Regeringens proposition

1994/95:33

Fortsatt giltighet av 1952 års tvångsmedelslag

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 15 september 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål skall fortsätta att gälla till utgången av år 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Lagtext.................................................... 3

3 Ärendet och dess beredning................................. 4

4 Nuvarande ordning.......................................... 4

5 Säkerhetspolisens skrivelse................................ 6

6 Överväganden............................................... 6

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 september 1994 8

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om fortsatt giltighet av lagen(1952:98) med

särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissabrottmål.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om fortsatt giltighet av lagen (1952:98) med särskilda

bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål

 Härigenom föreskrivs att lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål, som gäller till utgången av år 19941, skall

fortsätta att gälla till utgången av år 1995.

**FOOTNOTES**

 1Lagens giltighetstid senast förlängd 1993:1422.

3 Ärendet och dess beredning

Lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål

innehåller tilläggs- och undantagsbestämmelser till den grundläggande

regleringen i rättegångsbalken (RB) i fråga om straffprocessuella tvångsmedel.

Lagen, som är tidsbegränsad, gäller vid förundersökning angående vissa brott mot

rikets säkerhet och vissa andra grova brott. Efter den senast gjorda

förlängningen gäller lagen till utgången av år 1994 (prop. 1993/94:14, bet.

1993/94:JuU5, rskr. 1993/94:20, SFS 1993:1422).

 Regeringen tar i detta ärende upp frågan om ytterligare förlängning av

giltighetstiden för 1952 års lag.

4 Nuvarande ordning

1952 års lag gäller vid förundersökning angående dels allmänfarliga brott, t.ex.

mordbrand och sabotage, dels vissa högmålsbrott såsom uppror och olovlig

kårverksamhet, dels vissa brott mot rikets säkerhet, t.ex. spioneri. Lagen

gäller också försök, förberedelse och stämpling till dessa brott om sådan

gärning är straffbar. I förhållande till regleringen i rättegångsbalken innebär

lagen utvidgade möjligheter att använda tvångsmedlen häktning, beslag,

kvarhållande av postförsändelse m.m. samt hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning.

 Enligt rättegångsbalken får en person häktas om det finns sannolika skäl för

misstanke om brott, för vilket maximistraffet utgör fängelse i ett år eller mer.

Därutöver krävs att det föreligger en särskild häktningsgrund, t.ex. risk för

fortsatt brottslig verksamhet. Häktning kan emellertid även ske vid en lägre

grad av brottsmisstanke. Den som endast är skäligen misstänkt för brott kan

sålunda också häktas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan

på ytterligare utredning om brottet, s.k. utredningshäktning. Enligt 2 § i 1952

års lag kan en sådan utredningshäktning fortgå under fyra veckor, medan

rättegångsbalkens regler bara tillåter en vecka.

 I 27 kap. 2 § andra meningen RB finns bestämmelser om att vissa skriftliga

meddelanden får tas i beslag endast om det finns misstanke om brott, för vilket

straffminimum är två års fängelse. Enligt 3 § i 1952 års lag krävs inte något

lägsta straff för att sådana meddelanden skall få tas i beslag.

 Förordnande om kvarhållande av postförsändelse m.m. enligt 27 kap. 9 § RB kan

enligt 4 § i 1952 års lag i vissa brådskande fall meddelas av

undersökningsledaren eller åklagaren. Enligt rättegångsbalkens regler är det

alltid rätten som beslutar i dessa fall.

 1952 års lag innehåller även från rättegångsbalken avvikande bestämmelser om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

 Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som befordras via ett

allmänt tillgängligt telenät till eller från en viss teleanläggning, i hemlighet

avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av

innehållet i meddelandet. Tvångsmedlet kan användas både för avlyssning av

telefonsamtal och för upptagning av annan telekommunikation än muntlig sådan,

såsom telex, telefax och datakommunikation. Hemlig teleövervakning innebär att

uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller

beställts till eller från en viss teleanläggning som är ansluten till ett

allmänt tillgängligt telenät eller att en sådan anläggning stängs av för

telemeddelanden.

 Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna

skyddad mot bl.a. hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller

annat förtroligt meddelande. Detta skydd får enligt 12 § i samma kapitel

begränsas genom lag. Sådana begränsningar får endast ske för att tillgodose

ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig

gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett

den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria

åsiktsbildningen.

 Som tidigare nämnts har alltså detta grundlagsskydd begränsats genom reglerna

om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Enligt reglerna i 27 kap.

RB får hemlig teleavlyssning sålunda användas om det för brottet inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år och även vid

brottsutredningar som rör försök, förberedelse och stämpling till sådant brott.

Som ytterligare förutsättning för hemlig teleavlyssning gäller att det skall

finnas skälig misstanke om brottet och att åtgärden skall vara av synnerlig vikt

för utredningen. Tillstånd till hemlig teleavlyssning meddelas av domstol på

ansökan av åklagaren och skall gälla viss tid, högst en månad från dagen för

beslutet. Hemlig teleövervakning får användas om det för brottet inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex månader och vid narkotikabrott

med enbart fängelse i straffskalan. I övrigt är förutsättningarna knutna till

reglerna om hemlig teleavlyssning. För tvångsmedlen gäller den s.k.

proportionalitetsprincipen, som innebär att de får beslutas endast om skälen för

åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den

misstänkte eller för något annat motstående intresse.

 1952 års lag ger i förhållande till rättegångsbalken utvidgade möjligheter att

använda hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Tillstånd till

åtgärden får lämnas, även om det för brottet är föreskrivet lindrigare straff än

vad som krävs enligt rättegångsbalken. Åklagaren får i brådskande fall själv

besluta om användning av tvångsmedlen. Har åklagaren gjort detta, skall anmälan

ofördröjligen göras hos domstolen, som skyndsamt skall pröva ärendet.

 Enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, som till skillnad från

1952 års lag inte är tidsbegränsad, får i vissa fall tvångsåtgärd såsom t.ex.

hemlig teleavlyssning tillgripas. För detta krävs att åtgärden är påkallad för

att utröna om en utlänning eller en organisation eller grupp som han tillhör

eller verkar för planlägger eller förbereder någon gärning som innebär våld, hot

eller tvång för politiska syften och som innefattar brott för vilket lindrigare

straff än fängelse i två år inte är föreskrivet. Den parlamentariska kontrollen

av lagens tillämpning sker genom att regeringen årligen lämnar en skrivelse om

denna till riksdagen.

5 Säkerhetspolisens skrivelse

Säkerhetspolisen har genom en skrivelse den 1 september 1994 till regeringen,

under åberopande av att 1952 års lag är av utomordentlig vikt för

säkerhetspolisens fortsatta verksamhet, hemställt om att lagen återigen

förlängs. Säkerhetspolisen har därvid anfört att lagen alltjämt utgör en

nödvändig grund för säkerhetspolisens verksamhet för uppdagande av brott mot

rikets säkerhet och att de möjligheter till tvångsmedel i särskilda fall som

lagen ger också har utnyttjats i stor omfattning.

6 Överväganden

1952 års lag med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål innebär

utökade möjligheter för säkerhetspolisen att uppdaga brott som rör rikets

säkerhet eller är av allmänfarlig natur. I likhet med säkerhetspolisen anser

regeringen att lagen, som gäller till utgången av år 1994, fortfarande behövs. I

såväl de senaste budgetpropositionerna (prop. 1992/93:100 bilaga 3 s. 30 och

prop. 1993/94:100 bilaga 3 s. 41 f) som i tidigare propositioner i detta ämne

har frågan om att eventuellt permanenta bestämmelserna i 1952 års lag

behandlats. Redan SÄPO-kommittén (Ju 1987:05) anförde i sitt slutbetänkande (SOU

1990:51) att flera skäl talar för att bestämmelserna i 1952 års lag arbetas in i

rättegångsbalken men att en sådan samordning borde anstå tills det gick att

bedöma om samordningen även kunde omfatta kommitténs förslag om två nya

tvångsmedelslagar (s. 145). SÄPO-kommitténs förslag möttes av viss kritik under

remissbehandlingen. För närvarande pågår flera olika utredningar som behandlar

regelsystemen för olika tvångsmedel. Polisrättsutredningen (Ju 1991:05) har

genom tilläggsdirektiv fått i uppdrag att se över behovet av att ändra reglerna

i rättegångsbalken om beslag, husrannsakan, kroppsvisitation och

kroppsbesiktning (dir 1993:33). Utredningen skall ha slutfört sitt uppdrag

senast den 1 mars 1995. Reglerna om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning är föremål för en översyn i belysning av den snabba tekniska

utveckling och de marknadsrelaterade förändringar som äger rum på teleområdet

och telemarknaden (Ju 1994:G). I samband härmed bereds inom

Justitiedepartementet förslagen i Datastraffrättsutredningens betänkande (SOU

1992:110) såvitt avser telekontrollagstiftningen. Även frågan om behovet av att

se över rättegångsbalkens regler om häktning är aktuell. Domstolsverket har fått

i uppdrag att göra en förnyad utvärdering av 1988 års häktningsreform. Uppdraget

skall vara slutfört senast den 31 december 1994.Bestämmelserna om de

straffprocessuella tvångsmedlen är alltså föremål för en omfattande översyn.

Resultatet av denna översyn kan vara avgörande för frågan om och hur

bestämmelserna i 1952 års lag skall permanentas. Ett ställningstagande i denna

fråga bör därför anstå tills detta arbete har avslutats. I avvaktan därpå bör

1952 års lags giltighetstid förlängas. Det saknas skäl att förlänga

giltighetstiden mer än ett år. Lagen bör alltså gälla till utgången av år 1995.

 Eftersom ärendet bara gäller en förlängning av giltigheten av 1952 års lag, är

frågan enligt regeringens mening av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande

skulle sakna betydelse.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 september 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:33 Fortsatt giltighet av 1952 års

tvångsmedelslag.