriver.

Depositionsbestämmelserna ger uttryck åt tanken att de svenska

försäkringstagarnas intresse kräver att de utländska försäkringsföretagen,

som har sin huvudsakliga förmögenhet på annat håll, har vissa tillgångar

bundna i vårt land till säkerhet för de förpliktelser som företagen har

gentemot de svenska försäkringstagarna.

För både livförsäkring och skadeförsäkring uppställs i LUF krav på

initiala depositioner i samband med att koncessionsansökan lämnas in för

prövning. Den initiala depositionen är relaterad till basbeloppet enligt

lagen (1962:381) om allmän försäkring. Syftet med den initiala

depositionen är att trygga försäkringstagarnas intressen under företagets

uppbyggnadsskede här i landet när etablerings- och startåtgärder som

regel tar avsevärda belopp i anspråk.

Den initiala depositionen är när det gäller skadeförsäkring kombinerad

med en omslutningsrelaterad deposition som är relaterad till

bruttopremieinkomsten under räkenskapsåret. Syftet med den

omslutningsrelaterade depositionen är att erforderlig säkerhet skall

uppnås för försäkringstagare i företag med en omfattande rörelse.

Kombinationen av initial deposition och omslutningsrelaterad deposition

innebär att det högsta av de båda beloppen blir den faktiska depositionen

inom skadeförsäkring. LUF innehåller dessutom bestämmelser som

begränsar användningen av deponerade medel.

Ett väsentligt inslag i LUF:s säkerhetssystem för att skydda

försäkringstagarnas intressen utgör kravet på redovisning av

försäkringstekniska avsättningar och skuldtäckning. De

försäkringstekniska avsättningarna motsvarar värdet av företagets

ansvarighet på grund av löpande försäkringsavtal och inträffade

försäkringsfall. Beräkningar av försäkringstekniska avsättningar skall

utföras under ledning av en aktuarie. Ett utländskt försäkringsföretag

som driver försäkringsrörelse i Sverige skall här i landet ha tillgångar till

ett belopp som i huvudsak skall motsvara de försäkringstekniska

avsättningarna, s.k. skuldtäckning. Tillgångarna skall, med beaktande av

företagets försäkringsåtaganden och förändringar i framtida värde och

avkastning, placeras så att företagets betalningsberedskap är

tillfredsställande och den förväntade avkastningen tillräcklig. För

skuldtäckning får endast användas vissa angivna tillgångar. Under vissa

förutsättningar får 90 procent av deponeringen räknas in i de tillgångar

som skall användas för skuldtäckning.

Soliditetskravet innebär i huvudsak att ett utländskt försäkringsföretag

för sin verksamhet i Sverige vid varje tidpunkt skall ha en tillräcklig

kapitalbas. Vid utövandet av verksamheten skall kapitalbasen minst

uppgå till en nivå som beräknas med utgångspunkt i verksamhetens art

och omfattning (solvensmarginal). Kapitalbasen får aldrig understiga ett

garantibelopp. För livförsäkring skall garantibeloppet uppgå till 400 000

ECU. För skadeförsäkring varierar storleken på garantibeloppet mellan

100 000 och 700 000 ECU beroende på vilket slag av skadeförsäkring

som rörelsen omfattar.

Systemet med en enda koncession och hemlandstillsyn har som

förutsättning att varje medlemsland godtar övriga medlemsländers regler

för försäkringsrörelse och om offentlig tillsyn som tillräckliga för att

tillgodose anspråket på sundhet i rörelsen. Av denna anledning är det inte

möjligt att i LEF ha motsvarande reglering som i LUF när det gäller t.ex.

solvenskraven. I stället finns detaljerade solvensregler i lagstiftningen i

försäkringsgivarens hemland. Dessa regler gäller i princip även för

verksamhet som försäkringsgivaren bedriver i Sverige.

Skälen för regeringens förslag: Inom försäkringsrörelsen är en

försäkringsgivares solvens, dvs. förmåga att svara för de förbindelser

som föranleds av försäkringsförhållandena, en mycket viktig faktor

eftersom försäkringstagarnas, de försäkrades och ersättningstagarnas

intressen därigenom tryggas. Av denna orsak är solvensbestämmelserna

av central betydelse när det gäller försäkringsrörelse som etableras i

Sverige av försäkringsgivare från tredje land. När det gäller EES-

försäkringsgivare stadgas om solvenskrav i varje försäkringsgivares

hemlands lagstiftning.

En utländsk försäkringsgivares solvens är huvudsakligen baserad på

försäkringsgivarens verksamhet i hemlandet och på dennes där befintliga

tillgångar. Om en utländsk försäkringsgivare måste avsluta sin

verksamhet i Sverige ställs kunderna i Sverige i en svår situation om de

blir tvungna att driva in sina fordringar i utlandet och där konkurrera med

försäkringsgivarens övriga borgenärer. Avsikten med kapitalkraven är att

i fråga om försäkringsrörelsen i Sverige säkerställa att tillgångar som

motsvarar försäkringsgivarens verksamhet finns här.

Möjligen kan hävdas att kravet på deposition innebär en diskriminering

av försäkringsgivare med säte i ett OECD-land utanför EES, eftersom

depositionskrav inte ställs på inhemska försäkringsföretag och på

utländska försäkringsgivare från EES. Emellertid är

depositionsbestämmelserna, som i första hand är ett led i anordningarna

för att tillgodose den svenska försäkringstagarnas trygghet, utformade

med beaktande av konkurrensförhållandena mellan svenska och

utländska försäkringsföretag. Detta för att depositionskraven skall gå

ihop med principerna om konkurrenslikställighet. Depositionssystemet

kan därför inte anses stå i strid med principen om nationell behandling.

Ett slopande i den svenska lagstiftningen av depositionskraven för

utländska försäkringsgivare från länder utanför EES-området är under

alla omständigheter inte möjligt med hänsyn till EG:s tredjelandsregler.

De kapitalkrav som nu kommer att ställas på försäkringsgivare från

tredje land är väsentligen av samma innehåll som i den gällande

regleringen i LUF. Som en följd av att organisationsformerna för

etablering av försäkringsrörelse i Sverige utökas i jämförelse med

nuvarande ordning, skall solvensreglerna inte bara tillämpas på

verksamhet som etableras genom generalagent utan även på

filialetablering. Kapitalkraven har dimensionerats så att en

försäkringsgivare från tredje land skall ha i stort sett motsvarande

risktäckningskapacitet i förhållande till sina försäkringsförbindelser här i

landet som ett svenskt försäkringsbolag.

För att den föreslagna regleringen skall stå i samklang med den

allmänna målsättningen i OECD:s stadga om liberalisering av osynliga

betalningar skall deponerade tillgångar i fortsättningen inte användas för

att trygga betalning av offentligrättsliga avgifter utan endast till att

säkerställa försäkringskundernas intressen.

De nuvarande bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar har

justerats främst i syfte att klargöra att skyldigheten att redovisa sådana

skulder gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse.

6.8 Frågor om tillsyn

Regeringens förslag: En uttrycklig bestämmelse införs om att

tillsynsmyndigheten i en EES-försäkringsgivares hemland har

huvudansvaret för den finansiella tillsynen över försäkringsgivarens

verksamhet i Sverige.

Finansinspektionen skall även i fortsättningen ha huvudansvaret för

tillsynen över försäkringsgivare från tredje land som bedriver

verksamhet i Sverige.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Marknadsdomstolen, Finansinspektionen och

Konsumentverket har påpekat att det i dag har uppstått en överlappning

vad gäller tillsynen på konsumentförsäkringsområdet och menat att

ansvarsfördelningen mellan de berörda myndigheterna bör bli klarare.

Skälen för regeringens förslag: Av artikel 9 i tredje

skadeförsäkringsdirektivet och artikel 8 i tredje livförsäkringsdirektivet

framgår att tillsynsmyndigheten i en EES-försäkringsgivares hemland har

huvudansvaret för den finansiella tillsynen över försäkringsgivarens

verksamhet i Sverige. Denna reglering bör komma till klart uttryck i den

svenska lagstiftningen.

Finansinspektionen bör även i fortsättningen ha huvudansvaret för

tillsynen över den verksamhet en försäkringsgivare från tredje land

bedriver i Sverige. Ett väsentligt inslag i denna tillsynsfunktion är

kontrollen av att försäkringsgivarna uppfyller de solvenskrav som

uppställs. Tillsynen inkluderar också granskning av vissa funktioner hos

försäkringsgivarna, såsom marknadsföring och skadereglering. I stort sett

skall försäkringsgivare från tredje land granskas på motsvarande sätt som

ett svenskt försäkringsbolag som bedriver verksamhet enligt

försäkringsrörelselagen, dock med de avvikelser som följer av att

tillsynen endast gäller den del av en utländsk försäkringsgivares

verksamhet som är förlagd till Sverige och endast avser

direktförsäkringsrörelse.

Som Marknadsdomstolen, Finansinspektionen och Konsumentverket

har påpekat sker i dag en viss överlappning av tillsynsansvaret mellan de

olika myndigheterna. Fördelningen av tillsynsansvaret mellan

Finansinspektionen och andra svenska myndigheter har behandlats i

Försäkringsutredningens slutbetänkande (SOU 1995:87),

Försäkringsrörelse i förändring 3. Enligt regeringens mening bör

tillsynen över utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige, med

undantag för den finansiella tillsynen över EES-försäkringsgivare, ha

samma inriktning som tillsynen över svenska försäkringsbolag. En

översyn av fördelningen av tillsynsansvaret mellan de berörda

myndigheterna bör ske i ett sammanhang. Eftersom tillsynsreglerna

redan är föremål för beredning inom Finansdepartementet med anledning

av förslagen i ovannämnda betänkande, finner regeringen att frågan om

fördelning av tillsynsansvaret mellan myndigheterna inte skall tas upp i

detta sammanhang.

6.9 Vites- och överklaganderegler

Regeringens förslag: Nuvarande vites- och överklaganderegler

bibehålls i stort sett oförändrade. Vissa mindre ändringar görs dock i

reglerna om överklagande i syfte att skapa ett enhetligt system för alla

utländska försäkringsgivare.

Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med regeringens.

Remissinstanserna: Endast Svea hovrätt och Kammarrätten i

Sundsvall har haft synpunkter på utredningens förslag i dessa delar.

Hovrätten har ifrågasatt det lämpliga i att Finansinspektionen skall kunna

döma ut viten som inspektionen själv har förelagt. Hovrätten har vidare

föreslagit att samtliga av Finansinspektionens beslut som enligt förslaget

skall överklagas till länsrätt eller kammarrätt i stället skall överklagas till

länsrätt. En sådan ordning överensstämmer, enligt hovrätten, med det nya

enhetliga förfarande för överklagande till länsrätt som numera

genomförts inom förvaltningsprocessen. Av kammarrättens yttrande

framgår att domstolen menar att ett överklagande av Finansinspektionens

beslut att förena ett föreläggande med vite även såvitt avser

försäkringsgivare från tredje land bör ske till länsrätt i stället för, som

enligt gällande ordning, till regeringen. Detta menar kammarrätten

stämmer väl överens med de strävanden som finns att verka för en

likvärdig behandling av EES-försäkringsgivare och försäkringsgivare

från tredje land.

Skälen för regeringens förslag: Det inom Regeringskansliet

pågående arbetet med att se över beslutsordningen på bank- och

försäkringsområdet innefattar även en översyn av överklagandereglerna.

Enligt regeringens mening bör en översyn av de nu aktuella

överklagandereglerna i princip anstå till dess att detta arbete har

färdigställts. Däremot bör redan nu införas vissa förändringar i syfte att

skapa ett enhetligt system för utländska försäkringsgivare.

Enligt såväl LUF som LEF kan Finansinspektionen förena ett

föreläggande med vite. Enligt 8 kap. 6 § andra stycket LEF får ett sådant

beslut överklagas hos länsrätten. Någon motsvarande generell

bestämmelse finns inte enligt LUF. Istället skall enligt huvudregeln alla

inspektionens beslut överklagas till regeringen. Enligt regeringens

mening bör nu införas en generell bestämmelse för alla utländska

försäkringsgivare av innebörd att inspektionens beslut om att förena ett

föreläggande med vite får överklagas hos länsrätten.

I 33 § första stycket andra meningen LUF anges idag att inspektionens

beslut får verkställas utan hinder av anförda besvär, om inte regeringen

förordnar något annat. Huvudregeln är alltså att alla beslut blir

omedelbart gällande. I 8 kap. 6 § fjärde stycket LEF anges däremot att

Finansinspektionen endast får bestämma att vissa närmare angivna beslut

enligt första stycket samma paragraf skall gälla omedelbart.

Den aktuella regeln i LUF infördes, i sin nu gällande lydelse, genom

prop. 1982/83:24. I specialmotiveringen uttalades att bestämmelsen hade

ändrats i överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i förslaget till

ny försäkringsrörelselag. Bestämmelsen i försäkringsrörelselagen har

därefter i sin tur ändrats. Numera anges i 19 kap. 13 § andra stycket att

inspektionen får bestämma att vissa närmare angivna beslut skall gälla

omedelbart.

Enligt regeringens mening bör en motsvarande regel införas i den nu

aktuella lagstiftningen och gälla även såvitt avser försäkringsgivare från

tredje land. Detta innebär bl.a. att inspektionen i vissa fall får bestämma

att ett beslut om föreläggande skall gälla omedelbart.

Svea hovrätt har ifrågasatt det lämpliga i att Finansinspektionen skall

kunna döma ut viten som inspektionen själv har förelagt.

Enligt såväl den nuvarande som den föreslagna regleringen ges

inspektionen möjlighet att döma ut vite avseende företrädare som inte

efterkommer vitesföreläggande om att fullgöra sin

rapporteringsskyldighet i vissa fall. Enligt regeringens mening ökar

förutsättningarna för ett effektivt vitesförfarande genom att inspektionen

i dessa fall både kan förelägga och döma ut vitet. Den nuvarande

ordningen bör därför behållas.

7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

De nya reglerna bör träda i kraft så snart som möjligt efter det att de har

antagits. Lagstiftningen bör därför träda i kraft den 1 juli 1998.

När den nya lagen om utländska försäkringsgivare träder i kraft skall

lagen om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse

i Sverige (LUF) och lagen om EES-försäkringsgivares verksamhet i

Sverige (LEF) upphöra att gälla.

En utländsk försäkringsgivare som när den nya lagen träder i kraft är

verksam i Sverige med stöd av LUF eller LEF skall ha den rätt att

bedriva försäkringsrörelse som följer av den koncession som beviljats

enligt LUF eller anmälan enligt LEF.

De tillstånd, avvikelser och undantag som medgetts enligt gällande

lagstiftning bör gälla även efter den nya lagens ikraftträdande.

8 Ekonomiska konsekvenser

De ändringar som föreslås innebär vissa utökade arbetsuppgifter för

Finansinspektionen, genom att försäkringsgivare från tredje land nu även

ges möjlighet att driva försäkringsrörelse i Sverige genom filial. Även

möjligheten för dessa försäkringsgivare att inrätta representationskontor

kan på sikt leda till ytterligare arbete för Finansinspektionen. Därtill

kommer att antalet underrättelser kan antas öka med tanke på de ändrade

reglerna om gränsöverskridande verksamhet.

Som framgått av avsnitt 4.1 är dock utländska försäkringsgivares

intresse för att driva försäkringsverksamhet på den svenska marknaden

svagt, särskilt när det gäller verksamhet genom sekundäretableringar.

Anledning saknas att anta att intresset skulle öka i någon högre grad

genom den ändrade lagstiftningen. Inte heller är det sannolikt att

möjligheten att inrätta representationskontor kommer att utnyttjas i någon

större omfattning. Den föreslagna lagstiftningen torde därför endast

medföra en obetydlig ökning av arbetsbelastningen för

Finansinspektionen. Denna begränsade ökning av resursbehovet torde

dock kunna lösas genom omprioriteringar i Finansinspektionens

verksamheten. Regeringen bedömer därför att något ytterligare

resurstillskott inte behöver tillföras Finansinspektionen.

De allmänna förvaltningsdomstolarna åläggs en ny uppgift eftersom

det nu införs en generell bestämmelse för alla utländska

försäkringsgivare av innebörd att inspektionens beslut om att förena ett

föreläggande med vite får överklagas till länsrätt. Förändringen berör

endast försäkringsgivare från tredje land eftersom motsvarande reglering

redan i dag finns enligt LEF. Den ökade arbetsbelastningen för

förvaltningsdomstolarna måste därför anses vara ytterst marginell.

Regeringen gör bedömningen att ytterligare resurser till

domstolsväsendet inte behöver skjutas till.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

1 kap. Tillämpningsområde och vissa grundläggande bestämmelser

I detta kapitel har sammanförts bestämmelser som med något undantag

blir tillämpliga på alla utländska försäkringsgivare som avser att bedriva

verksamhet i Sverige, oberoende av i vilket land försäkringsgivaren har

sitt säte. Bestämmelserna avser lagens tillämpningsområde, definitioner

och vissa andra omständigheter som är av grundläggande betydelse för

drivande av verksamhet med stöd av denna lag.

Tillämpningsområdet för den nya lagens bestämmelser (1§) motsvarar

i stort sett tillämpningsområdet för den gällande regleringen i både lagen

(1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige (LUF) och lagen (1993:1302) om EES-för-

säkringsgivares verksamhet i Sverige (LEF).

Liksom LUF och LEF är inte heller den föreslagna nya lagen tillämplig

på återförsäkringsrörelse i Sverige. Om en utländsk försäkringsgivare här

i landet driver såväl direkt- som återförsäkringsrörelse, skall

bestämmelserna i denna lag tillämpas endast på

direktförsäkringsrörelsen. En ändring i jämförelse med

tillämpningsområdet för den gällande regleringen är att viss

koassuransverksamhet har undantagits från regleringen enligt förslaget

(2 § första stycket). I lagen görs en uttrycklig hänvisning till

trafikskadelagen (1975:1410).

Kapitlet innehåller också en bestämmelse om möjlighet i vissa fall till

avvikelse från lagens bestämmelser om livförsäkring (3 §).

I 4 § finns en allmän bestämmelse om utländska försäkringsgivares

skyldighet att iaktta svensk lag.

Av central betydelse i detta kapitel är definitionerna av begreppen

EES-försäkringsgivare och försäkringsgivare från tredje land (5 § första

stycket 1-2), eftersom dessa två grupper av försäkringsgivare berörs av

delvis olika bestämmelser enligt lagen.

Som nämnts i avsnitt 6.3 omfattar termen försäkringsföretag i LUF

endast försäkringsgivare som är juridiska personer. Termen kan dock

anses vara något missvisande eftersom ordet företag i annan lagstiftning

har en delvis annan innebörd [se t.ex. 3 § konkurrenslagen (1993:20)].

Begreppet försäkringsgivare används därför som samlingsbegrepp i

denna lag. Begreppet har inte definierats i lagtexten, men avsikten är att

det skall omfatta juridiska och, i vissa fall, fysiska personer som driver

försäkringsverksamhet och tillhandahåller försäkringsavtal.

I kapitlet har också tagits in definitioner av hemland (5 § första stycket

3), behörig myndighet (5 § första stycket 4) samt av termerna

skadeförsäkring och livförsäkring (6 § första och andra styckena) som

motsvarar de definitioner som dessa begrepp har i gällande lagstiftning.

Vidare har begreppet risk som är belägen i Sverige definierats (7 §).

I detta kapitel har också tagits in regler om de verksamhetsformer som

står till buds för utländska försäkringsgivare som avser att bedriva

försäkringsverksamhet i Sverige. Verksamheten kan bedrivas antingen

från en sekundäretablering här i landet eller genom gränsöverskridande

verksamhet. I 8 § första stycket definieras begreppet sekundäretablering

och i 13 § anges vissa grunddrag avseende gränsöverskridande

verksamhet. Kapitlet innehåller också bestämmelser om företrädare för

utländska försäkringsgivare (8 § andra stycket), generalagent (9 §), filial

(10 §), försäkringsammanslutning (11 §) och generalrepresentation

(12 §). Förutom definitioner anger dessa bestämmelser också

behörighetsvillkor och kvalifikationskrav för den som här i landet skall

representera utländska försäkringsgivare.

Till detta inledande kapitel har också förts en för

försäkringsverksamhet sedan lång tid tillbaka grundläggande princip,

nämligen specialitets- eller separationsprincipen som innebär att samma

försäkringsgivare i princip inte får förena direkt livförsäkringsrörelse

med direkt skadeförsäkringsrörelse i Sverige (14 §).

Kapitlet innehåller slutligen bestämmelser om undantagsmöjligheter

(15 §).

Inledande bestämmelser

1 kap. 1 §

I första stycket, som motsvarar 1 § första meningen LUF och 1 kap. 1 §

första stycket LEF, anges lagens tillämpningsområde. Lagen skall

tillämpas på utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige. En

utländsk försäkringsgivare kan vara hemmahörande i ett land som hör till

det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-land) eller i ett

annat främmande land. Dessa båda kategorier av utländska

försäkringsgivare definieras i 5 §.

Försäkringsgivare från tredje land skall även i fortsättningen endast

ges möjlighet att driva verksamhet i Sverige om försäkringsgivaren är en

juridisk person. De närmare skälen för detta har angetts i avsnitt 6.3.

När det gäller utländska försäkringsgivare med säte i ett EES-land är

möjligheterna att utnyttja olika former för bedrivande av

försäkringsverksamhet begränsade av EG:s försäkringsdirektiv.

Försäkringsgivaren skall driva rörelsen i hemlandet i någon av de

organisationsformer som anges i artikel 8.1 i första

skadeförsäkringsdirektivet respektive första livförsäkringsdirektivet. Det

är fråga om olika typer av utländska företag i aktiebolagsform eller den

ömsesidiga formen samt försäkringsgivare i

försäkringssammanslutningen Lloyd s. Ansvaret för att verksamhet

etableras i en organisationsform som är tillåten enligt direktiven har

tillsynsmyndigheten i EES-försäkringsgivarens hemland.

Begreppet försäkringsgivare har i princip samma innebörd som enligt

LEF och omfattar juridiska eller, i vissa fall, fysiska personer som driver

försäkringsverksamhet och tillhandahåller försäkringsavtal.

Terminologin är en annan än den som i dag används enligt LUF. Någon

saklig ändring är emellertid inte avsedd. Skälet till att termen företag i

LUF byts ut är, som tidigare sagts, att termen är något missvisande med

tanke på att endast juridiska personer omfattas av regleringen för

försäkringsgivare från tredje land.

Lagrådet har i sitt yttrande pekat på att den verksamhet som regleras

genom den föreslagna lagen betecknas på ett inkonsekvent sätt och har

föreslagit att begreppet försäkringsrörelse används i största möjliga

utsträckning. Regeringen konstaterar i likhet med Lagrådet att

terminologin inte är helt klar. Det bör dock samtidigt påpekas att den har

en stark koppling även till andra författningar på försäkringsområdet. Det

gäller såväl näringsrättsliga regler som regler på angränsande

rättsområden. Termen försäkringsrörelse bör därför användas endast för

att beteckna den verksamhet som bedrivs av sekundäretableringarna.

Frågan om vilken terminologi som skall användas får övervägas

ytterligare under senare etapper i reformarbetet på försäkringsområdet

(se avsnitt 3).

I lagförslaget definieras inte vad som kan anses utgöra

försäkringsrörelse. Detta begrepp definieras inte heller i LUF eller LEF

eller i annan lagstiftning. Både i Sverige och i andra länder har det

konstaterats att det inte är möjligt att definiera begreppet tillräckligt

noggrant och entydigt för att ge lagtillämpningen verkligt stöd och

samtidigt tillräckligt generellt för att kunna anpassas till eventuellt

ändrade förhållanden. Begreppet försäkringsrörelse bestäms för

närvarande i stället med utgångspunkt i vissa i förarbetena till

försäkringsrörelselagstiftningen angivna grundläggande kriterier enligt

praxis och allmänt språkbruk. Enligt den praxis som utbildats på området

i Sverige måste verksamheten åtminstone vara inriktad på att

yrkesmässigt göra ett åtagande att mot vederlag utge ekonomisk

ersättning eller utföra en bestämd prestation vid ovissa händelsers

inträffande (se prop. 1984/85:77 sid. 40).

Kravet på yrkesmässighet innebär att verksamheten skall ha en viss

varaktighet och omfattning. Tillfällig verksamhet eller enstaka åtaganden

ryms inte i begreppet försäkringsrörelse.

Som Lagrådet påpekat i sitt yttrande är det av stor betydelse vilka

faktorer som skall ligga till grund för bedömningen av om en utländsk

försäkringsgivare bedriver försäkringsrörelse i Sverige eller inte.

Avgörande för om försäkringsrörelsen skall anses bedrivas till en del här

i landet eller enbart utomlands är, som Lagrådet angett, vilken

anknytning rörelsen har till Sverige.

Av betydelse i det sammanhanget är t.ex. om den utländske

försäkringsgivaren har egna lokaler eller egen personal i Sverige samt om

 och i så fall på vilket sätt försäkringsgivaren marknadsför

försäkringar i Sverige och om denna marknadsföring tar sikte på risker

om är belägna eller åtaganden som skall fullgöras här.

Hänsyn skall också tas till om den utländske försäkringsgivaren träffat

avtal om samarbete med försäkringsföretag eller försäkringsmäklare som

är representerade på den svenska marknaden. Dessutom krävs

naturligtvis att den verksamhet som bedrivs i Sverige har en viss

varaktighet och omfattning. Frågan om en viss verksamhet skall bedömas

som försäkringsrörelse eller inte får avgöras efter en helhetsbedömning i

det enskilda fallet. Ledning bör kunna sökas i den rättspraxis som finns

på området (se t.ex. RÅ 1992 ref. 29).

För att lagen skall bli tillämplig krävs när det gäller

försäkringsgivare från tredje land viss aktivitet från försäkringsgivarens

sida i syfte att förvärva försäkringsaffärer på den svenska marknaden.

Försäkringsavtal som ingås utan att en sådan försäkringsgivare på något

sätt har bjudit ut sina tjänster i Sverige, t.ex. genom att

försäkringstagaren på eget initiativ kontaktar försäkringsgivaren i syfte

att teckna försäkring, omfattas därför inte av lagen. Detsamma gäller om

en person med anlitande av försäkringsmäklare kontaktar en

försäkringsgivare från tredje land, som inte aktivt marknadsför sina

produkter i Sverige, i syfte att ingå försäkringsavtal.

De nu angivna reglerna gällde tidigare även för EES-försäkringsgivare.

I och med införandet av denna lag kommer emellertid även de

försäkringsavtal som ingås utan att EES-försäkringsgivaren på något sätt

har bjudit ut sina tjänster i Sverige att omfattas av lagen. Detta dock

under förutsättning av att verksamheten har en viss omfattning (se

närmare avsnitt 6.5).

Vid tillämpningen av denna lag skall således iakttas samma principer

beträffande begreppet försäkringsrörelse som enligt LUF när det gäller

verksamhet som här i landet etableras av försäkringsgivare med hemland

utanför EES. När det däremot gäller verksamhet som bedrivs av

utländska försäkringsgivare med hemland inom EES är det inte i Sverige

gällande praxis utan rådande principer på området i försäkringsgivarens

hemland som är avgörande för bedömningen av om viss verksamhet skall

betraktas som försäkringsrörelse.

Andra stycket, som motsvaras av 1 § först stycket tredje meningen

LUF, har tagits in till följd av avtalet mellan EG och Schweiz på

skadeförsäkringsområdet (se prop. 1994/95:184 sid. 242 f).

1 kap. 2 §

Första stycket motsvaras delvis av 2 a § första stycket första meningen

LUF och 1 kap. 1 § tredje stycket LEF.

I överensstämmelse med gällande lagstiftning skall denna lag enligt

första stycket första meningen inte tillämpas på återförsäkringsrörelse.

De försäkringsgivare som är avtalsparter i återförsäkringsförhållanden

behöver som regel inte samma trygghetsarrangemang som

direktförsäkringstagare. Vid återförsäkring kan det därför anses vara

tillräckligt att tillsynsmyndigheten i den utländska försäkringsgivarens

hemland övervakar försäkringsgivarens risktäckningskapacitet. Detta

sker också som regel i de flesta länder.

Tillhandahållandet av återförsäkringstjänster på den svenska

marknaden skall således inte heller i framtiden regleras för utländska

försäkringsgivare. Detta gäller oberoende av om försäkringsgivaren

enbart driver återförsäkringsrörelse i Sverige eller om försäkringsgivaren

driver sådan rörelse i anslutning till en direktförsäkringsrörelse här i

landet. Det nu sagda gäller emellertid bara mottagen återförsäkring, dvs.

affärer som en försäkringsgivare mottar från andra försäkringsgivare i

form av återförsäkring. Avgiven återförsäkring, som innebär att en

försäkringsgivare avtäcker en del av sitt ansvar genom att överföra en

större eller mindre del av en försäkring på en eller flera återförsäkrare, är

enligt förslaget i likhet med gällande lagstiftning inte undantagen från

regleringen utan omfattas av lagens tillämpningsområde. Av denna

anledning har termen återförsäkring i gällande lagstiftning bytts ut mot

begreppet återförsäkringsrörelse . Någon ändring i sak åsyftas inte.

Det finns även andra typer av avtal mellan försäkringsgivare som

syftar till att fördela ansvar mellan dem. Exempel på sådan avtal är

samförsäkring eller koassurans och pooler. Denna typ av

försäkringsarrangemang anses utgöra direktförsäkring eftersom varje

försäkringsgivare svarar för sina förpliktelser direkt gentemot

försäkringskunden. Arrangemangen omfattas därför av denna lags

tillämpningsområde, med det undantag som anges i punkt 2 i denna

paragraf. Vid mottagen återförsäkring har försäkringsgivaren inte något

direkt ansvar gentemot någon enskild försäkringstagare.

Första stycket andra meningen gäller koassuransverksamhet och

innebär att denna lag inte skall tillämpas på en EES-försäkringsgivare

som från ett utländskt etableringsställe deltar i koassuransverksamhet i

Sverige i egenskap av en annan försäkringsgivare än den ledande, om

avtalet avser stora risker.

Bestämmelsen skall ytterst tolkas mot bakgrund av dess EG-rättsliga

sammanhang. Av koassuransdirektivet framgår att med koassurans, eller

samförsäkring, förstås försäkringsverksamhet där två eller flera

försäkringsgivare genom ett enda avtal, med en samlad premie och för

samma termin, försäkrar en risk. Var och en av försäkringsgivarna svarar

för sin del. En av försäkringsgivarna skall vara den ledande

försäkringsgivaren och skall behandlas som om han täcker hela risken.

Den ledande försäkringsgivaren handhar den löpande förvaltningen och

skall bl.a. fastställa försäkringsvillkor och tariffer.

När det gäller begreppet stora risker hänvisas till 2 a kap. 4 § tredje

stycket försäkringsrörelselagen i dess föreslagna lydelse enligt

regeringens proposition 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen

om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv.

Enligt bestämmelsen i andra stycket tillämpas inte denna lag i fråga

om trafikförsäkring om annat följer av trafikskadelagen (1975:1410).

Bestämmelsen, som enligt lagrådsremissens lagförslag återfanns i 4 §

andra stycket, har i enlighet med Lagrådets yttrande utformats efter

mönster av 1 § andra stycket konsumentförsäkringslagen. Bestämmelsen

motsvarar 2 a § första stycket andra meningen LUF och 2 kap. 5 § första

stycket LEF. Avsikten är att den föreslagna lagen inte skall tillämpas i de

hänseenden som trafikskadelagen innehåller avvikande bestämmelser.

1 kap. 3 §

Valmöjligheterna enligt denna paragraf beträffande regelsystemen för

skade- respektive livförsäkring gäller alla utländska försäkringsgivare.

Utländska försäkringsgivare har enligt första stycket, som i sak

överensstämmer med 2 § fjärde stycket LUF och 1 kap. 2 § tredje stycket

andra meningen LEF, möjlighet i fråga om vissa slag av försäkringar

att välja mellan att tillämpa reglerna om livförsäkring eller

skadeförsäkring i denna lag. Valmöjligheten gäller sjuk- och

olycksfallsförsäkringar som meddelas för längst fem år samt

avgångsbidragsförsäkringar oavsett längd. Med undantag av

bestämmelserna om kapitalbas för livförsäkring i 5 kap. 14 § får

livförsäkringsreglerna tillämpas på sådana försäkringar trots att de enligt

den indelning som följer av 6 § första stycket är att hänföra till

skadeförsäkring.

Enligt andra stycket, som i huvudsak överensstämmer med 2 § femte

stycket LUF och 1 kap. 2 § tredje stycket första meningen LEF, finns

möjlighet att tillämpa skadeförsäkringsreglerna bl.a. på s.k. långa sjuk-

och olycksfallsförsäkringar som enligt indelningen i 6 § andra stycket

tillhör livförsäkring. Avvikelse från livförsäkringsreglerna medges dock

inte från bestämmelserna om kapitalbas för livförsäkring i 5 kap. 14 §

och om beräkning av premiereserv enligt 5 kap. 5 § femte stycket.

Om särskilda undantag, se 5 kap. 16 §.

1 kap. 4 §

Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar 5 § första stycket LUF.

Motsvarighet saknas i LEF.

I första stycket föreskrivs som huvudregel att en utländsk

försäkringsgivare skall följa svensk lag i sin verksamhet i Sverige.

Försäkringsgivaren är också skyldig att svara vid svensk domstol samt

följa beslut och föreskrifter av svenska myndigheter. Med svensk lag

avses svensk rätt eller den främmande stats lagstiftning som kommer i

fråga enligt de anslutningsregler för svensk internationell privaträtt som

skall tillämpas på rättsförhållandet.

En EES-försäkringsgivares rättigheter till verksamhet i Sverige och

solvenskraven för sådan verksamhet fastställs enligt lagstiftningen i

dennes hemland. Detta är en följd av de förpliktelser som följer av

Sveriges medlemskap i EU och EES-avtalet.

En EES-försäkringsgivare skall följa sin hemstats eventuellt strängare

bestämmelser i den verksamhet som bedrivs i Sverige. Denna princip är

en följd av att samordningen av lagstiftningen i EES-länderna bygger på

minimiharmonisering, som inte förhindrar att strängare krav i vissa

avseenden kan ställas på verksamhet i försäkringsgivarens hemland än i

Sverige.

Exempel på lagstiftning som kan vara tillämplig på den

försäkringsverksamhet som en utländsk försäkringsgivare bedriver i

Sverige är marknadsföringslagen (1975:1418) som är av näringsrättslig

natur samt konsumentkreditlagen (1977:981) och

konsumentförsäkringslagen (1980:38), vilka är av både näringsrättslig

och civilrättslig karaktär.

Enligt den allmänna principen om att speciallag tar över allmän lag är

dessa lagar, i tillämpliga delar, primära i förhållande till denna lag.

Definitioner m.m.

1 kap. 5 §

I denna lag indelas de utländska försäkringsgivarna i två grupper för

vilka det gäller olika regelsystem i väsentliga avseenden.

Utgångspunkten för gränsdragningen mellan grupperna är EG:s

försäkringsdirektiv.

De utländska försäkringsgivare som omfattas av principerna om en

enda auktorisation och hemlandstillsyn enligt tredje

skadeförsäkringsdirektivet eller tredje livförsäkringsdirektivet kallas

enligt första stycket 1 för EES-försäkringsgivare. Hemlandets

ansvarighet för den finansiella tillsynen av försäkringsgivarens hela

verksamhet, även i fråga om den del av verksamheten som är förlagd till

Sverige, framgår av artikel 9 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och

artikel 8 i tredje livförsäkringsdirektivet.

Övriga utländska försäkringsgivare kallas enligt första stycket 2 för

försäkringsgivare från tredje land. Som tidigare angetts (se

författningskommentaren till 1 §) skall sådana försäkringsgivare bara ha

rätt att driva verksamhet i Sverige om de är juridiska personer. Frågan

om huruvida en försäkringsgivare är att betrakta som en juridisk person

eller inte bör bedömas enligt hemlandets lag. Detta kommer med den

föreslagna lydelsen till klart uttryck i lagtexten.

Reglerna för försäkringsgivare från tredje land omfattar inte bara

försäkringsgivare från länder utanför EES, utan även olika typer av

institut som har sitt säte inom EES, men som inte omfattas av principerna

om en enda auktorisation och hemlandstillsyn i tredje generationens

försäkringsdirektiv. Det är huvudsakligen fråga om försäkringsgivare

med begränsad verksamhet och som svarar mot vissa andra kriterier som

avses i artikel 2.2 tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 2.3 i tredje

livförsäkringsdirektivet. Väsentligen motsvarar undantagen de

försäkringsgivare och understödsinstitut som är undantagna från

tillämpningsområdet för LEF, dvs.

1. ömsesidiga skadeförsäkringsgivare, om

a) bolagsordningen medger uttag av extra bidrag eller minskning av

förmåner,

b) verksamheten inte omfattar kredit- eller borgensförsäkring eller

annan ansvarsförsäkring än sådan som försäkringsgivaren enligt 2 kap. 3

a § tredje stycket försäkringsrörelselagen får meddela utan att det särskilt

anges i koncessionsbeslutet,

c) den årliga premieinkomsten inte överstiger ett belopp motsvarande

en miljon ECU, och

d) minst hälften av premieinkomsten härrör från medlemmar i

försäkringsgivaren,

2. ömsesidiga skadeförsäkringsgivare som enligt avtal med en annan

sådan försäkringsgivare fullt ut återförsäkrar alla sina avtal om direkt

försäkring eller överlåter samtliga sina förpliktelser enligt

försäkringsavtalen,

3. lokala skadeförsäkringsgivare som endast meddelar sådan försäkring

som avses i 2 kap. 3 a § första stycket klass 18 försäkringsrörelselagen

(assistans) i form av naturaförmåner och vilkas årliga premieinkomst inte

överstiger ett belopp motsvarande 200 000 ECU,

4. ömsesidiga livförsäkringsgivare om

a) bolagsordningen medger uttag av extra bidrag, minskning av

förmåner eller uttag av bidrag från personer som förbundit sig till sådant

bidrag, och

b) den årliga premieinkomsten inte överstiger ett belopp motsvarande

500 000 ECU,

5. ömsesidiga understödsinstitut, om förmånerna varierar med

tillgången på medel medan bidragen från medlemmarna utgörs av ett

fastställt belopp.

Begreppet hemland har samma innebörd som detta begrepp har i 1 kap.

3 § LEF och motsvaras av 1 § sjunde stycket LUF.

Begreppet behörig myndighet har hämtats från artikel 1 k) i tredje

skadeförsäkringsdirektivet och artikel 1 l) i tredje

livförsäkringsdirektivet. Begreppet avser vid tillämpningen av denna lag

utländska myndigheter både inom och utanför EES.

De bestämmelser som gäller för EES-försäkringsgivare återfinns i

lagförslaget i andra avdelningen (2 och 3 kap.), medan bestämmelserna i

tredje avdelningen (4 7 kap.) skall tillämpas på försäkringsgivare från

tredje land. Bestämmelserna i fjärde avdelningen (8 10 kap.) är, jämte

bestämmelserna i denna avdelning, gemensamma för utländska

försäkringsgivare. En upplysning härom har tagits in i andra stycket.

Angående undantagsmöjligheter, se 15 §.

1 kap. 6 §

Begreppen skadeförsäkring och livförsäkring i första och andra styckena

definieras genom en hänvisning till försäkringsrörelselagens indelning i

försäkringsklasser för skadeförsäkring och livförsäkring. Denna

indelning grundar sig i sin tur på uppräkningen av försäkringsklasser i

bilagan till första skadeförsäkringsdirektivet, med den ändring som gjorts

genom artikel 14 i assistansdirektivet, respektive artikel 7.2 i första

livförsäkringsdirektivet jämte bilaga till det direktivet.

Indelningen i skadeförsäkring och livförsäkring är nödvändig bl.a. av

det skälet att koncession enligt EG:s försäkringsdirektiv skall beviljas i

enlighet med denna indelning. Vidare är indelningen av betydelse vid

tillämpningen av solvensreglerna enligt denna lag, eftersom delvis olika

regler gäller beroende av om det är fråga om skadeförsäkring eller

livförsäkring. Såväl koncessions- som solvensbestämmelserna tar enbart

sikte på försäkringsgivare från tredje land.

Klassificeringen av livränta och sjukränta i tredje stycket

överensstämmer med den som tillämpas i gällande lagstiftning (2 § sjätte

stycket LUF och 1 kap. 2 § fjärde stycket LEF). Det är i

redovisningssammanhang som denna indelning av skadelivräntor främst

har betydelse.

Oavsett om en skadelivränta tillhör livförsäkring eller skadeförsäkring

gäller det särskilda säkerhetssystemet för livförsäkring i denna lag för

skadelivränta. Detta innebär bl.a. att livförsäkringsbestämmelserna om

deposition (5 kap. 2 §), försäkringstekniska avsättningar (5 kap. 5 §),

förmånsrätt (5 kap. 11 §), aktuarie (5 kap. 20 §) och särskild

administration (7 kap. 4-12 §§) skall tillämpas. Detta följer av fjärde

stycket, som dock endast gäller för försäkringsgivare från tredje land.

Om upprättande av grunder för skadelivräntor, se 5 kap. 6 § andra

stycket.

1 kap. 7 §

I paragrafen förslås huvudsakligen i överensstämmelse med artikel 2 d) i

andra skadeförsäkringsdirektivet en definition av vad som inom

skadeförsäkring avses med begreppet risk som är belägen i Sverige .

Detta begrepp används i 13 §.

Enligt första stycket punkten 1 anses risken belägen i Sverige om

försäkringen avser en i Sverige belägen byggnad eller en sådan byggnad

och dess lösöre. I fråga om lösöret anses risken vara belägen i Sverige

endast till den del lösöret är försäkrat genom samma försäkringsavtal

som byggnaden.

Enligt punkt 2 i detta stycke anses ett fordon som har registerats i

Sverige vara en i Sverige belägen risk. Med fordon förstås, såsom

Lagrådet påpekat i sitt yttrande, fordon i vedertagen bemärkelse, dvs.

fortskaffningsmedel för transport på marken.

Enligt punkt 3 i detta stycke skall risker i förening med resa eller

semester anses vara i Sverige belägna risker, när försäkringsavtalet har

ingåtts i Sverige för högst fyra månader. Det är här i allmänhet fråga om

kortvariga reseförsäkringar.

Andra stycket har omarbetats i enlighet med de påpekanden som

Lagrådet gjort i sitt yttrande. Enligt artikel 2 d) andra

skadeförsäkringsdirektivet skall försäkringsrisker av det slag som anges i

första stycket av förevarande paragraf alltid anses belägna i det land där

byggnaden finns, fordonet registrerats respektive reseförsäkringen

tecknats. För andra än dessa risker anges därför att

skadeförsäkringsrisken är belägen i Sverige, om försäkringstagaren är

stadigvarande bosatt här eller, i det fall att försäkringstagaren är en

juridisk person, om denne i Sverige har ett driftställe som försäkringen

hänför sig till. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas exempelvis i det fall

en person med hemvist i Sverige ingår ett försäkringsavtal om lösöret i

ett fritidshus som är beläget utomlands.

Tredje stycket avser livförsäkringar. Här föreslås, huvudsakligen i

överensstämmelse med artikel 2 e) i andra livförsäkringsdirektivet, en

definition av när Sverige skall anses vara det land där åtagandet skall

fullgöras.

1 kap. 8 §

Begreppet sekundäretablering i första stycket har överförts från 2 kap. 2 §

LEF och kan tillämpas på såväl EES-försäkringsgivare som

försäkringsgivare från tredje land. Det bör dock noteras att

försäkringssammanslutningar från tredje land inte tillåts driva

verksamhet här i landet och att reglerna om försäkringssammanslutningar

respektive generalrepresentationer därför inte blir tillämpliga för

försäkringsgivare från tredje land. Inrättande av ett dotterbolag i Sverige

är inte att betrakta som en sekundäretablering, eftersom dotterbolaget är

en separat juridisk person och inte försäkringsgivarens representant.

Begreppet företrädare i andra stycket har i sak samma innebörd som

motsvarande begrepp i 2 kap. 3 § sjätte stycket LEF. Eftersom den

utländska försäkringsgivarens egentliga ledning finns utomlands, skall

försäkringsgivare som etablerar sig här i landet ha en person som

ansvarar för verksamheten här. Den utländska försäkringsgivarens

företrädare i Sverige kan vara en generalagent, direktör för en filial eller

ett ombud för försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning. I det

fall en juridisk person används som generalagent skall agenturen

företrädas av ett ombud.

Företrädaren svarar för verksamheten från den utländska

försäkringsgivarens sekundäretablering här i landet och företräder

försäkringsgivaren i rättsförhållanden som gäller sekundäretableringens

verksamhet. Med undantag av ombud för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning leder företrädarna också försäkringsrörelsen

vid sekundäretableringen. Företrädarens ställning kan närmast jämföras

med den ställning en verkställande direktör eller en styrelseledamot i ett

svenskt försäkringsbolag har. Ett ombud för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning har samma ansvar för verksamheten som

övriga företrädare, trots att han eller hon inte är involverad i själva

affärsrörelsen.

Liksom gällande lagstiftning föreslås inte några bestämmelser om

skadeståndsskyldighet för företrädare. Frågan huruvida företrädaren på

grund av sitt ansvar för verksamheten är skadeståndsskyldig för skada

som vållas försäkringstagare och andra som berörs av

försäkringsverksamheten får bedömas enligt allmänna

skadeståndsrättsliga principer.

Lagförslaget innehåller inte närmare bestämmelser om omfattningen

av företrädarens befogenheter utan företrädaren bestämmer själv hur

verksamheten i Sverige skall organiseras. Av sakens natur följer att

exempelvis en generalagent och en verkställande direktör för en filial har

rätt att anställa den personal och anlita de försäkringsombud eller

konsulter som behövs för verksamheten. Sitt lagstadgade ansvar för

verksamheten kan företrädaren dock inte överföra på någon annan utan

han eller hon ansvarar alltid på det sätt som avses i denna lag för

anställdas och andra uppdragstagares verksamhet.

I lagen finns särskilda bestämmelser om generalagent (9 §), filial

(10 §) och generalrepresentation (12 §).

1 kap. 9 §

I denna paragraf stadgas om generalagentens ställning och uppgifter samt

om de krav som ställs på denne.

Begreppet generalagent i första stycket första meningen, som inte

närmare preciserats i gällande lagstiftning, har i sak samma innebörd som

detta begrepp anses ha i LUF. En generalagent är en syssloman som

marknadsför, utfärdar försäkringar och sköter skaderegleringen på en

utländsk försäkringsgivares vägnar här i landet. Formellt sett är det

således inte generalagenten utan den utländska försäkringsgivaren som

driver försäkringsrörelsen i Sverige.

Föreskriften i andra meningen i detta stycke, att inte mer än en

generalagent får företräda en utländsk försäkringsgivare i Sverige,

överensstämmer i sak med 3 § första meningen LUF. Motsvarighet

saknas dock i LEF. Däremot finns det inte något hinder mot att en och

samma person är generalagent för fler än en utländsk försäkringsgivare.

I andra stycket anges de allmänna behörighetsvillkoren för en

generalagent som representerar en utländsk försäkringsgivare, vilka till

sitt innehåll är desamma som de nu gällande villkoren enligt 4 § första

stycket andra och tredje meningarna LUF och 2 kap. 3 § första stycket

första och andra meningarna LEF. Generalagenten skall vara bosatt i

Sverige. Detta är viktigt för att de som vänder sig till den utländska

försäkringsgivaren här i landet skall kunna träffa den som ansvarar för

försäkringsgivarens verksamhet och angelägenheter. Generalagenten

skall ha rättslig handlingsförmåga i alla de angelägenheter som gäller

honom eller henne själv. Han eller hon får inte vara omyndig, försatt i

konkurs eller underkastad näringsförbud. Generalagenten kan jämföras

med ett svenskt försäkringsbolags verkställande direktör eller

styrelseledamot.

Det ligger i sakens natur att generalagenten måste vara förtrogen med

försäkringsrörelse. Eftersom generalagenten kan vara den enda personen

som representerar den utländska försäkringsgivaren i Sverige måste han

eller hon förutsättas vara särskilt yrkesskicklig. I fråga om

styrelseledamot och verkställande direktör har numera i

försäkringsrörelselagen tagits in uttryckliga föreskrifter om yrkesmässiga

krav och lämplighet i övrigt. En motsvarande lösning införs i fråga om

generalagent som representerar en försäkringsgivare från tredje land som

ansöker om svensk koncession. Således skall det ingå i

koncessionsprövningen enligt 4 kap. 5 § första stycket att bedöma om

generalagenten har de insikter och den erfarenhet som måste krävas av

den som deltar i ledningen av en försäkringsgivare och även i övrigt är

lämplig för en sådan uppgift. Desto mångsidigare och mera omfattande

verksamhet det är fråga om desto större krav bör ställas på

generalagenten.

När det gäller generalagent som representerar en EES-försäkrings-

givare ankommer i enlighet med principen om en koncession och

hemlandstillsyn motsvarande prövning på tillsynsmyndigheten i

försäkringsgivarens hemland.

Generalagenten skall i Sverige representera den utländska

försäkringsgivaren i alla de rättsförhållanden som föranleds av dennes

verksamhet här i landet. Han skall också leda och sköta

försäkringsgivarens försäkringsrörelse i Sverige. Det är därför viktigt att

generalagenten har omfattande befogenheter. Enligt tredje stycket, som i

sak överensstämmer med 4 § första stycket första meningen LUF och

2 kap. 3 § andra stycket LEF, är generalagentens behörighet att företräda

den utländska försäkringsgivaren lagstadgad. Detta innebär att en

utländsk försäkringsgivare inte kan inskränka den fullmakt som enligt

detta stycke skall utfärdas för generalagenten. Däremot kan

försäkringsgivaren vid behov byta ut sin generalagent.

Föreskriften i fjärde stycket överensstämmer i sak med 4 § andra

stycket LUF och 2 kap. 3 § första stycket tredje och fjärde meningarna

LEF.

Av generalagentens fullmakt skall framgå bemyndigandet att sköta

verksamheten för den utländska försäkringsgivarens räkning här i landet.

Om fullmakten inte medger att generalagenten får använda ombud vid

rörelsens drivande, måste detta givetvis beaktas. Någon uttrycklig

föreskrift härom torde inte vara nödvändig. I förslaget har därför inte

tagits upp någon motsvarighet till 3 § andra meningen LUF. I det fall

generalagenten är en juridisk person skall fullmakten ställas till det

utsedda ombudet.

För generalagent som företräder försäkringsgivare från tredje land

finns i förslaget bestämmelser om godkännande av generalagent (4 kap.

5 § första stycket ), byte av generalagent (4 kap. 8 §), tillfälligt ombud

för generalagent (6 kap. 12 §) och utseende av ombud i stället för

generalagent i samband med att verksamheten i Sverige upphör (7 kap.

2 §).

När det gäller generalagent för EES-försäkringsgivare får

Finansinspektionen vid förhinder för generalagenten interimistiskt

förordna ett ombud, om det med hänsyn till skyddet för

försäkringstagarnas intressen är nödvändigt (3 kap. 8 §). Motsvarande

föreskrift för generalagent som representerar försäkringsgivare från

tredje land återfinns i 6 kap. 12 §.

1 kap. 10 §

Det föreslås att såväl EES-försäkringsgivare som försäkringsgivare från

tredje land skall kunna inrätta en filial i Sverige för drivande av

försäkringsrörelse. Enligt gällande lagstiftning står filialetablering endast

öppen för EES-försäkringsgivare. Begreppet filial i första stycket har

samma innebörd som i 2 kap. 2 § LEF.

Om verksamheten drivs genom en filial gäller enligt andra stycket,

förutom bestämmelserna i denna lag, även lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m. för försäkringsverksamhet som bedrivs genom

filial i Sverige. I den lagen finns bestämmelser bl.a. om att filialen skall

stå under ledning av en verkställande direktör. Filialens direktör svarar

för filialens verksamhet, leder dess försäkringsrörelse samt agerar för den

utländska försäkringsgivarens räkning i övriga affärsangelägenheter här.

Vidare företräder direktören den utländska försäkringsgivaren i

rättsförhållanden som gäller filialens verksamhet. Direktörens

nationalitet har ingen betydelse, bara filialens verksamhet de facto leds

från Sverige. Den verkställande direktören skall vara bosatt i Sverige

(ang. motivet till denna föreskrift se prop. 1992/93:257 sid. 165). I övrigt

gäller för verkställande direktören de kvalifikationskrav och

behörighetsvillkor som anges i 9 och 10 §§ lagen om utländska filialer

m.m. Filialens direktör får således inte vara omyndig, försatt i konkurs

eller en person som har meddelats näringsförbud eller har förvaltare

enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken.

För verkställande direktör som förestår en filial som tillhör en

försäkringsgivare från tredje land finns bestämmelser om godkännande

(4 kap. 5 § första stycket), byte (4 kap. 8 §) och tillfälligt ombud för

verkställande direktör (6 kap. 12 §).

När det gäller filial som etableras av försäkringsgivare från tredje land

ingår i koncessionsprövningen enligt 4 kap. 5 § första stycket att bedöma

om filialens verkställande direktör har de insikter och den erfarenhet som

måste krävas.

Angående möjlighet för Finansinspektionen att förordna ombud för en

verkställande direktör som förestår en filial som tillhör en EES-

försäkringsgivare, se 3 kap. 8 §.

1 kap. 11 §

Denna paragraf gäller endast EES-försäkringsgivare. Begreppet

försäkringssammanslutning i första meningen i paragrafen har i sak

samma innebörd som detta begrepp definieras i 1 kap. 1 § fjärde stycket

första meningen LEF. Med försäkringssammanslutning avses främst den

typ av sammanslutningar som är organiserade i form av

försäkringsbörser, där fysiska och juridiska personer sammanslutna i

syndikat bedriver försäkringsverksamhet utan solidarisk ansvarighet. Det

är alltså inte själva försäkringssammanslutningen utan de enskilda

fysiska eller juridiska personerna inom sammanslutningen som meddelar

försäkring. Den försäkringssammanslutning som närmast berörs av

bestämmelsen är Lloyd s i

London. Försäkring meddelas hos Lloyd s av enskilda individer som är

organiserade i syndikat. Försäkringsgivarna står inte i direkt kontakt med

kunderna utan försäkringsaffärerna förvärvas huvudsakligen genom

särskilt godkända försäkringsmäklare.

Utanför begreppet försäkringssammanslutning faller de typer av

försäkringssammanslutningar som bildats i syfte att bedriva

koassuransverksamhet. Exempel på sådana sammanslutningar utomlands

är Verenigde Nerlandsee Beurssen (V.N.A.B.) i Rotterdam och the

Institute of London Underwriters (ILU) i London. Dessa typer av

försäkringssammanslutningar kan dock få marknadstillträde i Sverige

genom att de enskilda försäkringsbolagen inom sammanslutningarna

etablerar verksamhet enligt denna lag.

Föreskriften i andra meningen har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag. Bestämmelsen motsvaras av 1 kap. 1 § fjärde stycket andra

meningen LEF och har införts av lagtekniska skäl.

I 12 § finns bestämmelser om företrädare för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning.

1 kap. 12 §

Försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning från ett EES-land som

avser att bedriva försäkringsrörelse från en etablering här i landet skall

etablera verksamheten här genom en generalrepresentation. Begreppet

generalrepresentation i första stycket första meningen har i sak samma

innebörd som i 2 kap. 2 § 3 LEF. Generalrepresentationen har inte

möjlighet att meddela några försäkringar men skall svara för

försäkringsgivarens verksamhet i övrigt här i landet.

Enligt andra meningen i detta stycke, som i sak överensstämmer med

2 kap. 3 § fjärde stycket första meningen och femte stycket första

meningen LEF, skall generalrepresentationen förestås av ett ombud som

ansvarar för den verksamhet som försäkringsgivarna i sammanslutningen

bedriver i Sverige. Ombudets ansvar för verksamheten här i landet kan

jämställas med det ansvar som verkställande direktören eller en

styrelseledamot i ett svenskt försäkringsbolag har för bolagets

verksamhet, trots att ombudet inte direkt är involverad i den verksamhet

som drivs inom sammanslutningen.

I andra stycket anges behörighetsvillkoren för ombudet för en

försäkringssammanslutning, vilka i sak är desamma som för andra

företrädare för utländska försäkringsgivare enligt denna lag.

Ombudet skall representera försäkringsgivarna i sammanslutningen i

alla de rättsförhållanden som föranleds av deras verksamhet i Sverige.

Ombudet skall därför enligt tredje stycket ha behörighet att ingå för

försäkringsgivarna bindande rättshandlingar och att på

försäkringsgivarnas vägnar tala och svara inför domstolar. Genom att

ombudets behörighet enligt detta stycke är lagstadgad har

försäkringsgivarna inte rätt att begränsa den.

Om skyldigheten för utländska försäkringsgivare att i sin verksamhet i

Sverige rätta sig efter svenska myndigheters beslut och föreskrifter, se

4 §.

1 kap. 13 §

Denna paragraf, som saknar motsvarighet i gällande lagstiftning, anger

vissa grunddrag i gränsöverskridande verksamhet. Paragrafen avser

endast EES-försäkringsgivare, eftersom försäkringsgivare från tredje

land inte har givits någon generell möjlighet att bedriva

gränsöverskridande verksamhet i Sverige.

Gränsöverskridande verksamhet kännetecknas enligt paragrafen av att

en EES-försäkringsgivare från ett utländskt driftställe täcker en

försäkringsrisk som är belägen i Sverige. En ytterligare förutsättning för

att verksamheten skall klassas som gränsöverskridande är att

försäkringsaffären förvärvats utan anlitande av en sekundäretablering

eller ett dotterbolag som försäkringsgivaren har här i landet. I

lagrådsremissens lagförslag användes termen etablering för att beteckna

sekundäretableringar och dotterbolag. Detta har dock ändrats efter

påpekande från Lagrådet. Dessutom förutsätts att den utländska

försäkringsgivaren inte anlitar ett i Sverige självständigt verksamt ombud

som kontinuerligt för försäkringsgivarens räkning förvärvar

försäkringsaffärer, eftersom en permanent närvaro i Sverige är att

betrakta en filial eller en agentur.

De grundläggande kriterierna som enligt denna paragraf skall vara

uppfyllda för att en verksamhet skall betraktas som gränsöverskridande

är baserade på begreppet fritt tillhandahållande av försäkringstjänster i

dels artikel 12.1 i det andra skadeförsäkringsdirektivet, som i sin tur

hänvisar till artikel 2 d), dels artikel 10.1 och artikel 2 e) i det andra

livförsäkringsdirektivet. Artikel 10.2 i andra livförsäkringsdirektivet har

upphävts genom tredje livförsäkringsdirektivet. Övriga bestämmelser

kvarstår dock oförändrade.

Med utländskt driftsställe avses i detta sammanhang EES-

försäkringsgivarens huvudkontor eller annat fast driftsställe i hemlandet

och filial som avses i artikel 1.b i både tredje

skadeförsäkringsdirektivet och tredje livförsäkringsdirektivet i ett annat

EES-land än hemlandet, dock inte i Sverige.

Som angetts i avsnitt 6.5 ändras nu, såvitt gäller EES-

försäkringsgivare, den praxis som tidigare gällt i Sverige att svenska

företag och svenska privatpersoner fritt kan upphandla försäkringar

utomlands. Försäkringar som svenska juridiska eller fysiska personer på

eget initiativ placerar utomlands hos en försäkringsgivare i ett annat

EES-land skall alltså numera anses utgöra gränsöverskridande

verksamhet. Även passivt tillhandahållande av försäkringstjänster av en

EES-försäkringsgivare skall därmed vara föremål för reglering. Detta

förutsätter dock att verksamheten är av viss omfattning. Som tidigare

sagts i avsnitt 6.5 kan en enstaka meddelad affär inte anses utgöra någon

verksamhet och kräver inte föregående anmälan till behörig myndighet.

Uttrycket meddela försäkringar har, trots den i viss mån ändrade

innebörden, hämtats från försäkringsrörelselagen. Uttrycket har valts för

att det kan anses omfattade såväl aktivt som passivt tillhandahållande av

tjänster.

Lagrådet har i sitt yttrande påpekat att det skulle vara till fördel om

uttrycket försäkringsrörelse i Sverige kunde ingå i definitionen av

gränsöverskridande verksamhet. Som tidigare angetts (se

författningskommentaren till 1 §) bör dock termen försäkringsrörelse

endast användas för att beteckna den verksamhet som bedrivs av

sekundäretableringar.

När gränsöverskridande verksamhet bedrivs från ett utländskt

driftställe, kan marknadsföringen av försäkringarna ske antingen som

direkt marknadsföring, t.ex. med personligt riktade

marknadsföringsåtgärder såsom direktreklam och telefonförsäljning eller

genom annonsering i svensk press, television eller radio. Vidare kan

marknadsföringen ske genom representanter för utländska

försäkringsgivare som under besök i Sverige kontaktar potentiella

kunder. Om försäkringsgivaren i sin anskaffningsverksamhet i Sverige

använder en här i landet inrättad etablering är verksamheten som nyss

nämnts inte att betrakta som gränsöverskridande.

En EES-försäkringsgivares representant här enligt 5 § trafikskadelagen

(1975:1410) är inte att jämställa med en etablering (se 2 kap. 3 § andra

stycket 1).

Gränsöverskridande verksamhet behandlas närmare i avsnitt 6.5.

Liksom enligt gällande rätt skall en EES-försäkringsgivare ha rätt att

samtidigt här i landet bedriva gränsöverskridande verksamhet och

verksamhet från etablering, s.k. kumulation, under förutsättning att en

klar gränslinje upprätthålls mellan de båda verksamhetsformerna

Separationsprincipen

1 kap. 14 §

I denna paragraf kommer kravet på att liv- och skadeförsäkringsrörelse

skall vara separata till uttryck genom den s.k. separationsprincipen.

Bestämmelsen om separationskrav i första stycket första meningen, som

avser EES-försäkringsgivare, har med en smärre redaktionell jämkning

överförts från 2 kap. 5 § andra stycket LEF. Sistnämnda bestämmelse är

utformad i enlighet med artikel 13 i första livförsäkringsdirektivet i dess

lydelse enligt artikel 16 i tredje livförsäkringsdirektivet. Vad som avses

med livförsäkring har definierats i 6 § andra stycket. Lagrådet har i sitt

yttrande påtalat att det inte klart framgår vad som avses med begreppet

 förena . Avsikten med bestämmelsen är att en EES-försäkringsgivare

här i landet överhuvudtaget inte skall få förena direkt livförsäkring med

annan försäkringsrörelse än sådan skade- och återförsäkringsrörelse som

anges i lagtexten. En utländsk försäkringsgivare kan bara ha en

generalagent (se 9 § första stycket) och knappast mer än en filial här i

landet.

Enligt andra meningen i detta stycke får en EES-försäkringsgivare,

som på basis av den koncession som försäkringsgivaren fått i sitt

hemland kan bedriva både liv och skadeförsäkring

(kompositförsäkringsgivare), även i Sverige samtidigt bedriva både liv-

och skadeförsäkringsrörelse. Bestämmelsen grundar sig på artikel 16 i

tredje livförsäkringsdirektivet genom vilken har upphävts den

bestämmelse i artikel 13 i första livförsäkringsdirektivet enligt vilken

kompositförsäkringsgivarna tidigare endast kunde etablera agenturer eller

filialer i andra medlemsländer för bedrivande av skadeförsäkringsrörelse.

Föreskriften i tredje meningen i detta stycke har överförts från 2 kap.

5 § fjärde stycket LEF.

För försäkringsgivare från tredje land kommer separationsprincipen till

uttryck i andra stycket som överensstämmer med 2 § tredje stycket LUF.

Bestämmelsen har omformulerats efter påpekande från Lagrådet för att

understryka att den åsyftade begränsningen endast gäller

försäkringsrörelse. Att separationsprincipen har en snävare innebörd för

försäkringsgivare från tredje land än för EES-försäkringsgivare har sin

grund i artikel 31 i första livförsäkringsdirektivet som föreskriver att en

försäkringsgivare från tredje land endast får kombinera återförsäkring av

livförsäkring med direkt livförsäkring.

Undantag

1 kap. 15 §

Dispensbestämmelserna i denna paragraf gäller till viss del alla utländska

försäkringsgivare.

I första stycket ges möjlighet att i fråga om vissa livförsäkringar från

fall till fall medge undantag från bestämmelserna i denna lag om

livförsäkring. Dispensen kan ha generell utformning eller begränsas till

vissa livförsäkringsbestämmelser.

Dispensmöjligheten enligt punkt 1 överensstämmer i sak med

motsvarande dispensmöjlighet i 2 a § andra stycket första meningen LUF

och 1 kap. 5 § andra stycket LEF.

Dispensmöjligheten enligt punkt 2 motsvarar 2 a § tredje stycket första

meningen LUF medan motsvarighet saknas i LEF.

Begränsningen av dispensmöjligheten enligt andra stycket har sin

motsvarighet i 2 a § andra stycket andra meningen LUF.

Dispensbestämmelsen i tredje stycket motsvarar 2 a § tredje stycket

första meningen LUF.

Bestämmelsen i fjärde stycket motsvarar 2 a § tredje stycket andra

meningen LUF.

Möjligheten enligt femte stycket att i samband med ett dispensbeslut

föreskriva att bestämmelser om skadeförsäkring skall tillämpas i stället

för livförsäkringsbestämmelserna har sin motsvarighet i 2 a § andra

stycket första meningen LUF och 1 kap. 5 § andra stycket LEF.

BESTÄMMELSER OM EES-FÖRSÄKRINGSGIVARE

2 kap. Rätt att driva verksamhet i Sverige

Av principen om en koncession och hemlandstillsyn följer att en EES-

försäkringsgivares beslut om att inleda verksamheten i Sverige endast

förutsätter en anmälan till tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens

hemland. Detta gäller oavsett om försäkringsgivaren avser att bedriva

verksamheten i Sverige från en sekundäretablering här eller genom

gränsöverskridande verksamhet. Det ankommer sedan på

tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland att underrätta

Finansinspektionen om den i Sverige planerade verksamheten (1 §). Till

underrättelsen skall bl.a. fogas ett intyg om försäkringsgivarens solvens

samt, när det gäller gränsöverskridande verksamhet, en utredning om

vilka försäkringsklasser som försäkringsgivarens koncession omfattar

och vilka risker som här i landet skall täckas genom den planerade

verksamheten (2-3§§).

Finansinspektionen har inte möjlighet att direkt ingripa i den

verksamhet som en EES-försäkringsgivare inleder här i landet. Detta

gäller oavsett om rörelsen skall drivas från en etablering här eller genom

gränsöverskridande verksamhet. Inspektionen har emellertid ett visst

tillsynsansvar över verksamheten och därför skall en EES-

försäkringsgivare underrätta Finansinspektionen när verksamheten inleds

i Sverige (4 §).

2 kap. 1 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 kap. 1 § LEF.

Koncessionsgivningen av svenska myndigheter ersattes, när det gäller

EES-försäkringsgivare, genom prop. 1994/95:184 av ett

anmälningsförfarande som bygger på ett underrättelsesystem mellan

tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland och

Finansinspektionen. En EES-försäkringsgivare behöver således inte

koncession i Sverige utan kan under de förutsättningar som anges i

denna paragraf med stöd av tillståndet i hemlandet inleda verksamhet

här i landet. Detta gäller såväl verksamhet från en sekundäretablering här

som gränsöverskridande verksamhet.

Drivande av försäkringsrörelse från en sekundäretablering här i landet

förutsätter enligt artikel 10 i både första skadeförsäkringsdirektivet och

första livförsäkringsdirektivet, i deras lydelse enligt artikel 32 i tredje

skade- respektive livförsäkringsdirektivet, att EES-försäkringsgivare

anmäler detta till tillsynsmyndigheten i hemlandet, som i sin tur skall

underrätta Finansinspektionen om den tilltänkta verksamheten. Idag kan

denna verksamhet inledas två månader efter det att inspektionen har

mottagit en sådan underrättelse. Enligt direktivbestämmelserna kan dock

verksamheten påbörjas tidigare om värdlandet medger det. Skäl att

frångå direktiven i detta avseende föreligger inte. Föreskriften i punkt 1

har därför utformats i enlighet med detta förfarande.

Drivande av gränsöverskridande verksamhet förutsätter enligt artikel

14 i andra skadeförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 34 i

tredje skadeförsäkringsdirektivet, och artikel 11 i andra

livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 34 i tredje

livförsäkringsdirektivet, att EES-försäkringsgivare anmäler detta till

tillsynsmyndigheten i hemlandet. I artikel 16 i andra

skadeförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 35 i tredje

skadeförsäkringsdirektivet, och artikel 14 i andra

livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 35 i tredje

livförsäkringsdirektivet, anges det förfarande som skall iakttas mellan

hemlandet och det land där tjänsterna enligt planerna skall

tillhandahållas. Föreskriften i punkt 2 har utformats i enlighet med detta

förfarande.

Begreppet sekundäretablering preciseras i 1 kap. 8 § och begreppet

gränsöverskridande verksamhet i 1 kap. 13 §.

Termen behörig myndighet har definierats i 1 kap. 5 § första stycket 4.

2 kap. 2 §

Bestämmelserna i denna paragraf överensstämmer i sak med 2 kap. 4 §

LEF som i sin tur grundar sig på bestämmelserna i artikel 10 punkterna 1

och 2 i både första skadeförsäkringsdirektivet och första

livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 32 i både tredje

skadeförsäkringsdirektivet och tredje livförsäkringsdirektivet.

Hemlandsmyndigheten skall kontrollera att en EES-försäkringsgivare,

som planerar en sekundäretablering i Sverige, uppfyller de krav som

ställs på försäkringsrörelse inom EES enligt EG:s försäkringsdirektiv.

För att Finansinspektionen skall med hänsyn till inspektionens

sekundära tillsynsansvar (se 3 kap.) få en tillförlitlig bild av den

försäkringsgivare som avser att etablera försäkringsrörelse i Sverige

måste etableringsanmälningen innehålla de uppgifter som anges i första

stycket. Dessutom skall till ansökan fogas ett intyg om att

försäkringsgivaren har ett minsta eget kapital (kapitalbas) enligt vad som

föreskrivs i artikel 16 och 17 i första skadeförsäkringsdirektivet

respektive artikel 19 och 20 i första livförsäkringsdirektivet. För

verksamhet avseende motorfordonsansvar krävs vissa tilläggsuppgifter

enligt andra stycket.

I tredje stycket anges det förfaringssätt som skall iakttas när de

uppgifter som ingår i underrättelsen enligt första stycket 1 och 2 ändras.

Här är det försäkringsgivaren själv som direkt till Finansinspektionen

skall anmäla den tilltänkta ändringen minst en månad innan den görs.

2 kap. 3 §

Bestämmelserna i denna paragraf, som i huvudsak överensstämmer med

2 kap. 4 a § LEF, är utformade i enlighet med artikel 35 och 36 i både

tredje skadeförsäkringsdirektivet och tredje livförsäkringsdirektivet.

En uttrycklig bestämmelse tas in i tredje stycket om att det är den

behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland som skall

underrätta Finansinspektionen om eventuella ändringar i

försäkringsgivarens verksamhet.

2 kap. 4 §

Bestämmelsen har överförts från 6 kap. 2 § LEF.

3 kap. Tillsyn över EES-försäkringsgivare

Kapitlet, som endast gäller EES-försäkringsgivare, innehåller

bestämmelser om Finansinspektionens övervakningsuppgifter avseende

dessa försäkringsgivare. Av principen om hemlandstillsyn enligt tredje

generationens försäkringsdirektiv följer att Finansinspektionen har rätt att

övervaka EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige endast till den del

övervakningen inte ankommer på den myndighet som svarar för tillsynen

av försäkringsgivarens verksamhet i hemlandet (1 §). Detta innebär att

Finansinspektionens tillsynsansvar för EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige inte omfattar den finansiella tillsynen utan i

huvudsak är begränsad till kontroll av att försäkringsgivaren iakttar

gällande bestämmelser i fråga om konsumentskydd,

försäkringsavtalsförhållanden och principer beträffande god affärssed.

Dessutom har Finansinspektionen en skyldighet att biträda den utländska

tillsynsmyndigheten som har huvudsansvaret för övervakningen av den

verksamhet som bedrivs av en EES-försäkringsgivare här i landet (2 §

andra stycket).

Finansinspektionen har rätt att få sådana uppgifter som behövs för

fullgörandet av sin övervakningsfunktion (3 §). Rätten att få uppgifter

gäller inte bara försäkringsgivare utan även bolag och andra organ som

har till uppgift att här i landet uteslutande bistå EES-försäkringsgivare

(4 §).

I detta kapitel ingår också bestämmelser om de tvångsmedel som

Finansinspektionen kan använda mot en EES-försäkringsgivare, om

försäkringsgivaren inte skulle iaktta denna lag, föreskrifter som

meddelats med stöd av denna lag eller om det annars skulle framkomma

missbruk i försäkringsgivarens verksamhet här i landet (6 §). Om EES-

försäkringsgivaren inte följer inspektionens anmärkning, uppmaning eller

efterlever ett förbud, skall saken i normala fall anmälas till den

myndighet som i försäkringsgivarens hemland har huvudsansvaret för

tillsynen av försäkringsgivarens verksamhet.

Endast i undantagsfall har Finansinspektionen rätt att, vid sidan av den

utländska tillsynsmyndigheten med det primära tillsynsansvaret, vidta

åtgärder mot EES-försäkringsgivaren. I brådskande fall får inspektionen

vidta åtgärder utan att på förhand underrätta den utländska myndigheten.

I stort överensstämmer bestämmelserna i detta kapitel med

motsvarande reglering i LEF. Vissa justeringar i det gällande

regelsystemet har dock gjorts.

3 kap. 1 §

I första stycket, som saknar direkt motsvarighet i gällande lagstiftning,

slås fast i enlighet med artikel 13 i första skadeförsäkringsdirektivet, i

dess lydelse enligt artikel 9 i tredje skadeförsäkringsdirektivet, och

artikel 15 i första livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 8 i

tredje livförsäkringsdirektivet, att tillsynsmyndigheten i EES-

försäkringsgivarens hemland har huvudansvaret för den finansiella

tillsynen över försäkringsgivarens verksamhet i Sverige. Med finansiell

tillsyn avses enligt samma direktivbestämmelser kontroll av

försäkringsgivarens hela verksamhet, försäkringsgivarens solvens,

skapandet av tekniska avsättningar och de tillgångar som skall täcka

dessa enligt de regler som hemlandet fastställt eller den praxis som

tillämpas där.

Begreppet den behöriga myndigheten har definierats i 1 kap. 5 §

första stycket 4. I 5 § finns bestämmelser om den utländska

tillsynsmyndighetens behörighet i Sverige.

Principen om hemlandstillsyn enligt denna paragraf bygger på

informationsutbyte och samarbete mellan tillsynsmyndigheten i

försäkringsgivarens hemland och Finansinspektionen. Bestämmelser om

skyldighet för inspektionen att lämna information och biträde i frågor

som hör till den finansiella tillsynen finns i 2 § andra stycket.

Av andra stycket följer att till den del tillsynen över en EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige inte ankommer på

tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland svarar

Finansinspektionen för övervakningen. I inspektionens uppgift ingår bl.a.

att kontrollera försäkringsgivarnas marknadsföring och information och

att verksamheten i övrigt drivs enligt här i landet godtagbara

affärsprinciper. I uppgiften ingår också kontroll av att försäkringsgivarna

i sin verksamhet i Sverige iakttar den lagstiftning som reglerar

förhållandena mellan försäkringsgivaren och försäkringstagarna, såsom

konsumentförsäkringslagen (1980:38). Ett annat väsentligt inslag i

inspektionens övervakningsfunktion är att verka för en sund utveckling

av den verksamhet som försäkringsgivaren bedriver i Sverige (se 2 §

första stycket).

3 kap. 2 §

Bestämmelserna i denna paragraf har överförts från 6 kap. 1 § första och

andra styckena LEF.

Ett betydelsefullt led i övervakningen av EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige är uppgiften att verka för en sund utveckling av den

här i landet bedrivna verksamheten. Enligt första stycket ankommer

denna uppgift på Finansinspektionen i samarbete med

tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland.

Med tanke på bl.a. de svenska försäkringstagarna är det betydelsefullt

med en effektiv tillsyn av EES-försäkringsgivares verksamhet här i

landet. En effektiv tillsyn, som är baserad på hemlandskontroll,

förutsätter ett intimt samarbete och informationsutbyte mellan berörda

tillsynsmyndigheter. Därför har inspektionen en viktig funktion i

tillsynsarbetet även om hemlandsmyndigheten har huvudansvaret för

tillsynen. Bestämmelserna i andra stycket syftar till att säkerställa en

effektiv övervakning av verksamheten här i landet.

3 kap. 3 §

Paragrafen motsvarar 6 kap. 3 § LEF.

Till den del övervakningen av en EES-försäkringsgivare ankommer på

Finansinspektionen skall inspektionen enligt första stycket ha rätt att få

sådana uppgifter om försäkringsgivaren och dennes verksamhet i Sverige

som behövs för denna tillsyn. Uppgiftsskyldigheten gäller oberoende av

om försäkringsgivaren bedriver verksamhet från en sekundäretablering

här eller genom gränsöverskridande verksamhet.

Finansinspektionen skall enligt andra stycket ha rätt att granska den

verksamhet som en EES-försäkringsgivares sekundäretablering i Sverige

bedriver. Finansinspektionen skall även ha möjlighet att granska

försäkringsgivarens handlingar och räkenskaper.

Med stöd av bemyndigandet i tredje stycket, som motsvarar 6 kap. 3 §

andra stycket LEF, kan inspektionen närmare precisera

uppgiftsskyldigheten i första stycket för EES-försäkringsgivaren.

3 kap. 4 §

Bestämmelserna i denna paragraf har överförts från 6 kap. 4 § LEF.

Med stöd av denna paragraf har Finansinspektionen möjlighet till insyn

i olika organ som samverkar med EES-försäkringsgivare. De organ som

här avses är i samma utsträckning som EES-försäkringsgivare skyldiga

att lämna upplysningar till inspektionen och hålla tillgångar och

handlingar tillgängliga för granskning av inspektionen.

3 kap. 5 §

Enligt första meningen, som överensstämmer med 6 kap. 1 § tredje

stycket LEF, har en utländsk tillsynsmyndighet med ansvar för den

finansiella tillsynen över en EES-försäkringsgivares verksamhet i

Sverige rätt att, efter att ha underrättat Finansinspektionen, när som helst

granska den verksamhet som försäkringsgivaren bedriver från en

sekundäretablering här i landet. Granskningen kan utföras antingen av

den utländska myndighetens egna tjänstemän eller av representanter som

befullmäktigas särskilt för denna uppgift.

Angående begreppet behörig myndighet, se 1 kap. 5 § första stycket 4.

I andra meningen har införts en uttrycklig föreskrift, som saknar

motsvarighet i gällande lagstiftning, om att Finansinspektionen skall ha

rätt att delta i undersökningar som utländska tillsynsmyndigheter

genomför vid sekundäretableringar här i landet. Föreskriften grundar sig

på artikel 14 i första skadeförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt

artikel 10 i tredje skadeförsäkringsdirektivet, och artikel 16 i första

livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 9 i tredje

livförsäkringsdirektivet.

Ingripande och sanktioner

3 kap. 6 §

Artikel 40 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och tredje

livförsäkringsdirektivet innehåller det förfarande som skall iakttas, om en

EES-försäkringsgivare inte följer de bestämmelser som tillämpas i det

land där den har en sekundäretablering eller där den bedriver

gränsöverskridande verksamhet. Bestämmelserna i denna paragraf, som

har överförts från 6 kap. 5 § LEF, är utformade i enlighet härmed.

När det gäller smärre avvikelser från denna lag, inspektionens

föreskrifter eller god affärssed här i landet, torde rättelse kunna uppnås

genom ett informellt påpekande.

Enligt första stycket skall Finansinspektionen i första skedet förelägga

försäkringsgivaren att vidta rättelse. Om försäkringsgivaren inte följer

föreläggandet skall inspektionen underrätta tillsynsmyndigheten i

försäkringsgivarens hemland. Om försäkringsgivaren ändå fortsätter med

sitt felaktiga förfarande kan inspektionen enligt andra stycket, efter att ha

underrättat tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland, förbjuda

försäkringsgivaren att marknadsföra eller meddela nya försäkringar här i

landet. I 1 kap. 7 § anges vad som avses med här i landet belägna

skadeförsäkringsrisker och när ett livförsäkringsåtagande skall fullgöras

här i landet.

I tredje och fjärde styckena stadgas om inspektionens rätt att i

brådskande fall vidta åtgärder utan att på förhand underrätta

tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland.

Angående möjlighet att förena ett föreläggande med vite, se 10 kap.

5 §.

Angående behörig myndighet, se 1 kap. 5 § första stycket 4.

3 kap. 7 §

Bestämmelserna i denna paragraf har överförts från 6 kap. 5 a § LEF som

grundar sig på artikel 20 i första skadeförsäkringsdirektivet, i dess

lydelse enligt artikel 13 i tredje skadeförsäkringsdirektivet, och artikel 24

i första livförsäkringsdirektivet, i dess lydelse enligt artikel 12 i tredje

livförsäkringsdirektivet.

Angående behörig myndighet, se 1 kap. 5 § första stycket 4.

3 kap. 8 §

En EES-försäkringsgivare skall under hela den tid försäkringsgivaren

bedriver verksamhet från en sekundäretablering här i landet ha en

företrädare. Om företrädaren avsäger sig sitt uppdrag, inte längre är

lämplig för sin uppgift eller av annat skäl inte kan utöva sitt uppdrag

skall

Finansinspektionen enligt första meningen, som i sak överensstämmer

med 6 kap. 6 § LEF, använda tvångsmedel mot försäkringsgivaren, om

inte en ny företrädare tillsätts.

Av syftet med förordnande av ett interimistiskt ombud enligt andra

meningen, som i sak överensstämmer med 6 kap. 6 § andra meningen

LEF, följer att ombudet skall ha samma rättigheter som företrädaren. Ett

interimistiskt ombud skall sköta sin uppgift till dess en ny företrädare

utses eller till dess att företrädarens hinder har upphört.

3 kap. 9 §

Bestämmelsen i denna paragraf har överförts från 7 kap. 1 § LEF.

Som en följd av att en EES-försäkringsgivare verkar här i landet med

stöd av koncession i hemlandet innebär ett återkallande av koncessionen

eller att koncessionen av annat skäl upphör i hemlandet att

verksamhetsrättigheterna i Sverige också upphör. Försäkringsgivaren får

inte längre bevilja nya försäkringar här i landet. Då verksamheten

avslutas skall framför allt säkerställas att försäkringstagarnas intressen

tryggas. Finansinspektionen skall i samarbete med tillsynsmyndigheten i

försäkringsgivarens hemland vidta alla de åtgärder som behövs som

skydd för de försäkrades intressen. Det är dock tillsynsmyndigheten i

EES-försäkringsgivarens hemland som har initiativrätten till en sådan

åtgärd.

BESTÄMMELSER OM FÖRSÄKRINGSGIVARE FRÅN TREDJE

LAND

4 kap. Inledande av verksamheten m.m.

Kapitlet, som endast gäller försäkringsgivare från tredje land, innehåller

bestämmelser som anger de närmare förutsättningarna för inledande av

verksamhet i Sverige. Dessa förutsättningar är, till skillnad från vad som

är fallet i fråga om EES-försäkringsgivare, inte baserade på principerna

om en enda koncession och hemlandstillsyn utan grundas på svensk

koncession och svensk offentlig tillsyn. Enligt huvudregeln skall således

alltjämt krävas koncession. Dessutom skall etablering krävas här i landet

för att en försäkringsgivare från tredje land skall kunna få bedriva

verksamhet i Sverige, om inte försäkringar skall marknadsföras i Sverige

genom en här i landet koncessionerad försäkringsgivare (1 § andra

stycket).

En ändring i jämförelse med den nuvarande regleringen är att

försäkringsgivare från tredje land skall få bedriva verksamheten i Sverige

inte enbart från en generalagentur utan även från en filial (1 §).

Det nuvarande kravet att en svensk koncession endast kan omfatta de

försäkringsklasser som försäkringsgivaren bedriver i hemlandet skall inte

längre gälla.

Det nuvarande förbudet för försäkringsgivare från tredje land att

bedriva annan rörelse än försäkringsrörelse har utvidgats till att inte bara

avse främmande verksamhet som drivs genom sekundäretablering utan

även verksamhet som drivs vid sidan av sådan etablering här i landet

(2 §).

Rätt att driva verksamhet i Sverige

4 kap. 1

I paragrafen har de bestämmelser i 1 § andra stycket och 1 a § första

stycket LUF som gäller rätten för försäkringsgivare från tredje land att

driva försäkringsrörelse respektive marknadsföra försäkringar i Sverige

sammanförts. Bestämmelsen i första stycket avser försäkringsrörelse som

försäkringsgivaren etablerar i egen regi i Sverige, medan andra stycket

endast avser anskaffningsverksamhet på den svenska marknaden genom

förmedling av en här i landet koncessionerad försäkringsgivare.

Begreppet försäkringsgivare från tredje land har definierats i 1 kap. 5 §

första stycket 2.

Ett huvudsyfte med koncessionskravet enligt första stycket är att

svenska myndigheter på förhand skall kunna göra en bedömning av

sannolikheten av att en utländsk försäkringsgivare kan svara för alla

förpliktelser som följer av försäkringsavtal samt också i övrigt sköta sin

försäkringsrörelse i enlighet med i Sverige godkända principer.

När det gäller de juridiska formerna för etablering i Sverige innebär

som tidigare nämnts förslaget i förhållande till gällande lagstiftning en

utökning av etableringsformerna genom att även filialetablering godtas.

 I andra stycket har undantaget från koncessions- och etableringskraven

enligt 1 a § första stycket LUF tagits upp. Undantaget avser

marknadsföring av försäkringar här i landet genom

förmedlingsverksamhet av försäkringsgivare som har koncession i

Sverige. Detta innebär, i överensstämmelse med gällande lagstiftning, att

endast svenska försäkringsbolag och försäkringsgivare från tredje land

med koncession i Sverige kan anlitas för förmedlingsuppdraget. Däremot

kan inte EES-försäkringsgivare som saknar separat svensk koncession

anlitas för detta uppdrag. Anledningen till detta är att det är lämpligt att

Finansinspektionen även i fortsättningen skall ha det primära

tillsynsansvaret för förmedlaren av denna speciella form av

anskaffningsverksamhet på den svenska marknaden.

Som framgått av avsnitt 6.5 anses denna möjlighet att marknadsföra

försäkringar vara en begränsad form av gränsöverskridande verksamhet.

Begreppet marknadsföra försäkringar har valts för att markera att det

här skall vara fråga om ett aktivt handlande från den utländska

försäkringsgivarens sida. Som tidigare nämnts omfattar inte

lagstiftningen försäkringar som svenska juridiska eller fysiska personer

på eget initiativ placerar utomlands hos försäkringsgivare från tredje

land.

Lagrådet har i sitt yttrande menat att den marknadsföring som här

avses utgör här i riket bedriven försäkringsrörelse och att detta bör

komma till utryck i lagtexten. Som tidigare angetts (se

författningskommentaren till 1 §) bör dock termen försäkringsrörelse

endast användas för att beteckna den verksamhet som bedrivs av

sekundäretableringar.

I 10 § anges de kriterier enligt vilka Finansinspektionen kan bevilja

tillstånd för den nu aktuella formen av marknadsföring.

Bestämmelsen i denna punkt har ansetts förenlig med EG-rätten,

eftersom ifrågavarande verksamhet inte innebär att någon etablering

kommer till stånd i Sverige och därför inte omfattas av de EG-direktiv

som berör tredjelandsföretag (se prop. 1992/93:257 sid. 125).

4 kap. 2 §

 En av försäkringsrörelselagstiftningens grundläggande principer,

förbudet att driva annan rörelse än försäkringsrörelse, har tagit upp i

första stycket, som motsvarar 1 § femte stycket LUF. Något krav enligt

tredjelandsreglerna i EG:s försäkringsdirektiv att upprätthålla detta

förbud finns inte. Förbudet är inte heller lika effektivt som motsvarande

förbud för svenska försäkringsbolag när det gäller att skydda de svenska

försäkringstagarnas intressen vilket är huvudsyftet med förbudet

eftersom större delen av en utländsk försäkringsgivares verksamhet som

regel är förlagd till utlandet. Konkurrensskäl talar dock för att alltjämt

tillämpa detta förbud; det är av vikt att försäkringsgivare från tredje land

inte skall försättas i en gynnsammare konkurrenssituation i Sverige än

andra försäkringsbolag med verksamhet här i landet.

Till skillnad mot vad som för närvarande gäller enligt LUF är förbudet

att driva främmande rörelse enligt denna paragraf inte begränsat till

verksamhet som bedrivs från etableringen för försäkringsrörelse här i

landet utan avser också verksamhet som drivs av försäkringsgivaren i

Sverige vid sidan av sådan etablering detta för att inte

försäkringsgivare från tredje land skall ges större verksamhetsfrihet än

svenska försäkringsbolag.

Avsikten är att den praxis som utbildats i Sverige, när det gäller att

medge undantag från förbudet att driva annan rörelse än

försäkringsrörelse enligt LUF, även i fortsättningen skall tillämpas.

För svenska försäkringsbolag kommer förbudet mot främmande

verksamhet bl.a. till uttryck i 1 kap. 3 § försäkringsrörelselagen. När det

gäller EES-försäkringsgivares verksamhet ankommer det på

tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland att bevaka att

försäkringsgivaren i enlighet med artikel 8.1 i både första

skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet begränsar

sin affärsverksamhet i Sverige till försäkringsområdet och sådan

verksamhet som är direkt anknuten till detta område, med uteslutande av

alla annan affärsverksamhet.

Bestämmelsen i andra stycket överensstämmer med 1 § sjätte stycket

LUF.

Tredje stycket motsvaras av 9 a § LUF. Av praktiska skäl ges

inspektionen rätt att bestämma vilka utredningar som skall fogas till

ansökan.

Koncession

4 kap. 3 §

Den nuvarande ordningen med en lagstadgad skyldighet för

Finansinspektionen att på ansökan lämna förhandsbesked om huruvida en

planerad verksamhet här i landet kräver separat svensk koncession har

tagits upp i första stycket som överensstämmer med 1 § tredje stycket

LUF.

Motivet för systemet med förhandsbesked är det intresse som den som

avser att starta en försäkringsliknande verksamhet har av att så snart som

möjligt få besked om huruvida den planerade verksamheten är

försäkringsrörelse och därför förutsätter koncession. I lagtexten

definieras inte vad som anses utgöra försäkringsrörelse. Som har

konstaterats i tidigare lagstiftningsärenden är det inte möjligt att

definiera begreppet tillräckligt noggrant och entydigt. Avsikten är att vid

tillämpningen av denna paragraf skall begreppet försäkringsrörelse

bestämmas med utgångspunkt i den praxis som utbildats på området (se

t.ex. RÅ 1992 ref.29). Se även författningskommentaren till 1 kap. 1 §.

Enligt andra stycket, som överensstämmer med 1 § fjärde stycket LUF,

är ett förhandsbesked bindande för den myndighet som lämnat beskedet.

Om inspektionens beslut efter överklagande har prövats av regeringen är

både regeringen och inspektionen bundna av regeringens beslut.

4 kap. 4 §

Regeringen är, liksom enligt försäkringsrörelselagen,

koncessionsgivande myndighet. Detta framgår av första stycket som

överensstämmer med 6 § första stycket LUF.

Obligatoriska handlingar i ett koncessionsärende är enligt andra

stycket, som i sak överensstämmer med 6 § andra stycket LUF, bl.a. en

verksamhetsplan. I verksamhetsplanen skall principerna för den

planerade verksamheten anges. Vidare skall till koncessionsansökningen

fogas ett bevis om att försäkringsgivaren har deponerat medel i en svensk

bank. Syftet med denna initiala deposition är att trygga

försäkringstagarnas intressen under den första verksamhetstiden då

etablerings- och startåtgärder kan ta avsevärda belopp i anspråk.

Av praktiska skäl innehåller lagförslaget i övrigt inte någon detaljerad

förteckning över de handlingar och utredningar som skall fogas till en

koncessionsansökan utan i överensstämmelse med 6 § sjätte stycket LUF

ges Finansinspektionen i tredje stycket rätt att meddela närmare

föreskrifter härom.

4 kap. 5 §

Paragrafen, som i stora delar överensstämmer med 7 § första-tredje

styckena LUF, anger koncessionsvillkoren för försäkringsgivare från

tredje land.

EG:s försäkringsdirektiv innehåller inte några regler om de materiella

villkoren för beviljande av koncession i fråga om försäkringsgivare från

tredje land. Koncessionsvillkorens närmare innehåll bestäms istället av

den nationella lagstiftningen i det land där verksamheten skall etableras.

Det finns i detta avseende inte skäl att försätta försäkringsgivare från

tredje land i en annan situation än svenska försäkringsbolag.

Koncessionsvillkoren är därför enligt förslaget i stort sett desamma för

försäkringsgivare från tredje land som för svenska försäkringsbolag,

dock med den väsentliga skillnaden som följer av att depositionskrav

endast uppställs för försäkringsrörelse som här i landet etableras av

försäkringsgivare från tredje land. Kravet på initialdeposition kommer till

uttryck genom hänvisningen i första stycket till 4 §. Den begränsning i

marknadstillträdet i Sverige som depositionskravet innebär har sin grund

i de krav som uppställs i artikel 23.2 e) i första

skadeförsäkringsdirektivet och i artikel 27.2 e) i första

livförsäkringsdirektivet.

Koncessionsprövningen enligt punkten 1 i första stycket skall, i

överensstämmelse med gällande lagstiftning, begränsas till en bedömning

av om försäkringsgivaren har sådan sakkunskap och sådana resurser som

är tillräckliga för en tillförlitlig försäkringsverksamhet i Sverige.

Som angetts i kapitel 6.6 bör, i likhet med försäkringsrörelselagen,

införas uttryckliga regler för prövningen av ledningen och större ägare av

en utländsk försäkringsgivare. Med ledning avses företrädaren för den

utländska försäkringsgivaren, som skall godkännas i samband med

koncessionsprövningen. Regleringen motsvarar den i

försäkringsrörelselagen och prövningen skall i princip vara densamma

(se prop. 1995/96:173).

Som också angetts i avsnitt 6.6 skall föreskriften i 2 § första stycket

LUF, att en utländsk försäkringsgivare här i landet bara får driva sådan

försäkringsrörelse som drivs i hemlandet, upphöra att gälla. Däremot

måste i enlighet med EG:s tredjelandsregler krävas att försäkringsgivare

från tredje land har tillstånd i sitt hemland att driva

försäkringsverksamhet.

I överensstämmelse med gällande lagstiftning har i andra stycket tagits

upp en uttrycklig föreskrift om att koncessionsprövningen inte får

grundas på den s.k. behovsprincipen, dvs. innefatta en kvantitativ

bedömning av antalet försäkringsgivare och försäkringsgivares

möjligheter att täcka försäkringstagarnas behov av försäkringsskydd.

Bestämmelsen i tredje stycket överensstämmer med 7 § andra stycket

LUF.

Såsom tidigare skall koncession enligt fjärde stycket inte beviljas för

försäkringsrörelse i allmänhet utan för bestämda försäkringsklasser i

enlighet med den indelning som gäller för svenska försäkringsbolag.

4 kap. 6 §

I överensstämmelse med 7 § fjärde stycket LUF skall prövningen av

frågan om ändring av koncession ske på samma grunder som vid

beviljande av en ny koncession med rätt för Finansinspektionen att

avgöra frågan om den är av principiell betydelse eller i övrigt av

synnerlig vikt. Ansökan om ändring av koncession skall ske på samma

sätt som vid ansökan av en ny koncession.

Lagrådet har i sitt yttrande förordat att bestämmelsen i andra stycket

formuleras om. Bestämmelsen behandlas dock i den nyligen remitterade

promemorian om en ny beslutsordning på bank- och försäkringsområdet

(se avsnitt 3). En översyn av bestämmelsen bör i stället göras i det

lagstiftningsarbetet.

4 kap. 7 §

Paragrafen motsvarar 9 § andra stycket LUF. Till skillnad mot tidigare

tas en uttrycklig bestämmelse in om att de vanliga reglerna för

koncessionsgivning skall gälla i tillämpliga delar.

4 kap. 8 §

En försäkringsgivare från tredje land kan vid behov byta ut sin

företrädare. Enligt denna paragraf, som delvis motsvarar 9 § andra

stycket LUF, skall försäkringsgivaren hos inspektionen ansöka om

godkännande av den nya företrädaren. Fråga om byte av företrädare kan

aktualiseras upprepade gånger. Det är därför ändamålsenligt med en

ordning där inte regeringen utan inspektionen fattar beslut om

godkännande av en ny företrädare.

4 kap. 9 §

Bestämmelsen motsvarar till sitt innehåll 23 § LUF. För att

Finansinspektionens tillsyn skall bli effektiv måste inspektionen få

kännedom om när en försäkringsgivare börjar sin verksamhet.

Den egentliga försäkringsrörelsen skall anses börja i och med att de

första åtgärderna för att sälja försäkringar vidtas eller när anbud tas emot.

Att försäkringsgivaren vidtar förberedande åtgärder för den planerade

verksamheten skall, även om åtgärderna leder till bokföringsskyldighet,

däremot inte anses innebära att verksamheten har inletts.

Marknadsföring av försäkringar

4 kap. 10 §

Bestämmelsen i denna paragraf motsvarar den i 1 a § andra stycket LUF.

Tidigare stadgades att tillstånd skulle lämnas om verksamheten inte

bedömdes vara oförenlig med en sund utveckling av försäkringsväsendet.

Den ändrade formuleringen ansluter till vad som enligt 5 § gäller för att

en utländsk försäkringsgivare skall få koncession i Sverige. Ändringen

innebär att kravet på sundhet i den planerade verksamheten skall avse

endast förhållandena i den enskilda koncernen eller i det enskilda

samarbetsavtalet och inte i försäkringsväsendet som helhet. Ändringen

har gjorts för att undvika alla slag av behovsprövning.

Någon behovsprövning får alltså inte göras vid tillståndsprövningen.

Avsikten är att de kriterier som i övrigt gäller för tillstånd till

förmedlingsverksamhet enligt 1 a § LUF skall tillämpas i

tillståndsärendena enligt denna paragraf (se 1989/90:NU 22). Om

förutsättningar för tillståndet inte längre finns, kan det förklaras

förverkat. En sådan åtgärd kan exempelvis föranledas av att ett

koncernförhållande eller ett samarbetsavtal upphör.

5 kap. Solvenskrav och bedrivande av verksamheten

Kapitlet innehåller i huvudsak solvensbestämmelser som skall gälla för

försäkringsgivare från tredje land. I avsnitt 6.7 har beskrivits den centrala

betydelse solvensbestämmelserna har när det gäller försäkringsrörelse

som etableras i Sverige av försäkringsgivare från tredje land. När det

gäller EES-försäkringsgivare stadgas om solvenskrav i varje

försäkringsgivares hemlands lagstiftning.

De kapitalkrav som ställs på försäkringsgivare från tredje land är

väsentligen av samma innehåll som i den nuvarande regleringen i LUF.

Vissa sakliga och redaktionella ändringar har dock gjorts i det gällande

regelsystemet. Eftersom organisationsformerna för etablering av

försäkringsverksamhet i Sverige har utökats i jämförelse med nuvarande

ordning, skall solvensreglerna i detta kapitel inte bara tillämpas på

verksamhet som etableras genom generalagent utan även på

filialetablering.

I 1 3 paragraferna har sammanförts bestämmelserna om deposition i

6 § andra femte styckena, 10 § andra stycket och 15 a § LUF.

Depositionskrav skall inte bara gälla för generalagenturer utan utsträckas

till att även omfatta verksamhet som försäkringsgivare från tredje land

etablerar genom filial här i landet. För att den föreslagna regleringen

skall stå i samklang med den allmänna målsättningen i OECD:s stadga

om liberalisering av osynliga betalningar skall deponerade tillgångar i

fortsättningen inte användas för att trygga betalning av offentligrättsliga

avgifter utan endast till att säkerställa försäkringskundernas intressen

(4 §).

De nuvarande bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar har

justerats, främst i syfte att klargöra att skyldigheten att redovisa sådana

avsättningar gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse.

I lagtexten förtydligas att kravet på täckning av de försäkringstekniska

avsättningarna (skuldtäckning) endast gäller den del av en utländsk

försäkringsgivares verksamhet som avser direktförsäkringsrörelse. Om

en utländsk försäkringsgivare vid sidan av direktförsäkringsrörelsen även

driver återförsäkringsrörelse skall alltså inte återförsäkringsdelen

omfattas av skuldtäckningsreglerna (8 § första stycket).

Någon motsvarighet till föreskriften i 18 § LUF om att

Finansinspektionen skall godkänna avtal om avgiven återförsäkring inom

livförsäkring, har inte tagits upp i förslaget. Syftet med föreskriften, dvs.

att förhindra att osunda återförsäkringsavtal ingås till nackdel för

försäkringstagarna, får anses tillgodosedd genom säkerhetsystemet i

lagförslaget.

Deposition

5 kap. 1 §

I första stycket fastslås att försäkringsgivare från tredje land, som

säkerhet för den försäkringsrörelse som bedrivs här, skall deponera

värdehandlingar i en svensk bank. Till skillnad från gällande lagstiftning

(5 a § LUF) har någon definition av begreppet bankinstitut inte införts i

lagförslaget. Någon ändring i sak avses dock inte utan godtagbara banker

skall såsom tidigare vara banker med svensk oktroj. Liksom hittills skall

Finansinspektionen ha till uppgift att bestämma vilka värdehandlingar

som skall godkännas för deposition. Urvalet skall ske med utgångspunkt

i kravet på säkerhet för försäkringstagarna.

Den bestämmelse som tidigare fanns om att deponering skulle göras

särskilt för livförsäkring och särskilt för skadeförsäkring har utgått efter

påpekande från Lagrådet. Anledningen till detta är att försäkringsgivare

från tredje land inte har rätt att driva försäkringsrörelse avseende både

livförsäkring och skadeförsäkring här i landet (se 1 kap. 14 § andra

stycket).

I andra stycket finns bestämmelser om initialdeposition. Med

initialdeposition avses det minimibelopp som måste deponeras för att

koncession överhuvudtaget skall kunna beviljas (se 4 kap. 4 § andra

stycket 2). Minimibeloppet skall såsom tidigare vara basbeloppsanknutet.

Också värdet av initialdepositionen skall vara detsamma som enligt

gällande reglering, dvs. 300 basbelopp. Depositionskravet har utformats

med beaktande av konkurrensförhållandena mellan svenska och

utländska försäkringsgivare här i landet samt med hänsyn till

motsvarande krav i andra länder. Syftet är att undvika att

depositionskravet i den svenska lagstiftningen utgör ett faktiskt hinder

för etablering av utländska försäkringsgivare i Sverige (se prop.

1984/85:77 sid. 56).

Den föreslagna initiala depositionen i detta stycke står i samklang med

såväl artikel 23.2 e) i första skadeförsäkringsdirektivet och artikel 27.2 e)

i första livförsäkringsdirektivet som OECD:s tjänsteliberaliseringsstadga.

5 kap. 2 §

När det gäller kraven på deponering medan verksamheten pågår skall den

nuvarande ordningen bibehållas. Således skall för skadeförsäkring

depositionen dimensioneras i enlighet med utvecklingen av

bruttopremieinkomsten. Med bruttopremieinkomst avses premieinkomst

för bruttoaffär, dvs. utan avdrag för återgivna återförsäkringspremier.

Oberoende av utvecklingen av bruttopremieinkomsten får dock

depositionen aldrig understiga ett minimibelopp motsvarande 300

basbelopp. För livförsäkring skall såsom tidigare inte tillämpas någon

kombination av omslutningsrelaterad deposition och minimideposition.

Istället skall endast krävas en minimideposition av samma storlek som

motsvarande deposition för skadeförsäkring.

I förhållande till gällande reglering föreslås den ändringen att

möjligheten att använda depositionen för att redovisa tillgångar

motsvarande värdet av de försäkringstekniska avsättningarna inte bara

skall gälla livförsäkring utan utsträckas till att även omfatta

skadeförsäkring (se 8 § andra stycket).

5 kap. 3 §

Liksom hittills skall Finansinspektionen enligt första stycket ha möjlighet

att bestämma en lägre initial deposition eller, när verksamheten har

inletts, en lägre variabel deposition eller minimideposition. Avgörande

för om en sådan dispens skall meddelas är rörelsens omfattning och

beskaffenhet.

Bestämmelserna i andra stycket om rätt att i vissa fall få tillbaka en del

av depositionen avseende skadeförsäkring överensstämmer med gällande

reglering (15 a § fjärde stycket LUF).

Om skyldighet att lämna Finansinspektionen uppgift om depositionen,

se 6 kap. 3 § första stycket 2.

Om skyldighet för Finansinspektionen att ingripa med föreläggande

om deponerat belopp minskat i värde, se 6 kap. 8 § andra stycket 3.

5 kap. 4 §

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om användning av de

värdehandlingar som en försäkringsgivare från tredje land deponerat,

motsvarar 16 § LUF.

Enligt OECD:s tjänsteliberaliseringsstadga skall

säkerhetsdepositionernas enda syfte vara att skydda försäkringstagarnas

intressen. För att depositionskraven skall stå i samklang med denna

stadga föreslås den ändringen i gällande lagstiftning att tillgångar som

deponerats inte får användas till betalning av böter, viten, avgifter och

ersättningar som kan åläggas enligt denna lag. Deponerade tillgångar

skall enligt denna paragraf endast kunna användas till att betala

fordringar på grund av försäkringsavtal som hänför sig till den

direktförsäkringsrörelse som försäkringsgivaren bedriver i Sverige. Om

en försäkringsgivare från tredje land här driver såväl direkt- som

återförsäkring, får således deponerade tillgångar endast användas för

betalning av fordringar inom direktförsäkringsområdet.

Försäkringstekniska avsättningar och grunder för

försäkringsverksamheten

5 kap. 5 §

Paragrafen, som motsvarar 10 § tredje-sjunde styckena LUF, innehåller

bestämmelser om försäkringstekniska avsättningar.

 I paragrafen klargörs att skyldigheten att redovisa försäkringstekniska

avsättningar gäller inom både skade- och livförsäkringsrörelse. Avsikten

har dock även tidigare varit att utländska försäkringsgivare från tredje

land skall redovisa försäkringstekniska avsättningar för skadeförsäkring.

Detta följer bl.a. av att det nuvarande systemet för skuldtäckning inom

skadeförsäkring i LUF bygger på att försäkringstekniska avsättningar

redovisas.

 I första stycket fastslås att en försäkringsgivare från tredje land skall

beräkna försäkringstekniska avsättningar för sin direktförsäkringsrörelse

här i landet. Efter förebild av bestämmelsen i 7 kap. 1 §

försäkringsrörelselagen anges vilket belopp de försäkringstekniska

avsättningarna skall uppgå till. De försäkringstekniska avsättningarna

delas in i olika poster. Indelningen överensstämmer med motsvarande

indelning i 10 § tredje stycket LUF.

Andra femte styckena överensstämmer med 10 § fjärde sjunde

styckena LUF.

5 kap. 6 §

Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar 11 § LUF i dess lydelse före

den ändring som infördes genom SFS 1995:781. Den nämnda ändringen

har fortfarande inte trätt i kraft (jfr. p. 1 i övergångsbestämmelserna)

eftersom de ändringar i försäkringsavtalslagen (1927:77) som

förväntades när ändringen gjordes inte har trätt i kraft (se sid. 127 och

302 303 i prop. 1994/95:184). I avvaktan på att motsvarande ändringar

genomförs i försäkringsavtalslagen återinförs nu den äldre lydelsen i

tidigare 11 § LUF.

I syfte att skapa klarhet i frågan om grunder och för att nå

överensstämmelse med försäkringsrörelselagen anges dock redan nu i

andra stycket att det för livräntor och sjukräntor som tillhör

skadeförsäkringsrörelsen skall upprättas grunder för beräkning av

premiereserv och rätt till återköp. Ytterligare förändringar får dock anstå

till dess att motsvarande ändringar genomförs i försäkringsrörelselagen

(1992:713) och i försäkringsavtalslagen.

Om skyldighet att tillställa Finansinspektionen grunder, se 6 kap. 3 §

första stycket 4.

5 kap. 7 §

Bestämmelserna i första stycket motsvarar 12 § LUF.

Hänvisningen till 7 kap. 5 § försäkringsrörelselagen (1982:713)

innebär att vissa allmänna anvisningar i den paragrafen skall beaktas vid

upprättande av de grunder som avses i detta stycke. Enligt anvisningarna

skall grunderna innehålla de antaganden om dödlighet och andra

riskmått, räntefot samt driftskostnader som krävs för beräkning av

försäkringspremier och premiereserv. Antagandena skall väljas så att de

kan anses var för sig betryggande för det slag av försäkringsrörelse som

det är fråga om.

Hänvisningen till 7 kap. 6 § försäkringsrörelselagen innebär att

särskilda övergångsgrunder kan upprättas för bestämd tid som tillägg till

premiereservgrunderna för redan tecknade livförsäkringar eller sådan

livränta eller sjukränta som tillhör annan försäkring än livförsäkring, om

verksamheten har utvecklats eller bedömts mindre gynnsamt än beräknat.

Detta innebär att premiereservgrunderna successivt anpassas efter den

ändrade situationen. Genom anordningen med övergångsgrunder behöver

försäkringsgivarna under en övergångsperiod inte redovisa ett underskott

som skulle ha uppstått om de definitivt anpassade grunderna omedelbart

hade fått full effekt. Övergångsperioden får normalt inte överstiga tio år.

I andra fjärde styckena har införts bestämmelser som motsvarar dem

som tidigare fanns i 7 kap. 5 7 §§ försäkringsrörelselagen. Anledningen

till att bestämmelserna återinförs är de ändringar som införs genom

6 §.

Om skyldighet för Finansinspektionen att ingripa med föreläggande

om grunderna inte längre är tillfredsställande, se 6 kap. 8 § andra stycket

2.

5 kap. 8 §

Enligt första stycket skall en försäkringsgivare från tredje land täcka de

försäkringstekniska avsättningarna för hela sin direktförsäkringsrörelse i

Sverige oberoende av om de föranleds av skade- eller livförsäkringsavtal.

I jämförelse med motsvarande bestämmelse i gällande lagstiftning (13 §

första stycket LUF) har en redaktionell ändring gjorts i syfte att

förtydliga att skuldtäckningsreglerna gäller endast

direktförsäkringsrörelsen även om den utländska försäkringsgivaren

förutom direktförsäkringsrörelsen även driver återförsäkringsrörelse här i

landet. Försäkringsgivare från tredje land bör inte försättas i olika

utgångslägen beroende på om de i Sverige driver enbart

återförsäkringsrörelse eller om de driver återförsäkringsrörelse vid sidan

av direktförsäkringsrörelsen här i landet.

Eftersom skuldtäckningsreglerna endast gäller

direktförsäkringsrörelsen görs inte heller någon hänvisning till det nya

andra stycket i 7 kap. 9 § försäkringsrörelselagen, som föreslås i

propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om

genomförande av EG:s försäkringsdirektiv.

Om skyldighet för Finansinspektionen att ingripa med föreläggande

om de tillgångar som används för skuldtäckning inte är placerade på det

sätt som förutsätts i detta stycke, se 6 kap. 8 § andra stycket 5.

Andra stycket motsvarar 13 § andra stycket LUF. Till skillnad mot vad

som tidigare gällt skall hela depositionen få beaktas vid täckningen av de

försäkringstekniska avsättningarna. Anledningen till detta är att de

deponerade tillgångarna endast skall få användas till betalning av skulder

grundade på försäkringsavtal (se 4 §). Eftersom det inte finns skäl att

särbehandla skadeförsäkring i detta avseende skall möjligheten att räkna

in depositionen inte bara gälla för livförsäkring utan även för

skadeförsäkring.

Tredje stycket överensstämmer i sak med 13 § tredje stycket LUF.

Om skyldighet för företrädaren att lämna uppgifter till

Finansinspektionen om de försäkringstekniska avsättningarnas storlek,

hur dessa beräknats och täckts samt om avgiven återförsäkring, se 6 kap.

3 § första stycket 3.

5 kap. 9 §

Paragrafen överensstämmer med 14 § LUF. Emellertid har paragrafen

formulerats så att den tar sikte inte bara på generalagenter utan även på

andra företrädare för försäkringsgivare från tredje land.

Hänvisningen i första stycket till 7 kap. 10 g § försäkringsrörelselagen

innebär bl.a. att matchnings- och diversifieringsprincipen i

försäkringsrörelselagen skall beaktas vid utformningen av riktlinjerna för

placering av medel som används för skuldtäckning. Matchningsprincipen

innebär att tillgångar som används för skuldtäckning skall väljas med

beaktande av försäkringsgivarens försäkringsåtaganden medan

diversifieringsprincipen innebär att riskerna skall spridas på ett lämpligt

sätt (se vidare prop. 1994/95:184 sid. 159 ff.).

Om företrädaren inte skulle kunna förmå försäkringsgivaren att

upprätta godtagbara riktlinjer skall Finansinspektionen ingripa med

föreläggande enligt 6 kap. 8 § andra stycket 4.

5 kap. 10 §

Paragrafen överensstämmer till sitt innehåll med 15 § första och andra

styckena LUF. Dock har skyldigheten att föra ett register, som utvisar de

tillgångar som används för skuldtäckning, utsträckts till att gälla även

andra företrädare för försäkringsgivare från tredje land än generalagent.

Om en tillgång som finns införd i registret överlåts, måste en annan

tillgång tillföras så att registret vid varje tidpunkt innehåller erforderliga

tillgångar för skuldtäckning. Det krävs att tillgångarna finns här i landet

(8 § tredje stycket).

5 kap. 11 §

Bestämmelserna i denna paragraf har överförts från 15 § tredje femte

styckena LUF.

Avgörande för förmånsrättens uppkomst är införandet i det register

som avses i 10 §. Syftet med regleringen är att skydda de försäkrades

intressen i Sverige inom livförsäkringsområdet, om en försäkringsgivare

från tredje land försätts i konkurs eller i övrigt kommer på obestånd.

Om särskild administration, se 7 kap. 4 §.

Solvenskrav

5 kap. 12 §

Paragrafen, som reglerar soliditetskraven på den del av en utländsk

försäkringsgivares verksamhet som är förlagd till Sverige, motsvarar till

sitt innehåll i huvudsak 16 a §. Innehållet har dock i jämförelse med

gällande reglering ändrats redaktionellt.

Bestämmelserna om kapitalbas, solvensmarginal och garantibelopp är i

huvudsak desamma som för svenska försäkringsbolag enligt

försäkringsrörelselagen (se prop. 1992/93:257 sid. 114 ff).

Enligt första stycket skall den kapitalbas som en försäkringsgivare från

tredje land skall upprätthålla, till skillnad från vad som gäller för svenska

försäkringsbolag, fastställas på basis endast av den direkta

försäkringsrörelsen här i landet. En försäkringsgivare från tredje land,

som från en sekundäretablering här i landet bedriver

återförsäkringsrörelse vid sidan av direktförsäkringsrörelsen, skall

således räkna ut kapitalbasen endast för direktförsäkringsrörelsen. I

förtydligande syfte har en föreskrift härom tagits upp i andra meningen i

detta stycke. Vid återförsäkring får det anses vara tillräckligt att

myndigheterna i återförsäkringsgivarens hemland övervakar

risktäckningskapaciteten. I övrigt överensstämmer i sak bestämmelserna

i detta stycke med motsvarande föreskrifter i 16 a § LUF.

Bestämmelserna i andra respektive tredje stycket har överförts från 16

a § tredje respektive fjärde stycket LUF.

5 kap. 13 §

Bestämmelserna i denna paragraf gäller endast skadeförsäkring och

överensstämmer i sak med motsvarande föreskrifter i 16 a § första

stycket LUF.

5 kap. 14 §

Bestämmelserna i denna paragraf gäller endast livförsäkring och

överensstämmer i sak med motsvarande föreskrifter i 16 a § första och

andra styckena LUF.

5 kap. 15 §

Bestämmelserna i denna paragraf gäller endast fondförsäkring och

överensstämmer i sak med motsvarande föreskrifter i 16 a § LUF.

Verksamhet i flera EES-länder

5 kap. 16 18 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 23 a § LUF som i sin tur grundar

sig på artikel 26 i första skadeförsäkringsdirektivet och artikel 30 i första

livförsäkringsdirektivet. Enligt dessa artiklar och EES-avtalet ges

försäkringsgivare, som har koncession att bedriva försäkringsrörelse i ett

eller flera EES-länder, rätt att ansöka om undantag.

Begreppet behörig myndighet har preciserats i 1 kap. 5 § första stycket

4.

Aktuarie

5 kap. 19 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 17 § LUF.

Första meningen har efter Lagrådets yttrande omarbetats för att

närmare överensstämma med den nuvarande bestämmelsen i LUF.

Skyldigheten att låta de försäkringstekniska beräkningarna och

utredningarna utföras under ledning av en aktuarie gäller livförsäkring av

alla slag (se 1 kap. 6 § andra stycket). Föreskriften gäller också livräntor

och sjukräntor oberoende av om de är att hänföra till livförsäkring eller

skadeförsäkring (se 1 kap. 6 § tredje stycket).

Hänvisningen i andra meningen till försäkringsrörelselagen innebär att

samma behörighetsvillkor som för aktuarier i svenska försäkringsbolag

gäller för aktuarier som anlitas av en försäkringsgivare från tredje land.

Finansinspektionen har i kungörelse (1984:290) angivit de närmare

behörighetsvillkoren för aktuarier.

6 kap. Tillsyn över försäkringsgivare från tredje land

Finansinspektionen skall även i fortsättningen ha tillsynsansvaret för

verksamhet som försäkringsgivare från tredje land har förlagt till

Sverige. Ett väsentligt inslag i tillsynsuppgiften är att kontrollera att

försäkringsgivarna uppfyller de solvenskrav som ställs på dem enligt

5 kap. Ett annat betydelsefullt led i tillsynen är kontrollen av att

anskaffningsverksamheten här i landet bedrivs i enlighet med de

principer som anges i 8 kap. I inspektionens övervakande funktion ingår

också att verka för en sund utveckling i övrigt av den verksamhet som en

försäkringsgivare från tredje land bedriver i Sverige. För att tillsynen

skall bli effektiv måste inspektionen få kännedom om när en

försäkringsgivare börjar sin verksamhet. Enligt 4 kap. 9 § skall därför

företrädaren för försäkringsgivaren underrätta inspektionen om detta.

Om inte försäkringsgivaren påbörjat sin verksamhet inom viss tid kan

koncessionen förklaras förverkad (2 §).

Finansinspektionen skall kontinuerligt övervaka verksamheten här i

landet utgående från de redogörelser om försäkringsgivarnas verksamhet

och ställning som företrädarna för försäkringsgivarna skall tillställa

inspektionen utan särskild uppmaning (3 §) eller på begäran (4 §). I 3 §

införs en skyldighet för företrädare för försäkringsgivare från tredje land

att informera Finansinspektionen om eventuella tvångsåtgärder som

tillgripits mot försäkringsgivaren i dennes hemland.

Inspektionen har rätt att när som helst göra platsundersökningar vid

sekundäretableringar som försäkringsgivare från tredje land har upprättat

i Sverige (6 §). Dessutom har inspektionen möjlighet till insyn i företag

och andra organ som här i landet uteslutande har till uppgift att biträda

försäkringsgivare från tredje land eller som försäkringsgivaren har ett

bestämmande inflytande i (7 §).

I kapitlet ingår också bestämmelser om sanktioner och andra åtgärder

som Finansinspektionen kan vidta för den händelse att en

försäkringsgivare från tredje land handlar i strid mot bestämmelserna i

denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna lag eller

det i övrigt finns anledning till anmärkning mot försäkringsgivarens

agerande här i landet (8 §).

Tillsynsbestämmelserna i övrigt i kapitlet motsvarar i huvudsak den

nuvarande regleringen i LUF.

6 kap. 1 §

I denna paragraf som överensstämmer med 5 § andra stycket och 22 a §

LUF, fastslås att Finansinspektionen har det huvudsakliga ansvaret för

tillsynen över den verksamhet som en försäkringsgivare från tredje land

bedriver i Sverige.

Ett väsentligt inslag i tillsynsfunktionen är kontrollen av att de

utländska försäkringsgivarna uppfyller solvenskraven enligt denna lag.

Tillsynen inkluderar också granskning av vissa funktioner, såsom

marknadsföring och skadereglering, hos försäkringsgivarnas

sekundäretablering här i landet. Avsikten är att en försäkringsgivare från

tredje land i stort sett skall granskas på motsvarande sätt som ett svenskt

försäkringsbolag enligt försäkringsrörelselagen. Vissa avvikelser följer

dock av att tillsynen endast gäller den del av den utländska

försäkringsgivarens verksamhet som är förlagd till Sverige och endast

avser direktförsäkringsrörelse samt av att den egentliga ledningen för den

utländska försäkringsgivaren finns utomlands.

En effektiv tillsyn över den verksamhet som en försäkringsgivare från

tredje land bedriver i Sverige kräver informationsutbyte och samarbete

med tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland. Av denna

anledning har i överensstämmelse med gällande lagstiftning tagits upp en

särskild föreskrift om skyldighet för inspektionen att ha ett nära

samarbete med sådana utländska myndigheter i tillsynsfrågor.

Begreppet behörig myndighet har preciserats i 1 kap. 5 § första

stycket 4.

6 kap. 2 §

I denna paragraf har, efter mönster av 19 kap. 2 § försäkringsrörelselagen

(1982:713), tagits upp vissa situationer där regeringen skall förklara

koncessionen förverkad för en försäkringsgivare från tredje land.

Bestämmelsen i första punkten motsvarar 25 § elfte stycket 2 LUF,

som föreslås införas i propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i

lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv. Enligt

första punkten skall således en koncession förklaras förverkad dels om

försäkringsgivaren inte påbörjat verksamheten inom ett år från det att

koncessionen beviljades, dels i de fall försäkringsgivaren dessförinnan

begärt det. Tidsfristen räknas från den dag då koncessionen beviljades.

Föreskriften i andra punkten saknar motsvarighet i LUF och innebär att

koncession för en försäkringsgivare från tredje land skall förverkas när

försäkringsgivaren under längre tid än sex månader inte drivit

verksamhet. Regeln omfattar endast fall där en försäkringsgivare rent

faktiskt inte bedriver verksamhet under den angivna tiden. Däremot är

det inte meningen att regeringen härigenom skall ha möjlighet att

förverka koncessionen för en försäkringsgivare som under en tid låter en

eller flera försäkringsklasser försäkringsgivaren har koncession för vara

vilande medan verksamheten i andra försäkringsklasser alltjämt pågår.

6 kap. 3 §

I paragrafen anges uppgifter som är av central betydelse för tillsynen och

som företrädaren är skyldig att självmant och utan anmaning tillställa

Finansinspektionen. Paragrafen har delvis sin motsvarighet i den

nuvarande regleringen.

Enligt första stycket punkten 1, som motsvarar 10 § första stycket

LUF, skall företrädaren varje år lämna inspektionen en särskild berättelse

för den utländska försäkringsgivarens verksamhet i Sverige.

För tillsynen av en utländsk försäkringsgivares risktäckningskapacitet

skall enligt punkt 2 och punkt 3 i detta stycke ett intyg eller en utredning

årligen lämnas om att depositionen respektive de försäkringstekniska

avsättningarna uppfyller kraven i 5 kap. 1 3, 5 och 8 §§. Bestämmelserna

har delvis sin motsvarighet i 10 § andra och tredje styckena LUF, dock

har uppgiftsskyldigheten i ifrågavarande avseende, till skillnad från

nuvarande reglering, inte begränsats till livförsäkring utan skall omfatta

även skadeförsäkring (jfr. kommentaren till 5 kap. 5 §).

Föreskriften i punkt 4 i detta stycke överensstämmer väsentligen med

12 a § första och tredje styckena LUF.

Om en försäkringsgivare från tredje land har fått en anmärkning av

tillsynsmyndigheten i sitt hemland kan det vara befogat att

Finansinspektionen upplyses om detta förhållande, eftersom

anmärkningen kan vara sådan att det är skäl att i Sverige lägga särskild

vikt vid övervakningen av försäkringsgivarens verksamhet här i landet.

Av denna anledning innehåller punkt 5, som saknar motsvarighet i

gällande reglering, en skyldighet för företrädaren att utan dröjsmål

informera inspektionen om de tvångsmedel som tillgripits mot den

utländska försäkringsgivaren i dennes hemland.

Enligt 10 kap. 1 § 6 skall i överensstämmelse med nuvarande reglering

Finansinspektionen kungöra ändring av utländsk försäkringsgivares

firma. Av denna anledning har i punkt 6, som saknar motsvarighet i

nuvarande reglering, förts in en lagstadgad skyldighet för företrädaren att

utan dröjsmål anmäla en firmaändring till inspektionen.

Andra stycket överensstämmer i sak med 12 a § andra stycket första

meningen och tredje stycket LUF.

Bemyndigandet i tredje stycket har delvis sin motsvarighet i 12 a §

andra stycket andra meningen LUF.

Om en företrädare inte uppfyller sina skyldigheter enligt denna

paragraf kan föreläggande utfärdas enligt 5 §.

Om de uppgifter som skall lämnas enligt denna paragraf är oriktiga

eller vilseledande kan böter eller fängelse utdömas enligt förslagets

10 kap. 6 §.

6 kap. 4 §

Genom paragrafens första stycke, som motsvarar 24 § första stycket

LUF, har inspektionen befogenhet att inhämta alla upplysningar som

behövs för granskning av verksamheten. Det kan gälla såväl uppgifter

vid något enstaka tillfälle som fortlöpande uppgifter i ett visst hänseende.

Med stöd av bemyndigandet i andra stycket, som motsvarar 24 § tredje

stycket LUF, kan upplysningar som behövs för tillsynen närmare

preciseras.

I 3 § finns bestämmelser om skyldighet för företrädaren att självmant,

utan särskild uppmaning från inspektionen, inkomma med uppgifter om

vissa centrala förhållanden i verksamheten.

6 kap. 5 §

Paragrafen motsvarar delvis till sitt innehåll 25 a § första stycket LUF.

Om möjlighet att kombinera ett föreläggande med vite, se 10 kap. 5 §.

Om en försäkringsgivare från tredje land inte uppfyller sina

skyldigheter enligt denna lag kan de sanktioner som nämns i 8 §

användas för att rätta till förhållandet.

6 kap. 6 §

Paragrafen motsvarar delvis 24 § andra stycket LUF.

Finansinspektionen har enligt första stycket rätt att när som helst

verkställa inventering vid en sekundäretablering som en

försäkringsgivare från tredje land har upprättat här i landet.

Vid granskningen kan inspektionen enligt andra stycket, som saknar

motsvarighet i gällande lagstiftning, anlita sakkunniga för sådana projekt

och granskningar som förutsätter specialkunskap. En sakkunnig kan

anlitas för en viss, tidsbunden granskning. Till sakkunnig förordnas en

namngiven person och inte t.ex. en revisionsbyrå. Inspektionen

bestämmer granskningskostnaderna.

6 kap. 7 §

Genom bestämmelserna i denna paragraf, som i sak överensstämmer med

24 a § LUF, har Finansinspektionen möjlighet till insyn i vissa företag,

nämnder och olika organ som här i landet samverkar med

försäkringsgivare från tredje land. Ledningen för dessa företag, nämnder

och organ är skyldiga att i samma utsträckning som företrädare för

försäkringsgivare från tredje land lämna upplysningar till inspektionen

och hålla tillgångar och handlingar tillgängliga för granskning.

Ingripande och sanktioner

6 kap. 8 §

I denna paragraf, som i sak överensstämmer med 25 § första och andra

styckena LUF, anges de sanktioner som Finansinspektionen kan eller

skall vidta om den får vetskap om oriktigheter i den verksamhet som en

försäkringsgivare från tredje land bedriver här i landet. En smärre brist

bör inte ge inspektionen anledning till ingripande genom sanktioner,

särskilt inte om försäkringsgivaren på eget initiativ rättar sitt förfarande.

Beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan

försäkringsgivaren enligt första stycket meddelas en erinran eller enligt

andra stycket föreläggas att inom en viss tid rätta till ett sakförhållande

eller upphöra med ett förfarande som anses vara felaktigt. Det andra

stycket har kompletterats med en ny bestämmelse i punkten 6. Genom

den nya bestämmelsen ges Finansinspektionen, efter förebild i

försäkringsrörelselagen (1982:713), möjlighet att förelägga en

försäkringsgivare att vidta rättelse om företrädaren inte uppfyller kraven

på lämplighet. Angående möjlighet för regeringen att i vissa fall förverka

en koncession, se nedan i kommentaren till 13 §.

6 kap. 9 §

Paragrafen har i justerad form överförts från 25 § tredje och i viss mån

fjärde styckena LUF.

6 kap. 10 §

När Finansinspektionen förelägger en försäkringsgivare från tredje land

att vidta åtgärder utsätter den som regel en tid för fullgörandet av

föreläggandet. Om skyldigheten inte fullgörs inom den utsatta tiden skall

inspektionen enligt denna paragraf, som överensstämmer med 25 § femte

stycket LUF, anmäla förhållandet till regeringen.

6 kap. 11 §

Bestämmelserna i första stycket, som i justerad form har överförts från

25 § sjätte stycket LUF, anger de situationer där Finansinspektionen kan

begränsa den rätt försäkringsgivare från tredje land har att fritt förfoga

över sin egendom i Sverige. Bestämmelserna är inte betingade av EG:s

försäkringsdirektiv utan syftar till att svenska försäkringsbolag och

försäkringsgivare från tredje land i denna del skall behandlas på samma

sätt (jfr. 19 kap. 11 § sjätte stycket försäkringsrörelselagen (1982:713)).

Föreskriften i andra stycket har delvis sin motsvarighet i 25 § tionde

stycket LUF.

Bestämmelserna i tredje och fjärde styckena överensstämmer med 25 §

sjunde och åttonde styckena LUF.

Begreppet den behöriga myndigheten har preciserats i 1 kap. 5 § första

stycket 4.

6 kap. 12 §

Paragrafen motsvarar delvis 22 § LUF.

Om en företrädare för en försäkringsgivare från tredje land får

förhinder att utöva sitt uppdrag på grund av att han inte längre är behörig,

fullmakten återkallas, uppdraget frånträds eller han av annat skäl inte kan

fullgöra sitt uppdrag, skall Finansinspektionen enligt första meningen

förordna ett ombud interimistiskt att sköta de uppgifter som ankommer

på företrädaren. Det interimistiska ombudets uppdrag upphör omedelbart

när en ny företrädare har godkänts eller när den ordinarie företrädarens

förhinder har upphört. Både med tanke på försäkringsgivarens kunders

intresse och med tanke på Finansinspektionens tillsynsverksamhet är det

nödvändigt att det i Sverige alltid finns företrädare som obehindrat kan

sköta de uppgifter som ankommer på honom eller henne. Föreskriften i

andra meningen har överförts från 22 § tredje meningen LUF.

Om skyldighet att kungöra förordnande av interimistiskt ombud, se

10 kap. 1 § 1.

6 kap. 13 §

Bestämmelserna i första stycket har överförts från 25 § elfte stycket

LUF.

Den andra punkten i 25 § elfte stycket LUF, som föreslås i

propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om

genomförande av EG:s försäkringsdirektiv, har överförts till 2 §.

Denna paragraf reglerar vissa av de fall där regeringen kan förklara en

koncession förverkad, däribland det fallet att en försäkringsgivare inte

längre uppfyller kraven för koncession. I detta krav innefattas att

försäkringsgivarens företrädare eller ombud inte uppfyller de

lämplighetskrav som ställs i 4 kap. 5 § första stycket 3. Om företrädaren

eller ombudet fortfarande företräder försäkringsgivaren en viss tid efter

det att Finansinspektionen enligt 7 § andra stycket 6 har förelagt

försäkringsgivaren att vidta rättelse, får regeringen besluta om

återkallelse av koncessionen. Detta förutsatt att företrädaren eller

ombudet finns kvar när regeringen beslutar i saken.

Andra stycket överensstämmer i sak med 25 § tolfte stycket LUF.

Om möjlighet att förbjuda försäkringsgivaren att förfoga över sina

tillgångar här i landet vid beslut om förverkande av koncession, se 11 §

första stycket 4.

Enligt 10 kap. 1 § 7 skall beslut om att koncession upphört kungöras.

6 kap. 14 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 25 § nionde stycket LUF.

Om begreppet behörig myndighet, se 1 kap. 5 § första stycket 4.

7 kap. Avslutande av verksamheten

Kapitlet innehåller bestämmelser om hur en försäkringsgivare från tredje

land skall avsluta sin direktförsäkringsrörelse i Sverige. De föreslagna

bestämmelserna är i huvudsak av samma innehåll som motsvarande

regelsystem i LUF som i sin tur fått sin utformning med utgångspunkt

från reglerna om likvidation och upplösning i 14 kap.

försäkringsrörelselagen (1982:713). Syftet med regleringen är att trygga

försäkringstagarnas, de försäkrades och ersättningstagarnas intressen.

Nytt i jämförelse med gällande lagstiftning är att en försäkringsgivare

från tredje land skall hos regeringen ansöka om återkallande av

koncessionen i det fall försäkringsgivaren avser att upphöra med sin

försäkringsrörelse i Sverige (1 §). I vissa särskilda fall kan

försäkringsgivarens koncession återkallas också på initiativ av regeringen

enligt bestämmelserna om förverkande av koncession i 6 kap. 13 §. När

koncessionen har återkallats inleds de egentliga likvidationsåtgärderna.

De skall skötas av ett av försäkringsgivaren tillsatt och av

Finansinspektionen godkänt ombud (2 §). Det närmare innehållet i

avvecklingsåtgärderna beror på arten av försäkringsgivarens verksamhet

i Sverige.

I kapitlet finns också bestämmelser om att försäkringsgivare som

upphör med verksamhet här i landet kan få tillbaka deponerade tillgångar

(3 §). Bestämmelserna har förenklats i jämförelse med gällande

reglering.

Livförsäkringsavtalets speciella natur har i gällande lagstiftning givit

anledning till bestämmelser om ett särskilt administrationsförfarande som

skall tillämpas när koncessionen för en försäkringsgivare från tredje land

att ingå sådana avtal i Sverige förklarats förverkad. Systemet med

särskild administration för försäkringsgivare från tredje land har med

vissa redaktionella ändringar bibehållits i förslaget. Som framhållits i

samband med att administrationssystemet upphävdes för svenska

livförsäkringsbolag år 1990 utgör en utländsk försäkringsgivares rörelse i

Sverige endast en del av försäkringsgivarens hela verksamhet och det kan

därför inte bli aktuellt med ett likvidations- eller konkursförfarande

avseende den del av rörelsen som bedrivs här i landet (se prop.

1989/90:34 sid. 82; jfr. även NJA 1980 sid. 164). Av denna anledning är

det nödvändigt att ha kvar bestämmelserna om särskild administration för

försäkringsgivare från tredje land.

Den tanke, som ligger till grund för administrationsförfarandet, är att

realisation av tillgångarna om möjligt skall undvikas inom

livförsäkringsrörelsen. Även om varje livförsäkringstagare kan erhålla

den på försäkringstagaren löpande andelen av de försäkringstekniska

avsättningarna och reserverade återbäringsmedel är

livförsäkringstagarens intresse dock inte fullt ut tillgodosett. Det är

nämligen alltid ovisst om försäkringstagaren kan för motsvarande belopp

hos en annan försäkringsgivare få en livförsäkring på samma villkor som

han hade hos den försäkringsgivare som skall upphöra med

verksamheten. Därför bibehålls livförsäkringsavtalen vid rättslig giltighet

genom att livförsäkringstagarna till en början hålls samman såsom

intressenter i en särskild samfällighet, det s.k. administrationsboet.

Administrationsboet övertar hela livförsäkringsbeståndet med samtliga

de tillgångar, till vilka livförsäkringstagarna har förmånsrätt enligt 4 a §

förmånsrättslagen (1970:979), samt försäkringsgivarens alla rättigheter

och skyldigheter på grund av livförsäkringsavtalen (4 §).

Denna samfällighet skall emellertid inte bestå längre än nödvändigt för

att värdera de omhändertagna tillgångarna. Därefter skall åtgärder vidtas

för överlåtelse av livförsäkringarna i administrationsboet till en

försäkringsgivare som har koncession för livförsäkring. Nytt i jämförelse

med gällande lagstiftning är att kretsen av presumtiva mottagare av

försäkringsbestånd från ett administrationsbo har utökats. Således skall

förutom försäkringsgivare med svensk livförsäkringskoncession även

försäkringsgivare inom EES med koncession eller auktorisation för

livförsäkring, oavsett om försäkringsgivaren bedriver

livförsäkringsverksamhet enligt denna lag, kunna ta emot beståndet (5 §).

Reglerna om överlåtelse inom administrationsförfarandet har anpassats

till vad som gäller för frivilliga överlåtelser i syfte att skapa en mer

enhetlig reglering (6-7 §§).

Om Finansinspektionens ansträngningar inte resulterar i någon

överlåtelse av försäkringsbeståndet, får tillgångarna i administrationsboet

fördelas mellan livförsäkringstagarna (8 §).

Eventuellt överskott vid överlåtelse av försäkringsbeståndet skall i

första hand användas för att täcka kostnaden för den särskilda

administrationen och för eventuella avgifter till Finansinspektionen. Vad

som därefter återstår skall överlämnas till den utländska

försäkringsgivaren som upphör med verksamheten (9 §).

7 kap. 1 §

Paragrafen saknar motsvarighet i LUF.

Den gällande lagen innehåller inte någon föreskrift om att en utländsk

försäkringsgivare skall ansöka om återkallelse av koncession när

försäkringsgivaren avser att avsluta sin försäkringsrörelse i Sverige. I den

föreslagna lydelsen av 6 kap. 2 § första stycket punkten 1 anges

visserligen att försäkringsgivaren kan förklara sig avstå från

koncessionen, men detta gäller bara inom ett år från det att koncessionen

beviljades. Det är emellertid ändamålsenligt att försäkringsgivarens

koncession först återkallas, varefter försäkringsgivaren inleder de

egentliga avvecklingsåtgärderna. Därför har i denna paragraf förts in en

bestämmelse om att en försäkringsgivare från tredje land skall ansöka om

att regeringen återkallar koncessionen i det fall försäkringsgivaren avser

att upphöra med sin försäkringsrörelse i Sverige.

7 kap. 2 §

Paragrafen, som i huvudsak överensstämmer med 27 § första stycket

LUF, innehåller bestämmelser om åtgärder som skall vidtas efter det att

försäkringsgivarens koncession har förverkats enligt 6 kap. 2 eller 13 §

eller återkallats enligt 1 §.

Det närmare innehållet i likvidationsåtgärderna beror på arten och

omfattningen av försäkringsgivarens försäkringsrörelse. Ett särskilt

ombud skall ges i uppdrag att sköta denna uppgift. Därför skall enligt

första stycket försäkringsgivaren ersätta företrädaren med ett särskilt

ombud som ges i uppdrag att ta emot stämning och i övrigt företräda

försäkringsgivaren i fråga om redan meddelade försäkringar.

För att åtgärderna med att avveckla rörelsen skall kunna inledas så

snart som möjligt och för att undvika att försäkringstagarnas intresse

äventyras kan Finansinspektionen enligt andra stycket interimistiskt

förordna ett ombud att fullgöra denna uppgift till dess försäkringsgivaren

har anmält sitt ombud för godkännande av inspektionen.

Finansinspektionen skall ofördröjligen införa kungörelse om

godkännandet av ombudet eller förordnandet av det interimistiska

ombudet (se 10 kap. 1 § 8). Intill sådant kungörande har skett, får

försäkringstagare hos Finansinspektionen sätta in förfallen

försäkringspremie med samma verkan som om den blivit betald till

försäkringsgivaren.

Enligt 4 § gäller särskilda bestämmelser om avveckling av rörelsen om

koncession för livförsäkringsrörelse förklaras förverkad.

Om samarbete med tillsynsmyndigheter inom EES för att skydda de

försäkrades intressen, se 6 kap. 14 § andra meningen.

7 kap. 3 §

I paragrafen, som motsvarar 27 § andra stycket LUF, anges under vilka

förutsättningar en försäkringsgivare från tredje land kan få tillbaka

deponerade tillgångar, om försäkringsgivaren upphör med verksamheten

här i landet. Försäkringsgivaren har rätt att återfå dem med

Finansinspektionens tillstånd. En förutsättning är att försäkringsgivaren

har betalat eller på annat sätt lagligen befriats från

betalningsskyldigheten för de skulder som avses i 5 kap. 4 §.

Bestämmelsen i denna paragraf innebär en förenkling i jämförelse med

gällande reglering som bygger på delvis olika regler beroende på om det

är en initial deposition eller en tilläggsdeposition som skall återställas.

Som en konsekvens av bestämmelsen i 5 kap. 4 § att deponerade

tillgångar endast skall få användas till betalning av skulder på grund av

försäkringsavtal kan säkerheter inte kvarhållas för att säkerställa

betalning av böter, viten och avgifter etc.

Särskild administration

7 kap. 4 §

Bestämmelserna i denna paragraf om särskild administration

överensstämmer i huvudsak med 28 § första-tredje stycken LUF och är

enbart tillämpliga på livförsäkringsverksamhet som måste upphöra på

grund av att koncessionen förverkas.

I 6 kap. 2 och 13 §§ anges de situationer då en koncession skall

förverkas.

Vad som avses med livförsäkring har angivits i 1 kap. 6 § andra

stycket.

Enligt tredje stycket skall Finansinspektionen låta värdera de tillgångar

som har omhändertagits. I lagen anges inte efter vilka normer

värderingen skall ske. Tillgångarna skall i regel avyttras. De bör därför

inte tas upp till högre värde än det beräknade försäljningsvärdet efter

avdrag för försäljningskostnaderna. De försäkringstekniska

avsättningarna skall fastställas genom försäkringsteknisk beräkning

enligt de vid administrationens inträde gällande grunderna.

Om värdet av de omhändertagna tillgångarna inte uppgår till ett belopp

som motsvarar de försäkringstekniska avsättningarna, ökade med en

tjugondel, har administrationsboet fordringsrätt hos försäkringsgivaren

för skillnadsbeloppet.

7 kap. 5 §

Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 28 § fjärde stycket första

meningen LUF.

I jämförelse med gällande lagstiftning har kretsen av presumtiva

mottagare av bestånd från administrationsbo utvidgats till att gälla alla

försäkringsgivare med koncession eller auktorisation för livförsäkring

inom EES. Förändringen syftar, som tidigare sagts, till att skapa en

enhetlig reglering av överlåtelse av försäkringsbestånd från

administrationsbo och frivillig överlåtelse av försäkringsbestånd (jfr.

9 kap. 4 §).

7 kap. 6 §

Första stycket i denna paragraf överensstämmer i huvudsak med 28 §

fjärde stycket andra-fjärde meningen LUF.

Bestämmelserna i andra stycket är nya i förhållande till gällande

lagstiftning men motsvarar reglerna för frivillig beståndsöverlåtelse i 29

b § LUF (jfr. 9 kap. 6 §).

7 kap. 7 §

Bestämmelserna i första och andra styckena är nya. Motsvarade regler

finns dock i 29 a § LUF (jfr. 9 kap. 7 §).

Tredje stycket överensstämmer i sak med 28 § femte stycket LUF.

Bestämmelserna i fjärde stycket motsvarar reglerna i 29 d § LUF, som

föreslås införas i propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i

lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv (jfr. 9 kap.

8 § andra stycket).

7 kap. 8 §

Bestämmelserna i denna paragraf, som i sak överensstämmer med 28 §

sjätte stycket LUF, innebär att tillgångarna får säljas och medlen fördelas

mellan försäkringstagarna, om inte försäkringsbeståndet har överlåtits

inom ett år från det att administrationen inträdde. Paragrafen avser endast

livförsäkring.

7 kap. 9 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 28 § sjunde stycket LUF.

7 kap. 10 §

Bestämmelserna i denna paragraf har överförts från 28 § nionde och

tionde styckena LUF.

Allmänna bestämmelser

7 kap. 11 §

Bestämmelserna i denna paragraf, som i smärre justerad form överförts

från 28 § elfte stycket LUF, avser livförsäkringsverksamhet som upphör

av annat skäl än att koncession förklaras förverkad. Försäkringsgivaren

är i de fall som här avses skyldig att såsom förut redovisa de

försäkringstekniska avsättningarna. Fullgörs inte redovisningen eller

finns det av annat skäl anledning anta att livförsäkringstagarnas rätt

äventyras, skall Finansinspektionen besluta att administration skall träda

in.

7 kap. 12 §

Paragrafen motsvaras delvis av 28 § åttonde stycket LUF. Andra

meningen har omformulerats efter Lagrådets yttrande. Någon förändring

i sak är inte avsedd. Nytt i jämförelse med gällande reglering är att

förbudet att meddela nya försäkringar gäller inte bara vid förverkande av

koncession utan även när koncessionen återkallas på initiativ av

försäkringsgivaren. Den som inte iakttar denna bestämmelse kan bli

föremål för sanktionsåtgärder enligt 6 kap. 8 §.

Förbudet mot meddelande av nya försäkringar är i vissa fall inte

tillämpligt under administrationstiden. Skälet härtill är att det som regel

är av stor betydelse för livförsäkringstagarna att försäkringsskyddet kan

anpassas efter ändring i försäkringsbehovet.

GEMENSAMMA BESTÄMMELSER FÖR UTLÄNDSKA

FÖRSÄKRINGSGIVARE

8 kap. Marknadsföring m.m.

Kapitlet innehåller regler som skall iakttas av både EES-

försäkringsgivare och försäkringsgivare från tredje land i främst

anskaffningsverksamheten av försäkringar i Sverige. De föreslagna

reglerna överensstämmer i huvudsak till sitt innehåll med motsvarande

reglering i LEF och LUF.

I lagförslaget har det nuvarande kravet att utländska försäkringsgivare

skall iaktta god affärssed i sin verksamhet i Sverige bibehållits. Nytt i

jämförelse med nuvarande reglering är att skyldigheten att iaktta god

affärssed inte är begränsad till anskaffningen av försäkringar utan skall

iakttas i all den direktförsäkringsverksamhet som en utländsk

försäkringsgivare bedriver i Sverige, oberoende av om det är fråga om

marknadsföring av försäkringar, betalning av ersättningar eller annat som

ansluter sig till verksamheten här. Avsikten är att

verksamhetsbetingelserna i Sverige så långt möjligt skall vara desamma

för utländska och inhemska försäkringsgivare. Några detaljerade regler

om vad som anses utgöra god affärssed ställs inte upp utan utländska

försäkringsgivare skall iaktta samma godtagbara principer och metoder

som svenska försäkringsbolag förutsätts iaktta.

Som grundläggande princip slås fast att det i första hand skall åligga

företrädaren eller, såvitt avser försäkringssammanslutningar,

försäkringsgivarna, att se till att god affärssed iakttas (1 §). Ytterst

ankommer det på Finansinspektionen att övervaka att så sker.

Marknadsföringen av försäkringar är ett viktigt led i uppkomsten av ett

avtal mellan en försäkringsgivare och en försäkringstagare. I förslaget

finns en bestämmelse om att det av en utländsk försäkringsgivares

marknadsföringsmaterial klart skall framgå att det är fråga om en

utländsk försäkringsgivare (2 §). I kapitlet finns också bestämmelser om

de uppgifter ett försäkringbrev skall innehålla (3 §), om förbud mot

returprovisioner (4 §) och om skyldighet för Finansinspektionen att i

vissa fall utfärda intyg om marknadsföring (5 §).

För närvarande innehåller LUF ett par föreskrifter om vad utländska

försäkringsföretag skall iaktta i meddelanden till allmänheten.

Föreskrifterna har stått kvar sedan tillkomsten av 1903 års lag om

utländsk försäkringsrörelse här i riket.

Den ena föreskriften (21 § första stycket andra meningen LUF) innebär

ett förbud att i reklamsyfte ange dels att det utländska

försäkringsföretaget genom att fullgöra den lagstadgade

depositionsskyldigheten skulle ha ställt fullgod säkerhet för sina svenska

kunder dels att det utländska försäkringsföretaget beträffande hela sin

verksamhet är kontrollerat av svenska staten. Enligt den andra

föreskriften (21 § fjärde stycket) skall i meddelanden om företagets

fonder särskilt anges beloppet av ännu inte inbetalda förbindelser av

delägare eller garanter om dessa belopp inräknats i fonderna.

Någon motsvarighet till de här nämnda föreskrifterna har inte tagits

upp i lagförslaget utan de har såsom obehövliga utmönstrats ur

lagstiftningen. Möjligheter att motverka otillbörlig marknadsföring av

utländska försäkringsgivare här i landet ges enligt bestämmelserna i

marknadsföringslagen (1995:450). Vidare kan Finansinspektionen med

stöd av sina allmänna tillsynsbefogenheter ingripa mot utländska

försäkringsgivares marknadsföring i Sverige, t.ex. om meddelanden till

allmänheten inte kan anses innehålla korrekt information. Anledning

saknas därför att tynga lagstiftningen med ifrågavarande

detaljföreskrifter.

8 kap. 1 §

Paragrafen motsvarar 2 kap. 7 § första stycket LEF och 20 § första

stycket LUF.

Kravet på god affärssed syftar till att säkerställa att utländska

försäkringsgivare i verksamheten i Sverige iakttar motsvarande principer

och metoder som svenska försäkringsbolag förutsätts iaktta. God

affärssed förutsätter bl.a. att verksamheten bedrivs enligt de lagar som

gäller på konsumentskyddsområdet här, att tillvägagångssättet i

anskaffningsverksamheten är godtagbart och att skaderegleringen sköts

på ett opartiskt och rättvist sätt. Det är inte det som i den utländska

försäkringsgivarens hemland anses vara god affärssed som är avgörande

utan det som gäller i Sverige. Vidare förutsätter god affärssed att

försäkringsombuden har erforderliga personliga kvalifikationer och är väl

utbildade för sina uppgifter för att anskaffningsverksamheten skall kunna

bedrivas i enlighet med här i landet godtagbara principer för anskaffning

av försäkringar.

I andra meningen finns en särbestämmelse för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning. Eftersom ett ombud i sådant fall inte

medverkar vid anskaffningen av försäkringsansökningar skall ansvaret

för att anskaffningsverksamheten bedrivs enligt god affärssed åvila

försäkringsgivaren. I övrigt skall övervakningsansvaret enligt denna

paragraf åvila generalrepresentationens ombud.

8 kap. 2 §

Paragrafens första stycke motsvarar 8 kap. 5 § första stycket LEF och

21 § första stycket första meningen LUF.

Att försäkringsgivaren uppger sin organisationsform är viktigt av bl.a.

den anledningen att om försäkringsgivaren driver rörelsen i en ömsesidig

bolagsform eller motsvarande företagsform kan bolagsordningen

innehålla bestämmelser om tillskottsplikt för försäkringstagarna som kan

drabba svenska försäkringskunder. En sådan skyldighet förekommer inte

hos försäkringsgivare som driver rörelsen i aktiebolagsform. För kunden

är det också viktigt att veta om försäkringsgivaren är en inhemsk eller

utländsk försäkringsgivare. Det är främst av denna anledning hemlandet

skall nämnas.

Enligt andra stycket, som överensstämmer med 8 kap. 5 § tredje

stycket LEF och 21 § tredje stycket LUF, ankommer det på

Finansinspektionen att meddela närmare föreskrifter om den information

som en försäkringsgivare skall lämna. Avsikten med bemyndigandet är

väsentligen att i lagen införliva de informationskrav som kommer till

uttryck i tredje generationens försäkringsdirektiv. Direktivens

informationsregler, som har en detaljerad utformning, gäller

huvudsakligen vilken information en försäkringsgivare skall lämna till

försäkringstagarna före avtalsslutet och löpande under försäkringstiden.

8 kap. 3 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 8 kap. 5 § andra stycket LEF och

21 § andra stycket LUF.

Kraven i denna paragraf att försäkringsbrevet skall innehålla uppgifter

om försäkringsvillkoren avser villkoren för försäkringar som erbjuds

med standardvillkor av EES-försäkringsgivare och försäkringsgivare från

tredje land. De allmänna försäkringsvillkoren gäller bl.a. försäkringarnas

giltighetstid, premierna och den tidpunkt då ansvaret inträder.

Specialvillkor tillämpas på särskilda försäkringsformer inom en viss

försäkringsklass. I likhet med vad som gäller för svenska

försäkringsbolag får uppgiftskravet anses uppfyllt om ett häfte

innehållande de villkor som gäller den aktuella försäkringen fogas till

försäkringsbrevet.

8 kap. 4 §

I paragrafen, som motsvarar 2 kap. 6 § LEF och 19 § LUF, har det

nuvarande förbudet mot returprovisioner, dvs. provisioner som helt eller

delvis går tillbaka till kunden för att locka denne att teckna försäkring,

bibehållits. Premienedsättning får inte ske på annat sätt än genom

återbäring i överensstämmelse med grunderna.

8 kap. 5 §

Paragrafen, överensstämmer i sak med 2 kap. 7 § andra stycket LEF och

20 § andra stycket LUF.

9 kap. Överlåtelse av försäkringsbestånd

I kapitlet har sammanförts bestämmelser om överlåtelse av utländska

försäkringsgivares försäkringsbestånd som hänför sig till den här i landet

bedrivna verksamheten. Bestämmelserna överensstämmer i sak med den

nu gällande regleringen av frivilliga beståndsöverlåtelser.

Försäkringsbeståndet kan helt eller delvis överlåtas i de fall som anges i

detta kapitel (1 §).

När det gäller EES-försäkringsgivare kan försäkringsbeståndet endast

överlåtas efter tillstånd av tillsynsmyndigheten i EES-försäkrings-

givarens hemland. Den övertagande försäkringsgivaren kan vara antingen

en svensk försäkringsgivare eller en EES-försäkringsgivare. Någon

uttrycklig bestämmelse härom kan inte tas in i den svenska lagstiftningen

utan frågan får regleras i EES-försäkringsgivarens hemland. På begäran

skall dock Finansinspektionen yttra sig i överlåtelsefrågan och ge sitt

samtycke om inte överlåtelsen av försäkringsbeståndet försämrar

försäkringstagarnas rätt och den övertagande försäkringsgivaren har

erforderlig kapitalbas sedan överlåtelsen beaktats (2 §). Inspektionen

skall innan den lämnar yttrande ge berörda försäkringstagare och

livräntetagare tillfälle att anmäla om de har något att invända mot

överlåtelsen. Handläggningsförfarandet hos inspektionen ansluter till vad

som gäller vid överlåtelse av försäkringsbestånd enligt

försäkringsrörelselagen (3 §).

När det gäller överlåtelse av försäkringsbestånd från försäkringsgivare

från tredje land krävs tillstånd av Finansinspektionen. Den övertagande

försäkringsgivaren kan vara antingen en svensk försäkringsgivare, en i

Sverige koncessionerad utländsk försäkringsgivare eller en utländsk

försäkringsgivare som är auktoriserad i ett annat EES-land än Sverige

(4 §). Den överlåtande och den övertagande försäkringsgivaren skall

tillsammans ansöka om inspektionens tillstånd till överlåtelse av

försäkringsbeståndet. Inspektionen skall införa en kungörelse om

ansökningen i officiella tidningar (5 §). Inspektionen skall lämna tillstånd

till överlåtelsen under samma förutsättningar som gäller för

inspektionens samtycke till överlåtelse av ett bestånd från en EES-

försäkringsgivare, dock med den tilläggsförutsättningen att

tillsynsmyndigheten, i det land där risker är belägna eller där åtaganden

skall fullgöras, samtycker till överlåtelsen (7 §). I 8 § införs en ny

bestämmelse, som innebär att Finansinspektionen skall kungöra ett beslut

om att bifalla en ansökan om beståndsöverlåtelse. Ansvaret för det

överlåtna försäkringsbeståndet övergår på den övertagande

försäkringsgivaren när ett sådant kungörande sker.

9 kap. 1 §

 I paragrafen, som saknar direkt motsvarighet i gällande lagstiftning,

fastslås att en utländsk försäkringsgivare har rätt att helt eller delvis

överlåta ett bestånd av försäkringar som meddelats under verksamhet

som bedrivits med stöd av denna lag, i de fall som anges i detta kapitel.

I artikel 12 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 28 a § i första

skadeförsäkringsdirektivet (som införts genom artikel 53 i tredje

skadeförsäkringsdirektivet) samt i artikel 11 i tredje

livförsäkringsdirektivet och artikel 31 a i första livförsäkringsdirektivet

(som införts genom artikel 49 i tredje livförsäkringsdirektivet) anges de

situationer, där medlemsländerna skall godkänna att försäkringsbestånd

överlåts från en försäkringsgivare till en annan och om det förfarande

som skall iakttas vid dessa överlåtelser.

Artikel 12 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 11 i tredje

livförsäkringsdirektivet gäller sådana överlåtelser av bestånd där

överlåtaren är en försäkringsgivare vars hemland hör till EU/EES. De

övriga artiklarna gäller sådana överlåtelser av bestånd, där överlåtaren är

en försäkringsgivare vars hemland är ett land utanför detta område.

Regleringen av beståndsöverlåtelser i detta kapitel är baserad på

reglerna i dessa artiklar.

Överlåtelse av försäkringsbestånd från EES-försäkringsgivare

9 kap. 2 §

Denna paragraf gäller endast överlåtelse av försäkringsbestånd från en

EES-försäkringsgivare.

Bestämmelserna i paragrafen har överförts från 7 kap. 3 § första och

andra styckena LEF.

De kriterier som skall vara uppfyllda för att Finansinspektionen skall

lämna samtycke till en beståndsöverlåtelse är desamma som gäller när ett

svenskt försäkringsbolag enligt 15 kap. 3 § andra stycket

försäkringsrörelselagen avser att överlåta sitt försäkringsbestånd eller del

av det till ett annat försäkringsbolag.

Som angetts i propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i

lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv, sid. 34,

skall inte längre föreligga någon skyldighet för Finansinspektionen att

kungöra beslutet att lämna sitt samtycke till överlåtelsen.

 Begreppet behörig myndighet har närmare preciserats i 1 kap. 5 §

första stycket 4.

9 kap. 3 §

Bestämmelserna i första och andra meningen överensstämmer med

7 kap. 3 § tredje stycket LEF.

Hänvisningen till försäkringsrörelselagen i denna paragraf innebär att

Finansinspektionen skall tillämpa ett kungörelseförfarande vid

inhämtande av yttrande från försäkringstagare och livräntetagare.

Kungörelsen skall införas förutom i Post- och Inrikes Tidningar i den

eller de ortstidningar som inspektionen finner lämpliga.

Bestämmelsen i tredje meningen motsvarar 7 kap. 3 § tredje stycket

sista meningen LEF, som föreslås införas genom propositionen

1997/98:54 om vissa ändringar i lagstiftningen om genomförande av

EG:s försäkringsdirektiv. Avsikten med den införda bestämmelsen är att

undvika att en EES-försäkringsgivares överlåtelse av försäkringsbestånd

skall behöva offentliggöras här i landet genom två parallella förfaranden,

nämligen dels genom Finansinspektionens försorg och dels av en behörig

myndighet i den överlåtande försäkringsgivarens hemland enligt

bestämmelser i det landet. Inspektionen skall i dessa situationer inte

behöva kungöra överlåtelsen innan yttrande avges.

Överlåtelse av försäkringsbestånd från försäkringsgivare från tredje

land

9 kap. 4 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 29 § LUF, som är utformad i

enlighet med artikel 28 a § i första skadeförsäkringsdirektivet (som

införts genom artikel 53 i tredje skadeförsäkringsdirektivet) och artikel

31 a i första livförsäkringsdirektivet (som införts genom artikel 49 i

tredje livförsäkringsdirektivet).

En försäkringsgivare från tredje land har enligt denna paragraf

möjlighet att i sin helhet eller partiellt överlåta det försäkringsbestånd

som hänför sig till den försäkringsrörelse som bedrivs från

försäkringsgivarens sekundäretablering i Sverige. Överlåtelsen kan ske

dels till ett svenskt försäkringsbolag, dels till en försäkringsgivare med

auktorisation i ett annat EES-land och dels till en försäkringsgivare från

tredje land som har koncession i Sverige.

9 kap. 5 §

I paragrafen, som överensstämmer med 29 a § första stycket LUF,

stadgas om det ansökningsförfarande som tillämpas på överlåtelser av

försäkringsbestånd från försäkringsgivare från tredje land.

9 kap. 6 §

 Bestämmelsen i denna paragraf har överförts från 29 b § LUF.

Begreppet behörig myndighet har preciserats i 1 kap. 5 § första

stycket 4.

9 kap. 7 §

Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 29 a § andra och tredje

styckena LUF.

I första stycket anges de kriterier som skall vara uppfyllda för att

tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd skall kunna medges. Dessa

kriterier är i huvudsak desamma som föreskrivs i 15 kap. 3 § andra

stycket försäkringsrörelselagen för överlåtelse av försäkringsbestånd från

ett svenskt försäkringsbolag. Det slutliga samtycket till överlåtelse av

försäkringsbeståndet ges av Finansinspektionen som innan

verkställighetstillstånd beviljas skall pröva om överlåtelsen kan ske utan

att försäkringstagarnas rätt försämras och om den övertagande

försäkringsgivaren har en tillräcklig kapitalbas med hänsyn till den

planerade överlåtelsen av försäkringsbeståndet. Vidare skall vid

prövningen av verkställighetsfrågan beaktas bedömningen av den

behöriga myndigheten i det land där riskerna är belägna.

I de fall den övertagande försäkringsgivaren saknar koncession i

Sverige skall inspektionen enligt andra stycket inhämta bekräftelse av

behörig myndighet att försäkringsgivaren med beaktande av överlåtelsen

av försäkringsbeståndet har en tillräcklig kapitalbas. Vad som avses med

behörig myndighet har definierats i 1 kap. 5 § första stycket 4. För

klarhetens skull anges dock i andra meningen att när det gäller

försäkringsgivare från tredje land avses i detta fall den behöriga

myndigheten i det EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

9 kap. 8 §

Bestämmelserna i första stycket överensstämmer i huvudsak med 29 c §

LUF. En ny bestämmelse införs om att Finansinspektionen skall kungöra

ett beslut om att bifalla en ansökan om beståndsöverlåtelse.

Överlåtelseförfarandet innebär att försäkringstagarna får en ny

försäkringsgivare utan att medgivande till bytet inhämtas av dem. Detta

är ett avsteg från allmänna civilrättsliga regler om skuldövertagande.

Rimlig hänsyn till försäkringstagarna kräver därför att de får meddelande

om överlåtelsen sedan denna genomförts.

Hänvisningen till försäkringsrörelselagen innebär att det ankommer på

den övertagande försäkringsgivaren att lämna underrättelse om

överlåtelsen till varje försäkringstagare eller livräntetagare som berörs av

den. Finansinspektionen bestämmer på vilket sätt underrättelsen skall

lämnas. Det blir fråga om en avvägning mellan önskemålet om en

effektiv underrättelseform och angelägenheten av att inte förorsaka

försäkringsgivaren för stora kostnader.

Bestämmelsen i andra stycket motsvarar 29 d § LUF som föreslås

införas genom propositionen 1997/98:54 om vissa ändringar i

lagstiftningen om genomförande av EG:s försäkringsdirektiv.

10 kap. Särskilda bestämmelser

I detta kapitel ingår bestämmelser som med hänsyn till sin art inte har

direkt anknytning till något annat kapitel och som är gemensamma för

EES-försäkringsgivare och försäkringsgivare från tredje land.

Kapitlet innehåller bestämmelser om kungörelse (1 §), verkan av

kungörelse av en uppgift (2 §), verksamhet som bedrivs i strid med

bestämmelserna i denna lag (3 §), överklagande av beslut (4 §), vite

(5 §), straff (6 §) språket i handlingarna (7 §), ersättning till ombud (8 §)

och tillsynsavgift (9 §). Bestämmelserna överensstämmer i stor

utsträckning med motsvarande bestämmelser i LEF respektive LUF.

Kungörelse

10 kap. 1 §

Finansinspektionen skall enligt första stycket utfärda kungörelse om

vissa centrala omständigheter som ansluter sig till den verksamhet som

en utländsk försäkringsgivare avser att bedriva eller bedriver i Sverige.

Punkt 1 motsvarar 8 kap. 1 § 1 LEF och 22 § andra meningen LUF.

Punkt 2 motsvarar delvis 8 kap. 1 § 2 LEF. Motsvarande

kungörelseskyldighet införs i denna punkt även i fråga om dels förbud

eller begränsning i rätten att förfoga över tillgångar i Sverige i anledning

av att en EES-försäkringsgivare upphör med verksamheten i Sverige och

dels beträffande tillgångar som tillhör försäkringsgivare från tredje land.

Punkt 3 har delvis sin motsvarighet i 8 § andra meningen LUF.

Punkt 4 har sin motsvarighet i 9 § tredje stycket LUF.

Enligt punkt 5, som delvis motsvarar 8 § andra meningen och 9 §

tredje stycket LUF, skall uppgifter om de av inspektionen godkända

företrädarna för försäkringsgivare från tredje land kungöras. Jämfört med

den gällande lagstiftningen innebär bestämmelsen i denna punkt en

utvidgning genom att kungörelseskyldigheten inte bara gäller

generalagenter utan även andra företrädare som här i landet representerar

försäkringsgivare från tredje land.

Punkt 6 motsvarar 24 § fjärde stycket LUF.

Punkt 7 motsvarar 25 § trettonde stycket LUF men omfattar även de

fall där koncessionen återkallas på initiativ av den utländska

försäkringsgivaren.

Punkt 8 motsvarar 27 § första stycket tredje meningen LUF.

Punkt 9 motsvarar 28 § fjärde stycket andra meningen LUF.

Punkt 10 motsvarar 28 § femte stycket första meningen LUF.

Punkt 11 motsvaras delvis av 29 a § första stycket tredje meningen

LUF.

Bestämmelsen i punkt 12 är ny och innebär att Finansinspektionen

skall kungöra ett tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd.

Även bestämmelsen i andra stycket är ny. Här anges i förtydligande

syfte att det finns bestämmelser i andra kapitel om offentliggörande i

andra EES-länder.

10 kap. 2 §

Presumtionsregeln i denna paragraf, som i sak överensstämmer med 30 §

LUF och 8 kap. 2 § LEF, uttrycker en av kungörelsens och den därmed

sammanhängande publicitetens viktigaste funktioner, nämligen att vara

bestämmande för vad som skall anses ha kommit till tredje mans

kännedom om sådana förhållanden som skall kungöras.

Otillåten försäkringsverksamhet

10 kap. 3 §

Paragrafen motsvarar 25 b § LUF och 6 kap. 9 § LEF.

Första stycket ger Finansinspektionen möjlighet att inhämta alla de

upplysningar om en verksamhet som behövs för att bedöma om lagen är

tillämplig.

I andra och tredje styckena anges hur Finansinspektionen skall förfara

då man konstaterar att någon driver verksamhet enligt denna lag utan

erforderligt tillstånd. Någon motsvarighet till den nuvarande föreskriften

i LUF om att föreläggandet även kan gå ut på att ändra eller ansöka om

koncession för verksamheten har ansetts obehövlig och därför inte förts

in i den nya lagstiftningen. Möjligheten att ändra eller ansöka om

tillstånd för verksamheten står alltid öppen.

Nytt i jämförelse med gällande lagstiftning är att skyldighet för

inspektionen att underrätta berörda utländska myndigheter om ett

föreläggande inte är begränsad till EES utan även gäller myndigheter

utanför detta område.

Överklagande av beslut

10 kap. 4 §

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om hur Finansinspektionens

beslut enligt denna lag överklagas, motsvarar 25 a § femte stycket och

33 § LUF samt 8 kap. 6 § LEF.

I andra stycket andra meningen införs en enhetlig reglering för

utländska försäkringsgivare. Genom den nya regleringen får

Finansinspektionens beslut om att förena ett föreläggande med vite alltid

överklagas till länsrätten.

Lagrådet har i sitt yttrande förordat att andra och tredje styckena

utformas så att det klart framgår att samma överklagande regler skall

gälla oavsett om ett föreläggande förenats med vite eller inte. Frågan

behandlas emellertid i den nyligen remitterade promemorian om en ny

beslutsordning på bank- och försäkringsområdet (se avsnitt 3). En

översyn av paragrafen bör i stället göras i det lagstiftningsarbetet.

Enligt fjärde stycket får Finansinspektionen i brådskande fall meddela

interimistiskt beslut. Det måste då särskilt anges i beslutet att det skall

gälla omedelbart. En motsvarande bestämmelse finns i

försäkringsrörelselagen (1982:713) och bankrörelselagen (1987:617).

Idag gäller enligt LUF att Finansinspektionens beslut får verkställas utan

hinder av att det har överklagats, om inte regeringen förordnar något

annat. Enligt LEF gäller att Finansinspektionen endast i vissa närmare

angivna fall får bestämma att ett beslut skall gälla omedelbart.

Bestämmelsen i LEF kvarstår oförändrad.

Vite och straff

10 kap. 5 §

Paragrafens första stycke, som motsvarar 25 a § andra-tredje styckena

LUF samt 8 kap. 4 a § LEF, gäller utsättande av vite för utländska

försäkringsgivare och företrädare för dessa försäkringsgivare.

Om vite skall föreläggas i det enskilda fallet avgörs med beaktande av

det oriktiga förfarandets art och omfattning, försäkringsgivarens tidigare

verksamhet samt andra på saken inverkande omständigheter. När det

gäller utländska personer är möjligheterna mycket begränsade att

effektuera ett beslut om utdömande av vite.

Enligt andra stycket, som motsvarar 25 a § första och fjärde styckena

LUF, har inspektionen möjlighet att döma ut vite avseende företrädare

som inte efterkommer vitesföreläggande om att inkomma med

redovisningshandlingar och revisionsberättelser. Utdömande i andra fall

ankommer på allmän förvaltningsdomstol (se 6 § lagen (1985:206) om

viten).

10 kap. 6 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 35 § LUF och 8 kap. 8 § LEF.

Tillsynen över en utländsk försäkringsgivares verksamhet här i landet

är i hög grad baserad på de uppgifter som tillställs Finansinspektionen.

Tillsynens effektivitet och bevakningen av försäkringskundernas

intressen förutsätter att de uppgifter som lämnas är korrekta. Av denna

anledning har straffsanktionen i gällande lagstiftning bibehållits.

Straffsanktionen tar endast sikte på sådan fall där uppgiftsskyldighet

föreligger enligt denna lag.

Allmänna bestämmelser

10 kap. 7 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 31 § LUF och 8 kap. 3 § LEF.

Bestämmelserna i denna paragraf grundar sig vad gäller EES-

försäkringsgivare på artikel 38 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och

tredje livförsäkringsdirektivet. Enligt dessa artiklar kan de behöriga

myndigheterna i den medlemsstat där filialen finns eller där tjänsterna

utförs kräva att de uppgifter om den verksamhet som försäkringsgivaren

bedriver inom vederbörande stats territorium lämnas på de officiella

språken i den berörda medlemsstaten.

10 kap. 8 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 32 § LUF och 8 kap. 4 § LEF.

10 kap. 9 §

Paragrafen motsvarar 26 § LUF och 6 kap. 10 § LEF.

Liksom i fråga om Finansinspektionens övriga tillsynsverksamhet är

det regeringen som skall fastställa de närmare principer som skall gälla

för avgiftens storlek.

Övergångsbestämmelser

Lagen avses träda i kraft den 1 juli 1998. När denna lag träder i kraft

skall lagen om rätt för utländska försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige (LUF) och lagen om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige (LEF) upphöra att gälla.

En utländsk försäkringsgivare som när denna lag träder i kraft är

verksam i Sverige med stöd av LUF eller LEF skall ha den rätt att

bedriva försäkringsrörelse i den omfattning som följer av den koncession

som beviljats enligt LUF eller anmälan enligt LEF.

De tillstånd, avvikelser och undantag som medgetts enligt gällande

lagstiftning bör gälla även efter den nya lagens ikraftträdande.

Beslut i ärenden som handlagts enligt äldre bestämmelser skall

överklagas enligt de äldre bestämmelserna.

Slutligen skall 11 § LUF i dess lydelse före SFS 1995:781 gälla för

sådan liv- eller sjukränta som enligt 1 kap. 6 § tillhör annan försäkring än

livförsäkring och som har meddelats före ikraftträdandet av 5 kap. 6 §

andra stycket.

9.2 Förslaget till lag om ändring i

försäkringsrörelselagen (1982:713)

1 kap. 2 §

Som en konsekvens av att bestämmelserna i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige har

samlats i en ny lag lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige har en ändring gjorts i denna paragraf.

2 a kap. 4 §

Till följd av de ändrade bestämmelserna om gränsöverskridande

verksamhet i lagstiftningen om utländska försäkringsgivare har vissa

redaktionella ändringar gjorts i denna paragraf.

Som angetts i avsnitt 6.5 skall i och med denna lagändring även ett

passivt tillhandahållande av tjänster omfattas av den svenska regleringen

av gränsöverskridande verksamhet. Svenska försäkringsbolag som avser

att tillhandahålla försäkringar för risker belägna i eller för åtaganden som

skall fullgöras i ett annat EES-land skall alltså i fortsättningen alltid

underrätta Finansinspektionen om detta. Det nu sagda gäller oavsett om

kontraktet kommit till stånd genom försäkringsgivarens aktiva

verksamhet eller inte. Som angetts i avsnitt 6.5 anses dock inte en

enstaka meddelad affär utgöra verksamhet som kräver underrättelse till

Finansinspektionen. Vad som skall bedömas som en enskild affär

respektive som en verksamhet får avgöras av Finansinspektionen i dess

rättstillämpning. Avgörande bör dock i princip vara antalet kontrakt som

ingås.

14 kap. 26 b §

Bestämmelserna i lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige har överförts till

en ny lag lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige Som en konsekvens härav har ändringar har därför

gjorts i denna paragraf.

15 kap. 3 §

Bestämmelserna i lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige har överförts till

en ny lag lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige Som en konsekvens härav har ändringar har därför

gjorts i denna paragraf.

9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m.

Som en konsekvens av att bestämmelserna i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige har

samlats i en ny lag lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige har en ändring gjorts i denna paragraf.

9.4 Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975:1410)

Bestämmelserna i lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige har överförts till en ny lag lagen (1998:000) om

utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige. Ändringar har därför

gjorts i denna paragraf.

Försäkringsgivare som tidigare var verksamma enligt lagen om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige benämns i den nya lagen EES-

försäkringsgivare. Någon förändring i den gällande regleringen är inte

avsedd.

9.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring

Eftersom bestämmelserna i lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige har överförts till den nya lagen

(1998:000) om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige har

ändringar gjorts även i denna paragraf.

Försäkringsgivare som tidigare var verksamma enligt lagen om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige benämns i den nya lagen EES-

försäkringsgivare. Någon förändring i den gällande regleringen är inte

avsedd.

9.6 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979)

Bestämmelserna i lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige har överförts till

lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige

Ändringar har därför gjorts i denna paragraf.

Begreppet försäkringsföretag ändras till försäkringsgivare för att bättre

överensstämma med begreppsanvändningen i den nya lagstiftningen.

Någon förändring i sak är emellertid inte avsedd.

9.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt

Som en konsekvens av att bestämmelserna i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige har

samlats i en ny lag lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige har en ändring gjorts i denna paragraf.

Begreppet företag är vedertaget inom skattelagstiftningen för att

innefatta alla associationsformer. Begreppet försäkringsgivare, som

används i nya lagstiftningen om utländska försäkringsgivare, har därför

inte införts i den ändrade bestämmelsen i lagen om statlig inkomstskatt.

9.8 Förslaget till lag om ändring i mervärdeskattelagen

(1994:200)

Som en konsekvens av att bestämmelserna i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige har

samlats i en ny lag lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige har en ändring gjorts även i denna paragraf.

9.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

Eftersom bestämmelserna i lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige har överförts till en ny lag

lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige

 har ändringar gjorts även i denna paragraf.

Som angetts i avsnitt 6.5 och i författningskommentaren till 1 kap. 13 §

skall även ett s.k. passivt tillhandahållande av försäkringstjänster från en

EES-försäkringsgivare anses utgöra gränsöverskridande verksamhet.

Detta får till följd att även en EES-försäkringsgivare som endast bedriver

passiv försäkringsverksamhet i Sverige skall lämna kontrolluppgifter

enligt förevarande bestämmelse.

Om verksamheten bedrivs genom en filial, en generalagentur eller en

generalrepresentation har en etablering uppkommit i Sverige. Detta

innebär att verksamheten bedrivs från ett fast driftställe och att det från

verksamheten skall lämnas kontrolluppgifter enligt de vanliga reglerna

som gäller för försäkringsföretag här i landet.

9.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:309) om

behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva

vissa mål

I konsekvens med att lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige upphävs och då

hänvisningen därför inte längre fyller någon funktion tas den bort.

Av övergångsbestämmelserna till denna ändring framgår att äldre

bestämmelser fortfarande skall tillämpas i mål där beslut fattats med stöd

av lagen om rätt för utländska försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige.

Förteckning över remissinstanser

Efter remiss av betänkandet Utländska försäkringsgivare med

verksamhet i Sverige (SOU 1996:77) har yttranden avgetts av Svea

hovrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Marknadsdomstolen, Sveriges

riksbank, Kommerskollegium, Finansinspektionen, Riksskatteverket,

Konkurrensverket, Konsumentverket, Sveriges advokatsamfund,

Sveriges Försäkringsförbund, Utländska Försäkringsbolags Förening,

Svenska Försäkringsmäklares förening, Sveriges industriförbund,

Trafikförsäkringsföreningen och juridiska fakulteten vid Uppsala

universitet. Följande remissinstanser har avstått från att yttra sig:

Svenska Livförsäkringsbolags Aktuarienämnd, Svenska

Aktuarieföreningen, Försäkringsjuridiska Föreningen, Svenska

Bankföreningen.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i

Sverige

Härigenom föreskrivs följande.

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

1 kap. Tillämpningsområde och vissa grundläggande bestämmelser

Tillämpningsområde

1 § Utländska försäkringsgivare har rätt att bedriva försäkringsrörelse i

Sverige i enlighet med denna lag.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela särskilda föreskrifter om bedrivande av försäkringsrörelse

för att uppfylla Sveriges åtaganden till följd av avtal mellan Europeiska

gemenskaperna (EG) och Schweiz.

2 § Denna lag gäller inte

1. återförsäkringsrörelse eller

2. koassuransverksamhet (samförsäkring), om en EES-försäkrings-

givare deltar i verksamheten från ett utländskt driftställe i annan

egenskap än ledande försäkringsgivare och verksamheten avser sådana

stora risker som anges i 2 a kap. 4 § tredje stycket

försäkringsrörelselagen (1982:713).

3 § Bestämmelserna om livförsäkring i denna lag, med undantag för

5 kap. 14 §, får tillämpas också för sjuk- och olycksfallsförsäkringar som

avses i 2 kap. 3 a § första stycket klasserna 1 och 2

försäkringsrörelselagen (1982:713) samt för avgångsbidragsförsäkringar.

Bestämmelserna om livförsäkring i denna lag, med undantag för 5 kap.

5 § femte stycket och 14 §, behöver inte tillämpas för sådana

livförsäkringar som avses i 2 kap. 3 b § första stycket klasserna 1 b och 4

försäkringsrörelselagen om premien är beräknad och bestämd för längst

fem år.

Tillämplig lag

4 § En utländsk försäkringsgivare skall i sin verksamhet i Sverige följa

svensk lag och svenska myndigheters beslut och föreskrifter samt svara

inför svensk domstol.

För trafikförsäkring meddelas vissa särskilda bestämmelser i

trafikskadelagen (1975:1410).

Definitioner m.m.

5 § I denna lag avses med

1. EES-försäkringsgivare: utländsk försäkringsgivare vars hemland hör

till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och för vars direkta

försäkringsrörelse inom EES endast den behöriga myndigheten i

hemlandet ansvarar för finansiell tillsyn,

2. försäkringsgivare från tredje land: annan utländsk försäkringsgivare

än EES-försäkringsgivare,

3. hemland: det land där försäkringsgivaren har sitt säte och, när det

gäller försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning, det land där

sammanslutningens ledning finns,

4. behörig myndighet: den nationella myndighet utomlands som enligt

lag eller annan författning har behörighet att utöva tillsyn över EES-

försäkringsgivare eller försäkringsgivare från tredje land.

Bestämmelserna i 2 och 3 kap. i denna lag tillämpas på EES-

försäkringsgivare och bestämmelserna i 4 7 kap. på försäkringsgivare

från tredje land. Bestämmelserna i 8 10 kap. gäller både EES-

försäkringsgivare och försäkringsgivare från tredje land.

6 § Med skadeförsäkring avses i denna lag sådan försäkring som anges i

2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen (1982:713).

Med livförsäkring avses i denna lag sådan försäkring som anges i

2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen.

Ersättning som betalas i form av livränta eller sjukränta tillhör

livförsäkring om ersättningen betalas från en livförsäkring och

skadeförsäkring om ersättningen betalas från en skadeförsäkring. Om en

sådan ränta har köpts i ett livförsäkringsföretag, skall den dock i detta

företag höra till livförsäkring.

För sådan livränta eller sjukränta som tillhör skadeförsäkring gäller de

särskilda bestämmelserna om livförsäkring i 5 kap. 2, 5, 11 och 20 §§

samt 7 kap. 4 12 §§.

7 § Med skadeförsäkringsrisk som är belägen i Sverige avses

1. risk som är hänförlig till egendom som finns i Sverige, när

försäkringen avser antingen en byggnad eller en byggnad och dess

lösöre, till den del byggnaden och lösöret täcks av samma försäkring,

2. risk som är hänförlig till ett fordon som skall registreras i Sverige,

när försäkringen avser ett registreringspliktigt fordon,

3. risk i samband med resa eller semester, när försäkringen har ingåtts

för högst fyra månader och försäkringstagaren har tecknat den i Sverige.

I andra fall än de som anges i första stycket anses

skadeförsäkringsrisken vara belägen i Sverige, om försäkringstagaren är

en fysisk person som har sin vanliga vistelseort här eller, om

försäkringstagaren är en juridisk person, det etableringsställe som

försäkringen gäller finns i Sverige.

När det gäller livförsäkring anses risken vara belägen i Sverige om, i

det fall där försäkringstagaren är en fysisk person, denne har sin

vistelseort här eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, det

etableringsställe som försäkringen gäller finns i Sverige.

8 § Med sekundäretablering avses i denna lag en utländsk

försäkringsgivares etablering i Sverige genom

1. generalagent,

2. filial och

3. när det gäller försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning, en

generalrepresentation.

Med företrädare avses i denna lag generalagent, verkställande direktör

för en filial eller ombud för generalagent och för försäkringsgivare i en

försäkringssammanslutning.

9 § Med generalagent avses i denna lag en fysisk eller juridisk person

som leder och sköter en utländsk försäkringsgivares affärsverksamhet i

Sverige och som även har rätt att företräda försäkringsgivaren i alla de

rättsförhållanden som hänför sig till verksamheten. En utländsk

försäkringsgivare får i Sverige inte representeras av mer än en

generalagent.

Generalagenten skall vara bosatt eller ha sitt säte i Sverige. Den som är

underårig, i konkurs eller underkastad näringsförbud eller som har

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken kan inte vara generalagent.

Den utländska försäkringsgivaren skall utfärda fullmakt för

generalagenten att ingå för försäkringsgivaren bindande rättshandlingar

med tredje man samt att ta emot stämning för den utländska

försäkringsgivaren och själv eller genom annan tala och svara för denna.

Om den utländska försäkringsgivaren använder en juridisk person som

generalagent skall den juridiska personen utse ett ombud som uppfyller

de krav som ställs i andra stycket. I ett sådant fall skall den fullmakt som

avses i tredje stycket ställas till ombudet.

10 § Med filial avses i denna lag ett avdelningskontor med självständig

förvaltning som en utländsk försäkringsgivare etablerar i Sverige.

För verksamhet som drivs genom filial gäller även bestämmelserna i

lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. Den verkställande

direktören för en filial skall dock vara bosatt i Sverige

11 § Med försäkringssammanslutning avses i denna lag en

sammanslutning av fysiska eller juridiska personer som utan solidarisk

ansvarighet meddelar försäkring. När denna lag hänvisar till

försäkringsgivare avses, när det gäller försäkringssammanslutningar,

medlemmarna i sammanslutningen.

12 § Med generalrepresentation avses en utländsk

försäkringssammanslutnings representation i Sverige.

Generalrepresentationen skall förestås av ett ombud som ansvarar för den

verksamhet som försäkringsgivarna i sammanslutningen driver enligt

denna lag.

Ett ombud för försäkringsgivare i en sammanslutning skall vara bosatt

i Sverige. Den som är underårig, i konkurs eller underkastad

näringsförbud eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken

kan inte vara ombud.

De försäkringsgivare som hör till sammanslutningen skall utfärda

fullmakt för ombudet att vid tvister som rör ingångna försäkringsavtal

ingå för försäkringsgivarna bindande rättshandlingar och att för deras

räkning ta emot stämning samt själv eller genom annan tala och svara för

dem.

13 § Med gränsöverskridande verksamhet avses i denna lag att en EES-

försäkringsgivare från ett utländskt driftställe meddelar försäkringar i

Sverige, utan förmedling av en etablering här i landet, i syfte att ingå

försäkringsavtal om en risk som är belägen i Sverige i enlighet med

1 kap. 7 §.

Separationsprincipen

14 § En EES-försäkringsgivare får i Sverige förena direkt

livförsäkringsrörelse endast med sådan direkt skadeförsäkringsrörelse

som avses i 2 kap. 3 a § första stycket klasserna 1 och 2

försäkringsrörelselagen (1982:713) samt med rörelse för återförsäkring

av sådana skadeförsäkringar och av livförsäkring. EES-försäkringsgivare

som på basis av den koncession som försäkringsgivaren har fått i sitt

hemland kan bedriva både liv- och skadeförsäkringsrörelse, får dock

fortsätta att bedriva sådan verksamhet. EES-försäkringsgivaren skall

hålla sin skadeförsäkringsrörelse åtskild från livförsäkringsrörelsen.

Försäkringsgivare från tredje land får i Sverige förena direkt

livförsäkringsrörelse endast med rörelse för återförsäkring av

livförsäkring.

Undantag

15 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen får, med de begränsningar som anges i andra fjärde

styckena, medge undantag från de särskilda bestämmelserna i denna lag

om livförsäkring

1. när det gäller alla utländska försäkringsgivare: livförsäkring som

gäller endast för dödsfall och meddelas för en tid av längst fem år eller

mot en premie som är beräknad och bestämd för längst fem år och

2. när det gäller försäkringsgivare från tredje land: livförsäkring som

avses i 2 kap. 3 b § första stycket klass 3 försäkringsrörelselagen

(1982:713).

Undantag enligt första stycket 1 får inte medges från bestämmelserna

om beräkning av premiereserv enligt 5 kap. 3 § femte stycket.

Undantag enligt första stycket 2 får medges från bestämmelserna i

5 kap. 8 § och, om det finns särskilda skäl, från övriga bestämmelser om

livförsäkring.

Ett undantag enligt första stycket skall vara förenligt med Europeiska

gemenskapernas rättsakter i fråga om försäkring.

I samband med beslut om undantag enligt första stycket 1 får det

föreskrivas att bestämmelser i denna lag som särskilt gäller

skadeförsäkring skall tillämpas i stället.

BESTÄMMELSER OM EES-FÖRSÄKRINGSGIVARE

2 kap. Inledande och bedrivande av verksamheten

1 § En EES-försäkringsgivare som i sitt hemland har tillstånd att driva

försäkringsrörelse får bedriva försäkringsrörelse i Sverige

1. från en sekundäretablering här i landet med början två månader efter

det att Finansinspektionen från den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland tagit emot en underrättelse med sådant

innehåll som anges i 2 § eller dessförinnan, om Finansinspektionen

medger att verksamheten får påbörjas,

2. genom gränsöverskridande verksamhet, så snart Finansinspektionen

från den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland tagit emot

en underrättelse med sådant innehåll som anges i 3 §.

2 § En underrättelse enligt 1 § 1 om sekundäretablering skall innehålla

1. uppgifter om sekundäretableringens adress och om vem skall vara

dess företrädare,

2. en plan över den tilltänkta verksamheten där det framgår hur

etableringen är organiserad och vilket slags försäkringsverksamhet som

skall drivas där, och

3. ett intyg utfärdat av hemlandsmyndigheten om EES-försäkrings-

givarens kapitalbas.

För verksamhet som avser försäkringar angivna i 2 kap. 3 a § första

stycket 10 försäkringsrörelselagen (1982:713) (motorfordonsansvar) och

som inte uteslutande avser försäkring av fraktförares ansvar, skall

underrättelsen enligt första stycket dessutom innehålla en försäkran att

EES-försäkringsgivaren är medlem i Trafikförsäkringsföreningen.

Om försäkringsgivaren avser att ändra sin verksamhet i fråga om

förhållanden som anges i första stycket 1 och 2, får ändringen göras

tidigast en månad efter det att försäkringsgivaren underrättat

Finansinspektionen om ändringen.

3 § En underrättelse enligt 1 § 2 om gränsöverskridande verksamhet skall

innehålla

1. uppgifter om vilket eller vilka slag av risker eller åtaganden

försäkringarna skall täcka, och

2. ett intyg utfärdat av hemlandsmyndigheten om

a) försäkringsgivarens kapitalbas, och

b) de försäkringsklasser försäkringsgivarens koncession omfattar.

För verksamhet som avser försäkringar angivna i 2 kap. 3 a § första

stycket 10 i försäkringsrörelselagen (1982:713) (motorfordonsansvar)

och som inte uteslutande avser försäkring av fraktförares ansvar, skall

underrättelsen dessutom innehålla

1. uppgifter om vem som är försäkringsgivarens representant enligt 5 §

trafikskadelagen (1975:1410), och

2. en försäkran att försäkringsgivaren är medlem i

Trafikförsäkringsföreningen.

Om försäkringsgivaren avser att ändra sin verksamhet i fråga om

förhållanden som anges i första och andra styckena, får ändringen göras

tidigast en månad efter det att Finansinspektionen underrättats om

ändringen av den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland.

4 § När försäkringsgivaren börjat sin verksamhet här i landet skall

företrädaren genast underrätta Finansinspektionen om detta.

3 kap. Tillsyn över EES-försäkringsgivare

1 § Den behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland har

ansvaret för den finansiella tillsynen över en EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige. Den finansiella tillsynen omfattar kontroll av

försäkringsgivarens solvens, försäkringstekniska avsättningar och

skuldtäckning.

Finansinspektionen skall ha ansvar för tillsynen i övrigt över EES-

försäkringsgivarens verksamhet i Sverige.

2 § Finansinspektionen skall följa den verksamhet som drivs av EES-

försäkringsgivare enligt denna lag, i den utsträckning som behövs för

tillämpningen av lagen. Inspektionen skall, i samarbete med den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens hemland, verka för en sund

utveckling av verksamheten.

Finansinspektionen skall lämna uppgifter till de behöriga

myndigheterna i EES-försäkringsgivares hemländer, om dessa

myndigheter behöver uppgifterna för sin tillsyn över försäkringsgivares

verksamheter, samt i övrigt ha ett nära samarbete med dessa

myndigheter.

3 § En EES-försäkringsgivare som driver försäkringsverksamhet här i

landet skall lämna Finansinspektionen de uppgifter om verksamheten

som behövs för tillsynen.

Finansinspektionen har rätt att granska den försäkringsverksamhet som

en EES-försäkringsgivares sekundäretablering i Sverige bedriver.

Försäkringsgivaren skall även hålla tillgångar, räkenskaper och andra

handlingar tillgängliga för granskning.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela föreskrifter om vilka upplysningar som försäkringsgivaren

skall lämna till inspektionen enligt första stycket.

4 § Skyldigheten enligt 3 § att lämna upplysningar och hålla tillgångar

och handlingar tillgängliga för granskning gäller även för

1. styrelsen och verkställande direktören eller motsvarande organ i

företag vars verksamhet uteslutande skall vara att biträda EES-

försäkringsgivare eller som sådana försäkringsgivare har ett

bestämmande inflytande i,

2. ordförande och verkställande direktör eller motsvarande

befattningshavare i en skaderegleringsnämnd, villkorsnämnd eller annat

liknande organ, som här i landet biträder en EES-försäkringsgivare i

dennes rörelse.

5 § Efter anmälan till Finansinspektionen kan den behöriga myndigheten

i en EES-försäkringsgivares hemland göra undersökning hos en

sekundäretablering här i landet. Finansinspektionen har rätt att delta i

undersökningen.

Ingripande och sanktioner

6 § Om en EES-försäkringsgivare överträder denna lag eller en föreskrift

som har meddelats med stöd av denna lag eller på annat sätt visar sig

olämplig att driva försäkringsverksamhet här, får Finansinspektionen

förelägga försäkringsgivaren att vidta rättelse. Om försäkringsgivaren

inte följer föreläggandet skall inspektionen underrätta den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens hemland.

Om rättelse ändå inte sker, får Finansinspektionen förbjuda

försäkringsgivaren att fortsätta sin marknadsföring och att ingå nya

försäkringsavtal om risker som är belägna här i landet eller, när det gäller

livförsäkring, om försäkringsåtaganden som skall fullgöras här i landet.

Innan ett förbud meddelas skall inspektionen underrätta den behöriga

myndigheten i försäkringsgivarens hemland.

I brådskande fall får Finansinspektionen, utan att den behöriga

myndigheten underrättats, vidta åtgärder som anges i andra stycket för att

hindra ytterligare överträdelser.

Finansinspektionen får i brådskande fall, och utan att den utländska

behöriga myndigheten underrättats, även förordna ett ombud att på

försäkringsgivarens vägnar ta emot stämning och i övrigt företräda denne

när det gäller redan meddelade försäkringar. Till dess att kungörelse skett

av sådant förordnande får en försäkringstagare, om försäkringsgivaren

inte är en försäkringssammanslutning, sätta in förfallen

försäkringspremie hos Finansinspektionen med samma verkan som om

den blivit betald till försäkringsgivaren.

7 § Om den behöriga myndigheten i en EES-försäkringsgivares hemland

inskränker försäkringsgivarens rätt att förfoga över sina tillgångar, skall

Finansinspektionen på begäran av myndigheten vidta samma åtgärder i

fråga om försäkringsgivarens tillgångar i Sverige.

Finansinspektionen skall biträda den behöriga myndigheten i EES-

försäkringsgivarens hemland vid verkställighet av ett beslut om hur

försäkringsverksamheten skall drivas efter det att den myndigheten

beslutat

1. att försäkringsgivaren inte får fortsätta sin marknadsföring eller ingå

nya försäkringsavtal, eller

2. att inskränka försäkringsgivarens rätt att förfoga över sina tillgångar.

8 § Om en företrädare för en EES-försäkringsgivare avsäger sig sitt

uppdrag, om fullmakten återkallas eller om företrädaren av annan

anledning inte kan utöva sitt uppdrag, skall de åtgärder som anges i 6 §

första tredje styckena vidtas. Om det med hänsyn till skyddet av

försäkringstagarnas intressen är nödvändigt, får Finansinspektionen, för

tiden till dess hindret upphört eller en ny företrädare blivit

befullmäktigad, förordna ett ombud i enlighet med 6 § fjärde stycket.

9 § Om en EES-försäkringsgivare till följd av ett beslut av den behöriga

myndigheten i hemlandet inte längre får driva försäkringsrörelse här i

landet, skall Finansinspektionen vidta de åtgärder som behövs för att

hindra att försäkringsgivaren fortsätter verksamheten eller inleder ny

verksamhet. Inspektionen skall, på begäran av och i samarbete med den

behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland,

1. förbjuda försäkringsgivaren att förfoga över sina tillgångar i Sverige

eller begränsa försäkringsgivarens förfoganderätt, eller

2. förbjuda försäkringsgivaren att fortsätta sin marknadsföring eller att

ingå nya försäkringsavtal.

Finansinspektionen skall i övrigt vidta de åtgärder som behövs till

skydd för de försäkrades intressen. Inspektionen skall också biträda

hemlandets myndighet i angelägenheter som rör avveckling av

försäkringsgivarens verksamhet här i landet. Inspektionen får därvid

vidta sådana åtgärder som inspektionen kan besluta i fråga om ett svenskt

försäkringsbolag.

BESTÄMMELSER OM FÖRSÄKRINGSGIVARE FRÅN

TREDJE LAND

4 kap. Inledande av verksamheten m.m.

Försäkringsrörelse och marknadsföring av försäkringar

1 § En försäkringsgivare från tredje land får efter koncession av

regeringen bedriva försäkringsrörelse i Sverige från en

sekundäretablering här i landet.

Utöver vad som följer av första stycket får en försäkringsgivare från

tredje land, efter tillstånd av Finansinspektionen, i Sverige marknadsföra

försäkringar som gäller risker som är belägna här, om det sker genom

förmedling av en försäkringsgivare som har koncession i Sverige och de

båda försäkringsgivarna tillhör samma koncern eller har samarbetsavtal

med varandra.

2 § En försäkringsgivare från tredje land som bedriver verksamhet enligt

denna lag får inte utan medgivande av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen driva annan rörelse än

försäkringsrörelse här i landet. Medgivande skall lämnas om det finns

särskilda skäl för det.

Ett medgivande enligt första stycket får återkallas av den som lämnat

medgivandet, om det finns skäl för det.

Ansökan om medgivande enligt första stycket skall lämnas in till

Finansinspektionen. Till ansökningen skall fogas den utredning som

inspektionen bestämmer.

Koncession

3 § Finansinspektionen skall efter ansökan lämna förhandsbesked om

huruvida koncession enligt 1 § första stycket krävs för en planerad

verksamhet.

Ett förhandsbesked är bindande för den myndighet som har lämnat

beskedet. Om regeringen har beslutat i fråga om förhandsbesked är även

Finansinspektionen bunden av detta beslut.

4 § Ansökan om koncession enligt 1 § första stycket görs hos regeringen.

Ansökan skall lämnas in till Finansinspektionen som skall överlämna den

till regeringen tillsammans med ett eget yttrande.

Till ansökningen skall fogas

1. en plan för verksamheten i Sverige (verksamhetsplan), och

2. ett intyg om att försäkringsgivaren från tredje land har deponerat

värdehandlingar enligt 5 kap. 1 § andra stycket.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om vad verksamhetsplanen skall

innehålla och vilka ytterligare handlingar som skall fogas till ansökan.

5 § Regeringen skall bevilja en försäkringsgivare från tredje land

koncession och godkänna dess företrädare om ansökan uppfyller de krav

som ställs i 4 § och

1. den planerade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven

på en sund försäkringsverksamhet,

2. det kan antas att de som kommer att äga ett sådant kvalificerat

innehav i försäkringsgivaren som avses i 1 kap. 9 a § första stycket

försäkringsrörelselagen (1982:713) inte kommer att motverka en sund

utveckling av verksamheten hos försäkringsgivaren och även i övrigt är

lämpliga att utöva ett väsentligt inflytande över ledningen av en

försäkringsgivare och

3. den som avses vara företrädare för försäkringsgivaren eller, i de fall

där företrädaren är en juridisk person, vara dess ombud har de insikter

och den erfarenhet som måste krävas av den som deltar i ledningen hos

en försäkringsgivare och även i övrigt är lämplig för en sådan uppgift.

Koncession får inte beviljas, om det kan antas att någon som i väsentlig

mån har åsidosatt sina skyldigheter i näringsverksamhet eller i andra

ekonomiska angelägenheter eller gjort sig skyldig till allvarlig

brottslighet kommer att ha ett kvalificerat innehav i försäkringsgivare.

Koncession får inte vägras av det skälet att det inte behövs någon

ytterligare försäkringsgivare.

Koncession beviljas tills vidare eller, om det finns särskilda

omständigheter, för bestämd tid, högst tio år, och därutöver till det

löpande räkenskapsårets slut.

Koncession skall meddelas i enlighet med den indelning som anges i

2 kap. 3 a och 3 b §§ försäkringsrörelselagen (1982:713).

6 § Vid ändring av en beviljad koncession gäller bestämmelserna i 4 och

5 §§ i tillämpliga delar. Regeringen kan bestämma att Finansinspektionen

får besluta i ärendet i regeringens ställe, om ärendet inte är av principiell

betydelse eller i övrigt av synnerlig vikt.

7 § Vid förlängning av en koncession, som har beviljats för bestämd tid,

gäller 4 och 5 §§ i tillämpliga delar. Ansökningen, som skall prövas av

den myndighet som beviljat koncessionen, skall lämnas in till

Finansinspektionen senast sex månader före utgången av den löpande

koncessionen.

8 § Utses en ny företrädare för en försäkringsgivare från tredje land skall

denne efter ansökan av försäkringsgivaren godkännas av

Finansinspektionen, om den nya företrädaren uppfyller de krav som ställs

på företrädare i denna lag. Inspektionen får meddela närmare föreskrifter

om den utredning som skall fogas till ansökningen.

9 § När en försäkringsgivare från tredje land som fått koncession enligt

5 § har börjat sin försäkringsverksamhet i Sverige skall

försäkringsgivarens företrädare genast underrätta Finansinspektionen om

detta.

Marknadsföring av försäkringar

10 § Finansinspektionen skall efter ansökan av en försäkringsgivare från

tredje land lämna tillstånd till verksamhet enligt 1 § andra stycket, om

den planerade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven på en

sund försäkringsverksamhet. Inspektionen får meddela närmare

föreskrifter om den utredning som skall fogas till ansökan om tillstånd.

Om det inte längre finns förutsättningar för tillstånd enligt första

stycket får Finansinspektionen förklara tillståndet förverkat.

Representationskontor

11 § Innan en försäkringsgivare från tredje land får öppna ett

representationskontor i Sverige skall den underrätta Finansinspektionen

om detta. Representationskontoret får inte bedriva verksamhet som

kräver koncession enligt 1 § första stycket eller tillstånd enligt 1 § andra

stycket.

Finansinspektionen skall inom två månader från det att den tog emot

underrättelsen meddela närmare föreskrifter om öppnandet av

representationskontoret, dess verksamhet och tillsynen över det.

Representationskontoret kan öppna när försäkringsgivaren har tagit emot

de föreskrifter av Finansinspektionen som avses i detta stycke.

5 kap. Solvenskrav och bedrivande av verksamheten

Deposition

1 § En försäkringsgivare från tredje land skall som säkerhet för den

direkta försäkringsrörelsen i Sverige deponera värdehandlingar i en

svensk bank på det sätt och under de villkor som Finansinspektionen

bestämmer. Deponering skall göras särskilt för livförsäkring respektive

skadeförsäkring. Depositionen skall bestå av sådana värdehandlingar som

Finansinspektionen har godtagit som säkerhet.

Innan koncession söks i Sverige skall försäkringsgivaren deponera

värdehandlingar till ett värde som motsvarar 300 gånger det basbelopp

enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gällde då ansökningen

om koncession lämnades in till Finansinspektionen.

2 § Medan verksamheten pågår skall depositionen

1. för skadeförsäkring inom åtta månader efter utgången av varje

räkenskapsår uppgå till ett belopp som motsvarar bruttopremieinkomsten

under räkenskapsåret, dock lägst till ett belopp som motsvarar 300

gånger det basbelopp enligt lagen om allmän försäkring som gällde vid

räkenskapsårets utgång,

2. för livförsäkring varje räkenskapsår uppgå till ett belopp som

motsvarar 300 gånger det basbelopp enligt lagen om allmän försäkring

som gällde vid räkenskapsårets utgång.

3 § Finansinspektionen får, med hänsyn till rörelsens omfattning och

beskaffenhet, bestämma att deponeringen får göras med ett lägre belopp

än det som anges i 1 § andra stycket och 2 §, om inspektionen anser att

det är skäligt. Sådant beslut får inspektionen återkalla om det finns skäl

till det.

Överskrider det sammanlagda belopp som en försäkringsgivare

deponerat för skadeförsäkring väsentligt den premieinkomst som anges i

2 § 1, får Finansinspektionen medge försäkringsgivaren att få ut det

överskjutande beloppet, om detta inte hänför sig till en deposition enligt

andra stycket.

Bestämmelser om att Finansinspektionen i vissa fall får medge

undantag från skyldigheten att deponera finns i 16 och 18 §§.

4 § Tillgångar som en försäkringsgivare från tredje land har deponerat

enligt 1 3 §§ och som inte beaktats enligt 12 § första stycket fjärde

meningen eller använts till skuldtäckning, får användas endast till

betalning av sådana på försäkringsavtal grundade skulder som hänför sig

till försäkringsgivarens direkta försäkringsrörelse i Sverige.

Försäkringstekniska avsättningar och grunder för

försäkringsverksamheten

5 § En försäkringsgivare från tredje land skall för sin direkta

försäkringsrörelse i Sverige redovisa försäkringstekniska avsättningar.

En försäkringsgivares försäkringstekniska avsättningar skall motsvara de

belopp som behövs för att försäkringsgivaren vid varje tidpunkt skall

kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma på

grund av ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska

avsättningarna skall motsvara försäkringsgivarens ansvarighet för

1. löpande försäkringar (premiereserv),

2. inträffade oreglerade försäkringsfall, kostnader som beräknas

uppkomma för regleringen av dessa samt tilldelad återbäring som

förfallit till betalning men inte betalats ut (avsättning för oreglerade

skador),

3. sådan tilldelad återbäring inom livförsäkringsrörelsen som inte har

förfallit till betalning,

4. sådan tilldelad återbäring inom annan försäkringsrörelse än

livförsäkringsrörelse som inte har förfallit till betalning och

5. förlustutjämning för kreditförsäkring som avses i 12 kap. 9 a §

försäkringsrörelselagen (1982:713) (utjämningsavsättning) upp till det

belopp för avsättningens storlek som anges i första stycket andra

meningen nämnda paragraf.

Ansvarar flera försäkringsgivare solidariskt för en försäkring, skall

endast den del av försäkringen som enligt avtal mellan

försäkringsgivarna belöper på en enskild försäkringsgivare beaktas vid

beräkningen av den försäkringsgivarens försäkringstekniska avsättningar.

Avsättning för oreglerade skador skall beräknas särskilt för varje

försäkringsfall. För skadeförsäkringsrörelse får statistiska metoder

användas om de leder till en tillräcklig avsättning med beaktande av

skadornas art.

Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om beräkning av försäkringstekniska

avsättningar.

Vid beräkning av premiereserv för livförsäkringsrörelse gäller 7 kap.

2 § försäkringsrörelselagen (1982:713).

6 § För livförsäkringar skall, om det inte med hänsyn till försäkringarnas

särskilda beskaffenhet finns anledning till undantag, grunder upprättas

för

1. beräkning av försäkringspremier och premiereserv,

2. försäkringstagares rätt till återköp och fribrev,

3. belåning av försäkringsbrev hos försäkringsgivaren,

4. verkan av underlåten premiebetalning,

5. försäkringstagarens rätt när försäkringen i andra fall än som avses i

2 eller 4 upphör i förtid eller när försäkringsgivaren i övrigt inte har

ansvar för försäkringsfallet och

6. förräntning av försäkringsbelopp som förfallit till betalning.

För sådan livränta eller sjukränta som enligt 1 kap. 6 § tillhör annan

försäkring än livförsäkring skall grunder upprättas för beräkning av

premiereserv och rätt till återköp.

7 § För de grunder för beräkning av försäkringspremier och premiereserv

som anges i 6 § första stycket 1 samt för de grunder för beräkning av

premiereserv som anges i 6 § andra stycket gäller 7 kap. 5 och 6 §§

försäkringsrörelselagen (1982:713) i tillämpliga delar.

Grunderna för försäkringstagarnas rätt till återköp och fribrev skall

ange villkoren för att erhålla denna rätt. De skall även innehålla regler för

beräkning av återköps- och fribrevsvärden.

Grunderna för belåning av försäkringsbrev hos försäkringsgivaren

skall ange villkoren för belåningen. De skall även innehålla

bestämmelser om lånevärde, räntesats och verkan av underlåtenhet att

betala ränta.

Grunderna för verkan av underlåtenhet att betala premierna skall ange i

vilken ordning försäkringsgivarens ansvarighet kan komma att upphöra

eller i övrigt förändras. Vidare skall grunderna ange villkoren för att

försäkringen åter skall träda i kraft (återupplivning).

8 § De försäkringstekniska avsättningarna skall täckas och värderas på

det sätt som gäller för skuldtäckning enligt 7 kap. 9 § första och tredje

fjärde styckena, 9 a 10 c §§, 10 e samt 10 f §§ försäkringsrörelselagen

(1982:713) eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av någon av

dessa bestämmelser. Dock skall skuldtäckning endast omfatta

direktförsäkringsrörelse.

För teckning av de försäkringstekniska avsättningarna får 90 procent

av depositionen enligt 1 3 §§ räknas in under förutsättning att

depositionen till den delen består av värdehandlingar som får användas

för skuldtäckning med tillämpning av bestämmelserna i första stycket

och som inte beaktats enligt 12 § första stycket fjärde meningen.

De tillgångar som används för skuldtäckning skall finnas i Sverige.

9 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall se till att

sådana riktlinjer som anges i 7 kap. 10 g § försäkringsrörelselagen

(1982:713) upprättas och att riktlinjerna följs. Företrädaren skall vidare

fortlöpande pröva om riktlinjerna behöver ändras.

Företrädaren skall se till att försäkringstagarna och den som avser att

teckna en livförsäkring hos försäkringsgivaren informeras om det

huvudsakliga innehållet i riktlinjerna, om det inte med hänsyn till

försäkringens särskilda beskaffenhet saknas anledning till sådan

information. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela föreskrifter om skyldigheten att lämna

information och om vilka försäkringar som inte skall omfattas av

informationsskyldigheten.

10 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall föra ett

register som vid varje tidpunkt visar de tillgångar som används för

skuldtäckning och tillgångarnas värde.

Om en tillgång som antecknas i registret har upplåtits med sådan rätt

att dess fulla värde inte kan utnyttjas för skuldtäckning, skall detta

antecknas i registret.

11 § Försäkringstagarnas förmånsrätt enligt 4 a § förmånsrättslagen

(1970:979) följer med en fordran som grundas på avtal om

1. livförsäkring, eller

2. återförsäkring avseende livförsäkring.

Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i det register

som anges i 10 §, när en försäkringsgivare från tredje land försätts i

konkurs eller när utmätning äger rum eller särskild administration träder

in.

Fordran enligt 1 har företräde framför fordran enligt 2.

Solvenskrav

12 § En försäkringsgivare från tredje land skall, utöver de tillgångar som

motsvarar de försäkringstekniska avsättningarna enligt 3 §, vid varje

tidpunkt ha en tillräcklig kapitalbas. Kapitalbasens storlek skall

fastställas på grundval av den direkta försäkringsrörelse som

försäkringsgivaren bedriver i Sverige. Kapitalbasen skall när

verksamheten bedrivs minst uppgå till en nivå som beräknas med

utgångspunkt i verksamhetens art och omfattning (solvensmarginal),

dock får kapitalbasen aldrig understiga ett minimibelopp (garantibelopp).

Tillgångar som en försäkringsgivare deponerat i bank enligt 1 3 §§ skall

beaktas vid bedömning av om kravet på garantibelopp är uppfyllt, dock

högst upp till ett belopp som motsvarar hälften av det minsta beloppet för

garantibeloppet.

De poster som ingår i kapitalbasen skall till ett belopp som minst

motsvarar solvensmarginalen finnas i ett land som omfattas av avtalet om

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Dessa poster skall till ett

belopp som minst motsvarar en tredjedel av solvensmarginalen finnas i

Sverige.

Bestämmelserna om att Finansinspektionen i vissa fall får medge

undantag från bestämmelserna om beräkning av solvensmarginalen och

lokalisering av tillgångar finns i 16 18 §§.

13 § Kapitalbasen för skadeförsäkring får omfatta de poster som anges i

7 kap. 24 § försäkringsrörelselagen (1982:713). För skadeförsäkring

beräknas solvensmarginalen enligt 7 kap. 25 § försäkringsrörelselagen

och garantibeloppet enligt 7 kap. 27 § första och andra styckena.

Garantibeloppet är dock hälften av det belopp som krävs enligt 7 kap.

27 § första och andra styckena försäkringsrörelselagen.

14 § Kapitalbasen för livförsäkring får omfatta de poster som anges i

7 kap. 22 § och 26 § tredje stycket försäkringsrörelselagen. För

livförsäkring beräknas solvensmarginalen enligt 7 kap. 23 §

försäkringsrörelselagen. Garantibeloppet för livförsäkring skall motsvara

400 000 ECU. En tredjedel av solvensmarginalen eller av

garantibeloppet, om det är större, skall motsvaras av poster som anges i

7 kap. 22 § första stycket 1 3 försäkringsrörelselagen.

15 § För sådan livförsäkring som avses i 2 kap. 3 b § första stycket klass

3 försäkringsrörelselagen gäller de särskilda bestämmelserna om

kapitalbas och solvensmarginal i 12 och 13 §§ lagen (1989:1079) om

livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder.

Verksamhet i flera EES-länder

16 § Om en försäkringsgivare från tredje land har ansökt om tillstånd att

driva verksamhet genom agentur eller filial i ett eller flera länder som hör

till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, får Finansinspektionen

efter ansökan medge försäkringsgivaren följande förmåner, som endast

kan medges samtidigt:

1. Den del av depositionen enligt 1 § som skall beaktas enligt 12 §

första stycket fjärde meningen behöver försäkringsgivaren inte göra i mer

än ett av dessa EES-länder.

2. Vid beräkning av solvensmarginalen skall hänsyn tas till

försäkringsgivarens verksamhet genom agenturer eller filialer i de andra

EES-länderna.

3. De tillgångar som motsvarar garantibeloppet får finnas i ett annat av

dessa EES-länder.

17 § I ansökan skall försäkringsgivaren ange vilket lands behöriga

myndighet som skall ha tillsyn över den samlade soliditeten hos

agenturerna eller filialerna och varför denna myndighet valts.

Deponeringen skall göras i det landet.

18 § Ett medgivande får lämnas endast om samtliga behöriga

myndigheter hos vilka försäkringsgivaren ansökt om förmåner tillstyrker

ansökan. Om försäkringsgivaren har valt någon annan myndighet än

Finansinspektionen, gäller medgivandet från det att den utländska

myndighet som försäkringsgivaren valt har underrättat

Finansinspektionen om att myndigheten kommer att kontrollera

försäkringsgivarens soliditet även beträffande försäkringsgivarens

verksamhet i Sverige. Finansinspektionen skall till den behöriga

myndigheten lämna de uppgifter som denna behöver för kontrollen.

Om den behöriga myndigheten i något av de länder som avses i första

stycket begär det, skall Finansinspektionen återkalla medgivandet.

Ombud för generalrepresentation

19 § Ett ombud för en generalrepresentation för en

försäkringssammanslutning från tredje land skall föra en förteckning

över dels de särskilda medhjälpare som har rätt att förvärva

försäkringsaffärer för försäkringsgivaren i sammanslutningen, dels de

försäkringar som dessa medhjälpare förmedlar för sammanslutningen.

Härvid skall de premier och skadeersättningar som är att hänföra till

försäkringen anges för varje försäkring. Uppgifterna skall föras in

fortlöpande och grundas på handlingar som härrör från affärshändelser.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om förteckningen och handlingarna

enligt första stycket.

Aktuarie

20 § En försäkringsgivare från tredje land som meddelar livförsäkringar i

Sverige skall ha en aktuarie som utför försäkringstekniska beräkningar

och utredningar. I fråga om aktuarien gäller 8 kap. 18 § andra stycket

försäkringsrörelselagen (1982:713).

6 kap. Tillsyn över försäkringsgivare från tredje land

1 § Finansinspektionen skall ha tillsyn över den verksamhet som

försäkringsgivare från tredje land bedriver i Sverige. Inspektionen skall

verka för en sund utveckling av verksamheten och ha ett nära samarbete

med andra länders behöriga myndigheter.

2 § Regeringen skall, efter anmälan av Finansinspektionen, förklara

koncession som beviljats för en försäkringsgivare förverkad om

1. försäkringsgivaren inte har börjat sin verksamhet inom ett år från det

koncessionen beviljades eller inom samma tid förklarat sig avstå från

koncessionen eller

2. försäkringsgivaren under längre tid än sex månader inte drivit

verksamhet.

3 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall lämna

Finansinspektionen de upplysningar om försäkringsgivaren och dennes

verksamhet här i landet som inspektionen begär.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela föreskrifter om vilka upplysningar en försäkringsgivare från

tredje land skall lämna till inspektionen.

4 § Företrädaren för en försäkringsgivare från tredje land skall utan

dröjsmål lämna Finansinspektionen

1. en redogörelse för försäkringsgivarens verksamhet i Sverige för

varje räkenskapsår, enligt formulär som fastställs av inspektionen,

2. ett intyg för varje räkenskapsår om att försäkringsgivarens

deposition motsvarar kraven i 5 kap. 1 3 §§,

3. en utredning för varje räkenskapsår om de försäkringstekniska

avsättningarnas storlek, hur dessa har beräknats och täckts samt om

avgiven återförsäkring,

4. en kopia av grunder eller ändrade grunder,

5. uppgifter om de tvångsmedel som den behöriga myndigheten i

försäkringsgivarens hemland har tillgripit mot försäkringsgivaren, samt

6. meddelande om ändring av försäkringsgivarens firma.

Till grunderna eller de ändrade grunderna enligt första stycket 4 skall

det fogas en redogörelse för de konsekvenser grunderna får för

försäkringstagarna och försäkringsgivaren.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om uppgiftsskyldigheten enligt första

och andra styckena.

5 § Finansinspektionen kan förelägga företrädaren för en

försäkringsgivare från tredje land att lämna inspektionen de uppgifter

som avses i 3 och 4 §§.

6 § Finansinspektionen har rätt att granska den verksamhet som en

försäkringsgivare från tredje land bedriver i Sverige. Företrädaren skall

hålla tillgångar, räkenskaper och andra handlingar tillgängliga för

granskning när inspektionen bestämmer det.

Finansinspektionen kan förordna en särskild sakkunnig för

granskningen. Dennes arvode fastställs av inspektionen. Arvodet skall

betalas ur försäkringsgivarens medel på det sätt som inspektionen

bestämmer.

7 § Skyldigheten enligt 3 och 6 §§ att lämna upplysningar och hålla

tillgångar och handlingar tillgängliga för granskning gäller även för

1. styrelsen och den verkställande direktören eller motsvarande organ i

företag vars verksamhet här i landet uteslutande skall vara att biträda

försäkringsgivare från tredje land eller som en sådan försäkringsgivare

har ett bestämmande inflytande i, samt

2. ordföranden och den verkställande direktören eller motsvarande

befattningshavare i skaderegleringsnämnd, villkorsnämnd eller annat

liknande organ, som här i landet biträder en försäkringsgivare från tredje

land i dennes rörelse.

Ingripande och sanktioner

8 § Finansinspektionen får i fråga om den verksamhet som en

försäkringsgivare från tredje land bedriver här i landet meddela de

erinringar som inspektionen anser är nödvändiga.

Finansinspektionen skall förelägga försäkringsgivaren att vidta rättelse

om inspektionen finner att

1. avvikelser skett från denna lag, trafikskadelagen (1975:1410) lagen

(1976:357) om motortävlingsförsäkring eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av någon av dessa lagar eller av grunderna, om

sådana finns,

2. grunderna inte längre är tillfredsställande med hänsyn till

omfattningen och beskaffenheten av försäkringsgivarens rörelse,

3. ett belopp som deponerats i bank enligt 5 kap. 1 3 §§ minskats

genom att värdehandlingarna sjunkit avsevärt i värde eller av annan

anledning,

4. försäkringsgivarens riktlinjer för placering av tillgångar som

används för skuldtäckning inte är tillfredsställande med hänsyn till

innehållet i 5 kap. 8 § samt 7 kap. 9 a 10 c §§ och 10 e §

försäkringsrörelselagen (1982:713),

5. de tillgångar som används för skuldtäckning inte är tillräckliga eller

inte är placerade enligt 5 kap. 8 § samt 7 kap. 9 a 10 c §§ och 10 e §

försäkringsrörelselagen,

6. försäkringsgivarens företrädare eller, om företrädaren är en juridisk

person, försäkringsgivarens ombud inte uppfyller de krav som anges i

4 kap. 5 § första stycket 3, eller

7. det i övrigt finns allvarliga anmärkningar mot försäkringsgivarens

verksamhet.

9 § Finansinspektionen skall förelägga en försäkringsgivare från tredje

land att upprätta och för godkännande överlämna en plan för att

1. återställa en sund finansiell ställning, om försäkringsgivarens

kapitalbas understiger solvensmarginalen enligt 7 kap. 23 eller 25 §

försäkringsrörelselagen (1982:713) (saneringsplan),

2. skyndsamt återställa kapitalbasen, om den understiger de nivåer som

anges i 5 kap. 12 15 §§, eller om garantibeloppet för en

livförsäkringsrörelse inte har sådan sammansättning som anges i 5 kap.

12 § andra stycket (finansieringsplan).

Skyldigheten att upprätta saneringsplan eller finansieringsplan enligt

första stycket gäller inte om försäkringsgivaren medgetts förmåner enligt

5 kap. 16 § och någon annan myndighet än Finansinspektionen har tillsyn

över soliditeten. Om den utländska myndighet som kontrollerar

försäkringsgivarens soliditet förbjuder försäkringsgivaren att helt eller

delvis förfoga över sina tillgångar skall, på begäran av myndigheten,

Finansinspektionen vidta samma åtgärder beträffande

försäkringsgivarens tillgångar i Sverige. Finansinspektionen får besluta

hur verksamheten skall drivas efter ett sådant beslut av den utländska

myndigheten.

10 § Om ett föreläggande enligt 8 eller 9 § inte har följts inom den

bestämda tiden och det förhållande som orsakat anmärkningen inte heller

på något annat sätt har rättats till, skall Finansinspektionen anmäla detta

till regeringen.

11 § Finansinspektionen får begränsa förfoganderätten hos en

försäkringsgivare från tredje land eller förbjuda försäkringsgivaren att

förfoga över sina tillgångar i Sverige, om

1. försäkringsgivaren inte följer gällande bestämmelser om

skuldtäckning,

2. försäkringsgivarens kapitalbas understiger en tredjedel av

solvensmarginalen eller inte uppfyller gällande krav på garantibelopp,

3. försäkringsgivarens kapitalbas understiger solvensmarginalen och

det finns särskilda skäl att anta att försäkringsgivarens finansiella

ställning ytterligare kommer att försämras, eller

4. det bedöms vara nödvändigt för att skydda de försäkrades intressen

vid ett beslut om förverkande av försäkringsgivarens koncession.

Finansinspektionen får besluta hur verksamheten skall bedrivas efter

ett sådant beslut som avses i första stycket.

Om försäkringsgivaren medgetts förmåner enligt 5 kap. 16 § och

någon annan myndighet än Finansinspektionen har tillsyn över

soliditeten, skall inspektionen underrätta den behöriga myndighet som

kontrollerar försäkringsgivarens soliditet innan inspektionen vidtar

åtgärder.

Om försäkringsgivaren driver verksamhet i ett annat land som tillhör

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller har tillgångar placerade

där, skall Finansinspektionen underrätta den behöriga myndigheten i det

landet om beslut som fattats i enlighet med första stycket och, om det

behövs, begära att den behöriga myndigheten i samarbete med

inspektionen vidtar motsvarande åtgärder.

12 § Om en företrädare för en försäkringsgivare från tredje land avsäger

sig sitt uppdrag, om fullmakten återkallas eller om företrädaren av annan

anledning inte kan utöva sitt uppdrag, skall Finansinspektionen förordna

ett tillfälligt ombud att sköta sysslan tills försäkringsgivaren har utsett en

ny företrädare som inspektionen har godkänt eller tills den ordinarie

företrädaren åter kan utöva sitt uppdrag. Intill dess att förordnandet har

kungjorts får försäkringstagare sätta in förfallna försäkringspremier hos

Finansinspektionen med samma verkan som om de blivit inbetalda till

försäkringsgivaren.

13 § En koncession för en försäkringsgivare från tredje land kan

förklaras förverkad av regeringen om försäkringsgivaren

1. inte längre uppfyller kraven för koncession,

2. inte inom angiven tid har fullföljt en plan som har godkänts enligt

9 § första stycket eller

3. på annat sätt allvarligt åsidosätter gällande bestämmelser för

verksamheten.

Om försäkringsgivaren medgetts förmåner enligt 5 kap. 16 § och

försäkringsgivarens auktorisation förklarats förverkad av en utländsk

myndighet som kontrollerar dennes soliditet, skall Finansinspektionen

vidta de åtgärder som behövs. Om skälet till att auktorisationen förklarats

förverkad är att försäkringsgivarens soliditet är otillräcklig, skall

regeringen genast förklara försäkringsgivarens koncession i Sverige

förverkad.

14 § Finansinspektionen skall anmäla beslut om förverkande av

koncession för en försäkringsgivare från tredje land till de behöriga

myndigheterna i de länder i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

där försäkringsgivaren bedriver försäkringsverksamhet. Inspektionen får

i samband med detta begära att en sådan myndighet i samarbete med

inspektionen vidtar de åtgärder som behövs för att skydda de försäkrades

intressen.

15 § Finansinspektionen kan förbjuda ett representationskontor att

fortsätta sin verksamhet i Sverige, om dess verksamhet allvarligt bryter

mot de föreskrifter som inspektionen har meddelat enligt 4 kap. 11 §

andra stycket eller om det i övrigt finns allvarliga anmärkningar mot

representationskontorets verksamhet.

7 kap. Avslutande av verksamheten

1 § Om en försäkringsgivare från tredje land avser att upphöra med sin

försäkringsrörelse i Sverige, skall försäkringsgivaren ansöka om att

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

återkallar koncessionen.

2 § Om en försäkringsgivare från tredje land upphör att driva

försäkringsrörelse i Sverige, skall försäkringsgivaren utfärda fullmakt för

ett ombud att ta emot stämning för försäkringsgivaren och i övrigt

företräda försäkringsgivaren i fråga om redan meddelade försäkringar.

Försäkringsgivaren skall anmäla ett ombud som avses i första stycket

till Finansinspektionen för godkännande. Till ansökan skall fogas

fullmakt för ombudet. Inspektionen får förordna ett tillfälligt ombud för

tiden innan försäkringsgivaren lämnar in en sådan anmälan. Inspektionen

skall genast införa kungörelse enligt 10 kap. 1 § 8 om godkännandet eller

förordnandet. Fram tills Finansinspektionen har infört kungörelse om

godkännandet eller förordnandet av ombudet, får försäkringstagare sätta

in förfallna försäkringspremier hos inspektionen med samma verkan som

om de blivit inbetalda till försäkringsgivaren.

3 § När en försäkringsgivare från tredje land visar att den har uppfyllt

sina förpliktelser enligt 5 kap. 4 § eller annars lagligen befriats från dem

har försäkringsgivaren rätt att med Finansinspektionens samtycke få

tillbaka de tillgångar som enligt 5 kap. 1 3 §§ har ställts som säkerhet.

Särskild administration

4 § Om koncessionen för en försäkringsgivare från tredje land att

meddela livförsäkring i Sverige förklaras förverkad, skall en särskild

administration träda in för att ta till vara livförsäkringstagarnas rätt.

Finansinspektionen skall förvalta administrationsboet.

Finansinspektionen skall genast för livförsäkringstagarnas räkning ta

hand om samtliga tillgångar i vilka de har förmånsrätt enligt 4 a §

förmånsrättslagen (1970:979). Härmed övergår alla försäkringsgivarens

rättigheter och skyldigheter på grund av livförsäkringsavtalen på

administrationsboet. Har livförsäkringarna återförsäkrats, gäller samma

sak försäkringsgivarens rättigheter och skyldigheter på grund av

återförsäkringarna.

Så snart administrationen har inträtt skall Finansinspektionen låta

värdera de omhändertagna tillgångarna. Inspektionen skall vidare låta

beräkna det belopp som de försäkringstekniska avsättningarna för

livförsäkring uppgår till. Administrationsboet har fordringsrätt hos

försäkringsgivaren för det belopp med vilket värdet av tillgångarna

understiger de försäkringstekniska avsättningarna för livförsäkring,

ökade med en tjugondel.

5 § Finansinspektionen skall om möjligt överlåta de försäkringar som

enligt 4 § tagits över av administrationsboet till en eller flera

försäkringsgivare med koncession för livförsäkring som antingen är

1. ett svenskt försäkringsbolag, eller

2. en utländsk försäkringsgivare som har koncession i Sverige eller

som är auktoriserat i ett land inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

6 § Om Finansinspektionen anser att ett anbud om att ta över

försäkringsbestånd bör antas, skall inspektionen kungöra anbudets

innehåll enligt 10 kap. 1 § 9 och i övrigt på ett ändamålsenligt sätt.

Kungörelsen skall innehålla föreläggande för försäkringstagarna att inom

en bestämd tid, minst en månad efter kungörelsens utfärdande, hos

inspektionen anmäla om de har något att invända mot anbudet. Även den

som inte är försäkringstagare men som har förvärvat rätt på grund av en

försäkring skall få möjlighet att framföra invändningar.

Om det i beståndet som skall överlåtas ingår åtaganden som skall

fullgöras utomlands, skall Finansinspektionen innan anbudet antas ge de

behöriga myndigheterna i det land där åtagandena skall fullgöras

möjlighet att yttra sig. Finansinspektionen får pröva anbudet när de

behöriga myndigheterna yttrat sig eller, om de inte yttrat sig, tre månader

från det att myndigheten mottog meddelandet.

7 § Finansinspektionen skall anta ett anbud om övertagande av

försäkringsbestånd om

1. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats, varvid hänsyn tagits till sådan förmån som

kan ha medgivits i enlighet med 5 kap. 16 §, och

2. behörig myndighet i det land där åtaganden skall fullgöras,

samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

verksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig myndighet.

Med behörig myndighet avses i detta fall den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Finansinspektionens beslut att anta ett anbud skall kungöras enligt

10 kap. 1 § 10. När ett sådant beslut kungörs, övergår ansvaret för det

överlåtna försäkringsbeståndet på den övertagande försäkringsgivaren.

Genom denna försäkringsgivares försorg skall samtliga försäkringstagare

och de personer som förvärvat rätt på grund av en försäkring underrättas

om överlåtelsen och de eventuella ändringar i villkoren som den medför.

Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår

åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land skall

Finansinspektionen offentliggöra den godkända överlåtelsen i det landet

enligt bestämmelserna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på

motsvarande sätt i det berörda landet, får inspektionen underlåta att

offentliggöra beslutet där.

8 § Om Finansinspektionen inte överlåtit försäkringsbeståndet enligt 5 §

inom ett år från det att administrationen trädde in, får tillgångarna säljas

och medlen fördelas mellan försäkringstagarna.

9 § Om det vid överlåtelse av försäkringarna enligt 5 § eller annars har

uppstått ett överskott, skall detta i första hand användas till att betala

kostnaden för administrationen samt till sådant bidrag som avses i

10 kap. 9 § och som inte betalats. Återstoden skall överlämnas till den

försäkringsgivare vars försäkringar varit föremål för administrationen.

10 § Av de livförsäkrings- och återbäringsbelopp som förfallit till

betalning innan koncessionen för en försäkringsgivare från tredje land

har förklarats förverkad, skall så mycket betalas ut som skulle ha betalats

om koncessionen inte förklarats förverkad.

Av de livförsäkrings- eller återbäringsbelopp som förfaller till betal-

ning under administrationstiden får innan administrationen avslutats

endast så mycket betalas ut som Finansinspektionen anser att det är

möjligt att betala ut utan att övriga livförsäkringstagares rätt försämras.

Detta skall även tillämpas i fråga om återköp av försäkringar eller

belåning av försäkringsbrev hos försäkringsgivaren. Skulle det efteråt

visa sig att ett för stort belopp har betalats ut, skall återbetalning inte ske.

Allmänna bestämmelser

11 § Om en försäkringsgivare från tredje land i annat fall än enligt 4 §

första stycket upphör att driva livförsäkringsrörelse i Sverige, är försäk-

ringsgivaren ändå skyldig att på det sätt som anges i 5 kap. 8 10 §§ redo-

visa tillgångar som motsvarar värdet av de försäkringstekniska

avsättningarna för redan meddelade livförsäkringar. Ett ombud som har

utsetts av försäkringsgivaren enligt 2 § är skyldig att fullgöra de

uppgifter enligt 5 kap. 10 § och 6 kap. 3 4 och 6 §§, som förut har varit

företrädarens skyldighet. Om inte tillgångar som motsvarar värdet av de

försäkringstekniska avsättningarna redovisas eller om det av annat skäl

finns anledning att anta att livförsäkringstagarnas rätt på grund av

försäkringsavtalen äventyras, skall Finansinspektionen besluta om

administration enligt 4 §. Om de tillgångar som avsatts till redovisning

anses otillräckliga får dock administrationen inte föreskrivas, förrän

Finansinspektionen har förelagt försäkringsgivaren att fylla bristen och

denna inte täckts inom fyra veckor efter ett sådant föreläggande. Om i ett

sådant fall administration inträder, skall bestämmelserna i 4 § första

stycket om upphörandet av försäkringsgivarens rätt att driva

livförsäkringsrörelse här i landet i stället avse meddelandet av beslut om

administration.

12 § En försäkringsgivare från tredje land vars koncession återkallats

eller förverkats får inte bevilja nya försäkringar här i landet. Under

administrationstiden får dock sådana livförsäkringar meddelas som

föranleds av gällande försäkringsavtal.

GEMENSAMMA BESTÄMMELSER FÖR UTLÄNDSKA

FÖRSÄKRINGSGIVARE

8 kap. Marknadsföring m.m.

1 § Företrädaren för en utländsk försäkringsgivare skall övervaka att

försäkringsgivaren i sin verksamhet i Sverige iakttar god affärssed. I

fråga om en försäkringssammanslutning gäller detta, såvitt avser

verksamhet för att anskaffa försäkringar, försäkringsgivarna.

2 § En utländsk försäkringsgivare skall i alla meddelanden till

allmänheten nämna sin organisationsform och sitt hemland.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

skall meddela närmare föreskrifter om den information som en

försäkringsgivare skall lämna till försäkringstagarna och till den som

avser att teckna en försäkring hos försäkringsgivaren.

3 § Ett försäkringsbrev skall innehålla uppgifter både om de allmänna

försäkringsvillkoren och om de särskilda villkor som gäller för den

försäkring som avses i brevet.

4 § En utländsk försäkringsgivare eller dennes företrädare får inte till

fördel för en enskild försäkringstagare eller grupper av försäkringstagare,

på annat sätt än genom återbäring, medge direkt eller indirekt nedsättning

av de livförsäkringspremier som försäkringsgivaren enligt upprättade

grunder bestämt för sin rörelse här i landet.

5 § På begäran av den som biträtt en utländsk försäkringsgivare att

marknadsföra försäkringar i Sverige skall Finansinspektionen utfärda ett

intyg över verksamhetens omfattning och innehåll, om intyget behövs för

att den som biträtt försäkringsgivaren skall få driva liknande verksamhet

i ett annat land som omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet. Försäkringsgivaren och den som begär intyg skall

lämna inspektionen de upplysningar som behövs för att inspektionen

skall kunna fullgöra denna skyldighet.

9 kap. Överlåtelse av försäkringsbestånd

1 § En utländsk försäkringsgivare (överlåtande försäkringsgivare) som

driver en försäkringsrörelse i enlighet med denna lag kan helt eller delvis

överlåta ett bestånd av försäkringar som hör till försäkringsrörelsen till

en svensk eller utländsk försäkringsgivare (övertagande

försäkringsgivare) under de förutsättningar som anges i detta kapitel.

Överlåtelse av försäkringsbestånd från EES-försäkringsgivare

2 § När Finansinspektionen av en behörig myndighet i ett annat EES-

land ges möjlighet att yttra sig över en fråga om tillstånd till en

överlåtelse av ett bestånd av försäkringar, som meddelats under en

verksamhet som drivits med stöd av denna lag, skall inspektionen lämna

sitt samtycke om

1. försäkringstagarnas rätt inte försämras, och

2. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats.

Yttrandet enligt första stycket skall lämnas inom tre månader.

3 § Finansinspektionen skall innan den yttrar sig ge de berörda

försäkringstagarna och livräntetagarna möjlighet att anmäla om de har

något att invända mot överlåtelsen. Därvid skall vad som föreskrivs om

offentliggörande i 15 kap. 4 § första stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) gälla i tillämpliga delar. Om överlåtelsen har offentliggjorts

på motsvarande sätt i Sverige av en behörig myndighet i den överlåtande

försäkringsgivarens hemland, får inspektionen underlåta att offentliggöra

ansökan.

Överlåtelse av försäkringsbestånd från försäkringsgivare från tredje

land

4 § En försäkringsgivare från tredje land får med Finansinspektionens

tillstånd helt eller delvis överlåta sitt försäkringsbestånd som avses i 1 §

till en annan försäkringsgivare. Överlåtelse får ske till

1. ett svenskt försäkringsbolag, eller

2. en utländsk försäkringsgivare som har koncession i Sverige eller

som är auktoriserad i ett land inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet.

5 § Ansökan om tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd enligt 4 §

skall göras av såväl den överlåtande försäkringsgivaren som den

övertagande försäkringsgivaren. Det avtal som träffats om överlåtelsen

skall fogas till ansökningen. För ansökningen gäller 15 kap. 3 § fjärde

stycket och 4 § första stycket försäkringsrörelselagen (1982:713).

6 § Finansinspektionen skall innan tillstånd lämnas enligt 4 § ge den

behöriga myndigheten i det land där risker är belägna eller där åtaganden

skall fullgöras möjlighet att yttra sig. Finansinspektionen får pröva

ansökan om tillstånd att verkställa överlåtelseavtalet när myndigheten

yttrat sig eller, om den inte yttrat sig, tre månader från det att den

utländska myndigheten mottog meddelandet.

7 § Tillstånd att verkställa överlåtelseavtal som avses i 4 § skall ges om

1. försäkringstagarnas rätt inte försämras,

2. den övertagande försäkringsgivaren har den kapitalbas som krävs

sedan överlåtelsen beaktats, varvid hänsyn tagits till en förmån som kan

ha medgivits i enlighet med 5 kap. 16 §, och

3. behörig myndighet i det land där risker är belägna eller där

åtaganden skall fullgöras, samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat

sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

försäkringsverksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av en behörig

myndighet. Med behörig myndighet avses i detta fall den behöriga

myndigheten i det EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

8 § Sedan Finansinspektionen bifallit ansökan om tillstånd till överlåtelse

av försäkringsbestånd enligt 5 §, skall inspektionen utan dröjsmål

kungöra beslutet enligt 10 kap. 1 § 12. När beslutet kungörs övergår

ansvaret för det överlåtna försäkringsbeståndet på den övertagande

försäkringsgivaren. De försäkringstagare och livräntetagare som berörs

av överlåtelsen skall underrättas om den enligt 15 kap. 6 §

försäkringsrörelselagen (1982:713).

Om det i ett bestånd av direkt försäkring som överlåtits ingår risker

som är belägna eller åtaganden som skall fullgöras i ett annat EES-land,

skall Finansinspektionen offentliggöra den medgivna överlåtelsen i det

landet enligt bestämmelserna där. Om överlåtelsebeslutet offentliggörs på

motsvarande sätt i det berörda landet, får inspektionen underlåta att

offentliggöra beslutet där.

10 kap. Särskilda bestämmelser

Kungörelse

1 § Finansinspektionen skall i Post- och Inrikes Tidningar kungöra

1. förordnande av ett ombud enligt 3 kap. 6 § fjärde stycket, 8 § eller

6 kap. 12 §,

2. beslut om att förbjuda eller begränsa en utländsk försäkringsgivares

rätt att förfoga över sina tillgångar här i landet enligt 3 kap. 7 § första

stycket, 9 § första stycket eller 6 kap. 11 § första stycket,

3. koncession som beviljas en försäkringsgivare från tredje land enligt

4 kap. 5 § första stycket,

4. förlängning av koncession som beviljas en försäkringsgivare från

tredje land enligt 4 kap. 7 §,

5. godkännande av en företrädare för en försäkringsgivare från tredje

land enligt 4 kap. 5 § första stycket eller 8 §,

6. ändring av firma för en försäkringsgivare från tredje land enligt

6 kap. 4 § första stycket 6,

7. förverkande av koncession enligt 6 kap. 13 § eller återkallande av

koncession enligt 7 kap. 1 § för en försäkringsgivare från tredje land,

8. godkännande eller förordnande av ett ombud enligt 7 kap. 2 § andra

stycket,

9. anbud om övertagande av ett försäkringsbestånd i ett

administrationsbo enligt 7 kap. 6 § första stycket,

10. beslut om antagande av anbud enligt 7 kap. 7 § första stycket,

11. ansökan om tillstånd till överlåtelse av försäkringsbestånd enligt

9 kap. 5 §, och

12. tillstånd till överlåtelse enligt 9 kap. 8 § första stycket.

I 7 kap. 7 § fjärde stycket och 9 kap. 8 § andra stycket finns

bestämmelser om offentliggörande av vissa överlåtelsebeslut i andra

EES-länder .

2 § Det som enligt denna lag har kungjorts i Post- och Inrikes Tidningar

skall anses ha kommit till tredje mans kännedom, om det inte av

omständigheterna framgår att denne varken kände till eller borde ha känt

till det som kungjorts. Innan sådant kungörande skett kan ett förhållande

som enligt lagen skall kungöras inte lagligen åberopas mot annan än den

som visas ha känt till det.

Otillåten försäkringsverksamhet

3 § Om det kan antas att någon driver en verksamhet som omfattas av

denna lag, får Finansinspektionen förelägga denne att lämna de

upplysningar om verksamheten som behövs till inspektionen för att den

skall kunna bedöma om lagen är tillämplig.

Om Finansinspektionen finner att någon bedriver försäkringsrörelse

enligt denna lag utan att förutsättningarna enligt 2 kap. 1 § eller 4 kap.

1 § är uppfyllda, skall inspektionen förelägga denne att inom bestämd tid

ändra sin verksamhet enligt inspektionens anvisningar eller upphöra med

verksamheten.

Ett föreläggande enligt andra stycket får riktas såväl mot den utländska

försäkringsgivaren som mot den som här i landet, i syfte att förmå någon

att teckna försäkring hos försäkringsgivaren, är verksam för

försäkringsgivarens räkning. Inspektionen skall genast underrätta den

behöriga myndigheten i försäkringsgivarens hemland om föreläggandet.

Överklagande av beslut

4 § Följande beslut av Finansinspektionen får överklagas hos

kammarrätten, nämligen beslut

1. att förbjuda en EES-försäkringsgivare att fortsätta med sin

marknadsföring eller ingå nya försäkringsavtal,

2. att inskränka en EES-försäkringsgivares rätt att förfoga över sina

tillgångar enligt 3 kap. 6 7 § eller 9 §, eller

3. att inte lämna sitt samtycke till en överlåtelse av ett

försäkringsbestånd enligt 9 kap. 2 §.

Finansinspektionens beslut om att förelägga eller döma till vite enligt

5 § andra stycket får överklagas hos länsrätten. Detsamma gäller

inspektionens beslut i övrigt om att förena ett föreläggande eller förbud

med vite. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av

länsrättens avgörande.

Finansinspektionens beslut i övrigt enligt denna lag får överklagas hos

regeringen.

Finansinspektionen får bestämma att beslut enligt första stycket, beslut

om föreläggande eller beslut om verksamhetens drivande enligt 6 kap.

11 § andra stycket skall gälla omedelbart.

Vite och straff

5 § Finansinspektionen kan förena ett föreläggande eller förbud enligt

denna lag med vite. Har inspektionen förelagt vite skall den utländska

försäkringsgivaren genast skriftligen underrättas om detta.

Finansinspektionen kan vid vite förelägga företrädaren för en

försäkringsgivare från tredje land att fullgöra sina skyldigheter enligt

denna lag eller andra författningar att sända in behöriga

redovisningshandlingar och revisionsberättelser. Följs inte ett sådant

vitesföreläggande kan inspektionen döma ut vitet.

6 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen eller

av oaktsamhet till Finansinspektionen meddelar oriktiga eller

vilseledande uppgifter om sådana omständigheter som han är skyldig att

lämna uppgift om enligt denna lag.

Allmänna bestämmelser

7 § Om en handling eller utredning, som enligt denna lag skall lämnas till

Finansinspektionen, är avfattad på ett främmande språk, skall på begäran

en bestyrkt svensk översättning tillhandahållas.

8 § Ett ombud som enligt 3 kap. 6 § fjärde stycket eller 8 §, 6 kap. 12 §

eller 7 kap. 2 § andra stycket förordnats av Finansinspektionen, har rätt

att få ersättning av den utländska försäkringsgivaren med det belopp som

bestäms av inspektionen.

9 § Regeringen för föreskriva att en utländsk försäkringsgivare som

enligt denna lag bedriver verksamhet från en sekundäretablering här i

landet skall betala årliga avgifter till Finansinspektionen. Regeringen

skall i så fall meddela närmare föreskrifter om hur avgiften skall

beräknas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2. Genom denna lag upphävs lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och lagen

(1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige.

3. En utländsk försäkringsgivare som är verksam i Sverige när denna

lag träder i kraft har rätt att bedriva försäkringsrörelse i Sverige enligt

den koncession som beviljats med stöd av lagen om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige eller enligt den

rätt som erhållits med stöd av lagen om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige.

4. De tillstånd och dispenser som har medgetts enligt lagen som rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige eller

enligt lagen om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige skall efter

ikraftträdandet av lagen (1998:000) om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige avse motsvarande bestämmelser i den lagen.

5. Beslut i ärenden som handlagts enligt äldre bestämmelser skall

överklagas enligt de bestämmelserna.

6. För sådan livränta eller sjukränta som enligt 1 kap. 6 § tillhör annan

försäkring än livförsäkring och som har meddelats före ikraftträdandet av

5 kap. 6 § andra stycket, gäller i tillämpliga delar 11 § i den upphävda

lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige i dess lydelse före SFS 1995:781.

Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 2 §, 2 a kap. 4 §, 14 kap. 26 b § och

15 kap. 3 § försäkringsrörelselagen (1982:713) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

2 §

Denna lag gäller inte för försäkringsrörelse som drivs enligt andra

författningar eller som utövas av försäkringsanstalter som inrättats av

staten.

Särskilda bestämmelser om

utländska försäkringsgivare finns

i lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att

driva försäkringsrörelse i Sverige

och i lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Särskilda bestämmelser om

utländska försäkringsgivare finns i

lagen (1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela särskilda föreskrifter om bedrivande av försäkringsrörelse

för att uppfylla Sveriges åtaganden till följd av avtal mellan Europeiska

gemenskaperna (EG) och Schweiz.

2 a kap.

4 §

Om ett försäkringsbolag avser att

från Sverige eller från en

sekundäretablering i ett annat

land inom EES meddela

försäkringar för risker belägna i

eller för åtaganden som skall

fullgöras i ett annat EES-land,

och detta skall ske på annat sätt

än genom en sekundär-etablering

i det landet (gränsöver-skridande

verksamhet), skall bolaget

underrätta Finansinspektionen om

det. I underrättelsen skall det

anges vilket eller vilka slag av

risker eller åtaganden

försäkringarna skall omfatta.

Om ett försäkringsbolag avser att

från Sverige eller från en

sekundäretablering i ett annat land

inom EES meddela försäkringar

för risker belägna i eller för

åtaganden som skall fullgöras i ett

tredje EES-land, och detta skall

ske utan förmedling av en

sekundäretablering i det landet

(gränsöverskrid-ande verksamhet),

skall bolaget underrätta

Finansinspektionen om det. I

underrättelsen skall det anges

vilket eller vilka slag av risker

eller åtaganden försäkringarna

skall omfatta.

14 kap.

26 b §

Finansinspektionen skall godkänna ett avtal om överlåtelse om

1. den övertagande

försäkringsgivaren har den

kapitalbas som krävs sedan

överlåtelsen beaktats, varvid

hänsyn tagits till sådan förmån

som kan ha medgivits i enlighet

med 23 a § första stycket lagen

(1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige, och

1. den övertagande

försäkringsgivaren har den

kapitalbas som krävs sedan

överlåtelsen beaktats, varvid

hänsyn tagits till sådan förmån

som kan ha medgivits i enlighet

med 5 kap. 16 § lagen (1998:000)

om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige, och

2. behörig myndighet i det land där åtaganden skall fullgöras,

samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

försäkringsverksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig

myndighet. Med behörig myndighet avses, för EES-försäkringsgivare,

den behöriga myndigheten i dess hemland, och för försäkringsgivare

hemmahörande i ett land utanför EES, den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Ett beslut om godkännande av ett avtal skall inspektionen genast

registrera. När registrering sker, övergår ansvaret för det överlåtna

försäkringsbeståndet på den övertagande försäkringsgivaren. Är den

övertagande försäkringsgivaren ett försäkringsbolag eller en annan

försäkringsgivare med koncession i Sverige, skall den övertagande

försäkringsgivaren underrätta försäkringstagarna och dem som förvärvat

rätt på grund av en försäkring om överlåtelsen och de eventuella

ändringar i villkoren som överlåtelsen medför. Finansinspektionen

bestämmer på vilket sätt underrättelsen skall lämnas.

15 kap.

3 §

Ansökan om tillstånd till överlåtelsen skall göras av såväl det överlåtande

bolaget som den övertagande försäkringsgivaren senast fyra månader

efter det att bolagsstämmobeslutet i det överlåtande bolaget om

godkännande av överlåtelseavtalet registrerats. Om ansökan inte har

gjorts inom föreskriven tid eller om ansökan har avslagits, skall

Finansinspektionen förklara att frågan om överlåtelse har fallit.

Tillstånd att verkställa överlåtelseavtalet skall ges om

1. försäkringstagarnas rätt inte försämras,

2. den övertagande försäkrings-

givaren har den kapitalbas som

krävs sedan överlåtelsen beaktats

varvid hänsyn tagits till sådan

förmån som kan ha medgivits i

enlighet med 23 a § första stycket

lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att

driva försäkringsrörelse i

Sverige, och

2. den övertagande

försäkringsgivaren har den

kapitalbas som krävs sedan

överlåtelsen beaktats varvid

hänsyn tagits till sådan för-mån

som kan ha medgivits i enlighet

med 5 kap. 16 § lagen (1998:000)

om utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige, och

 3. behörig myndighet i det land där risker är belägna eller där

åtaganden skall fullgöras samtycker till överlåtelsen eller inte har yttrat

sig.

Saknar den övertagande försäkringsgivaren koncession att driva

försäkringsverksamhet i Sverige, skall kapitalbasen intygas av behörig

myndighet. Med behörig myndighet avses, för EES-försäkringsgivare,

den behöriga myndigheten i dess hemland och, för försäkringsgivare

hemmahörande i ett land utanför EES, den behöriga myndigheten i det

EES-land som övervakar försäkringsgivarens soliditet.

Finansinspektionen kan förelägga försäkringsgivarna att komma in

med den ytterligare utredning som är nödvändig för att inspektionen skall

kunna fastställa att försäkringstagarnas rätt inte försämras.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1989:1079) om

livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1989:1079) om livförsäkringar

med anknytning till värdepappersfonder skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Om inte något annat föreskrivs i

denna lag, gäller i tillämpliga

delar för försäkringsbolaget

bestämmelserna i

försäkringsrörelselagen

(1982:713) och lagen

(1995:1560) om årsredovisning i

försäkringsföretag.

Om inte något annat föreskrivs i

denna lag, gäller i tillämpliga delar

för försäkringsbolaget

bestämmelserna i

försäkringsrörelselagen

(1982:713), lagen (1995:1560) om

årsredovisning i försäkringsföretag

och lagen (1998:000) om

utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska

filialer m.m.

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:160) om utländska filialer

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Om rätt för vissa utländska företag att driva verksamhet i Sverige finns

särskilda bestämmelser, nämligen

1. för bankföretag 1 kap. 4 och 5 §§ bankrörelselagen (1987:617),

2. för värdepappersföretag 1 kap. 3 c § och 2 kap. 7 § lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse,

3. för företag som driver finansieringsverksamhet 2 kap. 8-10 §§ lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet,

4. för utländska

försäkringsgivare lagen

(1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige och

lagen (1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige,

4. för utländska

försäkringsgivare lagen

(1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige,

 5. för börser, auktoriserade marknadsplatser och

clearingsorganisationer 2 kap. 7 §, 7 kap. 2 § respektive 8 kap. 3 § lagen

(1992:543) om börs- och clearingverksamhet,

6. för utländska fondföretag 7 a c §§ lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrivs att 5 § trafikskadelagen (1975:1410) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Trafikförsäkring får meddelas av

1. en försäkringsgivare som har fått tillstånd till det av regeringen,

samt

2. en försäkringsgivare som är

verksam här i landet enligt lagen

(1993:1302) om EES-försäk-

ringsgivares verksamhet i

Sverige.

2. en EES-försäkringsgivare

som är verksam här i landet enligt

lagen (1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige

En försäkringsgivare som får meddela trafikförsäkring är skyldig att på

begäran meddela trafikförsäkring. I ett tillstånd enligt första stycket 1 kan

dock skyldigheten begränsas till att gälla försäkring åt personer som

tillhör en viss yrkesgrupp eller intressegrupp eller som är bosatta inom ett

visst område. Finansinspektionen kan efter ansökan medge motsvarande

begränsning för försäkringsgivare som driver verksamhet här som avses i

första stycket 2.

En försäkringsgivare som avser

att meddela trafikförsäkring

genom gränsöverskridande

verksamhet med stöd av 2 kap. 1 §

lagen om EES-försäkringsgivares

verksamhet i Sverige men som inte

har fast driftställe i Sverige skall

ha en representant här i landet.

Representanten skall vara bosatt i

Sverige eller vara en svensk

juridisk person.

Försäkringsgivaren skall utfärda

en fullmakt för representanten att

gentemot skadelidande företräda

försäkringsgivaren och att själv

eller genom annan tala och svara

för denne angående

försäkringsfall. Representanten

skall även ha behörighet att

företräda försäkringsgivaren vid

kontroll av om det finns giltig

trafikförsäkring.

Försäkringsgivaren skall informera

försäkringstagarna om vem som är

försäkringsgivarens representant

och om dennes adress. Ytterligare

föreskrifter om villkor beträffande

representanter får meddelas av

regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande,

Finansinspektionen.

En försäkringsgivare som avser

att meddela trafikförsäkring

genom gränsöverskridande

verksamhet med stöd av 2 kap. 1 §

lagen om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige men som inte har fast

driftställe i Sverige skall ha en

representant här i landet.

Representanten skall vara bosatt i

Sverige eller vara en svensk

juridisk person.

Försäkringsgivaren skall utfärda

en fullmakt för representanten att

gentemot skadelidande företräda

försäkringsgivaren och att själv

eller genom annan tala och svara

för denne angående

försäkringsfall. Representanten

skall även ha behörighet att

företräda försäkringsgivaren vid

kontroll av om det finns giltig

trafikförsäkring.

Försäkringsgivaren skall informera

försäkringstagarna om vem som är

försäkringsgivarens representant

och om dennes adress. Ytterligare

föreskrifter om villkor beträffande

representanter får meddelas av

regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande,

Finansinspektionen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1976:357) om

motortävlingsförsäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Motortävlingsförsäkring får bara

meddelas av en försäkringsgivare

som har fått tillstånd till det av

regeringen samt av en

försäkringsgivare som är

verksam här i landet enligt lagen

(1993:1302) om EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Motortävlingsförsäkring får bara

meddelas av en försäkringsgivare

som har fått tillstånd till det av

regeringen samt av en EES-

försäkringsgivare som är verksam

här i landet enligt lagen

(1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

En försäkringsgivare som får meddela motortävlingsförsäkring är

skyldig att på begäran meddela motortävlingsförsäkring och att utfärda

bevis därom enligt formulär som Finansinspektionen fastställer.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

Härigenom föreskrivs att 4 a § förmånsrättslagen (1970:979) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

Förmånsrätt följer med

försäkringstagares fordran hos

försäkringsföretag i den egendom

och i den omfattning som anges i

7 kap. 11 a §

försäkringsrörelselagen

(1982:713) och 15 § tredje-femte

styckena lagen (1950:272) om

rätt för utländska försäkrings-

företag att driva

försäkringsrörelse i Sverige.

Förmånsrätt följer med

försäkringstagares fordran hos

försäkringsgivare i den egendom

och i den omfattning som anges i

7 kap. 11 a §

försäkringsrörelselagen

(1982:713) och 5 kap. 11 § lagen

(1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt

Härigenom föreskrivs att 2 § 6 mom. lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § 6 mom

Med livförsäkringsföretag avses

1. livförsäkringsbolag enligt 1 kap. 4 § försäkringsrörelselagen

(1982:713), samt

2. utländska försäkringsföretag

som driver livförsäkringsrörelse

här i landet med stöd av lagen

(1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige eller

lagen (1993:1302) om EES-för-

säkringsgivares verksamhet i

Sverige.

2. utländska försäkringsföretag

som driver livförsäkringsrörelse

här i landet med stöd av lagen

(1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige.

Med skadeförsäkringsföretag förstås annat försäkringsföretag än

livförsäkringsföretag. Utländskt försäkringsföretag, som drivit

försäkringsrörelse i Sverige, bedöms med hänsyn endast till den rörelse

som företaget drivit här från fast driftställe.

Livförsäkringsföretag frikallas från skattskyldighet enligt denna lag för

dels den del av nettointäkten som är hänförlig till tillgångar och skulder

som förvaltas för försäkringstagarnas räkning, dels influtna premier.

Undantaget från skattskyldighet gäller dock inte den del av nettointäkten

eller premierna som är hänförlig till försäkringar som i

redovisningshänseende tas upp som grupplivförsäkringar eller sjuk- och

olycksfallsförsäkringar som avses i 2 kap. 3 a § första stycket 1 och 2

samt 3 b § första stycket 1 b och 4 försäkringsrörelselagen. Avdrag får

inte göras för kostnader som är hänförliga till intäkter som är fria från

skatt enligt detta moment.

Att särskilda bestämmelser gäller vid beskattning av

livförsäkringsföretag följer av lagen (1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel.

Såsom nettointäkt av försäkringsrörelse, som drivits av inländskt

skadeförsäkringsföretag, anses överskottet av försäkringsrörelsen.

Detsamma gäller för livförsäkringsföretag till den del nettointäkten är

hänförlig till försäkringar som i redovisningshänseende tas upp som

grupplivförsäkringar eller sjuk- och olycksfallsförsäkringar som avses i

2 kap. 3 a § första stycket 1 och 2 samt 3 b § första stycket 1 b och 4

försäkringsrörelselagen.

Vid beräkning av överskottet av försäkringsrörelse, som avses i

föregående stycke, får från bruttointäkten avdrag göras förutom för

driftskostnader, som avses i 23 § kommunalskattelagen, för avgifter och

bidrag, som utgivits till kommun, förening eller sammanslutning och som

avser att understödja verksamhet med syfte att förebygga skador, vilka

faller inom ramen för den av företaget bedrivna rörelsen, för ökning av

försäkringstekniska avsättningar för egen räkning, för ökning av

säkerhetsreserv samt för utbetald återbäring och verkställd

premieåterbetalning.

Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning förstås sådana

avsättningar enligt 7 kap. 1 § första stycket försäkringsrörelselagen

(1982:713) (premiereserv, avsättning för oreglerade skador, tilldelad

återbäring och utjämningsavsättning för kreditförsäkring) minskade med

värdet av återförsäkringsgivares ansvarighet.

Med säkerhetsreserv förstås den reserv skadeförsäkringsföretag får

redovisa enligt en av regeringen eller efter regeringens bemyndigande av

Finansinspektionen fastställd normalplan.

Minskning av försäkringstekniska avsättningar för egen räkning, av

säkerhetsreserv, av regleringsfond för trafikförsäkring och minskning av

utjämningsfond skall anses som intäkt.

Utöver vad ovan stadgas får avdrag inte ske för avsättning till

omedelbar eller framtida vinstutdelning till försäkringstagare.

Bestämmelserna i detta moment om inländskt livförsäkringsföretag har

motsvarande tillämpning på försäkringsrörelse som utländskt

livförsäkringsföretag drivit här i riket.

Beträffande försäkringsrörelse, som här drivits av utländskt

skadeförsäkringsföretag, anses som här i riket skattepliktig nettointäkt ett

belopp motsvarande två procent av företagets premieinkomst av här

bedriven försäkringsrörelse. Med premieinkomst förstås bruttobeloppet

av årets försäkringspremier, dvs. utan avdrag för återförsäkringspremier.

Blir det på grund av bestämmelserna i detta moment nödvändigt att

dela upp intäkt eller avdrag mellan olika delar av ett försäkringsföretags

verksamhet, skall fördelningen av intäkten eller avdraget göras på skäligt

sätt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 10 § mervärdesskattelagen (1994:200)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

10 §

Från skatteplikt undantas omsättning av försäkringstjänster.

Med försäkringstjänster förstås

1. tjänster vars

tillhandahållande utgör

försäkringsrörelse enligt

försäkringsrörelselagen

(1982:713), enligt lagen

(1989:1079) om livförsäkringar

med anknytning till

värdepappersfonder, enligt lagen

(1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva

försäkringsrörelse i Sverige eller

enligt lagen (1993:1302) om

utländska EES-

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige, och

1. tjänster vars tillhandahållande

utgör försäkringsrörelse enligt

försäkringsrörelselagen

(1982:713), enligt lagen

(1989:1079) om livförsäkringar

med anknytning till

värdepappersfonder eller enligt

lagen (1998:000) om utländska

försäkringsgivares verksamhet i

Sverige, och

2. tjänster som tillhandahålls av försäkringsmäklare eller andra

förmedlare av försäkringar och som avser försäkringar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 32 b § lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

32 b §

Ett utländskt företag som med

stöd av 1 kap. 5 § 2

bankrörelselagen (1987:617),

1 kap. 3 c § 2 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse, 2 kap.

9 § 2 lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet eller

2 kap. 1 § 2 lagen (1993:1302)

om EES-försäk-ringsgivares

verksamhet i Sverige driver

bankverksamhet,

värdepappersrörelse,

finansieringsverk-samhet eller

försäkringsverksamhet i Sverige

utan att inrätta filial eller

motsvarande etablering här, skall

innan verksamheten inleds till

Finansinspektionen lämna en

skriftlig förbindelse att årligen

senast den 31 januari taxerings-

året lämna kontrolluppgift enligt

15, 22, 25 a, 27 eller 32 c § till

Riksskatteverket.

Ett utländskt företag som med stöd

av 1 kap. 5 § 2 bankrörelselagen

(1987:617), 1 kap. 3 c § 2 lagen

(1991:981) om

värdepappersrörelse, 2 kap. 9 § 2

lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet eller

2 kap. 1 § 2 lagen (1998:000) om

utländska försäkringsgivares

verksamhet i Sverige driver

bankverksamhet,

värdepappersrörelse,

finansieringsverksamhet eller

försäkringsverksamhet i Sverige

utan att inrätta filial eller

motsvarande etablering här, skall

innan verksamheten inleds till

Finansinspektionen lämna en

skriftlig förbindelse att årligen

senast den 31 januari taxeringsåret

lämna kontrolluppgift enligt 15,

22, 25 a, 27 eller 32 c § till

Riksskatteverket.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet

för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1971:309) om behörighet för

allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Om besvär mot beslut, vilket meddelats med stöd av lag eller annan

författning som utfärdats före den 1 januari 1972, enligt vad hittills gällt

skall anföras hos Konungen, skall besvären, i den mån ej annat

föreskrives i 2 §, i stället anföras hos kammarrätt i följande mål:

1. mål om val till befattning eller uppdrag, mål om val för upprättande

av förslag till befattning eller uppdrag,

4. mål om annan ersättning som enligt författning utgår av statsmedel,

såvida ej författningen hänvisar den som gör anspråk på ersättning att vid

tvist anhängiggöra talan hos allmän domstol eller expropriationsdomstol

eller ersättning enligt författningen utgår till kommun eller annan

kommunal förvaltningsenhet eller fråga är om ersättning eller hittelön

enligt lagen (1942:350) om fornminnen eller om ersättning enligt

naturvårdslagen (1964:822),

5. mål om beslut av tullmyndighet i samband med in- eller utförsel av

vara med undantag dock för sådant beslut om befrielse från eller

nedsättning eller återbetalning av tull, skatt eller annan avgift som

meddelats med stöd av regeringens bemyndigande, mål om tillstånd att

hålla provianteringsfrilager,

6. mål om beslut rörande statens, kommunens eller annan kommunal

förvaltningsenhets uttagande enligt gällande föreskrift av skatt eller

annan avgift, såvida ej beslutet avser nedsättning eller befrielse och

meddelats med stöd av regeringens bemyndigande eller fråga är om

oljeavgift eller avgift, vars uttagande genom utmätning förutsätter beslut

av allmän domstol,

7. mål om beslut rörande återbetalning av utskylder, böter eller andra

allmänna medel, såvida ej beslutet meddelats med stöd av regeringens

bemyndigande eller avser avgift vars uttagande genom utmätning

förutsätter beslut av allmän domstol,

8. anmärknings- och avkortningsmål, mål om tillsyn över stiftelser,

9. mål om beslut som enligt författning eller föreskrift rörande den

allmänna hälsovården, rörande förebyggande eller bekämpande av djur-

eller växtsjukdomar eller rörande djurs vård eller behandling i särskilt

fall meddelats angående förbud, föreläggande, föreskrift, tillstånd eller

godkännande eller angående omhändertagande, smittrening,

oskadliggörande eller liknande åtgärd, såvida ej fråga är om skyldighet,

som enligt författning åvilar kommun eller annan kommunal

förvaltningsenhet, eller om beslut enligt arbetarskyddslagen (1949:1)

eller med stöd därav meddelade föreskrifter, allmänna ordningsstadgan

(1956:617), lagen (1956:618) om allmänna sammankomster eller

strålskyddslagen (1958:110) eller i ärende som avses i

skogsförläggninglagen (1963:246),

11. mål om föreläggande vid

vite, såvida ej fråga är om

skyldighet, som enligt författning

åvilar kommun eller annan

kommunal förvaltningsenhet,

eller om föreläggande enligt

lagen (1919:240) om

fondkommissionärsrörelse och

fondbörsverksamhet, lagen

(1948:433) om

försäkringsrörelse, lagen

(1950:272) om rätt för utländsk

försäkringsanstalt att driva

försäkringsrörelse här i riket,

lagen (1950:596) om rätt till

fiske, lagen (1955:183) om

bankrörelse, lagen (1955:416) om

sparbanker, lagen (1956:216) om

jordbrukskasserörelsen, lagen

(1959:73) med vissa

bestämmelser om inländsk

försäkringsrörelse vid krig m.m.,

lagen (1959:118) om

krigsansvarighet för liv- och

invaliditetsförsäkring, lagen

(1963:76) om kreditaktiebolag,

jordförvärvslagen (1965:290),

förordningen (1968:576) om

Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om

stadshypoteksföreningar,

miljöskyddslagen (1969:387),

jordhävdslagen (1969:698), lagen

(1970:65) om Sveriges allmänna

hypoteksbank och om

landshypoteksföreningar, lagen

(1970:596) om förenklad

aktiehantering eller lagen

(1971:827) om registrering av

aktieinnehav,

11. mål om föreläggande vid

vite, såvida ej fråga är om

skyldighet, som enligt författning

åvilar kommun eller annan

kommunal förvaltningsenhet, eller

om föreläggande enligt lagen

(1919:240) om

fondkommissionärsrörelse och

fondbörsverksamhet, lagen

(1948:433) om försäkringsrörelse,

lagen (1950:596) om rätt till fiske,

lagen (1955:183) om bankrörelse,

lagen (1955:416) om sparbanker,

lagen (1956:216) om

jordbrukskasserörelsen, lagen

(1959:73) med vissa bestämmelser

om inländsk försäkringsrörelse vid

krig m.m., lagen (1959:118) om

krigsansvarighet för liv- och

invaliditetsförsäkring, lagen

(1963:76) om kreditaktiebolag,

jordförvärvslagen (1965:290),

förordningen (1968:576) om

Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om

stadshypoteksföreningar,

miljöskyddslagen (1969:387),

jordhävdslagen (1969:698), lagen

(1970:65) om Sveriges allmänna

hypoteksbank och om

landshypoteksföreningar, lagen

(1970:596) om förenklad

aktiehantering eller lagen

(1971:827) om registrering av

aktieinnehav,

12. mål om utdömande av vite,

13. mål om beslut som i särskilt fall meddelats angående behandlingen

av häktad eller den som anhållits eller gripits för brott eller som eljest

hålles i förvar tillfälligt eller angående verkställighet av straff eller annan

brottspåföljd eller av intagning i arbetsanstalt,

14. mål om handräckning.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2. I mål där beslut fattats med stöd av lagen (1950:272) om rätt för

utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige skall

äldre bestämmelser fortfarande tillämpas.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-02-11

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet

Arne Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 8 januari 1998 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige,

 2. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

 3. lag om ändring i lagen (1989:1079) om livförsäkring med

 anknytning till värdepappersfonder,

 4. lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.,

 5. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

 6. lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring,

 7. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),

 8. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt,

 9. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200),

10. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och

 kontrolluppgifter,

11. lag om ändring i lagen (1971:309) om behörighet för allmän

 förvaltningsdomstol att pröva vissa mål.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Katarina[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i

Sverige

Allmänna synpunkter

Den verksamhet som regleras genom den föreslagna lagen betecknas

omväxlande som utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige

(exempelvis i lagens rubrik) och försäkringsrörelse i Sverige (exempelvis

i portalstadgandet i 1 kap. 1 §). Även andra uttryck förekommer, t.ex. en

utländsk försäkringsgivares affärsverksamhet i Sverige (1 kap. 9 §) och

att någon meddelar försäkringar eller driver en verksamhet som omfattas

av lagen (1 kap. 13 § respektive 10 kap. 3 § första stycket).

Av remissen kan inte utläsas om angivna och liknande uttryck avser att

beskriva identiska företeelser eller - om så inte är fallet - vilka skillnader

som åsyftas. Med tanke på att den föreslagna lagen kan ses som ett

komplement till försäkringsrörelselagen (1982:713) framstår det enligt

Lagrådets uppfattning som ändamålsenligt att i största möjliga utsträck-

ning använda begreppet försäkringsrörelse. Det kan visserligen i olika

situationer råda osäkerhet om viss verksamhet är att hänföra till för-

säkringsrörelse eller inte (se härom bl.a. RÅ 1997 ref. 42 med vidare

hänvisningar). Regelsystemet blir dock givetvis än svårare att tillämpa

om den använda terminologin inte är enhetlig.

Den föreslagna lagen är utformad så att det positivt anges att en ut-

ländsk försäkringsgivare har rätt att bedriva försäkringsrörelse i Sverige

såvida vissa villkor är uppfyllda. En EES-försäkringsgivare med tillstånd

att driva försäkringsrörelse i sitt hemland har sålunda, sedan viss

underrättelseskyldighet fullgjorts, rätt att driva försäkringsrörelse i

Sverige antingen från en sekundäretablering (främst genom generalagent

eller filial) eller genom s.k. gränsöverskridande verksamhet (2 kap. 1 §).

För att en försäkringsgivare från tredje land skall få bedriva

försäkringsrörelse här krävs som regel att företaget har beviljats kon-

cession att bedriva sådan rörelse från en sekundäretablering här i landet

(4 kap. 1 § första stycket). En försäkringsgivare från tredje land kan

dock, under angivna förutsättningar, få tillstånd att marknadsföra

försäkringar som gäller risker i Sverige trots att försäkringsgivaren inte

är etablerad här (4 kap. 1 § andra stycket). En sådan försäkringsgivare

har vidare rätt att efter underrättelse till Finansinspektionen öppna ett

representationskontor i Sverige (4 kap. 11 §). Vid ett sådant kontor får

inte bedrivas verksamhet som kräver koncession enligt 4 kap. 1 § första

stycket eller tillstånd enligt 4 kap. 1 § andra stycket.

Finner Finansinspektionen att någon bedriver försäkringsrörelse enligt

den föreslagna lagen utan att förutsättningar enligt 2 kap. 1 § eller 4 kap.

1 § är uppfyllda, skall inspektionen förelägga denne att ändra eller

upphöra med sin verksamhet (10 kap. 3 § andra stycket). Sådant

föreläggande kan förenas med vite (10 kap. 5 §).

Den lämnade redogörelsen leder till slutsatsen att en utländsk

försäkringsgivare skall få bedriva försäkringsrörelse i Sverige bara om

verksamheten sker i överensstämmelse med de villkor som uppställs i

lagen. Bedrivs försäkringsrörelse här på annat sätt än vad som sägs i 2

kap. 1 § eller 4 kap. 1 § ankommer det på Finansinspektionen att ingripa.

En för lagens tillämpning central fråga är därför vilka faktorer som skall

ligga till grund för bedömningen av om en utländsk försäkringsgivare

bedriver försäkringsrörelse i Sverige eller inte. Av definitionen på

gränsöverskridande verksamhet följer att försäkringsrörelse i Sverige inte

med nödvändighet förutsätter att den utländske försäkringsgivaren har

någon form av etablering här. Med gränsöverskridande verksamhet avses

nämligen att en EES-försäkringsgivare, från ett utländskt driftställe,

meddelar försäkringar i Sverige utan en etablering här i syfte att ingå

försäkringsavtal om en i Sverige belägen risk (1 kap. 13 §). Även den

särskilda regeln i 4 kap. 1 § andra stycket om marknadsföring synes

bygga på antagandet att försäkringsrörelse kan bedrivas i Sverige trots att

den utländske försäkringsgivaren själv inte är etablerad här.

Det förhållandet att en utländsk försäkringsgivare kan bedriva

försäkringsrörelse i Sverige utan att vara etablerad här väcker frågan om

varje form av etablering i Sverige innebär att den utländske

försäkringsgivaren anses bedriva försäkringsrörelse i Sverige. Svaret på

frågan beror bl.a. på hur verksamheten vid ett representationskontor skall

bedömas. Den i

4 kap. 11 § första stycket föreslagna ordalydelsen kan tolkas så att

verksamheten vid kontoret visserligen är försäkringsrörelse men inte

rörelse av sådant slag som kräver koncession eller tillstånd enligt 4 kap. 1

§. Vad som sägs i 10 kap. 3 § andra stycket tyder däremot på att en

försäkringsgivare från tredje land inte får driva annan försäkringsrörelse

än sådan som avses i 4 kap. 1 §. Den logiska konsekvensen av detta är att

verksamheten vid ett representationskontor inte utgör försäkringsrörelse.

Det anförda visar att varken förekomsten av etablering eller andra i

lagen angivna faktorer ger besked om vad som är avgörande för om en

verksamhet, som bedrivs i Sverige av en utländsk försäkringsgivare, skall

anses utgöra här bedriven försäkringsrörelse eller inte. Lagrådet kan inte

heller finna att de uttalanden som görs i remissens allmänna motivering

eller författningskommentar sprider nämnvärt ljus i saken. I

kommentaren till 1 kap. 1 § sägs att en verksamhet måste vara

yrkesmässig, varmed avses viss varaktighet och omfattning, för att kunna

hänföras till försäkringsrörelse. För att kravet på yrkesmässighet skall

anses vara uppfyllt krävs - när det gäller försäkringsgivare från tredje

land - enligt kommentaren viss aktivitet av försäkringsgivaren i syfte att

förvärva försäkringsaffärer på den svenska marknaden. Försäkringsavtal

som ingås utan att försäkringsgivaren på något sätt har bjudit ut sina

tjänster i Sverige, t.ex. genom att försäkringstagaren på eget initiativ

kontaktat försäkringsgivaren i syfte att teckna försäkring, anses inte

uppfylla kravet på yrkesmässighet och sådana aktiviteter skall därför inte

omfattas av den föreslagna lagen.

Varje utländsk försäkringsgivare som är internationellt verksam måste

enligt Lagrådets uppfattning antas bedriva en yrkesmässig

försäkringsrörelse, dvs. en varaktig verksamhet av viss minsta

omfattning, i sitt hemland. Den verksamhet som en sådan

försäkringsgivare bedriver i Sverige utgör en del av den totala

verksamheten och uppfyller därmed oavsett den svenska

verksamhetens varaktighet och omfattning kravet på yrkesmässighet.

Såvitt Lagrådet kan förstå kan därför avsaknaden av yrkesmässighet

knappast åberopas som stöd för att en utländsk försäkringsgivares

verksamhet i Sverige inte utgör här bedriven försäkringsrörelse.

Avgörande för om försäkringsrörelsen skall anses bedrivas i Sverige eller

enbart utomlands synes i stället vara vilken anknytning rörelsen har till

Sverige. Av betydelse i det sammanhanget är t.ex. om den utländske

försäkringsgivaren har egna lokaler eller egen personal i Sverige samt om

 och i så fall på vilket sätt försäkringsgivaren marknadsför

försäkringar i Sverige och om denna marknadsföring tar sikte på risker

som är belägna här. Hänsyn kan också tas till om den utländske

försäkringsgivaren träffat avtal om samarbete med försäkringsföretag

eller försäkringsmäklare som är representerade på den svenska

marknaden.

Enligt Lagrådets mening är det angeläget att frågan om vilka faktorer

som skall ligga till grund för bedömningen av om viss verksamhet utgör

försäkringsrörelse i Sverige övervägs ytterligare under det fortsatta

lagstiftningsarbetet. Därvid bör innebörden av begreppen gränsöver-

skridande verksamhet, marknadsföring som avses i 4 kap. 1 § andra

stycket och verksamhet vid ett representationskontor i möjligaste mån

klarläggas och åsyftade skiljaktigheter belysas. Som Lagrådet i det

föregående påpekat blir lagstiftningen svår att tillämpa om osäkerhet

råder om innebörden av använda begrepp.

Lagrådet återkommer till dessa gränsdragningsfrågor i anslutning till

vissa av de föreslagna lagrummen.

1 kap.

Av skäl som Lagrådet utvecklar vid 1 kap. 4 § bör i detta kapitel den

första avsnittsrubriken Tillämpningsområde ändras till Inledande

bestämmelser och den andra avsnittsrubriken Tillämplig lag utgå.

1 kap. 1 §

Enligt denna paragraf har utländska försäkringsgivare rätt att bedriva

försäkringsrörelse i Sverige i enlighet med den nya lagen.

I författningskommentaren sägs att begreppet försäkringsgivare i

denna lag avses ha en vidare innebörd än i lagen (1927:77) om

försäkringsavtal (försäkringsavtalslagen) och omfatta både juridiska och

fysiska personer som driver försäkringsverksamhet och tillhandahåller

försäkrings-avtal.

Enligt 2 § första stycket försäkringsavtalslagen förstås med

försäkringsgivare den som enligt försäkringsavtal har åtagit sig att vid

inträffande försäkringsfall utbetala ersättning för uppkommen skada

eller, om avtalet gäller livförsäkring eller annan personförsäkring, det

överenskomna försäkringsbeloppet. Denna begreppsbestämning utesluter

inte att försäkringsgivaren är en fysisk person eller en juridisk person

som inte är försäkringsbolag. Att svenska personer av detta slag enligt 1

kap. 1 § första stycket försäkringsrörelselagen inte får driva

försäkringsrörelse här i landet är en sak för sig. Det hindrar inte att

försäkringsavtalslagen kan bli tillämplig på försäkringsavtal som

meddelats av utländska fysiska personer eller andra juridiska personer

än försäkringsbolag vilka enligt den föreslagna lagen får bedriva

försäkringsrörelse här.

Begreppet försäkringsgivare används även i lagen (1993:1302) om

EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige (LEF) som beteckning för

juridiska och fysiska personer som driver försäkringsrörelse i Sverige (se

prop. 1992/93:257 s. 162). Samma begrepp har införts i 5 §

trafikskadelagen (1975:1410). I andra bestämmelser i den lagen

förekommer emellertid uttrycket försäkringsanstalt. I de fall

trafikförsäkring skulle meddelas här i landet av en utländsk fysisk person

torde även denne få anses utgöra en sådan försäkringsanstalt som avses i

dessa bestämmelser.

En utländsk försäkringsgivare som får bedriva försäkringsrörelse här i

landet kan meddela bl.a. konsumentförsäkringar som avses i kon-

sumentförsäkringslagen (1980:38). I den lagen används genomgående

beteckningen försäkringsbolag. Om avsikten är att även utländska fysiska

personer och andra juridiska personer än försäkringsbolag skall kunna

meddela sådana försäkringar, framstår denna beteckning som oegentlig.

Lagrådet förutsätter att frågan om vilken terminologi som bör an-

vändas i nämnda lagar för att beteckna den som meddelar försäkring

övervägs närmare i lämpligt sammanhang.

1 kap. 4 §

Enligt första stycket skall en försäkringsgivare i sin verksamhet i Sverige

följa svensk lag och svenska myndigheters beslut och föreskrifter samt

svara inför svensk domstol.

I författningskommentaren sägs att denna bestämmelse motsvarar 5 §

första stycket lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag

att driva försäkringsrörelse i Sverige (LUF). Enligt den bestämmelsen

skall ett utländskt försäkringsföretag som driver försäkringsrörelse i

Sverige lyda under svensk lag i alla rättsförhållanden som härrör från

företagets verksamhet här i landet. I doktrinen har det ansetts osäkert om

bestämmelsen utgör en regel om att svensk lag, inklusive svenska

kollisionsnormer, skall tillämpas eller en lagvalsregel som innebär att

utländsk materiell rätt inte får tillämpas även om allmänna svenska

kollisionsnormer skulle anvisa tillämpning av främmande lag (se Eek,

Internationell privaträtt, 2 uppl. 1967 s. 78 ff). Vid tillkomsten av lagen

(1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal uttalades att

bestämmelsen inte torde vara att anse som en sådan lagvalsregel utan

som en regel om att det utländska försäkringsföretaget i alla

rättsförhållanden som härrör från företagets verksamhet här i landet

måste underkasta sig svensk lag, inklusive svensk internationell privaträtt

(se prop. 1992/93:222 s. 15). Innebörden av detta uttalande synes vara att

det utländska försäkringsföretaget skall i samma utsträckning som ett

svenskt försäkringsbolag kunna överenskomma med försäkringstagaren

om att deras rättsförhållande skall bedömas enligt rätten i ett annat land

än Sverige (jfr Eek a.a. s. 79).

Syftet med den bestämmelse som föreslagits i lagrådsremissen är

enligt författningskommentaren främst att skydda försäkringsgivarens

svenska kunder i deras ställning som konsumenter. Det kan sägas tala för

att bestämmelsen utgör en ovillkorlig lagvalsregel som hindrar parterna i

försäkringsavtalet att överenskomma att rätten i ett annat land än Sverige

skall tillämpas på deras rättsförhållande (jfr Hassler Nial, Internationell

privaträtt, 1948, s. 87). När det gäller försäkringar som regleras i

konsumentförsäkringslagen torde dock redan av den lagens tvingande

karaktär följa att ett sådant avtalsvillkor inte i och för sig kan tillmätas

avgörande betydelse (jfr[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],

Konsumentförsäkringslagen, 1984,

s. 36). Beträffande dessa försäkringar behövs därför knappast någon

ytterligare skyddsregel till förmån för försäkringstagare som är

konsumenter. Den lagstiftning om försäkringsavtal om bl.a.

personförsäkringar som förbereds för närvarande torde komma att ge

konsumenterna ett motsvarande skydd (se SOU 1986:56 och Ds

1993:39).

Med hänsyn till det anförda ligger det enligt Lagrådets mening närmast

till hands att anse att förevarande bestämmelse inte utgör någon

ovillkorlig lagvalsregel utan en regel om att svenska

kontrollbestämmelser och annan lagstiftning, inbegripet svensk

internationell privaträtt, skall tillämpas. För denna slutsats talar vidare att

bestämmelsen är avsedd att gälla också då försäkringen har meddelats av

en EES-försäkringsgivare. I det fallet kan bestämmelsen inte utgöra en

självständig lagvalsregel. Det skulle nämligen kunna strida mot 1993 års

lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal.

Rubriken Tillämplig lag närmast före denna paragraf är av de skäl som

nu nämnts något missvisande. Lagrådet förordar därför att denna rubrik

får utgå. Som en följd härav bör rubriken Tillämpningsområde närmast

före 1 kap. 1 § ändras till förslagsvis Inledande bestämmelser.

Enligt andra stycket meddelas för trafikförsäkring vissa särskilda

bestämmelser i trafikskadelagen (1975:1410). Avsikten med

bestämmelsen är att den föreslagna lagen inte skall tillämpas i de

hänseenden som trafikskadelagen innehåller avvikande bestämmelser.

Bestämmelsen bör enligt Lagrådets mening flyttas till 2 § för att där

bilda ett andra stycke. Den bör samtidigt förtydligas och - efter mönster

av 1 § andra stycket konsumentförsäkringslagen ges följande lydelse:

"I fråga om trafikförsäkring tillämpas lagen inte, om annat följer av

trafikskadelagen (1975:1410)."

1 kap. 7 §

I paragrafen definieras vad som i lagen avses med skadeförsäkringsrisk

som är belägen i Sverige. Med sådana risker förstås enligt första stycket

dels risker som är hänförliga till viss egendom som finns i Sverige (bygg-

nad och dess lösöre) eller som skall registreras här (fordon), dels risker i

samband med resa eller semester när försäkringen tecknats i Sverige. I

andra stycket sägs att skadeförsäkringsrisken i andra fall än som anges i

första stycket anses vara belägen i Sverige om försäkringstagaren har sin

vanliga vistelseort här eller, såvitt avser juridisk person, det

etableringsställe som försäkringen gäller finns i Sverige.

Bestämmelsen i andra stycket innebär enligt ordalagen att en skade-

försäkringsrisk avseende t.ex. en byggnad som finns utomlands anses

vara belägen i Sverige om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort

eller sitt etableringsställe här. I första stycket regleras ju inte det fall att

en byggnad finns utomlands. Detta fall kommer därför vid tillämpningen

av andra stycket att höra till kategorin "andra fall" och försäkringsrisken

kommer följaktligen under där angivna förutsättningar att anses belägen i

Sverige.

Till grund för definitionen ligger rådets direktiv 88/357/EEG (andra

skadeförsäkringsdirektivet). Enligt detta skall försäkringsrisker avseende

egendom och tjänster av det slag som anges i första stycket av

förevarande paragraf alltid anses belägna i det land där byggnaden finns,

fordonet registrerats respektive försäkringen tecknats. En försäkringsrisk

avseende t.ex. en byggnad i ett annat land än det där försäkringstagaren

har sin vanliga vistelseort eller sitt etableringsställe skall således i

motsats till vad som följer av ordalagen i förevarande paragraf anses

belägen i det land där byggnaden finns.

Det anförda innebär att definitionen i förevarande paragraf inte står i

överensstämmelse med direktivet. Paragrafen bör därför omarbetas.

Därvid bör, beträffande risk som är hänförlig till fordon (första stycket

punkt 2), beaktas att rekvisitet "när försäkringen avser ett

registreringspliktigt fordon" torde vara obehövligt och kunna slopas.

Vad gäller fordon anförs i författningskommentaren att härmed avses

motorfordon, båtar för yrkesmässig sjöfart och luftfartyg. Med fordon

förstås enligt vanligt språkbruk fortskaffningsmedel för transport på

marken, men däremot inte sådana för transport på sjön eller i luften.

Direktivet torde inte omfatta annat än fordon i vedertagen bemärkelse.

Någon ändring av lagtexten synes därför inte vara påkallad. I stället bör

författningskommentaren anpassas till lagtexten.

1 kap. 11 §

I paragrafen finns först en definition av begreppet försäkrings-

sammanslutning. Härmed avses en sammanslutning av fysiska eller

juridiska personer som utan solidarisk ansvarighet meddelar försäkring.

Vidare anges: "När denna lag hänvisar till försäkringsgivare avses, när

det gäller försäkringssammanslutningar, medlemmarna i

sammanslutningen."

Paragrafen tar enligt författningskommentaren sikte på sammanslut-

ningar som är organiserade i försäkringsbörser av den typ som bedrivs av

Lloyd''''s i London. Paragrafen är i allt väsentligt likalydande med

nuvarande 1 kap. 1 § fjärde stycket LEF. Någon motsvarighet finns

däremot inte i LUF. Det är inte heller möjligt att enligt

försäkringsrörelselagen bedriva försäkringsverksamhet i Sverige i form

av försäkringssammanslutningar.

Enligt författningskommentaren till förevarande paragraf har denna i

sak samma innebörd som bestämmelsen i LEF. Av förarbetena till

bestämmelsen i LEF framgår att avsikten varit att försäkringsgsivare, när

det gäller försäkringssammanslutningar, skall beteckna samtliga

medlemmar i sammanslutningen (prop. 1992/93:257 s. 136 och SOU

1992:5 s. 186, 192 och 193; jfr artikel 6 tredje

skadeförsäkringsdirektivet). Koncession skall sålunda beviljas för

medlemmarna som grupp och även övriga bestämmelser om

försäkringsgivare skall tillämpas på gruppen och inte på de enskilda

medlemmarna var för sig.

Den åsyftade innebörden framgår enligt Lagrådets mening inte klart av

ordalydelsen. Paragrafen bör därför i och för sig förtydligas och ges t.ex.

följande lydelse: "Vid tillämpning av denna lag skall samtliga

medlemmar i sammanslutningen som grupp anses som

försäkringsgivare."

Lagrådet ifrågasätter emellertid om det är lämpligt eller ens möjligt att

tillämpa alla bestämmelser om försäkringsgivare från tredje land på ett

kollektiv av enskilda fysiska eller juridiska personer. Lagrådet tänker

därvid i första hand på bestämmelserna i 5 kap. om försäkringstekniska

avsättningar, solvenskrav m.m. Dessa bestämmelser synes förutsätta att

försäkringsgivaren är en enda juridisk person. I vart fall saknas en analys

av hur bestämmelserna skall tillämpas på ett kollektiv.

Vid föredragningen har upplysts att det sannolikt finns endast en

försäkringssammanslutning av förevarande slag som är hemmahörande i

tredje land, nämligen Illinois Insurance Exchange i Chicago, och att det

inte finns något som tyder på att denna sammanslutning skall påbörja

verksamhet i Sverige. Mot denna bakgrund förordar Lagrådet att möj-

ligheten att driva försäkringsverksamhet i form av försäkringssamman-

slutning liksom hittills begränsas till försäkringsgivare i EES-land, dvs. i

praktiken Lloyd''''s.

1 kap. 13 §

Gränsöverskridande verksamhet är en form av försäkringsrörelse som

bedrivs här i riket utan förmedling av etablering här (jfr 2 kap. 1 §).

Enligt Lagrådets mening skulle det därför vara till fördel om uttrycket

försäkringsrörelse i Sverige kunde ingå i definitionen av

gränsöverskridande verksamhet. En möjlighet kan vara att bygga

definitionen på att fråga är om en EES-försäkringsgivare som, utan

etablering i Sverige, bedriver försäkringsrörelse i landet avseende risker

som är belägna här.

I författningskommentaren anges att begreppet etablering avser såväl

sekundäretablering (1 kap. 8 §) som etablering genom ett svenskt

dotterbolag till den utländske försäkringsgivaren. Lagrådet ifrågasätter

om inte denna innebörd av begreppet borde komma till direkt uttryck i

lagtexten. Det kan i sammanhanget erinras om att den i 2 a kap. 4 §

försäkringsrörelselagen angivna definitionen på gränsöverskridande

verksamhet inte synes utesluta att ett dotterbolag är etablerat i

verksamhetslandet.

1 kap. 14 §

I paragrafen regleras i vilken utsträckning EES-försäkringsgivare

respektive försäkringsgivare från tredje land får "förena" direkt

livförsäkringsrörelse med annan försäkringsrörelse. Det framgår

emellertid inte klart av vare sig lagtext eller författningskommentar vad

som avses med begreppet "förena". Enligt vad som upplysts vid

föredragningen i Lagrådet menas med att "förena" rörelser att bedriva

flera rörelser i en och samma juridiska person. Paragrafen bör förtydligas

i detta avseende. Därvid bör bestämmelsen i 4 kap. 2 § uppmärksammas

enligt vilken försäkringsgivare från tredje land inte utan medgivande får

driva annan rörelse än försäkringsrörelse. Bestämmelsen i 1 kap. 14 §

andra stycket bör utformas så att den där åsyftade begränsningen endast

gäller försäkringsrörelse.

4 kap. 1 §

Av första stycket framgår att en försäkringsgivare från tredje land har rätt

att efter koncession bedriva försäkringsrörelse i Sverige från en

sekundäretablering här i riket. Enligt andra stycket kan sådan

försäkringsgivare därutöver efter tillstånd från Finansinspektionen

marknadsföra försäkringar i Sverige. Som förutsättning för detta gäller

bl.a. att försäkringsgivaren inte själv är etablerad här.

Den marknadsföring som avses i andra stycket utgör här i riket be-

driven försäkringsrörelse, låt vara att rörelsen skall ha begränsad

inriktning och bedrivas utan stöd av egen etablering (jfr 4 kap. 11 § och

10 kap. 3 § andra stycket). Att fråga är om försäkringsrörelse bör enligt

Lagrådets mening komma till uttryck i lagtexten, exempelvis genom att

verksamheten betecknas som försäkringsrörelse avseende

marknadsföring. Som Lagrådet påpekat i det föregående är det vidare

angeläget att begreppet marknadsföring preciseras och att förekommande

skillnader mellan den aktuella formen av marknadsföring å ena sidan och

å andra sidan gränsöverskridande verksamhet (1 kap. 13 §) och

verksamhet vid ett representationskontor (4 kap. 11 §) klargörs under det

fortsatta lagstiftningsarbetet.

4 kap. 6 §

Enligt andra meningen kan regeringen bestämma att Finansinspektionen i

regeringens ställe får besluta i ett ärende om ändring av en beviljad

koncession. En förutsättning för detta är dock att ärendet inte är av

principiell betydelse eller i övrigt av synnerlig vikt.

Andra meningens ordalydelse ger närmast vid handen att regeringen i

varje enskilt ärende måste ta ställning till om beslutanderätten skall

överföras till Finansinspektionen eller inte. En sådan ordning framstår

som opraktisk och kan knappast vara avsedd. Lagrådet förordar därför att

bestämmelsen formuleras om så att det tydligare framgår att regeringen

genom en förordning kan bemyndiga Finansinspektionen att fatta beslut i

ärenden av åsyftat slag.

4 kap. 11 §

Lagrådet har i det föregående anfört att det är oklart om verksamheten

vid ett representationskontor är att hänföra till försäkringsrörelse i

Sverige eller inte (se avsnittet Allmänna synpunkter och kommentaren

till

4 kap. 1 §). Frågan synes vara av betydelse bl.a. vid bedömningen av om

Finansinspektionen med stöd av 10 kap. 3 § andra stycket kan förelägga

någon att ändra eller upphöra med verksamheten vid ett sådant kontor.

Ett viktigt motiv för att öppna ett representationskontor får antas vara

att den utländske försäkringsgivaren vill förbättra sin marknadsföring i

Sverige. Skillnaden mellan denna marknadsföring och en sådan

marknadsföring som kräver tillstånd enligt 4 kap. 1 § andra stycket är

emellertid inte lätt att uppfatta. Som Lagrådet framhållit tidigare är det

önskvärt att gränsdragningen mellan nämnda verksamheter preciseras.

5 kap. 1 §

Enligt första stycket andra meningen skall deposition göras särskilt för

livförsäkring respektive skadeförsäkring. Av den föregående

redogörelsen för 1 kap. 14 § framgår emellertid att försäkringsgivare från

tredje land, som förevarande paragraf avser, inte har rätt att driva

verksamhet avseende både livförsäkring och skadeförsäkring. Andra

meningen bör därför utgå.

5 kap. 20 §

Enligt första meningen skall en försäkringsgivare från tredje land som

meddelar livförsäkringar i Sverige ha en aktuarie som utför

försäkringstekniska beräkningar och utredningar. Bestämmelsen sägs i

författningskommentaren i sak motsvara 17 § LUF. Den bestämmelsen

innebär emellertid att de försäkringstekniska beräkningarna och

utredningarna skall utföras under överinseende av en av

Försäkringsinspektionen godkänd aktuarie. Det är något annat än att

aktuarien själv skall utföra detta arbete.

Lagrådet har ingen synpunkt på vilket av dessa alternativ som utgör

den lämpligaste ordningen. Om avsikten emellertid är att den ordning

som gäller för närvarande skall behållas, bör bestämmelsen i första

meningen formuleras på ett sätt som närmare överensstämmer med den

nuvarande bestämmelsen i 17 § LUF.

7 kap. 12 §

Genom första meningen förbjuds en försäkringsgivare från tredje land,

vars koncession återkallats eller förverkats, att meddela nya försäkringar

här i landet. Andra meningen innehåller ett undantag från detta förbud.

Enligt denna bestämmelse, som förts över från 28 § åttonde stycket andra

meningen LUF, får under administrationstiden sådana livförsäkringar

meddelas som föranleds av gällande försäkringsavtal.

Enligt författningskommentaren är skälet till undantagsbestämmelsen i

andra meningen att det i regel är av stor betydelse för försäkringstagarna

att försäkringsskyddet kan anpassas efter ändring i försäkringsbehovet. I

anslutning till detta uttalande sägs att försäkringsskyddet i ett sådant fall

därför kan ändras utan att detta innebär att en ny försäkring meddelas.

I de fall då parterna i ett avtal om livförsäkring är överens om en

ändring av försäkringsvillkoren torde ändringen numera i praktiken ofta

göras utan att någon ny försäkring meddelas (jfr SOU 1986:156 s. 295

och 470 ff). Förbudet enligt första meningen att meddela ny försäkring

blir inte tillämpligt i ett sådant fall. Undantaget från förbudet i andra

meningen tar enligt ordalagen sikte på fall då försäkringsskyddet utökas

på sådant sätt att i stället en ny försäkring meddelas.

En ny försäkring som föranleds av ändring i försäkringsbehovet kan

sägas ha samband med det tidigare ingångna försäkringsavtalet men kan

knappast anses vara föranledd av gällande försäkringsavtal. På grund

härav förordar Lagrådet att andra meningen formuleras om, så att det

framgår att under administrationstiden sådana nya livförsäkringar får

meddelas som har samband med tidigare ingångna försäkringsavtal.

10 kap. 4 §

Av andra stycket framgår att sådana beslut av Finansinspektionen som

innebär att ett föreläggande förenas med vite får överklagas hos

länsrätten. Andra beslut än sådana som avses i första och andra styckena

får enligt tredje stycket överklagas hos regeringen.

Den föreslagna regleringen innebär med en strikt tolkning att före-

lägganden som inte förenas med vite skall överklagas hos regeringen.

Det förefaller dock föga ändamålsenligt att instansordningen skall styras

av om vite förelagts i det enskilda fallet eller inte. Anmärkas kan även att

Regeringsrätten i ett nyligen avgjort mål rörande tillämpning av

vattenlagen (RÅ 1997 ref. 74) uttalat att - vid fullföljd av talan mot

förelägganden - instansordningen inte bör påverkas av om myndigheten i

det konkreta fallet satt ut en vitespåföljd eller inte. Lagrådet förordar att

andra och tredje styckena utformas så att det klart framgår att samma

överklaganderegler skall gälla oavsett om ett föreläggande förenats med

vite eller inte.

Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713)

2 a kap. 4 §

Paragrafen innehåller en definition av begreppet gränsöverskridande

verksamhet. Som Lagrådet framhållit i anslutning till 1 kap. 13 § för-

slaget till lag om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige

överensstämmer den i nämnda stadgande angivna definitionen av

gränsöverskridande verksamhet inte helt med den definition som finns i

den nu behandlade paragrafen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:141 Utländska

försäkringsgivare verksamhet i Sverige

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag (1998:000) om

utländska

försäkringsgivares

verksamhet i Sverige

1 kap. 2 §

3 kap. 3 §

4 kap. 4 §

5 kap. 5 §

5 kap. 9 §

6 kap. 3 §

6 kap. 4 §

8 kap. 2 §

10 kap. 9 §

373L0239, 388L0357,

392L0049, 379L0267,

390L0619, 392L0096,

378L0473, 390L0618

Lag om ändring i

Försäkringsrörelselagen

(1982:713)

1 kap. 2 §

Lag om ändring i

trafikskadelagen

(1975:1410)

5 §

 Lagen omtryckt 1995:1567

 Senast lydelse 1997:461

 Lagen omtryckt 1994:43

 Senaste lydelse 1995:785

 Senaste lydelse 1995:786

 Senaste lydelse 1995:783

 Senaste lydelse 1996:1241

Senaste lydelse av lagens rubrik 1974:770

 Senaste lydelse 1997:468

 Senaste lydelse 1997:290

 Lagen omtryckt 1995:1567

 Lagen omtryckt 1995:1569

Senaste lydelse av lagens rubrik 1990:1117

 Senast lydelse 1997:461

 Lagen omtryckt 1994:43

 Senaste lydelse 1995:785

 Senaste lydelse 1995:786

 Senaste lydelse 1995:783

 Senaste lydelse 1996:1241

Senaste lydelse av lagens rubrik 1974:770

 Senaste lydelse 1997:468

 Senaste lydelse 1997:290

Prop. 1997/98:141

5

1

Prop. 1997/98:xx

6

1

Prop. 1997/98:141

34

32

35

34

46

37

48

2

56

8

82

27

Prop. 1997/98:141

83

2

Prop. 1997/98:141

84

1

143

61

Prop. 1997/98:xx

128

61

Prop. 1997/98:141

Bilaga 1

144

1

Prop. xx

Bilaga 1

147

1

Prop. 1997/98:141

Bilaga 2

166

32

179

33

180

34

191

194

Prop. 1997/98:141

Bilaga 3

202

1

Prop. 1997/98:141

203

1

Prop. 1997/98:141

204

1

Prop. 1997/98:141

205

204