Regeringens proposition

1997/98:109

Yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

Prop.

1997/98:109

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 23 mars 1998

Laila Freivalds

 Maj-Inger[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till en ny lag om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område. Förslaget innebär, utöver vissa nyheter i

sak, att en samordning sker av lagen (1960:409) om förbud i vissa fall

mot yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, lagen

(1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården

m.m., lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och

sjukvården, lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och

sjukvårdens område och lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och

sjukvården.

I propositionen föreslås att fyra nya yrkesgrupper skall omfattas av

bestämmelserna om legitimation, nämligen apotekare, receptarier,

arbetsterapeuter och sjukhusfysiker. Som ett komplement till

legitimationen föreslås även att de yrkesgrupper som i dag kan erhålla

legitimation också i samband härmed som huvudregel får ett skydd för

yrkestiteln. Regeringen anser att legitimerade kiropraktorer, naprapater

och optiker tills vidare bör undantas från detta titelskydd. Bland de yrken

som enligt regeringens förslag inte kommer att omfattas av

legitimationsbestämmelserna finns yrkesverksamheter som i och för sig

innebär risker från patientsynpunkt och där yrkesutövaren har en relativt

självständig yrkesroll. I propositionen föreslås att vissa av dessa

yrkesgrupper skall omfattas av en reglering i form av särskilt skyddade

yrkestitlar. Rätten till en sådan skyddad yrkestitel knyts inte till

legitimationen utan till ett visst examensbevis eller kompetensbevis.

Yrkesutövare som använder en skyddad yrkestitel vid verksamhet inom

hälso- och sjukvården ställs därigenom under samhällets tillsyn.

Audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortopedingenjörer

föreslås omfattas av regleringen om skyddad yrkestitel. Endast

sjuksköterskor som genomgått en reglerad vidareutbildning för

sjuksköterskor föreslås få rätt att använda den titel som motsvaras av

examen, skyddad specialistbeteckning.

I propositionen föreslås också att en treårig prövotid skall kunna

föreskrivas för legitimerad personal. En möjlighet till interimistisk

återkallelse av legitimationen föreslås vid fall av grov oskicklighet eller

uppenbar olämplighet. Vidare föreslås att den absoluta preskriptionstiden

för åläggande av disciplinpåföljd förlängs till tio år och att ordförandens

möjlighet att ensam fatta beslut i ärenden hos Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd (HSAN) skall utvidgas.

I propositionen föreslås att HSAN:s beslut skall kunna överprövas av

länsrätt.

Även andra yrkesutövare än läkare med specialistkompetens

(chefsöverläkare) föreslås kunna utses till verksamhetschef vid enheter

där det bedrivs psykiatrisk tvångsvård. En chefsöverläkare skall även

fortsättningsvis utöva verksamhetschefens uppgifter i den del av vården

som regleras i tvångspsykiatrilagarna.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

I propositionen görs även ett antal konsekvensändringar. Dessa

ändringar föreslås träda i kraft samtidigt med den nya lagen.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagtext 8

2.1 Förslag till lag om yrkesverksamhet på hälso- och

 sjukvårdens område 8

2.2 Förslag till lag om införande av lagen om yrkesverk-

 samhet på hälso- och sjukvårdens område 27

2.3 Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen

 (1982:763) 29

2.4 Förslag till lag om ändring i patientjournallagen

 (1985:562) 31

2.5 Förslag till lag om ändring i patientskadelagen

 (1996:799) 33

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om

 försäljning av teknisk sprit m.m. 34

2.7 Förslag till lag om ändring i läkemedelslagen

 (1992:859) 35

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om

 kontroll av narkotika 36

2.9 Förslag till lag om ändring i tandvårdslagen

 (1985:125) 37

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:765) med

 instruktion för Riksdagens ombudsmän 38

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1975:1339) om

 Justitiekanslerns tillsyn 41

2.12 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

 (1994:200) 44

3 Ärendet och dess beredning 45

3.1 Behörighetsfrågor 45

3.2 Tillsynsfrågor m.m. 45

3.3 Lagrådet 46

4 Nuvarande förhållanden 47

4.1 Allmänt om hälso- och sjukvårdslagstiftningen 47

4.1.1 Inledning 47

4.1.2 Hälso- och sjukvårdens mål 47

4.1.3 Allmänt om kraven på den offentliga hälso- och sjuk-

 vårdens verksamhet 48

4.1.4 Allmänt om kraven på den enskilda hälso- och sjuk-

 vårdens verksamhet 48

4.1.5 Allmänt om kraven på hälso- och sjukvårds-

 personalen 49

4.2 1984 års behörighetslag 50

4.2.1 Inledning 50

4.2.2 De enskilda bestämmelserna 50

4.3 Kvacksalverilagen 53

4.4 Socialstyrelsens handläggning av legitimationsärenden

 och vissa andra behörigheter 54

4.5 Internationella överenskommelser 55

4.5.1 Den nordiska överenskommelsen om en gemensam

 arbetsmarknad för viss hälso- och sjukvårdspersonal 55

4.5.2 Den europeiska unionen 56

4.6 Åliggandelagen 61

4.6.1 Bakgrund 61

4.6.2 Begreppet hälso- och sjukvårdspersonal 62

4.6.3 Allmänna åligganden 63

4.6.4 Tysnadsplikt m.m. 64

4.7 Disciplinpåföljdslagen 65

4.7.1 Disciplinpåföljder 65

4.7.2 Återkallelse av legitimation m.m. 66

4.7.3 Inskränkningar i förskrivningsrätten 67

4.7.4 Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) 67

4.7.5 Överklagande m.m. 67

4.8 Offentlig tillsyn m.m. 68

4.8.1 Tillsynslagen 68

4.8.2 Tillsyn och kontrollmöjligheter i övrigt 69

4.9 Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet 70

4.9.1 Inledning 70

4.9.2 Närmare om ansvarsnämndens uppgifter 71

4.9.3 Statistiska uppgifter 73

5 Överväganden och förslag 74

5.1 Inledning 74

5.1.1 Grundläggande principer för behörighetsregleringen 74

5.1.2 Behov av förändringar inom tillsynen över hälso-

 och sjukvårdspersonalen 76

5.2 En ny lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjuk-

 vårdens område 78

5.3 Behörighetsregleringen för vissa yrkesgrupper 80

5.3.1 Inledning 80

5.3.1.1 Kriterier för legitimation 80

5.3.1.2 Skyddad yrkestitel för vissa legitimerade 83

5.3.1.3 Skyddad specialistbeteckning 86

5.3.1.4 Skyddad yrkestitel för andra än legitimerade 87

5.3.1.5 Ingen ytterligare utvidgning av begreppet hälso- och

sjukvårdspersonal 91

5.3.2 Legitimation 92

5.3.2.1 Arbetsterapeuter 92

5.3.2.2 Apotekare och receptarier 93

5.3.2.3 Sjukhusfysiker 94

5.3.2.4 Kiropraktorer 96

5.3.3 Skyddad yrkestitel för andra än legitimerade 100

5.3.3.1 Audionomer 100

5.3.3.2 Biomedicinska analytiker (laboratorieassistenter) 100

5.3.3.3 Dietister 102

5.3.3.4 Ortopedingenjörer 103

5.4 Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och

sjukvårdande åtgärder 104

5.4.1 Undantagna behandlingsmetoder och

 sjukdomar m.m. 104

5.4 2 Straffbestämmelser m.m. 110

5.5 Nya former av sanktioner m.m. 113

5.5.1 Föreskrift om prövotid 113

5.5.2 Återkallelse av legitimation efter föreskrift om

 prövotid 116

5.5.3 Förfarandet 118

5.6 Interimistisk återkallelse av legitimation 121

5.6.1 Utvidgade möjligheter till interimistisk återkallelse

 av legitimation 121

5.6.2 En särskild ersättningsregel 125

5.7 Bestämmelsen om absolut preskription 127

5.7.1 Bakgrund 127

5.7.2 Absolut preskription 128

5.8 Ärenden hos HSAN i vilka ordföranden ensam får

 fatta beslut. Överklagande av HSAN:s beslut 131

5.9 Riksövergripande register över hälso- och sjukvårds-

 personalen 135

5.10 Bestämmelserna om verksamhetschef i hälso- och

 sjukvårdslagen 137

5.11 Mervärdesskatt på sjukvård 139

5.11.1 Nuvarande regler 139

5.11.2 Undantag från skatteplikt 140

6 Kostnadskonsekvenser 145

6.1 Frågor om mervärdesskatt 145

6.2 Tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen 146

6.3 Förändrad instansordning vid överklagande av

 HSAN:s beslut m.m. 147

7 Författningskommentar 147

7.1 Förslag till lag om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område 147

7.2 Förslaget till lag om införande av lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område 181

7.3 Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårds-

 lagen (1982:763) 183

7.4 Förslaget till lag om ändring i patientjournallagen

(1985:562) 184

7.5 Förslaget till lag om ändring i patientskadelagen

(1996:799) 184

7.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m. 184

7.7 Förslaget till lag om ändring i läkemedelslagen

 (1992:859) 184

7.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika 184

7.9 Förslaget till lag om ändring i tandvårdslagen

 (1985:125) 185

7.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:765) med

 instruktion för Riksdagens ombudsmän 185

7.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:1339) om

Justitiekanslerns tillsyn 185

7.12 Förslaget till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200) 185

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Ny behörighets-

 reglering på hälso- och sjukvårdens område

 m.m. (SOU 1996:138) 187

Bilaga 2 Betänkandets lagförslag 200

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna 215

Bilaga 4 Sammanfattning av betänkandet om intyg och

 utlåtanden som utfärdas av hälso- och sjukvårds-

 personal i yrkesutövningen (SOU 1994:71) 216

Bilaga 5 Sammanfattning av betänkandet Förbättrad tillsyn över

 hälso- och sjukvårdspersonalen (SOU 1995:147) 223

Bilaga 6 Betänkandets lagförslag 229

Bilaga 7 Förteckning över remissinstanserna 235

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 236

Bilaga 9 Lagrådets yttrande 273

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 mars 1998 287

Rättsdatablad 288

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område,

2. lag om införande av lagen om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område,

3. lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

4. lag om ändring i patientjournallagen (1985:562),

5. lag om ändring i patientskadelagen (1996:799),

6. lag om ändring i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit

m.m.,

7. lag om ändring i läkemedelslagen (1992:859),

8. lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika,

9. lag om ändring i tandvårdslagen (1995:125),

10. lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion för Riksdagens

ombudsmän,

11. lag om ändring i lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn,

12. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag ges bestämmelser om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område i fråga om

 skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal (2 kap.),

 behörighets- och legitimationsregler (3 kap.),

 begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande

åtgärder (4 kap.),

 disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m. (5 kap.),

 Socialstyrelsens tillsyn (6 kap.),

 Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet (7 kap.), och

 ansvarsbestämmelser, överklagande m.m. (8 kap.).

2 § Med hälso- och sjukvård enligt denna lag avses sådan verksamhet

som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), tandvårdslagen

(1985:125) samt verksamhet inom detaljhandel med läkemedel.

3 § Med vårdgivare avses i denna lag fysisk eller juridisk person som

yrkesmässigt bedriver hälso- och sjukvård.

4 § Med hälso- och sjukvårdspersonal enligt denna lag avses

1. den som har legitimation eller med stöd av 3 kap. 6 § använder en

skyddad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården,

2. personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar och

som medverkar i hälso- och sjukvård av patienter,

3. den som i annat fall vid hälso- och sjukvård av patienter biträder en

legitimerad yrkesutövare,

4. övrig personal inom sådan detaljhandel med läkemedel som

omfattas av särskilda föreskrifter och personal som är verksam inom den

särskilda giftinformationsverksamheten vid Apoteket Aktiebolag och

som tillverkar eller expedierar läkemedel eller lämnar råd och

upplysningar,

5. personal vid larmcentral som förmedlar hjälp eller lämnar råd och

upplysningar till vårdsökande,

6. andra grupper av yrkesutövare inom hälso- och sjukvården som skall

omfattas av lagen enligt föreskrifter som meddelas av regeringen, eller

7. den som i annat fall enligt föreskrifter som har utfärdats med stöd av

denna lag tillhandahåller tjänster inom yrket under ett tillfälligt besök i

Sverige utan att ha svensk legitimation för yrket.

Vid tillämpningen av första stycket 1 och 3 jämställs med legitimerad

yrkesutövare den som enligt särskild föreskrift har motsvarande

behörighet.

2 kap. Skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal

Allmänna skyldigheter

1 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt

arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En

patient skall ges sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som

uppfyller dessa krav. Vården skall så långt som möjligt utformas och

genomföras i samråd med patienten. Patienten skall visas omtanke och

respekt.

2 § Den som har ansvaret för hälso- och sjukvården skall se till att

patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de

behandlingsmetoder som finns. Om upplysningar inte kan lämnas till

patienten, skall de i stället lämnas till en närstående till patienten.

Upplysningar skall dock inte lämnas till patienten eller någon närstående

i den utsträckning det finns hinder för detta i 7 kap. 3 eller 6 §

sekretesslagen (1980:100) eller i 8 § andra stycket eller 9 § första stycket

i detta kapitel.

3 § Om en patient har avlidit skall den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen fullgöra sina uppgifter med respekt för den avlidne.

De efterlevande skall visas hänsyn och omtanke.

4 § Den som i sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården utfärdar

ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård skall utforma det med

noggrannhet och omsorg.

5 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär själv ansvaret

för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter.

6 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen får överlåta en

arbetsuppgift till någon annan endast när det är förenligt med kravet på

en god och säker vård.

Den som överlåter en arbetsuppgift till någon annan svarar för att

denne har förutsättningar att fullgöra uppgiften.

7 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall rapportera till

vårdgivaren om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats

av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom.

Tystnadsplikt m.m.

8 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja vad han

eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller

andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses inte att

någon fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning.

Tystnadsplikt som gäller för en uppgift om en patients hälsotillstånd

gäller även i förhållande till patienten själv, om det med hänsyn till

ändamålet med hälso- och sjukvården är av synnerlig vikt att uppgiften

inte lämnas till patienten.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

9 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja en

uppgift från en enskild om någon annan persons hälsotillstånd eller andra

personliga förhållanden, om det kan antas att det finns en risk för att den

som lämnat uppgiften eller någon närstående till uppgiftslämnaren utsätts

för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Som obehörigt

röjande anses inte att någon fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer

av lag eller förordning.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

10 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja eller

utnyttja sådana uppgifter om en viss varas tillverkning eller innehåll, som

han eller hon har fått kännedom om i verksamheten och som har lämnats

dit för att användas som upplysning om eller underlag för behandling

eller annan liknande åtgärd. Som obehörigt röjande anses inte att någon

fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

11 § Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är hälso- och

sjukvårdspersonalen skyldig att lämna ut sådana uppgifter

1. som gäller huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning om

uppgifterna i ett särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet,

polismyndighet, kronofogdemyndighet eller skattemyndighet,

2. som behövs för en rättsmedicinsk undersökning,

3. som Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och

medicinska frågor behöver för sin verksamhet,

4. som behövs för prövning av ett ärende om att avskilja en studerande

från högskoleutbildning, eller

5. som Vägverket behöver för prövning av någons lämplighet att ha

körkort eller traktorkort.

3 kap. Behörighets- och legitimationsregler

1 § I detta kapitel ges bestämmelser för yrkesverksamhet inom hälso-

och sjukvården vad gäller

 legitimation,

 ensamrätt till yrke,

 skyddad yrkestitel,

 kompetens som Europaläkare, och

 specialistkompetens.

Legitimation

2 § Den som i enlighet med vad som anges i nedanstående tabell har

avlagt högskoleexamen eller har gått igenom utbildning och som, i

förekommande fall, fullgjort praktisk tjänstgöring skall efter ansökan få

legitimation för yrket.

Legitimation får inte meddelas om förhållandena är sådana att

legitimationen skulle ha återkallats enligt bestämmelserna i 5 kap. om

sökanden hade varit legitimerad.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, skall i de

fall som anges i tabellen besluta om närmare föreskrifter om vilken

utbildning och praktisk tjänstgöring som skall krävas för att få

legitimation.

Yrke/Yrkestitel Utbildning Praktisk tjänstgöring

___________________________________________________________

 1. apotekare apotekarexamen

 2. arbetsterapeut arbetsterapeutexamen

 3. barnmorska barnmorskeexamen

 4. kiropraktor enligt föreskrifter enligt föreskrifter

 5. logoped logopedexamen

 6. läkare läkarexamen enligt föreskrifter

 7. naprapat enligt föreskrifter enligt föreskrifter

 8. optiker optikerexamen

 9. psykolog psykologexamen enligt föreskrifter

10. psykoterapeut psykoterapeutexamen

11. receptarie receptarieexamen

12. sjukgymnast sjukgymnastexamen

13. sjukhusfysiker sjukhusfysikerexamen

14. sjuksköterska sjuksköterskeexamen

15. tandhygienist tandhygienistexamen

16. tandläkare tandläkarexamen

___________________________________________________________

En legitimerad psykoterapeut skall i samband med sin yrkesutövning

ange sin grundutbildning.

Bestämmelser om legitimation av yrkesutövare med utländsk

utbildning finns i 12 §.

3 § Beteckningen legitimerad får användas endast av den som fått

legitimation enligt 2 §.

Ensamrätt till yrke

4 § Behörig att utöva yrke som apotekare, barnmorska, läkare, receptarie

och tandläkare är endast den som har legitimation för yrket eller som

särskilt förordnats att utöva det.

Skyddad yrkestitel

5 § En i 2 § angiven yrkestitel (skyddad yrkestitel) får användas endast

av den som enligt nämnda paragraf antingen har legitimation för yrket

eller genomgår föreskriven praktisk tjänstgöring.

Bestämmelsen i första stycket om skyddad yrkestitel gäller inte yrkena

 kiropraktor,

 naprapat, och

 optiker.

6 § Endast den som har avlagt högskoleexamen som anges i

nedanstående tabell och utövar yrke som anges i tabellen har rätt att

använda den angivna yrkestiteln (skyddad yrkestitel).

Yrke/Yrkestitel Utbildning

___________________________________________________________

1. audionom audionomexamen

2. biomedicinsk analytiker biomedicinsk analytikerexamen

3. dietist dietistexamen

4. ortopedingenjör ortopedingenjörsexamen

___________________________________________________________

Bestämmelser om rätt för yrkesutövare med utländsk utbildning att

använda en skyddad yrkestitel finns i 12 §.

7 § I yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område får den som

saknar behörighet att använda en skyddad yrkestitel inte använda en titel

som kan förväxlas med en skyddad yrkestitel.

Kompetens som Europaläkare

8 § En legitimerad läkare som har gått igenom av regeringen föreskriven

praktisk utbildning skall efter ansökan få kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare).

En läkare får ange att han eller hon har kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare) endast om han eller hon har

sådan kompetens (skyddad beteckning för Europaläkare).

Specialistkompetens

9 § En legitimerad läkare eller tandläkare som har gått igenom av

regeringen föreskriven vidareutbildning skall efter ansökan få

specialistkompetens.

En läkare eller tandläkare får ange att han eller hon har

specialistkompetens inom specialiteten i sitt yrke endast om han eller hon

har sådan specialistkompetens (skyddad specialistbeteckning).

En sjuksköterska får använda en titel som motsvaras av en

specialistsjuksköterskeexamen i högskoleförordningen (1993:100) endast

om han eller hon avlagt en sådan examen (skyddad specialistbeteckning).

Bestämmelser om förfarandet

10 § Frågor om meddelande av legitimation, av särskilt förordnande att

utöva yrke, av kompetens som Europaläkare och som specialist prövas av

Socialstyrelsen.

Bemyndiganden

11 § Regeringen får meddela föreskrifter om att utbildningar utöver dem

som anges i 6 § skall ge rätt att använda en skyddad yrkestitel.

12 § Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om att den som utomlands genomgått utbildning skall få

legitimation, rätt att använda en i 6 § angiven skyddad yrkestitel eller

särskilt förordnande att utöva yrke.

Prövningar i särskilda fall

13 § Visar en yrkesutövare att han eller hon på annat sätt än genom

utbildning eller praktisk tjänstgöring som sägs i 2 § förvärvat

motsvarande kompetens, får Socialstyrelsen meddela honom eller henne

legitimation.

Visar en yrkesutövare att han eller hon på annat sätt än genom

utbildning som sägs i 6 § förvärvat motsvarande kompetens, får

Socialstyrelsen meddela honom eller henne rätt att använda en skyddad

yrkestitel.

4 kap. Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och

sjukvårdande åtgärder

1 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller den som yrkesmässigt

undersöker annans hälsotillstånd eller behandlar annan för sjukdom eller

därmed jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva åtgärder i

förebyggande, botande eller lindrande syfte. Bestämmelserna gäller dock

inte den som enligt 1 kap. 4 § tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen.

2 § Den som utövar verksamhet som avses i 1 § får inte

1. behandla sådana smittsamma sjukdomar som enligt

smittskyddslagen (1988:1472) är anmälningspliktiga sjukdomar,

2. behandla cancer och andra elakartade svulster, diabetes, epilepsi

eller sjukliga tillstånd i samband med havandeskap eller förlossning,

3. undersöka eller behandla annan under allmän bedövning eller under

lokal bedövning genom injektion av bedövningsmedel eller under

hypnos,

4. behandla annan med användande av radiologiska metoder,

5. utan personlig undersökning av den som sökt honom eller henne

lämna skriftliga råd eller anvisningar för behandling, eller

6. prova ut eller tillhandahålla kontaktlinser.

3 § Den som utövar verksamhet som avses i 1 § får inte undersöka eller

behandla barn under åtta år.

5 kap. Disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m.

Allmänna bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller personer som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen i deras yrkesutövning inom hälso- och sjukvården. I

kapitlet ges bestämmelser om

1. disciplinpåföljd,

2. prövotid,

3. återkallelse av legitimation,

4. återkallelse av annan behörighet att utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, och

5. begränsning av behörighet att förskriva narkotiska och

alkoholhaltiga läkemedel samt teknisk sprit.

2 § Bestämmelserna i 3-5 §§ gäller sådan yrkesutövning inom hälso- och

sjukvården som har betydelse för patientsäkerheten.

Bestämmelsen omfattar därutöver klinisk forskning på människor.

Disciplinpåföljd

3 § Om den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen uppsåtligen eller

av oaktsamhet inte fullgör en sådan skyldighet enligt 2 kap. 1, 2, 4, 6, 8

eller 9 § eller någon annan föreskrift som är av direkt betydelse för

säkerheten i vården, får disciplinpåföljd åläggas. Om felet är ringa eller

om det framstår som ursäktligt får disciplinpåföljd underlåtas.

Disciplinpåföljd är erinran eller varning.

Disciplinpåföljd får, om det finns särskilda skäl till det, åläggas även

den som har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen men inte längre gör

det.

Disciplinpåföljd får inte åläggas en arbetstagare därför att han eller hon

deltagit i strejk eller någon därmed jämförlig stridsåtgärd.

4 § Om någon som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen har anmälts

till åtal, får ett disciplinärt förfarande enligt detta kapitel inte inledas

eller

fortsättas i fråga om den förseelse som avses med åtgärden. Underrättelse

om anmälan enligt 7 kap. 12 § får dock ske.

Om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt

förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan

orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott.

5 § Disciplinpåföljd får inte åläggas någon, om han eller hon inte inom

två år efter förseelsen har underrättats om anmälan enligt 7 kap. 12 §

eller enligt 21 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän eller 5 § förordningen (1975:1345) med

instruktion för Justitiekanslern.

Disciplinpåföljd får inte åläggas senare än tio år efter förseelsen.

Prövotid

6 § En prövotid om tre år kan föreskrivas för den som fått legitimation

att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården, om denne varit oskicklig

vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig olämplig för yrket

och varning inte framstår som en tillräckligt ingripande åtgärd eller inte

kan komma i fråga enligt 2 eller 4 §.

Prövotid kan även föreskrivas en legitimerad yrkesutövare som på

grund av sjukdom eller någon liknande omständighet befaras inte komma

att kunna utöva sitt yrke tillfredsställande.

Återkallelse av legitimation

7 § Legitimation att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården skall

återkallas om den legitimerade

1. varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat

sig uppenbart olämplig att utöva yrket,

2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande,

3. begär att legitimationen skall återkallas och det inte finns hinder mot

återkallelse från allmän synpunkt, eller

4. ålagts prövotid enligt 6 § första stycket och under prövotiden på nytt

varit oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket.

Om det finns särskilda skäl får återkallelse underlåtas i fall som avses i

första stycket 4, varvid föreskrift om prövotid kan meddelas ytterligare

en gång.

Har någon som blivit auktoriserad i ett annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES) fått legitimation inom hälso- och

sjukvården och återkallas den auktorisationen, skall även legitimationen

återkallas.

8 § I ett ärende enligt 7 § första stycket 1 eller 4 får legitimationen

återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse har prövats slutligt,

om det finns sannolika skäl för återkallelse och det är påkallat från

allmän synpunkt.

Ett beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får beslutets giltighetstid förlängas med ytterligare högst

sex månader.

9 § Om det finns grundad anledning att anta att legitimationen bör

återkallas enligt 7 § första stycket 2, får den legitimerade yrkesutövaren

föreläggas att låta sig undersökas av den läkare som anvisas honom eller

henne.

Om ett föreläggande om läkarundersökning har beslutats, får

legitimationen återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse av

legitimationen har prövats slutligt.

Har den legitimerade yrkesutövaren inte följt ett föreläggande om

läkarundersökning inom ett år från det att han eller hon fick del av detta,

får legitimationen återkallas.

Återkallelse av annan behörighet

10 § Annan behörighet att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården än

legitimation som meddelats enligt 3 kap. får återkallas om den som

fått behörigheten

1. varit oskicklig vid utövningen av yrket eller visat sig olämplig att

utöva yrket, eller

2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande.

Om det finns grundad anledning att anta att behörigheten bör

återkallas, får den återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse har

prövats slutligt.

Begränsning av förskrivningsrätt

11 § Om en läkare eller tandläkare missbrukar sin behörighet att

förskriva narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit, får

denna behörighet dras in eller begränsas. Behörigheten får också dras in

eller begränsas om läkaren eller tandläkaren själv begär det.

12 § Om det finns sannolika skäl för misstanke om sådant missbruk som

avses i 11 §, får behörigheten dras in eller begränsas till dess frågan om

indragningen eller begränsningen av behörigheten har prövats slutligt.

Ett beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får beslutets giltighet förlängas med ytterligare högst sex

månader.

Ny legitimation m.m.

13 § Har en legitimation återkallats eller har en behörighet att förskriva

narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit dragits in

eller begränsats, skall en ny legitimation respektive behörighet meddelas

efter ansökan när förhållandena medger det.

6 kap. Socialstyrelsens tillsyn

Allmänna bestämmelser

1 § Hälso- och sjukvården och dess personal står under tillsyn av

Socialstyrelsen.

För tillsyn över hälso- och sjukvård inom Försvarsmakten finns

särskilda bestämmelser.

2 § Den som, utan att bedriva hälso- och sjukvård, tar emot uppdrag från

hälso- och sjukvården avseende provtagning, analys eller annan

utredning som utgör ett led i bedömningen av en patients hälsotillstånd

eller behandling, står i denna verksamhet också under tillsyn av

Socialstyrelsen.

3 § Socialstyrelsens tillsyn skall främst syfta till att förebygga skador

och eliminera risker i hälso- och sjukvården. Socialstyrelsen skall genom

sin tillsyn stödja och granska verksamheten och hälso- och

sjukvårdspersonalens åtgärder.

4 § Om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats av eller

utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom skall

vårdgivaren snarast anmäla detta till Socialstyrelsen. Om en patient

drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller

sjukdom genom sådan verksamhet som avses i 2 §, skall även den som

bedriver sådan verksamhet anmäla detta till Socialstyrelsen.

I 2 kap. 7 § finns bestämmelser om skyldighet för personalen att

rapportera till vårdgivaren om en patient drabbats av eller utsatts för risk

att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom.

5 § Den som på grund av anställning, uppdrag eller annan liknande

grund deltar eller har deltagit i verksamhet som omfattas av detta kapitel

får inte obehörigen röja vad han eller hon därvid fått veta om en enskilds

hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande

anses inte att någon fullgör uppgiftsskyldighet som följer av lag eller

förordning.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

För den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda vården gäller bestämmelserna i 2 kap.

Anmälan av verksamhet m.m.

6 § Den som avser att bedriva verksamhet som omfattas av

Socialstyrelsens tillsyn enligt detta kapitel skall anmäla detta till

Socialstyrelsen senast en månad innan verksamheten påbörjas.

7 § Anmälan enligt 6 § skall innehålla uppgifter om

1. verksamhetens inriktning,

2. var verksamheten skall bedrivas,

3. vem som är verksamhetschef,

4. vem som svarar för anmälningsskyldighet enligt 4 §,

5. verksamhet som avses i 2 § som anlitas eller avses anlitas, och

6. den patientförsäkring som tecknats för verksamheten.

8 § Om verksamheten helt eller till väsentlig del förändras eller flyttas,

skall detta anmälas till Socialstyrelsen inom en månad efter

genomförandet. Om verksamheten läggs ned, skall det utan dröjsmål

anmälas till Socialstyrelsen.

Socialstyrelsens befogenheter

9 § Den som bedriver verksamhet som står under tillsyn enligt detta

kapitel och den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att

på Socialstyrelsens begäran lämna handlingar, prover och annat material

som rör verksamheten samt att lämna de upplysningar om verksamheten

som styrelsen behöver för sin tillsyn.

Socialstyrelsen får förelägga den som bedriver verksamheten eller den

som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen att lämna vad som begärs. I

föreläggandet får vite sättas ut.

10 § Socialstyrelsen eller den som styrelsen förordnar har rätt att

inspektera verksamhet som står under tillsyn enligt detta kapitel och

hälso- och sjukvårdspersonalens yrkesutövning. Den som utför

inspektion har rätt att få tillträde till lokaler eller andra utrymmen, dock

inte bostäder, som används för verksamheten. Den som utför

inspektionen har rätt att tillfälligt omhänderta handlingar, prover och

annat material som rör verksamheten. Den vars verksamhet eller

yrkesutövning inspekteras är skyldig att lämna den hjälp som behövs vid

inspektionen.

11 § Vid inspektion som avses i 10 § har den som utför inspektionen rätt

att av polismyndigheten få den hjälp som behövs för att inspektionen

skall kunna genomföras.

Åtgärder mot vårdgivare m.fl.

12 § Om Socialstyrelsen får kännedom om att någon har brutit mot en

bestämmelse som gäller verksamhet som står under Socialstyrelsens

tillsyn, skall styrelsen vidta åtgärder för att vinna rättelse och, om det

behövs, göra anmälan till åtal.

13 § Om Socialstyrelsen finner att en vårdgivare inte uppfyller kraven på

god vård och om missförhållandena är av betydelse för patientsäkerheten,

får styrelsen förelägga vårdgivaren att avhjälpa missförhållandena. I

föreläggandet får vite sättas ut. Detta gäller även verksamhet som avses i

2 § om verksamheten medför fara för patientsäkerheten.

14 § Ett föreläggande enligt 13 § skall innehålla uppgifter om de

åtgärder Socialstyrelsen anser nödvändiga för att de påtalade

missförhållandena skall kunna avhjälpas.

15 § Om ett föreläggande enligt 13 § inte följs och om

missförhållandena är allvarliga, får Socialstyrelsen helt eller delvis

förbjuda verksamheten.

16 § Om det är fara för patienters liv, hälsa eller personliga säkerhet i

övrigt, får Socialstyrelsen utan föregående föreläggande helt eller delvis

förbjuda verksamheten.

17 § Om det finns sannolika skäl för att verksamheten helt eller delvis

kommer att förbjudas enligt 15 eller 16 § och ett sådant beslut inte kan

avvaktas, får Socialstyrelsen tills vidare helt eller delvis förbjuda

verksamheten.

Beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

synnerliga skäl får beslutets giltighetstid förlängas med ytterligare sex

månader.

Åtgärder mot hälso- och sjukvårdspersonal

18 § Om Socialstyrelsen anser att det finns skäl för disciplinpåföljd,

föreskrift om prövotid, återkallelse av legitimation, återkallelse av annan

behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården eller begränsning

av förskrivningsrätt enligt 5 kap., skall styrelsen anmäla detta hos Hälso-

och sjukvårdens ansvarsnämnd.

19 § Socialstyrelsen skall, om inte annat följer av 7 kap. 20 §, göra

anmälan till åtal, om den mot vilken disciplinpåföljd kan övervägas är

skäligen misstänkt för att i yrkesutövningen ha begått ett brott för vilket

fängelse är föreskrivet.

Särskilda regler gäller för åtal för brott enligt 6 § lagen (1991:115) om

åtgärder i forsknings- eller behandlingssyfte med befruktade ägg från

människa.

Register

20 § Socialstyrelsen skall föra ett automatiserat register över

verksamheter som anmälts enligt detta kapitel. Registret får användas för

tillsyn och forskning samt för framställning av statistik.

21 § Registret får innehålla uppgifter om

1. namn eller firma och personnummer eller organisationsnummer för

den som bedriver verksamheten,

2. var verksamheten bedrivs,

3. verksamhetens inriktning,

4. verksamhetens omfattning,

5. antalet yrkesutövare och deras yrkestitlar,

6. verksamhetschefens namn, adress och telefonnummer,

7. patientförsäkring,

8. när inspektion gjorts,

9. datum för Socialstyrelsens beslut angående verksamheten, och

10. när anmälan enligt 4 § gjorts.

Registret får inte innehålla uppgifter om enskilda patienter.

22 § Uppgifter enligt 21 § första stycket 8-10 som har förts in i registret

skall tas bort efter fem år eller då verksamheten lagts ned. Övriga

uppgifter som har förts in i registret skall tas bort när nya uppgifter

kommer in eller då anmälan görs om att verksamheten lagts ned.

7 kap. Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

1 § Frågor om disciplinpåföljd enligt denna lag prövas av Hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd.

Ansvarsnämnden prövar även frågor som avses i 5 kap. 6-13 §§.

2 § Ansvarsnämnden består av en ordförande och åtta andra ledamöter.

De utses av regeringen för tre år. Ordföranden skall ha varit ordinarie

domare. Övriga ledamöter skall ha särskild insikt i hälso- och sjukvård.

För ordföranden skall för samma tid utses en eller flera

ställföreträdare. En sådan ställföreträdare skall vara eller ha varit

ordinarie domare. För varje annan ledamot skall det finnas ett tillräckligt

antal ersättare som skall utses för samma tid som ledamoten.

3 § Ansvarsnämnden är beslutför med ordföranden och sex andra

ledamöter. Till sammanträde med nämnden skall samtliga ledamöter

kallas. Om en ledamot anmäler förhinder, skall en ersättare kallas.

4 § Ordföranden får ensam fatta beslut

1. som inte innefattar slutligt avgörande i sak, dock inte beslut om

föreläggande att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 9 § första

stycket eller om tillfällig återkallelse enligt 5 kap. 8 §, 9 § andra stycket,

10 § andra stycket eller 12 §, eller om utdömande av vite enligt 10 § i

detta kapitel,

2. som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i sak, om det

finns grundad anledning att anta att ärendet inte kan leda till någon

disciplinpåföljd och beslutet inte gäller en fråga av principiell

beskaffenhet,

3. om återkallelse på egen begäran av legitimation eller behörighet i

fall när det inte finns hinder mot återkallelse, eller

4. om återkallelse av legitimation enligt 5 kap. 9 § tredje stycket då den

legitimerade inte följt föreläggande om läkarundersökning.

Ärenden som har avgjorts enligt första stycket skall anmälas vid nästa

sammanträde med nämnden.

5 § I fråga om jäv mot den som handlägger ärenden i ansvarsnämnden

skall bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare

tillämpas.

6 § I fråga om omröstning i ansvarsnämnden skall bestämmelserna i

29 kap. rättegångsbalken om omröstning i domstol med endast lagfarna

ledamöter tillämpas. Ordföranden säger sin mening först.

Handläggning i ansvarsnämnden

7 § Frågor om disciplinpåföljd skall tas upp på anmälan av

Socialstyrelsen eller av den patient som saken gäller eller, om patienten

inte själv kan anmäla saken, en närstående till patienten.

Frågor som avses i 5 kap. 6-13 §§ tas upp på anmälan av

Socialstyrelsen eller på ansökan av den som saken gäller.

Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att göra anmälan i sådana ärenden som avses i första eller

andra stycket finns i 6 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion

för Riksdagens ombudsmän och i 6 § första stycket lagen (1975:1339)

om Justitiekanslerns tillsyn.

8 § Anmälan eller ansökan till ansvarsnämnden skall göras skriftligen

och vara egenhändigt undertecknad samt innehålla uppgifter om

1. den enskilde anmälarens eller sökandens namn, fördelsetid och post-

adress,

2. namn och adress för ställföreträdare eller ombud om talan förs av

sådan,

3. vem anmälan eller ansökan avser och, om de kan lämnas utan

särskild utredning, uppgifter om dennes yrke, adress och arbetsplats,

4. vilken anmärkning som riktas mot en anmäld, och

5. de omständigheter som åberopas till stöd för anmälan eller ansökan.

Om part företräds av ombud skall fullmakt ges in.

9 § Är anmälan eller ansökan så ofullständig att den inte kan läggas till

grund för prövning i sak, skall ansvarsnämnden förelägga anmälaren eller

sökanden att inom en viss tid komma in med kompletterande uppgifter

vid påföljd att ärendet annars inte tas upp till prövning.

10 § Ansvarsnämnden skall se till att varje ärende blir tillräckligt utrett.

Överflödig utredning skall avvisas.

Nämnden får förelägga den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen

att ge in patientjournaler eller andra handlingar som behövs för

utredningen. I föreläggandet får vite sättas ut. Vitet döms ut av nämnden.

11 § Förfarandet är skriftligt. Muntlig förhandling får dock förekomma,

när det kan antas vara till fördel för utredningen.

12 § Anmälan eller ansökan enligt 7 § och det som hör till handlingen

skall snarast överlämnas till den som anmälan eller ansökan avser.

Mottagaren skall föreläggas att svara inom en viss tid.

En sådan underrättelse behövs inte om det är uppenbart att anmälan

eller ansökan inte kan bifallas eller att underrättelsen är onödig.

13 § Den som förelagts att svara skall göra det skriftligen, om inte

ansvarsnämnden bestämmer att svaret får lämnas vid en muntlig

förhandling.

Av svaret skall det framgå om den svarande godtar eller motsätter sig

den åtgärd som sätts i fråga. I det senare fallet bör svaranden ange skälen

för sin inställning och de omständigheter som åberopas.

14 § Kräver en fråga särskild sakkunskap, får ansvarsnämnden inhämta

yttrande från myndigheter, tjänstemän eller andra som är skyldiga att

lämna yttrande i ämnet. Nämnden får också anlita andra sakkunniga i

frågan.

I fråga om sådana sakkunniga som avses i första stycket gäller 40 kap.

2-7 och 12 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar.

Ersättning för utlåtande av myndigheter, tjänstemän eller andra som är

skyldiga att lämna yttrande lämnas endast om det är särskilt föreskrivet.

Andra sakkunniga har rätt till ersättning av allmänna medel för sitt

uppdrag. Nämnden får bevilja förskott på sådan ersättning.

15 § Om ansvarsnämnden finner att ett vittne eller en sakkunnig behöver

höras vid domstol eller att någon behöver föreläggas att tillhandahålla en

skriftlig handling eller ett föremål som bevis, skall nämnden begära detta

hos den tingsrätt inom vars område den person vistas som skall höras

eller på annat sätt berörs av åtgärden.

Om det inte finns laga hinder mot det skall rätten hålla förhör eller

meddela föreläggande. I fråga om sådana åtgärder skall i tillämpliga

delar gälla vad som föreskrivs om bevisupptagning i rättegång utom

huvudförhandling.

16 § Till muntlig förhandling skall parterna kallas. En enskild får

föreläggas att inställa sig personligen vid påföljd att det inte utgör hinder

för ärendets vidare handläggning och avgörande om han eller hon uteblir.

En enskild part som har inställt sig till en muntlig förhandling får av

ansvarsnämnden beviljas skälig ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle. Nämnden får bevilja förskott på

ersättningen. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas

av regeringen.

17 § Bestämmelserna i 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) skall

tillämpas även på beslut enligt 5 kap. 9 § första och andra styckena, 10 §

andra stycket och 12 § första stycket.

Överlämnande av vissa ärenden

18 § En anmälan som gäller arbetstagare får helt eller delvis överlämnas

av ansvarsnämnden till arbetsgivaren för den åtgärd som kan ankomma

på arbetsgivaren, om det är uppenbart att ärendets behandling i nämnden

inte är påkallad från allmän synpunkt eller för att tillvarata patientens

rätt.

19 § Om en anmälan till ansvarsnämnden innehåller klagomål över

brister i kontakten mellan en patient och hälso- och sjukvårdspersonalen

hos ett landsting eller en kommun eller över något annat liknande

förhållande och om det finns grundad anledning att anta att anmälan inte

kan föranleda disciplinpåföljd enligt denna lag, får nämnden överlämna

anmälan i den delen till landstinget eller kommunen för åtgärd.

20 § Finner ansvarsnämnden i ett ärende att de förutsättningar för

anmälan till åtal som anges i 6 kap. 19 § föreligger, skall nämnden göra

en sådan anmälan.

21 § Bestämmelser om handläggning av sådana ärenden om

disciplinpåföljd eller om prövotid, återkallelse eller begränsning av

behörighet som prövas efter anmälan av Riksdagens ombudsmän eller

Justitiekanslern finns i 6 § femte stycket lagen (1986:765) med

instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 6 § tredje stycket lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn.

8 kap. Ansvarsbestämmelser, överklagande m.m.

Ansvarsbestämmelser

1 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet påbörjar verksamhet eller i

väsentlig del ändrar tidigare verksamhet utan att ha gjort föreskriven

anmälan till Socialstyrelsen enligt 6 kap. 6-8 §§ döms till böter.

2 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet fortsätter att bedriva

verksamhet i strid med förbud enligt 6 kap. 15-17 §§ döms till böter eller

fängelse i högst sex månader.

3 § Om en läkare, vars legitimation har återkallats eller vars behörighet

eljest har upphört, eller en läkare som har begränsad behörighet,

obehörigen och mot ersättning utövar läkaryrket, döms han eller hon till

böter eller fängelse i högst sex månader.

4 § Den som obehörigen och mot ersättning utövar tandläkaryrket döms

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Som obehörig utövning av tandläkaryrket anses inte den

yrkesverksamhet som utövas av den som har legitimation som

tandhygienist eller som har föreskriven kompetens som tandhygienist

eller tandsköterska.

5 § Den som bryter mot bestämmelserna i 3 kap. 3 eller 5-7 § döms till

böter.

6 § Den som bryter mot någon av bestämmelserna i 4 kap. eller som

under utövning av verksamhet som sägs i 4 kap. uppsåtligen eller av

oaktsamhet tillfogar den undersökte eller behandlade skada, som inte är

ringa, eller framkallar fara för sådan skada, döms, om gärningen inte är

belagd med straff enligt 3 eller 4 § i detta kapitel, till böter eller fängelse

i högst ett år. Detta gäller oavsett om skadan eller faran orsakats av

olämplig behandling eller genom avbrott i eller dröjsmål med läkarvård.

Den omständigheten att gärningsmannen på grund av brist i utbildning

och erfarenhet inte kunnat inse sjukdomens natur eller förutse skadan

eller faran befriar honom eller henne inte från ansvar.

7 § Till ansvar enligt 3 6 §§ skall inte dömas om gärningen är belagd

med strängare straff i annan lag.

Vitesföreläggande m.m.

8 § Har någon genom dom, som vunnit laga kraft, funnits skyldig till

brott som anges i 6 §, får Socialstyrelsen meddela förbud för honom eller

henne att under viss tid eller för alltid utöva verksamhet som avses i

4 kap. Ett sådant förbud får förenas med vite.

Den som överträtt ett vitesförbud enligt första stycket får inte dömas

till straff för gärning som omfattas av vitesförbudet.

Överklagande av ansvarsnämndens beslut

9 § Ansvarsnämndens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

10 § Ansvarsnämndens slutliga beslut får överklagas av

1. Socialstyrelsen för att tillvarata allmänna intressen,

2. enskild, som enligt 7 kap. 7 § första stycket har anmält en fråga om

disciplinpåföljd, om beslutet har gått den enskilde emot, eller

3. någon annan som beslutet angår, om det har gått honom eller henne

emot.

Överklagande av Socialstyrelsen skall ske inom tre veckor från det att

beslutet har meddelats.

Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att överklaga beslut om disciplinpåföljd, prövotid eller i

behörighetsfråga med anledning av fel i yrkesutövning finns i 7 § lagen

(1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 7 § lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn. Sådant överklagande skall ske

inom tre veckor från det att beslutet har meddelats.

11 § Andra beslut av ansvarsnämnden än som avses i 10 § får överklagas

av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot.

12 § Beslut av ansvarsnämnden som inte innebär att ett ärende avgörs,

får överklagas endast i samband med överklagande av det slutliga

beslutet i ärendet.

Ett beslut som inte är slutligt får dock överklagas särskilt när nämnden

1. ogillat en invändning om jäv mot en ledamot av nämnden eller en

invändning om att det finns hinder mot prövningen,

2. avvisat ett ombud eller ett biträde,

3. förordnat om saken i avvaktan på att ärendet avgörs,

4. förelagt någon att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 9 §

första stycket,

5. förelagt någon vid vite enligt 7 kap. 10 § andra stycket att inkomma

med patientjournaler eller andra handlingar,

6. utdömt vite, eller

7. förordnat om ersättning för någons medverkan i ärendet.

13 § Beslut i frågor som avses i 5 kap. 6 13 §§ gäller omedelbart om

inte annat anges i beslutet.

Har verkställigheten av ett beslut om prövotid upphävts till följd av be-

slut av domstol efter överklagande, men föreskrivs därefter ändå prövo-

tid, skall endast den tid under vilken prövotid pågått räknas in i prövo-

tiden.

14 § Om inte något annat föreskrivits, är Socialstyrelsen motpart till den

yrkesutövare som överklagat ansvarsnämndens eller domstols slutliga

beslut enligt denna lag. Om en enskild har anmält disciplinärendet är

också han eller hon yrkesutövarens motpart.

Bestämmelsen i 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) om

förvaltningsmyndighets partsställning gäller inte i fråga om mål där

ansvarsnämnden fattat beslut enligt denna lag.

Överklagande av Socialstyrelsens beslut m.m.

15 § Beslut som Socialstyrelsen eller allmän förvaltningsdomstol

meddelar enligt denna lag gäller omedelbart, om inte annat anges i

beslutet.

16 § Socialstyrelsens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol, om beslutet gäller

1. behörighet, rätt att använda en skyddad yrkestitel och legitimation

enligt 3 kap.,

2. förbud att utöva verksamhet enligt 8 §,

3. föreläggande enligt 6 kap. 9 § att lämna upplysningar, handlingar

eller annat material,

4. föreläggande enligt 6 kap. 13 § att avhjälpa missförhållanden i

verksamheten,

5. förbud att driva verksamhet enligt 6 kap. 15 eller 16 §, eller

6. förbud tills vidare att driva verksamhet enligt 6 kap. 17 §.

Andra beslut av Socialstyrelsen enligt denna lag får inte överklagas.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Bemyndiganden

17 § Regeringen får meddela föreskrifter om

1. behörighet och legitimation för hälso- och sjukvårdspersonalen,

2. skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonalen om detta behövs till

skydd för enskilda eller hälso- och sjukvårdens bedrivande i övrigt,

3. att anmälan enligt 6 kap. 6 § skall innehålla uppgifter utöver dem

som anges i 6 kap. 7 §, om det är av särskilt värde för tillsynen, och

4. hur anmälningsskyldigheten enligt 6 kap. 4 § första stycket skall

fullgöras.

Regeringen får överlåta åt Socialstyrelsen att meddela föreskrifter som

avses i första stycket.

________________

Föreskrifter om ikraftträdande av denna lag meddelas i lagen

(1998:000) om införande av lagen (1998:000) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område.

2.2 Förslag till lag om införande av lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Lagen (1998:000) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens

område träder i kraft den 1 januari 1999.

Vid ikraftträdandet skall följande lagar upphöra att gälla, nämligen

lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och

sjukvårdens område, lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom

hälso- och sjukvården m.m., lagen (1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och sjukvården, lagen (1994:954) om

disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område och lagen

(1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården.

2 § I denna lag avses med

behörighetslagen lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom

hälso- och sjukvården m.m.,

disciplinpåföljdslagen lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på

hälso- och sjukvårdens område,

tillsynslagen lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården

och

den nya lagen lagen (1998:000) om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område.

Behörighet

3 § Behörighetslagens bestämmelser om rätt att utöva yrke som

apotekare och receptarie skall, trots vad som sägs i 1 §, gälla till

utgången av år 1999.

4 § Den som efter den 1 juli 1993 har gått igenom treårig

högskoleutbildning med inriktning mot diagnostisk radiologi skall efter

ansökan få legitimation som sjuksköterska enligt den ordning som gällde

före den 1 juli 1993.

5 § Den som fått tandläkarexamen enligt de bestämmelser som gällde

före den 1 juli 1994 skall fullgöra praktisk tjänstgöring enligt

bestämmelser som gällde före denna tidpunkt för att få legitimation som

tandläkare.

6 § Regeringen får meddela föreskrifter om vilka utbildningar som före

utgången av år 2008 skall anses likvärdiga med sjukhusfysikerexamen

vid ansökan om legitimation som sjukhusfysiker.

7 § Den som avlagt apotekarexamen, arbetsterapeutexamen,

receptarieexamen eller av regeringen med stöd av 6 § föreskriven

utbildning för sjukhusfysiker får, utan att ha erhållit legitimation för

yrket, till utgången av år 1999 använda yrkestiteln apotekare,

arbetsterapeut, receptarie respektive sjukhusfysiker.

Prövotid

8 § Föreskrift om prövotid får inte meddelas enbart på grundval av

omständigheter som hänför sig till tid före den nya lagens ikraftträdande.

Verksamhetstillsyn

9 § Övergångsbestämmelserna till tillsynslagen skall alltjämt gälla.

Äldre ärenden om disciplinpåföljd

10 § Ärenden som har anmälts till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

före den 1 oktober 1994 skall prövas enligt lagen (1980:11) om tillsyn

över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. Disciplinpåföljd får dock inte

åläggas om så inte kan ske även enligt disciplinpåföljdslagens

bestämmelser.

Preskription

11 § Disciplinpåföljdslagens bestämmelser om preskription skall gälla

för förseelser som är begångna före den nya lagens ikraftträdande.

Överklagande

12 § Beslut som har meddelats före den 1 januari 1999 skall överklagas

enligt äldre bestämmelser.

Övriga bestämmelser

13 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till en föreskrift som

har ersatts genom en bestämmelse i den nya lagen eller i denna lag, skall

hänvisningen i stället avse den nya bestämmelsen.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.3 Förslag till lag om ändring i hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763)

Härigenom föreskrivs att 2 a, 15 och 29 §§ hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a §

Hälso- och sjukvården skall bedrivas så att den uppfyller kraven på en

god vård. Detta innebär att den skall särskilt

1. vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i

vården och behandlingen,

2. vara lätt tillgänglig,

3. bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet,

4. främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och

sjukvårdspersonalen.

Vården och behandlingen skall så långt det är möjligt utformas och

genomföras i samråd med patienten.

Varje patient som vänder sig till

hälso- och sjukvården skall, om det

inte är uppenbart obehövligt,

snarast ges en medicinsk

bedömning av sitt hälsotillstånd.

Patienten skall ges upplysningar om

detta tillstånd och om de

behandlingsmetoder som står till

buds. Om upplysningarna inte kan

lämnas till patienten skall de i

stället lämnas till en närstående till

patienten. Upplysningar får dock

inte lämnas till patienten eller

någon närstående i den mån det

finns hinder för detta i 7 kap. 3 §

eller 6 § sekretesslagen (1980:100)

eller i 8 § andra stycket eller 9 §

första stycket lagen (1994:953) om

åligganden för personal inom

hälso- och sjukvården.

Varje patient som vänder sig till

hälso- och sjukvården skall, om det

inte är uppenbart obehövligt,

snarast ges en medicinsk

bedömning av sitt hälsotillstånd.

Patienten skall ges upplysningar om

detta tillstånd och om de

behandlingsmetoder som står till

buds. Om upplysningarna inte kan

lämnas till patienten skall de i

stället lämnas till en närstående till

patienten. Upplysningar får dock

inte lämnas till patienten eller

någon närstående i den mån det

finns hinder för detta i 7 kap. 3 §

eller 6 § sekretesslagen (1980:100)

eller i 2 kap. 8 § andra stycket eller

9 § första stycket lagen (1998:000)

om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område.

15 §

I landstingen skall finnas

möjligheter till anställning för

läkares allmäntjänstgöring enligt

lagen (1984:542) om behörighet att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården m.m. i sådan omfattning

att alla läkare som avlagt

läkarexamen och läkare med

utländsk utbildning som

föreskrivits allmäntjänstgöring ges

möjlighet att fullgöra praktisk

tjänstgöring för att få legitimation

som läkare. Anställning för

allmäntjänstgöring skall ske för viss

tid.

I landstingen skall finnas

möjligheter till anställning för

läkares allmäntjänstgöring enligt 3

kap. lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område i sådan

omfattning att alla läkare som

avlagt läkarexamen och läkare med

utländsk utbildning som

föreskrivits allmäntjänstgöring ges

möjlighet att fullgöra praktisk

tjänstgöring för att få legitimation

som läkare. Anställning för

allmäntjänstgöring skall ske för viss

tid.

I landstingen skall också finnas möjligheter till anställning för läkares

specialiceringstjänstgöring enligt nämnda lag i en omfattning som

motsvarar det planerade framtida behovet av läkare med

specialistkompetens i klinisk verksamhet. Regeringen får föreskriva att

läkare under sådan tjänstgöring med anställning vid en enhet som har

upplåtits för grundläggande högskoleutbildning av läkare skall anställas

för viss tid.

29 §

Inom hälso- och sjukvård skall det finnas någon som svarar för

verksamheten (verksamhetschef). Verksamhetschefen får dock bestämma

över diagnostik eller vård och behandling av enskilda patienter endast om

han eller hon har tillräcklig kompetens och erfarenhet för detta.

Inom psykiatrisk tvångsvård och

vid tvångsisolering enligt

smittskyddslagen (1988:1472) skall

verksamhetschefens uppgifter utövas

av läkare med specialistkompetens

(chefsöverläkare) eller, vid

tvångsisolering, av sådan

befattningshavare som förordnats

enligt 50 a § smittskyddslagen.

Ansvaret för ledningsuppgifter

rörande den psykiatriska

tvångsvården utövas av en läkare

med specialistkompetens

(chefsöverläkare). Är

verksamhetschefen inte en läkare

med sådan kompetens, fullgörs

dessa uppgifter av en särskilt utsedd

chefsöverläkare.

Ansvaret för ledningsuppgifter

rörande tvångsisolering enligt

smittskyddslagen (1988:1472)

utövas av en läkare med

specialistkompetens

(chefsöverläkare). Är

verksamhetschefen inte en läkare

med sådan kompetens, fullgörs

dessa uppgifter av en särskilt utsedd

chefsöverläkare eller av en

befattningshavare som förordnats

enligt 50 a § smittskyddslagen.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i patientjournallagen

(1985:562)

Härigenom föreskrivs att 9 och 16 §§ patientjournallagen (1985:562)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Skyldig att föra patientjournal är

1. den som enligt lagen

(1984:542) om behörighet att utöva

yrke inom hälso- och sjukvården

m.m. har legitimation eller särskilt

förordnande att utöva visst yrke,

Skyldig att föra patientjournal är

1. den som enligt 3 kap. lagen

(1998:000) om yrkesverksamhet på

hälso-och sjukvårdens område har

legitimation eller särskilt

förordnande att utöva visst yrke,

2. den som, utan att ha legitimation för yrket, utför arbetsuppgifter som

annars bara skall utföras av logoped, psykolog eller psykoterapeut inom

den allmänna hälso- och sjukvården eller sådana arbetsuppgifter inom

den enskilda hälso- och sjukvården som biträde åt legitimerad

yrkesutövare,

3. den som är verksam som

arbetsterapeut, kurator eller

sjukhusfysiker i den allmänna

hälso- och sjukvården.

3. den som är verksam som

kurator i den allmänna hälso- och

sjukvården.

Var och en som för patientjournal svarar för sina uppgifter i journalen

16 §2

En journalhandling inom enskild

hälso- och sjukvård skall på

begäran av patienten så snart som

möjligt tillhandahållas honom för

läsning eller avskrivning på stället

eller i avskrift eller kopia, om inte

annat följer av 8 § andra stycket

eller 9 § första stycket lagen

(1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och

sjukvården.

En journalhandling inom enskild

hälso- och sjukvård skall på

begäran av patienten så snart som

möjligt tillhandahållas honom för

läsning eller avskrivning på stället

eller i avskrift eller kopia, om inte

annat följer av 2 kap. 8 § andra

stycket eller 9 § första stycket lagen

(1988:000) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område.

Frågor om utlämnande av en journalhandling enligt första stycket

prövas av den som är ansvarig för patientjournalen. Anser denne att

journalhandlingen eller någon del av den inte bör lämnas ut, skall han

genast med eget yttrande överlämna frågan till Socialstyrelsen för

prövning.

I fråga om överklagande av Socialstyrelsens beslut enligt andra stycket

gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen

(1980:100).

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.5 Förslag till lag om ändring i patientskadelagen

(1996:799)

Härigenom föreskrivs att 5 § patientskadelagen (1996:799) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

I denna lag avses med

h ä l s o- o c h s j u k v å r d:

sådan verksamhet som omfattas av

hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) eller tandvårdslagen

(1985:125), annan liknande

medicinsk verksamhet samt

verksamhet inom detaljhandeln

med läkemedel, allt under

förutsättning att det är fråga om

verksamhet som utövas av personal

som omfattas av lagen (1994:953)

om åligganden för personal inom

hälso- och sjukvården.

I denna lag avses med

h ä l s o- o c h s j u k v å r d:

sådan verksamhet som omfattas av

hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) eller tandvårdslagen

(1985:125), annan liknande

medicinsk verksamhet samt

verksamhet inom detaljhandeln

med läkemedel, allt under

förutsättning att det är fråga om

verksamhet som utövas av personal

som omfattas av 1 kap. lagen

(1998:000) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område.

v å r d g i v a r e: statlig myndighet, landsting och kommun i fråga om

sådan hälso- och sjukvård som myndigheten, landstinget eller kommunen

har ansvar för (offentlig vårdgivare) samt enskild som bedriver hälso-

och sjukvård (privat vårdgivare).

________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m.

Härigenom föreskrivs att 5 c § lagen (1961:181) om försäljning av

teknisk sprit m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 c §1

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in en läkares eller en tandläkares

behörighet att förskriva teknisk

sprit enligt 9 eller 10 § lagen

(1994:954) om disciplinpåföljd

m.m. på hälso- och sjukvårdens

område får sådan teknisk sprit på

ordination av läkaren eller

tandläkaren inte lämnas ut.

Detsamma gäller när Veterinära

ansvarsnämnden dragit in eller

begränsat en veterinärs behörighet

att förskriva teknisk sprit.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in en läkares eller en tandläkares

behörighet att förskriva teknisk

sprit enligt 5 kap. 11 eller 12 §

lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område får sådan

teknisk sprit på ordination av

läkaren eller tandläkaren inte

lämnas ut. Detsamma gäller när

Veterinära ansvarsnämnden dragit

in eller begränsat en veterinärs

behörighet att förskriva teknisk

sprit.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1996:1158.

2.7 Förslag till lag om ändring i läkemedelslagen

(1992:859)

Härigenom föreskrivs att 22 c § läkemedelslagen (1992:859) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Förslagen lydelse

22 c §1

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in läkares eller tandläkares

behörighet att förskriva

alkoholhaltiga läkemedel enligt 9

eller 10 § lagen (1994:954) om

disciplinpåföljd m.m. på hälso- och

sjukvårdens område, får sådant

läkemedel på ordination av läkaren

eller tandläkaren inte lämnas ut.

Detsamma gäller när Veterinära

ansvarsnämnden dragit in eller

begränsat veterinärs behörighet att

förskriva alkoholhaltiga läkemedel.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in en läkares eller en tandläkares

behörighet att förskriva

alkoholhaltiga läkemedel enligt 5

kap. 11 eller 12 § lagen (1998:000)

om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område, får sådant

läkemedel på ordination av läkaren

eller tandläkaren inte lämnas ut.

Detsamma gäller när Veterinära

ansvarsnämnden dragit in eller

begränsat en veterinärs behörighet

att förskriva alkoholhaltiga

läkemedel.

__________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1996:1153.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande av läkare,

tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande skall ske med största

försiktighet.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd dragit in eller

begränsat en läkares eller en

tandläkares behörighet att förskriva

narkotiska läkemedel enligt 9 eller

10 § lagen (1994:954) om

disciplinpåföljd m.m. på hälso- och

sjukvårdens område får sådant

läkemedel inte lämnas ut på

ordination av läkaren eller

tandläkaren. Detsamma gäller om

Veterinära ansvarsnämnden dragit

in eller begränsat en veterinärs

behörighet att förskriva narkotiska

läkemedel.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd dragit in eller

begränsat en läkares eller en

tandläkares behörighet att förskriva

narkotiska läkemedel enligt 5 kap.

11 eller 12 § lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område får sådant

läkemedel inte lämnas ut på

ordination av läkaren eller

tandläkaren. Detsamma gäller om

Veterinära ansvarsnämnden dragit

in eller begränsat en veterinärs

behörighet att förskriva narkotiska

läkemedel.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1994:955.

2.9 Förslag till lag om ändring i tandvårdslagen

(1985:125)

Härigenom föreskrivs att 14 § tandvårdslagen (1985:125) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §1

Tandläkare under

specialistutbildning enligt lagen

(1984:542) om behörighet att utöva

yrke inom hälso- och sjukvården

m.m. skall förordnas för viss tid.

Tandläkare under

specialistutbildning enligt 3 kap.

lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område skall förordnas

för viss tid.

Tandläkare i vars arbetsuppgifter ingår att i väsentlig omfattning

medverka i den grundläggande högskoleutbildningen för

tandläkarexamen, skall anställas för begränsad tid, om regeringen

föreskriver det.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1995:842.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:765) med

instruktion för Riksdagens ombudsmän

Härigenom föreskrivs att 6 och 7 §§ lagen (1986:765) med instruktion

för Riksdagens ombudsmän skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Ombudsman avgör ärende genom beslut, vari han får uttala sig om

huruvida åtgärd av myndighet eller befattningshavare strider mot lag

eller annan författning eller annars är felaktig eller olämplig.

Ombudsman får även göra sådana uttalanden som avser att främja

enhetlig och ändamålsenlig rättstillämpning.

Ombudsman får som särskild åklagare väcka åtal mot

befattningshavare som genom att åsidosätta vad som åligger honom i

tjänsten eller uppdraget har begått annan brottslig gärning än

tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott. Ger utredningen i ärende

ombudsman anledning anta att sådan brottslig gärning begåtts, tillämpas

vad som föreskrivs i lag om förundersökning, åtal och åtalsunderlåtelse

samt om allmän åklagares befogenheter i övrigt i fråga om brott under

allmänt åtal. I mål som har väckts vid tingsrätt bör talan fullföljas till

Högsta domstolen endast om synnerliga skäl föranleder det.

Om befattningshavare genom att

åsidosätta vad som åligger honom i

tjänsten eller uppdraget gjort sig

skyldig till fel, som kan beivras

genom disciplinärt förfarande, får

ombudsman göra anmälan till den

som har befogenhet att besluta om

disciplinpåföljd. Om den som är

legitimerad eller annars behörig att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får ombudsman göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om återkallelse av legitimationen

eller behörigheten. Motsvarande

anmälan får göras i fråga om

begränsning av sådan legitimerad

yrkesutövares behörighet, om

denna har missbrukat sin

behörighet på något annat sätt.

Om befattningshavare genom att

åsidosätta vad som åligger honom i

tjänsten eller uppdraget gjort sig

skyldig till fel, som kan beivras

genom disciplinärt förfarande, får

ombudsman göra anmälan till den

som har befogenhet att besluta om

disciplinpåföljd. Om den som är

legitimerad eller annars behörig att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får ombudsman göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om återkallelse av legitimationen

eller behörigheten. Motsvarande

anmälan får göras i fråga om

begränsning av sådan legitimerad

yrkesutövares behörighet, om

denne har missbrukat sin

behörighet på något annat sätt. Om

den som är legitimerad

yrkesutövare inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel varit

oskicklig vid utövning av sitt yrke

eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket, får

ombudsman göra anmälan i fråga

om prövotid till den som har

befogenhet att besluta därom.

Anser ombudsman det vara påkallat att befattningshavare avskedas

eller avstängs från sin tjänst på grund av brottslig gärning eller grov eller

upprepad tjänsteförseelse, får han göra anmälan härom till den som har

befogenhet att besluta om sådan åtgärd.

När ombudsman har gjort anmälan i ett sådant ärende som avses i

tredje eller fjärde stycket skall han i ärendet få tillfälle att komplettera

egen utredning och att yttra sig över utredning som har tillförts ärendet

av någon annan samt att närvara, om muntligt förhör hålls. Vad som nu

har sagts gäller dock inte ärenden om avstängning.

7 §2

Har myndighet meddelat beslut

mot befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för tjänstemän i lag

eller annan författning om

disciplinansvar eller om

avskedande eller avstängning från

tjänsten på grund av brottslig

gärning eller tjänsteförseelse, får

ombudsman föra talan vid domstol

om ändring i beslutet. Detsamma

gäller i fråga om myndighets

beslut i ärende om disciplinansvar

mot den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen eller är

veterinär, krigsman eller

disciplinansvarig enligt lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. samt i

fråga om myndighets beslut i

ärende om sådan behörighetsfråga

som avses i 6 § tredje stycket.

Närmare bestämmelser om sådan

talan meddelas i lag eller annan

författning.

Har myndighet meddelat beslut

mot befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för tjänstemän i lag

eller annan författning om

disciplinansvar eller om

avskedande eller avstängning från

tjänsten på grund av brottslig

gärning eller tjänsteförseelse, får

ombudsman föra talan vid domstol

om ändring i beslutet. Detsamma

gäller i fråga om myndighets

beslut i ärende om disciplinansvar

mot den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen eller är

veterinär, krigsman eller

disciplinansvarig enligt lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. samt i

fråga om myndighets beslut i

ärende om prövotid eller sådan

behörighetsfråga som avses i 6 §

tredje stycket. Närmare

bestämmelser om sådan talan

meddelas i lag eller annan

författning.

Har befattningshavare enligt vad därom är föreskrivet sökt ändring vid

domstol i beslut som avses i första stycket och har beslutet tillkommit

efter anmälan av ombudsman, företräder ombudsmannen det allmänna

som befattningshavarens motpart i tvisten. Detsamma gäller, om

ombudsmannen har sökt ändring i beslutet.

Vad i lag eller annan författning är föreskrivet om arbetsgivare skall i

fråga om tvister som avses i denna paragraf äga motsvarande tillämpning

på ombudsman. Bestämmelserna i 4 kap. 7 § och 5 kap. 1 § första stycket

lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister skall dock ej tillämpas i

fråga om tvist i vilken ombudsman för talan.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1975:1339) om

Justitiekanslerns tillsyn

Härigenom föreskrivs att 6 och 7 §§ lagen (1975:1339) om

Justitiekanslerns tillsyn skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Har befattningshavare åsidosatt

vad som åligger honom i hans tjänst

och kan felet beivras genom

disciplinärt förfarande, får

justitiekanslern göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om disciplinpåföljd. Om den som är

legitimerad eller annars behörig att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får justitiekanslern göra anmälan

till den som har befogenhet att

besluta om återkallelse av

legitimationen eller behörigheten.

Motsvarande anmälan får göras i

fråga om begränsning av sådan

legitimerad yrkesutövares

behörighet, om denne har

missbrukat sin behörighet på något

annat sätt.

Har befattningshavare åsidosatt

vad som åligger honom i hans tjänst

och kan felet beivras genom

disciplinärt förfarande, får

Justitiekanslern göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om disciplinpåföljd. Om den som

är legitimerad eller annars behörig

att utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får Justitiekanslern göra anmälan

till den som har befogenhet att

besluta om återkallelse av

legitimationen eller behörigheten.

Motsvarande anmälan får göras i

fråga om begränsning av sådan

legitimerad yrkesutövares

behörighet, om denne har

missbrukat sin behörighet på något

annat sätt. Om den som är

legitimerad yrkesutövare inom

hälso- och sjukvården, tandvården

eller detaljhandeln med läkemedel

varit oskicklig vid utövning av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket, får

Justitiekanslern göra anmälan i

fråga om prövotid till den som har

befogenhet att besluta därom.

Anser Justitiekanslern det vara påkallat att befattningshavare avskedas

eller avstänges från sin tjänst på grund av brottslig gärning eller grov

eller upprepad tjänsteförseelse, får han göra anmälan härom till den som

har befogenhet att besluta om sådan åtgärd.

När Justitiekanslern har gjort anmälan i ett sådant ärende som avses i

första eller andra stycket skall han i ärendet få tillfälle att komplettera

egen utredning och att yttra sig över utredning som har tillförts ärendet

av någon annan samt att närvara, om muntligt förhör hålls. Vad som nu

sagts gäller dock inte ärenden om avstängning.

7 §2

Har myndighet meddelat beslut

mot befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för offentliga

tjänstemän i lag eller annan

författning om disciplinansvar

eller om avskedande eller

avstängning från tjänsten på grund

av brottslig gärning eller

tjänsteförseelse, får

Justitiekanslern föra talan vid

domstol om ändring i beslutet.

Detsamma gäller i fråga om

myndighets beslut i ärende om

disciplinansvar mot den som

tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen eller är

veterinär, krigsman eller

disciplinansvarig enligt lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. samt i

fråga om myndighets beslut i

ärende om sådan behörighetsfråga

som avses i 6 § första stycket.

Närmare bestämmelser om sådan

talan meddelas i lag eller annan

författning.

Har myndighet meddelat beslut

mot befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för offentliga

tjänstemän i lag eller annan

författning om disciplinansvar

eller om avskedande eller

avstängning från tjänsten på grund

av brottslig gärning eller

tjänsteförseelse, får

Justitiekanslern föra talan vid

domstol om ändring i beslutet.

Detsamma gäller i fråga om

myndighets beslut i ärende om

disciplinansvar mot den som

tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen eller är

veterinär, krigsman eller

disciplinansvarig enligt lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. samt i

fråga om myndighets beslut i

ärende om prövotid eller sådan

behörighetsfråga som avses i 6 §

första stycket. Närmare

bestämmelser om sådan talan

meddelas i lag eller annan

författning.

Har befattningshavare enligt vad därom är föreskrivet sökt ändring vid

domstol i beslut som avses i första stycket och har beslutet tillkommit

efter anmälan av Justitiekanslern, företräder Justitiekanslern det allmänna

som befattningshavarens motpart i tvisten. Detsamma gäller, om

Justitiekanslern har sökt ändring i beslutet.

Vad i lag eller annan författning är föreskrivet om arbetsgivare skall i

fråga om tvister som avses i denna paragraf äga motsvarande tillämpning

på Justitiekanslern. Bestämmelserna i 4 kap. 7 § och 5 kap. 1 § första

stycket lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister skall dock ej

tillämpas i fråga om tvist i vilken Justitiekanslern för talan.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.12 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § mervärdesskattelagen (1994:200)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §1

Från skatteplikt undantas omsättning av tjänster som utgör sjukvård,

tandvård eller social omsorg samt tjänster av annat slag och varor som

den som tillhandahåller vården eller omsorgen omsätter som ett led i

denna.

Undantaget omfattar även

 kontroller och analyser av prov som tagits som ett led i sjukvården

eller tandvården, och

 omsättning av dentaltekniska produkter och av tjänster som avser

sådana produkter, när produkten eller tjänsten tillhandahålls tandläkare,

dentaltekniker eller den för vars bruk produkten är avsedd.

Undantaget gäller inte omsättning av glasögon eller andra

synhjälpmedel även om varorna omsätts som ett led i tillhandahållandet

av sjukvård.

Undantaget gäller inte

omsättning av varor när de omsätts

av apotekare eller receptarier.

Beträffande omsättning av

läkemedel som lämnas ut enligt

recept eller säljs till sjukhus finns

särskilda bestämmelser i 23 § 2.

Undantaget gäller inte vid vård av djur.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1994:498.

3 Ärendet och dess beredning

3.1 Behörighetsfrågor

I Socialutskottets betänkande 1992/93:SoU1 Vissa behörighetsfrågor

m.m. med anledning av propositionen 1992/93:83 (rskr. 1992/93:13)

behandlades bl.a. motioner vari yrkades att legitimation eller andra

behörighetsföreskrifter skulle införas för ytterligare yrkesgrupper.

Utskottet ansåg bl.a. att en samlad översyn borde göras under

parlamentarisk medverkan och att regeringen därefter borde återkomma

till riksdagen i denna fråga och vissa andra frågor som har samband

därmed. I Socialutskottets betänkandet 1993/94:SoU4 Ledningsansvaret

och vissa behörighetsfrågor med anledning av olika motionsyrkanden

(rskr. 1993/94:5) behandlades motioner med liknande innehåll och

utskottet anförde bl.a. att de frågor som motionerna aktualiserade kunde

tas upp i den samlade översynen av legitimations- och behörighetsregler

för olika yrkesgrupper.

Regeringen beslutade den 13 januari 1994 att tillsätta en

parlamentarisk kommitté med uppgift att göra en samlad översyn av

principerna för legitimation och behörighet och mot bakgrund av

översynen lämna förslag bl.a. i frågor om legitimation och

behörighetsföreskrifter för olika yrkesgrupper inom hälso- och

sjukvården och närliggande områden. Kommittén, som antog namnet

1994 års behörighetskommitté, överlämnade i oktober 1996 ett

betänkande, Ny behörighetsreglering på hälso- och sjukvårdens område

m.m. (SOU 1996:138). Betänkandet innehåller bl.a. förslag till en ny lag

om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. En

sammanfattning av kommitténs förslag finns i bilaga 1 och dess

lagförslag i bilaga 2. Kommitténs förslag har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning

av remissyttrandena finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr

S96/5940/S).

Regeringen uppdrog i maj 1996 åt Socialstyrelsen att som en

uppföljning av tidigare utvärdering av den kiropraktorutbildning som

bedrivs vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan i Stockholm jämföra

hur den nuvarande utbildningen vid skolan förhåller sig i längd och

innehåll till den danska kiropraktorutbildningen som anordnas vid

Odense universitet. Socialstyrelsen redovisade uppdraget till regeringen

den 26 november 1996 (S96/7400/S). Ärendet har remissbehandlats.

Socialstyrelsens uppdrag och de synpunkter som har framförts behandlas

under avsnitt 5.3.2.4.

3.2 Tillsynsfrågor m.m.

Våren 1993 tillkallades med regeringens bemyndigande en särskild

utredare med uppdrag att se över bestämmelserna för hälso- och

sjukvårdspersonal att i tjänsten utfärda intyg och utlåtanden samt föreslå

de förändringar som kan behöva göras för att denna verksamhet skall

kunna fullgöras på ett bra sätt.

I juni 1994 överlämnade utredningen, som antagit namnet

Intygsutredningen, ett betänkande, Om intyg och utlåtanden som utfärdas

av hälso- och sjukvårdspersonal i yrkesutövningen (SOU 1994:71). En

sammanfattning av utredningens förslag finns i bilaga 4. Utredningens

förslag har remissbehandlats. En sammanställning av remissyttrandena

finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr S94/4871/S).

Regeringen har övervägt de förslag som Intygsutredningen redovisat i

betänkandet. Regeringen har vid den fortsatta beredningen funnit att

förslagen inte bör genomföras.

Hösten 1994 tillkallades med stöd av regeringens bemyndigade en

särskild utredare med uppdrag att utreda vissa frågor rörande förbättrad

tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.m.

I december 1995 överlämnade utredningen ett betänkande, Förbättrad

tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen (SOU 1995:147), som bl.a.

behandlar nya former av sanktioner m.m., interimistisk återkallelse av

legitimation samt ett riksövergripande register över hälso- och

sjukvårdspersonal. En sammanfattning av utredningens förslag finns i

bilaga 5 och dess lagförslag i bilaga 6. Utredningens förslag har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 7.

En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i

Socialdepartementet (dnr S96/496/S).

Inom Socialdepartementet har en promemoria utarbetats rörande

bestämmelser om preskription i lagen (1994:954) om disciplinpåföljd

m.m. på hälso- och sjukvårdens område (dnr S96/4288/S). Promemorian

har remissbehandlats. En sammanställning av remissinstansernas

yttranden finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr S96/4288/S).

HSAN har i skrivelser till Socialdepartementet föreslagit att

ordförandens möjlighet att ensam fatta beslut i ärenden om

disciplinpåföljd skall utvidgas. HSAN:s förslag har remissbehandlats.

Landstingsförbundet och Sveriges Psykologförbund har i skrivelser till

Socialdepartementet föreslagit att även andra yrkesutövare än läkare med

specialistkompetens (chefsöverläkare) skall kunna utses till

verksamhetschef vid enheter där det förekommer psykiatrisk tvångsvård.

Landstingsförbundets och Sveriges Psykologförbunds förslag har

remissbehandlats.

3.3 Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 februari 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 8. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 9.

Lagrådets synpunkter på förslagen behandlas i anslutning till att

enskilda bestämmelser kommenteras i författningskommentaren.

Regeringen har, på så sätt som närmare framgår av

författningskommentaren, följt delar av Lagrådets förslag och

synpunkter. Vissa redaktionella och språkliga ändringar har också gjorts.

4 Nuvarande förhållanden

4.1 Allmänt om hälso- och sjukvårdslagstiftningen

4.1.1 Inledning

De grundläggande bestämmelserna för hur hälso- och sjukvården skall

vara utformad i Sverige finns i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763,

HSL). I HSL anges de övergripande målen för hälso- och sjukvården och

vilka krav som kan ställas på vården. Bestämmelserna i 1-2 d §§ och 27-

33 §§ gäller all hälso- sjukvård, såväl offentlig som enskild. I övrigt

reglerar HSL kraven på den offentliga hälso- och sjukvårdens

verksamhet. HSL reglerar såväl öppen som sluten vård. Den gäller även

tvångsvården.

4.1.2 Hälso- och sjukvårdens mål

Med hälso- och sjukvård avses enligt 1 § HSL åtgärder för att medicinskt

förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och

sjukvården hör också ambulanstransporter samt att ta hand om avlidna.

För tandvården finns särskilda bestämmelser i tandvårdslagen

(1985:125).

Målen för hälso- och sjukvården är enligt 2 § en god hälsa och en vård

på lika villkor för hela befolkningen. Vården skall ges med respekt för

alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet.

Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges

företräde till vården. I 2 a § anges därefter att hälso- och sjukvården skall

bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. I bestämmelsen

preciseras i fyra punkter närmare vad som menas med god vård.

1. Vården skall vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av

trygghet i vården och behandlingen.

2. En god vård kännetecknas av att den är lätt tillgänglig.

3. Vården skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och

integritet.

4. En god vård skall främja goda kontakter mellan patienten och hälso-

och sjukvårdspersonalen.

Enligt andra stycket i 2 a § skall vården och behandlingen så långt det

är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten.

För att uppnå målet om en god vård ställer samhället olika krav på

hälso- och sjukvården. Det gäller såväl krav på hälso- och sjukvårdens

organisation och utformning som på hälso- och sjukvårdspersonalens

kompetens.

4.1.3 Allmänt om kraven på den offentliga hälso- och sjukvård-

ens verksamhet

De inledande och avslutande bestämmelserna i HSL gäller som tidigare

redovisats all hälso- och sjukvård i landet, såväl offentlig som enskild.

De övriga bestämmelserna i HSL riktar sig däremot till landstingen (3-

16 §§) eller till kommunerna (17-25 §§). Gemensamma bestämmelser om

landstingens och kommunernas hälso- och sjukvård finns i 26, 26 a och

26 b §§ HSL.

Av 3 och 7 §§ framgår att landstingen har det primära ansvaret för

hälso- och sjukvården inom respektive landsting i den mån detta ansvar

inte enligt bestämmelserna åligger en kommun. Vad som sägs i

bestämmelserna utgör dock inte hinder för annan att bedriva hälso- och

sjukvård. Ansvaret innebär att landstingen skall erbjuda dem som är

bosatta inom landstinget en god vård och att hälso- och sjukvården skall

planeras med utgångspunkt i befolkningens behov.

Enligt 18 och 20 §§ har kommunerna motsvarande ansvar beträffande

den som bor i en sådan boendeform eller bostad som avses i 20 § andra

stycket och 21 § tredje stycket socialtjänstlagen (1980:620) eller som

efter beslut av kommunen bor i sådan särskild boendeform som avses i

69 § första stycket 2 samma lag. Varje kommun skall även i samband

med dagverksamhet, som omfattas av 10 § socialtjänstlagen, erbjuda en

god hälso- och sjukvård åt dem som vistas där. Kommunens ansvar

omfattar inte sådan hälso- och sjukvård som meddelas av läkare.

Intentionerna i lagstiftningen förutsätter en nära samverkan och

samordning av verksamheter inom landsting och kommuner samt mellan

dessa och fristående organisationer och enskilda. Det innebär att

landsting och kommuner har en skyldighet att samarbeta med den privata

hälso- och sjukvården och ta hänsyn till omfattningen av den

verksamheten i sin planering. Detta framgår av 8 och 21 §§ HSL.

4.1.4 Allmänt om kraven på den enskilda hälso- och sjuk-

vårdens verksamhet

I princip råder närings- och yrkesfrihet även inom hälso- och sjukvården.

Den enskilda hälso- och sjukvården skall emellertid drivas så att den

uppfyller kraven på god vård. Det medför att vissa krav måste ställas på

den enskilda hälso- och sjukvårdsorganisationen och på utformningen av

vården. Vidare omfattas den enskilda vården av HSL:s bestämmelser om

patientansvarig läkare, ledningen av hälso- och sjukvården samt

kvalitetssäkring (27-32 §§). Den berörs också direkt av de särskilda

bestämmelser som reglerar personalens kompetens inom hälso- och

sjukvården.

Enligt 7 § lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården

(tillsynslagen), som trädde i kraft den 1 januari 1997, skall den som avser

att bedriva verksamhet som omfattas av Socialstyrelsens tillsyn anmäla

detta till Socialstyrelsen senast en månad innan verksamheten påbörjas.

Socialstyrelsens tillsyn omfattar all hälso- och sjukvårdsverksamhet inom

Sveriges gränser oberoende av vem som är huvudman och i vilka former

den tillhandahålls. Enda undantaget är att tillsynen över den hälso- och

sjukvårdsverksamhet som bedrivs inom Försvarsmakten utövas av

generalläkaren i högkvarteret.

4.1.5 Allmänt om kraven på hälso- och sjukvårdspersonalen

Samhället har satt upp vissa kvalitetskrav för hälso- och sjukvården för

att upprätthålla målet om en god vård och för att öka patienternas

säkerhet och trygghet i vården. Ett sätt för samhället att upprätthålla

kvaliteten i såväl den offentliga som den enskilda hälso- och sjukvården

är att ange vilka grundläggande skyldigheter som personalen har.

Bestämmelser om Socialstyrelsens tillsyn över hälso- och

sjukvårdspersonalen (s.k. individtillsyn) finns i tillsynslagen. Hälso- och

sjukvårdspersonalens åligganden i yrkesutövningen och disciplinansvar

regleras i lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och

sjukvården (åliggandelagen) samt i lagen (1994:954) om disciplinpåföljd

m.m. på hälso- och sjukvårdens område (disciplinpåföljdslagen). Dessa

lagar ersatte från och med den 1 oktober 1994 lagen (1980:11) om tillsyn

över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl.

I 1 § åliggandelagen är begreppet hälso- och sjukvårdspersonal

definierat. De lagreglerade åliggandena för personal inom hälso- och

sjukvården och statens tillsyn över denna omfattar bl.a. dem som har

legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården eller biträder en

legitimerad yrkesutövare i vård, undersökning eller behandling av

patienter.

I 2 d § HSL anges att i hälso- och sjukvården skall finnas den personal

som behövs för att en god vård skall kunna ges. Begreppet personal i

HSL:s mening är vidare och omfattar all personal som behövs för att

inom ramen för tillgängliga ekonomiska resurser bedriva en rationell och

ändamålsenlig hälso- och sjukvård.

Ett annat sätt för samhället att upprätthålla kvaliteten i såväl den

offentliga som den enskilda hälso- och sjukvården är att ställa särskilda

krav på utbildningskvaliteten hos personalen. I 16 § respektive 25 § HSL

finns bemyndiganden för regeringen att inom den landstings- och

kommunalledda hälso- och sjukvården meddela föreskrifter om

behörighet till tjänster och om tillsättning. Regeringen har främst

meddelat sådana föreskrifter genom förordningen (1982:771) om

behörighet till vissa tjänster inom hälso- och sjukvården och om

tillsättning av sådana tjänster.

Kvaliteten i vården bestäms också genom reglerna om vilka som är

behöriga att utöva vissa yrken. Dessa frågor regleras främst i lagen

(1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården

m.m. (behörighetslagen) samt den därtill anslutna förordningen

(1984:545) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården

m.m. (behörighetsförordningen). I behörighetslagen och i

behörighetsförordningen finns regler om särskilda kompetensbevis för

vissa yrken, behörighetskrav för att utöva vissa yrken samt skydd för

yrkestitlar och yrkesbeteckningar.

I lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och

sjukvårdens område, allmänt benämnd kvacksalverilagen, har staten

förbjudit den som inte är behörig att utöva läkaryrket eller annars i sin

verksamhet inom hälso- och sjukvården inte står under Socialstyrelsens

tillsyn att mot ersättning utöva viss form av verksamhet inom hälso- och

sjukvården.

4.2 1984 års behörighetslag

4.2.1 Inledning

I Sverige finns inget generellt förbud att utöva yrkesverksamhet på hälso-

och sjukvårdens område. I princip råder närings- och yrkesfrihet.

Möjligheterna att fritt utöva sådan yrkesverksamhet är dock i realiteten

inskränkta på flera sätt. Samhällets krav på hälso- och

sjukvårdspersonalen kommer till uttryck på olika sätt. De viktigaste

begränsningarna finns i 1984 års behörighetslag, den därtill knutna

behörighetsförordningen och Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna

råd samt i kvacksalverilagen (se vidare avsnitt 4.3). Dessa bestämmelser

får betydelse för såväl den offentliga som den privata vården.

Genom behörighetslagen inskränks rätten att vara verksam på hälso-

och sjukvårdens område genom att endast hälso- och sjukvårdspersonal

som genomgått viss utbildning kan erhålla särskilda kompetensbevis i

form av legitimation. Legitimationens främsta ändamål är att ge

allmänhet och myndigheter upplysningar om en yrkesutövares

kompetens och lämplighet att utöva det yrke som legitimationen avser.

För några yrken är legitimationen dessutom ett villkor för att få utöva

yrket och att använda yrkestiteln. Legitimationen ger dessutom en

ensamrätt för yrkesutövaren att för allmänheten ange att han eller hon är

legitimerad.

4.2.2 De enskilda bestämmelserna

Särskilda kompetensbevis legitimation

Bestämmelser om särskilda kompetensbevis finns i 2-5 §§

behörighetslagen.

I 2 § räknas upp tio yrken i vilka yrkesutövare efter genomgången

utbildning och praktisk tjänstgöring har rätt att efter ansökan få

legitimation för yrket. Det gäller barnmorskor, optiker, logopeder, läkare,

psykologer, psykoterapeuter, sjukgymnaster, sjuksköterskor,

tandhygienister och tandläkare.

Enligt 5 § skall den som har examen som Doctor of Chiropractic vid en

utländsk högskola eller motsvarande utbildning för kiropraktor efter

ansökan få legitimation som kiropraktor. Regeringen, eller den

myndighet som regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter om

praktisk tjänstgöring och författnings- och språkkunskaper som

ytterligare villkor för att få sådan legitimation. Bestämmelsen trädde i

kraft den 1 juli 1989.

Härutöver skall enligt 2 a § den som i Sverige gått igenom sådan

utbildning för naprapater och fullgjort sådan praktisk tjänstgöring som

regeringen har föreskrivit efter ansökan få legitimation som naprapat.

Bestämmelsen började gälla den 1 oktober 1994.

Av 3 § framgår att frågor om meddelande av legitimation prövas av

Socialstyrelsen och att frågor om återkallelse av legitimation och

meddelande av ny legitimation efter återkallelse regleras i

disciplinpåföljdslagen. Socialstyrelsen får inte meddela legitimation om

förhållandena är sådana att legitimationen skulle ha återkallats om

sökanden varit legitimerad.

Europaläkare

I 3 a § behörighetslagen finns särskilda bestämmelser om s.k.

Europaläkare. Enligt denna bestämmelse och 18 §

behörighetsförordningen har en i Sverige legitimerad läkare rätt att på

ansökan få kompetens som allmänpraktiserande läkare (Europaläkare) i

Sverige om han eller hon efter föreskriven praktisk utbildning i ett EES-

land har rätt att kalla sig allmänpraktiserande läkare.

Specialistkompetens

Legitimerade läkare och tandläkare skall enligt 4 § behörighetslagen på

ansökan få specialistkompetens efter att de har genomgått den

vidareutbildning som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Socialstyrelsen föreskriver.

Behörighet att utöva yrke

I 6-8 §§ behörighetslagen regleras frågor om behörighet att utöva yrke. I

6 § anges att endast den som har legitimation eller särskilt förordnande

meddelat av myndighet som regeringen bestämmer som barnmorska,

läkare eller tandläkare får utöva dessa yrken. Denna bestämmelse får till

följd att för barnmorskor, läkare och tandläkare är legitimationen i

princip en förutsättning för att få utöva yrket. För övriga yrkesgrupper

som anges i de tidigare paragraferna innebär legitimation främst ett bevis

på att de har en av staten godkänd kompetens. Däremot innebär

legitimationen inte någon ensamrätt att utöva yrket.

Enligt 7 § är endast den behörig att utöva yrke som apotekare och

receptarie som har avlagt apotekarexamen respektive receptarieexamen

eller som visar att han eller hon på annat sätt förvärvat motsvarande

kompetens. Socialstyrelsen prövar frågor om behörighet för den som inte

har apotekar- eller receptarieexamen.

I 8 § anges att regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer

(Socialstyrelsen) meddelar föreskrifter om behörighet att utöva yrke för

den som utomlands genomgått utbildning.

Skydd för yrkestitel och yrkesbeteckning

Frågor om skydd för yrkestitel och yrkesbeteckning regleras främst i 9 §

behörighetslagen.

I 9 § första stycket första punkten anges att ingen som är verksam

inom hälso- och sjukvårdens eller tandvårdens område obehörigen får

utge sig för att vara barnmorska, läkare eller tandläkare eller på annat sätt

ge sken av att ha sådan kompetens.

Som tidigare framgått kan enligt 4 § legitimerade läkare och tandläkare

få specialistkompetens efter att ha genomgått specialistutbildning. I den

bestämmelsen anges även att endast den läkare eller tandläkare som har

specialistkompetens inom sitt yrke får ange detta för allmänheten.

I 9 § första stycket andra punkten anges att inte någon får utge sig för

att vara legitimerad optiker, kiropraktor, logoped, naprapat, sjukgymnast,

sjuksköterska eller tandhygienist utan att ha legitimation för yrket.

Slutligen anges i 9 § första stycket tredje punkten att inte någon heller får

utge sig för att vara psykolog eller psykoterapeut utan att ha legitimation

för yrket eller, såvitt gäller psykologtiteln, utan att ha genomgått sådan

praktisk tjänstgöring som psykolog som anges i 2 §. Bestämmelsen

kompletteras också med en regel som säger att om någon, som saknar

behörighet enligt tredje punkten att använda titeln psykolog eller

psykoterapeut, har förvärvat en titel som kan förväxlas med dessa titlar,

skall titeln anges på ett sådant sätt att den tydligt skiljer sig från

psykolog- och psykoterapeuttitlarna om det gäller verksamhet på hälso-

och sjukvårdens eller tandvårdens område.

Ansvarsbestämmelser

I 10 § behörighetslagen finns särskilda ansvarsbestämmelser för den som

bryter mot behörighetslagens regler.

Till att börja med kan läkare som obehörigen och mot ersättning utövar

läkaryrket sedan legitimationen återkallats eller behörigheten i annat fall

upphört eller begränsats dömas till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Den som obehörigen och mot ersättning utövar tandläkaryrket kan

dömas till samma straff. Det gäller dock inte den som har legitimation

som tandhygienist eller kompetens som tandhygienist eller

tandsköterska. Det är däremot inte straffbelagt i behörighetslagen att

obehörigen utöva barnmorskeyrket.

I 10 § fjärde stycket anges att den som bryter mot bestämmelserna i 9 §

om skydd för yrkestitel och yrkesbeteckning kan dömas till böter.

Enligt 11 § får Socialstyrelsens beslut enligt behörighetslagen

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten. Beslut av Socialstyrelsen eller allmän

förvaltningsdomstol gäller omedelbart om inte annat förordnas.

Slutligen finns i 12 § ett bemyndigande för regeringen att meddela

ytterligare föreskrifter i frågor som avses i lagen. Denna rätt att meddela

föreskrifter kan regeringen överlåta åt Socialstyrelsen.

4.3 Kvacksalverilagen

Som tidigare nämnts finns det inte något generellt förbud mot att utöva

verksamhet inom hälso- och sjukvården i Sverige. I syfte att skydda

allmänheten har emellertid näringsfriheten inom detta område fått

vidkännas vissa inskränkningar. Genom lagen (1960:409) om förbud i

vissa fall mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område, den s.k.

kvacksalverilagen, har lekmäns behörighet att utöva hälso- och sjukvård

begränsats. Kvacksalverilagen trädde i kraft den 1 januari 1961. Den har

sedan dess varit föremål för ett flertal ändringar.

De förfaranden som omfattas av kvacksalverilagen beskrivs i lagens

inledande paragraf som den som mot ersättning undersöker annans

hälsotillstånd eller mot ersättning behandlar någon annan för sjukdom

eller därmed jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva någon

åtgärd i förebyggande, botande eller lindrande syfte.

Från lagens tillämpningsområde undantas de som har behörighet att

utöva läkaryrket och övriga som i sin verksamhet på hälso- och

sjukvårdens område är underställda Socialstyrelsens tillsyn. Lagen gäller

således i dag inte för sådan personal som omfattas av åliggandelagen. I

behörighetslagen (10 §) finns bestämmelser som straffbelägger obehöriga

läkares verksamhet och obehörig utövning av tandläkaryrket.

Förbudet i kvacksalverilagen omfattar enligt lagens 2 §

 behandling av vissa smittsamma samhällsfarliga sjukdomar,

 behandling av kräfta och andra elakartade svulster, sockersjuka,

epilepsi eller sjukliga tillstånd i samband med havandeskap eller

förlossning,

 undersökning och behandling av barn under åtta år,

 lämnande av skriftliga råd eller anvisningar för behandling av någon

utan att ha genomfört en personlig undersökning av densamme samt

 utprovning och tillhandahållande av kontaktlinser.

Förbud gäller också enligt 3 § att mot ersättning utföra undersökning

eller behandling genom att vidta eller förskriva åtgärd för sjukdom eller

jämförligt tillstånd under allmän bedövning eller under lokal bedövning

genom injektion av bedövningsmedel eller under hypnos. Vidare är det

enligt samma bestämmelse förbjudet att behandla annan med användande

av radiologiska metoder.

I kvacksalverilagens 6 § finns en erinran om att bestämmelser om

ansvar för den som obehörigen använder viss yrkestitel eller

yrkesbeteckning finns i behörighetslagen.

Den som bryter mot förbuden i 2 eller 3 § kvacksalverilagen kan enligt

7 § dömas för hälsofarligt kvacksalveri till böter eller fängelse i högst ett

år. Detsamma gäller för den som vid sådan undersökning eller

behandling som omfattas av lagen med uppsåt eller av oaktsamhet

tillfogar den undersökte eller behandlade skada som inte är ringa eller

framkallar fara för sådan skada. Gärningen är straffbar både i de fall

skadan eller faran orsakats av olämplig behandling och då orsaken varit

avbrott i eller dröjsmål med läkarvård. Kvacksalverilagens straff-

bestämmelse är subsidiär i förhållande till straffbestämmelsen i 10 §

behörighetslagen. Brister i utbildning och erfarenhet fritar inte från

ansvar. Den omständigheten att gärningsmannen på grund av brist i

utbildning eller erfarenhet inte kunnat inse en sjukdoms natur eller

förutse en skada eller fara befriar honom eller henne således inte från

ansvar för hälsofarligt kvacksalveri.

Socialstyrelsen kan med stöd av 9 § förbjuda någon som dömts för

hälsofarligt kvacksalveri att under viss tid eller för all framtid utföra

sådan undersökning eller behandling som omfattas av lagen. Ett sådant

förbud skall enligt 11 § gälla med omedelbar verkan om inte annat

beslutas. Ett beslut om förbud kan enligt samma bestämmelse överklagas

till allmän förvaltningsdomstol. Den som bryter mot ett beslut om förbud

kan enligt 10 § dömas för hälsofarligt kvacksalveri.

4.4 Socialstyrelsens handläggning av

legitimationsärenden och vissa andra behörigheter

Legitimation för den som inte tidigare varit legitimerad meddelas av

Socialstyrelsen. Har legitimationen återkallats av HSAN kan ny

legitimation utfärdas av nämnden när förhållandena medger det.

Handläggningen av legitimationsärenden hos Socialstyrelsen blir

beroende av om yrkesutövaren har svensk eller utländsk utbildning.

Särskilda regler gäller för personer utbildade inom EU som erhållit

kompetensbevis från ett medlemsland i enlighet med gällande EG-

direktiv. Härtill kommer särskilda regler enligt den nordiska

överenskommelsen om en gemensam arbetsmarknad.

Särskilda krav, utöver krav på avlagd examen, för att legitimation skall

utfärdas ställs beträffande yrkesgrupperna läkare, psykologer,

kiropraktorer och naprapater.

För läkarlegitimation krävs utöver avlagd läkarexamen även fullgjord

allmäntjänstgöring (AT) omfattande för närvarande 21 månader samt

avlagt kunskapsprov. I proposition 1997/98:5 Läkarnas Vidareutbildning

tillkännager regeringen sin avsikt att förkorta AT:s längd med tre

månader till minst 18 månader. Om AT eller del av denna inte fullgjorts

på ett tillfredsställande sätt, skall Socialstyrelsen besluta om

konsekvenserna härav. Detta sker oftast i form av beslut om ytterligare

tjänstgöring. Intyg över nöjaktigt fullgjord sådan ytterligare tjänstgöring

krävs för legitimation.

För legitimation som psykolog krävs psykologexamen samt ett års

praktisk tjänstgöring. Bedömningen av åberopad praktisk tjänstgöring

kan ibland kräva särskild utredning.

För legitimation som kiropraktor krävs teoretisk grundutbildning i

form av examen som Doctor of Chiropractic från godkänd skola, ett års

handledd tjänstgöring inom svensk hälso- och sjukvård samt kunskap om

svenska hälso- och sjukvårdsförfattningar av betydelse för den

kiropraktiska verksamheten. Kiropraktorerna skiljer sig från övriga

grupper såtillvida att ingen svensk utbildning hittills har accepterats som

grund för legitimation. Socialstyrelsen har utfärdat särskilda riktlinjer för

den praktiska tjänstgöringen.

För legitimation som naprapat krävs utbildning omfattande minst fyra

år på heltid som ger grundläggande teoretiska och kliniska kunskaper i

medicinska ämnen med särskild inriktning på manuell medicin.

Utbildningen skall avslutas med ett examensarbete. Därutöver krävs ett

års praktisk tjänstgöring som fullgörs under handledning. Socialstyrelsen

har utfärdat särskilda riktlinjer för den praktiska tjänstgöringen. Till

skillnad från kiropraktorerna godkänns här svensk utbildning.

När det gäller personer med utländsk utbildning och yrkeserfarenhet i

yrken som är rättsligt reglerade i Sverige i princip yrken som omfattas

av legitimationsbestämmelserna bedömer Socialstyrelsen kompetensen

och föreskriver eventuell komplettering. Regler om den kompletterande

utbildningen finns i 32 § behörighetsförordningen. Ett bemyndigande för

Socialstyrelsen att utfärda närmare föreskrifter återfinns i 37 §. Detta har

skett för yrkesgrupperna läkare och psykologer. För övriga yrkesgrupper

finns riktlinjer eller tillämpad praxis. Sedan lång tid tillbaka gäller

särskilda regler för den som har nordisk utbildning. I samband med EES-

avtalet infördes ett särskilt regelverk för personer som har utbildning

inom EES-området.

I egenskap av tillsynsmyndighet utfärdar Socialstyrelsen på begäran

intyg om en persons behörighet, dvs. intygar att en legitimation är giltig.

Härutöver infördes i samband med EES-avtalet ytterligare krav på att

tillsynsmyndigheten skall utfärda särskilt utformade intyg för att utgöra

ett stöd för individen att vid tjänstgöring i annat medlemsland styrka sin

behörighet.

Socialstyrelsen meddelar också bevis om kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare). En läkare som efter

föreskriven praktisk utbildning i ett annat EES-land än Sverige har rätt

att kalla sig allmänpraktiserande läkare skall som tidigare angetts enligt

18 § behörighetsförordningen på ansökan få kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare) här i landet om läkaren har

svensk legitimation. Ärenden om specialistkompetens för läkare och

tandläkare handläggs av Socialstyrelsen som utfärdar bevis om sådan

kompetens.

4.5 Internationella överenskommelser

4.5.1 Den nordiska överenskommelsen om en gemensam

arbetsmarknad för viss hälso- och sjukvårdspersonal

Sedan 1981 har det funnits en överenskommelse om en gemensam

arbetsmarknad för bl.a. viss hälso- och sjukvårdspersonal.

Överenskommelsen, som träffades mellan Sverige, Danmark, Finland

och Norge trädde i kraft under 1983. Island utnyttjade för elva

yrkesgrupper en möjlighet att ansluta sig till överenskommelsen.

Överenskommelsen från 1981 justerades och harmoniserades med

EES-avtalet genom en ny överenskommelse som träffades under 1993.

Den nya överenskommelsen, som även innefattar Island, trädde i kraft

den 1 januari 1994. Överenskommelsen har införlivats i ländernas

nationella lagstiftning.

Den nordiska överenskommelsen från år 1981 omfattade 18

yrkesgrupper, nämligen läkare, tandläkare, sjuksköterskor, apotekare,

sjukgymnaster, arbetsterapeuter, barnmorskor, distriktssköterskor,

optiker, psykologer, receptarier, röntgenassistenter, skötare i psykiatrisk

vård, tandhygienister, tandsköterskor, tandtekniker, undersköterskor och

veterinärer. Genom ett tillägg i den nya överenskommelsen från 1993 har

även kiropraktorerna kommit att omfattas. Den nya överenskommelsen

reglerar således 19 olika yrkesgrupper, varav 18 är att hänföra till hälso-

och sjukvårdssektorn.

Överenskommelsen är tillämplig på yrkesutövare som tillhör någon av

de 19 yrkesgrupperna och som är medborgare i något av de

fördragsslutande länderna. Sverige kan i det avseendet sägas ha gått

längre än vad överenskommelsen kräver och upprätthåller inte något krav

på medborgarskap.

Enligt huvudregeln skall den som vunnit en jämförlig form av rättsligt

godkännande att utöva yrket i ett land ha rätt att få behörighet även i de

övriga länder där bestämmelser om godkännande gäller. Bestämmelsen

om godkännande har motsvarande tillämpning på den som har eller är

berättigad att få anställning som apotekare i någon av staterna och på den

som utan att vara apotekare har rätt att expediera recept på apotek.

Överenskommelsen ger även vissa andra yrkesutövare som utbildats i

fördragsslutande stat, där bestämmelser om godkännande av

yrkesutövare inte gäller, rätt att vinna godkännande i stat som har

bestämmelser om sådant godkännande. Denna bestämmelse tillämpas

bl.a. på den som har svensk arbetsterapeutexamen eller genomgått äldre

svensk godkänd utbildning till arbetsterapeut, den som i Sverige

genomgått hälso- och sjukvårdslinjens inriktning mot diagnostisk

radiologi (90 poäng) eller genomgått äldre godkänd utbildning till

röntgenassistent, den som i Sverige fullgjort för skötare i psykiatrisk vård

gällande krav på utbildning och praktisk tjänstgöring eller äldre godkänd

utbildning till skötare i psykiatrisk vård samt den som i Sverige fullgjort

för undersköterska gällande krav på utbildning och praktisk tjänstgöring

eller motsvarande äldre godkänd utbildning.

I överenskommelsen finns även vissa bestämmelser om godkännande

av specialistkompetens.

4.5.2 Den europeiska unionen

Sverige har genom medlemskapet i EU åtagit sig att tillämpa regler om

ömsesidigt erkännande av kompetensbevis för verksamhet inom bl.a.

hälso- och sjukvården. För att svenska medborgare skall kunna utnyttja

den fria arbetsmarknaden inom EU måste Sverige bl.a. se till att de

nationella utbildningarna uppfyller de krav som är förutsättningen för ett

ömsesidigt godkännande av kompetensbevis.

Romfördraget föreskriver att fri rörlighet för arbetstagare skall

säkerställas inom gemenskapen. Ministerrådet åläggs att, enligt ett visst

förfarande, utfärda direktiv eller förordningar i vilka de åtgärder anges

som är nödvändiga för att gradvis genomföra den fria rörligheten för

arbetstagare.

Inom EG försökte man till en början reglera varje yrkeskategori för sig

och de första direktiven var därför specialdirektiv som rörde enskilda

yrkesområden. Det skulle emellertid ta orimligt lång tid att reglera alla

yrkesområden på motsvarande sätt och 1989 kom därför ett generellt

direktiv som omfattar alla yrken som i någon mening är lag- eller

förordningsreglerade och som bygger på högskoleutbildningar som

omfattar minst tre år. År 1992 antogs ytterligare ett generellt direktiv om

ömsesidigt erkännande av yrkesutbildning och yrkespraktik. Detta andra

generella direktiv omfattar de behörighetsreglerade yrken som inte

omfattas av övriga specialdirektiv eller det första generella direktivet.

Sektorsdirektiven

De första direktiven om godkännande av behörighetsbevis m.m. för

yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården gällde läkare, tandläkare,

sjuksköterskor i allmän hälso- och sjukvård, farmaceuter och

barnmorskor.

För varje yrkesgrupp finns både ett erkännandedirektiv och ett

samordningsdirektiv. Erkännandedirektivet är ett direktiv om ömsesidigt

erkännande av kompetensbevis som syftar till att underlätta den faktiska

utövningen av etableringsrätten och ett fritt tillhandahållande av tjänster.

Samordningsdirektivet är ett direktiv om samordning av de i de olika

länderna fastställda bestämmelserna om yrkesutbildningen.

Enligt direktiven skall ett medlemsland erkänna de övriga ländernas

kompetensbevis genom att ge dem samma ställning inom sitt territorium

vad gäller rätten att utöva yrkesverksamhet. En förutsättning för detta är

att den utbildning som ligger till grund för beviset uppfyller de

minimikrav som fastställs i direktiven.

Direktiven omfattar både självständigt yrkesverksamma och anställda.

För de självständigt yrkesverksamma reglerar direktiven både rätten att

etablera sig inom yrket och rätten att tillfälligt tillhandahålla tjänster i ett

annat medlemsland.

I direktiven anges minimikrav för den utbildning som kan ligga till

grund för de kompetensbevis som omfattas av direktivens principer om

ömsesidigt erkännande. I olika detaljeringsgrad anges också vilka

kunskaper utbildningen skall leda fram till och i vissa fall vilka

yrkesuppgifter en yrkesutövare, som erkänns med stöd av direktiven, får

utföra.

Direktiven är tillämpliga endast på medborgare i ett medlemsland med

kompetensbevis från någon av de institutioner i medlemsländerna som

finns uppräknade i respektive direktiv. De enskilda medlemsländerna har

möjlighet att därutöver erkänna såväl medborgare från medlemsstater

med utbildning från tredje land som medborgare från tredje land med

kompetensbevis som grundar sig på en utbildning i detta land eller ett

medlemsland. Ett sådant erkännande blir bindande bara för det egna

landet. Sverige upprätthåller inte något krav på medborgarskap.

Enligt direktiven har det mottagande landet inte rätt att kräva

kunskaper i landets språk eller i medicinalförfattningar för att erkänna ett

kompetensbevis som uppfyller direktivens krav. Enligt praxis anses dock

tillräckliga språkkunskaper vara något som ligger i den enskilde

yrkesutövarens yrkesansvar. Detta gäller särskilt inom vårdsektorn.

Indirekt kan man möjligen också säga att vissa språk- och

författningskunskaper erfordras. Om en yrkesutövare gör sig skyldig till

fel eller försummelse i sin yrkesutövning på grund av bristande

språkkunskaper eller kunskaper i landets lagstiftning kan denne nämligen

bli föremål för disciplinära åtgärder eller i allvarliga fall få sin

legitimation återkallad. Det finns också bestämmelser i direktiven som

ålägger de berörda myndigheterna att om det är nödvändigt anvisa

den som söker godkännande i ett annat medlemsland möjlighet att i hans

eget eller patienternas intresse skaffa tillräcklig kunskap i landets språk.

Direktiven ålägger länderna att inom viss tid anmäla vilken myndighet

inom landet som skall fullgöra de uppgifter som anges i direktiven i fråga

om bl.a. lämnande/mottagande av uppgifter, om utredning, om

auktorisering, om skrivande av intyg och om inrättande av

informationskontor. I Sverige ankommer det på Socialstyrelsen att

fullgöra vissa sådana uppgifter.

När det gäller läkares yrkesutövning har tre tidigare direktiv

(75/362/EEG, 75/363/EEG och 86/457/EEG) samordnats i ett direktiv

kallat rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av

läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-,

examens- och andra behörighetsbevis. Direktivet som trädde i kraft den 1

juli 1994 innehåller bl.a. bestämmelser som reglerar det ömsesidiga

erkännandet av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för

läkare och specialister.

De ursprungliga direktiven om tandläkare, 78/686-687/EEG, har

ändrats genom direktiv 89/594/EEG och 90/658/EEG samt kompletterats

genom direktiv 81/1057/EEG. Direktiven reglerar både grundutbildning

och specialistutbildning för tandläkare.

De två ursprungliga direktiven om sjuksköterskors yrkesverksamhet

och utbildning (77/452-453/EEG) har ändrats genom direktiv 89/594-

595/EEG och 90/658/EEG. Genom direktiv 81/1057/EEG har också

vissa kompletteringar gjorts. Direktiven omfattar endast sjuksköterskor

med ansvar för allmän hälso- och sjukvård.

De ursprungliga direktiven om farmaceuter, 85/432-433/EEG, har

ändrats genom direktiv 85/584/EEG och 90/658/EEG. I direktiven

markeras att den geografiska fördelningen av apotek samt frågan om

monopol på utlämning av läkemedel inte är reglerad i direktiven utan är

en fråga som de enskilda länderna förfogar över.

De ursprungliga direktiven om barnmorskor, 80/154-55/EEG, har

ändrats genom direktiven 80/1273/EEG, 89/594/EEG och 90/658/EEG.

Innehav av kompetensbevis som barnmorska är i samtliga länder en

förutsättning för att få utöva yrket.

En utförligare beskrivning av de speciella direktiven finns i

departementspromemorian Införande av EES-rätt ömsesidigt

erkännande av kompetensbevis för verksamhet inom hälso- och

sjukvården m.m. (Ds 1992:34) och i betänkandet Ny

behörighetsreglering på hälso- och sjukvårdens område m.m. (SOU

1996:138).

De generella direktiven

Genom tillkomsten av två generella direktiv om ömsesidigt erkännande

av kompetensbevis finns det numera ett system för erkännande av

yrkeskompetens för i stort sett hela arbetsmarknaden inom EU. De

generella direktiven bygger på principen att en person som tillåts att

utöva ett visst yrke i sitt hemland enligt detta lands lagar också skall ha

rätt att utöva motsvarande yrke i ett annat medlemsland (värdlandet). Om

det finns väsentliga skillnader i utbildningens innehåll eller längd, har

värdlandet rätt att ställa krav på att den sökande har utövat yrket på heltid

i minst två år under den senaste tioårsperioden. Det förhållandet att

Sverige (liksom de övriga nordiska länderna) vid en jämförelse med

övriga EU-länder har ytterst få yrken reglerade, innebär att en stor grupp

svenska yrkesutövare inte kan utnyttja sin rätt till fri rörlighet direkt efter

avslutad utbildning.

Det första generella direktivet (rådets direktiv 89/48/EEG av den

21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av

examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar

minst tre års studier) trädde i kraft inom EG i januari 1991. Genom

direktivet har man velat införa en generell ordning för erkännande av

examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som utfärdats

efter avslutande av postgymnasiala utbildningar omfattande minst tre år.

Direktivet gäller för varje medborgare i en medlemsstat som vill utöva

ett reglerat yrke i en värdmedlemsstat, antingen i självständig verksamhet

eller såsom anställd. Yrken som regleras av ett separat direktiv om

fastställande av avtal om medlemsstaternas ömsesidiga erkännande av

examensbevis omfattas dock inte av detta generella direktiv.

När det i en värdmedlemsstat krävs ett examensbevis för att utöva ett

reglerat yrke, får den behöriga myndigheten inte under hänvisning till

otillräckliga kvalifikationer vägra att ge en medborgare i en medlemsstat

tillstånd att utöva detta yrke på samma villkor som gäller för dess egna

medborgare

 om den sökande innehar det examensbevis som krävs i en annan

medlemsstat för att påbörja eller utöva yrket i fråga i landet, och detta

examensbevis erhållits i en medlemsstat, eller

 om den sökande har utövat yrket i fråga på heltid under två år under

de närmaste föregående tio åren i en medlemsstat som inte reglerar detta

yrke och har intyg som visar att han eller hon med godkänt resultat har

slutfört en postgymnasial utbildning om minst tre år som har förberett

honom eller henne för utövande av yrket.

Trots de ovan redovisade bestämmelserna får värdmedlemsstaten

också kräva av den sökande att denne skall lägga fram bevis på

yrkeserfarenhet, när omfattningen av den utbildning som åberopas som

stöd för ansökan är minst ett år kortare än den som krävs i

värdmedlemsstaten.

Värdmedlemsstaten kan också i vissa fall, enligt direktivet, kräva att

den sökande skall slutföra en anpassningstid som inte överstiger tre år

eller genomgå ett lämplighetsprov.

Det första generella direktivet kompletteras med det andra generella

direktivet (rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra

generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning,

en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG).

Direktivet trädde i kraft den 18 juni 1994. Det första generella direktivet

är, som redovisats ovan, begränsat till akademiska utbildningar som

omfattar minst tre år. För att göra det lättare för den som vill utöva

yrkesverksamhet som i en värdmedlemsstat förutsätter genomgången

utbildning på en annan utbildningsnivå har därför en andra generell

ordning införts.

Det andra generella direktivet bygger på samma principer och

innehåller i tillämpliga delar samma bestämmelser som det första

generella direktivet. Direktivet är inte tillämpligt på de yrken som

omfattas av speciella direktiv. Det omfattar de utbildningsnivåer som den

första generella ordningen inte täcker, nämligen de som svarar mot annan

postgymnasial utbildning och därmed likvärdig utbildning eller som

svarar mot lång eller kort gymnasial utbildning jämte i vissa fall praktik

och yrkesutbildning.

I det andra generella direktivet finns en definition som saknas i det

första generella direktivet, nämligen reglerad utbildning. Med detta avses

teoretisk och praktisk utbildning som särskilt utformats för visst yrke och

som omfattar en eller flera kurser som vid behov kompletteras genom

praktik eller yrkeserfarenhet som har den utformning och den nivå som

medlemsstatens lagar och andra författningar bestämmer eller som

övervakas eller godkänts av den för ändamålet utsedda myndigheten.

Direktivet gäller för både egna företagare och för anställda medborgare

i en medlemsstat som vill utöva ett reglerat yrke i en värdmedlemsstat.

Från direktivets tillämpningsområde undantas verksamheter som regleras

genom särskilda direktiv som finns förtecknade i en bilaga till direktivet

(bilaga A). Däremot är det generella direktivet tillämpligt på utövandet

av yrken såsom anställd när det gäller yrken som regleras i direktiv som

finns upptagna i bilaga B till direktivet.

Direktivet ger medborgare i andra medlemsstater behörighet att utöva

ett i värdlandet reglerat yrke där det krävs examensbevis på

postgymnasial eller akademisk utbildning. En förutsättning för sådan

yrkesutövning i värdlandet är att den sökande har det examensbevis som

krävs i en annan medlemsstat för att påbörja eller utöva yrket och detta

examensbevis har erhållits i en medlemsstat, eller att den sökande har

utövat yrket på heltid under två år under de närmast föregående tio åren i

medlemsstat som inte reglerar yrket och dessutom innehar

utbildningsbevis av visst angivet slag som utfärdats av en behörig

myndighet i en medlemsstat utsedd enligt den statens lagar och andra

författningar. Två års yrkeserfarenhet får dock inte krävas när

utbildningsbeviset utfärdats efter reglerad utbildning.

Värdmedlemsstaten kan uppställa vissa krav på att den sökande skall

lägga fram bevis om yrkeserfarenhet när omfattningen av den utbildning

som åberopas till stöd för ansökan är minst ett år kortare än den som

krävs i värdmedlemsstaten. Värdmedlemsstaten har också i vissa fall rätt

att kräva att den sökande skall genomgå en anpassningstid eller ett

lämplighetsprov. Bestämmelserna om krav på yrkeserfarenhet och

bestämmelserna om anpassningstid respektive lämplighetsprov får inte

tillämpas kumulativt.

Kravet på två års yrkeserfarenhet får inte ställas om utbildningsbeviset

utfärdats efter reglerad utbildning och praktik. Däremot får

värdmedlemsstaten kräva att sökanden genomgår en anpassningstid om

högst tre år eller ett lämplighetsprov.

Eftersom de generella direktiven inte omfattar de yrken som regleras i

särskilda direktiv innebär detta problem för sådana sjuksköterskor som

inte omfattas av direktivet för sjuksköterskor i allmän hälso- och

sjukvård. Det gäller exempelvis sjuksköterskor som har en

direktutbildning inom en viss specialitet. Med nuvarande regelsystem

omfattas denna grupp inte av något direktiv. Därför har Kommissionen i

ett förslag till Ministerrådet (KOM (96) 22) om ett tredje generellt

direktiv föreslagit en ändring av direktiven 89/48 och 92/51 som innebär

att dessa direktiv också skall tillämpas på sådana sjuksköterskor som inte

har ett examensbevis enligt sjuksköterskedirektivet. Förslaget behandlas

för närvarande inom Ministerrådet och det är oklart när ett beslut kan

fattas.

4.6 Åliggandelagen

4.6.1 Bakgrund

Från och med den 1 oktober 1994 ersattes 1980 års tillsynslag med lagen

(1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården

(åliggandelagen) samt lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på

hälso- och sjukvårdens område (disciplinpåföljdslagen) (se närmare prop.

1993/94:149, bet. 1993/94:SoU26, rskr. 1993/94:410). I propositionen

angav regeringen att det yttersta syftet med tillsynen över hälso- och

sjukvården, även individtillsynen, är att bevaka kvalitet och säkerhet i

vården och förebygga risker för skador för patienterna. Det är därför

främst i de fall då patientens liv eller hälsa sätts i fara som det finns skäl

att kunna göra gällande ett särskilt ansvar för personalen. I andra fall

saknas enligt regeringens mening anledning att ha ett mer vidsträckt

ansvar för hälso- och sjukvårdspersonal än för andra yrkesgrupper.

Ett skäl för att ersätta tillsynslagen med ny lagstiftning var enligt

regeringen att öka överskådligheten och samla i vart fall de regler som

avser personalens allmänna skyldigheter och Socialstyrelsens tillsyn över

personalen i en särskild författning. De regler som avser åtgärder mot

den som inte fullgör sina åligganden samlades i en särskild lag om

disciplinpåföljd m.m. Konstruktionen illustrerar bl.a. att det finns en

skillnad mellan å ena sidan det ganska vida område som Socialstyrelsens

tillsynsansvar omfattar och å andra sidan det mer inskränkta område där

det finns skäl att ställa någon bland hälso- och sjukvårdspersonalen till

ansvar i en särskild offentligrättslig ordning (prop. 1993/94:149 s. 45f).

4.6.2 Begreppet hälso- och sjukvårdspersonal

Åliggandelagen inleds med bestämmelser om vem som omfattas av

lagen. 1 § första stycket är indelad i åtta punkter som anger de olika

grupper av personal som enligt åliggandelagen är hälso- och

sjukvårdspersonal.

Enligt första punkten är personal som har legitimation för yrke inom

hälso- och sjukvården att anse som hälso- och sjukvårdspersonal. Vilka

de legitimerade grupperna är framgår av 2, 2 a och 5 §§

behörighetslagen. För närvarande omfattar legitimationsreglerna tolv

yrkesgrupper. Dessa är barnmorskor, optiker, logopeder, läkare,

psykologer, psykoterapeuter, sjukgymnaster, sjuksköterskor,

tandhygienister, tandläkare samt kiropraktorer och naprapater med viss

utbildning.

Åliggandelagens bestämmelser gäller legitimerad hälso- och

sjukvårdspersonal oberoende av om de arbetar i offentlig eller privat regi.

Eftersom reglerna enligt ordalydelsen gäller den som har legitimation för

yrke inom hälso- och sjukvården omfattar de även legitimerade

yrkesutövare som arbetar utanför den traditionella hälso- och

sjukvårdsorganisationen, t.ex. psykologer inom skolans elevvård eller

inom kriminalvården. Om en person med legitimation arbetar med

uppgifter av annat slag än hälso- och sjukvård skall åliggandelagen

däremot inte vara tillämplig. Vid tillämpningen av första punkten

jämställs med legitimerad yrkesutövare den som enligt särskilda

föreskrifter har motsvarande behörighet.

I ett beslut från den 28 augusti 1997 angående vissa gruppers

tillhörighet till hälso- och sjukvårdspersonalen (S94/4409/S, S96/5940/S)

konstaterar regeringen bl.a. att legitimerade psykologer alltid räknas som

hälso- och sjukvårdspersonal och står under samhällets tillsyn enligt

åliggandelagen och disciplinpåföljdslagen i den mån deras yrkesutövning

innebär att de undersöker, vårdar eller behandlar andra människor.

Enligt andra punkten omfattar begreppet hälso- och sjukvårdspersonal

personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar som

medverkar i vård, behandling eller undersökning av patienter. Utanför

denna punkt faller personal vars arbetsuppgifter inte har något direkt

samband med vården, t.ex. städpersonal. De är inte att hänföra till hälso-

och sjukvårdspersonal.

Med hälso- och sjukvårdspersonal avses även icke legitimerad

personal som fullgör direkta eller indirekta uppgifter inom området

individinriktad patientvård eller åligganden med nära anknytning därtill.

Även icke medicinsk personal kan omfattas i den utsträckning den har att

fullgöra indirekta patientuppgifter. Med sådana uppgifter avses i detta

sammanhang åtgärder som inte är direkt riktade mot patienter men som

den medicinskt behandlande personalen är beroende av vid behandlingen

av patienter. Det gäller t.ex. inställning av dialysmaskiner och

röntgenapparatur. Således omfattas medicinsk-teknisk personal och

sjukhusfysiker av begreppet hälso- och sjukvårdspersonal. Lagen

omfattar också personal med administrativa uppgifter på klinik- eller

motsvarande nivå om deras uppgifter påverkar förutsättningarna för det

praktiska arbetet med vården av enskilda patienter (se prop. 1993/94:149

s. 57f).

Enligt tredje punkten är den som i annat fall vid vård, behandling eller

undersökning biträder en legitimerad yrkesutövare att betrakta som

hälso- och sjukvårdspersonal. Denna punkt blir tillämplig exempelvis

inom delar av kommunernas äldreomsorg och på vissa laboratorier som

leds av legitimerade yrkesutövare.

Fjärde punkten gäller apotekspersonal och personal vid den särskilda

giftinformationsverksamheten som drivs av Apoteket AB i de fall deras

arbete kan påverka den medicinska säkerheten för någon.

Femte punkten omfattar larmoperatörer och därmed jämställd personal

vid larmcentraler i den mån de förmedlar hjälp eller lämnar råd och

upplysningar till vårdsökande.

Enligt sjätte punkten är arbetsterapeuter att betrakta som hälso- och

sjukvårdspersonal i åliggandelagens mening när det gäller åtgärder för att

förebygga, utreda eller behandla medicinska besvär.

För den händelse det i framtiden tillkommer yrkesutövare med sådana

arbetsuppgifter att de bör räknas till hälso- och sjukvårdspersonalen finns

i sjunde punkten en möjlighet för regeringen att meddela föreskrifter om

att sådana grupper skall omfattas av lagen.

I åttonde punkten finns en hänvisning till 8 § behörighetslagen. Det

gäller medborgare i en stat som omfattas av EES-avtalet och som är

behöriga att tillhandahålla tjänster inom hälso- och sjukvården utan att ha

svensk legitimation. Även dessa personer omfattas av åliggandena för

hälso- och sjukvårdspersonal.

4.6.3 Allmänna åligganden

Bestämmelser om allmänna åligganden för hälso- och

sjukvårdspersonalen finns i 2-7 a §§ åliggandelagen.

I 2 § anges att personalen skall utföra sitt arbete i överensstämmelse

med vetenskap och beprövad erfarenhet. En patient skall ges sakkunnig

och omsorgsfull vård som uppfyller dessa krav. Vården skall så långt

möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten och denne skall

visas omtanke och respekt.

I hälso- och sjukvårdspersonalens grundläggande skyldigheter ingår

enligt 3 § att se till att patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd

och om de behandlingsmetoder som finns. Hälso- och

sjukvårdspersonalen skall vidare om patienten avlidit fullgöra sina

uppgifter med respekt för den avlidne och visa de efterlevande hänsyn

och omtanke. Dessa frågor regleras i 4 §.

I 6 § har införts en särskild bestämmelse som anger att hälso- och

sjukvårdspersonal själv bär ansvaret för hur han eller hon fullgör sina

arbetsuppgifter. Detta yrkesansvar har funnits tidigare men är nu

uttryckligen angivet i lagen. Ansvaret innebär bl.a. att om uppgifter

delegeras till en enskild utför han eller hon dessa under eget yrkesansvar.

Den som delegerat uppgifterna ansvarar därefter inte för deras

fullgörande men väl för sitt delegationsbeslut vilket inkluderar

bedömningen av mottagarens möjlighet att fullgöra uppgifterna.

Bestämmelser om delegation finns i 7 §. Där sägs att hälso- och

sjukvårdspersonal får överlåta en arbetsuppgift till någon annan endast

när detta är förenligt med en god och säker vård. Vidare sägs att den som

till någon annan överlåter en arbetsuppgift för vilken det krävs formell

kompetens svarar för att den som fått uppgiften har förutsättningar att

fullgöra den.

Enligt 7 a § skall den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen

rapportera till vårdgivaren om en patient i samband med vård, behandling

eller undersökning drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av

allvarlig skada eller sjukdom.

4.6.4 Tystnadsplikt m.m.

Bestämmelser om tystnadsplikt m.m. inom den enskilda hälso- och

sjukvården finns samlade i 8-11 §§ åliggandelagen. På detta sätt gäller i

allt väsentligt samma sekretessregler för uppgifter inom den offentliga

och den enskilda hälso- och sjukvården.

I 8 § anges att hälso- och sjukvårdspersonal inom den enskilda hälso-

och sjukvården inte obehörigen får röja vad han eller hon i sin

verksamhet fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga

förhållanden. Sådan tystnadsplikt kan även gälla mot patienten själv om

det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av

synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till patienten. För offentligt

anställd personal finns motsvarande bestämmelser i 7 kap. 1 och 3 §§

samt 14 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100).

I 9 § åliggandelagen anges vidare att hälso- och sjukvårdspersonal inte

får röja en uppgift från en enskild om någon annan persons hälsotillstånd

eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att fara uppkommer

för att den som lämnat uppgifterna eller någon närstående till

uppgiftslämnaren utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften

röjs. Motsvarande bestämmelse finns för offentligt anställd personal i

7 kap. 6 § sekretesslagen.

I 10 § åliggandelagen finns särskilda bestämmelser om tystnadsplikt

vad gäller varors tillverkning och innehåll som hälso- och

sjukvårdspersonal fått kännedom om i verksamheten. Denna

bestämmelse har sin motsvarighet för offentligt anställd personal i 8 kap.

12 § sekretesslagen.

Hälso- och sjukvårdspersonal är skyldig att lämna ut uppgifter om

denna skyldighet grundar sig på bestämmelser i lag eller förordning.

Dessutom är personalen enligt 11 § åliggandelagen skyldig att lämna ut

uppgifter om någon vistas på en sjukvårdsinrättning till vissa rättsliga

myndigheter, exempelvis domstol.

I patientjournallagen (1985:562) finns särskilda regler om utformning

av patientjournaler. I lagen ges även bestämmelser om offentlighet och

sekretess för journalhandlingar inom den enskilda hälso- och sjukvården.

Såvitt avser journalhandlingar inom den offentliga vården gäller i fråga

om att ta del av journalhandlingar bestämmelserna i

tryckfrihetsförordningen och i sekretesslagen.

4.7 Disciplinpåföljdslagen

4.7.1 Disciplinpåföljder

Disciplinpåföljdslagen gäller hälso- och sjukvårdspersonal i deras

yrkesutövning inom hälso- och sjukvården (1 §). Med hälso- och

sjukvårdspersonal förstås enligt lagen personal som omfattas av

åliggandelagen (2 §).

Bestämmelserna om disciplinpåföljd gäller enligt 3 § endast

yrkesutövning som har samband med undersökning, vård och behandling

av patienter eller klinisk forskning på människor.

Med disciplinpåföljd avses erinran eller varning enligt 4 § andra

stycket. Sådan påföljd kan åläggas om hälso- och sjukvårdspersonal

uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör vad som åvilar honom eller

henne enligt 2, 3, 5, 7, 8 och 9 §§ åliggandelagen eller enligt någon

annan föreskrift som är av direkt betydelse för vården (4 § första

stycket).

Om felet är ringa eller om det framstår som ursäktligt får

disciplinpåföljd underlåtas. Detta framgår av 4 § första stycket andra

meningen. Bedömningen skall göras av Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd (HSAN) så långt som möjligt utifrån generella och

objektiva grunder.

Enligt 4 § tredje stycket kan även den som tillhört hälso- och

sjukvårdspersonalen men inte längre gör det åläggas disciplinpåföljd om

det finns särskilda skäl.

I 5 § anges att om hälso- och sjukvårdspersonal anmälts till åtal får

disciplinärt förfarande enligt denna lag inte inledas eller fortsättas

avseende samma förseelse. Vidare sägs i 20 § tillsynslagen att om hälso-

och sjukvårdspersonal som är föremål för disciplinärt förfarande är

skäligen misstänkt för ett brott i yrkesutövningen för vilket är föreskrivet

fängelse skall anmälan till åtal göras av Socialstyrelsen. Även HSAN är

skyldig att i motsvarande fall göra anmälan till åtal enligt 33 §

disciplinpåföljdslagen.

I 5 § andra stycket har i förtydligande syfte lagts till att om en gärning

prövats i straffrättslig ordning får ett disciplinärt förfarande inledas eller

fortsättas endast om förseelsen av någon annan anledning än bristande

bevisning inte har ansetts vara något brott.

I 6 § finns en preskriptionsregel av innebörd att disciplinpåföljd inte

får åläggas någon som inte inom två år blivit underrättad om anmälan

enligt 25 § eller enligt de instruktioner som gäller för JO eller JK.

Disciplinpåföljd får aldrig åläggas senare än fem år efter förseelsen.

4.7.2 Återkallelse av legitimation m.m.

En legitimation kan enligt 7 § disciplinpåföljdslagen återkallas av tre

skäl,

1. om den legitimerade varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke

eller på annat sätt visat sig uppenbart olämplig att utöva yrket,

2. om den legitimerade på grund av sjukdom eller liknande

omständighet inte kan utöva yrket tillfredsställande, eller

3. om den legitimerade begär att legitimationen skall återkallas och det

inte finns hinder mot återkallelse från allmän synpunkt.

Härutöver kan legitimationen återkallas för all legitimerad personal som

fått sin auktorisation återkallad i något EES-land.

Om det finns grundad anledning att anta att legitimationen bör

återkallas på grund av sjukdom enligt andra punkten ovan kan den

legitimerade föreläggas att låta sig läkarundersökas. Finns ett beslut om

läkarundersökning får legitimationen återkallas tills frågan om

legitimationens återkallelse slutligt prövats, s.k. interimistisk återkallelse.

Följs inte ett föreläggande om läkarundersökning inom ett år får

legitimationen återkallas.

Även andra behörigheter att utöva yrke inom hälso- och sjukvården än

legitimation som meddelats enligt behörighetslagen kan enligt 12 §

återkallas om den som fått behörigheten

1. varit oskicklig vid utövningen av yrket eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket, eller

2. på grund av sjukdom eller annan liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande.

Kraven för att sådan behörighet i första hand s.k.

förordnandebehörigheter skall kunna återkallas är inte lika högt ställda

som vid återkallelse av legitimation. Det behöver således inte vara fråga

om grova fel. De behörigheter som avses i bestämmelsen kan även

återkallas interimistiskt. Om en förskrivningsrätt missbrukas bör enligt

förarbetena (se prop. 1993/94:149 s. 125) hela behörigheten återkallas.

Speciella regler beträffande förskrivningsrätten har därför inte ansetts

erforderliga.

Om legitimation återkallats eller en förskrivningsrätt dragits in eller

begränsats skall enligt 11 § ny legitimation respektive behörighet

meddelas när förhållandena medger det. Ansökan om ny legitimation

prövas av HSAN.

4.7.3 Inskränkningar i förskrivningsrätten

Utöver återkallelse av legitimation får enligt 9 § disciplinpåföljdslagen

behörighet för läkare eller tandläkare att förskriva såväl narkotiska eller

alkoholhaltiga läkemedel som teknisk sprit dras in eller begränsas vid

missbruk av förskrivningsrätten. Inskränkningar i behörigheten får enligt

10 § göras interimistiskt om det finns sannolika skäl för misstanke om

missbruk av förskrivningsrätten. Sådant beslut gäller sex månader med

en möjlighet till förlängning ytterligare högst sex månader om det

föreligger särskilda skäl.

4.7.4 Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN)

Av 13 § disciplinpåföljdslagen framgår att frågor om disciplinpåföljd och

frågor om återkallelse av legitimation m.m. prövas av HSAN. I 14-34 §§

ges bestämmelser om bl.a. nämndens sammansättning och handläggning

i nämnden.

Frågor om disciplinpåföljd skall tas upp på anmälan av Socialstyrelsen

eller av den patient som saken gäller eller om patienten själv inte kan

anmäla saken, en närstående till patienten (19 §). Frågor om återkallelse

av legitimation m.m. tas upp på anmälan av Socialstyrelsen eller på

ansökan av den som saken gäller. Anmälan eller ansökan till HSAN skall

göras skriftligen och skall innehålla uppgift bl.a. om anmälarens eller

sökandens namn, vem anmälan eller ansökan avser och vilken

anmärkning som riktas mot en anmäld.

Förfarandet i HSAN är i regel skriftligt. Muntlig förhandling får

emellertid förekomma, när det kan antas vara till fördel för utredningen.

Detta anges i 24 §. Enligt 25 § skall underrättelse om anmälan eller

ansökan snarast överlämnas till den som anmälan eller ansökan avser. En

sådan underrättelse behövs inte om det är uppenbart att anmälan eller

ansökan inte kan bifallas eller att underrättelsen är onödig.

Ordföranden får ensam fatta vissa beslut som anges i 16 §. Det gäller

t.ex. beslut som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i sak

om det inte gäller en fråga av principiell beskaffenhet och det finns

grundad anledning anta att ärendet inte kan leda till någon

disciplinpåföljd.

HSAN:s verksamhet redovisas på ett mer utförligt sätt i avsnitt 4.9.

4.7.5 Överklagande m.m.

Bestämmelser om överklagande finns i 35-38 §§ disciplinpåföljdslagen.

HSAN:s beslut kan enligt 35 § överklagas till kammarrätten. Alla

överklaganden går till Kammarrätten i Stockholm. Kammarrättens

avgörande kan sedan överklagas hos Regeringsrätten. Prövningen där

kräver prövningstillstånd enligt 35 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291).

I prop. 1994/95:27 Fortsatt reformering av instansordningen m.m. i de

allmänna förvaltningsdomstolarna föreslogs att ett hundratal måltyper

som tidigare har överklagats från förvaltningsmyndighet till kammarrätt i

fortsättningen skall prövas av länsrätt som första domstolsinstans och att

det skall krävas prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt. Vad

gäller mål från HSAN har regeringen gjort ett särskilt uttalande i

propositionen (s. 157 f). Där anges sammanfattningsvis att den

principiella utgångspunkten att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga

på första instans även bör få genomslag i nu aktuella ärenden och att den

första domstolsprövningen av beslut i HSAN alltså skall ske i länsrätt.

Vid riksdagsbehandlingen av disciplinpåföljdslagen gjordes emellertid

vissa tillkännagivanden till regeringen. Bland annat uttalade riksdagen att

regeringen bör återkomma till denna med förslag till ett mer differentierat

sanktionssystem för hälso- och sjukvårdspersonalen och att regeringen på

nytt bör pröva frågan om att öka möjligheterna till interimistisk

delegitimering. Med hänsyn till detta ansåg regeringen i nyss nämnda

proposition att det var för tidigt att i samband med den lägga fram förslag

om nedflyttning av mål angående överprövning av HSAN:s beslut till

länsrätten.

4.8 Offentlig tillsyn m.m.

4.8.1 Tillsynslagen

Den 1 januari 1997 infördes enhetliga bestämmelser om tillsyn över

hälso- och sjukvården. Reglerna samlades i en ny lag (1996:786) om till-

syn över hälso- och sjukvården (tillsynslagen), se prop. 1995/96:176, bet.

1995/96:SoU18, rskr. 1995/96:281. Socialstyrelsen utövar tillsyn såväl

verksamhetstillsyn som individtillsyn över all hälso- och sjukvård oav-

sett driftsform, med undantag för den sjukvård som ges inom För-

svarsmakten (1 §). Med hälso- och sjukvård avses i det här

sammanhanget samma sak som i HSL. Det innebär att tillsynen omfattar

såväl de sjukdomsförebyggande åtgärderna som den direkt sjukvårdande

verksamheten. Till hälso- och sjukvården räknas även tandvården.

Även när någon, i en verksamhet som inte utgör hälso- och

sjukvårdsverksamhet, tar emot uppdrag från hälso- och sjukvården

avseende provtagning, analys eller annan utredning som utgör led i

bedömningen av en patients hälsotillstånd eller behandling, står denna

verksamhet under tillsyn av Socialstyrelsen (3 §).

Om en patient i samband med vård, behandling eller undersökning

inom hälso- och sjukvården drabbats av eller utsatts för risk att drabbas

av allvarlig skada eller sjukdom skall vårdgivaren snarast göra anmälan

till Socialstyrelsen, se 5 §. Bestämmelsen har ersatt förordningen

(1982:772) om skyldighet att anmäla vissa skador m.m. i hälso- och

sjukvården ("Lex Maria"). I 7 a § åliggandelagen stadgas en skyldighet

för hälso- och sjukvårdspersonalen att rapportera till den som svarar för

vården om en patient drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av

allvarlig skada eller sjukdom.

Av 7 § tillsynslagen framgår att den som vill bedriva hälso- och

sjukvård skall anmäla detta till Socialstyrelsen. Anmälningsskyldigheten

omfattar även verksamhet som tar emot uppdrag från hälso- och

sjukvården och utgör led i bedömningen av patientens hälsotillstånd och

behandling. Anmälan skall bl.a. innehålla uppgifter om verksamhetens

inriktning, var verksamheten bedrivs, vem som är chef för verksamheten

och vem som svarar för anmälningsskyldigheten enligt Lex Maria-

bestämmelsen. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet påbörjar

verksamhet eller i väsentlig del ändrar tidigare verksamhet utan att ha

gjort föreskriven anmälan till Socialstyrelsen döms till böter. Det

sistnämnda framgår av 21 §.

Socialstyrelsen skall enligt 25 § föra ett centralt register med hjälp av

automatisk databehandling över verksamhet som anmälts enligt

tillsynslagen. Det skall vara möjligt att använda registret i tillsynsarbetet

och för forskning. Vidare får det användas för framställning av statistik. I

26 § anges vilka uppgifter som får tas in i registret. Det är främst

uppgifterna i anmälan till Socialstyrelsen om verksamheten som får

registreras.

I sin tillsynsverksamhet har Socialstyrelsen rätt att ta del av handlingar

och erhålla upplysningar i behövlig utsträckning samt göra inspektioner

(10-12 §§).

Det finns också ett sanktionssystem gentemot den som bedriver hälso-

och sjukvård. Om hälso- och sjukvårdsverksamhet påbörjas eller ändras

utan anmälan till Socialstyrelsen kan som tidigare nämnts böter utdömas

(21 §). I 14 § finns bestämmelser som ger Socialstyrelsen rätt att meddela

förelägganden. Om Socialstyrelsen finner att en vårdgivare inte uppfyller

kraven på god vård och missförhållandena är av betydelse för

patientsäkerheten, får styrelsen förelägga vårdgivaren att avhjälpa

påtalade missförhållanden. Föreläggande får förenas med vite. I 16 §

anges att Socialstyrelsen, om föreläggande enligt 14 § inte följs och

missförhållandena är allvarliga, har rätt att helt eller delvis förbjuda

hälso- och sjukvårdsverksamheten.

Om det är fara för patientens liv, hälsa eller personliga säkerhet i

övrigt, får Socialstyrelsen utan föregående föreläggande med stöd av

17 § helt eller delvis förbjuda verksamheten. Om det finns sannolika skäl

för att verksamheten helt eller delvis kommer att förbjudas enligt 16 eller

17 § och ett sådant beslut inte kan avvaktas, får Socialstyrelsen tills

vidare helt eller delvis förbjuda verksamheten (18 §).

Den som fortsätter att bedriva hälso- och sjukvårdsverksamhet efter

det att Socialstyrelsen beslutat att förbjuda verksamheten kan dömas till

böter eller fängelse i högst sex månader (22 §).

4.8.2 Tillsyn och kontrollmöjligheter i övrigt

Genom behörighetslagens regler om krav på viss kompetens för utövande

av vissa yrken sker en statlig kontroll av att kraven på hälso- och

sjukvårdens kvalitet upprätthålls.

Utöver den tidigare redovisade tillsynen kommer det tillsynsansvar

som arbetsgivaren har enligt arbetsrättslagstiftningen samt personalens

ansvar enligt straffrättsliga regler. Inom den arbetsrättsliga

lagstiftningens ramar har arbetsgivaren rätt att utöva sin arbetsledning.

Med stöd av kollektivavtal kan arbetsgivaren ha rätt att utkräva

disciplinansvar, dvs. vidta disciplinära åtgärder. Bestämmelserna om

disciplinansvar för offentligt anställda finns också i lagen (1994:260) om

offentlig anställning.

Enligt det straffrättsliga regelverket kan den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet

åsidosätter vad som gäller för uppgiften enligt 20 kap. 1 § brottsbalken

dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst två år. Om brottet har

begåtts uppsåtligen och är att anse som grovt, kan dömas för grovt

tjänstefel till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

I 20 kap. 3 § brottsbalken finns också särskilda straffbestämmelser för

brott mot tystnadsplikten. Den som gör sig skyldig till sådant brott kan

dömas till böter eller fängelse i högst ett år. Regler om sekretess och

tystnadsplikt för hälso- och sjukvårdspersonal finns dels i åliggandelagen

och patientjournallagen vad gäller privat anställd personal och dels i

sekretesslagen (1980:100) vad gäller offentligt anställd personal.

Förutom tjänstefel och brott mot tystnadsplikten kan andra allmänna

regler i brottsbalken också bli tillämpliga på hälso- och

sjukvårdspersonal i fråga om handlingar i deras yrkesverksamhet. Det

gäller t.ex. olika brott mot liv och hälsa som mord och dråp, misshandel

och vållande till annans död eller vållande till kroppsskada samt

framkallande av fara för annan.

4.9 Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet

4.9.1 Inledning

Särskilda nämnder för prövning av disciplinpåföljder inom hälso- och

sjukvården har funnits sedan år 1947 och verkade inom Socialstyrelsen

(tidigare Medicinalstyrelsen) fram till år 1980. Vid denna tidpunkt bröts

Medicinalväsendets ansvarsnämnd ut ur Socialstyrelsen och blev en

självständig myndighet Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

(HSAN). Utbrytningen motiverades i propositionen (prop. 1978/79:220

s. 22) främst med att det av hänsyn till rättssäkerheten för såväl

patienterna som sjukvårdspersonalen var en fördel att nämnden stod fri i

förhållande till tillsynsmyndigheten.

HSAN:s verksamhet reglerades fram till oktober 1994 i första hand i

1980 års tillsynslag. Från och med den 1 oktober 1994 prövas frågor om

disciplinpåföljd inom hälso- och sjukvården och tandvården av HSAN

enligt reglerna i disciplinpåföljdslagen. Dessutom regleras HSAN:s

verksamhet i förordningen (1996:571) med instruktion för Hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd (instruktionen). I instruktionen finns även

hänvisningar till Verksförordningen (1995:1322). Som kommer att

framgå i den följande texten är dessutom förvaltningslagen och

rättegångsbalken i vissa delar tillämpliga på HSAN:s verksamhet.

Disciplinpåföljdslagens innehåll har kortfattat redovisats i ett tidigare

avsnitt. I den följande texten koncentreras redovisningen till de delar av

lagen som direkt berör HSAN:s verksamhet.

4.9.2 Närmare om ansvarsnämndens uppgifter

I disciplinpåföljdslagen regleras frågor om HSAN huvudsakligen i 13-

24 §§. De frågor som prövas av HSAN anges dessförinnan. Det gäller

frågor om åläggande av disciplinpåföljderna erinran och varning (4 §)

samt andra frågor med anknytning till behörighet och legitimation, dvs.

återkallelse av legitimation (7 §), läkarundersökning då fråga om

återkallelse av legitimation uppkommit (8 §), begränsningar av

förskrivningsrätten avseende narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel

och teknisk sprit (9-10 §§), ny legitimation efter det att den tidigare varit

återkallad (11 §) samt återkallelse av annan behörighet inom hälso- och

sjukvården (12 §).

HSAN består enligt 14 § av en ordförande och ytterligare åtta

ledamöter som utses av regeringen för tre år. Ordföranden skall vara

ordinarie domare och övriga ledamöter skall ha särskild insikt i hälso-

och sjukvård. En ledamot utses efter förslag från Landstingsförbundet

och Svenska kommunförbundet tillsammans. Landsorganisationen i

Sverige (LO), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) och Sveriges

Akademikers Centralorganisation (SACO) föreslår vardera en ledamot.

De fyra återstående ledamöterna utses bland personer som kan anses

särskilt företräda allmänhetens intresse. I regel är dessa fyra personer

riksdagsledamöter eller f.d. riksdagsledamöter.

Till nämndens förfogande står ett kansli. Nämndens ordförande är

heltidsanställd med titeln generaldirektör. Kansliet består av omkring

30 personer, varav cirka hälften är juristhandläggare. Till nämndens

kansli är också knutet medicinskt sakkunniga vilka även är föredragande

i nämnden.

Nämnden är enligt 15 § beslutsför med ordföranden och sex andra

ledamöter. Ordföranden får ensam fatta vissa beslut som anges i 16 §.

Det gäller beslut som inte innefattar slutligt avgörande i sak, dock inte

föreläggande att genomgå läkarundersökning eller interimistisk

återkallelse av legitimation i anledning av sådant föreläggande,

interimistisk återkallelse av förskrivningsrätt eller interimistisk

återkallelse av annan behörighet.

Ordföranden får vidare enligt samma bestämmelse ensam fatta beslut

som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i sak om det inte

gäller en fråga av principiell beskaffenhet och det finns grundad

anledning anta att ärendet inte kan leda till någon disciplinpåföljd, ärende

om återkallelse av legitimation eller behörighet på egen begäran då

hinder mot återkallelse inte kan antas föreligga samt ärende om

återkallelse av legitimation då föreläggande om läkarundersökning inte

följts.

Reglerna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare skall enligt 17 §

tillämpas mot den som handlägger ärenden i nämnden och reglerna i

29 kap. rättegångsbalken om omröstning med endast lagfarna ledamöter

skall enligt 18 § tillämpas vid omröstning i nämnden. Vid sådan

omröstning skall ordföranden först säga sin mening.

Behörig att göra anmälan i frågor om disciplinpåföljd är enligt 19 §

den patient som saken gäller, eller om patienten inte själv kan anmäla

saken, en närstående till patienten. Behöriga att göra anmälan är även

Socialstyrelsen, Riksdagens ombudsmän (JO) och Justitiekanslern (JK).

Ansökan om återkallelse av legitimation kan endast göras av nämnda

myndigheter och av den legitimerade själv.

Anmälan eller ansökan skall göras skriftligt och i 21 § anges närmare

vad handlingarna skall innehålla. Om de inte är fullständiga kan nämnden

enligt 22 § ge föreläggande om komplettering vid påföljd att anmälan

eller ansökan inte tas upp till prövning.

I 23 § anges att det är nämnden som svarar för att ett ärende blir

tillräckligt utrett. Nämnden kan förelägga hälso- och sjukvårdspersonal

att ge in journaler och andra handlingar som behövs för ärendets

utredning och nämnden kan såväl förelägga som utdöma vite för att få in

dessa handlingar (23 § andra stycket). Nämnden kan också inhämta

yttrande från myndigheter, tjänstemän och andra om det krävs särskild

sakkunskap i ärendet (27 §).

Enligt 8 § instruktionen är även 19 § förvaltningslagen tillämplig på

HSAN:s verksamhet. Där regleras rätten att få avvikande mening

antecknad. Även i övrigt är förvaltningslagens bestämmelser tillämpliga

på HSAN:s verksamhet om inte avvikande regler meddelats särskilt, t.ex.

i disciplinpåföljdslagen.

Nämnden kan enligt 31 § disciplinpåföljdslagen överlämna ett ärende

beträffande arbetstagare till arbetsgivaren för åtgärd som kan ankomma

på denne om det är uppenbart att ärendets behandling i nämnden inte är

påkallad från allmän synpunkt eller för att tillvarata patientens rätt.

Nämnden kan också med stöd av 32 § överlämna en anmälan till

landstinget eller kommunen för åtgärd om anmälan innehåller klagomål

över brister i kontakten mellan en patient och hälso- och

sjukvårdspersonalen och om det finns grundad anledning anta att

anmälan inte kan föranleda disciplinpåföljd. Det kan gälla ärenden som

är mer lämpliga för en förtroendenämnd enligt lagen (1992:563) om

förtroendenämndsverksamhet inom hälso- och sjukvården m.m.

Nämnden skall enligt 33 § göra anmälan till åtal om nämnden i ett

ärende finner att den mot vilken disciplinpåföljd är ifrågasatt är skäligen

misstänkt för att i yrkesutövningen ha begått brott för vilket fängelse är

föreskrivet. Om ärendet inte är anhängigt i nämnden är det enligt 20 §

tillsynslagen Socialstyrelsen som är skyldig att göra sådan anmälan.

Nämndens slutliga beslut kan enligt 35 § överklagas till kammarrätten

(i Stockholm). Överklagande kan enligt 36 § göras av enskild som gjort

anmälan om det gått honom eller henne emot, av annan som beslutet

angår om det gått honom eller henne emot samt av Socialstyrelsen för att

tillvarata allmänna intressen. Överklagandet måste ha kommit in inom tre

veckor från det att parten fått del av beslutet. Socialstyrelsen måste

emellertid överklaga inom tre veckor från det att beslutet meddelades.

Ett beslut av nämnden som inte är slutligt får som huvudregel endast

överklagas i samband med att ärendet slutligen avgörs. Vissa beslut som

inte är slutliga får dock enligt 38 § andra stycket överklagas särskilt. Det

gäller bland annat beslut om att interimistiskt återkalla legitimation eller

interimistiskt dra in eller begränsa förskrivningsrätten.

4.9.3 Statistiska uppgifter

Av den statistik som HSAN tagit fram för sin anslagsframställning för

budgetåret 1997-1999 framgår bl.a. att av anmälningarna till nämnden

kommer omkring 90 procent från patienter och 10 procent från

Socialstyrelsen. Vad gäller ärendenas fördelning på olika yrkesgrupper

dominerar anmälningar mot läkare med cirka 80 procent. Anmälningar

mot tandläkare uppgår till 5-10 procent medan resten av anmälningarna

främst avser sjuksköterskor och barnmorskor. Under år 1997 kom 2 860

ärenden in till HSAN och 2 885 ärenden avgjordes av nämnden. Vid årets

utgång uppgick antalet balanserade ärenden till 1 529. Antalet beslutade

påföljder i HSAN har i stort sett följt ärendeutvecklingen och uppgår till

omkring 20 procent av de fall där påföljd kan komma i fråga (dvs.

preskription eller andra hinder föreligger inte).

Antalet återkallelser av legitimationer är tämligen få och har under senare

år uppgått till cirka ett tjugotal per år. Det gäller samtliga yrkesgrupper.

För närvarande har cirka 200 yrkesutövare fått sina legitimationer

återkallade varav drygt hälften är sjuksköterskor, ett femtiotal läkare och

ett tjugotal tandläkare. Knappt 100 personer (varav tre fjärdedelar läkare

och resten tandläkare) har begränsningar i förskrivningsrätten. Dessa

siffror bör jämföras med antalet legitimerade yrkesutövare inom

respektive yrkesgrupp. För närvarande finns det drygt 29 000 läkare,

12 500 tandläkare och 115 000 sjuksköterskor. Under 1980-talet har

omkring ett fyrtiotal läkare fått sina legitimationer återkallade, dvs. i

genomsnitt cirka 4 per år.

5 Överväganden och förslag

5.1 Inledning

5.1.1 Grundläggande principer för behörighetsregleringen

Regeringens bedömning: Behörighetsregleringen bör främst

användas för att uppnå de samhälleliga målen om att hälso- och

sjukvården skall vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov

av trygghet i vården och behandlingen, dvs. för att upprätthålla en hög

patientsäkerhet. Avregleringen av vissa vårdutbildningar inom

högskolan, nya organisationsformer inom den offentliga vården, en

ökad etablering av yrkesgrupper inom den privata vården samt

Sveriges medlemskap i EU, har sammantaget ökat behovet av en

tydlig och utvecklad behörighetsreglering. Samtidigt har behovet av

att i behörighetsregleringen skilja på offentlig och privat anställd

vårdpersonal minskat i betydelse.

Skälen för regeringens bedömning: Behörighetslagstiftningen syfte

är att uppnå målet om att vården skall vara av god kvalitet och tillgodose

patientens behov av trygghet i vården och behandlingen, dvs. att

upprätthålla en hög patientsäkerhet.

Någon form av reglering av rätten att utöva yrken inom hälso- och

sjukvården har funnits sedan mycket lång tid tillbaka. Sådana regleringar

är väl förankrade i samhället. Den kritik som framförts mot

legitimationsreglerna grundar sig främst på åsikten att reglerna inte

tillräckligt effektivt skyddar patienterna från yrkesutövare som missköter

sig. Det har bl.a. framförts att nuvarande behörighets- och

legitimationsregler inte innebär någon reell kontroll av en persons

lämplighet för ett visst yrke utöver kontrollen av att personen genomgått

den utbildning och i vissa fall den praktik som är en förutsättning för

legitimationen. Kritikerna menar att ur det perspektivet utgör

legitimationen inget annat än en ytterligare bekräftelse på att personen

genomgått utbildningen vilket lika gärna skulle kunna ske enbart genom

utfärdandet av examens- eller utbildningsbeviset.

En viktig och avgörande skillnad mellan examens- eller

utbildningsbeviset och legitimationen är emellertid att legitimationen till

skillnad från examens- eller utbildningsbeviset kan dras in om en

yrkesutövare missköter sig i yrket eller drabbas av sjukdom som

omöjliggör fullgod yrkesutövning samt vid egen begäran. I sin yttersta

konsekvens innebär en sådan indragning av legitimationen i praktiken

ofta ett yrkesförbud, en i svensk rättstradition mycket ingripande

sanktion. Detta utgör ett skäl att vara restriktiv vid bedömningen av vilka

yrkesgrupper som skall omfattas av reglerna. Härutöver fyller

legitimationen ett viktigt informationsbehov för bl.a. allmänheten genom

att samhället med legitimationen ger en form av garanti för att

yrkesutövaren har en viss kunskapsnivå och vissa personliga egenskaper

som gör honom eller henne lämplig att utöva yrket. Det gäller särskilt

avseende yrkesgrupper som i inte obetydlig utsträckning är verksamma i

privat regi. Privatpraktiserande yrkesutövare arbetar ofta självständigt

och saknar ibland den kollegiala kontroll som finns på t.ex. ett

landstingsdrivet sjukhus. Man kan heller inte bortse från att

legitimationen har viss betydelse för att underlätta det internationella

arbetskraftutbytet. Det är regeringens uppfattning att de nu angivna

skälen även fortsättningsvis bör ligga till grund för principerna för

legitimation.

Det grundläggande skälet till införandet av rättsliga regleringar av

yrken inom hälso- och sjukvården är omsorgen om patienternas säkerhet

i vården, patientsäkerheten. Varje förändring eller utvidgning av

bestämmelserna måste därför ha patientens berättigade krav på säkerhet

som ledstjärna. Det är således patientens välmotiverade krav på säkerhet

i vården som måste vara utslagsgivande när man bedömer behovet av

lagstiftning för att reglera och begränsa rätten att utöva olika yrken inom

hälso- och sjukvården, t.ex. genom särskilda legitimationsregler.

Det bör dock påpekas att legitimations- och behörighetsregleringen

endast är ett av många styrmedel eller instrument som staten förfogar

över för att kontrollera att yrkesutövare inom hälso- och sjukvården har

den nödvändiga kompetens som behövs för att upprätthålla en god

patientsäkerhet.

Redan utbildningsbeviset ger således både viss information om och

garanti för yrkesutövarens kompetens. Socialstyrelsens föreskrifter och

allmänna råd är andra hjälpmedel för att upprätthålla en god kompetens

hos personalen, bl.a. som ett stöd för vårdgivaren i hans eller hennes

skyldighet att upprätthålla en god vårdkvalitet. En kontroll sker även

genom Socialstyrelsens tillsynsverksamhet. Minst lika viktig som

myndighetstillsynen är dock den kompetenskontroll och kvalitetssäkring

som vårdgivaren är skyldig att göra. Denna skyldighet har genom den

nya lagstiftningen om förstärkt tillsyn över hälso- och sjukvården (se

prop. 1995/96:176) uttryckligen reglerats genom bestämmelser i 31 §

HSL som anger att inom hälso- och sjukvården skall kvaliteten i

verksamheten systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras. Hälso-

och sjukvårdspersonalens åligganden kommer samtidigt till sitt legala

uttryck genom bestämmelserna i åliggandelagen och de som bryter mot

dessa åligganden kan erhålla påföljd enligt disciplinpåföljdslagen.

Sedan de nuvarande bestämmelserna om legitimation och annan

behörighet tillkom år 1984 har viktiga förändringar skett som berör

hälso- och sjukvården. Det gäller avregleringen av vissa vårdutbildningar

inom högskolan. Även en ökad etablering av yrkesgrupper inom den

privata vården är en förändring som har betydelse i sammanhanget.

Sveriges anslutning till EU har också medfört nya förpliktelser för

Sverige, bl.a. skyldighet att tillämpa EU:s regler för erkännande av

kompetensbevis för verksamheter inom hälso- och sjukvården. Dessa

regler har tillkommit för att undanröja hinder mot en fri rörlighet och

utbyte av arbetskraft och tjänster mellan medlemsländerna. Inom den

offentliga vården har dessutom nya organisationsformer utvecklats, bl.a.

genom ett ökat kommunalt engagemang. Det sist nämnda förhållandet

har bl.a. lett till att riksdagen för att stärka den s.k. verksamhetstillsynen

fattat beslut om den tidigare nämnda tillsynslagen. I förarbetena till lagen

konstateras att utvecklingstendenserna inom vården, med en integrering

mellan den offentliga och den enskilda hälso- och sjukvården, en mer

varierad vårdstruktur med starka ekonomiska incitament i verksamheten

samt nya vård- och behandlingsmetoder medför att gränserna mellan

offentlig och enskild vård blir alltmer flytande. Verksamhetsområdena

uppvisar också allt större likheter. I propositionen konstateras därför

sammanfattningsvis att regelsystemet angående verksamhetstillsyn bör

vara lika för offentlig och enskild vård (prop.1995/96:176 s. 44 f).

De nyss angivna omständigheterna minskar inte behovet av särskilda

legitimations- och behörighetsregler inom hälso- och sjukvården.

Tvärtom ökar behovet av en tydlig och utvecklad behörighetsreglering.

De skäl som angavs i förarbetena till nuvarande behörighetslag för att det

bör finnas sådana bestämmelser gör sig i dag gällande med än större

kraft. Man kan samtidigt konstatera att argumenten för att i

behörighetslagstiftningen skilja på offentligt och enskilt anställd

vårdpersonal har minskat påtagligt i betydelse. Regler om legitimation

och annan behörighet som förutsättning för att få utöva yrken inom

hälso- och sjukvården finns i så gott som alla länder med en hälso- och

sjukvård jämförbar med den svenska. I såväl de nordiska länderna som

flera länder inom EU är regleringen av olika yrken dessutom mer

omfattande och detaljerad än här i landet. De internationella

förhållandena utgör således inget hinder mot en fortsatt reglering av

yrken inom hälso- och sjukvården. Tvärtom gynnar en anpassning av de

svenska reglerna till förhållandena i de nordiska länderna och länderna

inom EU de svenska yrkesutövare som vill söka sig ut på den

internationella arbetsmarknaden. Ytterligare regleringar av behörigheten

att utöva yrke inom hälso- och sjukvården bör däremot inte ske enbart av

det skälet att yrket i fråga är reglerat i andra länder, utan

patientsäkerheten bör vara utgångspunkten även för en sådan reglering.

Däremot kan det internationella perspektivet vara en omständighet som

vägs in vid en slutlig bedömning av om t.ex. ett yrke som i dag är

oreglerat skall regleras.

Kvacksalverilagen har varit i kraft sedan 1961.

Alternativmedicinkommittén lämnade i betänkandet Huvudbetänkande

från Alternativmedicinkommittén (SOU 1989:60) ett förslag till lag om

alternativmedicinsk verksamhet m.m. Lagen var tänkt att ersätta

kvacksalverilagen. Under remissbehandlingen av betänkandet framfördes

en hel del kritiska synpunkter och kommitténs förslag kom inte att

genomföras. Synen på alternativmedicin har förändrats sedan 1961 och

det har därför funnits behov av att se över kvacksalverilagen.

5.1.2 Behov av förändringar inom tillsynen över hälso- och

sjukvårdspersonalen

I olika sammanhang har framförts att det finns skäl att överväga

ytterligare former av disciplinpåföljd, andra sanktioner eller åtgärder för

att höja patientsäkerheten. Steget mellan varning och återkallelse av

legitimation har ansetts vara alltför stort. De disciplinpåföljder som i dag

kan åläggas hälso- och sjukvårdspersonalen erinran eller varning

ställer inte några uttalade krav på att den berörde skall vidta egna

åtgärder för att rätta till påtalade brister i yrkesutövningen. En

enkätundersökning som gjorts på uppdrag av Utredningen om förbättrad

tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen (SOU 1995:147, s. 197 ff.)

visar emellertid att sådana åtgärder många gånger blir den reella effekten

av en disciplinpåföljd. Det är vanligt förekommande att arbetsgivaren

vidtar individuellt inriktade åtgärder för att komma till rätta med brister i

såväl de teoretiska som de praktiska yrkeskunskaperna. Även utomlands

går utvecklingen mot åtgärder som syftar till att avhjälpa den enskilde

yrkesutövarens brister. Riksdagens revisorer anförde i sin rapport

Disciplinärenden inom hälso- och sjukvården (1993/94:RR7) att det i de

flesta ärenden om disciplinpåföljd är frågan om tillfälliga händelser som

inte kräver ytterligare åtgärder när det gäller risken för upprepning. Det

finns dock ett fåtal yrkesutövare inom hälso- och sjukvården som inte har

låtit sig rättas av ålagda disciplinpåföljder och som ådragit sig flera

sådana. Det finns vidare vissa yrkesutövare som, även om de inte tidigare

ålagts disciplinpåföljd eller varit föremål för andra åtgärder, genom en

enda allvarlig förseelse visat att de är i behov av en mer ingripande

åtgärd.

Frågan om möjlighet att interimistiskt återkalla legitimation har varit

föremål för utredning i olika sammanhang. Således föreslog

Socialstyrelsen 1984 att en sådan möjlighet skulle införas även för fall i

vilka återkallelsegrunden var den legitimerades oskicklighet eller

uppenbara olämplighet att utöva yrket. Även tillsynsutredningen

diskuterade frågan i sitt betänkande (SOU 1991:63) men ansåg att de fall

som skulle komma i fråga var få och att en sådan regel därför, inte minst

mot bakgrunden av den enskildes krav på rättssäkerhet, inte var

motiverad. Riksdagens revisorer framförde i den tidigare nämnda

rapporten att det var angeläget att utöka möjligheterna till interimistisk

återkallelse av legitimation. Regeringen anförde i prop. 1993/94:149

s. 99 ff. bl.a. att det kunde finnas fog för att utöka antalet fall då

interimistisk återkallelse var möjlig. Vid en sammanvägning av skälen

för och emot talade emellertid enligt regeringen starkare skäl mot en

sådan utökning. Socialutskottet uttryckte i sitt betänkande

(1993/94:SoU26) förståelse för regeringens bedömning. Utskottet ansåg

ändå att regeringen på nytt borde pröva frågan om att öka möjligheterna

till interimistisk återkallelse av legitimation och förutsatte att

rättssäkerhetsfrågorna borde få en bred belysning. Riksdagen beslutade i

enlighet med utskottets förslag.

Socialstyrelsen för i dag ett register över legitimerad hälso- och

sjukvårdspersonal och HSAN för ett personregister för diarium och

ärendehantering. Riksdagens revisorer framförde i den tidigare nämnda

rapporten att det hos Socialstyrelsen finns ett behov av ett

riksövergripande register över hälso- och sjukvårdspersonal som ålagts

disciplinpåföljd. Socialutskottet ansåg att frågan om införandet av ett

sådant register borde övervägas ytterligare av regeringen med beaktande

bl.a. av de register som redan finns hos Socialstyrelsen. Riksdagen

beslutade i enlighet med utskottets förslag.

Disciplinpåföljdslagen trädde i kraft den 1 oktober 1994. Sedan dess

har ett antal disciplinärenden fått skrivas av på grund av att absolut

preskription inträtt. Mot denna bakgrund har en promemoria utarbetats

inom Socialdepartementet rörande bestämmelsen om absolut preskription

i disciplinpåföljdslagen. I promemorian sägs bl.a. att en förlängning av

preskriptionstiden bör övervägas till förslagsvis tio år.

I en motion till riksdagen (1997/98:m194) föreslås att bestämmelserna

om anmälan till HSAN skall ändras. Enligt förslaget skall i ärenden om

disciplinpåföljd anmälan alltid avse ansvarig hälso- och

sjukvårdspersonal. Förslaget syftar till att undvika situationer då en

yrkesutövare som begått ett fel inte kan åläggas disciplinpåföljd, därför

att han eller hon inte är anmäld. Regeringen anser att frågan bör bli

föremål för ytterligare överväganden innan ett slutligt ställningstagande

kan ske.

5.2 En ny lag om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område

Regeringens förslag: Kvacksalverilagen, behörighetslagen,

disciplinpåföljdslagen, åliggandelagen och tillsynslagen skall

sammanföras i en lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens

område.

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

Kommittén har i sitt förslag inte kunnat beakta den nya tillsynslagen,

som trädde i kraft den 1 januari 1997. Enligt kommitténs mening är det

emellertid fullt möjligt att föra in även dessa regler i en ny enhetlig

lagstiftning om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område.

Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker

förslaget. Landstingsförbundet uttrycker tveksamhet till om förslaget att

sammanföra flera lagar i en ny lag om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område ger dem som tillämpar lagstiftningen en bättre

överblick.

Skälen för regeringens förslag: De centrala regleringarna om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område finns idag i fem

lagar. I åliggandelagen finns bestämmelser om all hälso- och

sjukvårdspersonals skyldigheter i vårdarbetet. Regler om behörighet för

yrken och vilka yrkesgrupper som är legitimerade eller behöriga i övrigt

finns i behörighetslagen. I disciplinpåföljdslagen återfinns bl.a.

bestämmelser om återkallelse av legitimation för legitimerad personal

och disciplinpåföljder mot all hälso- och sjukvårdspersonal, såväl

legitimerad som icke legitimerad. Kvacksalverilagen reglerar vilka

undantag från näringsfriheten som gäller på hälso- och sjukvårdens

område, dvs. vilka åtgärder som endast får vidtas av personal som står

under Socialstyrelsens tillsyn. Tillsynen över hälso- och

sjukvårdspersonalen, den s.k. individtillsynen, samt tillsynen över själva

verksamheten, den s.k. verksamhetstillsynen, regleras slutligen i

tillsynslagen. Tillsynslagen gäller för all vård, oavsett om den bedrivs i

offentlig eller enskild regi.

De olika lagarnas yttersta syfte är att trygga säkerheten för patienterna

vid vård och behandling. Patienterna har därför ett befogat intresse av att

lagstiftningen är effektiv, lättillgänglig och tydlig. Lagstiftningen skall

rent konkret tillämpas på de yrkesutövare som arbetar med hälso- och

sjukvårdande verksamhet. Dessa yrkesutövare har därför ett särskilt

intresse av att lagstiftningen är klar, konsekvent och överskådlig. De

myndigheter som skall tillämpa lagstiftningen, främst Socialstyrelsen och

HSAN, har självfallet också ett intresse av att lagstiftningen är lätt att

överblicka och att tillämpa.

Åtskilliga förenklingar har gjorts det senaste decenniet, vilka har

underlättat såväl tillämpning som överblickbarhet, däribland borttagandet

av äldre instruktioner och reglementen för olika yrkesgrupper. I

regeringens prop. 1993/94:149 om åligganden för personal inom hälso-

och sjukvården föreslog regeringen att 1980 års tillsynslag skulle ersättas

med två nya lagar, åliggandelagen och disciplinpåföljdslagen. Skälen för

att tillskapa två lagar, som trädde i kraft den 1 oktober 1994, var främst

att det blev tydligare att de båda lagarna inte har samma

tillämpningsområde och att inte alla brott mot åliggandelagen motiverar

ett ingripande enligt disciplinpåföljdslagen. Även om det inte

uttryckligen angavs i propositionen kan ett skäl också ha varit att man

från hälso- och sjukvårdspersonalens sida ansåg det angeläget att de

åligganden som åvilade dem reglerades i en särskild, fristående lag.

Regeringen anser emellertid att ytterligare förenklingar kan göras för

att bättre uppfylla de intressen och krav som redovisats ovan. Flera skäl

talar för en omprövning av de tidigare angivna ställningstagandena för en

särskild lag om hälso- och sjukvårdspersonalens åligganden. Det i

propositionen angivna skälen att inte alla brott mot åliggandelagen

motiverar ett ingripande enligt disciplinpåföljdslagen medför inte

automatiskt att det är nödvändigt att separera lagstiftningen. Det har i stor

utsträckning varit nödvändigt, även om bestämmelserna finns i skilda

lagar, att hänvisa mellan dem. Man kan exempelvis notera att i 4 §

disciplinpåföljdslagen, som anger när disciplinpåföljd får åläggas, räknas

flera av åliggandelagens paragrafer upp (2, 3, 5, 7, 8, 9 §§). Om en

yrkesutövare åsidosätter åligganden som framgår av dessa bestämmelser

blir disciplinpåföljdslagen tillämplig. Utanför lagens tillämpningsområde

faller de bestämmelser där disciplinförfarande inte ansetts lämpligt på

grund av att bestämmelserna inte berör patientsäkerheten. Enligt

regeringens mening skulle det öka tydligheten om dessa bestämmelser

knöts närmare till varandra.

Såväl åliggandelagen som disciplinpåföljdslagen är i första hand

tillkomna i patienternas intresse och för deras säkerhet. Det är samhällets

uppgift att se till att bestämmelserna efterlevs. Ur patienternas synvinkel

är det en fördel om lagstiftningen är överskådlig och klar och att det i ett

sammanhang anges vilka åligganden som åvilar personalen, hur tillsynen

skall ske och i vilka fall samhället ansett det nödvändigt att beivra

överträdelser eller underlåtelser av dessa åligganden genom särskilda

disciplinpåföljder när patientsäkerheten så kräver. Det bör således ur

patientens synvinkel vara av särskilt värde om dessa bestämmelser

samlades i ett mer enhetligt regelsystem.

Regeringen anser att det även av andra skäl kan ifrågasättas om det,

som i dag, krävs fem lagar för att bl.a. reglera olika yrkeskategoriers

skyldigheter inom hälso- och sjukvården, dvs. om det i skilda lagar måste

regleras vilka åligganden som åvilar hälso- och sjukvårdspersonal, vem

som får eller inte får utföra vissa åtgärder, vem som har rätt till viss

behörighet eller legitimation och vilka disciplinpåföljder och andra

åtgärder som kan tillgripas mot dessa yrkesutövare. Det är tveksamt om

ett system där åliggande, tillsyn och disciplinpåföljder finns i skilda lagar

gynnar hälso- och sjukvårdspersonalens självklara krav på en klar,

konsekvent och överskådlig reglering.

Regeringen anser sammanfattningsvis att en bättre samordning bör ske

vad gäller de lagar som bl.a. reglerar de olika yrkesgruppernas

skyldigheter inom hälso- och sjukvården. Tillämpningen av

lagstiftningen, liksom dess överblickbarhet, torde avsevärt underlättas

om reglerna samlades i ett mer enhetligt regelsystem. Om man i en lag

tydligt särskiljer de olika delfrågorna, genom att dela in lagen i flera

kapitel, förbättras överblickbarheten avsevärt även om den föreslagna

lagen blir omfångsrik. Regeringen anser inte att det förhållandet att

åliggandelagen, disciplinpåföljdslagen och tillsynslagen varit i kraft så

kort tid utgör något hinder mot en sammanslagning av de aktuella

lagarna. Regeringen föreslår därför att de nämnda lagarna sammanförs i

en ny gemensam lag om yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården.

I sammanhanget bör också nämnas att Kommittén om hälso- och

sjukvårdens finansiering och organisation (HSU 2000) behandlat frågan

om en samlad hälso- och sjukvårdslagstiftning i betänkandet Patienten

har rätt (SOU 1997:157). Kommittén anför bl.a. att hälso- och

sjukvårdslagstiftningen behöver ses över och att en utgångspunkt bör

vara de bestämmelser som har betydelse för patientens ställning samlas i

en lag i stället för att de som nu är spridda på flera lagar. Den uppenbara

fördelen med detta är, enligt kommittén, att bestämmelserna blir

tillgängliga och överskådliga för såväl patienter och personal som för

allmänheten. Lagtekniskt kan detta åstadkommas på olika sätt, t.ex.

genom en patientlag eller i en hälso- och sjukvårdsbalk. Enligt

regeringens mening utgör förslaget om en ny lag om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område ett första steg i den riktning som

förespråkas i betänkandet.

5.3 Behörighetsregleringen för vissa yrkesgrupper

5.3.1 Inledning

5.3.1.1 Kriterier för legitimation

Regeringens bedömning: Patientsäkerheten bör vara överordnad

övriga kriterier när det gäller bedömningen av om ett yrke skall

omfattas av bestämmelserna om legitimation. Övriga kriterier är att

hänföra till yrkesrollens innehåll, utbildningsnivå och internationella

förhållanden. Kretsen av legitimerade yrkesutövare bör inte göras

alltför vid.

Behörighetskommitténs bedömning: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalat sig om

bedömningsgrunderna vid överväganden kring vilka yrkesgrupper som

bör omfattas av bestämmelserna om legitimation har i huvudsak ställt sig

bakom kommitténs ståndpunkter.

Skälen för regeringens bedömning: Legitimationen utgör sedan lång

tid det mest framträdande beviset på en yrkesutövares kompetens inom

hälso- och sjukvården. I flera fall är legitimationen en förutsättning för

annan behörighet såsom exempelvis ensamrätt att utöva yrket och rätt till

yrkestitel. Legitimationen är ett uttryck för att en yrkesutövare står under

samhällets tillsyn och har godkänts för yrkesverksamhet inom det

område legitimationen avser. Den främsta betydelsen ligger i samhällets

möjlighet att på ett märkbart och tydligt sätt genom indragning av

legitimationen reagera när en legitimerad yrkesutövare allvarligt

missköter sig.

Om samhället skulle avstå från att lägga in vissa kvalitetskrav på

yrkesverksamheten skulle behörighetsregleringen kunna komma att

urholkas och mera bli frågan om en registrering av olika hälso- och

sjukvårdande verksamheter eller yrkesgrupper. En sådan reglering kan

knappast vara motiverad för att upprätthålla en god patientsäkerhet.

Enligt förarbetena till nuvarande behörighetslag är legitimationens

huvudfunktion att vara en garanti för att personalen har en viss

kunskapsnivå och vissa personliga egenskaper samt utgöra en

varudeklaration för personalens kvalifikationer. Rätten till legitimation

skall förbehållas sådana grupper av yrkesutövare som har en självständig

yrkesfunktion med kvalificerade arbetsuppgifter och ett särskilt ansvar

för patienternas säkerhet i vården och som i inte oväsentlig utsträckning

vänder sig direkt till allmänheten, t.ex. i egenskap av fria yrkesutövare.

Regeringen anser att patientsäkerheten måste vara överordnat övriga

kriterier när det gäller bedömningen av om ett yrke skall omfattas av

bestämmelserna om legitimation. Övriga kriterier som bör tillmätas stor

betydelse kan inordnas under begreppen yrkesrollens innehåll,

utbildningsnivå och internationella förhållanden.

Yrkesrollens innehåll är väsentligt vid överväganden kring om ett yrke

skall omfattas av legitimationsbestämmelserna. En viss bredd i

yrkesrollen bör krävas. Yrkesrollen måste även innefatta ett visst mått av

självständighet. Det kan vara frågan om att ställa diagnos och föranstalta

om olika typer av behandlingar. Yrkesrollen bör också innefatta ett direkt

patientansvar med ansvar för diagnostiska och terapeutiska förfaranden.

Även om yrkesutövaren inte har någon direkt patientkontakt kan

emellertid hans eller hennes bedömning i vissa fall ändå ha stor betydelse

för patientens säkerhet, t.ex. genom att den som har den direkta

patientkontakten inte kan göra motsvarande bedömning eller endast med

svårighet kan göra den. Vidare bör beaktas hur riskfyllt yrkesutövandet

kan vara för den enskilde patienten/klienten, dvs. hur stor risknivån vid

felbehandling är. Vid bedömningen bör också tas hänsyn till om

yrkesrollen innefattar egen förskrivnings-, remiss- och intygsrätt.

Om yrkesrollen enbart utövas i offentlig anställning kan i vissa fall

behovet av legitimation vara mindre än om det finns möjligheter att

bedriva verksamhet i privat regi. Emellertid har utvecklingen visat att

vården i allt större utsträckning sker i olika blandningar mellan offentligt

och privat. I lagstiftningen likställs numera också verksamhetstillsynen

över offentlig och privat vård. Skälen för att i behörighetslagstiftningen i

något väsentligt avseende skilja på offentligt och enskilt anställd

vårdpersonal har därmed minskat i betydelse. Regeringen anser därför att

yrkesgrupper som har särskild betydelse för patientsäkerheten bör kunna

omfattas av en reglering genom t.ex. legitimation, även om

tjänstgöringen för närvarande enbart sker i offentlig regi.

Utbildningens nivå, längd och innehåll samt den vetenskapliga

förankringen är ytterligare omständigheter som framstår som

betydelsefulla vid bedömningen av om ett yrke skall vara

legitimationsgrundande. Självfallet är det svårt att se sådana kriterier

fristående från de nyss uppräknade. Yrkesrollens innehåll avspeglas

oftast i utbildningens nivå och längd, men utbildningsaspekten måste

ändå vägas in i bedömningen. Utbildningen bör vara väl definierad och

leda till ett särskilt yrke. Det bör vara frågan om en förhållandevis

kvalificerad utbildning. Ett rimligt krav kan vara att utbildningen är av

högskolekaraktär och att den har en viss omfattning, således inte enbart

en kortare kurs. En omständighet som kan vara av betydelse är om

utbildningen avslutas med en särskilt reglerad/godkänd yrkesexamen.

När det gäller tilläggsutbildningar kan det vara mindre relevant att

karaktärisera en tilläggsfunktion som legitimationsgrundande om redan

grundutbildningen är legitimationsgrundande.

Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt arbete i

överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Detta medför

att ett legitimationsyrke måste ha en väsentlig förankring i en

vetenskaplig grund för yrkesutövningen i fråga.

Internationella förhållanden kan medföra att yrkesverksamhet som vi i

Sverige traditionellt sett inte har gett särskild behörighet ändå bör

omfattas av en reglering. Genom medlemskapet i EU har Sverige åtagit

sig att tillämpa regler om ömsesidigt erkännande av kompetensbevis för

verksamhet inom bl.a. hälso- och sjukvården (jfr. avsnitt 4.5.2). I vissa

fall kan det vara en fördel för svenska medborgare med svensk utbildning

som vill utöva sitt yrke i ett annat medlemsland att yrket är reglerat i

Sverige. En sådan omständighet bör emellertid inte utgöra ett exklusivt

skäl för t.ex. legitimering. Även det förhållandet att ett yrke omfattas av

den nordiska överenskommelsen om en gemensam arbetsmarknad för

viss hälso- och sjukvårdspersonal (jfr. avsnitt 4.5.1) och/eller är

legitimerat i andra nordiska länder kan vara ett argument för legitimation.

Detta för att ytterligare integrera ländernas arbetsmarknader.

Sverige har, sett i ett europeiskt perspektiv, förhållandevis få yrken

som är reglerade. Om ett yrke är oreglerat i Sverige kan medborgare i ett

annat EU-land i princip fritt etablera sig och ge vård och behandling. För

att Sverige skall kunna uppställa krav på kompetens etc. på andra EU-

medborgare krävs, enligt de generella EG-direktiven om ömsesidigt

erkännande av kompetensbevis (jfr. avsnitt 4.5.2), att yrket är reglerat här

i landet. Det är i det sammanhanget inte tillräckligt att utbildningen är

reglerad, det krävs att yrket omfattas av en reglering.

Vissa av de kriterier som ställts upp är utformade på ett sådant sätt att

en yrkesgrupp antingen omfattas av kriteriet eller inte omfattas av det.

Beträffande några kriterier gäller att en yrkesgrupp kan uppfylla dem i

högre eller mindre grad. Något krav på att samtliga kriterier skall vara

uppfyllda kan inte ställas. Hur mycket som skall krävas för att en

yrkesgrupp skall komma i fråga för legitimation måste avgöras genom en

sammanvägning av samtliga omständigheter, varvid de redovisade

kriterierna får utgöra grunden för bedömningen. Kriterierna bör också

kunna vara utgångspunkt vid en bedömning av om en yrkesgrupp som

inte bör erhålla legitimation i stället skall omfattas av någon

kompletterande behörighetsreglering.

Med de höga krav som ställs för att en yrkesgrupp skall komma i fråga

för legitimation blir med nödvändighet antalet yrkesgrupper som

uppfyller kraven relativt begränsat. Det är också regeringens uppfattning

att kretsen av legitimerade yrkesutövare inte bör göras alltför vid.

Regeringen redovisar i avsnitt 5.3.2 vilka nya yrkesgrupper som enligt

förslaget skall omfattas av bestämmelserna om legitimation.

Om det stora problemet ur kompetens- och behörighetssynpunkt inom

ett yrkesområde är avsaknaden av en reglerad utbildning, är det inte

rimligt att gå omvägen om en legitimation för att komma till rätta med

problemen. Regeringen avser därför att, genom att utöka antalet

yrkesexamina i högskoleförordningen (1993:100), reglera ytterligare

utbildningar. Som tidigare redovisats är det emellertid inte tillräckligt

med en reglering av utbildningen för att yrket skall räknas som reglerat

enligt det första generella EG-direktivet om ömsesidigt erkännande av

kompetensbevis. För att Sverige i det sammanhanget skall ha möjlighet

att ställa krav på kompetens krävs att yrket är reglerat. En lagstiftning

som innebär att ytterligare yrken regleras medför således ökade

möjligheter för Sverige att kontrollera yrkesutövare och uppställa krav på

kompetens etc.

5.3.1.2 Skyddad yrkestitel för vissa legitimerade

Regeringens förslag: Av de legitimerade yrkesutövarna skall

apotekare, arbetsterapeuter, barnmorskor, logopeder, läkare,

psykologer, psykoterapeuter, receptarier, sjukgymnaster,

sjukhusfysiker, sjuksköterskor, tandhygienister och tandläkare erhålla

ensamrätt till sin yrkestitel (skyddad yrkestitel) vid verksamhet inom

hälso- och sjukvården.

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Sveriges leg. Optikers Riksförbund finner det

synnerligen anmärkningsvärt att utredningen föreslår att optiker inte får

något skydd för yrkestiteln. I ett alltmer synkrävande samhälle med bl.a.

en framväxande IT sektor torde, enligt förbundet, optikerns roll vara

ostridig som den personal som tillhandahåller god synvård. I dag finns

cirka 2 300 legitimationer för optiker utfärdade varav cirka 2 000 är

yrkesverksamma. Antalet optiker som efter grundutbildning inte

genomgått den tidigare s.k. legitimationskursen har, enligt förbundet,

alltid varit försvinnande litet. Förbundet uppskattar denna grupp till högst

fem procent av det totala antalet yrkesverksamma. Legitimerade

Kiropraktorers Riksorganisation anser att även yrkestiteln kiropraktor

skall ges straffrättsligt skydd. Svenska Naprapatförbundet, som yttrat sig

i samråd med Naprapathögskolan, förespråkar ett skydd för titeln

naprapat.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att skyddet för

yrkestiteln inte, som i dag, skall vara förbehållet de fem yrkesgrupperna

barnmorskor, läkare, psykologer, psykoterapeuter och tandläkare. Den

nuvarande ordningen medför att det är möjligt att kalla sig t.ex.

sjuksköterska eller sjukgymnast utan att ha utbildning eller legitimation

för yrket bara man inte kombinerar denna yrkestitel med uttrycket

legitimerad. Regeringen kan inte se att det finns berättigade skäl för

någon att få kalla sig t.ex. sjukgymnast eller sjuksköterska utan att ha

legitimation för yrket. Skälen väger i vart fall inte tyngre än patienternas

krav på att även yrkestiteln ger en tydlig varudeklaration/information om

vad yrkesutövaren har för kompetens. Detta särskilt med hänsyn till att

flertalet av de yrkesgrupper det gäller i dag i princip erhåller

legitimationen genom att inge sitt examensbevis till Socialstyrelsen. De

yrkesgrupper som omfattas av legitimationsreglerna skall därför också

som huvudregel ha ensamrätt till yrkestiteln och inte enbart skydd för

beteckningen legitimerad i kombination med yrkestiteln. En sådan

reglering stärker generellt sett patientsäkerheten och gör

behörighetsregleringen avsevärt enhetligare och tydligare.

För de nu legitimerade yrkesgrupperna logopeder, sjukgymnaster,

sjuksköterskor och tandhygienister torde en ensamrätt till yrkestiteln

kopplad till legitimationen inte vålla några större problem. Visserligen

får en sådan reglering till följd att de yrkesutövare som genomgått

utbildning och erhållit examen för dessa yrken, men som inte erhållit

legitimation, inte kan använda yrkestiteln.

I förarbetena till regleringen av psykologernas och psykoterapeuternas

titelskydd anges att det måste vara tillåtet för de som har

psykologexamen att i verksamhet på hälso- och sjukvårdsområdet få

ange att de har denna examen även om de inte har erhållit legitimation.

Det måste dock ske på ett sådant sätt att en förväxling med titeln

psykolog inte sker (se prop. 1992/93:83 s. 38 och 45). Det gäller även

sådana personer som har utländsk examen som kan förväxlas med

svensk.

Om man inför en ensamrätt till yrkestiteln för de

legitimationsgrundande yrkena logopeder, sjukgymnaster, sjuksköterskor

och tandhygienister måste det vara möjligt för dem som har avlagd

examen i något av dessa yrken att, på motsvarande sätt som i dag gäller

för dem som avlagt psykolog- eller psykoterapeutexamen, i verksamhet

på hälso- och sjukvårdens område få ange sin yrkesexamen även om de

inte har erhållit legitimation.

En regel om titelskydd för legitimationsyrkena logopeder,

sjukgymnaster, sjuksköterskor och tandhygienister måste dessutom, på

samma sätt som vad gäller psykologer och psykoterapeuter, kombineras

med en regel om att en liknande titel skall anges på ett sätt som tydligt

skiljer den från de skyddade yrkestitlarna.

Vad gäller kiropraktorer och naprapater är förhållandena annorlunda.

Inom dessa yrkesgrupper finns ett inte obetydligt antal yrkesverksamma,

främst enskilda yrkesutövare, som har en annan utbildning än den som

f.n. är legitimationsgrundande. Detta gäller även optiker.

En reglering som innebär ensamrätt till yrkestiteln kiropraktor för de i

dag legitimerade kiropraktorerna skulle få till följd att kiropraktorer med

en icke legitimationsgrundande utbildning skulle fråntas rätten att

använda denna yrkestitel. Detta skulle skapa stora praktiska problem och

skulle med all sannolikhet innebära ett kraftigt ingrepp i deras närings-

och yrkesfrihet. Detsamma torde i viss mån gälla även för naprapaterna.

Med hänsyn härtill och till dessa yrkesgruppers speciella förhållanden

anser regeringen att man för närvarande inte skall låta dem omfattas av

ett titelskydd utöver det skydd för yrkesbeteckningen, dvs. yrkestitel i

kombination med beteckningen legitimerad, som finns i dag.

Vad gäller yrkesgruppen optiker arbetar de i mycket stor utsträckning

som enskilda yrkesutövare. Ett inte obetydligt antal av dessa saknar

legitimation. En ensamrätt till yrkestiteln för dem som genomgått den

nuvarande treåriga optikerutbildningen eller tidigare

legitimationsgrundande utbildning skulle i praktiken på ett ingripande

sätt begränsa närings- och yrkesfriheten för många optiker om man inte

hade generösa dispens- eller undantagsregler. Enligt regeringens

uppfattning är det därför för närvarande inte lämpligt att låta även optiker

omfattas av det nu angivna titelskyddet. På sikt bör dock, i enlighet med

den åsikt som framförts av Sveriges leg. Optikers Riksförbund, även

denna yrkesgrupp omfattas av ett titelskydd.

Det har ifrågasatts om inte ett skydd för yrkestitlarna också borde gälla

utanför hälso- och sjukvårdens respektive tandvårdens område. Enligt

regeringens mening skulle emellertid en sådan lagstiftning föra för långt.

Det har heller inte framkommit några omständigheter som tyder på att

avsaknaden av ett sådant förbud skulle vara ett problem. Om någon i

annat sammanhang använder yrkestiteln i missledande syfte som inte har

samband med hälso- och sjukvården etc. kan det vara att bedöma som

brott mot marknadsföringslagen eller vara straffbart enligt brottsbalken,

exempelvis som försök till bedrägeri.

För de yrkeskategorier som omfattas av legitimationsbestämmelserna

gäller i dag att de i sin verksamhet på hälso- och sjukvårdens område

kommer under tillsyn genom erhållandet av legitimationen. De

yrkesutövare som eventuellt väljer att inte ansöka om legitimation står

utanför samhällets tillsyn, om de inte av annan anledning exempelvis

på grund av att de biträder en legitimerad person skall räknas som

hälso- och sjukvårdspersonal. Regeringens förslag innebär inte några

förändringar härvidlag. Dock omfattas de yrkesverksamma av samhällets

tillsyn som, i enlighet med den föreslagna kompletterande regleringen av

skyddade yrkestitlar (se vidare nedan), använder sig av en skyddad

yrkestitel på hälso- och sjukvårdens område eller är anställd i offentliga

vården. Den som vill ställa sig utanför tillsynen måste således välja en

annan, icke skyddad yrkestitel.

5.3.1.3 Skyddad specialistbeteckning

Regeringens förslag: Endast sjuksköterskor som genomgått en

reglerad vidareutbildning för sjuksköterskor får rätt att i verksamhet

inom hälso- och sjukvården använda den titel som motsvaras av en

specialistsjuksköterskeexamen (skyddad specialistbeteckning).

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har främst haft synpunkter på

vilka olika vidareutbildningar för sjuksköterskor som bör regleras.

Flertalet remissinstanser har emellertid tillstyrkt förslaget om att reglera

sjuksköterskornas vidareutbildning och därigenom möjliggöra för

sjuksköterskor som genomgått en reglerad vidareutbildning att använda

den titeln som motsvaras av examen.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen har den 29 januari 1998

(U98/240/UH) gett Högskoleverket i uppdrag att lämna förslag till

utbildning för specialistsjuksköterskor med olika inriktningar samt

målbeskrivning för dessa. Därutöver skall Högskoleverket presentera en

modell för utbildning för röntgensjuksköterskor samt därjämte förslag till

målbeskrivning. Högskoleverket skall även utreda om det vid en

eventuell förändring av nuvarande ordning behövs

övergångsbestämmelser inom utbildningsområdet och i så fall lämna

förslag på sådana övergångsbestämmelser. Högskoleverket skall vid

fullföljandet av uppdraget samråda med Socialstyrelsen, berörda

yrkesorganisationer samt Landstingsförbundet och Svenska

Kommunförbundet. Uppdraget skall redovisas till regeringen senast den

30 september 1998.

I behörighetslagen finns i dag en ensamrätt för läkare och tandläkare

som genomgått föreskriven vidareutbildning att för allmänheten ange att

han eller hon är specialist inom sitt yrke. Ett motsvarande skydd för

läkares och tandläkares specialistbeteckningar finns även i lagförslaget.

Regeringen anser att även sjuksköterskors specialistbeteckningar bör

skyddas. I lagförslaget finns därför en bestämmelse som anger att den

specialistbeteckning som motsvarar en reglerad vidareutbildning för

sjuksköterskor skall få användas endast av sjuksköterskor som avlagt en

sådan examen. Om en examen benämns exempelvis

distriktssjuksköterskeexamen, får en sjuksköterska använda

specialistbeteckningen distriktssjuksköterska endast om han eller hon

avlagt en distriktssjuksköterskeexamen. Ett problem är att en reglering av

sjuksköterskornas vidareutbildning kan bli verkningslös om den inte följs

av krav på viss behörighet i fråga om anställning inom vissa funktioner

som sjuksköterska inom den allmänna hälso- och sjukvården. Denna

fråga kommer regeringen senare att överväga.

5.3.1.4 Skyddad yrkestitel för andra än legitimerade

Regeringens förslag: Som ett komplement till legitimationen skall ett

nytt system med skyddade yrkestitlar införas för vissa yrkeskategorier

som inte omfattas av bestämmelserna om legitimation. Rätten till den

skyddade yrkestiteln knyts till ett examens- eller kompetensbevis.

Regleringen innefattar inte någon exklusiv rätt att utöva yrket.

Yrkesutövare med skyddad yrkestitel räknas som hälso- och

sjukvårdspersonal när de i sin verksamhet inom hälso- och sjukvården

använder den skyddade yrkestiteln och de står därmed under

samhällets tillsyn. De kommer därmed att omfattas av regleringen i

patientskadelagen om skyldighet att teckna patientförsäkring. Vidare

blir de skyldiga att göra s.k. lex Maria-anmälningar.

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Kommittén diskuterade men tog inte ställning till

frågorna om skyldighet att teckna patientförsäkring, föra journaler och

göra lex Maria-anmälningar. Kommittén utformade heller inte något

förslag till övergångsbestämmelser.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som tagit ställning

till förslaget om skyddade yrkestitlar har ställt sig positiva. Det gäller

exempelvis Landstingsförbundet och Umeå Universitets Medicinska

fakultet. Socialstyrelsen, som tillstyrker förslaget, ser det som angeläget

att övergångsbestämmelser utformas så att behovet av dispenser

minimeras för det drygt tiotusental yrkesföreträdare som genomgått

motsvarande högskoleutbildning eller yrkesutbildning enligt en tidigare

fastställd studieordning. Styrelsen anmärker att kommittén inte belyst

frågan om hur de utomlands utbildade skall få rätt till skyddad yrkestitel.

Även de medicintekniska ingenjörernas och kuratorernas kompetenskrav

för yrkesutövning behöver, enligt styrelsen, tas upp till prövning. Malmö

kommunstyrelse, som också tillstyrker förslaget, pekar på behovet av en

tydlig reglering av formerna för dispens och bedömning av olika

utbildningar. Statskontoret tillstyrker att vissa utbildningar regleras.

Förslaget har också blivit föremål för viss kritik under

remissbehandlingen. Statskontoret ställer sig tveksamt till förslaget att

införa ett skydd av yrkestitlar och menar att legitimering torde vara ett

tillräckligt skydd för att tillgodose kravet på att hälso- och

sjukvårdspersonal har nödvändig kompetens för sin yrkesutövning.

Uppsala Universitet anför att de många olika nivåerna av statlig garanti

som föreslås avsevärt torde minska allmänhetens möjligheter att bedöma

graden av statlig garanti för olika personalgrupper. Ett system med färre

nivåer vore ur denna synpunkt, enligt universitet, att föredra.

Mitthögskolan anser att begreppet skyddad yrkestitel är något diffust och

har ett begränsat värde. Högskoleverket avstyrker förslaget om nya

yrkesexamina för andra grupper än sjukhusfysiker. Svenska

kommunalarbetareförbundet delar inte förslaget om att i lag göra en

uppräkning av yrkesbeteckningar, utan anser att systemet innebär mindre

flexibilitet och hindrar anpassning till den snabba utvecklingen inom

hälso- och sjukvården. Förbundet menar att en smidig och snabb

anpassning kan ske om Socialstyrelsen kan upprätta skyddade

yrkesbeteckningar.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att kretsen av

legitimerade yrkesutövare inte bör göras alltför vid. Detta

ställningstagande innebär att det kommer att finnas ett antal

yrkeskategorier som inte fullt svarar upp mot kraven för legitimation,

men där det ändå finns ett behov av en reglering. Liksom beträffande

legitimationen har utgångspunkten för regeringens överväganden kring

en kompletterande reglering varit att en sådan måste syfta till att stärka

patientsäkerheten.

Verksamhet på hälso- och sjukvårdens område som utövas av personer

som saknar erforderlig kompetens innebär självfallet risker för de vård-

sökande. I dag är endast ett fåtal yrkestitlar skyddade (se 9 § behörighets-

lagen). Det är således fritt för personer utan utbildning, eller med endast

en bristfällig sådan, att använda yrkesbeteckningar som ger intryck av

både kompetens och adekvat utbildning. Här skulle enligt regeringens

uppfattning en reglering som underlättade för patienter/klienter att välja

adekvat och kompetent vårdgivare innebära en förstärkning av

patientsäkerheten. Regeringen föreslår därför att man i den nya lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, som ett komplement

till bestämmelserna om legitimation, inför särskilda bestämmelser om

skyddade yrkestitlar.

Regeringens förslag innebär att rätten att använda vissa yrkestitlar

knyts till ett visst examens- eller kompetensbevis. Endast personer med

föreskriven kompetens får använda den skyddade yrkestiteln. Yrkestiteln

kommer därmed att utgöra en form av varudeklaration gentemot

patienterna.

Skyddet för yrkestiteln innefattar inte någon exklusiv rätt att utöva

yrket, utan endast en ensamrätt till de yrkestitlar som omfattas av den nya

regleringen. Förslaget innebär vidare att de yrkesutövare som erhåller

ensamrätt till en yrkestitel räknas som hälso- och sjukvårdspersonal om

de i sin verksamhet på hälso- och sjukvårdens område använder en

skyddad yrkestitel. De ställs därmed under samhällets tillsyn. Personer

som biträder en yrkesverksam med skyddad yrkestitel räknas däremot

inte härigenom automatiskt som hälso- och sjukvårdspersonal, såsom

fallet är när någon biträder en legitimerad yrkesutövare.

Även om yrkesutövare med skyddad yrkestitel enligt regeringens

förslag inte får någon exklusiv rätt att utöva ett visst yrke skulle man

kunna diskutera om en yrkesutövare med skyddad yrkestitel borde ha

större behörighet än de yrkesutövare som helt faller utanför en

behörighetsreglering. Regeringen har emellertid funnit att det för

närvarande inte finns något uttalat behov av ett så differentierat system.

Hälso- och sjukvården är emellertid stadd i ständig förändring. Nya

arbetsuppgifter och yrkeskategorier växer fram. Om det i framtiden

skulle uppkomma ett behov av en differentiering som exempelvis

innefattade större befogenheter för vissa yrkeskategorier skulle sådana

bestämmelser relativt enkelt kunna knytas till den eller de skyddade

yrkestitlar som avses.

Genom att yrkesutövarna räknas som hälso- och sjukvårdspersonal när

de använder den skyddade yrkestiteln ställs de, som nyss angetts, under

samhällets tillsyn. De kan därmed bli föremål för de disciplinära påföljd-

erna erinran och varning. Enligt regeringens uppfattning får dessa

disciplinära möjligheter anses vara tillräckliga. Något förslag om

möjlighet att ta ifrån en misskötsam yrkesutövare rätten att använda en

skyddad yrkestitel föreslås därför inte. Lagförslaget innehåller däremot

en straffsanktion som träffar den som obehörigen använder en skyddad

yrkestitel. Det skydd som i dag finns för yrkestitlar gäller endast för

verksamhet inom hälso- och sjukvården. Det nu föreslagna titelskyddet

bör få samma omfattning, vilket innebär att skyddet för yrkestiteln gäller

endast inom hälso- och sjukvården. Således är det inte straffbart enligt

den föreslagna regleringen att använda en skyddad yrkestitel inom

privatlivet eller i sammanhang som inte har anknytning till hälso- och

sjukvård.

Ett viktigt inslag i regeringens överväganden kring en reglering av

detta slag har varit att bedöma behovet av en reglering som gör det

möjligt att utestänga mindre kompetenta eller av annan anledning

olämpliga yrkesutövare. Behörighetskommittén sammanträffade under

utredningstiden med ett stort antal yrkesgrupper, främst sådana som i dag

inte omfattas av några särskilda behörighetsbestämmelser. Det allmänna

intryck som företrädarna för dessa yrkeskategorier lämnade var, att det i

stort sett inte förekom någon direkt hälsovådlig verksamhet på området.

Kommittén uttalade därför att omständigheterna måhända talade för att

behovet av en reglering som gjorde det möjligt att skilja ut inkompetenta

eller av annan anledning mindre lämpliga yrkesutövare inte var särskilt

stort. Remissbehandlingen har inte visat på något behov av möjlighet att

skilja ut olämpliga yrkesutövare. Regeringen har därför inte funnit

anledning att låta en sådan reglering ingå i förslaget om skyddade

yrkestitlar.

Journalföringsplikten är en viktig fråga inom vården. Skyldighet att

föra patientjournal åvilar inte all hälso- och sjukvårdspersonal (se 9 §

patientjournallagen). Sådan skyldighet gäller för yrkesutövare med

legitimation eller särskilt förordnande att utöva visst yrke, den som utan

att ha legitimation utför arbetsuppgifter som annars skall utföras av

logoped, psykolog eller psykoterapeut inom den allmänna hälso och

sjukvården eller sådana arbetsuppgifter inom den enskilda hälso- och

sjukvården som biträde åt legitimerad yrkesutövare samt den som är

verksam som arbetsterapeut, kurator eller sjukhusfysiker i den allmänna

hälso- och sjukvården.

Journalföringen kan underlätta kontroll av och ingripanden mot

oskickliga yrkesutövare och får därmed stor betydelse för arbetet med att

stärka patientsäkerheten. Detta skulle tala för att journalföringsplikten

borde omfatta även de nya yrkeskategorier som enligt föreslaget skall få

skyddad yrkestitel, dvs. audionomer, biomedicinska analytiker, dietister

och ortopedingenjörer. Bland dessa fyra yrkesgrupper är det främst

audionomer och dietister som borde komma i fråga för

journalföringsplikt. Däremot framstår en sådan skyldighet som något

mindre relevant för biomedicinska analytiker och ortopedingenjörer.

Regeringen anser emellertid att man i detta avseende inte bör göra någon

åtskillnad mellan de olika yrkeskategorierna och har därför valt att inte

föreslå journalföringsplikt för någon av yrkeskategorierna. Om framtiden

skulle utvisa att någon eller några yrkesgrupper bör åläggas en skyldighet

att föra journal, får frågan övervägas på nytt.

En annan viktig fråga är vilka yrkesutövare som bör åläggas en

skyldighet att rapportera skador och skaderisker (tidigare benämnt Lex

Maria). Den 1 januari 1997 infördes, som tidigare redovisats, en

bestämmelse i åliggandelagen (7 a §) av innebörd att den som tillhör

hälso- och sjukvårdspersonalen blir skyldig att rapportera till vårdgivaren

om en patient i samband med vård, behandling eller undersökning

drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller

sjukdom. Paragrafen är ett komplement till bestämmelsen i den nya

tillsynslagens 5 § som anger att sådana incidenter skall anmälas av

vårdgivaren till Socialstyrelsen. Bestämmelserna gäller oberoende av i

vilken driftsform vården ges. Genom regeringens förslag till utvidgning

av begreppet hälso- och sjukvårdspersonal kommer den nu angivna

anmälningsskyldigheten att omfatta även personer med skyddad

yrkestitel verksamma inom hälso- och sjukvården.

När en skada inträffat inom hälso- och sjukvården är det för den

drabbade i regel av stor betydelse om vårdgivaren tecknat en

patientförsäkring. Enligt den nya patientskadelagen (1996:799), som

trädde i kraft den 1 januari 1997 är både offentliga och privata vårdgivare

skyldiga att ha en patientförsäkring. Lagen omfattar skador som

uppkommit i samband med hälso- och sjukvård i Sverige. Med hälso-

och sjukvård avses i lagen sådan verksamhet som omfattas av hälso- och

sjukvårdslagen eller tandvårdslagen, annan liknande medicinsk

verksamhet samt verksamhet inom detaljhandeln med läkemedel, allt

under förutsättning att det är fråga om verksamhet som utövas av

personal som omfattas av åliggandelagen (se 5 § patientskadelagen).

Genom regeringens förslag kommer yrkesutövare med skyddad yrkestitel

verksamma på hälso- och sjukvårdens område att omfattas av regleringen

i patientskadelagen om skyldighet att teckna patientförsäkring.

Ett centralt register över personer med skyddad yrkestitel skulle kunna

underlätta tillsynen och också vara till hjälp för vårdsökande. Avsikten

har emellertid varit att skapa ett system som ger ett visst skydd för

patienterna utan att för den skull kräva alltför stora administrativa

insatser från samhällets sida. Något register över personer med skyddad

yrkestitel, som exempelvis finns i Finland, föreslår regeringen därför

inte. Ett register över meddelade dispenser måste dock finnas hos

Socialstyrelsen. Viktigt är också att den nya regleringen följs upp med

informationsinsatser, vilket främst torde bli en fråga för Socialstyrelsen.

Mervärdesskatten är en annan för yrkesutövare och patienter väsentlig

fråga. De yrkesutövare som nu särskilt berörs är de som arbetar enskilt

och som inte är legitimerade eller arbetar hos någon som är legitimerad. I

avsnitt 5.11 återkommer regeringen till frågan om mervärdesskatt.

Regleringen med skyddade yrkestitlar förutsätter att kraven för att få

använda en skyddad yrkestitel kan definieras väl. I princip torde krävas

att de utbildningar som leder till en skyddad yrkestitel är reglerade.

Regeringen har den 29 januari 1998 (U98/240/UH) gett Högskoleverket i

uppdrag att lämna förslag till yrkesexamina samt målbeskrivning för

yrkesexamina gällande bl.a. audionomexamen, biomedicinsk

analytikerexamen, dietistexamen och ortopedingenjörsexamen.

Högskoleverket skall vid fullföljandet av uppdraget samråda med

Socialstyrelsen, berörda yrkesorganisationer samt Landstingsförbundet

och Svenska Kommunförbundet.

I sammanhanget kan det vara befogat att erinra om att det även

fortsättningsvis måste vara möjligt för en yrkesutövare som avlagt en

yrkesexamen att ange denna, även om yrkesutövaren inte har rätt att

använda den skyddade yrkestitel som en liknande yrkesexamen leder till.

Förslaget om en exklusiv rätt att använda vissa yrkestitlar kräver,

vilket bl.a. Socialstyrelsen pekat på, bestämmelser som tillgodoser

personer med äldre utbildningar och yrkesutövare som under lång tid

använt den yrkestitel som skyddas. Regeringen avser att i förordning

ange vilka äldre utbildningar som skall ge möjlighet att använda en

skyddad yrkestitel. Vidare föreslås i 3 kap. 13 § möjlighet att i enstaka

undantagsfall godkänna även andra utbildningar.

5.3.1.5 Ingen ytterligare utvidgning av begreppet hälso- och

sjukvårdspersonal

Regeringens bedömning: Förslaget om legitimation för ytterligare fyra

yrkesgrupper och en ny reglering i form av skyddad yrkestitel för fyra

yrkesgrupper medför en lämplig utvidgning och avgränsning av

begreppet hälso- och sjukvårdspersonal.

Behörighetskommitténs förslag: Kommittén föreslår att, utöver de

som redan i dag enligt åliggandelagen räknas som hälso- och

sjukvårdspersonal, även andra yrkesutövare med fastställd vårdutbildning

som i annat fall bedriver vård, behandling eller undersökning av patienter

skall räknas som hälso- och sjukvårdspersonal.

Remissinstanserna: HSAN tillstyrker förslaget att yrkesutövare med

fastställd utbildning skall omfattas av hälso- och

sjukvårdspersonalbegreppet, oavsett i vilken form yrkesutövningen sker.

För övrigt har förslaget inte kommenterats särskilt under

remissbehandlingen.

Skälen för regeringens bedömning: I departementspromemorian

Förstärkt tillsyn över hälso- och sjukvården (Ds 1995:35) påpekades att

samhället behöver förstärka sina möjligheter till tillsyn i den hälso- och

sjukvårdsverksamhet som regleras av kvacksalverilagen. I denna del

överlämnade regeringen promemorian till Behörighetskommittén.

Behörighetskommitténs förslag innebär en lösning på problemet att

vissa yrkesutövare inom hälso- och sjukvården är att betrakta som hälso-

och sjukvårdspersonal när de är offentligt anställda och därigenom

omfattas av samhällets tillsyn, medan de i privat verksamhet inte är

hälso- och sjukvårdspersonal och därför endast underkastade

kvacksalverilagens regler. Det gäller även yrkesgrupper som inte utövar

alternativmedicinsk verksamhet vilka kvacksalverilagen vanligen

förknippas med utan som har en av samhället fastställd utbildning och

som ägnar sig åt skolmedicinsk verksamhet. I departementspromemorian

exemplifieras detta med bl.a. enskilt verksamma terapeuter, ej

legitimerade optiker, dietister, viss tandvårdspersonal,

fotvårdsspecialister, undersköterskor och liknande personal.

Behörighetskommitténs förslag innebär således vissa fördelar.

Emellertid får förslaget också vissa icke önskvärda konsekvenser.

Kommitténs förslag att alla som genomgått en reglerad vårdutbildning

skall bli hälso- och sjukvårdspersonal innebär att dessa yrkesutövare blir

ålagda att utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och

beprövad erfarenhet. Detta torde innebära att ingen som genomgått en

reglerad vårdutbildning, enligt kommitténs förslag, skulle kunna ägna sig

åt alternativmedicin. Med alternativmedicin avses i detta sammanhang

sådan verksamhet som inte accepteras inom skolmedicinen och där

yrkesutövarna inte kunnat visa att verksamheten bygger på vetenskap och

beprövad erfarenhet.

Regeringen anser att en så vittgående inskränkning i närings- och

yrkesfriheten inte skulle vara acceptabel. Det måste anses angeläget att

alla yrkesutövare som bedriver någon form av vård eller behandling på

hälso- och sjukvårdens område har en så god utbildning som möjligt.

Således bör det endast vara till fördel om personer verksamma inom

alternativmedicinen har någon form av skolmedicinsk utbildning.

Regeringen lägger därför inte fram något förslag som motsvarar denna

del av Behörighetskommitténs förslag till utvidgning av begreppet hälso-

och sjukvårdspersonal.

Regeringen anser sammanfattningsvis att utökningen av antalet

legitimerade yrkesgrupper och en ny reglering i form av skyddad

yrkestitel för fyra yrkeskategorier medför en lämplig utvidgning och

avgränsning av begreppet hälso- och sjukvårdspersonal.

5.3.2 Legitimation

5.3.2.1 Arbetsterapeuter

Regeringens förslag: Legitimation skall införas för yrkesgruppen

arbetsterapeuter.

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget att

arbetsterapeuter skall erhålla legitimation.

Karolinska institutet är positivt till att arbetsterapeuter skall kunna

erhålla legitimation, men har förklarat att man anser att det bör bibehållas

en god högskolemässig utbildning motsvarande kandidatnivån, samtidigt

som det bör krävas praktisk erfarenhet. Institutet föreslår därför att

legitimation skall kunna erhållas efter ett års handledd yrkesmässig

praktik.

Svenska Kommunförbundet och Landstinget i Östergötland har ställt

sig tveksamma till om det finns fog för att legitimera arbetsterapeuter.

Västerbottens läns landsting har sagt sig hysa en oro för att förslaget om

utvidgning av gruppen som får legitimation kommer att leda till ökad

revirbevakning personal emellan och att därmed fortsatta

strukturförändringar i verksamheten förhindras. Det vore enligt

landstinget en fördel om de nackdelar som följer av legitimering belyses

ytterligare.

Skälen för regeringens förslag: Arbetsterapeuterna utgör en

yrkesgrupp som redan vid tillkomsten av nuvarande

behörighetslagstiftning var föremål för särskild uppmärksamhet. 1981 års

behörighetskommitté ansåg att deras verksamhet låg nära

sjukgymnasternas och att de i rättsligt avseende såvitt möjligt borde

behandlas lika. Med hänsyn till att arbetsterapeuterna vid den tiden

endast i ringa utsträckning var verksamma som fria yrkesutövare

undantogs de dock från legitimation. I dag är förhållandena annorlunda.

Arbetsterapeuterna är i dag i inte obetydligt antal verksamma i privat

regi. Dessutom har deras arbetsuppgifter blivit alltmer omfattande och

differentierade. Utbildningen regleras i examensbilagan till

högskoleförordningen och omfattar 120 poäng, vilket motsvarar tre års

heltidsstudier.

Arbetsterapeuterna har vidare förskrivningsrätt avseende tekniska

hjälpmedel. De är också, trots att de inte är legitimerade, skyldiga att föra

patientjournaler som omfattar datainsamling, problemformulering, mål

med behandlingen, vidtagna åtgärder och uppnådda resultat och de har en

författningsgrundad skyldighet att utfärda intyg. Staten har, som tidigare

redovisats, redan i dag reglerat utbildningen med en särskild

yrkesexamen. I övriga nordiska länder omfattas de av en särskild

legitimationsregel.

Sammanfattningsvis har arbetsterapeuter ett självständigt medicinskt

ansvar för patienterna. De är också hälso- och sjukvårdspersonal enligt

1 § första stycket 6 i åliggandelagen. Den lagtekniska utformningen av

1 § åliggandelagen får emellertid till följd att personal som biträder en

arbetsterapeut i hans eller hennes arbete inte blir att betrakta som hälso-

och sjukvårdspersonal eftersom endast den som biträder legitimerade

yrkesutövare vid vård, behandling eller undersökning blir detta.

Enligt regeringens uppfattning har arbetsterapeuternas kontakter med

patienter i dag sådan omfattning och ett sådant innehåll att det med

hänsyn till patientsäkerheten är nödvändigt att de omfattas av

legitimationsreglerna.

5.3.2.2 Apotekare och receptarier

Regeringens förslag: Legitimation skall införas för yrkesgrupperna

apotekare och receptarier. Legitimationen skall, i stället för som i dag

yrkesexamen, vara en förutsättning för ensamrätten att utöva yrket.

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget att

apotekare och receptarier skall erhålla legitimation.

Landstinget i Östergötland och Västerbottens läns landsting har ställt

sig tveksamma till en utvidgning av antalet yrkesgrupper med

legitimation.

Skälen för regeringens förslag: Apotekare har tidigare varit

legitimerade. Skälet till att de inte längre omfattas av en legitimation är

att de med hänsyn till apoteksverksamhetens uppbyggnad och

organisation så gott som uteslutande tjänstgör inom en verksamhet där

samhället har avgörande inflytande och kontroll. Samtidigt intar

apotekarna tillsammans med receptarierna en särställning bland hälso-

och sjukvårdspersonalen eftersom redan deras examensbevis ger

ensamrätt att utöva respektive yrke. Deras utbildning uppfyller höga

krav, de är självständiga i sin yrkesroll och risknivån i verksamheten är

hög. De omfattas också av den nordiska överenskommelsen om en

gemensam arbetsmarknad. Apotekarna omfattas även av ett av EU:s

sektorsdirektiv. De är hälso- och sjukvårdspersonal i sin verksamhet

inom detaljhandeln med läkemedel enligt 1 § första stycket 4

åliggandelagen. Staten saknar dock i dag möjlighet att ta ifrån apotekare

och receptarier som visat sig olämpliga i sin yrkesutövning deras

yrkestitel eftersom den grundar sig på examensbeviset. Eftersom de inte

omfattas av legitimationsreglerna kan de av naturliga skäl inte heller

fråntas sin legitimation. Detta kan få till följd att apotekare och

receptarier som i vårt land visat sig olämpliga för yrket trots detta

obehindrat kan söka arbete inom sitt yrke i övriga EU-länder. De nu

angivna omständigheterna talar enligt regeringens mening med styrka för

att dessa yrkesgrupper bör omfattas av legitimationsreglerna.

Frågan är om det finns anledning att särskilja apotekare och receptarier

såvitt avser legitimation. Utbildningarna regleras i examensbilagan till

högskoleförordningen. Apotekarnas högskoleutbildning är femårig.

Receptariernas högskoleutbildning är tvåårig. Samtidigt kan man

konstatera att deras arbetsuppgifter inom detaljhandel med läkemedel i

stor utsträckning sammanfaller. Receptarierna är också till antalet den

klart dominerande yrkesgruppen bland farmaceuter. Med hänsyn härtill

och till receptariernas självständiga yrkesroll och till risknivån i

verksamheten finns det inte någon anledning att särskilja apotekare och

receptarier vid en bedömning av om de skall omfattas av

legitimationsreglerna. Som regeringen angett tidigare erhåller apotekare

och receptarier ensamrätt till sina respektive yrken genom

examensbeviset medan barnmorskor, läkare och tandläkare erhåller en

sådan ensamrätt genom legitimation. Vid en legitimering av apotekare

och receptarier måste man låta legitimationen i stället för yrkesexamen

vara en förutsättning för ensamrätten att utöva yrket. Detta skydd bör

kombineras med ett skydd för yrkestitlarna och yrkesbeteckningarna,

vilket saknas i dag.

Sammantaget anser regeringen således att det numera finns starka skäl

som talar för att apotekares och receptariers yrkesverksamhet bör

regleras utöver vad som för närvarande sker. Med hänsyn främst till

patientsäkerheten bör en sådan reglering ske genom att de erhåller

legitimation.

5.3.2.3 Sjukhusfysiker

Regeringens förslag: Legitimation skall införas för yrkesgruppen

sjukhusfysiker.

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag. Kommittén diskuterade dock inte särskilt frågan om

övergångsbestämmelser.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av bl.a. Socialstyrelsen,

Göteborgs Universitets Medicinska fakultet, Karolinska institutet,

Linköpings Universitet, Lunds Universitet, Umeå Universitets

Medicinska fakultet, Svenska Läkaresällskapet och Svenska

Sjukhusfysikerförbundet. Högskoleverket anser att yrkesexamen för

sjukhusfysiker kan tillstyrkas under förutsättning att denna yrkeskategori

kommer att omfattas av bestämmelserna om legitimation samt att

omfattning och mål för en yrkesexamen för sjukhusfysiker preciseras.

Statens strålskyddsinstitut, som tillstyrker förslaget, anför att EU med

största säkerhet kommer att kräva formaliserade utbildningar på olika

radiologiska områden. Institutet anser att det i utbildningen till

sjukhusfysiker bör ingå handledd praktik liknande läkarnas

allmäntjänstgöring.

Skälen för regeringens förslag: Sjukhusfysiker är verksamma inom

områden som berör ett stort antal patienter. De har kvalificerade

arbetsuppgifter och deras ställningstaganden kan i många fall vara av

avgörande betydelse för hur en behandling skall lyckas. Misstag kan få

mycket allvarliga konsekvenser. Det finns därför anledning att ställa

höga krav på sjukhusfysikernas utbildning. Statens strålskyddsinstitut har

både i en utredning som överlämnades till Miljödepartementet i mars

1995 (509/ad2642/94 Utredning om strålskyddskompetens i svensk

sjukvård, 1995-03-31) och i sitt remissvar framhållit behovet av en

formalisering av sjukhusfysikerutbildningen. I dag finns Socialstyrelsens

allmänna råd om kompetenskrav för tjänstgöring som sjukhusfysiker

(SOSFS 1989:48). Dessa är dock relativt allmänt formulerade och de är

heller inte tvingande. Statens strålskyddsinstitut föreskriver i sina olika

tillståndsvillkor att det skall finnas tillgång till sjukhusfysiker. Enligt

institutets föreskrifter om strålskyddsorganisation och

strålskyddskommitté (SSI FS 1994:6) är det tillståndshavaren som

ansvarar för att de personer som tilldelas uppgifter enligt

organisationsplanen har tillräcklig strålskyddskompetens för sina

uppgifter.

Inom EU finns ett direktiv angående strålskydd för patienter (rådets

direktiv 84/466/Euratom av den 3 september 1984 om fastställande av

grundläggande strålskyddsåtgärder för personer som genomgår

medicinsk undersökning eller behandling). I direktivet föreskrivs bl.a. att

en kvalificerad expert inom radiofysikområdet skall finnas tillgänglig för

större anläggningar för strålbehandling och nukleärmedicin. Med verkan

från och med den 13 maj år 2000 upphävs direktivet från år 1984 och

ersätts med ett nytt direktiv benämnt rådets direktiv 97/43/Euratom av

den 30 juni 1997 om skydd för personers hälsa mot faror vid joniserande

strålning i samband med medicinsk bestrålning och om upphävande av

direktiv 84/466/Euratom. I det nya direktivet definieras sjukhusfysiker

som en expert på strålningsfysik eller strålningsteknik med tillämpning

på bestrålning, inom direktivets räckvidd, vars utbildning och kompetens

är erkänd av de behöriga myndigheterna och som vid behov handlar eller

ger råd om patientdosimetri, om utveckling och användning av komplexa

metoder och utrustning, om optimering, kvalitetssäkring, inklusive

kvalitetskontroll samt om frågor som rör strålskydd när det gäller

bestrålning inom direktivets räckvidd (art. 2). Direktivet innehåller

bestämmelser om tillgång till sjukhusfysiker inom olika verksamheter

som innefattar medicinsk strålning. Vidare föreskrivs att

medlemsstaterna skall tillse att yrkesverksamma har tillfredsställande

teoretisk och praktisk utbildning för den radiologiska verksamheten samt

relevant kompetens när det gäller strålskydd. Medlemsstaterna skall för

detta ändamål säkerställa att lämpliga kursplaner utarbetas och skall

erkänna motsvarande utbildnings- och examensbevis eller andra

behörighetsbevis (art. 7.1). Direktivet ålägger också medlemsstaterna att

säkerställa tillgång till vidare utbildning efter examen och att det, särskilt

vid klinisk användning av nya metoder, anordnas utbildning om dessa

metoder och därmed sammanhängande strålskyddskrav (art. 7.3).

Det nya direktivet torde förutsätta en reglering av utbildningen för

sjukhusfysiker. En reglering av sjukhusfysikerutbildningen skulle, enligt

regeringens uppfattning, vara ett viktigt medel för att upprätthålla en hög

kompetens inom denna yrkeskategori. Regeringen avser därför att genom

ett tillägg i examensbilagan till högskoleförordningen reglera

utbildningen för sjukhusfysiker.

En reglering av utbildningen ger emellertid inte tillräckliga garantier

för patientsäkerheten. Sjukhusfysikern är till stora delar självständig i sin

yrkesroll. Sjukhusfysikerns beräkningar och arbetsmetoder är av

avgörande betydelse för patientsäkerheten. Misstag kan få ödesdigra

konsekvenser. Särskilda svårigheter ligger i att misstag inom

röntgendiagnostiken kan visa sig först efter 10-15 år. Regeringen anser

därför att en sjukhusfysiker som är olämplig för yrket måste kunna

fråntas sin legitimation och hindras från att fortsätta sin verksamhet. En

sådan möjlighet ter sig särskilt viktig med tanke på det utökade antalet

privata röntgenverksamheter. Regeringen föreslår därför att

sjukhusfysikerna skall omfattas av bestämmelserna om legitimation. Som

krav för legitimation bör uppställas den nya examen som regeringen

avser att reglera i högskoleförordningen. I den föreslagna införandelagen

bemyndigas regeringen att föreskriva vilka utbildningar som under tiden

fram till och med den 31 december 2008 skall anses likvärdiga med

sjukhusfysikerexamen vid ansökan om legitimation som sjukhusfysiker.

5.3.2.4 Kiropraktorer

Regeringens förslag: Regeringen, eller den myndighet som

regeringen bestämmer, bemyndigas att meddela föreskrifter om vilken

utbildning och praktisk tjänstgöring som skall krävas för legitimation

som kiropraktor.

Behörighetskommitténs förslag: Under utredningstiden uppdrog

regeringen åt Socialstyrelsen att jämföra hur den nuvarande utbildningen

vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan i Stockholm förhöll sig i längd

och innehåll till den danska kiropraktorutbildning som anordnas vid

Odense universitet i Danmark. Avsikten var att resultatet av

Socialstyrelsens analys skulle ingå i beredningen av kommitténs förslag.

Kommittén uttalade, att om Socialstyrelsens utvärdering visade att

utbildningen vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan var jämförbar med

utbildningen vid universitetet i Odense, borde detta föranleda att de

kiropraktorer som utexamineras från Skandinaviska

Kiropraktorhögskolan finge möjlighet att erhålla legitimation.

Remissinstansernas synpunkter på Behörighetskommitténs

förslag: Linköpings Universitet anser att gruppen kiropraktorer

representerar en mycket smal specialisering som inte är utbytbar med

andra områden inom hälso- och sjukvården. Universitetet stödjer inte

utvecklingen av en separat utbildning till kiropraktor. Legitimerade

Kiropraktorers Riksorganisation anför bl.a. att en statligt godkänd

högskoleutbildning skall vara ett villkor för legitimation, att yrkestiteln

kiropraktor skall ges straffrättsligt skydd och att nuvarande lagstiftning

rörande legitimerade kiropraktorer skall bibehållas, vilket innebär att

utbildningens längd och innehåll skall följa Council of Chiropractic

Education standard.

Socialstyrelsens utvärdering: Utvärderingen av

kiropraktorutbildningen vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan

redovisades till Socialdepartementet den 26 november 1996

(S96/7400/S). Styrelsen konstaterade i sin utvärdering att

kiropraktorutbildningen i Odense fortfarande befann sig på

planeringsstadiet och att den delen av regeringsuppdraget inte kunnat

utföras inom utsatt tid. Den del av uppdraget som rört uppföljningen av

en utvärdering av Skandinaviska Kiropraktorhögskolan som

Socialstyrelsen gjorde 1993 har genomförts. Styrelsen har därvid funnit

att skolan väl åtgärdat de brister som framhölls vid föregående

granskning. Särskilt understryker styrelsen att om utbildningen vid

Skandinaviska Kiropraktorhögskolan kommer att bli

legitimationsgrundande, så bör den vara beskriven på ett sådant sätt vad

gäller omfattning/avgränsningar och medicinska mål att kiropraktorernas

yrkesverksamhet blir möjlig att följa upp genom tillsynsinsatser.

Socialstyrelsens expert framhåller att utbildningen som bedrivs vid

skolan är ambitiöst upplagd och av sådan kvalitet att de som genomgått

utbildningen har en kompetens motsvarande Doctor of Chiropractic och

att utbildningen motsvarar den som meddelas vid the Anglo-European

College of Chiropractic i Bournemouth, Storbritannien.

Remissinstansernas synpunkter på Socialstyrelsens utvärdering:

Högskoleverket anför att verket inte utifrån den genomförda

utvärderingen av kiropraktorutbildningen vid Skandinaviska

Kiropraktorhögskolan kan uttala sig om utbildningen ligger på

högskolenivå eftersom underlaget för ett sådant ställningstagande är

otillräckligt. Verket anför vidare att det, med hänsyn till det ansvar som

utövarna av legitimationsyrken har gentemot patienter, är en rimlig

princip att en yrkesexamen ligger till grund för all legitimation. Detta

ger, enligt verket, en grundläggande enhetlighet i innehållet i

utbildningen och en kvalitetsnivå i utbildningen som också är föremål för

kontinuerlig granskning och prövning. Med utgångspunkt i detta

ställningstagande samt att Socialstyrelsens utredning inte ger tillräckligt

underlag för att bedöma om utbildningen vid Skandinaviska

Kiropraktorhögskolan ligger på högskolenivå, anser sig verket i dag inte

kunna rekommendera att utbildningen vid skolan läggs till grund för

legitimation.

Landstingsförbundet anser inte att man, med befintligt underlag, kan

göra någon egen bedömning av utbildningen vid Skandinaviska

Kiropraktorhögskolan. Vidare framför förbundet att om den aktuella

utbildningen skall ligga till grund för legitimation måste de blivande

legitimerade kiropraktorernas kliniska praktik inordnas i

grundutbildningen och tillsammans med den teoretiska utbildningen

prövas i examenssammanhang. Svenska Läkaresällskapet delar

Socialstyrelsens uppfattning att om utbildningen som bedrivs vid

Skandinaviska Kiropraktorhögskolan skall bli legitimationsgrundande

bör utbildningen bedrivas på ett sådant sätt vad gäller

omfattning/avgränsningar och medicinska mål att kiropraktorernas

yrkesverksamhet blir möjlig att följa upp genom tillsynsinsatser.

Legitimerade kiropraktorers riksorganisation hävdar att utvärderingen

utförts med så stora brister att den inte kan ligga till grund för något

beslut gällande ändringar i nuvarande lagstiftning om utbildnings längd

och omfattning för att erhålla behörighet som legitimerad kiropraktor.

Skandinaviska Kiropraktorhögskolan poängterar i sitt remissvar att

utbildningen vid skolan i Bournemouth inte är legitimationsgrundande i

England, men att den är det i Sverige. Skolan uppger att de i avsaknad av

andra, godkända skandinaviska kiropraktorhögskolor valt att söka

samarbete med Karolinska Institutet. Beträffande karaktärsämnet

kiropraktik samarbetar skolan med etablerade och välrenommerade

skolor i USA. Samarbete med redan legitimerade kiropraktorer i Sverige

har, enligt skolan, inte varit möjligt eftersom denna grupp ser

kiropraktorer utbildade vid skolan enbart som konkurrenter. Ett framtida

samarbete skulle, enligt skolans bedömning, främjas av att utbildningen

vid skolan blev legitimationsgrundande.

Svenska Naprapatförbundet, som yttrat sig efter samråd med

Naprapathögskolan, ser det som en fördel, med hänsyn till möjligheterna

till statlig insyn, om det finns en svensk kiropraktorutbildning som är

legitimationsgrundande. Förbundet anför vidare att

kiropraktorutbildningen vid Skandinaviska kiropraktorhögskolan bör

kunna ligga till grund för legitimation, under förutsättning att de verkliga

förhållandena vid skolan överensstämmer med dem som skolan framlagt

till grund för Socialstyrelsens granskning.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen har genom beslut den

9 oktober 1997 (U97/3631/UH) uppdragit åt Högskoleverket att utreda

om utbildningarna till kiropraktor och naprapat kan inordnas i den

statliga högskolan. En utgångspunkt för uppdraget var att den som gått

igenom utbildningen skall ha de praktiska och teoretiska kunskaper som

framgår av Socialstyrelsens bestämmelser för att få legitimation som

naprapat eller kiropraktor. I uppdraget ingick vidare att utreda

möjligheterna att sammanföra utbildningarna till kiropraktor respektive

naprapat i en gemensam utbildning. Uppdraget redovisades till

regeringen den 16 mars 1998.

På sikt finns en möjlighet att utbildningarna inom kiropraktik och

naprapati kommer att inordnas i den statliga högskolan. Om så blir fallet

bör övervägas om inte den praktiktjänstgöring som i dag utgör ett villkor

för legitimation som kiropraktor respektive naprapat kan slopas och

ersättas med praktik under utbildningstiden. I avvaktan på vidare

utredningar angående utbildningarna ser regeringen det som angeläget att

kiropraktorer utbildade vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan ställs

under samhällets tillsyn. Socialstyrelsen har i sin utvärdering kommit till

slutsatsen att utbildningen vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan ger

en kompetens motsvarande Doctor of Chiropractic. Regeringen anser

därför att skolan ger en god kompetens som kiropraktor. Även den

svenska utbildningen bör därför vara legitimationsgrundande. Genom en

legitimering av dessa kiropraktorer skapas ett bättre skydd för patienterna

som kan avgöra vilka kiropraktorer som har erforderlig kompetens

samtidigt som de ställs under samhällets tillsyn. Godkännandet av den

svenska utbildningen bör markeras genom en ändring i lagtexten. Det

finns inte längre skäl att, som i dag, ange kraven för legitimation för

kiropraktorer i en särskild paragraf. I stället finns kiropraktorerna

angivna i den bestämmelse som anger kraven för samtliga

legitimationsgrupper (se 3 kap. 2 § förslaget till lag om yrkesverksamhet

på hälso- och sjukvårdens område). Så länge utbildningarna för

kiropraktorer och naprapater inte är reglerade anser regeringen att kraven

för legitimation för dessa båda yrkesgrupper bör anges i

förordningsform. Utbildningen vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan

har inte alltid varit lika omfattande eller av samma kvalitet som i dag.

Detta kommer att uppmärksammas vid utformandet av bestämmelser i

förordning om vilka äldre utbildningar som skall godkännas för

legitimation.

Kiropraktorerna omfattas av den nordiska överenskommelsen om

gemensam nordisk arbetsmarknad för viss hälso- och sjukvårdspersonal

och veterinärer (jfr. avsnitt 4.5.1). De svenskutbildade kiropraktorer som

i framtiden erhåller legitimation kommer därför, liksom de i dag i

Sverige legitimerade kiropraktorerna, att ha rätt att vinna godkännande

även i övriga nordiska stater där bestämmelser om godkännande gäller.

Inom EU/EES har inget land utanför Norden anmält att man reglerat

kiropraktoryrket som ett eget yrke. Ur den aspekten torde det därför inte

föreligga något hinder för de legitimerade, svenskutbildade

kiropraktorerna att bedriva verksamhet inom EU/EES. Dock kan det

finnas andra former av regleringar som inskränker möjligheterna att

bedriva kiropraktorverksamhet. Exempelvis är kiropraktorverksamhet i

Frankrike förbehållet yrkesverksamma med läkarutbildning.

Möjligheterna för svenska kiropraktorer att bedriva verksamhet i länder

utanför EU och EES beror självfallet på respektive lands reglering av

yrket och verksamheten.

Olika internationella organisationer verkar för en hög standard på

kiropraktorutbildningar. European Council on Chiropractic Education

(ECCE) är en europeisk organisation som sysslar med ackreditering av

kiropraktorutbildningar. World Federation of Chiropractic (WFC), en

internationell organisation som enligt egen uppgift omfattar

kiropraktororganisationer från 60 olika länder, accepterar endast

organisationer med kiropraktorer som utexaminerats från en ackrediterad

skola. WFC hänvisar till ECCE när det gäller ackrediterng inom Europa.

Även om kiropraktorer utbildade vid Skandinaviska

Kiropraktorhögskolan nu får en möjlighet att erhålla legitimation,

utesluter detta självfallet inte att skolan samtidigt kan verka för en

ackreditering hos ECCE.

5.3.3 Skyddad yrkestitel för andra än legitimerade

Regeringens förslag: Yrkesgrupperna audionomer, biomedicinska

analytiker, dietister och ortopedingenjörer skall omfattas av den

särskilda regleringen av skyddade yrkestitlar.

5.3.3.1 Audionomer

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalar sig om

förslaget om skyddad yrkestitel för audionomer tillstyrker förslaget. Det

gäller bl.a. Socialstyrelsen. Vårdhögskolan i Göteborg och Sveriges

Kommunaltjänstemannaförbund anser att audionomer bör ges

legitimation. Svenska Audionomföreningen menar att förslaget är

adekvat, men anser att audionomer borde omfattas av

legitimationsbestämmelserna. Föreningen ser det som ytterst viktigt att

övergångsbestämmelser skrivs så att även de audionomer som har en

äldre utbildning också i fortsättningen kommer att få kalla sig

audionomer. Högskoleverket, som begränsar sitt yttrande till

utbildningsfrågan, avstyrker att utbildningen för audionomer regleras.

Skälen för regeringens förslag: Audionomerna är förhållandevis

självständiga i sin yrkesutövning och det krävs en hög kompetens för att

de skall kunna medverka i en effektiv behandling av hörselproblem och

hörselskador. Kompetensen har också betydelse för patientsäkerheten. En

reglering av audionomyrket skulle underlätta för audionomer att utnyttja

möjligheterna att tjänstgöra i andra medlemsländer inom EU. Regeringen

föreslår därför att audionomerna skall omfattas av regleringen om

skyddad yrkestitel. Samtidigt avser regeringen att reglera utbildningen

för audionomer genom att införa en ny yrkesexamen i examensbilagan

till högskoleförordningen. För att få rätt att inom hälso- och sjukvården

kalla sig audionom bör krävas att den nya reglerade yrkesexamen

avlagts. Regeringen avser att i förordning ange vilka äldre utbildningar

som skall ge rätt att använda den skyddade yrkestiteln audionom.

5.3.3.2 Biomedicinska analytiker (laboratorieassistenter)

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalat sig om

förslaget om skyddad yrkestitel för biomedicinska analytiker tillstyrker

förslaget. Det gäller bl.a. Socialstyrelsen. Smittskyddsinstitutet instämmer

i förslaget, men påpekar att detta inte innebär någon exklusiv rätt att

utöva yrket. Institutet föreslår därför att Socialstyrelsen meddelar

allmänna råd om kompetenskrav för verksamhet som utövas av

biomedicinska analytiker.

Hälsohögskolan Umeå, Institutet för biomedicinsk

laboratorievetenskap och Vårdförbundet anser att biomedicinska

analytiker skall omfattas av bestämmelserna om legitimation.

Vårdhögskolan Landstinget i Uppsala län framhåller att legitimation på

sikt kan bli ett önskvärt komplement. Några remissinstanser anser att

även cytologiassistenternas utbildning och verksamhet bör regleras.

Högskoleverket, som begränsar sitt yttrande till utbildningsfrågan,

avstyrker att utbildningen för biomedicinska analytiker regleras.

Skälen för regeringens förslag: De biomedicinska analytikerna är en

förhållandevis stor yrkeskår. Deras verksamhet är av väsentlig betydelse

för patientsäkerheten samtidigt som de biomedicinska analytikerna är

självständiga i sin yrkesroll. Den privata arbetsmarknaden har under de

senaste åren öppnats i allt större utsträckning för biomedicinska

analytiker. Genom den nya tillsynslagen omfattas även privata

laboratorier av särskild verksamhetstillsyn. Det medför att de

biomedicinska analytiker som är anställda vid privata laboratorier i vart

fall indirekt kommer under samhällets kontroll.

Sjukhusens och enskilda läkares inhämtande av olika analyssvar sker i

dag i viss utsträckning genom anlitande av fristående laboratorier. Enligt

regeringens uppfattning finns det mycket som talar för att de

biomedicinska analytikernas verksamhet numera har en sådan betydelse

för patientsäkerheten att de bör bedömas som hälso- och

sjukvårdspersonal även när de är verksamma utanför den offentliga

vården. Vid offentlig anställning räknas de redan i dag som hälso- och

sjukvårdspersonal.

En legitimation är emellertid endast ett av samhällets instrument eller

styrmedel för att uppnå en hög patientsäkerhet. Om samhällets kontroll

kan ske på ett i stort sett lika effektivt men mindre ingripande sätt bör det

vara att föredra. Man kan heller inte bortse från att privat verksamma

biomedicinska analytiker vanligtvis arbetar i någon form av större

laboratorieverksamhet och endast i undantagsfall ensamma. Detta

påverkar givetvis bedömningen av vilken form av tillsyn över dem som

är effektivast. Genom den nya lagstiftningen faller, som nyss nämnts,

även enskild laboratorieverksamhet under samhällets tillsyn. Även före

tillsynslagens tillkomst var emellertid biomedicinska analytiker att anse

som hälso- och sjukvårdspersonal och ställda under Socialstyrelsens

tillsyn om de arbetade i offentlig verksamhet eller i enskild verksamhet

som leddes av en legitimerad yrkesutövare. Så är fortfarande fallet. Vad

gäller de biomedicinska analytikerna kan man därför reducera problemet

med den offentliga tillsynen till de situationer där det saknas en för

verksamheten ansvarig legitimerad yrkesutövare. Att yrkesgruppen i en

sådan situation inte är hälso- och sjukvårdspersonal kan med fog

betraktas som en brist, särskilt som den verksamhet de arbetar inom

numera står under Socialstyrelsens tillsyn. Regeringen anser därför att de

biomedicinska analytikerna skall omfattas av de föreslagna

bestämmelserna om skyddad yrkestitel. Därmed kommer även privat

verksamma biomedicinska analytiker att betraktas som hälso- och

sjukvårdspersonal och ställas under statens tillsyn när de använder den

skyddade yrkestiteln. Genom att yrkestiteln biomedicinsk analytiker

skyddas kan arbetsgivare och uppdragslämnare lättare bilda sig en

uppfattning om kompetensen hos yrkesutövare inom det

laboratorievetenskapliga verksamhetsområdet.

Regeringen avser att reglera utbildningen för biomedicinska analytiker

genom att införa en ny yrkesexamen i examensbilagan till

högskoleförordningen. För att ha rätt att inom hälso- och sjukvården

kalla sig biomedicinsk analytiker bör krävas att en sådan yrkesexamen

avlagts. Regeringen avser att i förordning ange vilka äldre utbildningar

som skall ge rätt att använda den skyddade yrkestiteln biomedicinsk

analytiker.

5.3.3.3 Dietister

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalat sig om

förslaget om skyddad yrkestitel för dietister tillstyrker förslaget. Det

gäller bl.a. Socialstyrelsen.

Agrifack stöder förslaget, men menar att detta inte fullt ut tillgodoser

samhällets behov. Skyddad yrkestitel räcker inte bl.a. därför att denna

endast gäller inom hälso- och sjukvårdens område och vid individuell

behandling. Dietisten arbetar i dag ofta med förebyggande och

behandlande information i kontakt med intressegrupper utanför vården,

exempelvis diabetiker. Agrifack anser att kommittén, mot bakgrund av

sina egna grundläggande resonemang, borde ha föreslagit legitimation

för dietister. Svenska Diabetesförbundet framhåller att en professionell

kostrådgivning har stor betydelse för behandling av diabetes och att

legitimation av dietister skulle ge den enskilde patienten en garanti för

kvalitet, säkerhet och trygghet. Högskoleverket, som begränsar sitt

yttrande till utbildningsfrågan, avstyrker att utbildningen för dietister

regleras.

Skälen för regeringens förslag: Dietisterna är en jämförelsevis stor

yrkesgrupp som arbetar relativt självständigt. Verksamheten innefattar

direkta patientkontakter. Brister i kompetensen hos en dietist kan i vissa

fall innebära allvarliga risker för patienternas hälsa. Dietister arbetar i

huvudsak i offentlig regi, men den privata kliniskt inriktade

verksamheten är inte obetydlig. Dietistyrket är reglerat i flera länder i

Europa. Ur patientens synvinkel torde det vara väsentligt att dietistens

kompetens kan framgå genom någon form av offentlig kvalitetsstämpel.

Främst är det de dietister som arbetar med individinriktad kostrådgivning

och behandling som på ett mer påtagligt sätt kan påverka

patientsäkerheten. De dietister som är verksamma inom offentlig

verksamhet utgör redan i dag hälso- och sjukvårdspersonal och omfattas

av Socialstyrelsens individtillsyn. Omsorgen om patienternas säkerhet

talar för att samtliga dietister verksamma inom hälso- och sjukvården

skall omfattas av de föreslagna reglerna om skyddad yrkestitel. Genom

en sådan reglering ställs dietisterna i sin verksamhet under samhällets

tillsyn. Bestämmelserna underlättar också för arbetsgivare och

hjälpsökande att bilda sig en uppfattning om dietisternas kompetens och

torde försvåra yrkesverksamhet för personer som saknar erforderlig

utbildning för yrket.

Regeringen avser att reglera dietistutbildningen genom införandet av

en ny yrkesexamen i examensbilagan till högskoleförordningen. För att

få rätt att inom hälso- och sjukvården kalla sig dietist bör krävas att en

sådan examen avlagts. Regeringen avser att i förordning ange vilka äldre

utbildningar som skall ge rätt att använda den skyddade yrkestiteln

dietist.

5.3.3.4 Ortopedingenjörer

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalat sig om

förslaget om skyddad yrkestitel för ortopedingenjörer tillstyrker

förslaget. Det gäller bl.a. Socialstyrelsen. Umeå Universitets Medicinska

fakultet, som instämmer i förslaget, framhåller att ortopedingenjörerna

gör en medicinsk, biomekanisk, teknisk och ofta socialt självständig

bedömning av patientens behov. De arbetar ofta i team med

ortopedläkare, sjukgymnast och arbetsterapeut. Sveriges

Ortopedingenjörers Förening anser att förslaget är otillräckligt och

menar att ortopedingenjörerna väl uppfyller alla de krav och kriterier som

betänkandet uppställer på legitimerade yrkesgrupper. Även Sveriges

kommunaltjänstemannaförbund förespråkar legitimation för

ortopedingenjörer. Högskoleverket, som begränsar sitt yttrande till

utbildningsfrågan, avstyrker att utbildningen för ortopedingenjörer

regleras.

Skälen för regeringens förslag: Sjukvården remitterar patienter till de

ortopedtekniska avdelningarna för ortopedteknisk behandling eller

konsultation vid olika sjukdomstillstånd eller skador i rörelseapparaten.

Ortopedingenjören undersöker patienten och gör utifrån medicinska,

biomekaniska, tekniska och sociala kriterier en bedömning av patientens

behov. Även om ortopedingenjörer i vissa fall arbetar i team med

exempelvis läkare, sjukgymnaster och medicinska fotvårdare, är

ortopedingenjören i praktiken relativt självständig i sin verksamhet.

Det ortopedtekniska hjälpmedlet måste vara konstruerat och

sammansatt på ett sådant sätt att det uppfyller krav beträffande bl.a.

hållfasthet, funktion och kosmetisk utformning. Felaktigt konstruerade

hjälpmedel kan ge upphov till skador och förvärra tidigare tillstånd.

Ortopedingenjörer är främst verksamma vid ortopedtekniska

avdelningar i anslutning till de större länssjukhusen. Viss verksamhet

med begränsad service på andra vårdinrättningar förekommer också. En

majoritet av de ortopedtekniska avdelningarna drivs, enligt uppgift från

Sveriges Ortopedingenjörers Förening, som enskilda företag vars tjänster

köps av landstingen. Verksamheten drivs i sjukhusets lokaler. Det blir

också allt vanligare att ortopedingenjörer vänder sig direkt till

allmänheten och tillhandahåller ortopedtekniska produkter och tjänster.

Kompetensnivån hos ortopedingenjörer har betydelse för

patientsäkerheten. En reglering av ortopedingenjörsyrket skulle

underlätta för denna yrkeskategori att tjänstgöra i andra EU-länder. Även

den utökade andelen enskilt verksamma ortopedingenjörer talar för en

reglering av yrket. Regeringen föreslår därför att yrkeskategorin

ortopedingenjörer regleras genom bestämmelserna om skyddad

yrkestitel.

Regeringen avser att reglera utbildningen för ortopedingenjörer genom

att införa en ny yrkesexamen i examensbilagan till

högskoleförordningen. Som förutsättning för att få använda titeln

ortopedingenjör bör krävas att den nya reglerade yrkesexamen avlagts.

Regeringen avser att i förordning ange vilka äldre utbildningar som skall

ge rätt att använda den skyddade yrkestiteln ortopedingenjör.

5.4 Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och

sjukvårdande åtgärder

5.4.1 Undantagna behandlingsmetoder och sjukdomar m.m.

Regeringens förslag: De nuvarande begränsningarna i

kvacksalverilagen såvitt avser behandlingsmetoder, vilka sjukdomar

och tillstånd som får behandlas och åldersgräns för behandling av

barn skall finnas kvar i stort sett oförändrade.

Behörighetskommitténs förslag: Åldersgränsen vid undersökning och

behandling av barn som utförs yrkesmässigt av den som inte är hälso-

och sjukvårdspersonal skall enligt kommitténs förslag höjas från åtta till

15 år. Ingen skall få tillhandahålla optiska synhjälpmedel till barn under

åtta år utan föregående anvisning av läkare. Kommittén föreslår vidare

ett slopande av förbudet att lämna skriftliga råd eller anvisningar för

behandling utan en föregående personlig undersökning. För övrigt

överensstämmer förslaget med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Riksåklagaren ställer sig tveksam till om den

föreslagna knytningen till yrkesmässighet är den lösning som bör väljas,

eftersom denna lösning inte förefaller medföra färre

gränsdragningsproblem än den nuvarande ordningen. Enligt

Riksåklagarens mening finns det skäl att överväga om inte avgränsningen

av det förbjudna området skulle kunna göras på något annat sätt. En

möjlighet skulle kunna vara att införa någon form av alternativ knytning

till ersättning, yrkesmässighet eller till att verksamheten annars avsett

flera personer.

Socialstyrelsen framhåller behovet av en särskild utredning om

utformningen av ett skydd i lagstiftningen mot hälsofarligt kvacksalveri

inom psykologisk och psykoterapeutisk verksamhet. Psykologisk och

psykoterapeutisk behandling som utövas av personer som saknar reglerad

kompetens kan, menar styrelsen, innebära risk för skador hos de

människor som behandlas. Styrelsen ställer sig tveksam till att ta bort den

nuvarande regeln i kvacksalverilagen om förbud att ge råd skriftligen

utan att ha sett patienten. Beträffande förslaget att begränsningar i rätten

att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åtgärder skall gälla den som

yrkesmässigt undersöker annan, anser Socialstyrelsen att det inte är

godtagbart att vem som helst får göra vad som helst, även om det bara

sker vid ett tillfälle. Även en enstaka behandling kan, påpekar styrelsen,

vålla en patient obotliga skador. Sveriges Psykologförbund anser att

legitimation skall vara ett behörighetskrav för yrkesutövning som

psykolog. Förbundet föreslår att regeringen snarast skall tillsätta en

utredning med uppgift att definiera förbudsområdet för psykologiskt

kvacksalveri i lagstiftningen.

Kammarrätten i Stockholm är tveksam till förslaget att slopa förbudet

mot att lämna skriftliga råd eller anvisningar för behandling utan

föregående personlig undersökning. Kammarrätten tillstyrker förslaget

om en 15-årsgräns när det gäller behandling av barn, men anmärker

samtidigt att den som är under 18 år är att anse som barn enligt FN:s

konvention om barnets rättigheter. Även Linköpings universitet är

positivt till att gränsen för behandling av barn höjs, men anser att den

enda rimliga gränsen är 18 år. Principen bör, enligt universitetet, vara att

endast den som själv väljer en alternativ behandling skall få genomgå

den. Den föreslagna höjda åldersgränsen när det gäller möjligheten för

andra än hälso- och sjukvårdspersonal att behandla barn stöds också av

Umeå Universitets Medicinska fakultet, Sveriges Psykologförbund och

Svenska Läkaresällskapet. Läkaresällskapet är även positivt till förslaget

om förbud att tillhandahålla optiska synhjälpmedel till barn under åtta år

utan föregående anvisning av läkare.

Sveriges leg. Optikers Riksförbund understryker beträffande

åldersgränsen för behandling av barn att den legitimerade optikerns

arbete och yrkesområde inte faller inom det alternativmedicinska

området, utan utgör en naturlig del av tjänsteutbudet inom hälso- och

sjukvården. Argumentet att barn under åtta år inte skulle kunna medverka

självständigt vid en synundersökning är, anser förbundet, svagt.

Förbundet menar att förslaget om att höja åldersgränsen från åtta till

15 år förefaller vara mindre genomtänkt. Erfarenheterna av att

synundersöka barn från åtta års ålder och i samarbete med läkare

undersöka mindre barn är mycket goda och förbundet anser därför att

åldersgränsen för barn bör sänkas när det gäller optiker och inte höjas.

Förbundet hävdar också att enbart legitimerade optiker och läkare skall

ha ensamrätt att ordinera synhjälpmedel.

Homeopatförbundet Hahnemann Collegium anser bl.a. att staten via

lämpligaste kontrollinstans skall reglera utövandet av alternativ medicin,

i synnerhet homeopati. Motsvarande synpunkter framförs också av

Svenska Akademin för Klassisk Homeopati. Kommittén för Alternativ

Medicin (KAM) begär också att någon form av reglering av

alternativmedicinska yrkesutövare sker. Regleringen skall, enligt KAM,

vara kopplad till en godtagbar basmedicinsk utbildning. KAM begär även

att en harmonisering i förhållande till EU och de nordiska länderna skall

ske på så sätt att alla oavsett ålder samt gravida och födande kvinnor får

behandlas med alternativmedicinska behandlingar. Vidare framför KAM

att alternativmedicinska yrkesutövare som har godtagbar utbildning skall

befrias från mervärdesskatt och att forskningsmedel skall avsättas för att

utvärdera alternativmedicinska behandlingsmetoder.

Skälen för regeringens förslag: Patientsäkerheten är en väsentlig

utgångspunkt vid regeringens ställningstaganden. Skyddet för patienten

måste emellertid vägas mot bl.a. närings- och yrkesfriheten. Dessa

rättigheter har ett starkt och numera grundlagsreglerat skydd.

Inskränkningar i rättigheterna får dock ske om väsentliga allmänna

intressen kräver det. Ett sådant intresse är hälso- och sjukvården.

En annan väsentlig utgångspunkt är den enskildes frihet att välja

behandlingsform. Det är viktigt att från samhällets sida visa respekt för

människors önskan att själv välja vårdgivare och behandlingsmetod.

Denna frihet måste i sin tur vägas mot intresset av att upprätthålla ett gott

skydd för den enskildes säkerhet i vården.

Attityden till många s.k. alternativa behandlingsformer och metoder

har förändrats under de senaste decennierna. Flera av de yrkesgrupper

och behandlingsmetoder som tidigare räknades som kvacksalveri faller

numera inom behörighetslagens ram. Detta gäller exempelvis logopeder,

psykoterapeuter, kiropraktorer och naprapater men även en sådan

verksamhet som akupunktur när den utövas av hälso- och

sjukvårdspersonal.

Skador, risker och riskbeteenden inom den offentliga sjukvården har,

bl.a. genom anmälningsskyldigheten i Lex Maria, i viss mån blivit kända.

Här fungerar exempelvis RiskDataBasen hos Socialstyrelsen som en

kunskapskälla och som en bas för forskning och utveckling. Motsvarande

kunskap och faktaunderlag finns inte när det gäller alternativa

vårdformer utanför den offentliga sjukvården. Forskningen om

alternativmedicin har i Sverige haft en relativt begränsad omfattning.

Även om det skett en förändring när det gäller synen på

alternativmedicin och vissa alternativa behandlingsmetoder gäller detta

självfallet inte alla förekommande metoder och terapier. Den kompetens-

och kvalitetshöjning som en del yrkesgrupper kunnat peka på omfattar

heller inte alla yrkesutövare. De risker som är förknippade med

alternativmedicinsk verksamhet förefaller vara mera att hänföra till den

enskilde yrkesutövarens bristande kompetens än till metoderna i sig. Vid

bedömningen av hur riskfyllda eller farliga de alternativmedicinska

behandlingsmetoderna är, måste man emellertid också försöka att väga in

den preventiva effekt som kvacksalverilagen kan ha haft. Även om det är

svårt att värdera sådana effekter kan det finnas skäl att anta, att lagens

förbud mot vissa behandlingsformer och behandling av vissa sjukdomar

och tillstånd förhindrat spridningen av farliga metoder eller behandlingar.

Regeringens utgångspunkt är därför att det fortfarande krävs en

lagstiftning som värnar om patienternas säkerhet genom att förbjuda

personer som saknar erforderlig kompetens att utöva viss verksamhet. Ur

rättssäkerhetssynpunkt och särskilt med beaktande av den

grundlagsskyddade närings- och yrkesfriheten intar regeringen den

principiella ståndpunkten att varje väsentlig begränsning av

yrkesutövningen inom hälso- och sjukvårdsområdet bör ske i lagform.

Regeringen har inte funnit skäl att definiera vilka åtgärder som är

förbjudna på annat sätt än vad som sker i den gällande kvacksalverilagen.

Det förbjudna området omfattar således undersökning av annans

hälsotillstånd, behandling av annan för sjukdom eller därmed jämförligt

tillstånd genom vidtagande eller föreskrivande av åtgärd i förebyggande,

botande eller lindrande syfte. Något krav på att den behandlade verkligen

lider av den sjukdom som behandlingen riktas mot uppställs inte.

Liksom enligt gällande rätt faller exempelvis allmänna hälsoråd som

lämnas utan någon anknytning till sjukdom utanför lagens

tillämpningsområde. Med den angivna definitionen faller även

verksamheter såsom exempelvis tatuering utanför det reglerade området.

Bestämmelserna som inskränker rätten att vidta vissa hälso- och

sjukvårdande åtgärder omfattar dem som inte är att betrakta som hälso-

och sjukvårdspersonal. Vilka yrkeskategorier som skall betraktas som

hälso- och sjukvårdspersonal redovisas i författningskommentaren till

1 kap. 4 § lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område.

Begränsningarna i den gällande kvacksalverilagen vad gäller

undersökning eller behandling har knutits till att åtgärden vidtas mot

ersättning. Motsatsvis gäller således att behandling som sker utan att

något vederlag utgår är tillåten. Det kan i och för sig ifrågasättas om en

sådan koppling till ersättning är befogad. Begränsningarna i

kvacksalverilagen när det gäller behandling av angivna sjukdomar eller

användande av vissa behandlingsmetoder motiveras av att sjukdomarna

är allvarliga och behandlingsmetoderna generellt sett riskfyllda om de

utförs av personer utan erforderlig kompetens. Graden av farlighet

påverkas inte av arvodet, även om en verksamhet av naturliga skäl sällan

kan bli särskilt omfattande om inte ersättning för behandling utgår. I

propositionen som föregick kvacksalverilagen uttalades att det endast är

den i förvärvssyfte bedrivna verksamheten av icke-läkare som rimligen

kan tänkas ha sådana skadeverkningar, att det allmännas ingripande

påfordras.

En fördel med att ta bort anknytningen till arvode skulle vara att man

slapp ifrån de gränsdragnings- och bevisproblem som kan uppstå vid

indirekt arvodering och liknande. Självfallet måste emellertid vanlig

omvårdnad av barn och andra anhöriga fortfarande tillåtas. Om

anknytningen till arvode tas bort skulle man därför i lagstiftningen

behöva göra undantag för anhörigvård och liknande. Att i lagstiftningen

precisera vilken personkrets som skulle undantas från regleringen ser

regeringen inte som någon god lösning. I stället anges i lagförslaget att

undersökningen, behandlingen etc. för att träffas av förbudet skall ske

yrkesmässigt. Vid bedömningen av om en verksamhet sker yrkesmässigt

torde uttagande av ersättning kunna vara ett viktigt kriterium. Ett annat

kriterium kan vara verksamhetens omfattning, dvs. att undersökning eller

behandling inte skett vid bara ett enstaka tillfälle utan i något större

omfattning.

De sjukdomar som får behandlas och de undersökningsmetoder som

får utföras endast av hälso- och sjukvårdspersonal kan generellt sägas

vara ytterst begränsade. Enligt regeringens mening är det tveksamt om

det utan risk för patientsäkerheten är möjligt att ytterligare begränsa det

förbjudna området. Synpunkter i sådan begränsande riktning har under

remissbehandlingen framförts av bl.a. Homeopatförbundet Hahnemann

Collegium och Kommittén för Alternativ Medicin. Dessa vill ha möjlighet

att behandla barn och gravida. Emellertid finns också remissinstanser

som pläderar för en utvidgning av förbudsområdet. Det gäller exempelvis

Socialstyrelsen och Sveriges Psykologförbund som vill införa ett särskilt

skydd när det gäller hälsofarlig utövning inom psykologisk och

psykoterapeutisk verksamhet.

Den medicinska utvecklingen går ständigt framåt. Äldre metoder

omvärderas och nya metoder utvecklas. Att försöka förutsäga vilka

metoder som kommer att utvecklas i framtiden och som bör vara

förbehållna vissa yrkesgrupper är en omöjlig uppgift. I stället får

lagstiftaren här följa den medicinska utvecklingen och efterhand göra en

bedömning av nya metoder. Det kan vara värt att notera att den enda

förändring av de i kvacksalverilagen reglerade behandlingsmetoderna

som skett sedan lagens tillkomst år 1960, är ett tillägg angående

utprovning eller tillhandahållande av kontaktlinser.

När det gäller smittsamma sjukdomar sker med viss automatik en

anpassning till aktuella förhållanden genom hänvisningen till

smittskyddslagen (tidigare epidemilagen). Ett exempel på en sjukdom

som genom hänvisningen till smittskyddslagen kommit att omfattas av

kvacksalverilagens förbjudna område är infektion av HIV. En

parlamentarisk kommitté har tillkallats för att utvärdera det svenska

smittskyddet med tonvikt på smittskyddslagen (1988:1472) och övriga

författningar som hör till smittskyddet. Kommittén har antagit namnet

1996 års Smittskyddskommitté (S 1996:07) och skall redovisa uppdraget

senast den 31 december 1998.

Kvacksalverilagen (2 d §) innehåller ett förbud för den som inte står

under Socialstyrelsens tillsyn att utan personlig undersökning av den som

sökt honom lämna skriftliga råd eller anvisningar för hans behandling.

Behörighetskommittén föreslog att detta förbud skulle slopas i den nya

lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Förslaget

har kritiserats under remissbehandlingen. Regeringen delar de kritiska

synpunkter som framförts i denna del och anser att en personlig

undersökning och ett personligt sammanträffande alltid skall krävas. I

lagförslaget återfinns därför en motsvarighet till det nuvarande förbudet i

2 § d) i kvacksalverilagen.

När det gäller begränsningen av vilka sjukdomar som får behandlas

endast av hälso- och sjukvårdspersonal innebär förslaget en viss mindre

utvidgning. I denna del hänvisas till författningskommentaren till 4 kap.

2 §.

Bestämmelsen om kontaktlinsverksamhet i kvacksalverilagen tillkom

genom en lagändring 1982 och motiverades av hänsynen till patienternas

krav på medicinsk säkerhet (prop. 1981/82:60 s. 12). Vid en

undersökning som genomförts av Sveriges kontaktlinsförening

beräknades att omkring två procent av antalet kontaktlinsbärare

drabbades av biverkningar. De biverkningar som rapporterades varierade

men avsåg huvudsakligen förändringar i hornhinna eller bindhinna, som

ofta krävde omfattande insatser från ögonläkare för att hävas.

Socialstyrelsen och Konsumentverket hävdade i en skrivelse till

Socialdepartementet att endast om rätten att utöva verksamheten

förbehålls kvalificerad personal kan det säkerställas att utprovaren har

nödvändiga kunskaper om bl.a. risker för ögonskador och hur dessa kan

förebyggas.

Bestämmelsen om kontaktlinsverksamhet i kvacksalverilagen

kompletteras av Socialstyrelsens föreskrifter Kompetenskrav för

behörighet som kontaktlinsoptiker (SOSFS 1995:1). För behörighet att

självständigt svara för kontaktlinsverksamhet krävs enligt föreskrifterna

att Socialstyrelsen utfärdat särskilt bevis om kontaktlinsbehörighet.

Legitimation som optiker ger inte automatiskt sådan behörighet.

Regeringen föreslår inga förändringar beträffande kontaktlinsverksamhet.

Ett förbud för icke hälso- och sjukvårdspersonal att behandla barn

infördes först i samband med kvacksalverilagen år 1961. I propositionen

som föregick kvacksalverilagen uttalades att de risker som kvacksalveriet

för med sig då vuxna behandlas framträder med än större tydlighet när

det gäller behandling av barn. Medan den vuxne har möjlighet att avbryta

behandlingen, om han finner att hans tillstånd försämras eller att

behandlingen är resultatlös, är barnen utlämnade till föräldrarnas och

kvacksalvarens bedömning av behandlingens effekt. Risken för skada vid

behandling av barn är påtaglig och ökar dessutom ytterligare genom att

barn, åtminstone i de lägsta åldrarna, är ömtåligare än vuxna. (Prop.

1960:141 s. 153.) Åldersgränsen åtta år valdes med tanke på att barnet,

när det börjar skolan, kommer under regelbunden läkarundersökning och

kontroll, vilket bör kunna leda till att olämplig kvacksalveribehandling av

barnet upptäcks. Vid denna ålder ansågs barn också ha nått en ålder då

det själv kan redogöra för symptom och för effekten av kvacksalvarens

behandling, varför de mest överhängande riskerna för skador av

behandlingen torde elimineras.

Under remissbehandlingen har, som tidigare redovisats, framkommit

olika synpunkter på en eventuell åldersgräns. Här finns förespråkare för

en gräns vid 8, 15 respektive 18 år, liksom önskemål om ett totalt

slopande av åldersgränsen.

Regeringen anser att omsorgen om patienternas säkerhet måste anses

väga särskilt tungt när det gäller barn. Små barn saknar i regel förmåga

att välja mellan behandlingsmetoder och själva ta ansvar för en

behandling. Frånsett mera omedelbara reaktioner på smärta får riktigt

små barn också anses sakna förmåga att på ett adekvat sätt redogöra för

en behandlings effekter. Barn är också generellt sett betydligt känsligare

än vuxna individer. Behandlingen av barn måste därför omgärdas med

särskilda restriktioner.

Vid överväganden kring bestämmelser som begränsar möjligheterna att

behandla barn inom det alternativmedicinska området måste beaktas att

redan de generella reglerna med förbud mot vissa behandlingsmetoder

och behandling av vissa sjukdomar ger även barnen ett visst skydd. I dag

har barnen också ett grundskydd genom föräldrabalken som bl.a. stadgar

att barn skall behandlas med aktning för sin person och egenart

(föräldrabalken 6 kap. 1 §). Plågsamma och farliga behandlingar kan

också vara straffbara enligt brottsbalkens regler om brott mot liv och

hälsa.

Den nuvarande åttaårsgränsen valdes, som nämnts, eftersom barnet då

hade börjat skolan och kommit under regelbunden läkarundersökning och

kontroll. Skollagen (1985:1100) föreskriver att skolhälsovård skall

anordnas för elever i bl.a. grundskolan.

Vid vilken ålder barn nått en sådan mognad att det själv kan ta

ställning till erbjuden behandling varierar självfallet från person till

person. Före skolåldern kan det vara svårt för ett barn att uttrycka känslor

och åsikter kring en alternativ medicinsk behandling som föräldrar eller

nära anhöriga ordnar med. Innan skolåldern finns heller inte för alla barn

den vardagliga kontakten med andra vuxna som skolan innebär.

Regeringen anser därför omsorgen om barnens bästa talar för att den

nuvarande åttaårsgränsen måste bibehållas.

Behörighetskommitténs förslag innefattar ett förbud att utan

föregående anvisning av läkare tillhandahålla optiska synhjälpmedel till

barn under åtta år. Med en bibehållen åldersgräns på åtta år anser

regeringen att skäl saknas att införa särskilda begränsningar när det gäller

tillhandahållande av optiska synhjälpmedel.

5.4.2 Straffbestämmelser m.m.

Regeringens förslag: Straffbestämmelser av motsvarande innebörd

som i dag finns i kvacksalverilagen införs i den nya lagstiftningen.

Behörighetskommitténs förslag: Straffbestämmelserna

överensstämmer i stort med regeringens förslag. Behörighetskommittén

föreslår även att Socialstyrelsen, utan att det föreligger en

lagakraftvunnen dom, skall ges möjlighet att förelägga yrkesutövare att

vid äventyr av vite upphöra med verksamhet som strider mot de

bestämmelser i lagförslaget som motsvarar den gällande

kvacksalverilagen. Också i andra fall skall Socialstyrelsen, enligt

kommitténs förslag, ges möjlighet att genom vitesföreläggande ingripa

mot verksamhet som strider mot lagförslaget.

Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre Norrland tillstyrker

förslaget i 8 kap. 5 och 6 §§ i kommitténs lagförslag angående

vitesföreläggande respektive vitesförbud, men ifrågasätter om det i

bestämmelserna bör användas två olika uttryck för detta,

"vitesföreläggande" respektive "vitesförbud". Hovrätten utgår vidare från

att utgångspunkten vid en tillämpning av andra stycket i respektive

bestämmelse är att vitet har dömts ut. Vidare torde 8 kap. 7 § i

kommitténs lagförslag endast vara tillämplig i sådana fall då ett förbud

inte förenats med vite, vilket hovrätten inte anser klart framgår av

nuvarande lydelse.

Stockholms tingsrätt framför synpunkter på ansvarsbestämmelserna

och menar bl.a. att den sammanförda och i vissa stycken ändrade

regleringen är mycket svåröverskådlig och ställer alltför stora krav på

tillämparen av bestämmelserna. Tingsrätten har vidare framfört

synpunkter på lagtextens utformning.

När det gäller de föreslagna ansvarsbestämmelserna i 8 kap. anser

Riksåklagaren att dessa lämnar ett icke önskvärt utrymme för olika

tolkningar. Det framstår enligt Riksåklagaren som oklart i vilken

utsträckning bestämmelserna i 8 kap. 4 § i kommitténs lagförslag är

avsedda att vara subsidiära till föregående bestämmelser i kapitlet.

Vidare kan flera av de förfaranden som beskrivs i 8 kap. 4 § i förslaget

också vara straffbara enligt reglerna i 3 och 4 kap. i brottsbalken.

Riksåklagaren menar att lagförslaget i detta avseende inte innehåller

någon anvisning alls om förhållandet mellan bestämmelserna. Den bästa

lösningen på denna fråga är, enligt Riksåklagaren, att bestämmelserna i 4

§ i förslaget, på samma sätt som exempelvis 3 § i lagen (1990:409) om

skydd för företagshemligheter, görs subsidiära till strängare

bestämmelser i brottsbalken. Förhållandet till brottsbalkens bestämmelser

och det inbördes förhållandet mellan lagens ansvarsbestämmelser bör

således anges tydligt i lagtexten. Förslaget om möjlighet för

Socialstyrelsen att meddela förbud att utöva viss verksamhet (8 kap. 6 § i

kommitténs förslag) bör, enligt Riksåklagaren, gälla även den som dömts

för brott mot brottsbalkens bestämmelser på grund av handlingar som

vidtagits i en verksamhet som avses i 4 kap. i lagförslaget. Slutligen

framför Riksåklagaren att utformningen av de subjektiva rekvisiten bör

övervägas i större omfattning än vad som skett och att även regeln om att

den som överträtt ett vitesföreläggande inte får dömas till straff för sådan

verksamhet som omfattas av vitesföreläggandet bör övervägas

ytterligare.

Socialstyrelsen framhåller i sitt remissvar att förslaget att ge

Socialstyrelsen utökade befogenheter att ingripa mot hälsofarlig

behandlingsverksamhet måste bli föremål för mer grundlig genomlysning

med tanke på att konsekvenserna av förslaget är ytterst svåröverskådliga.

Det kan, enligt styrelsen, mycket väl befaras att styrelsens ansvar genom

den föreslagna lydelsen kommer att vidgas till en skyldighet att följa

utvecklingen och bevaka yrkesutövare även på kvacksalveriområdet och

att sätta tydliga gränser och ange definitioner för vad som är hälsofarlig

behandlingsverksamhet. Ett så vittgående åtagande skulle kunna leda till

en utspädning av Socialstyrelsens resurser för individ- och

verksamhetstillsyn som knappast är önskvärd, vare sig från

patientsäkerhets- eller samhällssynpunkt. Avslutningsvis anför styrelsen

att brottsbeteckningen "hälsofarligt kvacksalveri" bör finnas kvar, bl.a.

eftersom detta uttryck är väl inarbetat och känt.

Läkemedelsverket ser positivt på att Socialstyrelsen som

tillsynsmyndighet får utökade möjligheter att ingripa mot all hälsofarlig

behandlingsverksamhet genom att förbud som är förenat med vite kan

utfärdas redan vid misstanke om att sådan behandling försiggår. Även

Göteborgs Universitets Medicinska fakultet tillstyrker att Socialstyrelsen

även fortsättningsvis skall kunna ingripa mot hälsofarlig

alternativmedicinsk verksamhet.

Skälen för regeringens förslag: En straffbestämmelse av

motsvarande innebörd som den gällande kvacksalverilagens 7 § finns i

förslaget till lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område.

I förhållande till Behörighetskommitténs förslag har, i enlighet med

påpekanden från bl.a. Riksåklagaren, vissa förtydliganden gjorts för att

visa att 8 kap. i lagförslaget är subsidiärt i förhållande till annan

lagstiftning med strängare påföljd i straffskalan (se 8 kap. 7 § i

lagförslaget).

Liksom i dag bör gälla att den omständigheten att gärningsmannen på

grund av brist i utbildning och erfarenhet inte kunnat inse sjukdomens

natur eller förutse skadan eller faran inte skall befria honom eller henne

från ansvar. Det är i regel just avsaknaden av kunskap och insikt om vad

som kan behandlas och vad som bör överlåtas till den traditionella

sjukvården som är den stora riskfaktorn vid alternativ behandling och

behandling utanför den etablerade sjukvården.

Den nuvarande kvacksalverilagens 9 § ger Socialstyrelsen vissa

möjligheter att ingripa mot yrkesverksamhet som bedrivs av någon som

enligt åliggandelagen inte är att räkna som hälso- och sjukvårdspersonal.

Bestämmelsen omfattar både verksamhet som bedöms som

kvacksalveri/alternativmedicin och verksamhet som i och för sig

omfattas av skolmedicinen, men där utövare trots detta inte är att betrakta

som hälso- och sjukvårdspersonal. Socialstyrelsen kan med stöd av

bestämmelsen förbjuda någon att under viss tid eller för alltid utöva

verksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Den som drabbas av ett

sådant förbud får inte mot ersättning undersöka annans hälsotillstånd

eller behandla annan för sjukdom eller därmed jämförligt tillstånd genom

att vidta eller föreskriva åtgärd i förebyggande, botande eller lindrande

syfte. En förutsättning för att ett beslut med förbud skall kunna meddelas

är, att den som förbudet riktar sig mot genom en lagakraftvunnen dom

har övertygats om hälsofarligt kvacksalveri. Socialstyrelsens beslut får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Den som bryter mot

Socialstyrelsens förbud kan dömas för hälsofarligt kvacksalveri.

För att ge Socialstyrelsens beslut mera tyngd föreslår regeringen att

styrelsen får förena sitt förbud med vite.

Behörighetskommittén föreslår att Socialstyrelsen även i andra fall

skall få förelägga någon att vid äventyr av vite upphöra med viss

verksamhet. Det gäller när det föreligger sannolika skäl att misstänka att

någon som inte är hälso- och sjukvårdspersonal bryter mot de

bestämmelser som begränsar sådan yrkesverksamhet. Kommittén menar

att gällande bestämmelser om Socialstyrelsens möjligheter att ingripa

mot olämpliga yrkesutövare inom alternativmedicinen utformats på ett

sådant sätt att de utgör ett relativt trubbigt instrument. Socialstyrelsen

kritiserar förslaget och menar att bestämmelser om tillsyn över

kvacksalveriområdet skulle medföra en utspädning av den individ- och

verksamhetstillsyn som redan finns. Vidare menar styrelsen att förslaget

måste bli föremål för ytterligare genomlysning.

Regeringen delar kommitténs bedömning att det kan behövas mer

effektiva metoder för ingripanden mot främst sådan verksamhet som är

att bedöma som direkt hälsovådlig. Ett förslag som ger Socialstyrelsen

ytterligare skyldigheter och befogenheter måste emellertid övervägas

ytterligare. Bl.a. måste man ta ställning till vilka möjligheter

Socialstyrelsen bör ges att tilltvinga sig tillträde till lokaler och

handlingar. En uttunning av den nuvarande tillsynen, som Socialstyrelsen

varnar för, är heller inte önskvärd. Regeringen väljer därför att inte nu

lämna några ytterligare förslag om utökade befogenheter för

Socialstyrelsen

5.5 Nya former av sanktioner m.m.

5.5.1 Föreskrift om prövotid

Regeringens förslag: En treårig prövotid för fortsatt behörighet skall

få föreskrivas en legitimerad yrkesutövare om denne varit oskicklig

vid utövningen av sitt yrke eller genom sitt förfarande på annat sätt

visat sig olämplig för yrket och varning inte framstår som en

tillräckligt ingripande åtgärd. Förfarandet skall ha varit sådant att det

gränsar till att uppfylla förutsättningarna för att legitimationen skall

kunna återkallas. Prövotid skall även kunna föreskrivas en legitimerad

som på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet befaras

inte komma att kunna utöva sitt yrke tillfredsställande.

Utredningens om förbättrad tillsyn förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till

förslaget att en treårig prövotid för fortsatt behörighet skall kunna

föreskrivas legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal. Ett flertal instanser

menar att de svårigheter som uppkommer med att ordna utbildning,

handledning etc. under prövotiden måste belysas, inte minst när det gäller

privatpraktiserande yrkesutövare. Riksförsäkringsverket, Landstingen i

Blekinge, Örebro och Kalmar, Göteborgs Sjukvård, Karolinska Institutet,

Legitimerade Sjukgymnasters Riksorganisation, Sveriges Läkarförbund

och Sveriges Psykologförbund anser att arbetsgivaren tillsammans med

de legitimerade bör bedöma vilka åtgärder som skall vidtas under

prövotiden. Socialstyrelsen anser att prövotiden bör kompletteras med

möjlighet för styrelsen att förelägga om vilka konkreta åtgärder som bör

vidtas. Liknande förslag lämnas också av Landstingen i Örebro,

Malmöhus och Uppsala län samt Landstingsförbundet. HSAN framhåller

bl.a. att förslaget om prövotid är att anse som en skyddsåtgärd och bör

föreskrivas i syfte att förebygga en framtida återkallelse av legitimation.

Förutsättningarna bör vara att det vid tidpunkten för prövningen inte

finns tillräcklig grund för återkallelse, men att den legitimerade på ett

allvarligt sätt visat sig olämplig att utöva yrket eller befaras inte kunna

utöva sitt yrke tillfredsställande. Linköpings universitet anser att prövotid

skulle kunna föreskrivas i fall av sjukdom, men att rekvisiten i övrigt är

tvivelaktiga.

Skälen för regeringens förslag

Regeringen anser att det vid en reformering av systemet för

offentligrättsliga ingripanden mot hälso- och sjukvårdspersonalen är

lämpligt att söka lösningar i individuellt utformade åtgärder, som syftar

till att avhjälpa den enskilde yrkesutövarens brister. Tänkbara sanktioner

och åtgärder är en allmän befogenhet att inskränka behörigheten, en

möjlighet att fatta beslut om utredning om yrkesskicklighet, varning

förenad med särskilda föreskrifter, föreskrifter i stället för återkallelse av

legitimationen samt disciplinböter. Många av dessa åtgärder fordrar

emellertid tillskapande av utbildningsmöjligheter, övervakningssystem

m.m. som för närvarande inte existerar. Även tillämpningssvårigheter

kan förutses, exempelvis när det gäller att bedöma om ett föreläggande

respektive en föreskrift har följts eller inte. En annan svårighet består i att

ange vem som skall ansvara för genomförandet. Vidare kan kringgående

genom skenarrangemang befaras, liksom problem för patienter.

Regeringen finner sammantaget att en åtgärd av enklare konstruktion,

som är utformad så att ansvaret för genomförandet helt vilar på den

legitimerade är att föredra.

Mot denna bakgrund föreslår regeringen en ny form av

offentligrättsligt ingripande föreskrift om prövotid som skall kunna

föreskrivas i syfte att om möjligt förebygga en framtida återkallelse av

legitimationen. Av hävd har en principiell skiljelinje upprätthållits mellan

å ena sidan disciplinpåföljd och å andra sidan återkallelse av legitimation

och annan behörighet. De kan emellertid i många fall uppfattas som

likartade reaktioner på avvikande beteenden. Detta påverkas kanske

delvis av att det ankommer på HSAN att pröva såväl frågor om

disciplinpåföljd som återkallelse och begränsning av behörighet - ibland

till och med i samma ärende. I och för sig kan också samma

omständigheter ligga till grund för en disciplinpåföljd och en återkallelse

av legitimationen men det är ändå fråga om två helt olika samhälleliga

ingripande mot den enskilde.

HSAN har i sitt remissvar framhållit att prövotid är att anse som en

skyddsåtgärd. Regeringen delar denna uppfattning och anser att

prövotidsinstitutet bör betraktas som ett första led i den skyddsåtgärd

som återkallelse av legitimationen utgör. Beslut att föreskriva prövotid

skall bl.a. kunna fattas när en legitimerad tidigare ålagts en eller flera

varningar eller redan vid den första förseelsen, om den är så allvarlig att

disciplinpåföljd i form av varning bedöms som en inte tillräckligt

ingripande åtgärd. Prövotid skall också kunna föreskrivas i de fall

förutsättningar att meddela disciplinpåföljd visserligen inte föreligger

men i vilka den legitimerade på ett allvarligt sätt visat sig olämplig att

utöva yrket. Innebörden av föreskriften är att en ytterligare förseelse av

allvarligt slag som inträffar under den fastställda prövotiden leder till

återkallelse av legitimationen, om inte särskilda skäl kan åberopas för att

underlåta detta. Tanken är att den legitimerade skall göras medveten om

att den förseelse som lagts honom eller henne till last är så allvarlig att

återkallelse av legitimation blir aktuell om en ny förseelse inträffar under

prövotiden. Den legitimerade får själv, i förekommande fall tillsammans

med sin arbetsgivare, bedöma vilka konkreta åtgärder som behöver

vidtagas. Det kan t.ex. röra sig om vidareutbildning, förbättrade rutiner

och egenkontroll. Härigenom begränsas behovet av särskilda

kontrollåtgärder från myndigheternas sida, samtidigt som den enskilde

får ett eget förstärkt intresse av att se till att han eller hon inte på nytt

gör

sig skyldig till fel. Om man på detta sätt tvingar fram en större

noggrannhet i yrkesutövningen och, där det behövs, utbildning,

handledning eller andra nödvändiga åtgärder, bör det finnas goda

förutsättningar för att förbättra kvaliteten i vården.

Oskicklighet eller annan olämplighet

Förslaget innebär att en treårig prövotid för fortsatt behörighet får

föreskrivas en legitimerad yrkesutövare som varit oskicklig vid utövning

av sitt yrke. Därutöver skall för att markera att fråga skall vara om

allvarligare förseelser förhållandena vara sådana att rekvisiten för

varning föreligger. Förseelserna eller beteendet skall vara så allvarliga till

sin natur att de gränsar till sådant som kan leda till återkallelse av

legitimationen. Yrkesutövaren skall således kunna meddelas en föreskrift

om prövotid, i syfte att om möjligt förebygga en framtida återkallelse av

legitimationen. Institutet omfattas inte av någon

preskriptionsbestämmelse, men eftersom det syftar till att förhindra

framtida förseelser ter det sig naturligt att man inte beaktar händelser

som inträffat långt tillbaka i tiden.

Prövotid skall för det första kunna föreskrivas när en legitimerad

yrkesutövare tidigare ålagts en eller flera varningar. Härigenom görs den

legitimerade på ett auktoritativt sätt uppmärksam på att ytterligare

förseelser inte kommer att tolereras. Antag att en legitimerad

yrkesutövare tidigare ålagts disciplinpåföljd i form av varning för att han

eller hon utfört behandlingar enligt en metod som inte anses förenlig med

vetenskap och beprövad erfarenhet. Han eller hon anmäls på nytt för att

ha fortsatt att använda metoden. Genom att en prövotid åläggs honom

eller henne ges en tydlig uppmaning att, för att undvika återkallelse av

legitimationen, upphöra med denna behandlingsmetod. Gör han eller hon

sig skyldig till en ny förseelse under prövotiden återkallas legitimationen.

För det andra skall föreskrift om prövotid kunna användas redan första

gången en legitimerad yrkesutövare gör sig skyldig till en förseelse, om

denna är så allvarlig att rekvisiten för varning är uppfyllda. Genom att

grov oskicklighet eller annan uppenbar olämplighet inte krävs, markeras

att förutsättningar för återkallelse av legitimationen inte är uppfyllda.

Prövotid skall således kunna användas redan första gången en

legitimerad yrkesutövare gör sig skyldig till en förseelse, om denna är så

allvarlig att hans eller hennes lämplighet ifrågasätts. Antag exempelvis

att en läkare visat bristfälliga kunskaper vid en operation av visst slag. I

övrigt finns inte någon anmärkning mot läkaren när det gäller

yrkesutövningen. Händelsen bedöms som allvarlig, samtidigt som

förutsättningar för återkallelse av legitimationen inte föreligger. I ett

sådant läge skall prövotid kunna föreskrivas. Med denna åtgärd inskärps

allvaret i reaktionen och samtidigt åläggs den enskilde ett särskilt ansvar

att se till att inte någon ytterligare förseelse inträffar under prövotiden.

Prövotid skall vidare kunna föreskrivas i de fall förutsättningar att

meddela varning visserligen inte föreligger till följd av 3 eller 5 § i

nuvarande disciplinpåföljdslagen men i vilka den legitimerade på ett

annat sätt visat sig olämplig att utöva yrket. Dessa bestämmelser skall

enligt regeringens förslag överföras till 5 kap. 2 och 4 §§ lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Till följd av 3 §

disciplinpåföljdslagen undantas från disciplinpåföljd sådana förfaranden

som inte avser vården av en enskild patient. Exempel på sådana

situationer är försummelser vid omhändertagande av avlidna och

utfärdande av intyg utan patientundersökning. För att prövotid skall

kunna komma i fråga skall det även här vara fråga om så allvarliga

förseelser att de gränsar till sådant som kan medföra återkallelse av

legitimation. 5 § disciplinpåföljdslagen utesluter behandling i disciplinär

ordning av ett handlande som anmälts till åtal. Även sådana förfaranden

skall emellertid kunna leda till föreskrift om prövotid om fråga är om

allvarligare brottslighet. Vid t.ex. bedrägerier som skett i

yrkesutövningen, såsom oriktiga debiteringar av läkarvårdsersättning,

skulle i vissa fall föreskrift om prövotid kunna komma till användning

om förhållandena inte är sådana att återkallelse är aktuell.

Sjukdom m.m.

Prövotid skall även kunna föreskrivas om en legitimerad på grund av

sjukdom eller någon liknande omständighet befaras inte komma att

kunna utöva sitt yrke tillfredsställande. Det skall således vara fråga om

fall, i vilka sjukdom eller missbruk konstaterats föreligga och där risken

bedöms vara stor att den legitimerade i en nära framtid inte kommer att

kunna fullgöra sina åligganden om inte behandling sätts in. Grunden för

återkallelse föreligger således ännu inte men bedöms kunna uppkomma

inom en nära framtid. Socialstyrelsen måste givetvis i dessa fall ha en

särskild tillsyn över den legitimerade. Om det är klart att en yrkesutövare

på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan utöva

yrket tillfredsställande kan givetvis inte föreskrift om prövotid komma i

fråga utan då skall legitimationen i stället återkallas. Konsekvensen av

den föreslagna regeln blir framför allt att missbruksfall kan leda till

åtgärd på ett tidigare stadium än som nu är möjligt.

Antag att en sjuksköterska missbrukar alkohol eller narkotika. Han

eller hon bedöms alltjämt kunna utöva sitt yrke tillfredsställande men det

kan befaras att han eller hon på grund av sitt missbruk inte kommer att

kunna göra detta om inte särskild behandling sätts in. I en sådan situation

skall prövotid kunna föreskrivas. Det är alltså fråga om en situation där

missbruket eller sjukdomen ännu inte nått så långt att den legitimerade

inte längre kan utöva sitt yrke tillfredsställande. Genom att en prövotid

föreskrivs blir sjuksköterskan på ett effektivt sätt påmind om allvaret i

situationen och erinrad om att han eller hon måste genomgå någon form

av behandling för att komma till rätta med sitt missbruk och därigenom

undvika återkallelse av legitimationen.

5.5.2 Återkallelse av legitimation efter föreskrift om prövotid

Regeringens förslag: Gör sig den legitimerade yrkesutövaren under

prövotiden på nytt skyldig till en förseelse som kan föranleda varning

eller har den som ålagts prövotid på annat sätt visat sig olämplig att

utöva yrket skall legitimationen kunna återkallas. Återkallelse kan

underlåtas om särskilda skäl föreligger, varvid föreskrift om prövotid

på nytt kan meddelas ytterligare en gång.

Utredningens om förbättrad tillsyn förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser framför inte några

synpunkter på förslaget om återkallelse av legitimation efter föreskrift

om prövotid. Socialstyrelsen anser att det i princip bör vara möjligt att

endast en gång förnya en föreskrift om prövotid.

Skälen för regeringens förslag: Har en yrkesutövare under

prövotiden på nytt varit oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat

sätt visat sig olämplig att utöva yrket skall legitimationen kunna

återkallas. Detta är den huvudregel som skall tillämpas i de flesta

situationer. Det skall göras en saklig bedömning av förseelsen i sig. De

processuella förutsättningarna för disciplinpåföljd skall inte beaktas,

såsom preskriptionsbestämmelserna i nuvarande 6 §

disciplinpåföljdslagen. I stort sett motsvarande bestämmelser återfinns i

5 kap. 5 § lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område.

Regeringen föreslår dock att den absoluta preskriptionstiden skall

förlängas (se avsnitt 5.7). Exempel på fall då en legitimerad under

prövotiden genom något förfarande visat sig olämplig att utöva yrket är

att han eller hon begått ett brott av betydelse för yrkesutövningen eller

utfärdat oriktiga intyg utan att ha träffat patienten. Härmed avses fall, i

vilka förutsättningar att meddela varning visserligen inte föreligger, men

i vilka den legitimerade visat sig olämplig att utöva yrket. Återkallelse av

legitimation blir aktuellt även om det som inträffar under prövotiden inte

är likartat med det förfarande som föranlett föreskriften om prövotid.

Detta innebär således att en legitimerad, som föreskrivits prövotid på

grund av oskicklighet vid utövning av sitt yrke, förlorar sin legitimation

om han eller hon under pågående prövotid genom något förfarande,

exempelvis en brottslig gärning, visar sig olämpligt att utöva yrket och

vice versa.

Även om huvudregeln är att legitimationen återkallas om en förseelse

av ovan angivet slag inträffar under prövotiden, måste det finnas

möjlighet att underlåta återkallelse om särskilda skäl föreligger. Denna

säkerhetsventil ger HSAN en möjlighet att göra en skälighetsbedömning

och att ta hänsyn till bristande samband mellan förseelserna, tidsaspekter

m.m. Hänvisningen till särskilda skäl innebär emellertid även en

möjlighet för HSAN att bedöma om den legitimerade visar vilja att

genom egna åtgärder komma tillrätta med sina brister och, om så bedöms

vara fallet, överväga om fog finns att underlåta återkallelse av

legitimationen. Exempel på sådana åtgärder är att en legitimerad avstår

från yrkesutövning av visat slag, vidareutbildar sig eller arbetar under

någon kompetent persons överinseende. Den enskilde yrkesutövaren

skall vara beredd att själv vidta de praktiska arrangemangen för att kunna

genomföra åtgärderna. Det måste också vara fråga om utfästelser som

bedöms seriöst grundade. Enbart den omständigheten att en legitimerad,

som under prövotiden underlåtit att göra något åt sina bristande

yrkeskunskaper, i återkallelseärendet förklarar sig vilja göra det medför

inte att särskilda skäl kan anses föreligga. Det måste krävas att denne

under prövotiden verkat för att förbättra sina yrkeskunskaper men att

prövotiden av olika skäl inte varit tillräcklig. Det kan också tänkas att

den förseelse som inträffat under prövotiden blottat ytterligare brister i

yrkeskunskaperna som därför behöver avhjälpas. Underlåts återkallelse

därför att särskilda skäl anses föreligga, föreslås att en ny prövotid skall

kunna föreskrivas. Regeringen anser i likhet med Socialstyrelsen att en

föreskrift om prövotid skall kunna förnyas vid endast ett tillfälle.

För de fall som rör sjukdom eller någon liknande omständighet

kommer prövotiden att ha en delvis annan innebörd än för de fall som rör

oskicklighet eller annan olämplighet. För sjukdomsfallen har inte

föreslagits någon särskild grund för återkallelse för den händelse något

inträffar under prövotiden, eftersom de nuvarande grunderna för

återkallelse har ansetts tillräckliga. Försämras förmågan att utöva yrket

och beror detta på missbruket eller sjukdomen, får bedömas om ett

föreläggande om läkarundersökning skall beslutas, varvid även

interimistisk återkallelse av legitimation kan komma i fråga. Återkallelse

av legitimation kan således alltid ske, oavsett om prövotid löper eller

inte, om försämringen av en sjukdom eller ett missbruk är så allvarlig att

den legitimerade inte längre kan utöva yrket tillfredsställande.

Undantagsvis kan tänkas att i stället en ny prövotid föreskrivs.

5.5.3 Förfarandet

Regeringens förslag: Frågor om föreskrift om prövotid skall tas upp

på anmälan av Socialstyrelsen, JO, JK eller på ansökan av den som

saken gäller. Beslut om prövotid gäller, liksom bl.a. återkallelse av

legitimation, omedelbart om inte annat anges i beslutet. Tid under

vilken verkställighet av beslutet inte ägt rum, t.ex. till följd av ett

beslut om inhibition, skall inte räknas in i prövotiden.

Utredningens om förbättrad tillsyn förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm och Länsrätten i

Stockholms län, HSAN och Landstinget Skaraborg har lämnat synpunkter

från vilken tidpunkt prövotiden skall beräknas och tidens längd.

Kammarrätten ifrågasätter om inte dagen då den legitimerade delges

beslutet bör vara utgångspunkten för från vilken tidpunkt prövotiden

skall löpa. Länsrätten anser att det vore en fördel om utgångspunkten för

prövotiden beräknades enligt nuvarande 39 § disciplinpåföljdslagen, dvs.

att beslutet gäller omedelbart om inte annat anges. HSAN påpekar att

prövotiden i vissa fall kan komma att inledas lång tid efter förseelsen och

anser att det bör övervägas om inte prövotiden bör göras mer flexibel och

kunna bestämmas från fall till fall. Landstinget Skaraborg anser att om

arbetsgivaren bedömer att den felande visat god vilja till bättring genom

att förbättra sina kunskaper eller på annat sätt visar att påföljden haft

avsett syfte, skall tillsynsmyndigheten kunna förkorta prövotiden.

Skälen för regeringens förslag

Anhängiggörande m.m.

Föreskrift om prövotid tillhör enligt regeringens förslag den grupp av

åtgärder som rör bedömningen av de legitimerades lämplighet, såsom

återkallelse av legitimation och begränsning eller indragning av

förskrivningsrätt. Beslut om prövotid kommer därmed enligt förslaget att

följa de processuella regler som gäller för bl.a. återkallelse av

legitimation. Det innebär att föreskrift om prövotid inte skall kunna

aktualiseras utan att Socialstyrelsen, såsom fallet är i återkallelseärenden,

har tagit initiativet (se 7 kap. 7 § i förslaget till lag om yrkesverksamhet

på hälso- och sjukvårdens område). Detta är också naturligt eftersom ett

sådant beslut i förlängningen kan leda till återkallelse av legitimationen.

Har ett disciplinärende väckts enbart efter anmälan av enskild, måste

alltså Socialstyrelsen särskilt yrka föreskrift om prövotid för att även den

frågan skall kunna prövas. Beslut om prövotid föreslås även kunna fattas

på ansökan av den som saken gäller. Eftersom bestämmelserna om

preskription inte blir tillämpliga på föreskrift om prövotid finns det

emellertid inte någon tidsmässig gräns för sådana yrkanden. Enligt

förslaget blir det alltså möjligt för Socialstyrelsen att yrka prövotid för en

viss förseelse även sedan HSAN prövat frågan om disciplinpåföljd på

grund av samma förseelse. En löpande prövotid förslås inte heller

förhindra att frågan om disciplinpåföljd väcks. De skall vidare vara

möjligt för styrelsen att yrka i första hand prövotid och i andra hand

disciplinpåföljd med anledning av samma förseelse. HSAN kan dock inte

i samma beslut ålägga en yrkesutövare disciplinpåföljd och samtidigt

föreskriva prövotid.

Även Riksdagens ombudsmän och Justitiekanslern har möjlighet att

göra anmälan till HSAN. Detta framgår av 6 § tredje stycket lagen

(1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän respektive i 6 §

första stycket lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn. Med den

utformning dessa bestämmelser har i dag kommer möjlighet att göra

anmälan till HSAN emellertid inte att omfatta föreskrift om prövotid.

Bestämmelserna bör därför ändras i överensstämmelse med regeringens

förslag.

Utgångspunkten för prövotiden

När det gäller utgångspunkten för prövotiden är olika tidpunkter

tänkbara. För det första skulle prövotiden kunna räknas från tidpunkten

för den förseelse som föranleder beslutet om prövotid. Andra tänkbara

utgångspunkter för prövotiden skulle kunna vara dagen då beslutet om

prövotid meddelas eller dagen då detta beslut kan verkställas.

Fördelen med att välja tidpunkten för den förseelse som föranleder

prövotid som utgångspunkt för prövotiden skulle bl.a. vara att denna

utgångspunkt från patientsäkerhetssynpunkt ter sig naturlig och inte

påverkas av att beslutet överklagas. En sådan lösning skulle emellertid

innebära att beslutet fattas med retroaktiv verkan. Det skulle dessutom

med denna lösning kunna inträffa att prövotiden redan har löpt ut innan

beslutet om prövotid blivit verkställbart. Detta innebär att till en förseelse

begången under prövotiden knyts en rättsverkan, som den legitimerade

vid tidpunkten för nämnda förseelse inte var medveten om. Att välja en

sådan utgångspunkt för prövotiden strider således mot den s.k.

legalitetsprincipen och kan redan därigenom inte komma i fråga.

Enligt 39 § i nuvarande disiciplinpåföljdslagen (se 8 kap. 13 § första

stycket i förslaget till lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens

område) gäller beslut i frågor som avses i 7-12 §§ i lagen omedelbart om

inte annat anges i beslutet. Sådana beslut som avser inskränkningar i

hälso- och sjukvårdspersonalens yrkesbehörighet eller meddelande av ny

behörighet är således verkställbara omedelbart, oberoende av om beslutet

överklagas. HSAN kan emellertid förordna att beslutets rättsverkan skall

inträda vid en senare tidpunkt, t.ex då beslutet vunnit laga kraft. Som

tidigare nämnts hör föreskrift om prövotid till den grupp av åtgärder som

rör bedömningen av de legitimerades lämplighet. Regeringen anser

därför att samma ordning bör gälla såväl för beslut om prövotid som för

beslut om t.ex. återkallelse av legitimation. Detta innebär att om inte

något särskilt förordnas beträffande verkställigheten, kommer

prövotidens utgångspunkt att vara dagen då beslutet meddelas.

Prövotiden löper alltså även om beslutet överklagas. Frågan

uppkommer dock hur prövotiden påverkas om den som ålagts prövotid

yrkar och erhåller inhibition av beslutet om prövotid i högre instans i

avvaktan på slutligt avgörande. Motsvarande problem har

uppmärksammats beträffande skyddstillsyn i 28 kap. 5 § brottsbalken.

Där anges att en dom på skyddstillsyn går i verkställighet omedelbart, om

inte domstolen förordnar om motsatsen. För de fall högre rätt meddelar

inhibitionsbeslut, men sedan ändå dömer den tilltalade till skyddstillsyn,

föreskrivs att den tid under vilken verkställighet inte ägt rum inte skall

räknas in i vare sig prövotiden eller övervakningstiden. I likhet med vad

som gäller enligt dessa bestämmelser om skyddstillsyn föreslås därför att

en bestämmelse införs i 8 kap. 13 § andra stycket lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område av innebörd att tid

under vilken verkställighet inte ägt rum, t.ex. till följd av ett beslut om

inhibition, inte skall räknas in i prövotiden. Prövotiden förlängs

härigenom med motsvarande tid.

Övrigt

Socialstyrelsen bör ägna särskild uppmärksamhet åt dem som har

föreskrift om prövotid, och ett föreläggande om prövotid bör därför följas

upp med tillsynsåtgärder från styrelsens sida. Hur tillsynen skall gå till

får enligt regeringens uppfattning anpassas till det enskilda fallet.

Socialstyrelsen har i sitt remissyttrande föreslagit att prövotiden bör

kompletteras med en möjlighet för styrelsen att förelägga om vilka

konkreta åtgärder som bör vidtas. En sådan möjlighet skulle kunna vara

av särskilt stort värde i de fall yrkesutövaren är privatpraktiker och

således inte kan bli föremål för övervakning av en arbetsgivare. För

närvarande finns det emellertid inte något utvecklat system hos

tillsynsmyndigheten som garanterar vidareutbildning eller möjliggör

övervakning av en yrkesutövare som föreskrivits prövotid. Regeringen är

därför inte beredd att för närvarande föreslå regler om tillsyn utöver de

generella bestämmelserna i tillsynslagen.

Prövotid kan inte föreskrivas hälso- och sjukvårdspersonal som inte är

legitimerad. Inte heller kommer de yrkesutövare som innehar en skyddad

yrkestitel att omfattas av bestämmelserna om prövotid. När det gäller

behörigheter som avses i 12 § disciplinpåföljdslagen (jfr 5 kap. 10 §

lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område) tar dessa i

första hand sikte på förordnanden att utöva yrke som barnmorska, läkare

eller tandläkare. Dessa förordnanden är tidsbegränsade, och möjligheten

att utfärda dem har tillkommit i huvudsak för att dels möjliggöra den

praktiska utbildning som allmäntjänstgöringen för läkare utgör, dels för

att användas i vissa vikariatssituationer (se prop. 1993/94:149 s. 101 f).

Med hänsyn till den korta tid dessa förordnanden varar högst två år

beträffande allmäntjänstgöringen föreslås att de som har sådan

behörighet inte skall omfattas av förslaget om prövotid. Det torde i dessa

fall vara tillräckligt att möjlighet finns att återkalla behörigheten och

sedan eventuellt utfärda ett mer begränsat förordnande.

Enligt regeringens mening lämpar sig inte frågor om prövotid för

handläggning av HSAN:s ordförande ensam. Beslut om föreskrift om

prövotid föreslås därför fattas av nämnden i sin helhet.

5.6 Interimistisk återkallelse av legitimation

5.6.1 Utvidgade möjligheter till interimistisk återkallelse av

legitimation

Regeringens förslag: En legitimation skall kunna återkallas för tiden

till dess frågan om återkallelse har prövats slutligt om det finns

sannolika skäl för misstanke att den legitimerade har visat grov

oskicklighet i sin yrkesutövning eller på annat sätt visat sig uppenbart

olämplig att utöva yrket, såvida det är påkallat från allmän synpunkt.

Ett interimistiskt beslut skall gälla i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får giltighetstiden för beslutet förlängas ytterligare med

högst sex månader.

Utredningens om förbättrad tillsyn förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens. Dock anser utredningen att möjligheten att

förlänga giltighetstiden av det interimistiska beslutet inte bör ha någon

yttersta gräns.

Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser är positiva till

förslaget att införa en ny bestämmelse om interimistisk återkallelse av

legitimation. Riksåklagaren framhåller att sannolika skäl är ett rekvisit

som inom straffprocessrätten har fått en innebörd som får anses allmänt

vedertagen och därför bör ges samma innebörd i detta sammanhang.

Sveriges Advokatsamfund påpekar att ett beslut om interimistiskt

återkallelse i praktiken torde medföra att det blir svårt för den berörde att

återuppta sin yrkesverksamhet även om legitimationen inte återkallas

slutligt. Västerbottens läns landsting är tveksamma till värdet av att

utvidga möjligheterna att interimistiskt återkalla en legitimation.

Praktikertjänst anser att det skall krävas mera än sannolika skäl för grov

oskicklighet för att återkallelse tills vidare skall komma ifråga. Ett beslut

om återkallelse tills vidare skall, enligt Praktikertjänst, inte i något fall

gälla för längre tid än tre månader med möjlighet till förlängning med

högst en månad.

Skälen för regeringens förslag

Ärenden om återkallelse av legitimation kräver normalt skyndsam

handläggning. Dröjsmål med att dra in en behörighet som inte längre bör

gälla kan innebära stora risker för säkerheten i vården. Samtidigt måste

rättssäkerheten för den yrkesutövare som talan riktas emot tillgodoses.

Huvudprincipen måste därför vara att handläggningen av ärendet inriktas

på att snabbt få fram en sådan utredning som möjliggör slutligt beslut i

återkallelseärendet.

Det kan av olika skäl dra ut på tiden innan ett ärende hos HSAN

slutligen avgörs. Skälet kan exempelvis vara att utgången av en

brottmålsprocess avvaktas. Vidare kan den noggranna utredning som

många gånger behövs för att garantera den legitimerades rättssäkerhet ta

lång tid i anspråk. Åtgärder för att förhala avgörandet i ärendet från den

legitimerades sida kan också förekomma. Under tiden till dess

återkallelseärendet avgörs av HSAN kan med dagens system

yrkesutövaren fortsätta att förskriva läkemedel och utföra behandlingar

som inte svarar mot patienternas behov och därigenom undanhålla

patienterna adekvat vård. Andra förfaranden som förekommer är

bedrägerier avseende t.ex. läkarvårdsersättningar, utfärdande av oriktiga

intyg för sjukpenning och liknande. Sådana förfaranden kan omfatta

betydande belopp. Det finns visserligen möjlighet att redan idag

interimistiskt dra in eller begränsa behörigheten att ordinera narkotiska

eller alkoholhaltiga läkemedel samt teknisk sprit. Åtskilliga andra

kategorier läkemedel är dock eftertraktade, exempelvis anabola steroider,

och kan föranleda ordinationer som inte står i överensstämmelse mot

vetenskap och beprövad erfarenhet.

Mot bakgrund av vad som redovisats framstår det enligt regeringens

uppfattning som en brist att möjligheten till interimistiskt beslut inte står

till buds över hela linjen i ärenden om återkallelse av legitimation. Denna

brist kan i vissa fall leda till betydande olägenheter. En möjlighet bör

därför öppnas till interimistisk återkallelse av legitimation i sådana fall

där det slutliga avgörandet hotar att dra ut på tiden och olägenheter kan

befaras. Existensen av ett sådant alternativ kan också antas förbättra

Socialstyrelsens och HSAN:s möjligheter att snabbt och effektivt slutföra

utredning och bedömning av återkallelseärenden.

Det förhållandet att ett interimistiskt beslut meddelats får inte

föranleda att den fortsatta handläggningen inte bedrivs på ett skyndsamt

sätt. Tvärtom är det då mycket angeläget med en särskilt skyndsam

handläggning. Genom tidsbegränsning av de interimistiska beslutets

giltighet och krav på särskilda skäl för en förlängning med högst sex

månader understryks kravet på skyndsam handläggning och den

enskildes krav på rättssäkerhet.

I de fall en legitimerad påstås ha visat grov oskicklighet i sin

yrkesutövning eller är misstänkt för att ha begått ett grovt brott bör

således möjlighet finnas att interimistiskt besluta om återkallelse av

legitimationen. Samma möjlighet bör finnas i de fall en yrkesutövare

ålagts prövotid och under prövotiden på nytt gjort sig skyldig till en

allvarlig förseelse eller annars på ett allvarligt sätt visat sig olämplig att

utöva yrket. Det är särskilt angeläget att denna möjlighet finns i de fall

den legitimerade inte är häktad eller anhållen eller eljest berövad friheten,

men kan behövas även i fall av denna karaktär. Enligt 24 kap. 1 § RB får

den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket det är

föreskrivet fängelse ett år eller däröver, häktas under vissa ytterligare

förutsättningar. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse

i två år, skall häktning ske, om det inte är uppenbart, att skäl till häktning

saknas. Det är emellertid att uppmärksamma att en läkare under den tid

han är häktad i vissa fall, under förutsättning att åklagare eller domstol

inte har beslutat om restriktioner, kan utfärda intyg eller förskriva

narkotiska läkemedel, så länge som han eller hon inte har fått denna

behörighet indragen eller legitimationen återkallad. De fall i vilka

möjligheten att interimistiskt återkalla legitimationen aktualiseras blir

troligen ytterst få. De kan emellertid förutses vara så allvarliga att

möjligheten till en interimistisk åtgärd kommer att vara en nödvändig

förutsättning för säkerheten i vården.

Förutsättningar

Regeringens förslag har delvis utformats på samma sätt som

bestämmelsen om interimistisk återkallelse av förskrivningsrätt.

Eftersom det kan komma att bli fråga om olika typer av fall är det svårt

att avgränsa dessa fall genom preciseringar i lagtexten. Avgränsningen

får i stället ske i rättstillämpningen. För att avgränsa tillämpningen av

bestämmelsen till de ytterlighetsfall den är tänkt för har, förutom kravet

på sannolika skäl för återkallelse, det kravet uppställts att ett

interimistiskt beslut är påkallat från allmän synpunkt. Detta krav omfattar

patienternas intresse av säkerhet i vården men även det allmännas

intresse av en riktig tillämpning av systemet med exempelvis

läkarvårdsersättningar och socialförsäkringsförmåner. Om exempelvis en

arbetsgivare redan har vidtagit sådana åtgärder att dessa intressen får

anses tillgodosedda blir bestämmelsen inte tillämplig. Är yrkesutövaren

egenföretagare kan däremot hänsyn till sådana intressen medföra att

dennes legitimation återkallas interimistiskt.

När rekvisitet sannolika skäl får anses uppfyllt kan naturligtvis variera

från fall till fall. Vid misstanke om brott skall omständigheterna vara

sådana att misstanken vid en objektiv bedömning framstår som

berättigad. I de fall den legitimerade är häktad har en domstol konstaterat

att sannolikhetsrekvisitet är uppfyllt. I de fall åtal har väckts har

åklagaren gjort en sannolikhetsbedömning som innefattar att en fällande

dom kommer att meddelas. Det är emellertid inte uteslutet att rekvisitet i

vissa fall kan vara uppfyllt tidigare. Har exempelvis den berörde erkänt

gärningen måste en interimistisk återkallelse kunna beslutas tidigare än

om ansvarsfrågan är tvistig.

Att interimistiska beslut tidsbegränsas förekommer vid interimistiska

beslut avseende förskrivningsrätten och även i utländska regelsystem.

När tidsbegränsningar förekommer är de förhållandevis snäva, vilket

ligger i sakens natur. Även om huvudprincipen skall vara att

handläggningen inriktas på att snabbt få fram en sådan utredning som

möjliggör ett slutligt beslut, kan i vissa fall lång tid förflyta innan frågan

är slutgiltigt avgjord. Det kan bero på att utredningsarbetet är svårt att

genomföra på grund av den legitimerades agerande. Det kan även ha

andra orsaker, som att åtgärder skall vidtas av en annan myndighet eller

att dom eller beslut av domstol måste inväntas. Detta talar för att, om en

tidsgräns skall införas, giltighetstiden vid behov bör kunna förlängas. I

dag kan rätten att förskriva narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel

eller teknisk sprit interimistiskt indragas eller begränsas för en tid av sex

månader, med möjlighet till förlängning med ytterligare högst sex

månader om särskilda skäl föreligger (se nuvarande 10 §

disciplinpåföljdslagen samt 5 kap. 12 § i förslaget till lag om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område). På motsvarande sätt

bör en bestämmelse om interimistisk återkallelse av legitimation

utformas. Om det föreligger särskilda skäl får giltighetstiden för beslutet

förlängas med ytterligare sex månader. Att återkalla legitimationen

interimistiskt är en för den enskilde yrkesutöveren mycket ingripande

åtgärd. Det är i dessa sammanhang viktigt att slå vakt om hälso- och

sjukvårdspersonalens rättssäkerhet. Praktikertjänst har i sitt

remissyttrande föreslagit att ett beslut om återkallelse tills vidare inte i

något fall skall gälla för längre tid än tre månader med möjlighet till

förlängning med högst en månad. Regeringen anser, till skillnad från

utredningen, att giltighetstiden för ett beslut om interimistisk återkallelse

av legitimation endast bör kunna förlängas med ytterligare högst sex

månader. Det ankommer på Socialstyrelsen att i god tid begära sådan

förlängning, så att HSAN hinner pröva ärendet innan giltighetstiden löper

ut. Annars upphör beslutet att gälla. Styrelsen skall redogöra för de skäl

som åberopas för förlängningen.

I många fall av missbruk av förskrivningsrätten är det tillräckligt med

den numera införda möjligheten att interimistiskt dra in denna rätt. I

vissa fall kan emellertid en eller två varningar tidigare ha förekommit på

grund av missbruk av förskrivningsrätten. Fall kan även tänkas där

förskrivningsrätten återfåtts efter tidigare indragning och läkaren på nytt

gör sig skyldig till överförskrivning av narkotiska läkemedel. En

möjlighet att interimistiskt återkalla legitimationen behövs därför även då

återkallelse yrkas på grund av missbruk av förskrivningsrätten.

I fall som till största delen rör bedrägeri gentemot t.ex. en

sjukvårdshuvudman eller försäkringskassa, skulle ett interimistiskt beslut

troligen inte ha varit motiverat av hänsyn till säkerheten i vården men

skulle ändå vara påkallat från allmän synpunkt. Återkallelse torde i

sådana fall ske på grund av allmän olämplighet som bestått i brott som

riktat sig mot sjukvårdshuvudmannen eller socialförsäkringsorgan.

Man kan tänka sig situationer då en läkare försvunnit utomlands och

därför inte kunna nås för delgivning. Kravet på kommunikation i 17 §

förvaltningslagen (1986:223) respektive i 10 § och 18 §

förvaltningsprocesslagen (1971:291) gäller formellt endast när ett mål

eller ärende avgörs slutligt. Bestämmelserna är emellertid uttryck för ett

principiellt synsätt med generell räckvidd. Införs en möjlighet att

interimistiskt återkalla legitimationen får allmänna rättsgrundsatser

tillämpas på dessa fall. I mål där det är fråga om åtgärder av stor praktisk

eller ekonomisk betydelse för den enskilde, såsom exempelvis

återkallelse av legitimation, är kravet på kommunikation med den

enskilde före beslut självfallet av särskild vikt. Emellertid måste även

den aspekten beaktas att det vid interimistiska beslut typiskt sett kan vara

fråga om så brådskande åtgärder att utrymme inte alltid ges för

kommunikation. Sammanfattningsvis innebär detta att en interimistisk

återkallelse av legitimation normalt torde förutsätta kommunikation

innan den beslutas men att utrymme finns att i särskilda fall göra en

annan bedömning, (se vidare Hellners,[REDACTED_EFTERNAMN], Nya

förvaltningslagen, fjärde uppl., s. 190 f, JO 1983/84 s. 375, RÅ 1991 ref.

109).

5.6.2 En särskild ersättningsregel

Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om strikt

skadeståndsansvar för det allmänna i de fall en interimistisk åtgärd

inte leder till slutlig återkallelse av legitimationen skall inte införas.

Skadeståndslagens (1972:207, SkL) bestämmelser om det allmännas

skadeståndsansvar för fel och försummelse vid myndighetsutövning

får anses tillräckliga i dessa sammanhang.

Utredningens om förbättrad tillsyn förslag: En bestämmelse om

strikt skadeståndsansvar för det allmänna skall tillskapas. Har ett beslut

om interimistisk återkallelse av legitimation meddelats och återkallas

senare inte legitimationen slutligt, skall den legitimerade ha rätt till

ersättning av staten för ren förmögenhetsskada som tillfogats honom eller

henne. Ersättningen skall kunna vägras eller sättas ned om den

legitimerade har försvårat sakens utredning eller på annat sätt genom

vållande medverkat till skadan. Detsamma skall gälla i den mån det

annars skulle vara oskäligt att ersättning lämnas.

Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser är positiva till

utredningens förslag att införa en ny bestämmelse om strikt

skadeståndsansvar för det allmänna. Vissa remissinstanser har dock

synpunkter på den närmare utformningen av förslaget. Justitiekanslern,

Socialstyrelsen och Stockholms stad anser att det finns anledning att

överväga vissa begränsningar i fråga om tillämpningsområdet för

skadeståndsbestämmelsen, bl.a. vid interimistisk återkallelse som

grundar sig på sjukdom eller missbruk. Justitiekanslern finner vidare

anledning att vara återhållsam med att utvidga området för det strikta

skadeståndsansvaret till att gälla på områden som från skadesynpunkt

inte påtagligt skiljer sig från andra områden där en reguljär

myndighetsutövande verksamhet pågår. Även om det finns

betänkligheter mot en regel om strikt skadeståndsansvar för staten på

hälso- och sjukvårdsområdet motsätter sig Justitiekanslern inte att en

sådan regel införs. Justitiekanslern anser dock att det finns anledning att

överväga vissa begränsningar i fråga om tillämpningsområdet. Detta

gäller t.ex. om det strikta skadeståndsansvaret skall gälla vid interimistisk

återkallelse i samband med att ett föreläggande om läkarundersökning

har beslutats. Vidare bör utformningen av reglerna om jämkning av

skadestånd övervägas närmare. Socialstyrelsen anser att den föreslagna

skadeståndsbestämmelsen inte bör omfatta interimistisk återkallelse som

grundar sig på sjukdom eller missbruk. Stockholms stad är tveksam till

legitimerades rätt till skadestånd i de fall det inte finns tillräckliga bevis

vid den slutliga prövningen. Legitimerade yrkesutövare inom hälso- och

sjukvården bör jämställas med andra grupper i det avseendet

Praktikertjänst anser att rätten att erhålla skadestånd bör omfatta den

arbetsgivare var den legitimerade innehar anställning.

Skälen för regeringens bedömning: Den grundläggande

bestämmelsen om det allmännas skadeståndsansvar finns i 3 kap. 2 §

SkL. Bestämmelsen innebär bl.a. att det allmänna åläggs ett i vissa

avseenden längre gående skadeståndsansvar än ett privat subjekt.

Det allmänna skadeståndsansvaret enligt culparegeln innebär ansvar

för uppsåt eller oaktsamhet (vållande). Huvudregeln är att

skadeståndsansvar endast uppkommer vid positivt handlande. Det skall

vidare finnas ett orsakssamband mellan vållande och skadan (adekvat

kausalitet).

Begreppet ren förmögenhetsskada definieras i 1 kap. 2 § SkL. Med ren

förmögenshetsskada menas sådan förmögenhetsskada som uppkommer

utan samband med person- eller sakskada. Ren förmögenhetsskada

ersätts enligt skadeståndslagen enbart om skadan vållats till följd av brott

eller om skadan vållats genom fel eller försummelse vid

myndighetsutövning. Detta förhållande gäller exempelvis statens ansvar

för den händelse ett interimistiskt beslut om återkallelse av körkort

sedermera visar sig oriktigt. Ersättningsfrågan är för dessa fall inte

särskilt reglerad utan den allmänna regeln i 3 kap. 2 § SkL är tillämplig.

Frågan om fel eller försummelse har förekommit skall prövas utifrån de

förutsättningar som rådde när beslutet fattades.

Utanför skadeståndslagen förekommer bestämmelser som innebär att

ren förmögenhetsskada även kan ersättas i andra fall, t.ex. lagen

(1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning (jfr SOU 1993:55).

Huvudregeln vad gäller det allmännas ansvar vid myndighetsutövning

är, vilket framgår av den tidigare redogörelsen, att skadeståndsansvar

förutsätter ett vållande från myndighetens sida. Det strikta

skadeståndsansvaret för staten är begränsat till rena undantagssituationer,

t.ex. ersättning till en person som varit frihetsberövad med anledning av

misstanke om brott och som senare blir frikänd av en domstol.

Regeringen delar Justitiekanslerns uppfattning att det finns anledning att

vara återhållsam med att utvidga det strikta skadeståndsansvaret till att

gälla på områden som inte påtagligt skiljer sig från andra områden med

inslag av myndighetsutövning. Det kan ifrågasättas om det inom det

område som omfattar tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal är

nödvändigt att införa särskilda skadeståndsbestämmelser.

Bestämmelser om strikt skadeståndsansvar finns därutöver bl.a. i lagen

(1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. De

förhållanden som gäller på skatteområdet och som motiverar ett strikt

skadeståndsansvar för det allmänna är emellertid inte till alla delar

jämförbara med de förhållanden som gäller i fråga om Socialstyrelsens

tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal. Exempelvis har staten på

skatteområdet ett betydande egenintresse av att skatteindrivningen är

effektiv, medan ingripanden av tillsynsmyndigheten på hälso- och

sjukvårdsområdet främst syftar till att förbättra patientsäkerheten. Det

kan vidare antas att de skadeståndsbelopp som kan bli aktuella på

skatteområdet i allmänhet är lägre och mindre svårbedömda än vad som

blir fallet vid en interimistisk återkallelse av legitimationen för en

yrkesutövare inom hälso- och sjukvården.

I 18 § tillsynslagen finns en möjlighet för Socialstyrelsen att tills

vidare helt eller delvis förbjuda en verksamhet, om det finna sannolika

skäl för att verksamheten helt eller delvis kommer att förbjudas genom

ett slutligt beslut och ett sådant beslut inte kan avvaktas. Denna

bestämmelse åtföljs inte av någon särskild ersättningsregel.

Regeringen ställer sig även av andra skäl tveksam till om det finns ett

behov av att införa en särreglering på hälso- och sjukvårdens område.

Det finns andra yrkesgrupper som i så fall också skulle kunna anses vara

i behov av en särskild ersättningsregel. För den händelse att ett

interimistiskt beslut om återkallelse av körkort för en yrkeschaufför

sedermera visar sig oriktigt är ersättningsfrågan inte särskilt reglerad,

utan yrkeschauffören är hänvisad till den allmänna regeln i 3 kap. 2 §

skadeståndslagen (1972:207). Det krävs att ett vållande förekommit från

myndighetens sida för att staten skall åläggas ett skadeståndsansvar. En

läkare, tandläkare eller barnmorska skall dock enligt utredningens förslag

kunna åberopa ett strikt skadeståndsansvar för det allmänna avseende den

förmögenhetsskada som tillfogats honom eller henne. Anledning saknas

att i skadeståndshänseende skilja på hälso- och sjukvårdspersonal och

andra yrkesgrupper. Regeringen anser sammanfattningsvis att

bestämmelserna i skadeståndslagen om det allmännas skadeståndsansvar

för fel eller försummelse vid yrkesutövningen får anses tillräckliga för att

tillgodose den enskildes krav på rättssäkerhet i de fall en interimistisk

åtgärd inte leder till en slutlig återkallelse av legitimationen. Det får

förutsättas att de tillämpande myndigheterna, även utan en särskild

ersättningsbestämmelse, noga överväger i vilka fall en interimistisk

återkallelse är påkallad.

5.7 Bestämmelsen om absolut preskription

5.7.1 Bakgrund

I 6 § disciplinpåföljdslagen finns föreskrifter om vad som gäller i fråga

om preskription vid åläggande av disciplinpåföljd enligt lagen.

Huvudregeln i första stycket är att disciplinansvar inte får åläggas någon

om han eller hon inte inom två år efter förseelsen underrättats om att en

anmälan skett. Därutöver har i andra stycket införts en yttersta

preskriptionstid som uppgår till fem år efter den förseelse som anmälts

(absolut preskription).

Enligt övergångsbestämmelserna till disciplinpåföljdslagen skall

ärenden som anmälts till HSAN före lagens ikraftträdande prövas enligt

äldre bestämmelser. De nya bestämmelserna inskränker dock området för

disciplinpåföljd på så sätt att påföljd inte får åläggas om så inte kan ske

enligt den nya lagen. Det innebär att bestämmelsen om absolut

preskription blir tillämplig även i dessa ärenden.

Av förarbetena till disciplinpåföljdslagen (prop. 1993/94:149 s. 47)

framgår bl.a. följande. Disciplinpåföljdslagen skall tillförsäkra

patienterna en opartisk prövning när de anser sig ha fått felaktig vård

eller behandling inom hälso- och sjukvården. Lagen skall också

tillförsäkra den utpekade personalen rättssäkerhet i förfarandet.

Ändamålet med disciplinpåföljdsystemet är att stärka patientsäkerheten.

Påföljden bör därför följa inom en inte alltför avlägsen tidsrymd från

förseelsen för att vara meningsfull. Om den som riskerar råka ut för

disciplinpåföljden lång tid efter förseelsen har fullföljt sitt arbete utan

vidare missöden kan en disciplinpåföljd framstå som obefogad.

Tidsrymden bör dock vara sådan att förundersökning och allmän

domstols handläggning i förekommande fall har hunnit slutföras innan

ärendet i HSAN förfaller. Fem år bör vara en rimlig tid. Av

specialmotiveringen till 6 § framgår, att bestämmelsen om absolut

preskription fem år efter förseelsen i första hand tar sikte på de

situationer då en anmälan hos HSAN blir vilande under lång tid i

avvaktan på att en anmälan till åtal för samma händelse avgörs genom

åtalsbeslut eller dom. Att ta upp frågan om disciplinpåföljd alltför lång

tid efter förseelsen ter sig sig inte särskilt meningsfullt.

Rättsäkerhetsaspekterna talar, enligt förarbetena, också starkt för att

denna fråga inte skall kunna stå öppen hur länge som helst.

5.7.2 Absolut preskription

Regeringens förslag: Den absoluta preskriptionstiden skall förlängas.

Disciplinpåföljd skall aldrig få åläggas en yrkesutövare senare än tio

år efter den förseelse som anmälts.

Promemorians förslag: Överensstämmer i stort med regeringens. I

promemorian har dock föreslagits att den nya bestämmelsen skall

tillämpas även på ärenden som anmälts till HSAN före ikraftträdandet

men som ännu inte slutligt avgjorts.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm förordar i första hand

att bestämmelsen om absolut preskription tas bort, men kan även

acceptera en förlängning av preskriptionstiden. Socialstyrelsen föreslår

att ändring av femårs-regeln bör övervägas, så att denna bestämmelse

endast skall gälla för prövning i HSAN. Enligt Socialstyrelsen bör såväl

kammarrätten som Regeringsrätten även efter fem år kunna göra en

sakprövning efter överklagande. Om överinstans återförvisar ärendet till

HSAN bör, enligt styrelsen, den förnyade prövningen också kunna göras

efter fem år. HSAN tillstyrker förslaget och framhåller att det endast i

undantagsfall bör förekomma att ett ärende avgörs senare än fem år efter

den anmälda händelsen. Landstingsförbundet tillstyrker förslaget om en

tioårig preskriptionstid när det gäller allvarliga förseelser. För övriga

förseelser bör den nuvarande preskriptionstiden om fem år gälla.

Förbundet kan däremot inte tillstyrka att en ändring av preskriptionstiden

skall få retroaktiv verkan. Sveriges advokatsamfund avstyrker förslaget

och anser att den gällande femåriga preskriptionstiden utgör en rimlig

avvägning mellan olika intressen. Om preskriptionstiden trots allt skulle

förlängas, bör den under inga förhållanden göras så lång som tio år.

Sveriges Läkarförbund avstyrker förslaget till ändring och anser att det är

viktigt att den slutliga prövningen sker inom rimlig tid. Förbundet delar

inte ståndpunkten att tidsaspekten är av mindre betydelse vad gäller det

allmänpreventiva syftet. Sveriges Tandläkarförbund ställer sig inte

bakom förslaget att förlänga den absoluta preskriptionstiden. Den

nuvarande preskriptionstiden är, enligt förbundet, väl avvägd både med

avseende på patientsäkerheten och med avseende på den berörda

personalens intressen. Vårdförbundet motsätter sig principiellt en

förlängning av den absoluta preskriptionstiden.

Skälen för regeringens förslag: Under den tid disciplinpåföljdslagen

varit i kraft har ett antal fall fått skrivas av på grund av att absolut

preskription inträtt. Det har visat sig att den nya bestämmelsen om

absolut preskription i enskilda ärenden kan få icke önskvärda effekter

och inte bidrar till att upprätthålla en, för både patienter och personal,

godtagbar rättssäkerhetsnivå. Enligt regeringens uppfattning finns det

därför skäl att överväga hur bestämmelsen om absolut preskription skall

vara utformad.

Syftet med bestämmelserna om disciplinpåföljd är i första hand att

stärka patientsäkerheten. Bestämmelserna ger även den patient som

drabbats genom förseelsen en möjlighet till upprättelse.

Disciplinpåföljden skall ses som en markering av att den anmälda

händelsen medför en icke acceptabel risk för patientens säkerhet för

vilken yrkesutövaren varit helt eller delvis ansvarig och att en upprepning

inte får ske. Det gäller framförallt den ansvarige yrkesutövaren men

markeringen kan även tjäna till vägledning för övriga yrkesutövare inom

hälso- och sjukvården.

För att disciplinpåföljden skall få avsedd effekt gentemot den

ansvarige yrkesutövaren bör påföljden åläggas honom eller henne snarast

efter förseelsen. Det är svårt att motivera utifrån ett

patientsäkerhetsperspektiv och det förefaller inte vara meningsfullt att

påtala brister i yrkesutövning om yrkesutövaren under flera år efter

förseelsen skött sitt arbete utan anmärkning. Rättsäkerheten för

yrkesutövaren talar också för att tiden under vilken disciplinpåföljd kan

åläggas begränsas.

För den drabbade patienten är det givetvis av betydelse att saken

prövas så snart som möjligt. Det kan emellertid även efter avsevärd tid

vara av stor betydelse, bl.a. för patientens förtroende för vården, att det

konstateras om ett fel begåtts och om någon kan ställas till ansvar för

detta. Det är vidare viktigt att markera var gränserna går i ett mera

allmänpreventivt syfte för att stärka patientsäkerheten. I det sistnämnda

fallet har tidsaspekten mindre betydelse.

Femårspreskriptionen är knuten till tidpunkten för den anmälda

händelsen, oavsett i vilken instans det slutliga beslutet fattas. Därav följer

att även överinstanserna skall bevaka att den femåriga preskriptionstiden

inte överskrids när ett beslut av HSAN fattas inom ramen för

femårsgränsen och sedan överklagas.

Absolut preskription inträder även i andra ärenden än dem som

uttryckligen berörs i förarbetena till den nya lagen och i situationer som

möjligen inte förutsågs i lagstiftningsarbetet. Framförallt kan nämnas

ärenden av komplicerad och principiell natur, med behov av särskild

utredning av medicinsk, vetenskaplig expertis, ofta i flera instanser,

vilket gör att handläggningen drar ut på tiden. Även det förhållandet att

en anmälan framförallt då det är fråga om allvarliga skadefall ibland

görs av den skadade patienten kort före den tvååriga preskriptionstidens

utgång, innebär att absolut preskription kan inträda innan ärendet blivit

färdigutrett och prövat enligt den instansordning som gäller för dessa

ärenden. Ärenden som återförvisas av överinstans för förnyad

handläggning är en annan grupp där det finns en risk att den absoluta

preskriptionen kan komma att inträda innan prövningen slutförs. Att en

anmälan först utreds inom Socialstyrelsen innan anmälan sker till HSAN

kan också medföra en handläggningstid som gör att absolut preskription

inträder innan frågan om disciplinansvar hunnit bli slutligt prövad.

Utgångspunkten för valet av nuvarande preskriptionstid (fem år) synes

ha varit den som gäller inom straffrätten för de lindrigaste brotten. Av

förarbetena till disciplinpåföljdslagen framgår att hänsyn tagits till att

tillförsäkra den utpekade personalen rättsäkerhet. Motsatsen kan dock

inträffa i en situation där anmäld personal inte kan få en anmälan slutligt

prövad i sak i högre instans på grund av bestämmelsen om absolut

preskription. Genom preskriptionsbestämmelserna blir en

disciplinpåföljd som en underinstans beslutat om utan verkan om

överinstansen inte hinner pröva ärendet innan fem år förflutit.

Möjligheten att få en prövning av högre instans om grund för

disciplinpåföljd förelegat kommer därför inte alltid att finnas för den

anmälda personen, vilket kan upplevas som en brist i rättsäkerheten.

Regeringsrätten (se mål nr 6425-1994) har tolkat bestämmelsen så att

frågan om disciplinpåföljd överhuvudtaget inte får prövas senare än fem

år efter händelsen. Ett alternativ kunde därför vara att formulera om

bestämmelsen så att det framgår att ålagd påföljd kan prövas även efter

fem år. Med en sådan ordning skulle kammarrätten och Regeringsrätten

efter överklagande även efter fem år kunna pröva sakfrågan om HSAN

ålagt en yrkesutövare disciplinpåföljd. Däremot skulle det för samtliga

instanser vara omöjligt att efter den tiden ålägga någon en ny sådan

påföljd. En dylik ordning skulle emellertid kunna ses som ett otillbörligt

gynnande av yrkesutövaren eftersom utgången aldrig skulle kunna bli

sämre för honom eller henne. För patienten kan det dock vara en fördel

om ärendet slutligt prövas i sak istället för att avskrivas efter fem år. Sett

ur ett patientperspektiv framstår det därför som mer fördelaktigt om

preskriptionstiden förlängs. Regeringen finner, sett mot bakgrund av de

ovan redovisade omständigheterna, att tidsfristen för absolut preskription

bör förlängas från nuvarande fem till tio år. Bestämmelsen återfinns i

5 kap. 5 § andra stycket i förslaget till lag om yrkesverksamhet på hälso-

och sjukvårdens område.

Preskriptionsregeln att disciplinpåföljd inte får åläggas senare än tio år

efter det att förseelsen har ägt rum innebär att utrymmet för

disciplinpåföljd i viss mån utökas. Landstingsförbundet har i sitt

remissyttrande anfört att det strider mot vedertagen lagstiftningspraxis att

en ändring av preskriptionstidens längd skall få retroaktiv verkan. Enligt

regeringens uppfattning bör den nya bestämmelsen inte få leda till att en

yrkesutövare åläggs disciplinpåföljd för förseelser begångna innan den

nya lagen trätt i kraft, och som enligt äldre bestämmelser hade hunnit

preskriberas. Förseelser som har ägt rum före den nya bestämmelsens

ikraftträdande skall därför preskriberas enligt äldre bestämmelser (se

11 § förslag till lag om införande av lagen om yrkesverksamhet på hälso-

och sjukvårdens område).

5.8 Ärenden hos HSAN i vilka ordföranden ensam får

fatta beslut. Överklagande av HSAN:s beslut

Regeringens förslag: Ordförandens möjlighet att ensam fatta beslut i

ärenden om disciplinpåföljd skall utvidgas. HSAN:s beslut skall

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Utredningen om förbättrad tillsyn har inte behandlat frågan om

befogenheten för HSAN:s ordförande att ensam fatta beslut i

disciplinärenden som avgörs i sak.

HSAN har i skrivelser till Socialdepartementet föreslagit att

bestämmelsen i 16 § första stycket andra punkten disciplinpåföljdslagen

ändras. Det bör enligt nämndens mening framgå att ordföranden ensam

får fatta beslut som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i

sak, om ärendet inte leder till någon disciplinpåföljd och inte heller har

principiell betydelse.

Remissinstanserna: Landsorganisationen i Sverige, Sveriges

Tandläkareförbund, Sveriges Läkarförbund samt Sveriges

Psykologförbund tillstyrker HSAN:s förslag att utvidga ordförandens

möjligheter att ensam fatta beslut i ansvarsärenden. Sveriges

Psykologförbund påpekar vikten av att ordföranden i förväg noga

samråder med föredragande läkare, tandläkare, psykolog eller

sjuksköterska beroende på den anmälde yrkesutövarens yrkestillhörighet.

Kammarrätten i Stockholm har inte något att erinra mot att möjligheterna

vidgas för ordföranden att ensam fatta beslut i ansvarsärenden. Enligt

kammarrättens mening bör emellertid förslaget förses med någon

ytterligare begränsning. Det bör övervägas om inte en lokution av typ

"inte heller i övrigt framstår som påkallat" bör tillfogas. Härigenom

fångas även mer vidlyftiga och känsliga fall upp. Socialstyrelsen

tillstyrker en lagändring med det beskrivna syftet. Det bör vara möjligt

att något utvidga ordförandens rätt att ensam fatta beslut i sak. En

förutsättning för en sådan utvidgning är givetvis att ordföranden

samråder med föredraganden i ärendet. Eftersom området för

ordförandens skönsmässiga bedömning utvidgas jämfört med idag

framstår det vidare som ett givet krav att denne har stor erfarenhet av

arbetet i HSAN. Styrelsen anser slutligen att det kan finnas skäl att efter

en period följa upp hur en sådan nyordning påverkar rättssäkerheten.

Behörighetskommitténs förslag att HSAN:s beslut skall överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslaget att

HSAN:s beslut skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

 Skälen för regeringens förslag: Lagen (1980:11) om tillsyn över

hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (tillsynslagen) ändrades den 1 juli

1989 så att ordföranden i ansvarsnämnden ensam fick avgöra

disciplinansvarsärenden i sak, om det var uppenbart att ärendet inte

kunde leda till någon disciplinpåföljd (prop. 1988/89:84, SoU22, rskr.

216). Bakgrunden till ändringen i tillsynslagen var främst behovet av att

förenkla handläggningen vid HSAN och härigenom komma till rätta med

de genomsnittligt mycket långa handläggningstiderna och en ökande

ärendebalans. Den nya bestämmelsen om ordförandebeslut kom dock

inte att tillämpas på det sätt som man utgick från, när beslutet fattades.

Kammarrätten i Stockholm återförvisade i ett antal mål som förts vidare

dit ärenden till nämnden för handläggning in pleno under hänvisning till

att kriteriet "uppenbart" inte var uppfyllt. Mot denna bakgrund bedömdes

det nödvändigt att ändra sista meningen i paragrafens andra stycke. Efter

förslag i prop. 1990/91:152 gäller sedan den 1 juli 1991 som nya

förutsättningar för att ordföranden skall få besluta ensam dels att beslutet

inte skall gälla en fråga av principiell beskaffenhet, dels att det skall

finnas grundad anledning att anta att ärendet inte kan leda till någon

disciplinpåföljd. Bestämmelsen återfinns sedan den 1 oktober 1994 i 16 §

disciplinpåföljdslagen.

Regelns syfte är att antalet nämndbeslut in pleno skall kunna minskas

genom att vissa särskilt avgränsade ärenden skall kunna avgöras i ett

förenklat förfarande utan att hela nämnden behöver kallas in. När

bestämmelsen med nuvarande lydelse infördes i tillsynslagen utvecklades

motiven tämligen utförligt i förarbetena (proposition 1990/91:152 om

överföring av vissa uppgifter enligt smittskyddslagen m.m., s. 23):

 Hit hör i första hand ärenden av enkel beskaffenhet, dvs. ärenden som

avser ett relativt okomplicerat händelseförlopp och som efter

begränsad utredning är klara för avgörande. Det kan vara fråga om

smärre brister i journalföringen, som dock av den anledningen inte kan

anses som felaktig, eller ur medicinsk synpunkt betydelselösa dröjsmål

med att utfärda remiss, intyg eller liknande handlingar. Det kan också

vara fråga om sådana fall, där en läkare trots patientens begäran inte

förskrivit ett läkemedel och det står klart att förskrivningen skulle ha

varit olämplig av medicinska skäl. Anmälningar som grundar sig på

missuppfattningar från patienten om den meddelade vården och

behandlingen hör också hit. Likaså bör mycket korta dröjsmål med att

låta patienten läsa sin journal kunna betraktas på likartat sätt.

Även ärenden som inte har samma enkla karaktär som de nämnda bör i

vissa lägen kunna avgöras av ordföranden ensam. Jag tänker då på t.ex.

anmälningar mot läkare och tandläkare för felbehandling, där det vid

en granskning av röntgenbilder och andra handlingar i ärendet av

expertis framstår som helt klart att behandlingen är rätt utförd. Även

sådana mindre komplikationer efter en behandling, som inte är

ovanliga och som inte kan lastas någon bland personalen, tillhör denna

kategori.

--- Jag finner det lämpligt att lagtexten --- ger uttryck för att alla

ärenden av principiell beskaffenhet skall prövas av nämnden i den

ordinarie sammansättningen även om någon påföljd inte är aktuell.

Det är enligt min mening angeläget att också ge några exempel på

sådana ärenden som i regel inte bör prövas av ordföranden ensam.

Sådana ärende som tagits upp på anmälan av JO, JK eller

Socialstyrelsen bör alltid prövas av nämnden i den större

sammansättningen eftersom i dessa fall yrkande om disciplinpåföljd

förs fram efter noggranna öveväganden. Detta gäller även i fall, där

patienten drabbats av allvarlig skada eller avlidit i samband med

vården. I sådana fall där någon skada inte har inträffat men där ett klart

fel har begåtts ur medicinsk synpunkt bör ärendet också behandlas av

nämnden i dess ordinarie sammansättning. Mycket talar för att även fel

som i och för sig kan anses som ringa och följaktligen inte kan

väntas föranleda påföljd bör bedömas av den samlade nämnden. Har

utlåtande inhämtats från vetenskapligt råd eller liknande expert är de

medicinska eller odontologiska frågorna oftast inte heller av det slag

att bedömningen av ärendet bör överlämnas till ordföranden ensam.

Det ankommer på ordföranden att avgöra om ett visst ärende har eller

inte har den principiella beskaffenheten som gör det nödvändigt att

ärendet skall föras upp i fullsutten nämnd. Vid behov finns självfallet

alltid möjlighet för ordföranden att rådgöra med t.ex. någon eller några

nämndledamöter eller den föredragande experten om vilket förfarande

som skall anses vara det rätta.

Bestämmelserna i 23 § disciplinpåföljdslagen om HSAN:s

utredningsplikt gäller också i fråga om sådana ärenden där

ordförandebeslut blir aktuella. Omfattningen av utredningen får

självfallet anpassas till ärendets art. Ordförandebesluten fattas i

nämndens namn och medför samma rätt att överklaga som ett vanligt

nämndbeslut (35 §).

Det har förekommit att ordförandebeslut även efter 1991 års förändring

överklagats till kammarrätten och återförvisats till HSAN för

handläggning i fullsutten nämnd (se t.ex. Kammarrätten i Stockholm, mål

nr 50-1992). De nuvarande reglerna har tillämpats på sådant sätt att

ärenden där det finns grundad anledning att anta att ärendet inte kan leda

till någon disciplinpåföljd, men patienten har drabbats av någon allvarlig

sjukdom, t.ex. cancer, eller har avlidit, skall prövas av nämnden i dess

ordinarie sammansättning. Uttalandena i förarbetena har bl.a. lett till att

HSAN:s ordförande ansett sig förhindrad att ensam besluta i de allt

vanligare anmälningsfall som handlar om åldringsvård och där patienten

avlidit i hög ålder och det inte finns något som tyder på att fel begåtts i

omvårdnaden. Vidare har en praxis utvecklats enligt vilken allvarliga

sjukdomar, främst cancer, måste tas upp i fullsutten nämnd trots att man

från början kan utgå ifrån att anmälan inte kan leda till någon

disciplinpåföljd.

Det är regeringens uppfattning att vissa ärenden, som enligt den

gällande utformningen av handläggningsbestämmelsen i 16 §

disciplinpåföljdslagen inte får prövas av ordföranden ensam, mycket väl

skulle kunna prövas i denna förenklade form utan att rättssäkerheten

försämras. Det gäller t.ex. i fall där patienten lider av en allvarlig

sjukdom eller har avlidit, men utredningen inte har visat att vården och

behandlingen har varit bristfällig. En sådan ordning skulle enligt

regeringens bedömning leda till förbättrad effektivitet och medföra

positiva konsekvenser för handläggningstiderna i nämnden, utan att man

för den skull riskerar att åsidosätta rättssäkerhets- och kvalitetskraven.

Såväl ordföranden som den expert som är föredragande i nämnden bör i

varje ärende noga överväga om den förenklade beslutsformen skall

väljas. Det måste dock liksom hittills vara ordföranden som med stöd av

bestämmelserna avgör om ett ärende kan prövas av honom eller henne

ensam eller måste tas upp i fullsutten nämnd.

Även fortsättningsvis bör inte komma ifråga att ordföranden ensam

fattar beslut, som innebär disciplinpåföljd eller någon annan åtgärd av

ingripande betydelse för den enskilde. Inte heller om ärendet gäller en

fråga som antingen av medicinska eller rättsliga skäl har ett särskilt

intresse är det lämpligt att ordföranden ensam fattar beslut i sak. Det kan

t.ex. gälla en fråga som som inte tidigare har prövats i rättspraxis eller

där en ändring av nämndens tidigare ståndpunkt bör övervägas. Hit bör

också hänföras ärenden som väckt större uppmärksamhet i t.ex.

massmedier eller där utredningen varit osedvanligt omfattande.

Regeringen anser slutligen inte heller att ärenden som anmälts av

Socialstyrelsen, JO eller JK eller där en ledamot av Socialstyrelsens

vetenskapliga råd yttrat sig under utredningen bör avgöras av

ordföranden ensam.

Överklagande av HSAN:s beslut enligt disciplinpåföljdslagen sker f.n.

till kammarrätten. Detta strider mot de av riksdagen godkända

riktlinjerna att tyngdpunkten i rättsskipningen skall ligga i första instans.

Frågan om att överklagande av HSAN:s beslut i första instans i stället

skall ske hos allmän förvaltningsdomstol (länsrätt) diskuterades i

propositionen 1994/95:27. Regeringen anförde där (s. 159) att den

principiella utgångspunkten även här borde få genomslag och att den

första domstolsprövningen av beslut från HSAN alltså skall ske i länsrätt.

Samtidigt anfördes att resultatet av kommande utredning om ett mer

differentierat sanktionssystem för hälso- och sjukvårdspersonalen m.m.

borde avvaktas innan förslag lades fram om nerflyttning av mål till

länsrätten. Frågan om överklagande togs inte upp i betänkandet

(SOU 1995:147) Förbättrad tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal.

Genom regeringens förslag kommer instansordningen vid

överklagande av HSAN:s beslut att överensstämma med den som numera

gäller för i stort sett alla myndighetsbeslut som överklagas till

förvaltningsdomstol. Enligt regeringens uppfattning saknas anledning att

avvika från denna ordning när det gäller överklaganden av HSAN:s

beslut.

5.9 Riksövergripande register över hälso- och

sjukvårdspersonalen

Regeringens bedömning: För närvarande föreligger inte tillräckligt

starka skäl för att inrätta ett riksövergripande register över hälso- och

sjukvårdspersonalen för tillsynsändamål. Allmänhetens behov av

information om hälso- och sjukvårdspersonalen tillgodoses genom

tillgången till uppgifter ur de register som idag finns hos HSAN och

Socialstyrelsen.

Utredningens om förbättrad tillsyn förslag: I första hand föreslås att

utformningen av ett riksövergripande register över hälso- och

sjukvårdspersonalen för tillsynsändamål utreds parallellt med eller sedan

utredningarna rörande de nuvarande kriminal-, polis- och

körkortsregistren samt datalagen har slutförts. Om detta inte är möjligt

och en temporär lösning anses nödvändigt föreslås att ett sådant register

skall kunna inrättas hos Socialstyrelsen.

Remissinstanserna: Förslaget att inrätta ett riksövergripande register

över hälso- och sjukvårdspersonalen för tillsynsändamål har fått ett

blandat mottagande. Ett antal remissinstanser tillstyrker eller lämnar

förslaget utan erinran. Många remissinstanser avstyrker förslaget eller

ställer sig tveksamma till att införa ett sådant register innan de andra

registerutredningarna är färdiga.

HSAN ifrågasätter om det är påkallat med en tillfällig lösning av det

slag som föreslagits. Kammarrätten i Stockholm anser att frågan om ett

register över hälso- och sjukvårdspersonal bör utredas parallellt eller

efter det att utredningarna om kriminal-, polis, och körkortsregistren samt

datalagen slutförts. Ur rättssäkerhetssynpunkt anser rätten att det är

olämpligt att i registret föra in uppgifter om Socialstyrelsens egna, icke

överklagbara beslut om anmärkningar mot hälso- och sjukvårspersonal.

Socialstyrelsen anser att ett register bör inrättas utan att först avvakta

utredningarna avseende kriminalregister m.m. Enligt styrelsen finns det

ett behov av att snabbt och enkelt få fram information som underlag i

tillsynsärenden. För att registret skall vara till nytta i

tillsynsverksamheten är det nödvändigt att det inte innehåller alltför

sparsamt med uppgifter. Landstinget Dalarna anser att det inte framgår

på vilket sätt registret ytterligare skulle bidra till att höja

patientsäkerheten. Västerbottens läns landsting anser att de fåtal ärenden

det handlar om kan hanteras på annat sätt och avstyrker att ett register för

tillsynsändamål införs i den föreslagna formen.

Skälen för regeringens bedömning: Socialstyrelsen för idag ett

register över legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal. Av registret

framgår bl.a. vilka som inte längre är legitimerade och vilka som har

begränsad förskrivningsrätt. Syftet med registret är att ge Socialstyrelsen

överblick över landets resurser i fråga om hälso- och sjukvårdspersonal.

HSAN har direkt åtkomst till detta register. HSAN för ett personregister

för diarium och ärendehantering och av registret framgår bl.a. namnet på

den som anmälts och vilken eventuell påföljd HSAN beslutat om. Vid

specifika förfrågningar lämnar HSAN idag per telefon ut sådana

uppgifter ur detta register som inte är sekretesskyddade till allmänheten.

Socialstyrelsen har åtkomst till detta register.

I 7 9 §§ tillsynslagen finns bestämmelser om anmälan av verksamhet

inom hälso- och sjukvården. Den som avser att bedriva verksamhet som

omfattas av Socialstyrelsens tillsyn enligt lagen skall anmäla detta till

Socialstyrelsen senast en månad innan verksamheten påbörjas. Enligt

25 § skall Socialstyrelsen föra ett register med hjälp av automatisk

databehandling över verksamheter som anmälts enligt lagen. Registret får

användas för tillsyn och forskning samt för framställning av statistik.

Registret är avsett att vara offentligt även om vissa uppgifter kan vara av

känslig natur för vårdgivaren (t.ex. uppgifter om inspektion och anmälan

enligt Lex Maria bestämmelsen). Allmänhetens intresse av att få

information om vårdgivare har motiverat denna öppenhet.

Regeringen anser att allmänhetens behov av information om hälso- och

sjukvårdspersonalen kan tillgodoses genom tillgången till uppgifter ur de

register som idag finns hos HSAN och Socialstyrelsen. Anledning saknas

att skapa ytterligare ett riksövergripande register med syfte att ge

allmänheten denna möjlighet till insyn.

En annan fråga är om inte Socialstyrelsen i sin individtillsyn har behov

av förbättrade möjligheter att på ett tidsbesparande sätt följa upp olika

ärenden och överhuvudtaget så effektivt som möjligt utöva tillsyn över

hälso- och sjukvårdspersonalen. För att styrelsen på detta sätt skall kunna

utöva den tillsyn som åligger styrelsen måste den ha tillgång till

erforderlig information. Vidare krävs att denna information kan

sammanställas på ett sådant sätt, att den relativt snabbt kan tas fram som

underlag i tillsynsärenden m.m. Det finns därför skäl att överväga om

Socialstyrelsen skall ha möjlighet att inrätta ett mer omfattande ADB-

baserat register över hälso- och sjukvårdspersonalen för tillsynsändamål.

Frågor om behovet och utformningen av ett sådant register inrymmer

emellertid många intrikata frågor och avvägningar när det gäller den

enskildes integritet å den ena sidan och framför allt patientintresset å den

andra sidan. Frågeställningar som rör de nuvarande kriminal-, polis- och

körkortsregistren har nyligen varit föremål för utredning. Den s.k.

Registerutredningen har lämnat ett slutbetänkande, Polisens register

(SOU 1997:65) som för närvarande bereds inom regeringskansliet.

Datalagen (1973:289) kommer att ersättas av en ny lag till följd av EG-

direktivet om skydd där enskilda personer med avseende på behandling

av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter.

Datalagskommittén har i sitt betänkande Integritet Offentlighet

Informationsteknik (SOU 1997:39) lagt fram ett förslag till en sådan lag

och regeringen beslutade i december 1997 propositionen 1997/98:44

Personuppgiftslag.

För närvarande återkallar HSAN ett tjugotal legitimationer varje år. I

de flesta fallen utgör psykisk sjukdom eller missbruk grunden för

återkallelsen. Det kan inte anses klarlagt att det finns ett stort antal fall

där personal fått upprepade disciplinpåföljder utan att detta resulterat i att

legitimationsinnehavet kommit under prövning. Ett register av det slag

som utredningen föreslår skulle komma att omfatta ett stort antal

legitimerade yrkesutövare. Det finns visserligen ett begränsat antal

legitimerade yrkesutövare som det finns anledning för Socialstyrelsen att

följa, för att bl.a. i tid kunna vidta åtgärder för att begränsa deras

möjligheter att verka inom hälso- och sjukvården. De ärenden det rör sig

om är emellertid få till antalet och borde kunna hanteras utan att ett

särskilt register tillskapas. Ur tillsynssynpunkt får således den möjlighet

som finns redan idag att föra manuella register anses som fullt tillräcklig.

Även integritetsaspekterna talar enligt regeringens mening för en sådan

lösning. Regeringen anser sammanfattningsvis att det för närvarande inte

föreligger tillräckligt starka skäl för att inrätta ett riksövergripande

register över hälso- och sjukvårdspersonalen för tillsynsändamål.

5.10 Bestämmelserna om verksamhetschef i hälso- och

sjukvårdslagen

Regeringens förslag: Även andra yrkesutövare än läkare med

specialistkompetens (chefsöverläkare) skall kunna utses till

verksamhetschef vid enheter där det bedrivs psykiatrisk tvångsvård.

En chefsöverläkare skall även fortsättningsvis utöva

verksamhetschefens uppgifter i den del av vården som regleras i lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129)

om rättspsykiatrisk vård (LRV).

Landstingsförbundets och Sveriges Psykologförbunds förslag:

Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Riksåklagaren, Rättsmedicinalverket,

Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund, Svenska

Kommunalarbetareförbundet samt Vårdförbundet tillstyrker förslaget att

ändra bestämmelserna om verksamhetschef i 29 och 30 §§ HSL. Även

Kammarrätten i Stockholm anser det lämpligt att ändra bestämmelserna

om verksamhetschef på så sätt att det klart framgår om annan än den som

är chefsöverläkare kan vara verksamhetschef på enheter där vård enligt

LPT eller LRV bedrivs. Socialstyrelsen har i sak inte något att invända

mot föreslaget. Landstingsförbundets förslag medför dock inte de

avsedda konsekvenserna. Oavsett vilken kompetens verksamhetschefen

har bör, enligt styrelsens mening, de uppgifter som innebär

myndighetsutövning helt undantas från verksamhetschefens

ansvarsområde. Dessa uppgifter skall enbart utföras av en läkare med

specialistkompetens (chefsöverläkaren).

Sveriges Läkarförbund motsätter sig de föreslagna förändringarna. Det

samlade ledningsansvaret möjliggör bl.a. övergripande planering,

omdisponering av tillgängliga resurser och kontroll över den verksamhet

som innefattar myndighetsutövning. Den föreslagna förändringen skulle

medföra att det framstår som oklart vem som skall ha det övergripande

ansvaret för budget, upprättande av vårdprogram samt befogenheter att

fördela personalresurser. Chefsöverläkaren kommer att ha kvar den

lagliga rätten och skyldigheten att fatta beslut om tvångsvård, men i

övrigt vara kringränd av annans bestämmande över verksamheten. En

sådan ordning utgör, enligt förbundet, en fara för säkerheten inom

tvångsvården. Svenska Läkaresällskapet ställer sig inte bakom de

föreslagna ändringarna av 29 och 30 §§ HSL. Enligt sällskapet fyller det

samlade ledarskapet en viktig funktion vid kvalitetsstyrning av den

psykiatriska vården. Det kan från kontinuitetssynpunkt vara olyckligt att

fragmentera vårdansvaret och splittra en sammanhållen vårdkedja.

Skälen för regeringens förslag: I 14 § HSL infördes med

ikraftträdande den 1 juli 1991 en bestämmelse om att vid enheter för

diagnostik eller vård och behandling det, om det behövs med hänsyn till

patientsäkerheten, skall finnas en särskild läkare med

specialistkompetens som svarar för den samlade ledningen av

verksamheten. En sådan läkare benämns chefsöverläkare (CHÖL).

Socialstyrelsen har i en rapport från september 1995 gjort en

uppföljning och bedömning av CHÖL-reformen. Styrelsen föreslog i

rapporten att det formella kravet på viss kompetens för den som leder

verksamheten skulle avskaffas. Regeln borde ersättas med en ny

bestämmelse som tydligt utpekade skyldigheten för huvudmannen att

utveckla en ledningsorganisation i vården som tillgodoser kravet på hög

patientsäkerhet, hög kvalitet och kostnadseffektiv vårdmetodik.

I samband med införandet av tillsynslagen den 1 januari 1997 gjordes

vissa ändringar i HSL beträffande ledningsansvaret inom hälso- och

sjukvården. I 28 § HSL anges att ledningen av hälso- och

sjukvårdsverksamhet skall vara organiserad så att den tillgodoser hög

patientsäkerhet och god kvalitet av vården samt främjar

kostnadseffektivitet. Detta innebär att den som bedriver verksamheten

måste välja en ledningsform som är anpassad till verksamhetens

inriktning och omfattning.

Av 29 § framgår att det alltid måste finnas en verksamhetschef. Detta

gäller oavsett om verksamheten är offentlig eller enskild och oavsett den

medicinska risknivån för enheten. Det enda krav som ställs på hur

verksamheten skall ledas är att det skall finnas en chef. I övrigt kan

verksamhetens ledningsfunktion ha olika utseende. Verksamhetschefen

behöver inte tillhöra hälso- och sjukvårdspersonalen utan kan tillhöra

annan yrkeskategori. Vilken kompetens verksamhetschefen skall ha kan

variera beroende på inriktning och omfattning. Utbildning, erfarenhet och

personliga egenskaper blir här avgörande. I de fall verksamhetschefen

inte har medicinsk kompetens kan han eller hon av naturliga skäl inte

heller bestämma över vården av den enskilda patienten. Av 29 § andra

stycket framgår att viss verksamhet skall ledas av en läkare med

specialistkompetens (chefsöverläkare). Det är fråga om sådan verksamhet

som har inslag av myndighetsutövning som är förenad med medicinska

eller liknande bedömningar, t.ex. psykiatrisk tvångsvård. Enligt 30 § får

verksamhetschefen uppdra åt sådana befattningshavare inom

verksamheten som har tillräcklig kompetens och erfarenhet att fullgöra

enskilda ledningsuppgifter.

Av Socialstyrelsens allmänna råd (SOSFS 1997:8) Verksamhetschef

inom hälso- och sjukvården framgår att verksamhetschefen har det

samlade ledningsansvaret för ett visst verksamhetsområde. Om det inom

detta område förekommer patienter som vårdas med stöd av LPT och

LRV, måste verksamhetschefen, för att kunna ha det samlade

ledningsansvaret, vara läkare med specialistkompetens (chefsöverläkare).

Det gäller också sådana verksamhetsområden där den slutna och den

öppna vården bedrivs integrerat med gemensam personal.

Regeringen anser, i likhet med Landstingsförbundet och Sveriges

Psykologförbund, att det bör vara möjligt att utse en yrkesutövare som

inte är läkare med specialistkompetens att vara verksamhetschef för en

enhet där det bedrivs vård med stöd av LPT och LRV. En sådan

förändring av de nuvarande bestämmelserna skulle innebära att

ytterligare ett steg togs i riktning mot att förverkliga den princip som

HSL bygger på, nämligen att huvudmännen för hälso- och sjukvården

skall vara fria att organisera och bedriva verksamheten efter lokala

förutsättningar. De nuvarande bestämmelserna inskränker i alltför stor

utsträckning huvudmännens möjligheter att utse den mest lämpade

yrkesutövaren som verksamhetschef vid en psykiatrisk vårdenhet.

Avsikten är emellertid att de uppgifter i den psykiatriska tvångsvården

som innebär myndighetsutövning även fortsättningsvis skall utövas av en

specialistkompetent läkare.

5.11 Mervärdesskatt på sjukvård

5.11.1 Nuvarande regler

De nu gällande reglerna om undantag från skatteplikt för omsättning av

tjänster avseende sjukvård finns i 3 kap. 4-5 §§ mervärdesskattelagen

(1994:200, ML). Från skatteplikt undantas omsättning av tjänster som

utgör sjukvård, samt tjänster av annat slag och varor som den som

tillhandahåller vården omsätter som ett led i denna. Med sjukvård avses

åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda eller behandla sjukdomar,

kroppsfel och skador samt vård vid barnsbörd. För att sjukvård skall vara

skattefri krävs vidare att vården skall vidtas vid sjukhus eller någon

annan inrättning som drivs av det allmänna eller, inom enskild

verksamhet, vid inrättningar för sluten vård. Skattefriheten omfattar

därvid all sjukvård som ges vid dessa inrättningar, oavsett vilken

personalkategori som tillhandahåller den. Undantag från skatteplikten

medges vidare särskilt om åtgärderna vidtas av någon med särskild

legitimation att utöva yrket.

Till sjukvård räknas inte bara själva vårdtjänsten utan också tjänster av

annat slag och varor som den som tillhandahåller vården omsätter som ett

led i vårdverksamheten. Även omsättning av varor och tjänster som i sig

är skattepliktig kan således vara fri från mervärdesskatt om den kan ses

som ett led i vården. Det gäller t.ex. kryckor, proteser och andra

hjälpmedel som vårdgivaren mot avgift tillhandahåller patienten.

Skattefriheten omfattar däremot inte omsättning av varor och tjänster

som vårdgivaren tillhandahåller vårdtagaren utan att det sker som ett led i

vården. En särskild regel avseende skatteplikten för omsättning av

glasögon och andra synhjälpmedel har förts in i 3 kap. 4 § tredje stycket

ML. Där föreskrivs att undantaget från skatteplikt inte gäller omsättning

av glasögon eller andra synhjälpmedel även om varorna omsätts som ett

led i tillhandahållandet av sjukvård.

I mervärdesskattelagen finns kompletterande regler i fråga om

skatteplikten för vissa tjänster och varor inom sjukvården och

tandvården. Omsättning av sjuktransporter, medicinskt betingad fotvård

samt kontroller och analyser av prover som tagits som ett led i

sjukvården eller tandvården är särskilt undantagen från skatteplikt.

Vidare undantas från skatteplikt i 3 kap. 23 § 2 ML läkemedel som

lämnas ut enligt recept eller säljs till sjukhus samt omsättning av

modersmjölk, blod och organ från människor.

Riksskatteverket har utfärdat rekommendationer avseende

mervärdesskattereglerna inom sjukvårdsområdet (RSV S 1996:7,

Riksskatteverkets rekommendationer m.m. om undantag från skatteplikt

för omsättning avseende sjukvård, tandvård och social omsorg enligt

mervärdesskattelagen).

5.11.2 Undantag från skatteplikt

Regeringens förslag: De yrkesgrupper som nu föreslås få

legitimation skall omfattas av gällande bestämmelser om undantag

från skatteplikt för omsättning av sjukvård utförd av någon med

särskild legitimation att utöva yrke inom sjukvården. Försäljning av

varor som legitimerade apotekare och receptarier utför skall dock inte

undantas från skatteplikt.

Behörighetskommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens

såvitt avser de legitimerade yrkesgrupperna, dock att kommittén inte tar

slutlig ställning till om de svenskutbildade kiropraktorerna skall omfattas

av bestämmelserna om legitimation. Kommittén anser att omsättning av

sjukvårdstjänster som utförs på apotek av legitimerade apotekare och

receptarier i Apoteket AB:s regi inte blir skattefri eftersom det bolaget

inte kan anses tillhandahålla skattefri sjukvård enligt reglerna om

mervärdesskatt. Om denna bedömning inte godtas, föreslår kommittén att

en bestämmelse införs i mervärdesskattelagen om att sjukvård som

tillhandahålls av legitimerade apotekare och receptarier hos Apoteket AB

inte undantas från skatteplikt. Kommittén föreslår att även omsättning av

sjukvård som yrkesgrupper med skyddad yrkestitel utför skall undantas

från skatteplikt.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm anser att en

precisering i mervärdesskattelagen bör göras, som tydliggör att

skatteplikt föreligger för de varor och tjänster som tillhandahålls av

legitimerade apotekare och receptarier. Statskontoret framför att

kommittén inte tillräckligt belyst vare sig konsekvenserna av sitt förslag

eller principen om mervärdesskattebefrielse. Riksrevisionsverket (RRV)

menar att mervärdesskattebeläggning av varor eller tjänster inom hälso-

och sjukvårdsområdet ur konkurrensneutralitetssynpunkt inte bör kopplas

till huvudmannaskap eller till i vilken företagsform en verksamhet

bedrivs i. I stället bör man, enligt RRV, sträva efter generella kriterier

som underlag för bedömningen. Riksskatteverkets (RSV) uppfattning är

att kommittén dragit en felaktig slutsats i fråga om begreppet vårdgivare

vad gäller diskussionen kring skatteplikt för varor och tjänster

tillhandahållna av apotekare och receptarier hos Apoteket AB.

Föreslagen lagtext medför att Apoteket AB kan komma att tillhandahålla

skattefri sjukvård. RSV föreslår att 3 kap. 5 § ML kompletteras med en

bestämmelse av innebörd att undantaget från skatteplikt för

sjukvårdstjänster inte gäller för sådana tjänster som legitimerade

apotekare och receptarier tillhandahåller i apoteksverksamhet som

Apoteket AB bedriver. När det gäller förslaget att från skatteplikt

undanta omsättning av tjänster utförda av arbetsterapeuter,

sjukhusfysiker, audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och

ortopedingenjörer, anser RSV att förslaget inger betänkligheter. Det

gäller främst uppkomsten av nya gränsdragningsproblem och risken för

att undantaget i praktiken får ett större tillämpningsområde än som var

avsett. Vid en tillämpning torde, enligt RSV:s mening, många av de

tjänster som nämnda yrkeskategorier tillhandahåller inte kunna hänföras

till undantagen sjukvård enligt mervärdesskattelagen. Konkurrensverket

anser att skattefrihet också skall gälla alternativa behandlingsformer.

Verket anser att kommittén inte redovisat förslag till åtgärder för att

uppnå konkurrensneutrala villkor generellt mellan olika yrkesutövare

inom hälso- och sjukvården, främst vad avser

mervärdesskattetillämpningen. Verket finner det angeläget att denna

fråga så fort som möjligt får sin lösning. Kommittén för Alternativ

Medicin (KAM) anför att patienter som söker alternativmedicinsk

behandling inte skall åläggas mervärdesskatt. Detta medför bl.a. en

synnerligen sned konkurrenssituation mellan skolmedicin och alternativ

medicin.

Skälen för regeringens förslag

Enligt mervärdesskattelagen är omsättning av sjukvårdstjänst som utförs

av en legitimerad yrkesutövare undantagen från skatteplikt. Sjukvård

som omsätts av de nya legitimerade yrkesutövarna kommer därför vid en

oförändrad lagtext att utan någon särskild åtgärd undantas från

skatteplikt. För att upprätthålla den tydliga gränsdragningen mellan

yrkesutövare som genom anknytningen till legitimationssystemet kan

tillhandahålla skattefri sjukvård och övriga grupper som utför liknande

tjänster måste det anses föreligga en klar presumtion för att sjukvård som

ges av de yrkesutövare som nu föreslås bli legitimerade skall vara

skattefri. Mot att dessa yrkesgrupper skall behandlas på samma sätt som

nuvarande legitimerade yrkesgrupper talar att vissa av yrkesgrupperna

inte i någon större omfattning utför sjukvård i mervärdesskattelagens

mening.

Sjukvårdstjänst som utförs vid sjukhus undantas vidare generellt från

skatteplikt oavsett i vilket led sjukvården utförs och oavsett vem som

utför tjänsten. Eftersom de nya grupperna av legitimerade yrkesutövare,

med undantag av de svenskutbildade kiropraktorerna, endast i mindre

omfattning omsätter sjukvårdstjänster på annat sätt än i anslutning till

sjukhusvård torde inte behovet att ha en regel om undantag från

mervärdesskatteplikt för omsättning av sjukvårdstjänster som utförs med

stöd av legitimation vara lika stark för dessa grupper.

Trots dessa och andra invändningar som kan finnas mot förslaget anser

regeringen att sjukvårdstjänster som tillhandahålls av de nya grupperna

av legitimerade yrkesutövare på samma sätt som nuvarande legitimerade

yrkesutövare skall undantas från mervärdesskatt. Det avgörande skälet

för denna bedömning är att kopplingen till legitimationen utgör en klar

och praktisk avgränsning för vilken typ av sjukvård som är av den art att

den generellt skall kunna stödjas och kontrolleras av det allmänna. De

nya yrken som föreslås få legitimation och den verksamhet de utför

måste även enligt regeringens mening anses uppfylla de krav som EG-

reglerna ställer för att sjukvård skall kunna undantas från mervärdesskatt.

Det är dock viktigt att i detta sammanhang betona att skattefriheten

förutsätter att fråga är om tjänster som utgör sjukvård eller varor och

tjänster som omsätts som ett led i sjukvården.

Särskilt om apotekare och receptarier

Kommittén anför i betänkandet (sid. 484):

 Apoteksbolaget AB bedriver apoteksverksamhet i riket och påförs

mervärdesskatt för de sjukvårdstjänster, t.ex. rådgivning, som

tillhandahålls på apoteken av farmaceuter. Dessa tjänster är således f.n.

inte undantagna från skatteplikt. Det föreslagna undantaget från

skatteplikt för sjukvård, som tillhandahålls av legitimerade farmaceuter

påverkar enligt kommitténs mening inte detta skattepliktsförhållande,

då Apoteksbolaget AB, som är vårdgivare i apoteksverksamheten,

enligt 3 kap. 5 § ML inte tillhör den särskilt kvalificerade grupp av

vårdgivare vars sjukvårdstjänster är undantagna från skatteplikt. Vid

sådant förhållande är det som kommittén tidigare anfört utan betydelse

för mervärdesbeskattningen att sjukvårdstjänsten utförs av

legitimerade farmaceuter, anställda hos Apoteksbolaget AB. Om denna

bedömning inte godtas, bör 3 kap. 5 § kompletteras med en

bestämmelse om att sjukvård, tillhandahållen av legitimerade

farmaceuter hos Apoteksbolaget AB, inte undantas från skatteplikt.

Några remissinstanser har uttalat sin tveksamhet avseende kommitténs

tolkning. RSV och de skattemyndigheter som verket i sin tur remitterat

förslaget till har på olika sätt påpekat att författningsförslaget kan leda till

att Apoteket AB kan komma att tillhandahålla skattefri sjukvård. RSV

menar att detta i sin tur skulle kunna innebära att i de fall apotekarna och

receptarierna tillhandahåller sjukvård skulle de varor som tillhandahålls

som ett led i denna vård undantas från mervärdesskatt. I praktiken skulle

det för det fall RSV:s tolkning är korrekt således kunna uppstå en

situation där försäljning på apotek av receptfri medicin skulle vara

skattepliktig vid vanlig försäljning medan den skulle omfattas av

skattefrihet om apotekaren respektive receptarien ger rådgivning

(skattefri sjukvård) i samband med försäljningen. Både RSV och

Kammarrätten i Stockholm föreslår att en precisering sker i lagtexten.

Regeringen anser i likhet med RSV att det kan vara tveksamt om den

nuvarande författningstexten utan förändringar skulle leda till att

Apoteket AB:s aktuella tillhandahållanden av varor och tjänster även

fortsättningsvis skulle vara skattepliktiga. Av denna anledning, och då

apotekarnas och receptariernas verksamhet genom omfattande försäljning

av varor skiljer sig från den verksamhet som övriga legitimerade

yrkesutövare utför, finns det anledning att särskilt klargöra vad som skall

gälla för denna verksamhet.

Apotekares och receptariers tillhandahållande av sjukvårdstjänster

Till följd av att apotekarna och receptarierna föreslås bli legitimerade

kommer deras omsättning av sjukvårdstjänster i enlighet med nuvarande

regler i mervärdesskattelagen att undantas från mervärdesskatt. Att på det

sätt kommittén föreslagit i sitt andrahandsalternativ, dvs. att särskilt

omnämna och undanta verksamheten vid Apoteket AB kan knappast

utgöra någon lämplig lösning. Regeln måste vara generell och kunna

tillämpas även i de fall läkemedelsförsäljning och farmaceutverksamhet

kan komma att bedrivas utanför Apoteket AB. Sjukvårdstjänster som

utförs av legitimerade apotekare och receptarier skall därför i likhet med

övriga legitimerade yrkesgruppers tillhandahållanden av sjukvård i

allmänhet undantas från mervärdesskatt (se dock nedan).

Apotekares och receptariers omsättning av läkemedel och andra varor

Enligt EG:s sjätte mervärdesskattedirektiv (Rådets sjätte direktiv

77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas

lagstiftning rörande omsättningsskatter Gemensamt system för

mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund) saknas det möjlighet att

generellt undanta försäljning av läkemedel från mervärdesskatt. När det

gäller läkemedel som säljs till sjukhus eller är receptbelagda har Sverige

dock genom anslutningsfördraget fått möjlighet att undanta sådan

försäljning från mervärdesskatt. Någon avsikt att varuförsäljningar

utöver detta särskilda undantag skall omfattas av skattefriheten föreligger

inte från lagstiftarens sida.

Försäljningen av receptfria läkemedel och övriga varor vid

apoteksverksamhet får i huvudsak anses utgöra skattepliktig omsättning

av varor. Detta förhållande måste anses gälla även om det vid

varuförsäljningen kan ingå åtgärder som vid ett separat tillhandahållande

skulle kunna betecknas som en skattefri sjukvårdstjänst. För att undvika

eventuella tveksamheter vid rättstillämpningen föreslår regeringen att det

i lagtexten i 3 kap. 4 § ML särskilt anges att undantaget från

mervärdesskatt inte skall gälla varor som omsätts av apotekare eller

receptarie. Denna begränsning av undantaget gäller således även om

varorna omsätts som ett led i tillhandahållandet av en sjukvårdstjänst. De

sjukvårdstjänster som apotekare och receptarier framför allt torde

tillhandahålla är olika former av läkemedelsrådgivning. I regel erläggs

inte någon separat betalning för rådgivning som apotekare och

receptarier tillhandahåller kunder i samband med läkemedelsköp. Även

om detta skulle ske så måste varuförsäljningen i allmänhet anses vara den

dominerande delen. Detta innebär att i normalfallet måste en

sjukvårdstjänst i form av rådgivning o.dyl. anses som ett underordnat led

till varuförsäljningen och således omfattas av skatteplikt. I de fall

sjukvård tillhandahålls separat utan direkt koppling till en

varuförsäljning kommer dock denna omsättning enligt

huvudregeln inte vara föremål för mervärdesbeskattning.

Läkemedelsrådgivning och andra tjänster som apotekare och receptarier

utför till enskilda kunder och sjukhus och som uppfyller kraven på att

anses som sjukvård enligt mervärdesskattelagen kommer således att

undantas från skatteplikt.

Föreslagna grupper med skyddad yrkestitel

Kommittén har föreslagit att även de grupper som föreslås få skyddad

yrkestitel skall omfattas av undantaget från mervärdesskatt i 3 kap. 5 §

ML. Kommittén anför bl.a. att det inte torde föreligga några

beaktansvärda svårigheter att avgränsa de grupper av yrkesutövare som

föreslås få skyddad yrkestitel och den verksamhet som utförs av dessa

grupper som är hänförlig till sjukvård. Verksamheten som bedrivs av

dessa grupper bedöms också som samhällsnyttig. Statskontoret har i sitt

remissvar uppgett att det inte anser att utredningen i tillräcklig

omfattning belyst konsekvenserna av en utvidgning. RSV har anfört att

förslaget i den delen inger vissa betänkligheter, främst när det gäller

uppkomsten av nya gränsdragningsproblem och risken för att undantaget

i praktiken får ett större tillämpningsområde än som var avsett.

Det främsta skälet enligt ovan för att föreslå att omsättning av tjänster

som utförs av de nya grupperna av legitimerade yrkesutövare skall

undantas från mervärdesskatt är att detta är en naturlig följd av gällande

lagstiftning och att det upprätthåller en klar och praktisk avgränsning av

vad som avses med skattefri sjukvård. Genom att förslaget med särskilt

skyddade yrkestitlar är en ny företeelse och då skälen för att ett yrke skall

erhålla skyddad yrkestitel inte är desamma som för att ett yrke skall ges

legitimation kan, enligt regeringens mening, inte dessa skäl åberopas till

grund för att avvika från den generella skatteplikten i

mervärdesskattelagen. Regeringen befarar i likhet med RSV att det i

stället kan finnas risk för att nya gränsdragningsproblem uppstår, särskilt

i fråga om vad som är sjukvård enligt mervärdesskattelagen. Exakt vilka

åtgärder som audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och

ortopedingenjörer utför som skulle kunna anses utgöra sjukvård enligt

mervärdesskattelagen är vidare osäkert. Regeringen anser därför

sammanfattningsvis att de skäl som har framkommit för att genomföra

kommitténs förslag i denna del inte är tillräckligt starka för att motivera

en förändring av nuvarande reglering.

Alternativa behandlingsformer

Kommittén har inte förordat någon förändring av behörighetsregleringen

för utövare av alternativa behandlingsformer. Kommittén har inte heller

föreslagit några förändringar av dessa utövares mervärdesskattesituation.

Några remissinstanser har dock i sina yttranden anfört att utövare av de

alternativa behandlingsformerna ur mervärdesskattesynpunkt bör

behandlas likvärdigt med sjukvård.

Regeringen anser i likhet med kommittén att det inte finns skäl att

utvidga det särskilda undantaget från skatteplikt för sjukvård till att även

gälla för alternativa behandlingsformer. En utvidgning av undantaget

från skatteplikt skulle medföra stora gränsdragningsproblem. Till detta

kommer att de statsfinansiella kostnaderna för ett undantag från

skatteplikt kan beräknas uppgå till 94 miljoner (utredningens beräkning

enligt 1994 års förhållanden).

6 Kostnadskonsekvenser

6.1 Frågor om mervärdesskatt

Bruttobudgeteffekten för staten av en befrielse från mervärdesskatt för

vissa yrken kan uppskattas med hänsyn till en beräknad förädlingseffekt

av 57 procent vad gäller näringsgrenen SNI 85149 som omfattar icke

legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal, medicinsk service

(laboratorieverksamhet, blodcentraler, syn- och hörselcentraler),

tandhygienistverksamhet, paramedicinsk vård (arbetsterapi,

sjukgymnastik, kurator- och psykologverksamhet) samt

ambulanstransporter. Den formel som kan tillämpas är följande: X x 0,57

x 0,25, där X = omsättningen, 0,57 = förädlingseffekten och 0,25

skattesatsen.

Enligt uppgift från Nordiska läkemedelsnämnden fanns år 1994

närmare 7 000 yrkesverksamma farmaceuter. Cirka 5 700 var verksamma

inom Apoteket AB, cirka 1 000 inom läkemedelsindustrin och övriga,

knappt 300, inom offentlig verksamhet, i första hand Läkemedelsverket

och Farmaceutiska fakulteten. En befrielse från mervärdesskatt beräknas

medföra ett skattebortfall om 50 000 kr (brutto).

Enligt Förbundet Sveriges Arbetsterapeuter är antalet yrkesverksamma

arbetsterapeuter 6 100. Av dessa var cirka 90 procent anställda hos en

offentlig institutionell vårdgivare. Av återstoden arbetar en del hos staten

och cirka 5 procent eller cirka 300 hos privata vårdgivare eller som fria

yrkesutövare. Vid en grov uppskattning av det antal arbetsterapeuter som

vid en legitimering till skillnad från nuläget skulle befrias från

mervärdesskatt till cirka 80, patientavgiften till cirka 200 kr och antalet

patientbesök per vecka till cirka 40 skulle med tillämpning av den

tidigare i avsnittet angivna formeln skattebortfallet bli omkring 3,5

miljoner kr (brutto).

Det finns omkring 150 tjänster som sjukhusfysiker vid sjukhusen.

Nästan alla sjukhusfysiker är verksamma inom den offentliga hälso- och

sjukvården. Ett 30-tal sjukhusfysiker arbetar som konsulter i privat

näringsverksamhet och liknande som enligt uppgift från Svenska

sjukhusfysikerförbundet ofta redan är skattefri. Någon förändring av

annat än marginell beskaffenhet av skatteplikten till mervärdesskatt om

sjukhusfysikerna legitimeras torde därför enligt regeringens bedömning

inte inträffa.

Enligt uppgifter från Skandinaviska Kiropraktorhögskolan finns det nu

omkring 185 verksamma kiropraktorer som examinerats vid skolan. Med

tidigare redovisat beräkningssätt skulle vid en årlig omsättning av 90

110 miljoner kr skattebortfallet för de svenskutbildade kiropraktorerna

kunna beräknas till cirka 14,5 miljoner kr (brutto).

Sammantaget bedöms reformen leda till ett finansieringsbehov för

staten på 15 miljoner kronor per år.

Regeringen avser att återkomma med förslag till finansiering i

budgetpropositionen för år 1999.

6.2 Tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen

Regeringens förslag vad gäller tillsyn över hälso- och

sjukvårdspersonalen avser företrädesvis att tillskapa nya möjligheter till

åtgärder i enskilda ärenden inför HSAN. Det ekonomiska utfallet av ett

genomförande av förslagen blir under sådana förhållanden i stor

utsträckning beroende av i vilken grad de nya möjligheterna tas i

anspråk. Detta låter sig inte bedömas med någon säkerhet.

Kostnadsbedömningen har därför begränsats till att gälla frågan om de

åtgärdsmöjligheter som föreslagits kan antas netto leda till besparingar

eller kostnadsökningar för det allmänna i de fall de kommer till

användning.

Förslaget om prövotid syftar till att effektivisera de åtgärder som kan

vidtas mot legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal. De ärenden där en

föreskrift om prövotid kan bli aktuell beräknas bli relativt få till antalet.

Möjligen kommer antalet muntliga förhandlingar hos HSAN att öka

något i antal till följd av förslaget. De kostnader som dessa ärenden idag

medför för HSAN och andra instanser bör emellertid endast öka

marginellt om möjligheten att ålägga någon föreskrift om prövotid införs.

Till bilden hör även de kostnadsbesparingar förslaget troligen medför.

Avsikten med föreskrift om prövotid är bl.a. att de legitimerade skall

förmås att upprätthålla en tillräckligt hög nivå när det gäller såväl

teoretiska som praktiska yrkeskunskaper. Detta för med sig att kvaliteten

i vården förstärks, vilket i sig torde leda till att färre fel begås, och

därmed kostnadsbesparingar för det allmänna. Föreskrift om prövotid

skall även kunna användas när det gäller att på ett tidigt stadium ingripa

vid sjukdoms- och missbruksfall bland de legitimerade. Härigenom

förbättras kvaliteten i vården genom att åtgärder sätts in på ett tidigare

stadium. Samhällets kostnader för behandling etc. av personalen i fråga

kan dessutom komma att minska på grund av att åtgärder kommer till

stånd på ett tidigare stadium.

Förslaget om interimistisk återkallelse av legitimation är tänkt att

komma till användning i vissa allvarligare fall. Att uppskatta kostnaderna

för felbehandlingar m.m. som kan bli följden av att en legitimation

enligt nuvarande regler inte kan återkallas interimistiskt är svårt. Även

enstaka felgrepp kan emellertid medföra mycket stor skada. När det

gäller bedrägerier med avseende på t.ex. läkarvårdsersättningar kan det

många gånger bli fråga om mycket stora skador som åsamkas det

allmänna. Detsamma gäller obehöriga förfaranden med utlåtanden till

styrkande av rätt till sjukpenning, pension och andra

socialförsäkringsförmåner. En möjlighet att interimistiskt återkalla

legitimationen borde därför sammantaget kunna medföra besparingar för

det allmänna i de fall den kommer till användning och även ha en viss

förebyggande verkan i andra fall.

6.3 Förändrad instansordning vid överklagande av

HSAN:s beslut m.m.

Förslaget att flytta ned prövningen av mål rörande disciplinpåföljd m.m.

från kammarrätt till länsrätt torde, bl.a. med hänsyn till

domförhetsreglerna i lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar, medföra besparingar i förhållande till vad som

gäller i dag (jfr prop. 1993/94:133, s. 54 och prop. 1994/95:27, s. 171 f).

De övriga förslagen, t.ex. att förlänga den absoluta preskriptionstiden,

kan visserligen komma att innebära att antalet överklagade beslut från

HSAN ökar. Sammantaget torde förslagen ändå inte leda till något ökat

resursbehov för domstolsväsendet.

7 Författningskommentar

7.1 Förslag till lag om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvård-ens område.

1 kap. Inledande bestämmelser

I detta kapitel finns en innehållsförteckning över lagen samt definitioner

av begreppen hälso- och sjukvård, vårdgivare och hälso- och

sjukvårdspersonal.

1 § I denna lag ges bestämmelser om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område i fråga om

 skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal (2 kap.),

 behörighets- och legitimationsregler (3 kap.),

 begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande

åtgärder (4 kap.),

 disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m. (5 kap.),

 Socialstyrelsens tillsyn (6 kap.),

 Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet (7 kap.), och

 ansvarsbestämmelser, överklagande m.m. (8 kap.).

Denna paragraf är ny. I den räknas i förtydligande syfte upp innehållet i

lagens olika kapitel. Uppräkningen är inte uttömmande utan avsedd att ge

läsaren en översiktlig bild över var olika bestämmelser finns.

2 § Med hälso- och sjukvård enligt denna lag avses sådan verksamhet

som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), tandvårdslagen

(1985:125) samt verksamhet inom detaljhandel med läkemedel.

Denna paragraf är ny. I paragrafen definieras hälso- och sjukvård genom

hänvisning till hälso- och sjukvårdslagen, tandvårdslagen samt

verksamhet inom detaljhandel med läkemedel. Att det i paragrafen anges

vad som är hälso- och sjukvård genom hänvisning till bl.a. hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763, HSL) innebär givetvis inte att den lagen

automatiskt blir tillämplig på alla personer som vidtar hälso- och

sjukvårdande åtgärder. Denna lag gäller yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område och riktar sig således i första hand till hälso- och

sjukvårdspersonal. Det är t.ex. inte så att hälso- och sjukvårdslagens

allmänna regler om kraven på hälso- och sjukvården genom

hänvisningarna i denna bestämmelse blir tillämpliga på

alternativmedicinska yrkesutövare.

3 § Med vårdgivare avses i denna lag fysisk eller juridisk person som

yrkesmässigt bedriver hälso- och sjukvård.

.

I paragrafen definieras begreppet vårdgivare. Innehållet i paragrafen är

hämtat från 2 § tredje stycket lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och

sjukvården (tillsynslagen). På förslag från Lagrådet har i klargörande

syfte lagts till att bestämmelsen omfattar yrkesmässigt bedriven hälso-

och sjukvård.

4 § Med hälso- och sjukvårdspersonal enligt denna lag avses

1. den som har legitimation eller med stöd av 3 kap. 6 § använder en

skyddad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården,

2. personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar

och som medverkar i hälso- och sjukvård av patienter,

3. den som i annat fall vid hälso- och sjukvård av patienter biträder en

legitimerad yrkesutövare,

4. övrig personal inom sådan detaljhandel med läkemedel som

omfattas av särskilda föreskrifter och personal som är verksam inom den

särskilda giftinformationsverksamheten vid Apoteket Aktiebolag och som

tillverkar eller expedierar läkemedel eller lämnar råd och upplysningar,

5. personal vid larmcentral som förmedlar hjälp eller lämnar råd och

upplysningar till vårdsökande,

6. andra grupper av yrkesutövare inom hälso- och sjukvården som

skall omfattas av lagen enligt föreskrifter som meddelas av regeringen,

eller

7. den som i annat fall enligt föreskrifter som har utfärdats med stöd

av denna lag tillhandahåller tjänster inom yrket under ett tillfälligt besök

i Sverige utan att ha svensk legitimation för yrket.

Vid tillämpningen av första stycket 1 och 3 jämställs med legitimerad

yrkesutövare den som enligt särskild föreskrift har motsvarande

behörighet.

I paragrafen definieras begreppet hälso- och sjukvårdspersonal. De olika

punkterna motsvarar i huvudsak 1 § lagen (1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen).

I första punkten anges att vissa yrkesutövare som använder en skyddad

yrkestitel med stöd av förslag till ny bestämmelse i 3 kap. 6 § är att anse

som hälso- och sjukvårdspersonal. Det får bl.a. till följd att vissa

yrkesutövare alltid kommer under Socialstyrelsens tillsyn när de

använder den skyddade yrkestiteln på hälso- och sjukvårdens område.

Det gäller audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och

ortopedingenjörer. Förutsättningen för att en icke legitimerad

yrkesutövare som har rätt att erhålla en yrkestitel som är skyddad skall

bli hälso- och sjukvårdspersonal och därigenom omfattas av samhällets

tillsyn är att han eller hon använder yrkestiteln. Samhällets garanti vad

avser den skyddade yrkestiteln gäller en viss kompetens, dvs. främst en

viss utbildning. Om yrkesutövarna i sin yrkesverksamhet inte utnyttjar

denna möjlighet att använda yrkestiteln blir de inte heller, även om de

uppfyller förutsättningarna för det, automatiskt att betrakta som hälso-

och sjukvårdspersonal och därigenom ställda under samhällets tillsyn.

Sådana yrkesutövare kan givetvis av andra skäl komma under samhällets

tillsyn, t.ex. genom att biträda en legitimerad yrkesutövare i dennes

verksamhet.

Lagrådet har beträffande första punkten anfört att det kan diskuteras

om det är lämpligt att låta frågan om en yrkesutövare utgör hälso- och

sjukvårdspersonal avgöras av om denne använder sin yrkestitel. För såväl

den enskilde yrkesutövaren som för patienter och andra som anlitar

yrkesutövaren måste det, enligt Lagrådet, inte sällan vara svårt att avgöra

om rekvisitet använder är uppfyllt. Det kan vidare vara svårt att avgöra

om en yrkesutövare som använt yrkestiteln kan sluta att använda denna

med verkan att han inte längre räknas som hälso- och sjukvårdspersonal

och vad som i så fall krävs för detta. Lagrådet menar också att det

framstår som ologiskt att en yrkesutövare i sin verksamhet kan åberopa

ett examensbevis utan att han för den skull kan sägas använda den

yrkestitel som har sin grund i beviset. Den föreslagna regleringen befaras

kunna vålla problem i den praktiska tillämpningen. En möjlighet att

tillgodose kravet på tydlighet skulle, enligt Lagrådet, vara att låta en

frivillig registrering hos Socialstyrelsen vara avgörande.

Regeringen har med den föreslagna regleringen haft för avsikt att

skapa ett system som ger ett visst skydd för patienterna utan att för den

skull kräva alltför stora administrativa insatser från samhällets sida. Ett

system som byggde på en registrering hos Socialstyrelsen, skulle kräva

utökade resurser utan att ge motsvarande vinst i fråga om en höjning av

patientsäkerheten. Av denna anledning har regeringen valt ett system

som bygger på användningen av en yrkestitel. Användningen av en

skyddad yrkestitel skall för den vårdsökande garantera att vårdgivaren

har en viss utbildning och står under samhällets tillsyn. Detta innebär att

all vård som ges måste bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet.

Patienter som vänder sig till någon som kanske i och för sig har avlagt

exempelvis en dietistexamen, men inte använder denna i sin verksamhet,

har ingen sådan garanti utan gör detta mer på egen risk.

Avgörande för om en yrkesutövare använder en yrkestitel är hur

yrkesutövaren presenterar sig för aktuella och presumtiva

patienter/klienter. En yrkesutövare kan exempelvis genom skyltning,

annonsering, uppgifter på brevpapper och liknande använda en skyddad

yrkestitel. Därmed ställs han eller hon i sin yrkesutövning under

samhällets tillsyn.

En yrkesutövare med i 3 kap. 6 § angiven utbildning bör, under

förutsättning att en skyddad yrkestitel inte används, kunna ägna sig åt

alternativmedicin. Allt under förutsättning att yrkesutövaren inte av

annan anledning, exempelvis p.g.a. verksamhet i andra punkten, är att

anse som hälso- och sjukvårdspersonal. En reglering av innebörd att en

yrkesutövare som avlagt någon av de i 3 kap. 6 § angivna utbildningarna

aldrig skulle ha rätt att ägna sig åt alternativmedicin skulle, enligt

regeringens uppfattning, utgöra en onödigt stor inskränkning i dessa

yrkesgruppers närings- och yrkesfrihet.

Andra punkten motsvarar 1 § första stycket andra punkten

åliggandelagen. Lagrådet har anfört att en större begreppsmässig

enhetlighet bör eftersträvas i den föreslagna lagen och i förhållande till

terminologin i HSL. Begreppet vård, behandling eller undersökning

har därför bytts ut mot hälso- och sjukvård . Vad som avses med hälso-

och sjukvård anges i 1 § HSL och 1 § tandvårdslagen. Enligt regeringens

uppfattning medför inte detta någon ändring i sak.

I tredje punkten anges på samma sätt som i dag att den som biträder en

legitimerad yrkesutövare blir hälso- och sjukvårdspersonal. Detta gäller

dock inte den som biträder en yrkesutövare som enbart använder en

skyddad yrkestitel med stöd av bestämmelsen i 3 kap. 6 §. Efter

synpunkter från Lagrådet har motsvarande ändring gjorts som beskrivs

under punkten 2.

Eftersom såväl apotekare som receptarier enligt förslaget skall kunna

erhålla legitimation har personkretsen som omfattas av fjärde punkten

reducerats. Detta har markerats genom att ordet övrig nu inleder

punkten. Frågan om legitimation för apotekare och receptarier diskuteras

under avsnitt 5.3.2.2.

Femte punkten motsvarar 1 § första stycket femte punkten

åliggandelagen.

Av 1 § första stycket sjätte punkten åliggandelagen följer att

arbetsterapeuter under vissa förutsättningar är att anse som hälso- och

sjukvårdspersonal. Eftersom de nu föreslagna reglerna innebär att

arbetsterapeuter kan erhålla legitimation blir de hälso- och

sjukvårdspersonal enligt första punkten.

Sjätte punkten motsvarar 1 § första stycket sjunde punkten

åliggandelagen.

Sjunde punkten motsvarar 1 § första stycket åttonde punkten

åliggandelagen.

De begränsningar i omfattningen av begreppet hälso- och

sjukvårdspersonal som i övrigt gäller i dag och som anges i förarbetena

till åliggandelagen är tänkt att gälla även i fortsättningen. Det avser t.ex.

personal inom rättspsykiatrin och vad gäller s.k. levnadsundersökningar

(jfr. prop. 1993/94:149 s 85f.).

2 kap. Skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal

I detta kapitel har åliggandelagens allmänna bestämmelser om

åligganden för hälso- och sjukvårdspersonal införts. Begreppet

 åligganden har bytts ut mot skyldigheter .

Allmänna skyldigheter

1 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt

arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En

patient skall ges sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som

uppfyller dessa krav. Vården skall så långt som möjligt utformas och

genomföras i samråd med patienten. Patienten skall visas omtanke och

respekt.

Bestämmelsen motsvarar 2 § åliggandelagen. Efter synpunkter från

Lagrådet har begreppet vård bytts ut mot hälso- och sjukvård . Skälen

härför framgår av författningskommentaren till 1 kap. 4 § 2 p.

Lagrådet har vidare anfört att denna bestämmelse liksom 2 och 3 §§ i

detta kapitel utgör en dubbelreglering i förhållande till bestämmelserna i

2 a-2 c §§ HSL. Lagrådet har därför förordat att nu berörda bestämmelser

i ett lämpligt sammanhang omarbetas så att den dubbla regleringen

elimineras. Medan HSL anger kraven på vårdgivarna riktar sig

bestämmelserna i detta kapitel till hälso- och sjukvårdspersonalen och

anger dess skyldigheter. Regeringen avser att i ett annat sammanhang

återkomma till frågan om detta är en onödig dubbelreglering (jfr. dock

prop. 1993/94:149 s. 64 f.).

2 § Den som har ansvaret för hälso- och sjukvården skall se till att

patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de

behandlingsmetoder som finns. Om upplysningar inte kan lämnas till

patienten, skall de i stället lämnas till en närstående till patienten.

Upplysningar skall dock inte lämnas till patienten eller någon

närstående i den utsträckning det finns hinder för detta i 7 kap. 3 eller 6

§ sekretesslagen (1980:100) eller i 8 § andra stycket eller 9 § första

stycket i detta kapitel.

Bestämmelsen motsvarar 3 § åliggandelagen. Efter synpunkter från

Lagrådet har begreppet vård bytts ut mot hälso- och sjukvård . Skälen

härför framgår av författningskommentaren till 1 kap. 4 § 2 p.

3 § Om en patient har avlidit skall den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen fullgöra sina uppgifter med respekt för den avlidne.

De efterlevande hänsyn och omtanke.

4 § Den som i sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården utfärdar

ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård skall utforma det med

noggrannhet och omsorg.

5 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär själv ansvaret

för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter.

Bestämmelserna motsvarar 4-6 §§ åliggandelagen.

6 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen får överlåta en

arbetsuppgift till någon annan endast när det är förenligt med kravet på

en god och säker vård.

Den som överlåter en arbetsuppgift till någon annan svarar för att

denne har förutsättningar att fullgöra uppgiften.

Bestämmelsens första stycke motsvarar 7a § åliggandelagen. Andra

stycket har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag.

7 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall rapportera till

vårdgivaren om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats

av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom.

Bestämmelsen motsvarar 7 a § åliggandelagen. Efter synpunkter från

Lagrådet har begreppet vård, behandling eller undersökning bytts ut

mot hälso- och sjukvård . Skälen härför framgår av

författningskommentaren till 1 kap. 4 § 2 p.

Tystnadsplikt m.m.

8 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja vad

han eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd

eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses inte

att någon fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller

förordning.

Tystnadsplikt som gäller för en uppgift om en patients hälsotillstånd

gäller även i förhållande till patienten själv, om det med hänsyn till

ändamålet med hälso- och sjukvården är av synnerlig vikt att uppgiften

inte lämnas till patienten.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

Bestämmelsen motsvarar 8 § åliggandelagen. Efter synpunkter från

Lagrådet har begreppet vården och behandlingen bytts ut mot hälso-

och sjukvården . Skälen härför framgår av författningskommentaren till

1 kap. 4 § 2p.

9 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja en

uppgift från en enskild om någon annan persons hälsotillstånd eller

andra personliga förhållanden, om det kan antas att det finns en risk för

att den som lämnat uppgiften eller någon närstående till

uppgiftslämnaren utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften

röjs. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör sådan

uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 9 § åliggandelagen, vilken i sin tur

motsvarar 6 a § lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och

sjukvårdspersonalen m.fl. Av förarbetena till 6 a § framgår endast att

bestämmelsen skall motsvara 7 kap. 6 § sekretesslagen i den enskilda

hälso- och sjukvården (prop. 1980/81:28 s. 28). Som Lagrådet påpekat

finns det emellertid skillnader i fråga om tystnadsplikten mellan å ena

sidan offentligt anställda och å andra sidan anställda inom den enskilda

vården. För de offentligt anställda gäller undantag från tystnadsplikten

bl.a enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen för det fall uppgiftsskyldigheten

följer av lag eller förordning och enligt 14 kap. 2 § för det fall en

myndighet behöver uppgiften för t.ex. förundersökning eller rättegång.

För anställda inom den enskilda vården finns enligt 9 § åliggandelagen

inte något undantag. Detta innebär att tystnadsplikten enligt

bestämmelsen i åliggandelagen är absolut. I olika lagstiftningsärenden

har påtalats att tystnadsplikten i princip skall vara densamma för all

hälso- och sjukvårdspersonal oavsett om de arbetar inom allmän eller

enskild hälso- och sjukvård (se t.ex. prop. 1980/81:28 s. 23 och prop.

1981/82:186 s. 26). För att nå den enhetlighet mellan

tystnadspliktsbestämmelserna som avsetts införs därför i förevarande

bestämmelse ett obehörighetsrekvisit, i likhet med det som finns i övriga

tystnadspliktsbestämmelser för den enskilda vården.

10 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja eller

utnyttja sådana uppgifter om en viss varas tillverkning eller innehåll,

som han eller hon har fått kännedom om i verksamheten och som har

lämnats dit för att användas som upplysning om eller underlag för

behandling eller annan liknande åtgärd. Som obehörigt röjande anses

inte att någon fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller

förordning.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

Bestämmelsen motsvarar 10 § åliggandelagen. I syfte att förklara

obehörighetsrekvisitet och för att nå en enhetlighet med övriga

tystnadspliktsbestämmelser har ett tillägg gjorts om vad som inte ansetts

vara obehörigt röjande.

11 § Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är hälso- och

sjukvårdspersonalen skyldig att lämna ut sådana uppgifter

1. som gäller huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning om

uppgifterna i ett särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet,

polismyndighet, kronofogdemyndighet eller skattemyndighet,

2. som behövs för en rättsmedicinsk undersökning,

3. som Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska

frågor behöver för sin verksamhet,

4. som behövs för prövning av ett ärende om att avskilja en studerande

från högskoleutbildning, eller

5. som Vägverket behöver för prövning av någons lämplighet att ha

körkort eller traktorkort.

Bestämmelsen motsvarar 11 § åliggandelagen.

3 kap. Behörighets- och legitimationsregler

Till detta kapitel har huvuddelen av reglerna i den nuvarande

behörighetslagen överförts. Ansvarsbestämmelser m.m. finns i 8 kap.

1 § I detta kapitel ges bestämmelser för yrkesverksamhet inom hälso-

och sjukvården vad gäller

 legitimation,

 ensamrätt till yrke,

 skyddad yrkestitel,

 kompetens som Europaläkare, och

 specialistkompetens.

Denna bestämmelse motsvarar i huvudsak 1 § behörighetslagen. Här

anges de särskilda behörighets- och kompetensbevis eller rättigheter som

ett yrke kan erhålla. I paragrafen har begreppet skyddad yrkestitel införts.

Regeringen har närmare diskuterat motiven för detta i avsnitt 5.3.

Legitimation

2 § Den som i enlighet med vad som anges i nedanstående tabell har

avlagt högskoleexamen eller har gått igenom utbildning och som, i

förekommande fall, fullgjort praktisk tjänstgöring skall efter ansökan få

legitimation för yrket.

Legitimation får inte meddelas om förhållandena är sådana att

legitimationen skulle ha återkallats enligt bestämmelserna i 5 kap. om

sökanden hade varit legitimerad.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, skall i de

fall som anges i tabellen besluta om närmare föreskrifter om vilken

utbildning och praktisk tjänstgöring som skall krävas för att få

legitimation.

Yrke/Yrkestitel Utbildning Praktisk tjänstgöring

___________________________________________________________

 1. apotekare apotekarexamen

 2. arbetsterapeut arbetsterapeutexamen

 3. barnmorska barnmorskeexamen

 4. kiropraktor enligt föreskrifter enligt föreskrifter

 5. logoped logopedexamen

 6. läkare läkarexamen enligt föreskrifter

 7. naprapat enligt föreskrifter enligt föreskrifter

 8. optiker optikerexamen

 9. psykolog psykologexamen enligt föreskrifter

10. psykoterapeut psykoterapeutexamen

11. receptarie receptarieexamen

12. sjukgymnast sjukgymnastexamen

13. sjukhusfysiker sjukhusfysikerexamen

14. sjuksköterska sjuksköterskeexamen

15. tandhygienist tandhygienistexamen

16. tandläkare tandläkarexamen

___________________________________________________________

En legitimerad psykoterapeut skall i samband med sin yrkesutövning

ange sin grundutbildning.

Bestämmelser om legitimation av yrkesutövare med utländsk

utbildning finns i 12 §.

Denna bestämmelse motsvarar i huvudsak 2, 2 a och 5 §§ i

behörighetslagen. Här anges vilken utbildning och praktisk tjänstgöring

som krävs för att en yrkesutövare skall kunna få legitimation. Andra

stycket motsvarar 3 § första stycket andra meningen behörighetslagen.

Näst sista stycket motsvarar 2 § näst sista stycket behörighetslagen.

I denna bestämmelse regleras enbart legitimationen. Att de yrken som

anges här också genom att erhålla legitimation får skydd för yrkestiteln

regleras i 5 §. För att öka överskådligheten räknas samtliga yrkesgrupper

upp som kan erhålla legitimation. De yrkesgrupper som tillkommit är

apotekare, arbetsterapeuter, receptarier och sjukhusfysiker.

3 § Beteckningen legitimerad får användas endast av den som fått

legitimation enligt 2 §.

Denna paragraf motsvarar 9 § första stycket behörighetslagen. Genom

paragrafen ges ett generellt skydd för beteckningen legitimerad för

samtliga legitimerade yrkesgrupper. Den som bryter mot bestämmelsen

kan dömas till böter enligt 8 kap. 5 §.

Ensamrätt till yrke

4 § Behörig att utöva yrke som apotekare, barnmorska, läkare,

receptarie och tandläkare är endast den som har legitimation för yrket

eller som särskilt förordnats att utöva det.

Bestämmelsen motsvarar såvitt avser barnmorska, läkare och tandläkare

6 § behörighetslagen och såvitt avser apotekare och receptarier 7 §

behörighetslagen.

Enligt nuvarande regler erhåller apotekare och receptarier ensamrätt att

utöva sina respektive yrken genom sina yrkesexamina. Eftersom

apotekare och receptarier nu föreslås erhålla legitimation bör deras rätt

att utöva yrket i stället knytas till legitimationen, på samma sätt som i dag

gäller övriga legitimerade yrkesgrupper som har ensamrätt till sina yrken.

Vad gäller det straffbara området regleras detta i 8 kap. 3 och 4 §§.

Skyddad yrkestitel

5 § En i 2 § angiven yrkestitel (skyddad yrkestitel) får användas endast

av den som enligt nämnda paragraf antingen har legitimation för yrket

eller genomgår föreskriven praktisk tjänstgöring.

Bestämmelsen i första stycket om skyddad yrkestitel gäller inte yrkena

 kiropraktor,

 naprapat, och

 optiker.

I denna paragraf anges att en i 2 § angiven yrkestitel endast får användas

av yrkesutövare som enligt nämnda paragraf antingen har legitimation

för yrket, eller genomgår föreskriven praktisk tjänstgöring. Första stycket

motsvarar i huvudsak 9 § första stycket 1 och 3 behörighetslagen vad

gäller barnmorska, läkare, psykolog, psykoterapeut och tandläkare. För

övriga yrkesgrupper är regleringen ny. Genom att rätten att använda en

skyddad yrkestitel knyts till legitimationen medför bestämmelsen att

rätten att använda en sådan yrkestitel upphör om legitimationen skulle

återkallas.

Enligt 2 § krävs praktisk tjänstgöring bl.a. för att få legitimation som

läkare respektive psykolog. Genom regleringen i förevarande paragraf

ges även möjlighet för yrkesutövare som genomgår sådan praktisk

tjänstgöring för läkare, s.k. AT, och för psykolog, s.k. PTP, att i sin

yrkesverksamhet använda en skyddad yrkestitel och därmed kalla sig

läkare eller psykolog inför exempelvis patienter och kollegor. Rätten att

använda en skyddad yrkestitel kompletteras med bestämmelsen i 7 §.

Den som inte har rätt att använda en skyddad yrkestitel får genom den

bestämmelsen inte heller rätt att använda en titel som kan förväxlas med

en skyddad yrkestitel.

Enligt andra stycket erhåller inte vissa yrken skydd för sina yrkestitlar.

Skälen härför har redovisats i avsnitt 5.3.1.2.

6 § Endast den som har avlagt högskoleexamen som anges i

nedanstående tabell och utövar yrke som anges i tabellen har rätt att

använda den angivna yrkestiteln (skyddad yrkestitel).

Yrke/Yrkestitel Utbildning

___________________________________________________________

1. audionom audionomexamen

2. biomedicinsk analytiker biomedicinsk analytikerexamen

3. dietist dietistexamen

4. ortopedingenjör ortopedingenjörsexamen

___________________________________________________________

Bestämmelser om rätt för yrkesutövare med utländsk utbildning att

använda en skyddad yrkestitel finns i 12 §.

I denna paragraf anges att endast vissa särskilt uppräknade icke

legitimerade yrkesgrupper har möjlighet att använda en skyddad

yrkestitel. Av paragrafen framgår vilken utbildning de måste genomgå

för att erhålla skyddet och vilken titel som därigenom skyddas. I

bestämmelsens sista stycke finns en hänvisning till 12 § som reglerar

rätten för den som utomlands genomgått utbildning att använda en

skyddad yrkestitel. Vad begreppet skyddad yrkestitel för andra än

legitimerade innebär har utvecklats närmare i avsnitt 5.3.3.

Rätten att använda en skyddad yrkestitel kompletteras med

bestämmelsen i 7 §. Den som inte har rätt att använda en skyddad

yrkestitel får genom den bestämmelsen inte heller använda en titel som

kan förväxlas med en skyddad yrkestitel.

7 § I yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område får den som

saknar behörighet att använda en skyddad yrkestitel inte använda en titel

som kan förväxlas med en skyddad yrkestitel.

Bestämmelsen är avsedd att hindra användandet av yrkestitlar som kan

förväxlas med de som är skyddade enligt 5 och 6 §§. Avsikten är att det

föreslagna skyddet skall vara lika omfattande som det hittills varit för de

yrkesgrupper som enligt nuvarande regler har skyddad yrkestitel. Genom

bestämmelsen utvidgas skyddet till att på motsvarande sätt gälla flertalet

legitimerade yrkesgrupper samt de yrkesgrupper som enligt 6 § kan

erhålla skyddad yrkestitel utan att vara legitimerade. Den som bryter mot

bestämmelsen kan dömas till böter enligt 8 kap. 5 §.

Kompetens som Europaläkare

8 § En legitimerad läkare som har gått igenom av regeringen

föreskriven praktisk utbildning skall efter ansökan få kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare).

En läkare får ange att han eller hon har kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare) endast om han eller hon har

sådan kompetens (skyddad beteckning för Europaläkare).

Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 3 a § behörighetslagen.

Specialistkompetens

9 § En legitimerad läkare eller tandläkare som har gått igenom av

regeringen föreskriven vidareutbildning skall efter ansökan få

specialistkompetens.

En läkare eller tandläkare får ange att han eller hon har

specialistkompetens inom specialiteten i sitt yrke endast om han eller hon

har sådan specialistkompetens (skyddad specialistbeteckning).

En sjuksköterska får använda en titel som motsvaras av en

specialistsjuksköterskeexamen i högskoleförordningen (1993:100) endast

om han eller hon avlagt en sådan examen (skyddad specialistbeteckning).

Bestämmelsens första och andra stycke motsvarar i huvudsak 4 §

behörighetslagen. Tredje stycket angående skyddad specialistbeteckning

för sjuksköterskor är nytt.

Bakgrunden till regleringen för specialistsjuksköterskor beskrivs

närmare i avsnitt 5.3.1.

Bestämmelser om förfarandet

10 § Frågor om meddelande av legitimation, av särskilt förordnande att

utöva yrke, av kompetens som Europaläkare och som specialist prövas

av Socialstyrelsen.

I paragrafen ges Socialstyrelsen behörighet i frågor om meddelande av

legitimation, särskilt förordnande att utöva yrke, kompetens som

Europaläkare och som specialist. Socialstyrelsen har redan i dag

motsvarande behörighet.

Bemyndiganden

11 § Regeringen får meddela föreskrifter om att utbildningar utöver dem

som anges i 6 § skall ge rätt att använda en skyddad yrkestitel.

Regeringen har, som redovisas i avsnitt 5.3.1.4 gett Högskoleverket i

uppdrag att utarbeta målbeskrivningar för bl.a. yrkesexamina

audionomexamen, biomedicinsk analytikerexamen, dietistexamen och

ortopedingenjörsexamen. Eftersom det är fråga om nya examina kan

upplysningsvis nämnas att regeringen har för avsikt att i förordning ange

vilka tidigare utbildningar som också ska ge rätt för en yrkesutövare att

använda en skyddad yrkestitel.

12 § Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får

meddela föreskrifter om att den som utomlands genomgått utbildning

skall få legitimation, rätt att använda en i 6 § angiven skyddad yrkestitel

eller särskilt förordnande att utöva yrke.

Bestämmelsen motsvarar delvis 5 § andra stycket och 8 §

behörighetslagen. Ett tillägg har gjorts med hänsyn till bestämmelserna i

6 § om skyddad yrkestitel för andra än legitimerade.

Prövningar i särskilda fall

13 § Visar yrkesutövare att han eller hon på annat sätt än genom

utbildning eller praktisk tjänstgöring som sägs i 2 § förvärvat

motsvarande kompetens, får Socialstyrelsen meddela honom eller henne

legitimation.

Visar yrkesutövare att han eller hon på annat sätt än genom utbildning

som sägs i 6 § förvärvat motsvarande kompetens, får Socialstyrelsen

meddela honom eller henne rätt att använda en skyddad yrkestitel.

Första stycket har sin motsvarighet i 2 § första stycket andra meningen

behörighetslagen. Det kan tänkas förekomma undantagsfall där en person

på annat sätt än genom att avlägga i 2 § angiven examen har skaffat sig

en fullgod kompetens och där det skulle framstå som stötande om

yrkesutövaren inte kunde beredas möjlighet att erhålla legitimation.

Bestämmelsen är således avsedd att vara en ventil som kan tillämpas i

enstaka fall. Den får inte tillämpas så att vissa utbildningar generellt

anses likvärdiga med de i 2 § angivna utbildningarna. Socialstyrelsen

skall självfallet inte ta över den bedömning av utbildningar som det

enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina ankommer

på regeringen att göra. Särskilt kan betonas att bestämmelsen inte tagits

med för att bereda yrkesutövare med annan utbildning än

psykoterapeutexamen möjlighet att erhålla legitimation som

psykoterapeut.

Andra stycket har tillkommit med hänsyn till bestämmelserna i 6 § om

skyddad yrkestitel för andra än legitimerade.

4 kap. Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjuk-

 vårdande åtgärder

I detta kapitel återfinns bestämmelserna från lagen (1960:409) om förbud

i vissa fall mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område

(kvacksalverilagen). Ansvarsbestämmelserna finns numera i 8 kap.

1 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller den som yrkesmässigt under-

söker annans hälsotillstånd eller behandlar annan för sjukdom eller

därmed jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva åtgärder i

förebyggande, botande eller lindrande syfte. Bestämmelserna gäller dock

inte den som enligt 1 kap. 4 § tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen.

Paragrafen har sin motsvarighet i 1 § kvacksalverilagen. Här beskrivs när

bestämmelserna i kapitlet är tillämpliga. I 1 § första stycket kvacksalve-

rilagen anges att en förutsättning för att lagen skall vara tillämplig är att

någon utför undersökning, behandling etc. mot ersättning. I förslaget har

detta begrepp ändrats till att gälla den som yrkesmässigt vidtar undersök-

ning, behandling etc. De närmare skälen för denna ändring anges i avsnitt

5.4.1.

Andra stycket i 1 § kvacksalverilagen innehåller en bestämmelse som

anger att lagen inte är tillämplig på läkare samt den personal som står

under Socialstyrelsens tillsyn. Detta stycke har nu tagits bort och ersatts

med meningen att bestämmelserna dock inte gäller den som enligt 1 kap.

4 § är hälso- och sjukvårdspersonal. Någon ändring i sak är inte avsedd

med denna nya formulering. Utgångspunkten är att det är tillåtet för var

och en att vara yrkesverksam på hälso- och sjukvårdens område och i

samband därmed tillämpa t.ex. alternativmedicinska behandlingsmetoder.

Denna frihet begränsas av bestämmelserna i detta kapitel. För den yrkes-

utövare som är hälso- och sjukvårdspersonal finns andra begränsningar,

t.ex. i hälso- och sjukvårdslagen.

I 2 kap. regleras närmare vilka skyldigheter denna personal har. I

2 kap. 1 § anges sålunda att hälso- och sjukvårdspersonal skall utföra sitt

arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet.

Några sådana skyldigheter åvilar inte den som utövar yrkesverksamhet

på hälso- och sjukvårdens område utan att vara hälso- och sjukvårdsper-

sonal. En sådan yrkesutövares verksamhet begränsas främst av förbuden

i 4 kap. 2 § .

2 § Den som utövar verksamhet som avses i 1 § får inte

1. behandla sådana smittsamma sjukdomar som enligt smittskydds-

lagen (1988:1472) är anmälningspliktiga sjukdomar,

2. behandla cancer och andra elakartade svulster, diabetes, epilepsi

eller sjukliga tillstånd i samband med havandeskap eller förlossning,

3. undersöka eller behandla annan under allmän bedövning eller

under lokal bedövning genom injektion av bedövningsmedel eller under

hypnos,

4. behandla annan med användande av radiologiska metoder,

5. utan personlig undersökning av den som sökt honom eller henne

lämna skriftliga råd eller anvisningar för behandling, eller

6. prova ut eller tillhandahålla kontaktlinser.

Bestämmelsen har sin motsvarighet i 2 § kvacksalverilagen.

Första punkten motsvarar i huvudsak 2 § a) i kvacksalverilagen men

tillämpningsområdet är i viss utsträckning utvidgat. Bestämmelsen om-

fattar således inte endast samhällsfarliga sjukdomar enligt smittskydds-

lagen utan samtliga anmälningspliktiga sjukdomar. Andra punkten

motsvarar 2 § b) i kvacksalverilagen. Begreppen kräfta respektive

sockersjuka är utbytta mot begreppen cancer respektive diabetes.

Tredje och fjärde punkten motsvarar 3 § kvacksalverilagen. Femte

punkten motsvarar 2 § d) kvacksalverilagen och sjätte punkten motsvarar

2 § e) kvacksalverilagen.

3 § Den som utövar verksamhet som avses i 1 § får inte undersöka eller

behandla barn under åtta år.

Bestämmelsen har sin motsvarighet i 2 § c) kvacksalverilagen. Bakgrun-

den till den bibehållna åttaårsgränsen har redovisats i avsnitt 5.4.1.

5 kap. Disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m.

I detta kapitel finns bestämmelser som i huvudsak oförändrat motsvarar

lagens (1994:954) om diciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens

område (disciplinpåföljdslagen) regler om disciplinpåföljd och återkallel-

se av legitimation. En ny skyddsåtgärd föreskrift om prövotid har till-

kommit.

Disciplinpåföljdslagens regler om Hälso- och sjukvårdens an-

svarsnämnds (nedan HSAN) verksamhet återfinns i sjunde kapitlet och

bestämmelserna om överklagande m.m. i åttonde kapitlet.

Allmänna bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller personer som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen i deras yrkesutövning inom hälso- och sjukvården. I

kapitlet ges bestämmelser om

1. disciplinpåföljd,

2. prövotid,

3. återkallelse av legitimation,

4. återkallelse av annan behörighet att utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, och

5. begränsning av behörighet att förskriva narkotiska och alkoholhal-

tiga läkemedel samt teknisk sprit.

Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 1 § disciplinpåföljdslagen. I para-

grafen har skyddsåtgärden föreskrift om prövotid införts. Skälen härför

framgår av avsnitt 5.5.1. Innebörden av och förutsättningarna för prövo-

tid anges i 6 §.

2 § Bestämmelserna i 3-5 §§ gäller sådan yrkesutövning inom hälso-

och sjukvården som har betydelse för patientsäkerheten.

Bestämmelsen omfattar därutöver klinisk forskning på människor.

Som framgår av bl.a. författningskommentaren till 1 kap. 4 § 2 p. har

Lagrådet haft synpunkter på att terminologin i lagförslaget är oklar. Till

följd härav har bestämmelsen fått en något annorlunda utformning än i

det remitterade förslaget vilket motsvarade 3 § disciplinpåföljdslagen. I

likhet med vad som gäller i dag skall disciplinpåföljd endast kunna

komma i fråga för åtgärder inom hälso- och sjukvården som har eller

hade kunnat riskera patientsäkerheten. Begränsningen av disciplinansva-

ret till fall när patientsäkerheten är i fara medför som tidigare att t.ex.

bemötandefrågor och omhändertagande av avlidna faller utanför

bestämmelsens tillämpningsområde. Av andra stycket framgår att discip-

linansvaret i enlighet med nu gällande bestämmelse även omfattar klinisk

forskning på människor.

Disciplinpåföljd

3 § Om den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen uppsåtligen eller

av oaktsamhet inte fullgör en sådan skyldighet enligt 2 kap. 1, 2, 4, 6, 8

eller 9 § eller någon annan föreskrift som är av direkt betydelse för

säkerheten i vården, får disciplinpåföljd åläggas. Om felet är ringa eller

om det framstår som ursäktligt får disciplinpåföljd underlåtas.

Disciplinpåföljd är erinran eller varning.

Disciplinpåföljd får, om det finns särskilda skäl till det, åläggas även

den som har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen men inte längre gör

det.

Disciplinpåföljd får inte åläggas en arbetstagare därför att han eller

hon deltagit i strejk eller någon därmed jämförlig stridsåtgärd.

Bestämmelsen motsvarar 4 § disciplinpåföljdslagen. Bestämmelsens

första stycke är utformad enligt Lagrådets förslag.

4 § Om någon som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen har anmälts

till åtal, får ett disciplinärt förfarande enligt detta kapitel inte inledas

eller fortsättas i fråga om den förseelse som avses med åtgärden.

Underrättelse om anmälan enligt 7 kap. 12 § får dock ske.

Om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt

förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan

orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott.

Bestämmelsen motsvarar 5 § disciplinpåföljdslagen.

5 § Disciplinpåföljd får inte åläggas någon, om han eller hon inte inom

två år efter förseelsen har underrättats om anmälan enligt 7 kap. 12 §

eller enligt 21 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän eller 5 § förordningen (1975:1345) med instruk-

tion för Justitiekanslern.

Disciplinpåföljd får inte åläggas senare än tio år efter förseelsen.

Bestämmelsen i första stycket motsvarar 6 § disciplinpåföljdslagen.

I andra stycket förlängs preskriptionstiden från fem år till tio år. Detta

innebär att disciplinpåföljd aldrig får åläggas senare än tio år efter den

förseelse som anmälts. Skälen för detta framgår av avsnitt 5.7.

Prövotid

6 § En prövotid om tre år kan föreskrivas för den som fått legitimation

att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården, om denne varit oskicklig

vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig olämplig för yrket

och varning inte framstår som en tillräckligt ingripande åtgärd eller inte

kan komma i fråga enligt 2 eller 4 §.

Prövotid kan även föreskrivas en legitimerad yrkesutövare som på

grund av sjukdom eller någon liknande omständighet befaras inte komma

att kunna utöva sitt yrke tillfredsställande.

Genom bestämmelsen införs en regel om föreskrift om prövotid. Före-

skrift om prövotid skall ses som en skyddsåtgärd som också syftar till att

om möjligt förebygga en framtida återkallelse av legitimationen.

I första stycket anges att prövotid kan föreskrivas när en legitimerad

yrkesutövare visat sig oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat

sätt visat sig olämplig att utöva yrket. Det skall vara fråga om allvarliga

förseelser eller förfaranden för att prövotid skall kunna komma i fråga.

Prövotid kan således föreskrivas när en legitimerad yrkesutövare visat sig

så oskicklig att varning inte bedöms som en tillräckligt ingripande åtgärd.

Förseelsen skall dock inte ha varit så allvarlig att det finns förutsättningar

för att återkalla legitimationen enligt bestämmelsen i 7 § första stycket 1.

Prövotid kan föreskrivas redan vid den första förseelsen om denna är

tillräckligt allvarlig, eller när en legitimerad yrkesutövare tidigare ålagts

en eller flera varningar. Prövotid kan också föreskrivas för förfaranden

som inte avser den egentliga patientvården och förfaranden som lett till

åtal, om förfarandet i fråga har inneburit att den legitimerade visat sig

olämplig att utöva yrket.

Prövotidens längd är tre år. Om inte annat anges börjar prövotiden löpa

omedelbart efter beslutet i enlighet med bestämmelsen i 8 kap. 13 §.

Första stycket är utformat enligt Lagrådets förslag.

I andra stycket anges att prövotid kan föreskrivas i fall då det kan

befaras att den legitimerade på grund av sjukdom eller någon liknande

omständighet, t.ex. missbruk av alkohol eller narkotika, inom en nära

framtid inte kommer att kunna utöva sitt yrke tillfredsställande.

Föreskriften om prövotid har för dessa fall främst syftet att förebygga att

återkallelse av legitimationen blir aktuell till följd av fortsatt missbruk.

Återkallelse av legitimation

7 § Legitimation att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården skall

återkallas om den legitimerade

1. varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt

visat sig uppenbart olämplig att utöva yrket,

2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande,

3. begär att legitimationen skall återkallas och det inte finns hinder

mot återkallelse från allmän synpunkt, eller

4. ålagts prövotid enligt 6 § första stycket och under prövotiden på nytt

varit oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket.

Om det finns särskilda skäl får återkallelse underlåtas i fall som avses

i första stycket 4, varvid föreskrift om prövotid kan meddelas ytterligare

en gång.

Har någon som blivit auktoriserad i ett annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES) fått legitimation inom hälso- och

sjukvården och återkallas den auktorisationen, skall även legitimationen

återkallas.

Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 7 § disciplinpåföljdslagen och anger

grunderna för återkallelse av legitimation. Utöver de hittills gällande

grunderna har i punkten 4 en ny grund tillkommit, som hänför sig till vad

som inträffat under prövotid.

I första stycket 4 stadgas att legitimationen skall återkallas om en

legitimerad yrkesutövare som ålagts prövotid enligt 6 § första stycket

under prövotiden varit oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat

sätt visat sig olämplig att utöva yrket. Såväl aktivt handlande som

underlåtenhet skall beaktas. Återkallelse av legitimation blir aktuell även

om det som inträffar under prövotiden inte är likartat med det förfarande

som föranlett föreskrift om prövotid. Detta innebär således att en

legitimerad, som föreskrivits prövotid på grund av oskicklighet vid

utövning av sitt yrke, förlorar sin legitimation om han eller hon under

prövotid genom något förfarande, exempelvis en brottslig gärning, på ett

allvarligt sätt visar sig olämplig att utöva yrket och vice versa. Fjärde

punkten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

I ett nytt andra stycke anges förutsättningarna för att underlåta

återkallelse av legitimation enligt första stycket punkten 4. Återkallelse

får underlåtas om det föreligger särskilda skäl. Särskilda skäl kan t.ex.

vara bristande samband mellan förseelserna, tidsaspekter m.m., men även

att den legitimerade genom egna åtgärder bedöms kunna komma till rätta

med sina brister. Underlåts återkallelse därför att det anses föreligga

särskilda skäl, kan i stället ny prövotid föreskrivas om det anses

motiverat. Föreskrift om ytterligare prövotid skall i princip inte kunna

ske mer än en gång.

Även den som fått legitimation inom hälso- och sjukvården på grund

av auktorisation i ett annat land inom EES kommer att kunna föreskrivas

prövotid. Eftersom grunderna för återkallelse av legitimation enligt första

stycket gäller för en sådan yrkesutövare, kommer han eller hon även att

omfattas av bestämmelsen om interimistisk återkallelse av legitimation

enligt 8 §.

8 § I ett ärende enligt 7 § första stycket 1 eller 4 får legitimationen

återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse har prövats slutligt,

om det finns sannolika skäl för återkallelse och det är påkallat från

allmän synpunkt.

Ett beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får beslutets giltighetstid förlängas med ytterligare högst

sex månader.

I denna paragraf regleras förutsättningarna för interimistisk återkallelse

av legitimation.

Enligt första stycket krävs att det föreligger sannolika skäl för att den

legitimerade gjort sig skyldig till det som lagts honom eller henne till last

och att detta kommer att leda till en slutlig återkallelse av legitimationen.

Vid misstanke om brott skall de föreliggande omständigheterna vara

sådana att de vid en objektiv bedömning får misstanken att framstå som

berättigad. Sannolika skäl kan ofta föreligga om den legitimerade erkänt

gärningen. I de fall den legitimerade är häktad har kravet på sannolika

skäl prövats av domstol vid i vart fall ett tillfälle. I de fall åtal har väckts

har åklagaren gjort en sannolikhetsbedömning som innefattar om fällande

dom kommer att meddelas. Detta är exempel på omständigheter som

HSAN kan beakta vid sin bedömning av om förutsättningar finns för att

interimistiskt återkalla en yrkesutövares legitimation.

För att en interimistisk återkallelse av legitimationen skall vara möjlig

krävs vidare att en interimistisk återkallelse är påkallad från allmän

synpunkt. Detta krav omfattar patienternas intresse av säkerhet i vården,

men även det allmännas intresse av en riktig tillämpning av systemet

med sjukvårdsersättning och andra socialförsäkringsförmåner. Har

exempelvis genom en arbetsgivares försorg redan vidtagits sådana

åtgärder att dessa intressen får anses tillgodosedda blir bestämmelsen inte

tillämplig.

I andra stycket anges att ett interimistiskt beslut om återkallelse av

legitimation är begränsat till sex månader, med möjlighet till förlängning

om särskilda skäl föreligger. Även om huvudprincipen skall vara att

handläggningen av ärendet inriktas på att snabbt få fram en sådan

utredning som möjliggör slutligt beslut i återkallelseärendet, kan

handläggningen i vissa fall komma att ta längre tid i anspråk. Det kan

bero på att utredningsarbetet är svårt att genomföra på grund av den

legitimerades agerande. Men det kan även ha andra orsaker, som att

åtgärder av en annan myndighet måste inväntas. Därför har öppnats en

möjlighet att förlänga giltighetstiden för ett beslut om interimistisk

återkallelse med ytterligare högst sex månader. Frågan om förlängning

måste prövas innan giltighetstiden löper ut, annars upphör beslutet att

gälla.

9 § Om det finns grundad anledning att anta att legitimationen bör

återkallas enligt 7 § första stycket 2, får den legitimerade yrkesutövaren

föreläggas att låta sig undersökas av den läkare som anvisas honom eller

henne.

Om ett föreläggande om läkarundersökning har beslutats, får

legitimationen återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse av

legitimationen har prövats slutligt.

Har den legitimerade yrkesutövaren inte följt ett föreläggande om

läkarundersökning inom ett år från det att han eller hon fick del av detta,

får legitimationen återkallas.

Bestämmelsen motsvarar 8 § disciplinpåföljdslagen.

Återkallelse av annan behörighet

10 § Annan behörighet att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården än

legitimation som meddelats enligt 3 kap. får återkallas om den som fått

behörigheten

1. varit oskicklig vid utövningen av yrket eller visat sig olämplig att

utöva yrket, eller

2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande.

Om det finns grundad anledning att anta att behörigheten bör

återkallas, får den återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse

har prövats slutligt.

Bestämmelsen motsvarar 12 § disciplinpåföljdslagen.

Begränsning av förskrivningsrätt

11 § Om en läkare eller tandläkare missbrukar sin behörighet att

förskriva narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit, får

denna behörighet dras in eller begränsas. Behörigheten får också dras in

eller begränsas om läkaren eller tandläkaren själv begär det.

Bestämmelsen motsvarar 9 § disciplinpåföljdslagen.

12 § Om det finns sannolika skäl för misstanke om sådant missbruk som

avses i 11 §, får behörigheten dras in eller begränsas till dess frågan om

indragningen eller begränsningen av behörigheten har prövats slutligt.

Ett beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får beslutets giltighet förlängas med ytterligare högst sex

månader.

Bestämmelsen motsvarar 10 § disciplinpåföljdslagen.

Ny legitimation m.m.

13 § Har en legitimation återkallats eller har en behörighet att förskriva

narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit dragits in

eller begränsats, skall en ny legitimation respektive behörighet meddelas

efter ansökan när förhållandena medger det.

Bestämmelsen motsvarar 11 § disciplinpåföljdslagen.

6 kap. Socialstyrelsens tillsyn

I detta kapitel finns bestämmelser som i huvudsak oförändrat motsvarar

lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården (tillsynslagen)

regler om Socialstyrelsens tillsyn över hälso- och sjukvården och dess

personal. Frågor om ansvar och överklagande m.m. finns i åttonde

kapitlet (21-24 och 28-29 §§ tillsynslagen).

Vissa redaktionella ändringar har gjorts jämfört med reglerna i

tillsynslagen. Således har bestämmelsen i 2 § tillsynslagen, som anger

vad som avses med hälso- och sjukvård, hälso- och sjukvårdspersonal

respektive vårdgivare, strukits eftersom dessa begrepp definieras i

bestämmelserna i 1 kap. 2-4 §§.

Allmänna bestämmelser

1 § Hälso- och sjukvården och dess personal står under tillsyn av

Socialstyrelsen.

För tillsyn över hälso- och sjukvård inom Försvarsmakten finns

särskilda bestämmelser.

Lagrådet har påtalat att det tydligt bör framgå av lagtexten att den som

bedriver sådan verksamhet som avses i 4 kap. 1 § inte omfattas av

Socialstyrelsens tillsyn enligt 6 kap. Bestämmelsen motsvarar 1 §

tillsynslagen. Den anger att hälso- och sjukvården och dess personal står

under Socialstyrelsens tillsyn. Vad som avses med hälso- och sjukvård

enligt denna lag framgår av 1 kap. 2 §. Regeringen anser att det redan

härav framgår att kvacksalveriverksamhet inte utgör hälso- och sjukvård

och således inte heller kan omfattas av Socialstyrelsens tillsyn annat än i

det begränsade avseende som anges i 8 kap. 8 §. Definitionen av hälso-

och sjukvård utesluter vidare att den som bedriver

kvacksalveriverksamhet skall kunna anses vara vårdgivare enligt

definitionen i 1 kap. 3 §. Något ytterligare klargörande är därför enligt

regeringens mening inte behövligt.

2 § Den som, utan att bedriva hälso- och sjukvård, tar emot uppdrag

från hälso- och sjukvården avseende provtagning, analys eller annan

utredning som utgör ett led i bedömningen av en patients hälsotillstånd

eller behandling, står i denna verksamhet också under tillsyn av

Socialstyrelsen.

3 § Socialstyrelsens tillsyn skall främst syfta till att förebygga skador

och eliminera risker i hälso- och sjukvården. Socialstyrelsen skall genom

sin tillsyn stödja och granska verksamheten och hälso- och

sjukvårdspersonalens åtgärder.

Bestämmelserna motsvarar 3-4 §§ tillsynslagen.

4 § Om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats av eller

utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom skall

vårdgivaren snarast anmäla detta till Socialstyrelsen. Om en patient

drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller

sjukdom genom sådan verksamhet som avses i 2 §, skall även den som

bedriver sådan verksamhet anmäla detta till Socialstyrelsen.

I 2 kap. 7 § finns bestämmelser om skyldighet för personalen att

rapportera till vårdgivaren om en patient drabbats av eller utsatts för

risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom.

Bestämmelsen motsvarar 5 § tillsynslagen. Efter synpunkter från

Lagrådet har begreppet vård, behandling eller undersökning bytts ut

mot hälso- och sjukvård . Skälen härför framgår av

författningskommentaren till 1 kap. 4 § 2 p.

5 § Den som på grund av anställning, uppdrag eller annan liknande

grund deltar eller har deltagit i verksamhet som omfattas av detta kapitel

får inte obehörigen röja vad han eller hon därvid fått veta om en enskilds

hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt

röjande anses inte att någon fullgör uppgiftsskyldighet som följer av lag

eller förordning.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

För den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda vården gäller bestämmelserna i 2 kap.

Bestämmelsen motsvarar 6 § tillsynslagen. Lagrådet har påtalat att det är

svårt att se varför skillnader har gjorts beträffande uppgiftsskyldighet

mellan å ena sidan hälso- och sjukvårdspersonal (jfr. 2 kap. 11 §) och å

andra sidan övrig personal som deltar i vården.

Tystnadsplikt gäller för den personal inom hälso- och sjukvården som

medverkar i vårdarbetet. Tystnadsplikten kan således i vissa fall omfatta

även t.ex. administrativ personal. Att ålägga annan än hälso- och

sjukvårdspersonal sådan uppgiftsskyldighet som omfattas av 2 kap. 11 §

vore enligt regeringens mening, trots bestämmelserna om tystnadsplikt,

mindre lämpligt. Detta till följd av att vårdgivare på grund av den s.k.

inre sekretessen av respekt för patientens integritet bl.a. har att upprätta

rutiner som innebär att endast den del av personalen som i sitt arbete

behöver tillgång till uppgifter om patienten skall få rätt att ta del av dessa

(jfr. t.ex. prop. 1984/85:189 s. 43). Någon samordning av

bestämmelserna om uppgiftsskyldighet på det sätt Lagrådet har anfört

bör därför enligt regeringens uppfattning inte ske.

Anmälan av verksamhet m.m.

6 § Den som avser att bedriva verksamhet som omfattas av

Socialstyrelsens tillsyn enligt detta kapitel skall anmäla detta till

Socialstyrelsen senast en månad innan verksamheten påbörjas.

7 § Anmälan enligt 6 § skall innehålla uppgifter om

1. verksamhetens inriktning,

2. var verksamheten skall bedrivas,

3. vem som är verksamhetschef,

4. vem som svarar för anmälningsskyldighet enligt 4 §,

5. verksamhet som avses i 2 § som anlitas eller avses anlitas, och

6. den patientförsäkring som tecknats för verksamheten.

8 § Om verksamheten helt eller till väsentlig del förändras eller flyttas,

skall detta anmälas till Socialstyrelsen inom en månad efter

genomförandet. Om verksamheten läggs ned, skall det utan dröjsmål

anmälas till Socialstyrelsen.

Bestämmelserna motsvarar 7-9 §§ tillsynslagen.

Socialstyrelsens befogenheter

9 § Den som bedriver verksamhet som står under tillsyn enligt detta

kapitel och den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att

på Socialstyrelsens begäran lämna handlingar, prover och annat

material som rör verksamheten samt att lämna de upplysningar om

verksamheten som styrelsen behöver för sin tillsyn.

Socialstyrelsen får förelägga den som bedriver verksamheten eller den

som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen att lämna vad som begärs. I

föreläggandet får vite sättas ut.

Bestämmelsen motsvarar 10 § tillsynslagen. Socialstyrelsens rätt till

upplysningar, handlingar och annat material som behövs för tillsynen

innefattar även rätten att få ut uppgifter om annan hälso- och

sjukvårdspersonal än den hos vilken uppgiften begärs. Detta innebär

exempelvis att Socialstyrelsen av den behandlande läkaren har rätt att få

ut t.ex. journalhandlingar angående en annan läkare som är patient hos

denne och som misstänks för missbruk.

10 § Socialstyrelsen eller den som styrelsen förordnar har rätt att

inspektera verksamhet som står under tillsyn enligt detta kapitel och

hälso- och sjukvårdspersonalens yrkesutövning. Den som utför

inspektion har rätt att få tillträde till lokaler eller andra utrymmen, dock

inte bostäder, som används för verksamheten. Den som utför

inspektionen har rätt att tillfälligt omhänderta handlingar, prover och

annat material som rör verksamheten. Den vars verksamhet eller

yrkesutövning inspekteras är skyldig att lämna den hjälp som behövs vid

inspektionen.

11 § Vid inspektion som avses i 10 § har den som utför inspektionen rätt

att av polismyndigheten få den hjälp som behövs för att inspektionen

skall kunna genomföras.

Bestämmelserna motsvarar 11-12 §§ tillsynslagen.

Åtgärder mot vårdgivare m.fl.

12 § Om Socialstyrelsen får kännedom om att någon har brutit mot en

bestämmelse som gäller verksamhet som står under Socialstyrelsens

tillsyn, skall styrelsen vidta åtgärder för att vinna rättelse och, om det

behövs, göra anmälan till åtal.

13 § Om Socialstyrelsen finner att en vårdgivare inte uppfyller kraven

på god vård och om missförhållandena är av betydelse för

patientsäkerheten, får styrelsen förelägga vårdgivaren att avhjälpa

missförhållandena. I föreläggandet får vite sättas ut. Detta gäller även

verksamhet som avses i 2 § om verksamheten medför fara för

patientsäkerheten.

14 § Ett föreläggande enligt 13 § skall innehålla uppgifter om de

åtgärder Socialstyrelsen anser nödvändiga för att de påtalade

missförhållandena skall kunna avhjälpas.

15 § Om ett föreläggande enligt 13 § inte följs och om

missförhållandena är allvarliga, får Socialstyrelsen helt eller delvis

förbjuda verksamheten.

16 § Om det är fara för patienters liv, hälsa eller personliga säkerhet i

övrigt, får Socialstyrelsen utan föregående föreläggande helt eller delvis

förbjuda verksamheten.

17 § Om det finns sannolika skäl för att verksamheten helt eller delvis

kommer att förbjudas enligt 15 eller 16 § och ett sådant beslut inte kan

avvaktas, får Socialstyrelsen tills vidare helt eller delvis förbjuda

verksamheten.

Beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

synnerliga skäl får beslutets giltighetstid förlängas med ytterligare sex

månader.

Bestämmelserna motsvarar 13 18 §§ tillsynslagen.

Åtgärder mot hälso- och sjukvårdspersonal

18 § Om Socialstyrelsen anser att det finns skäl för disciplinpåföljd,

föreskrift om prövotid, återkallelse av legitimation, återkallelse av annan

behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården eller begränsning

av förskrivningsrätt enligt 5 kap., skall styrelsen anmäla detta hos Hälso-

och sjukvårdens ansvarsnämnd.

Bestämmelsen motsvarar 19 § tillsynslagen. Tillägg har dock gjorts om

att även föreskrift om prövotid skall anmälas till HSAN.

19 § Socialstyrelsen skall, om inte annat följer av 7 kap. 20 §, göra

anmälan till åtal, om den mot vilken disciplinpåföljd kan övervägas är

skäligen misstänkt för att i yrkesutövningen ha begått ett brott för vilket

fängelse är föreskrivet.

Särskilda regler gäller för åtal för brott enligt 6 § lagen (1991:115)

om åtgärder i forsknings- eller behandlingssyfte med befruktade ägg från

människa.

Bestämmelsen motsvarar 20 § tillsynslagen. Lagrådet har anfört att

skyldigheten att göra åtalsanmälan även bör omfatta fall där prövotid

eller återkallelse kan övervägas. Förhållandet har inte berörts vare sig av

utredningen eller remissinstanserna. Regeringen saknar därför underlag

att nu göra någon förändring.

Register

20 § Socialstyrelsen skall föra ett automatiserat register över

verksamheter som anmälts enligt detta kapitel. Registret får användas för

tillsyn och forskning samt för framställning av statistik.

Bestämmelsen motsvarar 25 § tillsynslagen.

21 § Registret får innehålla uppgifter om

1. namn eller firma och personnummer eller organisationsnummer för

den som bedriver verksamheten,

2. var verksamheten bedrivs,

3. verksamhetens inriktning,

4. verksamhetens omfattning,

5. antalet yrkesutövare och deras yrkestitlar,

6. verksamhetschefens namn, adress och telefonnummer,

7. patientförsäkring,

8. när inspektion gjorts,

9. datum för Socialstyrelsens beslut angående verksamheten, och

10. när anmälan enligt 4 § gjorts.

Registret får inte innehålla uppgifter om enskilda patienter.

22 § Uppgifter enligt 21 § första stycket 8-10 som har förts in i registret

skall tas bort efter fem år eller då verksamheten lagts ned. Övriga

uppgifter som har förts in i registret skall tas bort när nya uppgifter

kommer in eller då anmälan görs om att verksamheten lagts ned.

Bestämmelserna motsvarar 26 respektive 27 § tillsynslagen.

7 kap. Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet

I detta kapitel har införts de bestämmelser i disciplinpåföljdslagen (13-

34 §§) som behandlar HSAN:s verksamhet. Hänvisningar till paragrafer i

disciplinpåföljdslagen har ändrats till hänvisningar till motsvarande

bestämmelser i främst femte kapitlet. Frågor om överklagande m.m.

finns i åttonde kapitlet (35-40 §§).

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

1 § Frågor om disciplinpåföljd enligt denna lag prövas av Hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd.

Ansvarsnämnden prövar även frågor som avses i 5 kap. 6-13 §§.

Bestämmelsen motsvarar 13 § disciplinpåföljdslagen förutom att

hänvisningen i andra stycket nu också omfattar den nya åtgärden

föreskrift om prövotid.

2 § Ansvarsnämnden består av en ordförande och åtta andra ledamöter.

De utses av regeringen för tre år. Ordföranden skall ha varit ordinarie

domare. Övriga ledamöter skall ha särskild insikt i hälso- och sjukvård.

För ordföranden skall för samma tid utses en eller flera

ställföreträdare. En sådan ställföreträdare skall vara eller ha varit

ordinarie domare. För varje annan ledamot skall det finnas ett

tillräckligt antal ersättare som skall utses för samma tid som ledamoten.

3 § Ansvarsnämnden är beslutför med ordföranden och sex andra

ledamöter. Till sammanträde med nämnden skall samtliga ledamöter

kallas. Om en ledamot anmäler förhinder, skall en ersättare kallas.

Bestämmelserna motsvarar 14 respektive 15 § disciplinpåföljdslagen.

4 § Ordföranden får ensam fatta beslut

1. som inte innefattar slutligt avgörande i sak, dock inte beslut om

föreläggande att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 9 § första

stycket eller om tillfällig återkallelse enligt 5 kap. 8 §, 9 § andra stycket,

10 § andra stycket eller 12 §, eller om utdömande av vite enligt 10 § i

detta kapitel,

2. som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i sak, om det

finns grundad anledning att anta att ärendet inte kan leda till någon

disciplinpåföljd och beslutet inte gäller en fråga av principiell

beskaffenhet,

3. om återkallelse på egen begäran av legitimation eller behörighet i

fall när det inte finns hinder mot återkallelse, eller

4. om återkallelse av legitimation enligt 5 kap. 9 § tredje stycket då

den legitimerade inte följt föreläggande om läkarundersökning.

Ärenden som har avgjorts enligt första stycket skall anmälas vid nästa

sammanträde med nämnden.

Bestämmelsen har i huvudsak tagits över från disciplinpåföljdslagens

16 §.

Hänvisningen till 5 kap. 8 § innebär att ordföranden inte ensam får

fatta beslut om interimistisk återkallelse av legitimation när

yrkesutövaren varit grovt oskicklig eller visat sig uppenbart olämplig att

utöva yrket.

Ordförandens möjlighet att ensam få fatta beslut i ärenden om

disciplinpåföljd utvidgas på sätt som har utvecklats i avsnitt 5.8.

5 § I fråga om jäv mot den som handlägger ärenden i ansvarsnämnden

skall bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare

tillämpas.

6 § I fråga om omröstning i ansvarsnämnden skall bestämmelserna i 29

kap. rättegångsbalken om omröstning i domstol med endast lagfarna

ledamöter tillämpas. Ordföranden säger sin mening först.

Bestämmelserna motsvarar 17-18 §§ disciplinpåföljdslagen.

Handläggning i ansvarsnämnden

7 § Frågor om disciplinpåföljd skall tas upp på anmälan av

Socialstyrelsen eller av den patient som saken gäller eller, om patienten

inte själv kan anmäla saken, en närstående till patienten.

Frågor som avses i 5 kap. 6-13 §§ tas upp på anmälan av

Socialstyrelsen eller på ansökan av den som saken gäller.

Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att göra anmälan i sådana ärenden som avses i första

eller andra stycket finns i 6 § tredje stycket lagen (1986:765) med

instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 6 § första stycket lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn.

Bestämmelsen motsvarar 19 § disciplinpåföljdslagen. Hänvisningen i

andra stycket omfattar nu också den nya åtgärden föreskrift om prövotid.

8 § Anmälan eller ansökan till ansvarsnämnden skall göras skriftligen

och vara egenhändigt undertecknad samt innehålla uppgifter om

1. den enskilde anmälarens eller sökandens namn, födelsetid och

postadress,

2. namn och adress för ställföreträdare eller ombud om talan förs av

sådan,

3. vem anmälan eller ansökan avser och, om de kan lämnas utan

särskild utredning, uppgifter om dennes yrke, adress och arbetsplats,

4. vilken anmärkning som riktas mot en anmäld, och

5. de omständigheter som åberopas till stöd för anmälan eller

ansökan.

Om part företräds av ombud skall fullmakt ges in.

9 § Är anmälan eller ansökan så ofullständig att den inte kan läggas till

grund för prövning i sak, skall ansvarsnämnden förelägga anmälaren

eller sökanden att inom en viss tid komma in med kompletterande

uppgifter vid påföljd att ärendet annars inte tas upp till prövning.

10 § Ansvarsnämnden skall se till att varje ärende blir tillräckligt utrett.

Överflödig utredning skall avvisas.

Nämnden får förelägga den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen att ge in patientjournaler eller andra handlingar

som behövs för utredningen. I föreläggandet får vite sättas ut. Vitet döms

ut av nämnden.

11 § Förfarandet är skriftligt. Muntlig förhandling får dock förekomma,

när det kan antas vara till fördel för utredningen.

12 § Anmälan eller ansökan enligt 7 § och det som hör till handlingen

skall snarast överlämnas till den som anmälan eller ansökan avser.

Mottagaren skall föreläggas att svara inom en viss tid.

En sådan underrättelse behövs inte om det är uppenbart att anmälan

eller ansökan inte kan bifallas eller att underrättelsen är onödig.

13 § Den som förelagts att svara skall göra det skriftligen, om inte

ansvarsnämnden bestämmer att svaret får lämnas vid en muntlig

förhandling.

Av svaret skall det framgå om den svarande godtar eller motsätter sig

den åtgärd som sätts i fråga. I det senare fallet bör svaranden ange

skälen för sin inställning och de omständigheter som åberopas.

14 § Kräver en fråga särskild sakkunskap, får ansvarsnämnden inhämta

yttrande från myndigheter, tjänstemän eller andra som är skyldiga att

lämna yttrande i ämnet. Nämnden får också anlita andra sakkunniga i

frågan.

I fråga om sådana sakkunniga som avses i första stycket gäller 40 kap.

2-7 och 12 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar.

Ersättning för utlåtande av myndigheter, tjänstemän eller andra som

är skyldiga att lämna yttrande lämnas endast om det är särskilt

föreskrivet.

Andra sakkunniga har rätt till ersättning av allmänna medel för sitt

uppdrag. Nämnden får bevilja förskott på sådan ersättning.

15 § Om ansvarsnämnden finner att ett vittne eller en sakkunnig behöver

höras vid domstol eller att någon behöver föreläggas att tillhandahålla

en skriftlig handling eller ett föremål som bevis, skall nämnden begära

detta hos den tingsrätt inom vars område den person vistas som skall

höras eller på annat sätt berörs av åtgärden.

Om det inte finns laga hinder mot det skall rätten hålla förhör eller

meddela föreläggande. I fråga om sådana åtgärder skall i tillämpliga

delar gälla vad som föreskrivs om bevisupptagning i rättegång utom

huvudförhandling.

16 § Till muntlig förhandling skall parterna kallas. En enskild får

föreläggas att inställa sig personligen vid påföljd att det inte utgör

hinder för ärendets vidare handläggning och avgörande om han eller

hon uteblir.

En enskild part som har inställt sig till en muntlig förhandling får av

ansvarsnämnden beviljas skälig ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle. Nämnden får bevilja förskott på

ersättningen. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott

meddelas av regeringen.

17 § Bestämmelserna i 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) skall

tillämpas även på beslut enligt 5 kap. 9 § första och andra styckena, 10 §

andra stycket och 12 § första stycket .

Bestämmelserna motsvarar 20 30 §§ disciplinpåföljdslagen.

Överlämnande av vissa ärenden

18 § En anmälan som gäller arbetstagare får helt eller delvis

överlämnas av ansvarsnämnden till arbetsgivaren för den åtgärd som

kan ankomma på arbetsgivaren, om det är uppenbart att ärendets

behandling i nämnden inte är påkallad från allmän synpunkt eller för att

tillvarata patientens rätt.

19 § Om en anmälan till ansvarsnämnden innehåller klagomål över

brister i kontakten mellan en patient och hälso- och sjukvårdspersonalen

hos ett landsting eller en kommun eller över något annat liknande

förhållande och om det finns grundad anledning att anta att anmälan

inte kan föranleda disciplinpåföljd enligt denna lag, får nämnden

överlämna anmälan i den delen till landstinget eller kommunen för

åtgärd.

20 § Finner ansvarsnämnden i ett ärende att de förutsättningar för

anmälan till åtal som anges i 6 kap. 19 § föreligger, skall nämnden göra

en sådan anmälan.

Bestämmelserna motsvarar 31-33 §§ disciplinpåföljdslagen.

21 § Bestämmelser om handläggning av sådana ärenden om

disciplinpåföljd eller om prövotid, återkallelse eller begränsning av

behörighet som prövas efter anmälan av Riksdagens ombudsmän eller

Justitiekanslern finns i 6 § femte stycket lagen (1986:765) med

instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 6 § tredje stycket lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn.

Bestämmelsen motsvarar 34 § disciplinpåföljdslagen. Bestämmelsen

omfattar nu också den nya åtgärden föreskrift om prövotid.

8 kap. Ansvarsbestämmelser, överklagande m.m.

I detta kapitel finns bestämmelser om straffansvar för den som underlåter

att göra föreskriven anmälan till Socialstyrelsen eller överträder förbud

enligt 6 kap. Dessa bestämmelser motsvarar tillsynslagens

ansvarsbestämmelser.

I detta kapitel finns vidare bestämmelser om ansvar för överträdelse av

förbud enligt 3 kap. Dessa bestämmelser motsvarar behörighetslagens

ansvarsbestämmelser.

Här finns också bestämmelser om ansvar vid överträdelse av 4 kap.

Dessa bestämmelser motsvarar kvacksalverilagens ansvarsbestämmelser.

Vidare finns här bestämmelser om överklagande av HSAN:s beslut i

ansvarsärenden enligt 7 kap. Dessa bestämmelser motsvarar

disciplinpåföljdslagens bestämmelser, dock att överklagande skall göras

hos allmän förvaltningsdomstol.

Slutligen finns här bestämmelser om överklagande av beslut av

Socialstyrelsen samt bemyndigande för regeringen att meddela

ytterligare föreskrifter etc. Dessa bestämmelser är överförda från

behörighetslagen, kvacksalverilagen, tillsynslagen och åliggandelagen.

Ansvarsbestämmelser

1 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet påbörjar verksamhet eller i

väsentlig del ändrar tidigare verksamhet utan att ha gjort föreskriven

anmälan till Socialstyrelsen enligt 6 kap. 6-8 §§ döms till böter.

2 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet fortsätter att bedriva

verksamhet i strid med förbud enligt 6 kap. 15-17 §§ döms till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Bestämmelserna motsvarar 21-22 §§ tillsynslagen.

3 § Om en läkare, vars legitimation har återkallats eller vars behörighet

eljest har upphört, eller en läkare som har begränsad behörighet,

obehörigen och mot ersättning utövar läkaryrket, döms han eller hon till

böter eller fängelse i högst sex månader.

Bestämmelsen motsvarar 10 § första stycket första meningen

behörighetslagen. Att obehörigen utöva läkaryrket är enligt förevarande

paragraf endast straffbelagt enligt denna lag för läkare vars legitimation

eller behörighet har återkallats eller som har begränsad behörighet.

Övriga begränsningar i rätten att utöva hälso- och sjukvårdande åtgärder

finns i 4 kap. och är straffbelagda enligt 8 kap. 6 §.

Lagrådet har i sitt yttrande beträffande förevarande bestämmelse bl.a.

anfört att det kan hävdas att denna bestämmelse inte är tillämplig om

exempelvis en läkare, vars legitimation har återkallats, utan åberopande

av sin tidigare behörighet bedriver verksamhet som är tillåten enligt

4 kap. Enligt Lagrådets mening måste sambandet mellan förevarande

straffbestämmelse och bestämmelserna i 3 kap. 4 § och 4 kap. klarläggas.

Svårigheten att avgränsa och definiera vad som avses med läkaryrket

har medfört att paragrafen fått den föreslagna utformningen (jfr. även

Lagrådets yttrande i beredningen av den nuvarande behörighetslagen,

prop. 1983/84:179 s. 45-47). Regleringen motsvarar, som ovan angetts,

vad som i dag gäller enligt behörighetslagen. Regeringen anser att det

inte är motiverat att nu utvidga det straffbara området för obehörigt

utövande av läkaryrket. En delegitimerad läkare är på grund av

förevarande bestämmelse förhindrad att utöva läkaryrket, även om han

eller hon inte ägnar sig åt sådan verksamhet som enligt 4 kap. är

förbehållen hälso- och sjukvårdspersonal. En delegitimerad läkare kan

således aldrig komma att omfattas av regleringen i 4 kap. Denna

konsekvens av delegitimeringen motiveras med att en delegitimering är

ett allvarligt ingrepp. Läkaryrket är också ett riskfyllt yrke, vilket i sin tur

motiverat ensamrätten till yrket. För en patient kan det vara svårt att veta

att den som ena dagen är legitimerad läkare, nästa dag kanske är

delegitimerad.

4 § Den som obehörigen och mot ersättning utövar tandläkaryrket döms

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Som obehörig utövning av tandläkaryrket anses inte den

yrkesverksamhet som utövas av den som har legitimation som

tandhygienist eller som har föreskriven kompetens som tandhygienist

eller tandsköterska.

Bestämmelsen motsvarar 10 § första stycket andra meningen och andra

stycket behörighetslagen. I förtydligande syfte har bestämmelserna som

gäller ansvar för den som obehörigen utövar tandläkaryrket brutits ut till

en särskild paragraf.

Lagrådet har i sitt yttrande anfört att räckvidden av straffbestämmelsen

i paragrafens första stycke måste analyseras och preciseras. I det

sammanhanget har Lagrådet ställt frågan hur bestämmelsen förhåller sig

till verksamhet som avses i 4 kap. 1 §. Vidare menar Lagrådet att

paragrafens andra stycke, läst enligt sin ordalydelse, kommer i konflikt

med vad som sägs i 3 kap. 4 § om ensamrätt till tandläkaryrket. Lagrådet

anser att det framstår som tveksamt om tandläkaryrket över huvud taget

kan utövas av annan än den som avlagt tandläkarexamen. Lagrådet har

därför uppfattningen att bestämmelserna i andra stycket kan undvaras.

När det gäller tandläkaryrket anser regeringen att den ensamrätt till

yrket som stadgas i 3 kap. 4 §, kompletterad med straffbestämmelsen i

förevarande paragraf utgör en tillräckligt tydlig reglering. Regleringen

har funnits sedan en lång tid tillbaka utan att någon svårighet i

tillämpningen har uppkommit. Regeringen anser inte att det finns någon

anledning att inskränka det straffbara området enligt förevarande

paragrafs första stycke genom att utforma bestämmelsen i enlighet med

8 kap. 3 §.

Enligt regeringens uppfattning ansluter den verksamhet som bedrivs av

legitimerade tandhygienister, tandhygienister med föreskriven kompetens

som tandhygienist och tandsköterskor i vissa delar mycket nära till

tandläkarverksamhet. Till någon del kan också dessa yrkesgruppers

verksamhet definieras som tandläkarverksamhet. För att undvika

gränsdragningsproblem vid definitionen av det straffbara området anser

regeringen att regleringen i paragrafens andra stycke måste finnas kvar.

Regleringen i andra stycket skall ses som ett begränsat undantag från

bestämmelsen om ensamrätt i 3 kap. 4 § och regeringen anser därför att

det inte föreligger någon konflikt mellan 8 kap. 4 § och regleringen i

3 kap. 4 §.

5 § Den som bryter mot bestämmelserna i 3 kap. 3 eller 5-7 § döms till

böter.

Bestämmelsen motsvarar delvis 10 § fjärde stycket behörighetslagen.

Genom bestämmelsen straffbeläggs obehörigt användande av huvuddelen

av de yrkestitlar där yrket är legitimerat. Undantag görs dock för

kiropraktorer, naprapater och optiker. Regeringen har i avsnitt 5.3.2

redovisat skälen för varför dessa titlar inte skall vara skyddade.

Dessutom straffbeläggs i förevarande paragraf obehörigt användande av

vissa skyddade yrkestitlar. Detta gäller för yrkena audionom,

biomedicinsk analytiker, dietist och ortopedingenjör. Slutligen

straffbeläggs i paragrafen obehörigt användande av en titel som kan

förväxlas med en skyddad yrkestitel.

6 § Den som bryter mot någon av bestämmelserna i 4 kap. eller som

under utövning av verksamhet som sägs i 4 kap. uppsåtligen eller av

oaktsamhet tillfogar den undersökte eller behandlade skada, som inte är

ringa, eller framkallar fara för sådan skada, döms, om gärningen inte är

belagd med straff enligt 3 eller 4 § i detta kapitel, till böter eller fängelse

i högst ett år. Detta gäller oavsett om skadan eller faran orsakats av

olämplig behandling eller genom avbrott i eller dröjsmål med läkarvård.

Den omständigheten att gärningsmannen på grund av brist i utbildning

och erfarenhet inte kunnat inse sjukdomens natur eller förutse skadan

eller faran befriar honom eller henne inte från ansvar.

Bestämmelsen motsvarar 7 § kvacksalverilagen. Uttrycket hälsofarligt

kvacksalveri har tagits bort. I stället anges att den som bryter mot

bestämmelserna döms till böter eller fängelse i högst ett år.

7 § Till ansvar enligt 3-6 §§ skall inte dömas om gärningen är belagd

med strängare straff i annan lag.

Flera av de förfaranden som beskrivs i 3-6 §§ kan vara straffbelagda

enligt främst brottsbalkens regler, då närmast bestämmelserna i tredje

och fjärde kapitlena. Om gärningen således skulle vara belagd med ett

strängare straff i någon annan lag har dessa regler företräde.

Vitesföreläggande m.m.

8 § Har någon genom dom, som vunnit laga kraft, funnits skyldig till

brott som anges i 6 §, får Socialstyrelsen meddela förbud för honom eller

henne att under viss tid eller för alltid utöva verksamhet som avses i

4 kap. Ett sådant förbud får förenas med vite.

Den som överträtt ett vitesförbud enligt första stycket får inte dömas

till straff för gärning som omfattas av vitesförbudet.

Bestämmelsen motsvarar till viss del 9 § kvacksalverilagen. Begreppet

 hälsofarligt kvacksalveri har utmönstrats, jfr. 6 § ovan. I första stycket

andra meningen har en ny regel om möjlighet att förena förbudet med

vite införts.

I andra stycket har införts en bestämmelse som erinrar om att den som

överträtt ett vitesförbud enligt första stycket inte samtidigt kan dömas till

straff för att ha utövat verksamhet som omfattas av vitesförbudet.

Överklagande av ansvarsnämndens beslut

9 § Ansvarsnämndens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Bestämmelsen motsvarar 35 § disciplinpåföljdslagen. Överklagande av

beslut enligt disciplinpåföljdslagen sker för närvarande till kammarrätten.

Ändringen innebär en anpassning till den reformering av

instansordningen som genomförts i de allmänna förvaltningsdomstolarna.

Detta innebär att HSAN:s beslut kan överprövas av länsrätt. Det krävs

prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt.

10 § Ansvarsnämndens slutliga beslut får överklagas av

1. Socialstyrelsen för att tillvarata allmänna intressen,

2. enskild, som enligt 7 kap. 7 § första stycket har anmält en fråga om

disciplinpåföljd, om beslutet har gått den enskilde emot, eller

3. någon annan som beslutet angår, om det har gått honom eller henne

emot.

Överklagande av Socialstyrelsen skall ske inom tre veckor från det att

beslutet har meddelats.

Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att överklaga beslut om disciplinpåföljd, prövotid eller i

behörighetsfråga med anledning av fel i yrkesutövning finns i 7 § lagen

(1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 7 § lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn. Sådant överklagande skall ske

inom tre veckor från det att beslutet har meddelats.

Bestämmelsen motsvarar 36 § disciplinpåföljdslagen. I tredje stycket har

ett tillägg gjorts om att JO och JK:s rätt att överklaga även omfattar

beslut om prövotid.

11 § Andra beslut av ansvarsnämnden än som avses i 10 § får överklagas

av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot.

Bestämmelsen motsvarar 37 § disciplinpåföljdslagen.

12 § Beslut av ansvarsnämnden som inte innebär att ett ärende avgörs,

får överklagas endast i samband med överklagande av det slutliga

beslutet i ärendet.

Ett beslut som inte är slutligt får dock överklagas särskilt när nämnden

1. ogillat en invändning om jäv mot en ledamot av nämnden eller en

invändning om att det finns hinder mot prövningen,

2. avvisat ett ombud eller ett biträde,

3. förordnat om saken i avvaktan på att ärendet avgörs,

4. förelagt någon att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 9 §

första stycket,

5. förelagt någon vid vite enligt 7 kap. 10 § andra stycket att inkomma

med patientjournaler eller andra handlingar,

6. utdömt vite, eller

7. förordnat om ersättning för någons medverkan i ärendet.

Bestämmelsen motsvarar 38 § disciplinpåföljdslagen.

13 § Beslut i frågor som avses i 5 kap. 6 13 §§ gäller omedelbart om

inte annat anges i beslutet.

Har verkställigheten av ett beslut om prövotid upphävts till följd av be-

slut av domstol efter överklagande, men föreskrivs därefter ändå prövo-

tid, skall endast den tid under vilken prövotid pågått räknas in i prövo-

tiden.

Bestämmelsens första stycke motsvarar i huvudsak 39 §

disciplinpåföljdslagen. Hänvisningen till 5 kap. 6 13 §§ omfattar därut-

över den nya åtgärden föreskrift om prövotid. Beslut angående sådana

skyddsåtgärder gäller således omedelbart om inte annat anges i beslutet.

I andra stycket har införts en bestämmelse som innebär att tid under

vilken verkställighet av beslutet inte ägt rum, t.ex. till följd av ett beslut

om inhibition, inte skall räknas in i prövotiden. Prövotiden kommer

härigenom om den senare slutligt fastställs att förlängas med

motsvarande tid.

14 § Om inte något annat föreskrivits, är Socialstyrelsen motpart till den

yrkesutövare som överklagat ansvarsnämndens eller domstols slutliga

beslut enligt denna lag. Om en enskild har anmält disciplinärendet är

också han eller hon yrkesutövarens motpart.

Bestämmelsen i 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) om

förvaltningsmyndighets partsställning gäller inte i fråga om mål där

ansvarsnämnden fattat beslut enligt denna lag.

Första stycket motsvarar 40 § disciplinpåföljdslagen.

Genom förslaget om ändrad instansordning blir bestämmelsen om

allmän tvåpartsprocess i förvaltningsprocesslagen tillämplig om inte ett

uttryckligt undantag görs. I andra stycket har därför införts en

bestämmelse som innebär att partsställningen förblir densamma som

enligt nuvarande regler.

Överklagande av Socialstyrelsens beslut m.m.

15 § Beslut som Socialstyrelsen eller allmän förvaltningsdomstol

meddelar enligt denna lag gäller omedelbart, om inte annat anges i

beslutet.

Bestämmelsen motsvarar 11 § andra stycket behörighetslagen, 11 § andra

stycket kvacksalverilagen samt till en del 23 § tillsynslagen. Beslut av

Socialstyrelsen eller av allmän förvaltningsdomstol i frågor enligt denna

lag skall gälla omedelbart om inte annat förordnas.

16 § Socialstyrelsens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol, om beslutet gäller

1. behörighet, rätt att använda en skyddad yrkestitel och legitimation

enligt 3 kap.,

2. förbud att utöva verksamhet enligt 8 §,

3. föreläggande enligt 6 kap. 9 § att lämna upplysningar, handlingar

eller annat material,

4. föreläggande enligt 6 kap. 13 § att avhjälpa missförhållanden i

verksamheten,

5. förbud att driva verksamhet enligt 6 kap. 15 eller 16 §, eller

6. förbud tills vidare att driva verksamhet enligt 6 kap. 17 §.

Andra beslut av Socialstyrelsen enligt denna lag får inte överklagas.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Bestämmelsen motsvarar 11 § första och tredje stycket behörighetslagen

och 24 § tillsynslagen. Vidare anges att Socialstyrelsens beslut enligt 8 §

får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Bemyndiganden

17 § Regeringen får meddela föreskrifter om

1. behörighet och legitimation för hälso- och sjukvårdspersonalen,

2. skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonalen om detta behövs till

skydd för enskilda eller hälso- och sjukvårdens bedrivande i övrigt,

3. att anmälan enligt 6 kap. 6 § skall innehålla uppgifter utöver dem

som anges i 6 kap. 7 §, om det är av särskilt värde för tillsynen, och

4. hur anmälningsskyldigheten enligt 6 kap. 4 § första stycket skall

fullgöras.

Regeringen får överlåta åt Socialstyrelsen att meddela föreskrifter som

avses i första stycket.

Bestämmelsen motsvarar 12 § behörighetslagen, 12 § åliggandelagen och

28-29 §§ tillsynslagen.

7.2 Förslaget till lag om införande av lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

1 §

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1999. Vid

ikraftträdandet upphör kvacksalverilagen, behörighetslagen,

åliggandelagen, disciplinpåföljdslagen och tillsynslagen att gälla,

eftersom den nya lagen ersätter dessa lagar.

2 §

I denna paragraf förklaras vad som i denna lag menas med

behörighetslagen, disciplinpåföljdslagen, tillsynslagen och den nya lagen.

3 §

Enligt gällande bestämmelser i 7 § behörighetslagen är rätten att utöva

yrke som apotekare och receptarie förbehållet den som avlagt apotekar-

respektive receptarieexamen. Av 3 kap. 2 § den nya lagen följer att

apotekare och receptarier efter ansökan kan få legitimation för yrket. I

3 kap. 4 § den nya lagen framgår att enbart den som har legitimation för

yrket har rätt att utöva apotekare- och receptarieyrket. Genom den

aktuella övergångsbestämmelsen föreskrivs att behörighetslagens regler

om rätten att utöva yrke som apotekare eller receptarie skall gälla till

utgången av år 1999. Detta för att ge personer som i dag har

examensbevis för utbildningen tillräcklig tid att ansöka om och erhålla

legitimation.

4-5 §§

Bestämmelserna har överförts från övergångsbestämmelserna till

behörighetslagen.

6 §

Genom bestämmelsen ges regeringen bemyndigande att föreskriva vilka

utbildningar som vid ansökan om legitimation som sjukhusfysiker under

viss tid skall anses likvärdiga med sjukhusfysikerexamen.

7 § De i bestämmelsen uppräknade yrkesgrupperna får enligt den nya

lagens 3 kap. 2 § möjlighet att erhålla legitimation. Utan legitimation är

det, enligt 3 kap. 5 §, inte tillåtet för dessa yrkesgrupper att använda sin

yrkestitel. Under en övergångsperiod bör det vara möjligt att använda

respektive yrkestitel utan att ha erhållit legitimation för yrket.

Prövotid

8 §

Beträffande såväl sakliga som processuella ändringar är huvudregeln

inom förvaltningsrätten den, att nya bestämmelser tillämpas omedelbart

vid ikraftträdandet. De skall således tillämpas även i pågående mål eller

ärenden såvida inte annat särskilt angetts eller följer av

omständigheterna.

När det gäller föreskrift om prövotid medför emellertid

legalitetsprincipen att sådan inte bör beslutas i övergångsfall. Eftersom

de nya bestämmelserna innebär en skärpning jämfört med vad som

tidigare gällt, följer av principen att de nya bestämmelserna inte bör leda

till strängare påföljd för förseelser begångna innan de nya

bestämmelserna trätt i kraft, jfr. 2 kap. 10 § regeringsformen och 5 §

lagen (1964:163) om införande av brottsbalken. Med hänsyn härtill skall

prövotid inte föreskrivas i fall där de omständigheter som åberopas

enbart hänför sig till tid före ikraftträdandet.

Verksamhetstillsyn

9 §

Tillsynslagen trädde i kraft så sent som den 1 januari 1997.

Övergångsbestämmelserna till lagen behöver därför vara kvar ytterligare

en tid.

Äldre ärenden om disciplinpåföljd

10 §

Bestämmelser som gällde före disciplinpåföljdslagens ikraftträdande

skall tillämpas på de ärenden som kom in till HSAN före denna tidpunkt.

Preskription

11 §

I 5 kap. 5 § andra stycket den nya lagen har införts en ny

preskriptionsregel innebärande att disciplinpåföljd inte får åläggas senare

än tio år efter det att förseelsen har ägt rum. Bestämmelsen utökar i viss

mån utrymmet för disciplinpåföljd. Det följer av allmänna principer att

den nya bestämmelsen inte får leda till möjlighet till påföljd för

förseelser begångna innan den nya lagen trätt i kraft, och som enligt äldre

bestämmelser hade hunnit preskriberas. Förseelser som är begångna före

den nya lagens ikraftträdande skall därför preskriberas enligt äldre

bestämmelser.

Överklagande

12 §

Förslaget i den nya lagen om nedflyttning till länsrätt samt kravet på

prövningstillstånd i kammarrätt skall träda i kraft den 1 januari 1999. För

dessa ändringar bör övergångsvis gälla att varje beslut som meddelats

före ikraftträdandet skall överklagas enligt äldre bestämmelser.

Övriga bestämmelser

13 §

Bestämmelsen syftar till att underlätta övergången från det gamla

regelsystemet till det nya.

7.3 Förslaget till lag om ändring i hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763)

2 a §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande åliggandelagen.

15 §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande behörighetslagen.

29 §

I paragrafens andra stycke föreslås att annan än chefsöverläkare skall

kunna vara verksamhetschef för en enhet där det bedrivs psykiatrisk

tvångsvård. En chefsöverläkare skall även fortsättningsvis utöva

verksamhetschefens uppgifter i den del av vården som regleras i

tvångspsykiatrilagarna. Verksamhetschefens och chefsöverläkarens

funktioner kan således läggas hos en och samma person, eller skiljas åt

om vårdgivaren så anser befogat. I tredje stycket anges på motsvarande

sätt vad som gäller rörande tvångsisolering enligt smittskyddslagen.

Ändringarna i bestämmelsen har utformats enligt förslag från Lagrådet.

7.4 Förslaget till lag om ändring i patientjournallagen

(1985:562)

9 §

Första stycket i paragrafen har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande behörighetslagen.

I tredje stycket har den ändringen gjorts att arbetsterapeuter och

sjukhusfysiker borttagits. Detta på grund av att de enligt lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område föreslås kunna få

legitimation för yrket och därför i fortsättningen kommer att omfattas av

första stycket i 9 § patientjournallagen.

16 §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande åliggandelagen

7.5 Förslaget till lag om ändring i patientskadelagen

(1996:799)

5 §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande åliggandelagen.

7.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m.

5 c §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande disciplinpåföljdslagen.

7.7 Förslaget till lag om ändring i läkemedelslagen

(1992:859)

22 c §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande disciplinpåföljdslagen.

7.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika

6 §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande disciplinpåföljdslagen.

7.9 Förslaget till lag om ändring i tandvårdslagen

(1985:125)

14 §

Paragrafens innehåll har justerats i anledning av att lagen om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ersätter den

nuvarande behörighetslagen.

7.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:765) med

instruktion för Riksdagens ombudsmän

6 §

I 5 kap. 6 § lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

har införts en ny regel om föreskrift om prövotid. Prövotid kan endast

föreskrivas en legitimerad yrkesutövare, och blir aktuell endast vid så

allvarliga förseelser att varning inte anses vara en tillräckligt ingripande

åtgärd. Förseelsen skall dock inte ha varit så allvarlig att förutsättningar

föreligger att återkalla legitimationen. JO skall, på samma sätt som när

det är fråga om disciplinärt förfarande eller återkallelse av legitimation,

kunna göra anmälan till den som har befogenhet att besluta om åtgärden.

JO:s anmälningsrätt skall inte heller vad gäller föreskrift om prövotid

omfatta ärenden där grunden för yrkandet är sjukdom eller annan

liknande omständighet.

7 §

JO:s möjlighet att föra talan om ändring i ett beslut mot hälso- och

sjukvårdspersonal vid domstol skall även omfatta beslut om föreskrift om

prövotid.

7.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:1339) om

Justitiekanslerns tillsyn

6 §

Den ändring som har gjorts i första stycket motsvarar den ändring som

gjorts i 6 § tredje stycket JO-instruktionen.

7 §

Justitiekanslerns möjlighet att föra talan om ändring i ett beslut mot

hälso- och sjukvårdspersonal vid domstol skall även omfatta beslut om

föreskrift om prövotid.

7.12 Förslaget till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

3 kap.

4 §

Genom lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

införs legitimation för bl.a. apotekare och receptarier. Gällande

bestämmelser om undantag från mervärdesskatteplikt för omsättning av

tjänster som utgör sjukvård utförd av någon med särskild legitimation att

utöva yrke inom sjukvården bör omfatta även dessa yrkesgrupper. I ett

nytt fjärde stycke anges dock särskilt att den omsättning av varor som

legitimerade apotekare och receptarier omsätter inte skall undantas från

mervärdesskatteplikt. Det kan dock noteras att det särskilda undantaget i

3 kap. 23 § 2 mervärdesskattelagen för receptbelagda läkemedel m.m.

kvarstår. Förslaget kommenteras vidare i den allmänna motiveringen,

avsnitt 5.11.

Sammanfattning av kommitténs förslag,

(SOU 1996:138)

Kommitténs uppdrag

Kommitténs främsta uppgift har varit att göra en samlad översyn av

principerna för legitimation och behörighet och mot bakgrund av

översynen lämna förslag bl.a. i fråga om legitimation och

behörighetsföreskrifter för olika yrkesgrupper inom hälso- och

sjukvården och närliggande områden. Översynen har även omfattat den

s.k. kvacksalverilagen.

Enligt direktiven som fogas till betänkandet som bilaga har det också

varit kommitténs uppgift att under utredningsarbetet fästa särskild vikt

vid konsekvenserna av dels Sveriges närmande till EU, dels den

avreglering av vissa vårdutbildningar som skett genom högskolereformen

och dels de ökade möjligheterna till privat verksamhet, som öppnar sig

för olika yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården.

Kommittén har därutöver haft i uppgift att studera flera andra frågor

med anknytning till främst behörighetsregleringen. Dessa frågor

kommenteras nedan under särskilda rubriker.

Nuvarande regleringar

De grundläggande målen för hälso- och sjukvården i Sverige finns i

hälso- och sjukvårdslagen. Där anges bl.a. att hälso- och sjukvården skall

bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Med god vård menas

bl.a att vården skall vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov

av trygghet i vården och behandlingen.

För att uppnå målet om en god vård ställer samhället olika krav på

hälso- och sjukvården. Det gäller såväl krav på hälso- och sjukvårdens

organisation och utformning dess verksamhet som på hälso- och

sjukvårdspersonalens kompetens. För detta ändamål använder samhället

flera styrmedel.

En grundläggande förutsättning för att den offentliga hälso- och

sjukvården skall kunna erbjuda en god vård är givetvis att den har en

tillräcklig ekonomisk ram att arbeta inom. Huvuddelen av hälso- och

sjukvården i Sverige sker i dag i offentlig regi och finansieras av det

allmänna, främst genom den landstingskommunala beskattningen. Utöver

dessa direkta ekonomiska styrmedel ger samhället emellertid också

ekonomiskt stöd på andra sätt för att uppnå målen. Det gäller t.ex. genom

finansiering av utbildning av hälso- och sjukvårdspersonal, forskning och

olika former av myndighetsverksamhet.

Lagstiftning är ett annat viktigt styrmedel. Lagstiftningen används på

flera sätt. Målen för hälso- och sjukvården anges som nyss nämnts i

hälso- och sjukvårdslagen. Såväl utbildningen av personal inom hälso-

och sjukvården som rätten att utöva olika yrken som har anknytning till

vården regleras på olika sätt genom lagstiftning.

Med god vård menas som nyss angavs bl.a. att vården skall vara av

god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och

behandlingen. Med det menas att vården skall hålla en god personell och

materiell standard, med andra ord, bedrivas av en personal med adekvat

utbildning och med behövlig teknisk utrustning i ändamålsenliga lokaler.

För att uppnå detta mål ställer samhället bl.a. vissa krav på hälso- och

sjukvårdspersonalens utbildning. Samhället anger således de

övergripande målen för utbildningarna i bl.a. högskolelagen. Samhället

anger därutöver också förutsättningarna för anställning inom vissa yrken

inom den offentliga hälso- och sjukvården. Även detta styrmedel regleras

i författningsform.

Utöver dessa krav på själva utbildningen och förutsättningarna för

anställning inom den offentliga vården har samhället i lagstiftning angett

vilka åligganden som åvilar personalen samt vilka disciplinpåföljder som

kan meddelas om personalen bryter mot sina åligganden, Detta sker i

åliggandelagen och disciplinpåföljdslagen. Kontroll av personalens

kompetens och arbete sker självfallet också i stor utsträckning genom

arbetsgivarnas försorg.

Från den 1 januari 1997 gäller en ny tillsynslag (1996:786) med

enhetliga bestämmelser för tillsynen över såväl offentlig som enskild

hälso- och sjukvård. Tillsynen över verksamheten sker främst genom

Socialstyrelsen.

Etableringsrätten inom privat verksamhet är i viss mån begränsad

genom olika regleringar. Det gäller i första hand för läkare, tandläkare

och sjukgymnaster.

I syfte att garantera en viss kunskapsnivå och sådana personliga

egenskaper hos yrkesutövaren att denne är förtjänt av allmänhetens och

myndigheternas förtroende har samhället, utöver nyss angiven

lagstiftning, särskilt reglerat behörigheten att utöva yrken inom hälso-

och sjukvården. Denna reglering sker främst i behörighetslagen.

Det viktigaste kompetensbeviset inom hälso- och sjukvården är

legitimationen. Det förhållandet att legitimationen vid behov kan dras in

har i detta sammanhang en central betydelse. Dessutom fyller

legitimationen ett väsentligt informationsbehov dels gentemot

allmänheten, som behöver en lättfattlig "varudeklaration" av olika

yrkesutövares kvalifikationer, dels gentemot statliga och kommunala

myndigheter som måste kunna lita på yrkesutövarna t.ex. i fråga om

recept och intyg och dels gentemot sjukvårdshuvudmännen för att

undvika att personer anställs som visar sig vara olämpliga för yrket.

Legitimation förbehålls i dag sådana grupper av yrkesutövare som har

en yrkesfunktion med kvalificerade arbetsuppgifter och ett särskilt ansvar

för patienternas säkerhet i vården. Det förhållandet att en yrkesgrupp i

inte oväsentlig utsträckning vänder sig direkt till allmänheten t.ex. i

egenskap av fria yrkesutövare, tillmäts särskild betydelse. Hittills har

också restriktivitet iakttagits att meddela legitimation för yrkesgrupper

där flertalet yrkesutövare är anställda av de offentliga vårdgivarna.

Utöver legitimationen har vissa legitimerade yrkesgrupper ensamrätt

till yrket och i vissa fall ett särskilt skydd för yrkestitlar. En förutsättning

för att en yrkesutövare skall stå under samhällets tillsyn och kunna

åläggas disciplinpåföljder är att han eller hon är hälso- och

sjukvårdspersonal. Legitimerade yrkesutövare, de som biträder dessa

yrkesutövare samt personal inom den offentliga hälso- och sjukvården

omfattas främst av detta begrepp.

För yrkesutövare som inte omfattas av begreppet hälso- och

sjukvårdspersonal men som ändå mot ersättning utövar hälso- och

sjukvårdande verksamhet finns bl.a. förbud mot att behandla vissa

sjukdomar och att använda vissa behandlingsmetoder i

kvacksalverilagen.

Utbildningsfrågor

En modern hälso- och sjukvård kan inte fungera utan en välutbildad och i

övrigt kompetent personal som utför sina arbetsuppgifter sakkunnigt och

omsorgsfullt. Utbildningsfrågorna har därför stor betydelse vid

utformningen av behörighetsregler för hälso- och sjukvården och andra

närliggande områden. Om den fria arbetsmarknaden inom EU skall bli en

realitet för svenska yrkesutövare måste också svenska utbildningar vara

konkurrenskraftiga och uppfylla de krav som ställs i bl.a. EG-direktiv.

En genomgång av de yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården som

regleras i EG:s sektorsdirektiv har visat att de aktuella utbildningarna

numera har den längd som föreskrivs i direktiven.

I kommitténs uppdrag har ingått att beakta vissa frågor angående de

s.k. medellånga vårdutbildningarna. Kommittén har kunnat konstatera att

dessa utbildningar numera förlängts, i huvudsak till tre år. Kommittén

föreslår inga ytterligare förlängningar av dessa utbildningar.

Den högskolereform som genomfördes den 1 juli 1993 innebär bl.a. att

utbildningsanstalterna numera bestämmer innehållet i många utbildningar

som tidigare reglerades centralt. Till kommittén har framförts att

avsaknaden av en samlad reglering av utbildningen i en del fall haft vissa

negativa konsekvenser. Genom att det inte finns någon central reglering

med minimikrav eller riktlinjer för hur en utbildning skall se ut kan

utbildningslängd och -standard ibland komma att variera på ett

otillfredsställande sätt. Det finns inte heller någon garanti för att en

utbildning över huvud taget kommer att finnas kvar. Både arbetsgivare

och patienter får svårigheter att avgöra vilken kompetens en yrkesutövare

besitter.

Samtidigt kan variationer inom utbildningsväsendet vara av godo. Den

snabba och ständigt pågående utvecklingen inom sjukvården skapar

behov av nya utbildningar och förändringar i befintliga utbildningar.

Utbildningsanstalterna måste i viss mån kunna anpassa sig till

efterfrågan. Detta hindrar inte att det i många sammanhang bl.a. med

hänsyn till patientsäkerheten ter sig angeläget med en viss samordning av

de mål eller minimikrav som bör gälla för en utbildning.

När en yrkesgrupp kommit att omfattas av

legitimationsbestämmelserna har detta, med undantag för naprapater och

kiropraktorer-, föranlett en reglering av utbildningen. Om det stora

problemet ur kompetens- och behörighetssynpunkt inom ett yrkesområde

är avsaknaden av en reglerad utbildning är det enligt kommitténs

uppfattning inte rimligt att gå omvägen om en legitimation för att komma

till rätta med problemet. I stället ter det sig naturligt att i första hand

överväga en reglering av den ifrågavarande utbildningen.

Kommittén föreslår att utbildningarna för audionomer, biomedicinska

analytiker, dietister, ortopedingenjörer och sjukhusfysiker regleras

genom införandet av nya yrkesexamina i högskoleförordningen.

Utöver goda kunskaper inom relevanta ämnesområden är det också av

stor betydelse att yrkesutövare inom hälso- och sjukvården besitter

sådana egenskaper att de kan anses lämpliga för sitt yrke. Kommittén

lämnar inga förslag till förändringar beträffande prövningen av den

personliga lämpligheten, men betonar starkt vikten av att en sådan

prövning kommer till stånd i ett så tidigt skede som möjligt.

Särskilt om sjuksköterskeutbildningen

Den tidigare sjuksköterskeutbildningen innebar att de studerande valde

en särskild inriktning/specialitet redan under grundutbildningen.

Dessutom fanns vidareutbildningar som var centralt reglerade. År 1993

infördes en ny sjuksköterskeutbildning som innebar en harmonisering

med de direktiv för sjuksköterskor som finns inom EU. Den nya

utbildningen är en treårig generalistutbildning i allmän hälso- och

sjukvård. Någon specialisering sker således inte längre under

grundutbildningen. De vidareutbildningar som finns saknar, med

undantag av barnmorskeutbildningen, central reglering. Varje

utbildningsanstalt bestämmer därmed själv vidareutbildningarnas längd

och innehåll.

En mycket stor andel av antalet sjukskötersketjänster i landet

upprätthålls av vidareutbildade sjuksköterskor. Specialiserat kunnande är

en nödvändighet i hälso- och sjukvårdsarbetet och en förutsättning för

fortsatt höjning av vårdkvalitén. Det är således angeläget att

sjuksköterskorna får tillgång till erforderliga vidareutbildningar och att

dessa är av god kvalitet.

Socialstyrelsen har utfärdat nya allmänna råd med kompetenskrav för

tjänstgöring som sjuksköterska och barnmorska. Inom sjukvården finns

enligt vad kommittén erfarit en stor oro för att de nya

generalistsjuksköterskorna inte skall ha erforderlig kompetens för

tjänstgöring inom särskilda specialiteter inom sjukvården. Kommittén

har också uppfattningen att det erfordras en fastare reglering än allmänna

råd från Socialstyrelsen för att garantera en hög kompetens hos

framtidens sjuksköterskor.

Kommittén anser att den nya förlängda grundutbildningen bör

innehålla en grund inom samtliga centrala specialistområden. För att

garantera att det i framtiden kommer att finnas vidareutbildningar av

erforderlig kvalitet och längd inom centrala områden bör enligt

kommitténs uppfattning vissa vidareutbildningar för sjuksköterskor

regleras. Kommittén föreslår att nio olika vidareutbildningar/-

specialiteter skall regleras. De sjuksköterskor som genomgått en reglerad

vidareutbildning bör ges rätt att göra ett tillägg till sin yrkesbeteckning.

Även tillägget bör, liksom yrkesbeteckningen legitimerad sjuksköterska,

vara skyddat.

Barnmorskorna bör även fortsättningsvis kunna erhålla särskild

legitimation som barnmorska.

För röntgensjuksköterskorna föreslås en treårig direktutbildning som

leder till legitimation som röntgensjuksköterska.

Grundlagsskydd av närings- och yrkesfriheten

I kommitténs direktiv anges att konsekvenserna av den nya

grundlagsregeln till skydd för närings- och yrkesfriheten samt

inkorporeringen av Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna i

svensk lagstiftning bör genomlysas närmare för behörigheten inom

hälso- och sjukvården m.m.

Kommittén konstaterar att behörighetsregleringar inom hälso- och

sjukvården medför begränsningar i möjligheterna att utöva vissa yrken

och därigenom utgör begränsningar i närings- och yrkesfriheten. Enligt

den nya grundlagsbestämmelsen får inskränkningar göras i närings- och

yrkesfriheten endast för att tillgodose angelägna allmänna intressen och

aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag.

Motivet för att införa begränsningar i närings- och yrkesfriheten inom

hälso- och sjukvården har främst varit att skydda patienternas säkerhet i

vården. Detta skydd har hittills ansetts vara ett angeläget allmänt intresse.

Införandet av den nya grundlagsregeln är inte tänkt att ändra det

förhållandet och regeln hindrar inte införandet av sådana begränsningar.

Kommittén konstaterar vidare att gällande normgivningsregler skall

tillämpas även på den nya grundlagsregeln. Till följd härav skall

begränsningar i närings- och yrkesfriheten som huvudregel meddelas

genom lag men såväl regering som förvaltningsmyndighet har möjlighet

att meddela föreskrifter på området i den omfattning som riksdagen anger

i lag.

Inkorporeringen av Europakonventionen i svensk lagstiftning berör

bl.a. frågor om rätten till domstolsprövning. Kommittén konstaterar att

enligt svensk lagstiftning finns möjlighet till domstolsprövning såväl när

det gäller fråga om att erhålla legitimation eller annan behörighet som

vid återkallelse av sådan behörighet.

Framtida behörighetsreglering

Den nuvarande behörighetsregleringen används främst för att uppnå de

samhälleliga målen om att hälso- och sjukvården skall vara av god

kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och

behandlingen dvs. för att upprätthålla en hög patientsäkerhet.

Kommittén konstaterar att det inte finns några sakliga skäl att frångå

de principer som dagens behörighetsreglering bygger på. Det innebär att

de nuvarande bedömningsgrunderna i huvudsak bör finnas kvar.

Kommittén anser dessutom att eftersom omsorgen om patientens

säkerhet i vården utgör det grundläggande skälet för en

behörighetsreglering måste varje förändring eller utvidgning av

bestämmelserna ha patientens berättigade krav på säkerhet som

ledstjärna. Samtidigt understryker kommittén att behörighetsreglering

endast är ett styrmedel eller instrument som staten förfogar över för att

kontrollera att yrkesutövare inom hälso- och sjukvården har den

nödvändiga kompetens som behövs för att upprätthålla en hög

patientsäkerhet. Kompetenskontroll under utbildningen och

återkommande kontroller och kvalitetssäkring av arbetsgivaren är

exempel på andra viktiga instrument.

Kommittén konstaterar också att det under senare år har skett flera

viktiga förändringar som berör hälso- och sjukvården. Det gäller

avregleringen av vissa vårdutbildningar inom högskolan, nya

organisationsformer inom den offentliga vården, en ökad etablering av

yrkesgrupper inom den privata vården samt Sveriges medlemskap i EU.

Härtill kommer införandet av en ny mer samlad tillsynslagstiftning. De

nya omständigheterna ökar behovet av en tydlig och utvecklad

behörighetsreglering och har dessutom gjort att skälen för att i

behörighetsregleringen i något väsentligt avseende skilja på offentlig och

privat anställd vårdpersonal har minskat i betydelse.

Med detta som utgångspunkt har kommittén försökt precisera och

utveckla vad som bör krävas för att ett yrke skall få omfattas av en

särskild legitimation. De kriterier som bör väga tyngst vid bedömningen

har kommittén delat in i tre kategorier; yrkesrollens innehåll,

utbildningsnivå och internationella förhållanden. Frågan om yrkesrollens

innehåll gäller bl.a. bredden och självständigheten i yrkesrollen, det

direkta patientansvaret och risknivån vid felbehandling.

Kommittén föreslår att fyra nya yrkeskategorier skall omfattas av

bestämmelserna om legitimation: Apotekare och receptarier

(farmaceuter) samt arbetsterapeuter och sjukhusfysiker. Apotekare och

receptarier föreslås erhålla ensamrätt till yrket genom legitimationen i

stället för som i dag genom examensbeviset. Härutöver föreslår

kommittén, som tidigare angetts, att röntgensjuksköterskor kan erhålla en

särskild legitimation.

Som ett komplement till legitimationen föreslår kommittén att de

yrkesgrupper som i dag kan erhålla legitimation också i samband därmed

som huvudregel får ett skydd för yrkestiteln. Kommittén anser att

skyddet för yrkestiteln inte som för närvarande skall förbehållas de fem

yrkesgrupperna barnmorskor, läkare, psykologer, psykoterapeuter och

tandläkare. Den nuvarande ordningen medför att det är möjligt att kalla

sig t.ex. sjuksköterska eller sjukgymnast utan att ha utbildning eller

legitimation för yrket bara man inte kombinerar denna yrkestitel med

uttrycket legitimerad. Man kan med fog påstå att allmänheten/-

patienterna utgår från att den som har yrkestiteln sjukgymnast eller

sjuksköterska också har legitimation för yrket. Att så i verkligheten inte

med nödvändighet behöver vara fallet torde kunna uppfattas som en brist

i lagstiftningen.

Enligt kommitténs uppfattning bör således de yrkesgrupper som

omfattas av legitimationsreglerna också som huvudregel ha ensamrätt till

yrkestiteln och inte enbart skydd för beteckningen legitimerad i

kombination med yrkestiteln. En sådan reglering skulle generellt sett

stärka patientsäkerheten och göra behörighetsregleringen enhetligare och

tydligare.

Kommittén anser att legitimerade kiropraktorer, naprapater och optiker

tills vidare bör undantas från detta titelskydd. På sikt bör dock samtliga

yrken som är legitimationsgrundande också ha skyddad yrkestitel.

Bland de yrken som enligt kommitténs förslag inte kommer att

omfattas av legitimationsbestämmelserna finns yrkesverksamheter som i

och för sig innebär risker från patientsynpunkt och där yrkesutövaren har

en mer eller mindre självständig yrkesroll. I många fall verkar

yrkesutövarna också utanför den offentliga hälso- och sjukvården.

Kommittén har med anledning härav diskuterat tre system som

komplement till bestämmelserna om legitimation och därvid valt att

föreslå en reglering i form av särskilt skyddade yrkestitlar.

Rätten till en sådan skyddad yrkestitel knyts inte till legitimationen

utan till ett visst examens- eller kompetensbevis. Regleringen innebär

inte någon exklusiv rätt att utöva yrket. Yrkesutövare med skyddad

yrkestitel räknas som hälso- och sjukvårdspersonal när de i sin

verksamhet inom hälso- och sjukvården använder den skyddade

yrkestiteln och står därmed under samhällets tillsyn.

Kommittén föreslår att audionomer, biomedicinska analytiker, dietister

och ortopedingenjörer skall omfattas av denna reglering med skyddade

yrkestitlar. Även specialistsjuksköterskor föreslås, genom en särskild

bestämmelse, få skyddad yrkestitel. Detta skydd av yrkestitlar bör, på

samma sätt som gäller för de i dag skyddade yrkestitlarna, endast gälla på

hälso- och sjukvårdens område. Det torde enligt kommitténs mening föra

för långt att införa ett förbud för icke behöriga att använda skyddade

yrkestitlar även på andra samhällsområden.

Kommittén föreslår härutöver en utvidgning av begreppet hälso- och

sjukvårdspersonal på så sätt att även yrkesutövare med fastställd

vårdutbildning som i annat fall bedriver vård, behandling eller

undersökning av patienter skall omfattas av detta begrepp. Härigenom

torde samtliga skolmedicinska yrkesutövare som på något avgörande sätt

kan påverka patientsäkerheten komma att omfattas av begreppet hälso-

och sjukvårdspersonal och därigenom ställas under samhällets tillsyn.

Kommittén ser den verksamhet med ackreditering och certifiering som

håller på att växa fram som ett viktigt komplement till statens tillsyn. Det

finns också skäl att utreda frågan om ett obligatoriskt

certifieringsförfarande för vissa personalkategorier inom hälso- och

sjukvården. Därvid måste bl.a. rättssäkerhetsaspekterna analyseras.

Vidare bör klarläggas hur systemet med ackreditering och certifiering

fungerar i större skala. Kommittén anser att det är angeläget att dessa

frågor snarast får en allsidig belysning så att systemet kan utvecklas och

få en större spridning.

Kommittén anser att det, bl.a. med tanke på de nya reglerna om att

läkarvårdsersättning som huvudregel inte lämnas till en läkare som vid

vårdtillfället har fyllt 65 år och förslaget om receptregister, f.n. inte finns

något uttalat behov av att införa bestämmelser om en fast övre

åldersgräns för legitimerade yrkesutövare eller andra restriktioner av

äldre legitimerade personers verksamhet inom hälso- och sjukvården.

Manuella behandlingsmetoder kiropraktorer, naprapater och

osteopater

Sedan 1989 har kiropraktorer med särskild utbildning kunnat erhålla

legitimation i Sverige. Ingen svensk utbildning har hittills godkänts för

legitimation, utan de som erhållit legitimation har utbildats utomlands.

Kiropraktorer utbildade vid Skandinaviska Kiropraktorhögskolan i

Stockholm har framställt önskemål om legitimation. Regeringen uppdrog

i maj 1996 åt Socialstyrelsen att jämföra hur kiropraktorutbildningen vid

Skandinaviska Kiropraktorhögskolan beträffande längd och innehåll

förhåller till den kiropraktorutbildning som anordnas vid Odense

universitet i Danmark. Frågan om legitimation för svenskutbildade

kiropraktorer bör, enligt kommitténs uppfattning, anstå till dess

Socialstyrelsens jämförande utvärdering av Skandinaviska

Kiropraktorhögskolan är avslutad.

Manipulation är en behandlingsform som används inom den manuella

medicinen. Enligt vad som framkommit kan vissa former av

manipulationsbehandling innebära allvarliga risker om den utförs av

personer som inte besitter erforderliga kunskaper. Dessa risker talar

enligt kommittén för att manipulationsbehandling bör kringgärdas med

ytterligare restriktioner.

Omfattningen och betydelsen av kiropraktorernas och naprapaternas

verksamhet talar för att man bör överväga en mera enhetlig reglering av

de manuella behandlingsmetoderna. Kommittén föreslår därför att en

särskild utredning om de manuella behandlingsmetoderna inleds snarast.

Naprapaterna fick år 1994 möjlighet att erhålla legitimation.

Kommittén anser att det inte finns anledning att i avvaktan på en närmare

utredning av de manuella behandlingsmetoderna göra några ändringar i

behörighetsregleringen för naprapater.

Osteopaterna omfattas inte av någon särskild behörighetsreglering.

Kommittén lämnar inga förslag som berör osteopaterna.

 Psykologer och psykoterapeuter

Psykologer

Kommittén har tagit del av ett flertal skrivelser och förslag som rör

psykologers utbildning, kompetens och rättsliga behörighet. Det gäller

bl.a. önskemål om ensamrätt för psykologer att utöva yrket.

Kommittén anser att psykologisk och psykoterapeutisk verksamhet

som bedrivs av personer utan erforderlig kompetens kan innebära risker

för patienterna. Det kan därför finnas skäl att förbehålla hälso- och

sjukvårdspersonal rätten att behandla allvarliga psykotiska störningar.

Utformningen av en sådan bestämmelse kräver emellertid ytterligare

utredning, bl.a. för att avgränsa förbudsområdet på ett rimligt sätt. Någon

sådan ytterligare utredning har det inte funnits utrymme för inom ramen

för kommitténs arbete. Av denna anledning lämnar kommittén inte något

förslag som inskränker rätten att bedriva psykologisk eller

psykoterapeutisk verksamhet. Dock kan i detta sammanhang erinras om

kommitténs förslag om förbud för yrkesutövare som inte är hälso- och

sjukvårdspersonal att behandla barn under 15 år.

Till kommittén har också framförts önskemål om en rättslig reglering

av psykologernas specialistkompetens. En sådan reglering kan ha den

fördelen att patienterna får en bättre upplysning om yrkesutövarens

utbildning/kompetens och den kan därmed underlätta för den enskilde att

finna den specialitet som söks. Kommittén anser emellertid att det f.n.

inte finns något uttalat behov från statens sida att även reglera

vidareutbildningar av psykologer. Redan den nuvarande utbildningen

som ligger till grund för legitimationen är omfattande och av hög

kvalitet. För patienternas del torde det vara tillräckligt att samhället ger

en garanti för den kompetens som erhålls genom grundutbildning jämte

praktisk tjänstgöring.

När det gäller frågan om legitimerade psykologers verksamhet utanför

den egentliga hälso- och sjukvårdens organisation anser kommittén att

rättsläget bör tolkas på så sätt att legitimerade psykologer alltid räknas

som hälso- och sjukvårdspersonal och står under samhällets tillsyn i den

mån deras yrkesutövning innebär att de undersöker, vårdar eller

behandlar andra människor. Detta oberoende av hur verksamheten är

organiserad.

Psykoterapeuter

Legitimation som psykoterapeut får meddelas den som avlagt den i

högskoleförordningen reglerade psykoterapeutexamen eller den som

visar att han på annat sätt förvärvat motsvarande kompetens. När det

gäller utbildningar som inte leder till psykoterapeutexamen är det i dag i

praktiken Socialstyrelsen som tar ställning till vilka inriktningar inom

psykoterapin som kan ligga till grund för legitimation.

Representanter för två olika inriktningar inom psykoterapin som inte

godkänts för legitimation har framfört kritik mot Socialstyrelsens

handläggning av frågor om legitimering av psykoterapeuter. Det gäller

inriktningarna transaktionsanalys och gestaltterapi.

Kommittén har inte haft någon möjlighet att genomföra en sådan

utredning som krävs för att kunna bedöma om inriktningarna

transaktionsanalys och gestaltterapi bör kunna ligga till grund för

legitimation som psykoterapeut. Förhållandena har emellertid visat att

det finns ett behov av att skärpa reglerna för vilka

utbildningar/inriktningar som skall bedömas motsvara den statliga

psykoterapeutexamen.

Kommittén anser att när det gäller svenska psykoterapeututbildningar

bör endast högskoleutbildningar och utbildningar som godkänts med stöd

av lagen om tillstånd att utfärda vissa examina kunna leda till

legitimation som psykoterapeut.

Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande

åtgärder

Kommitténs uppdrag innefattar enligt direktiven en översyn av

bestämmelserna i kvacksalverilagen. Alternativmedicinkommittén

lämnade i sitt betänkande (SOU 1989:60) Huvudbetänkande från

alternativmedicinkommittén ett förslag till lag om alternativmedicinsk

verksamhet m.m. Lagen var tänkt att ersätta den gällande

kvacksalverilagen. Förslaget har remissbehandlats och kommittén har

tagit fasta på en del av kritiken mot förslaget.

Som tidigare anförts är patientsäkerheten den grundläggande

utgångspunkten för kommitténs ställningstaganden. En annan väsentlig

utgångspunkt i detta sammanhang är den enskildes frihet att välja

behandlingsform och behandlingsmetod. Denna frihet måste vägas mot

intresset att upprätthålla ett gott skydd för den enskildes säkerhet i

vården.

Attityden till många s.k. alternativa behandlingsformer och metoder

har förändrats under de senaste decennierna. Flera av de yrkesgrupper

och behandlingsmetoder som tidigare räknades som kvacksalveri faller

numera inom behörighetslagstiftningens ram.

Uttrycket kvacksalveri har kommit att användas som en

sammanfattande benämning på verksamheter som omfattas av

kvacksalverilagen. Samtidigt har begreppet kvacksalveri kommit att få en

oklar och något tvetydig innebörd. Beträffande vissa yrkesgrupper gäller

att de i några sammanhang, exempelvis när de är verksamma vid ett

sjukhus, är att beteckna som hälso- och sjukvårdspersonal, medan den

verksamhet som de bedriver i privat regi utanför sjukhuset räknas som

kvacksalveri såvida de inte biträder legitimerad personal. I detta

sammanhang bör därför nämnas att kommittén ovan under rubriken

Framtida behörighetsreglering föreslår att omfattningen av begreppet

hälso- och sjukvårdspersonal utvidgas. Genom förslaget torde

huvuddelen av dessa yrkesgrupper bli hälso- och sjukvårdspersonal även

när de är verksamma i privat regi.

Enligt kommitténs uppfattning skulle samtidigt det vara en klar fördel

om man i lagstiftningen kunde åstadkomma en mera enhetlig syn på

yrkesgrupper och behandlingsmetoder. Man måste också hålla i minnet

att kvacksalverilagen är mer än 35 år gammal och speglar femtiotalets

synsätt. Sammanfattningsvis anser kommittén att kvacksalverilagen i sin

nuvarande utformning har spelat ut sin roll. Istället bör de begränsningar

i utövandet av hälso- och sjukvårdande yrkesverksamhet i vid mening

som är nödvändiga för patientsäkerheten kunna rymmas i en reformerad

behörighetslagstiftning.

Kommitténs förslag innebär i huvudsak följande förändringar:

* Gränsen för behandling av barn höjs från 8 år till 15 år.

* Förbudet mot att lämna skriftliga råd utan föregående personlig

undersökning tas bort.

* Ett förbud mot att tillhandahålla optiska synhjälpmedel till barn under

åtta år utan föregående anvisning av läkare införs.

Ny lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

I kommitténs uppdrag har främst ingått att se över behörighetslagen och

kvacksalverilagen. Vårt arbete har även berört åliggandelagen och

disciplinpåföljdslagen.

Enligt kommitténs mening talar flera omständigheter för att en bättre

samordning av dessa fyra lagar bör ske. Det är således en brist att det i

fyra olika lagar regleras vilka åligganden som åvilar hälso- och

sjukvårdspersonal, vem som får eller inte får utföra vissa hälso- och

sjukvårdande åtgärder, vem som har rätt till viss behörighet eller

legitimation och vilka disciplinpåföljder eller andra åtgärder som kan

tillgripas mot olika yrkesutövare inom hälso- och sjukvården.

Såväl patienterna, de enskilda yrkesutövarna, arbetsgivare som

myndigheter torde enligt kommitténs mening ha intresse av att

lagstiftningen är klar och överskådlig. Kommittén anser därför att det

skulle befrämja överblickbarheten inom detta rättsområde om regler som

direkt berör yrkesverksamheten på hälso- och sjukvårdens område

samlades i en lag.

Kommittén föreslår därför att de nu nämnda lagarna sammanförs i en

lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område.

Kommittén pekar också på möjligheten att sammanföra denna nya lag

samt hälso- och sjukvårdslagen, tandvårdslagen, den nya tillsynslagen

och övrig lagstiftning som direkt berör hälso- och sjukvården i en

särskild hälso- och sjukvårdsbalk.

Behörighetsfrågor inom socialtjänsten

Av kommitténs direktiv framgår att legitimation hittills inte har

förekommit inom socialtjänsten. Förslag har emellertid framförts om

detta för bl.a kuratorer och socionomer. Syftet har varit att tillförsäkra

allmänheten en god och professionell handläggning inom socialtjänsten.

Övervägandena beträffande behovet av en rättslig reglering för dessa och

närliggande yrken bör enligt uttalanden i våra direktiv utgå från samma

principer som föreslås gälla för en reglering av yrken inom hälso- och

sjukvården. Kommittén har därför haft till uppgift att även se på dessa

hälso- och sjukvården närliggande områden.

Det finns enligt kommitténs uppfattning goda skäl att ställa höga krav

beträffande utbildning och lämplighet hos de personer som deltar i

beslutsprocesser och handläggning av ärenden inom socialtjänsten.

Personal inom socialtjänsten är emellertid på ett annat sätt än inom hälso-

och sjukvården beroende av vad som beslutats av politiskt tillsatta

nämndledamöter. Någon motsvarighet till hälso- och

sjukvårdspersonalens särskilda ansvar för medicinska åtgärder finns inte

inom socialtjänsten. Kommitténs uppfattning är därför att man inte bör

skapa ett legitimationsförfarande för yrken inom socialtjänsten. Däremot

kan det finnas skäl att överväga en behörighetsreglering eller

kompetensreglering knuten till vissa tjänster. Kommittén anser dock att

man bör avvakta den vidare behandlingen av Socialtjänstkommitténs

förslag till ny socialtjänstlag och de förslag som lämnats beträffande

socionom- och sociala omsorgsutbildningarna innan man överväger att

införa en ny reglering för yrken inom socialtjänsten.

Mervärdesskatt på sjukvård, tandvård och social omsorg

Sjukvård, tandvård och social omsorg har i Sverige varit undantagna från

skatteplikt för mervärdesskatt så länge den skatteformen tillämpats här.

Detsamma gäller i övriga nordiska länder sedan 1960-talet, då

mervärdesskatten infördes i dessa länder liksom i Sverige.

Kommitténs uppdrag i fråga om mervärdesskatten har främst varit att

överväga om konsekvensändringar bör göras i denna till följd av de

ändringar av behörighetslagstiftningen som kommittén föreslår. Vidare

har i direktiven till kommittén framhållits att en del problem uppkommer

genom att sjukvårdstjänster som tillhandahålls på sjukhus och liknande är

skattefria men att samma tjänster i annan verksamhet inom sjukvårdens

område är skattefria bara om de ges av legitimerad personal.

De ändringar av behörighetslagstiftningen m.m. som kommittén

föreslår avser inte tandvården och den sociala omsorgen. Övervägandena

i fråga om mervärdesskatten avser därför endast sjukvården.

Kommittén har i fråga om behörighetsreglerna inom sjukvården

föreslagit att utövare av ytterligare fyra yrken inom sjukvården

apotekare, receptarier, arbetsterapeuter och sjukhusfysiker skall kunna

få legitimation för yrket. Vidare har kommittén föreslagit att bl.a.

audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortopedingenjörer

skall få sin yrkestitel skyddad i deras yrkesutövning.

Kommittén har funnit att sjukvård som ges av dessa yrkesutövare

fyller de allmänna kraven för undantag från skatteplikt till

mervärdesskatt och att skattebortfallet vid ett sådant undantag kan

uppskattningsvis beräknas till omkring 6-7 milj. kr. Undantag från

skatteplikt föreslås för sjukvård, som tillhandahålls av dessa

yrkesgrupper. Sjukvårdstjänster som utförs på apotek av legitimerade

apotekare och receptarier blir dock enligt kommitténs mening inte

skattefria, då apoteksverksamheten bedrivs av Apoteksbolaget AB vilket

inte enligt reglerna om mervärdesskatt kan tillhandahålla skattefri

sjukvård. Om denna bedömning inte godtas, föreslår kommittén att en

bestämmelse införs i mervärdesskattelagen om att sjukvård som

tillhandahålls av legitimerade apotekare och receptarier hos

Apoteksbolaget AB inte undantas från skatteplikt. Vidare bör en

uppföljning göras av verkningarna av de ändrade skattepliktsreglerna

bl.a. avseende frågor om gränsdragningen mellan skattefria och

skattepliktiga sjukvårdstjänster.

Frågan om skatteplikt för vård som ges av svenskutbildade

kiropraktorer bör enligt kommitténs mening tas upp i samband med att

regeringen behandlar utbildning och behörighet för dem efter en

pågående särskild utredning. För alternativa behandlingsformer föreslår

kommittén i övrigt inte några ändringar av mervärdesbeskattningen.

 Ekonomiska konsekvenser av kommitténs förslag

Kommittén föreslår att antalet yrkesgrupper som kan erhålla legitimation

utvidgas och att en ny behörighetsreglering med skyddad yrkestitel

införs. Uppgiften att godkänna legitimation för olika yrkesgrupper åvilar

Socialstyrelsen som genom kommitténs förslag får ytterligare fyra

yrkesgrupper att handlägga. Det arbetet torde kunna rymmas inom

gällande budgetramar. Rätten till skyddad yrkestitel uppkommer efter att

vissa yrkesgrupper genomgått angiven utbildning. Något särskilt

myndighetsgodkännande krävs inte.

Kommittén föreslår vissa ändringar i det kapitel som reglerar

begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åtgärder

(nuvarande kvacksalverilagen). Ändringarna medför bl.a. viss utvidgning

av det straffbara området vilket kan föranleda nya arbetsuppgifter för

Socialstyrelsen. Kostnaderna härför torde dock bli marginella.

En väsentlig konsekvens av att ett yrke blir legitimationsgrundande är

att yrkesutövaren blir befriad från skyldighet att erlägga mervärdesskatt.

Kommittén har därutöver föreslagit att ett utvidgat system med skyddade

yrkestitlar införs, fristående från legitimationsreglerna. Kommittén har

uppskattningsvis beräknat att skattebortfallet på grund av kommitténs

förslag kommer att uppgå till omkring 6-7 milj. kr. Skälen för att

kommittén vill legitimera ytterligare yrkesgrupper är hänsynen till

patientsäkerheten. Vad gäller dessa yrkesgrupper är skattebefrielsen

endast en konsekvens av gällande skattesystem. Enligt kommitténs

mening torde det därför inte ankomma på oss att föreslå

utgiftsminskningar som motsvarar skattebortfallet.

Även kommitténs förslag med skyddade yrkestitlar har

patientsäkerheten som grund. Kommittén anser det rimligt att även

audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortopedingenjörer

som kan erhålla en sådan skyddad yrkestitel blir befriade från skyldighet

att erlägga mervärdesskatt. Deras verksamhet är samhällsnyttig i den

mening som anges i motiven till bestämmelsen om undantag från

skatteplikt för mervärdesskatt. Inte heller vad gäller dessa yrkesgrupper

anser kommittén därför att det ankommer på kommittén att föreslå någon

särskild finansiering motsvarande skattebortfallet.

Författningsförslag

1 Förslag till

Lag (1997:000) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens

område

Härigenom föreskrivs följande

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag ges bestämmelser om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område såvitt avser

 åligganden för hälso- och sjukvårdspersonal (2 kap.),

 legitimation, ensamrätt till yrke, skyddad yrkestitel, kompetens som

Europaläkare och specialist (3 kap.),

 begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åtgärder

m.m. (4 kap.),

 disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m. för hälso- och

sjukvårdspersonal (5 kap.),

 Hälso och sjukvårdens ansvarsnämnd (6 kap.),

 Socialstyrelsens tillsyn enligt denna lag ( 7 kap.),

 ansvarsbestämmelser, överklagande m.m. (8 kap.).

2 § Med hälso- och sjukvård enligt denna lag avses sådan verksamhet

som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), tandvårdslagen

(1985:125) samt verksamhet inom detaljhandel med läkemedel.

3 § Med hälso- och sjukvårdspersonal enligt denna lag avses

 1. den som har legitimation eller med stöd av 3 kap. 5 § tredje stycket

använder en skyddad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården,

 2. personal verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar som

medverkar i vård, behandling eller undersökning av patienter,

 3. den som i annat fall vid vård, behandling eller undersökning

biträder en legitimerad yrkesutövare,

 4. övrig personal inom sådan detaljhandel med läkemedel för vilken

det gäller särskilda föreskrifter och personal inom den särskilda

giftinformationsverksamheten som bedrivs av Apoteksbolaget

Aktiebolag och som tillverkar eller expedierar läkemedel eller lämnar råd

och upplysningar,

 5. personal vid larmcentral som förmedlar hjälp eller lämnar råd och

upplysningar till vårdsökande,

 6. övriga yrkesutövare med fastställd vårdutbildning som i annat fall

bedriver vård, behandling eller undersökning av patienter,

 7. andra grupper av yrkesutövare inom hälso- och sjukvården som

skall omfattas av lagen enligt föreskrifter som meddelas av regeringen,

 8. den som i annat fall enligt föreskrifter som har utfärdats med stöd

av denna lag tillhandahåller tjänster inom yrket under ett tillfälligt besök

i Sverige utan att ha svensk legitimation för yrket.

 Vid tillämpningen av första stycket 1 och 3 jämställs med legitimerad

yrkesutövare den som enligt särskilda föreskrifter har motsvarande

behörighet.

2 kap. Åligganden för hälso- och sjukvårdspersonal

Allmänna åligganden

1 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt

arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet.

En patient skall ges sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller dessa

krav. Vården skall så långt möjligt utformas och genomföras i samråd

med patienten. Patienten skall visas omtanke och respekt.

2 § Den som har ansvaret för vården skall se till att patienten får

upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de behandlingsmetoder som

finns. Om upplysningar inte kan lämnas till patienten, skall de i stället

lämnas till en närstående till patienten. Upplysningar skall dock inte

lämnas till patienten eller någon närstående i den utsträckning det finns

hinder för detta i 7 kap. 3 eller 6 § sekretesslagen (1980:100) eller i 7 §

andra stycket eller 8 § i detta kapitel.

3 § Om en patient har avlidit skall den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen fullgöra sina uppgifter med respekt för den avlidne.

De efterlevande skall visas hänsyn och omtanke.

4 § Den som i sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården utfärdar

ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård skall utforma det med

noggrannhet och omsorg.

5 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär själv ansvaret för

hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter.

6 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen får överlåta en

arbetsuppgift till någon annan endast när detta är förenligt med en god

och säker vård.

 Den som överlåter en arbetsuppgift för vilken det krävs formell

kompetens till någon som saknar sådan kompetens svarar för att den som

fått uppgiften har förutsättningar att fullgöra denna.

Tystnadsplikt m. m.

7 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen inom

den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja vad han eller

hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller

andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses inte att

någon fullgör uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning.

 Tystnadsplikt för uppgift om en patients hälsotillstånd gäller även i

förhållande till patienten själv, om det med hänsyn till ändamålet med

vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas

till patienten.

 För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

8 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen inom

den enskilda hälso- och sjukvården får inte röja en uppgift från en enskild

om någon annan persons hälsotillstånd eller andra personliga

förhållanden, om det kan antas att fara uppkommer för att den som

lämnat uppgiften eller någon närstående till uppgiftslämnaren utsätts för

våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

 För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

9 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen inom

den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja eller utnyttja

sådana uppgifter om en viss varas tillverkning eller innehåll, som han

eller hon har fått kännedom om i verksamheten och som har lämnats dit

för att användas som upplysning om eller underlag för behandling eller

annan liknande åtgärd.

 För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

10 § Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är hälso- och

sjukvårdspersonalen skyldig att lämna ut

 1. uppgift om huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning om

uppgiften i ett särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet,

polismyndighet, kronofogdemyndighet eller skattemyndighet,

 2. uppgift som behövs för en rättsmedicinsk undersökning,

 3. uppgift som Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och

medicinska frågor behöver för sin verksamhet,

 4. uppgift som behövs för prövning av ett ärende om att avskilja en

studerande från högskoleutbildning,

 5. uppgift som Vägverket behöver för prövning av någons lämplighet

att ha körkort eller traktorkort.

3 kap. Behörighets- och legitimationsregler

1 § I detta kapitel ges bestämmelser för yrkesverksamhet inom hälso- och

sjukvården vad gäller

 legitimation

 ensamrätt till yrke

 skyddad yrkestitel

 kompetens som Europaläkare och

 specialistkompetens.

Legitimation

2 § Utövare av yrke, som anges i nedanstående tabell, skall efter ansökan

få legitimation för yrket efter att ha gått igenom den utbildning och

praktiktjänstgöring som anges i tabellen.

 Legitimation får inte meddelas om förhållandena är sådana att

legitimationen skulle ha återkallats enligt bestämmelserna i 5 kap. om

sökanden varit legitimerad.

 Regeringen skall i de fall som anges i tabellen besluta om närmare

föreskrifter angående vilken utbildning och praktisk tjänstgöring som

skall krävas för att erhålla legitimation.

 -------------------------------------------------------------------------------

--------

Yrke/Yrkestitel Utbildning Praktisk

 tjänstgöring

--------------------------------------------------------------------------------

-------

1 Apotekare Apotekarexamen

2 Arbets- Arbetsterapeutexamen

 terapeut

3 Barnmorska Barnmorskeexamen

4 Kiropraktor F F

5 Logoped Logopedexamen

6 Läkare Läkarexamen F

7 Naprapat F F

8 Optiker Optikerexamen

9 Psykolog Psykologexamen F

10 Psykoterapeut Psykoterapeutexamen

11 Receptarie Receptarieexamen

12 Röntgen-

 sjuksköterska Röntgensjuksköterskeexamen

13 Sjukgymnast Sjukgymnastexamen

14 Sjukhusfysiker Sjukhusfysikerexamen

15 Sjuksköterska Sjuksköterskeexamen

16 Tandhygienist Tandhygienistexamen

17 Tandläkare Tandläkarexamen

--------------------------------------------------------------------------------

-------

-

F= Enligt föreskrifter av regeringen (eller myndighet som regeringen

bestämmer).

En legitimerad psykoterapeut skall i sin yrkesverksamhet ange sin

grundutbildning.

3 § Beteckningen legitimerad får användas endast av yrkesutövare som

erhållit legitimation enligt 2 §.

Ensamrätt till yrke

4 § Behörig att utöva yrke som apotekare, barnmorska, läkare, receptarie

och tandläkare är endast den som har legitimation för yrket eller som

särskilt förordnats att utöva yrket. Dock får endast den som har

legitimation som läkare yrkesmässigt bedriva enskild läkarverksamhet.

 Skyddad yrkestitel

5 § Utövare av yrke som anges i 2 § får genom legitimationen rätt att

använda i tabellen angiven yrkestitel (skyddad yrkestitel).

 Bestämmelsen i första stycket om skyddad yrkestitel gäller inte yrkena

 kiropraktor

 naparapat

 optiker.

 Utövare av följande yrken får efter att ha gått igenom den utbildning

som regeringen föreskriver rätt att använda av regeringen angiven

yrkestitel (skyddad yrkestitel),

 audionom

 biomedicinsk analytiker

 dietist

 ortopedingenjör.

 Sjuksköterska med sådan examen som specialistsjuksköterska som

anges i högskoleförordningen (1993:100) bilaga 3 (examensordningen)

har rätt att använda av regeringen angiven yrkestitel (skyddad yrkestitel).

6 § En skyddad yrkestitel får användas endast av yrkesutövare som har

rätt till en yrkestitel enligt 5 §.

7 § Om någon, som saknar behörighet att använda skyddad yrkestitel,

använder en titel som kan förväxlas med en skyddad yrkestitel, skall

titeln i yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område anges så att

den tydligt skiljer sig från en skyddad yrkestitel.

Kompetens som Europaläkare

8 § En legitimerad läkare som har genomgått av regeringen föreskriven

praktisk utbildning skall på ansökan få kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare).

 En läkare får ange att han eller hon har kompetens som

allmänpraktiserande läkare endast om han har sådan kompetens (skyddad

beteckning för Europaläkare).

Specialistkompetens

9 § En legitimerad läkare eller tandläkare, som genomgått av regeringen

föreskriven vidareutbildning, skall på ansökan få specialistkompetens.

 En läkare eller tandläkare får ange att han eller hon har specialist-

kompetens inom specialitet i sitt yrke endast om han har sådan specialist-

kompetens (skyddad specialistbeteckning).

Bestämmelser om förfarandet

10 § Frågor om meddelande av legitimation, kompetens som Europa-

läkare och som specialist prövas av Socialstyrelsen.

 Visar yrkesutövare att han eller hon på annat sätt än genom utbildning

eller praktisk tjänstgöring, som sägs i 2 §, förvärvat motsvarande kompe-

tens får Socialstyrelsen meddela honom legitimation.

4 kap. Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande

åtgärder

1 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller den som yrkesmässigt under-

söker annans hälsotillstånd eller behandlar annan för sjukdom eller

därmed jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva åtgärd i

förebyggande, botande eller lindrande syfte. Bestämmelserna gäller dock

inte den som enligt 1 kap. 3 § är hälso- och sjukvårdspersonal.

2 § Under utövning av verksamhet som avses i 1 § får ingen

 1) behandla sådana smittsamma sjukdomar som enligt

smittskyddslagen (1988:1472) är anmälningspliktiga sjukdomar,

 2) behandla cancer och andra elakartade svulster, diabetes, epilepsi

eller sjukliga tillstånd i samband med havandeskap eller förlossning,

 3) undersöka eller behandla annan under allmän bedövning eller under

lokal bedövning genom injektion av bedövningsmedel eller under

hypnos,

 4) behandla annan med användande av radiologiska metoder, eller

 5) utprova eller tillhandahålla kontaktlinser.

3 § Under utövning av verksamhet som avses i 1 § får inte någon

undersöka eller behandla barn under femton år. Utan föregående

anvisning av läkare får dock inte någon tillhandahålla optiska

synhjälpmedel till barn under åtta år.

5 kap. Regler om disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation

m.m.

Inledande bestämmelser

1 § Detta kap. gäller hälso- och sjukvårdspersonal i deras yrkesutövning

på hälso- och sjukvårdens område. I kap. ges bestämmelser om

 1. disciplinpåföljd,

 2. återkallelse av legitimation, återkallelse av annan behörighet att

utöva yrke inom hälso- och sjukvården, begränsning av behörighet att

förskriva narkotiska och alkoholhaltiga läkemedel samt teknisk sprit.

2 § Bestämmelserna i 3 5 §§ gäller endast yrkesutövning som har

samband med undersökning, vård och behandling av patienter eller

klinisk forskning på människor.

Disciplinpåföljd

3 § Om den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen uppsåtligen eller

av oaktsamhet inte fullgör vad som åvilar honom eller henne enligt

2 kap. 1, 2, 4, 6, 7, och 8 §§ eller enligt någon annan föreskrift som är av

direkt betydelse för säkerheten i vården, får disciplinpåföljd åläggas. Om

felet är ringa eller om det framstår som ursäktligt får disciplinpåföljd

underlåtas.

 Disciplinpåföljd är erinran eller varning.

 Disciplinpåföljd får, om det finns särskilda skäl till det, åläggas även

den som har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen men inte längre gör

det.

 Disciplinpåföljd får inte åläggas en arbetstagare därför att han eller

hon deltagit i strejk eller någon därmed jämförlig stridsåtgärd.

4 § Om någon som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen har anmälts till

åtal, får disciplinärt förfarande enligt detta kapitel inte inledas eller

fortsättas i fråga om den förseelse som avses med åtgärden. Underrättelse

om anmälan enligt 6 kap. 13 § får dock ske.

 Om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt

förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan

orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott.

 Anmälan till åtal skall ske, om den mot vilken disciplinpåföljd

ifrågasatts är skäligen misstänkt för att i yrkesutövningen ha begått brott,

för vilket fängelse är föreskrivet. Särskilda regler gäller för åtal för brott

enligt 6 § lagen (1991:115) om åtgärder i forsknings- eller

behandlingssyfte med befruktade ägg från människa.

 Anmälan till åtal skall göras av Socialstyrelsen om annat inte följer av

6 kap. 21 §.

5 § Disciplinpåföljd får inte åläggas någon, om han eller hon inte inom

två år efter förseelsen har underrättats om anmälan enligt 6 kap. 13 §

eller enligt 21 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän eller 5 § förordningen (1975:1345) med

instruktion för Justitiekanslern.

 Disciplinpåföljd får inte åläggas senare än fem år efter förseelsen.

Återkallelse av legitimation m. m.

6 § Legitimation att utöva yrke inom hälso- och sjukvården skall

återkallas om den legitimerade

 1. varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt

visat sig uppenbart olämplig att utöva yrket,

 2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande,

 3. begär att legitimationen skall återkallas och det inte finns hinder

mot återkallelse från allmän synpunkt.

 Har någon på grund av auktorisation i ett annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES) fått legitimation inom hälso- och

sjukvården och återkallas den auktorisationen, skall även legitimationen

återkallas.

7 § Om det finns grundad anledning att anta att legitimationen bör

återkallas enligt 6 § första stycket 2, får den legitimerade föreläggas att

låta sig undersökas av läkare som anvisas honom eller henne.

 Om ett föreläggande om läkarundersökning har beslutats, får

legitimationen återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse av

legitimationen har prövats slutligt.

 Har den legitimerade inte följt ett föreläggande om läkarundersökning

inom ett år från det att han eller hon fick del av detta, får legitimationen

återkallas.

8 § Om en läkare eller tandläkare missbrukar sin behörighet att förskriva

narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit, får denna

behörighet dras in eller begränsas. Behörigheten får också dras in eller

begränsas om läkaren eller tandläkaren själv begär det.

9 § Om det finns sannolika skäl för misstanke om sådant missbruk som

avses i 8 §, får den aktuella behörigheten dras in eller begränsas till dess

frågan om indragningen eller begränsningen av behörigheten har prövats

slutligt.

 Beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får beslutets giltighet förlängas med ytterligare högst sex

månader.

10 § Har en legitimation återkallats eller har en behörighet att förskriva

narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit dragits in

eller begränsats, skall en ny legitimation respektive behörighet meddelas

när förhållandena medger det.

Återkallelse av annan behörighet

11 § Annan behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården än

legitimation som meddelats enligt 3 kap. får återkallas om den som fått

behörigheten

 1. varit oskicklig vid utövningen av yrket eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket,

 2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande.

 Om det finns grundad anledning att anta att behörigheten bör

återkallas, får den återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse har

prövats slutligt.

6 kap. Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

1 § Frågor om disciplinpåföljd enligt denna lag prövas av Hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd.

 Nämnden prövar även frågor som avses i 5 kap. 6 11 §§.

2 § Ansvarsnämnden består av ordförande och åtta andra ledamöter. De

utses av regeringen för tre år. Ordföranden skall ha varit ordinarie

domare. Övriga ledamöter skall ha särskild insikt i hälso- och sjukvård.

 För ordföranden skall för samma tid utses en eller flera

ställföreträdare. En sådan ställföreträdare skall vara eller ha varit

ordinarie domare. För varje annan ledamot skall det finnas ett tillräckligt

antal ersättare som skall utses för samma tid som ledamoten.

3 § Ansvarsnämnden är beslutför med ordförande och sex andra

ledamöter. Till sammanträde med nämnden skall samtliga ledamöter

kallas. Om en ledamot anmäler förhinder, skall en ersättare kallas.

4 § Ordföranden får ensam fatta beslut

 1. som inte innefattar slutligt avgörande i sak, dock inte beslut om

föreläggande att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 7 § första

stycket eller om tillfällig återkallelse enligt 5 kap. 7 § andra stycket, 9 §

eller 11 § andra stycket eller om utdömande av vite enligt 11 § i detta

kapitel,

 2. som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i sak, om

beslutet inte gäller en fråga av principiell beskaffenhet och det finns

grundad anledning att anta att ärendet inte kan leda till någon

disciplinpåföljd,

 3. om återkallelse av legitimation eller behörighet på egen begäran i

fall när hinder mot återkallelse inte kan antas föreligga, eller

 4. om återkallelse av legitimation enligt 5 kap. 7 § tredje stycket då

den legitimerade inte följt föreläggande om läkarundersökning.

 Ärenden som har avgjorts enligt första stycket skall anmälas vid nästa

sammanträde med nämnden.

5 § I fråga om jäv mot den som handlägger ärenden i ansvarsnämnden

skall bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare

tillämpas.

6 § I fråga om omröstning i ansvarsnämnden skall bestämmelserna i

29 kap. rättegångsbalken om omröstning i domstol med endast lagfarna

ledamöter tillämpas. Ordföranden säger sin mening först.

Handläggning i ansvarsnämnden

7 § Frågor om disciplinpåföljd skall tas upp på anmälan av

Socialstyrelsen eller av den patient som saken gäller eller, om patienten

inte själv kan anmäla saken, en närstående till patienten.

 Frågor som avses i 5 kap. 6 11 §§ tas upp på anmälan av

Socialstyrelsen eller på ansökan av den som saken gäller.

 Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att göra anmälan i ärende som avses i första eller andra

stycket finns i 6 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän och i 6 § första stycket lagen (1975:1339) om

Justitiekanslerns tillsyn.

8 § Anmälan eller ansökan till ansvarsnämnden skall göras skriftligen.

9 § Anmälan eller ansökningshandling skall innehålla uppgift om

 1. den enskilde anmälarens eller sökandens namn, födelsetid och

postadress,

 2. namn och adress för ställföreträdare eller ombud om talan förs av

sådan,

 3. vem anmälan eller ansökan avser och, om uppgift kan lämnas utan

särskild utredning, dennes yrke, adress och arbetsplats,

 4. vilken anmärkning som riktas mot en anmäld,

 5. de omständigheter som åberopas till stöd för anmälan eller ansökan.

 Anmälan eller ansökan av enskild skall vara egenhändigt

undertecknad.

 Om part företräds av ombud skall fullmakt ges in.

10 § Är anmälan eller ansökan så ofullständig att den inte kan läggas till

grund för prövning i sak, skall ansvarsnämnden förelägga anmälaren eller

sökanden att inom en viss tid inkomma med kompletterande uppgifter

vid påföljd att ärendet annars inte tas upp till prövning.

11 § Ansvarsnämnden skall se till att varje ärende blir tillräckligt utrett.

Överflödig utredning skall avvisas.

 Nämnden får förelägga den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen att ge in patientjournaler eller andra handlingar som

behövs för utredningen. I föreläggandet får vite sättas ut. Vitet döms ut

av nämnden.

12 § Förfarandet är skriftligt. Muntlig förhandling får dock förekomma,

när det kan antas vara till fördel för utredningen.

13 § Anmälan eller ansökan enligt 7 § och det som hör till handlingen

skall snarast överlämnas till den som anmälan eller ansökan avser.

Mottagaren skall föreläggas att svara inom en viss tid.

 En sådan underrättelse behövs inte om det är uppenbart att anmälan

eller ansökan inte kan bifallas eller att underrättelsen är onödig.

14 § Den som förelagts att svara skall göra det skriftligen, om inte

ansvarsnämnden bestämmer att svaret får lämnas vid en muntlig

förhandling.

 Av svaret skall framgå om den svarande godtar eller motsätter sig den

åtgärd som sätts i fråga. I det senare fallet bör svaranden ange skälen för

sin inställning och de omständigheter som åberopas.

15 § Kräver en fråga särskild sakkunskap, får ansvarsnämnden inhämta

yttrande från myndigheter, tjänstemän eller andra som är skyldiga att

lämna yttrande i ämnet. Nämnden får också anlita andra sakkunniga i

frågan.

 I fråga om sådana sakkunniga som avses i första stycket tillämpas

40 kap. 2 7 och 12 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar.

 Ersättning för utlåtande av myndigheter, tjänstemän eller andra som är

skyldiga att lämna yttrande lämnas endast om det är särskilt föreskrivet.

 Andra sakkunniga har rätt till ersättning av allmänna medel för sitt

uppdrag. Nämnden får bevilja förskott på sådan ersättning.

16 § Om ansvarsnämnden finner att ett vittne eller en sakkunnig behöver

höras vid domstol eller att någon behöver föreläggas att tillhandahålla en

skriftlig handling eller ett föremål som bevis, skall nämnden begära detta

hos den tingsrätt inom vars område den person vistas som skall höras

eller på annat sätt berörs av åtgärden.

 Om det inte finns laga hinder mot det skall rätten hålla förhör eller

meddela föreläggande. I fråga om sådana åtgärder skall i tillämpliga

delar gälla vad som föreskrivs om bevisupptagning i rättegång utom

huvudförhandling.

17 § Till muntlig förhandling skall parterna kallas. En enskild får

föreläggas att inställa sig personligen vid påföljd att om han eller hon

uteblir det inte utgör hinder för ärendets vidare handläggning och

avgörande.

 En enskild part som har inställt sig till en muntlig förhandling får av

ansvarsnämnden beviljas skälig ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle. Nämnden får bevilja förskott på

ersättningen. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas

av regeringen.

18 § Bestämmelserna i 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) skall

tillämpas även på beslut enligt 5 kap. 7 § första och andra styckena,

5 kap. 9 § första stycket och 5 kap. 11 § andra stycket.

Överlämnande av vissa ärenden

19 § En anmälan beträffande arbetstagare får helt eller delvis överlämnas

av ansvarsnämnden till arbetsgivaren för den åtgärd som kan ankomma

på arbetsgivaren, om det är uppenbart att ärendets behandling i nämnden

inte är påkallad från allmän synpunkt eller för att tillvarata patientens

rätt.

20 § Innehåller en anmälan till ansvarsnämnden klagomål över brister i

kontakten mellan en patient och hälso- och sjukvårdspersonalen hos ett

landsting eller en kommun eller över något annat liknande förhållande

och finns det grundad anledning att anta att anmälan inte kan föranleda

disciplinpåföljd enligt denna lag, får nämnden överlämna anmälan i den

delen till landstinget eller kommunen för åtgärd.

21 § Finner ansvarsnämnden i ett ärende att de i 5 kap. 4 § tredje stycket

angivna förutsättningarna för anmälan till åtal föreligger, skall nämnden

göra sådan anmälan.

22 § Bestämmelser om handläggning av sådana ärenden om

disciplinpåföljd eller om återkallelse eller begränsning av behörighet som

prövas efter anmälan av Riksdagens ombudsmän eller Justitiekanslern

finns i 6 § femte stycket lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän och i 6 § tredje stycket lagen (1975:1339) om

Justitiekanslerns tillsyn.

7 kap. Socialstyrelsens tillsyn

1 § Hälso- och sjukvårdspersonalen står i sin yrkesutövning under tillsyn

av Socialstyrelsen. Detta innebär ingen inskränkning i den tillsyn som en

annan myndighet kan ansvara för enligt särskilda föreskrifter.

2 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att på

Socialstyrelsens begäran lämna handlingar, prover och annat material

som rör verksamheten samt ge styrelsen de upplysningar om denna som

styrelsen behöver för sin tillsyn. Socialstyrelsen får förelägga sådan

personal att lämna vad som begärs. I föreläggandet får vite sättas ut.

3 § Socialstyrelsen eller den som styrelsen förordnar har rätt att

inspektera hälso- och sjukvårdspersonalens verksamhet. Den som utför

inspektion har rätt att få tillträde till lokaler där verksamheten bedrivs

och rätt att tillfälligt omhänderta handlingar, prover och annat material

som rör verksamheten. Den vars verksamhet inspekteras är skyldig att

lämna det biträde som behövs vid inspektionen.

4 § Vid inspektion som avses i 3 § har den som utför inspektionen rätt att

av polismyndighet få det biträde som behövs för att inspektionen skall

kunna genomföras.

5 § Om Socialstyrelsen finner att det finns skäl att ifrågasätta

disciplinpåföljd, återkallelse av legitimation eller begränsning av

förskrivningsrätt enligt 5 kap. skall styrelsen göra anmälan om detta hos

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd.

8 kap. Ansvarsbestämmelser m.m.

Ansvarsbestämmelser

1 § Utövar läkare, vars legitimation har återkallats eller vars behörighet

eljest har upphört, eller läkare, som har begränsad behörighet, obehörigen

och mot ersättning läkaryrket, döms han eller hon till böter eller fängelse

i högst sex månader.

2 § Den som obehörigen och mot ersättning utövar tandläkaryrket döms

till böter eller fängelse i högst sex månader.

 Som obehörig utövning av tandläkaryrket anses inte den

yrkesverksamhet som utövas av den som har legitimation som tand-

hygienist eller som har föreskriven kompetens som tandhygienist eller

tandsköterska.

3 § Den som bryter mot bestämmelserna i 3 kap. 3, 6 9 §§ döms till

böter.

4 § Den som bryter mot någon av bestämmelserna i 4 kap. eller under

utövning av verksamhet, som sägs i 4 kap., uppsåtligen eller av

oaktsamhet tillfogar den undersökte eller behandlade skada, som inte är

ringa, eller framkallar fara för sådan skada, vare sig skadan eller faran

orsakats av olämplig behandling eller genom avbrott i eller dröjsmål med

läkarvård, döms, om gärningen inte är belagd med straff enligt 1 3 §§ i

detta kapitel till böter eller fängelse i högst ett år.

 Den omständigheten att gärningsmannen på grund av brist i utbildning

och erfarenhet inte kunnat inse sjukdomens natur eller förutse skadan

eller faran befriar honom eller henne inte från ansvar.

Vitesföreläggande m.m.

5 § Om det föreligger sannolika skäl att misstänka att någon i sin

verksamhet bryter mot bestämmelserna i 3 kap. 3, 6 eller 7 §§, 4 kap.

2 eller 3 §§, får Socialstyrelsen förelägga denne att för viss tid upphöra

med sin verksamhet. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

 Den som överträtt ett vitesföreläggande enligt första stycket får inte

dömas till straff för sådan verksamhet som omfattas av

vitesföreläggandet.

6 § Har någon genom dom, som vunnit laga kraft, övertygats om brott

som anges i 4 §, äger socialstyrelsen meddela förbud för honom eller

henne att under viss tid eller för alltid utöva verksamhet som avses i

4 kap. Ett sådant förbud får förenas med vite.

 Den som överträtt ett vitesförbud enligt första stycket får inte dömas

till straff för sådan verksamhet som omfattas av vitesförbudet.

7 § Den som bryter mot förbud som meddelats jämlikt 6 § straffas såsom

för brott som anges i 4 §.

Överklagande av beslut

8 § Ansvarsnämndens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

9 § Ansvarsnämndens slutliga beslut får överklagas av

 1. Socialstyrelsen för att tillvarata allmänna intressen,

 2. enskild, som enligt 6 kap. 7 § första stycket har anmält en fråga om

disciplinpåföljd, om beslutet har gått den enskilde emot,

 3. någon annan som beslutet angår, om det har gått honom eller henne

emot.

 Överklagande av Socialstyrelsen skall ske inom tre veckor från det att

beslutet har meddelats.

 Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att överklaga beslut om disciplinpåföljd eller i

behörighetsfråga med anledning av fel i yrkesutövning finns i 7 § lagen

(1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 7 § lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn. Sådant överklagande skall ske

inom tre veckor från det att beslutet har meddelats.

10 § Andra beslut av ansvarsnämnden än som avses i 9 § i får överklagas

av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot.

11 § Beslut av ansvarsnämnden som inte innebär att ett ärende avgörs,

får överklagas endast i samband med överklagande av det slutliga

beslutet i ärendet.

 Ett beslut som inte är slutligt får dock överklagas särskilt när nämnden

 1. ogillat en invändning om jäv mot ledamot av nämnden eller en

invändning om att det finns hinder mot prövningen,

 2. avvisat ombud eller biträde,

 3. förordnat om saken i avvaktan på att ärendet avgörs,

 4. förelagt någon att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 7 §

första stycket,

 5. förelagt någon vid vite enligt 6 kap. 11 § andra stycket att inkomma

med patientjournaler eller andra handlingar,

 6. utdömt vite eller

 7. förordnat om ersättning för någons medverkan i ärendet.

12 § Beslut i frågor som avses i 5 kap. 6 11 §§ gäller omedelbart om

inte annat anges i beslutet.

13 § Om inte något annat föreskrivits, är Socialstyrelsen motpart till den

yrkesutövare som överklagat ansvarsnämndens eller domstols slutliga

beslut enligt denna lag. Om en enskild har anmält disciplinärendet är

också han eller hon yrkesutövarens motpart.

Överklagande av Socialstyrelsens beslut

14 § Socialstyrelsens beslut enligt denna lag överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

 Beslut som Socialstyrelsen eller allmän förvaltningsdomstol meddelar

enligt denna lag skall gälla omedelbart om inte annat förordnas.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Ytterligare föreskrifter

15 § Regeringen bemyndigas att meddela ytterligare föreskrifter i de

frågor som avses i denna lag. Regeringen får överlåta åt Socialstyrelsen

att meddela sådana föreskrifter.

16 § Regeringen får meddela sådana föreskrifter om åligganden för

hälso- och sjukvårdspersonalen som behövs till skydd för enskilda eller

hälso- och sjukvårdens bedrivande i övrigt.

 Regeringen får överlåta åt Socialstyrelsen att meddela föreskrifter som

avses i första stycket.

Förteckning över remissinstanserna (SOU 1996:138)

Remissyttranden över betänkandet har avgetts av Hovrätten för Nedre

Norrland, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i

Stockholms län, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Kommerskollegium, Riksförsäkringsverket (RFV), Socialstyrelsen,

Läkemedelsverket, Rättsmedicinalverket, Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd (HSAN), Smittskyddsinstitutet, Folkhälsoinstitutet,

Statskontoret, Riksrevisionsverket (RRV), Statens skolverk,

Högskoleverket, Göteborgs universitet, Karolinska institutet, Linköpings

universitet, Mitthögskolan, Umeå universitet, Uppsala universitet,

Arbetarskyddsstyrelsen, Konkurrensverket, Styrelsen för ackrediterng

och teknisk kontroll (SWEDAC), Statens strålskyddsinstitut, Riksdagens

ombudsmän, Riksdagens revisorer, samtliga landsting, Gotlands

kommun, Göteborgs kommun, Malmö kommun, Stockholms kommun,

Hälsohögskolan i Jönköping, Hälsohögskolan i Umeå, Vårdhögskolan i

Gävle, Vårdhögskolan Göteborg, Vårdhögskolan[REDACTED_EFTERNAMN] Helsingborg,

Vårdhögskolan i Uppsala, Apoteksbolaget AB, Spri, Agrifack,

Akademikerförbundet SSR, Farmaciförbundet, Förbundet Sveriges

Arbetsterapeuter, Föreningen Social Omsorg, Hahnemann Collegium,

Institutet för Biomedicinsk laboratorievetenskap (IBL),

Landsorganisationen i Sverige (LO), Legitimerade Sjukgymnasters

Riksförbund, Kommittén för Alternativ Medicin (KAM),

Landstingsförbundet, Legitimerade Kiropraktorers Riksorganisation,

Optikerförbundet, Riksföreningen för klinisk cytologi, Skandinaviska

Kiropraktorhögskolan, Sophiahemmet, Stiftelsen Röda Korshemmet,

Svenska Akademin för Klassisk Homeopati, Svenska

Arbetsgivarföreningen (SAF), Svenska Audionomföreningen, Svenska

Fotvårdsförbundet, Svenska Fotvårdsterapeuters Riksförbund, Svenska

föreningen för kinesisk medicin, Svenska Kommunalarbetarförbundet

(SKAF), Svenska kommunförbundet, Svenska Logopedförbundet,

Svenska Läkaresällskapet, Svenska Naprapatförbundet, Svenska

Osteopatförbundet, Svenska Privatläkarföreningen, Svenska

Psykiatriföreningen för skötare, Svenska Sjukhusfysikerförbundet,

Svenska tandsköterskeförbundet, Svenska Transaktionsanalytiska

Föreningen, Svenska Kuratorsföreningen, Swedish Society of

Extracorporeal Technology (SWESECT), Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO), Sveriges Civilingenjörsförbund, Sveriges

farmaceutförbund, Sveriges Fotterapeuters Riksförbund, Sveriges

förenade studentkårer (SFS), Sveriges Hudterapeuters Riksorganisation,

Sveriges Legitimerade Optikers Riksförbund, Sveriges läkarförbund,

Sveriges Ortopedingenjörers Förening, Sveriges Privattandläkarförening,

Sveriges Psykologförbund, Sveriges Tandläkarförbund, Sveriges

Tjänstetandläkarförening, Tandteknikerförbundet, Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO) och Vårdförbundet SHSTF.

Sammanfattning av kommitténs förslag

(SOU 1994:71)

Inledning

I åtskilliga författningar finns bestämmelser som föreskriver eller

förutsätter att den enskilde visar upp ett intyg eller ett utlåtande av en

läkare eller någon annan med särskilda yrkeskunskaper på hälso- och

sjukvårdens område. Inom hälso- och sjukvården utfärdas dagligen ett

mycket stort antal intyg och utlåtanden för en mängd skilda ändamål och

på begäran av olika intressenter. Det är ett omfattande arbete som läggs

ned på sådana handlingar. I de flesta fall innehåller

författningsbestämmelserna inga andra föreskrifter än att ett visst intyg

eller utlåtande skall företes. Med tanke på de vittgående konsekvenser

från t.ex. samhällsekonomisk och social synpunkt som ofta är förenade

med de ändamål för vilka ett intyg eller ett utlåtande utfärdas, måste höga

krav ställas på deras innehåll och utformning. Det nuvarande systemet

fungerar emellertid inte alltid helt tillfredsställande. Därför tillkallade

regeringen en särskild utredare med uppdrag att se över bestämmelserna

för hälso- och sjukvårdspersonal att i tjänsten utfärda intyg och

utlåtanden samt föreslå de förändringar som kan behöva göras för att

denna verksamhet skall kunna fullgöras på ett bra sätt (avsnittet 1 och

bil. 1).

Intygsutredningen gjorde inledningsvis en enkät till berörda

myndigheter och organisationer för att kartlägga vilka intyg och

utlåtanden som hälso- och sjukvårdspersonalen utfärdar, vilka krav som

därvid ställs eller bör ställas, i vilken omfattning som verksamheten är

författningsreglerad samt om det föreligger några brister när det gäller

utfärdandet av och innehållet i intygen och utlåtandena (avsnittet 3 och

bil. 2-3).

Intygsutredningen har även gjort en sammanställning över skyldighet i

lag eller annan författning att utfärda intyg eller utlåtanden (avsnittet 4)

och en sammanställning över bestämmelser och avtal om ersättning för

att utfärda intyg och utlåtanden (avsnittet 5).

I betänkandet lägger Intygsutredningen fram förslag som syftar till att

komma tillrätta med vissa oklarheter och andra brister i gällande

bestämmelser. Avsikten är att hälso- och sjukvårdspersonalens uppgift att

i yrkesutövningen utfärda intyg och utlåtanden skall fullgöras på ett

smidigt sätt och ske så, att rimliga krav på sakkunskap, objektivitet och

rättssäkerhet blir uppfyllda.

Om intyg och utlåtanden

För läkare, psykologer m.fl. är det en ofta förekommande arbetsuppgift

att skriva ett intyg, ett utlåtande eller därmed jämförliga handlingar. Det

finns emellertid inte någon i författning fastställd definition av begreppen

intyg och utlåtande. Dessa begrepp förefaller också ofta användas

synonymt av hälso- och sjukvårdspersonalen.

Intygsutredningen anser att man inte kan underlåta att beakta

ändamålet med intyg eller utlåtanden och de krav som ställs på dessa.

Inom hälso- och sjukvården bör därför begreppet intyg användas för de

handlingar, vilka inte är formbundna i någon författning och där det i

princip räcker med ett intygande av ett sakförhållande utan närmare

bedömningar och förslag till åtgärder. Är det däremot fråga om en

handling, där det är nödvändigt att analysera olika förhållanden, att tolka

eller bedöma dessa och att föreslå åtgärder, bör begreppet utlåtande

användas. Utredningen har även uppmärksammat att när det talas om

undersökning eller läkarundersökning fullföljs oftast inte tankegången av

lagstiftarna med att det skall avges ett intyg eller utlåtande än mindre till

vem, utan detta verkar mestadels vara underförstått. En sådan

bestämmelse är ofullständig och kan förorsaka tolkningsproblem. En

närmare genomgång av varje författning för eventuell ändring och

komplettering i angivna hänseenden är därför påkallad (avsnittet 2).

I 10 § patientjournallagen sägs att den som är skyldig att föra

patientjournal skall på begäran av patienten utfärda intyg om vården. Av

1 § andra stycket samma lag framgår att med vård avses även

undersökning och behandling. Vad beträffar frågan vilka uppgifter som

skall ingå i ett intyg sägs i förarbetena till den lagen att i intyget "skall

lämnas de uppgifter om undersökningen, vården och behandlingen som

behövs för det av patienten begärda ändamålet. Vilka uppgifter som skall

lämnas, torde i flertalet fall vara lätt att avgöra för den som skall utfärda

intyget". Detta uttalande är inte helt klarläggande. Frågan är närmast om

däri skall inbegripas en skyldighet att i ett aktuellt fall även göra en

bedömning eller ett utlåtande över resultatet av en vård eller behandling

och en prognos. Eftersom syftet med ett intyg ofta är att få information

om sådana förhållanden som kan påverka en persons framtida

hälsotillstånd, arbetsförmåga m.m. anser Intygsutredningen att

skyldigheten enligt patientjournallagen att utfärda intyg även skall

omfatta handlingar av det slag som nu berörts. Utredningen föreslår

därför att 10 § patientjournallagen även skall omfatta en skyldighet att

utfärda utlåtanden om vården (avsnittet 10).

I 5 § lagen om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården

sägs att den som i sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården

utfärdar ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård skall utforma det

med noggrannhet och omsorg. Intygsutredningen föreslår ett

förtydligande i lagen så att det klart framgår att även utlåtanden omfattas

av nämnda krav. Bestämmelsen bör kompletteras i enlighet därmed.

Flera myndigheter fastställer formulär för blanketter och anvisningar

för intyg och utlåtanden. Intygsutredningen understryker vikten av att

berörda myndigheter kontinuerligt ser över dessa (avsnittet 9).

Formella krav

Intyg och utlåtanden förekommer i handläggningen av ett stort antal mål

och ärenden av skilda slag. De spänner från ett enkelt konstaterande i

vissa intyg till en djupgående analys och svåra bedömningar i omfattande

utlåtanden. Med hänsyn härtill måste kompetensen hos den som utfärdar

ett intyg eller ett utlåtande ses i relation till vad denne skall bedöma och

omständigheterna i ett normalfall inom ämnesområdet. Detta hindrar

emellertid inte att man generellt kan föreskriva en viss grundkompetens

hos dem som får utfärda ett intyg eller ett utlåtande. Därutöver kan man

föreskriva en högre kompetens hos utfärdaren av sådana intyg och

utlåtanden där det är motiverat.

Intygsutredningen anser att den som är behörig att utöva läkaryrket

enligt lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och

sjukvården m.m. även generellt skall vara behörig att utfärda läkarintyg

och läkarutlåtanden. I vissa fall kan det dock finnas skäl att ställa högre

krav på den som skall utfärda intyg och utlåtanden för att de skall kunna

tjäna de ändamål som de är avsedda för. Om en högre kompetens eller

speciell kompetens erfordras hos den läkare som skall utfärda intyget

eller utlåtandet beror på särskilda omständigheter inom respektive

sakområde. Utredningen har i betänkandet givit några exempel på när

detta är lämpligt (avsnittet 6).

Myndighetsutövning

Med den innebörd som begreppet myndighetsutövning har innebär ett

utfärdande av ett intyg eller ett utlåtande av någon som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen knappast myndighetsutövning i sig. Däremot kan

förfarandet ses som ett led i en myndighetsutövning hos en myndighet.

Ett beslut som en myndighet fattar grundar sig i många fall på ett intyg

eller utlåtande. Dessa har i regel en avgörande betydelse för utgången i

ett mål eller ärende. Ett beslut som grundar sig på ett intyg eller utlåtande

utgör sålunda ofta något slag av myndighetsutövning. Därvid måste vissa

formalia enligt förvaltningslagen (1986:223) beaktas.

Intygsutredningen har övervägt om en författningsbestämmelse borde

införas som gör det möjligt för en patient att klaga på ett beslut om

vägran att utfärda ett intyg eller ett utlåtande i de fall där det finns en

skyldighet att utfärda sådana handlingar. Utredningen har inte ansett det

meningsfullt att föreslå en författningsreglering av denna fråga.

Utredningen erinrar dock om möjligheten att disciplinärt beivra en

vägran att utfärda ett intyg eller utlåtande (avsnittet 7).

Jäv

Intygsutredningen anser att det är otillfredsställande att jävsfrågan vad

avser intyg och utlåtanden inom hälso- och sjukvården inte reglerats

närmare. Sådana handlingar kan ibland få långtgående rättsverkningar.

Det bör inte få finnas anledning till misstanke om bristande objektivitet i

sådana sammanhang. Utredningen föreslår därför att en bestämmelse om

jäv för hälso- och sjukvårdspersonal vid utfärdande av intyg och

utlåtanden tas in i lagen om åligganden för personal inom hälso- och

sjukvården (avsnittet 8).

Utbildning m.m.

För att läkarna, som i första hand är aktuella i detta sammanhang, skall

fylla i olika formulär på ett tillfredsställande sätt krävs utbildning och

information. I grundutbildningen erhåller visserligen de blivande läkarna

viss undervisning om utfärdande av intyg. De brister som framkommit

visar att denna utbildning inte är tillräcklig. Framför allt gäller detta i

fråga om intyg och utlåtanden för sjukskrivning och förtidspension.

Intygsutredningen anser att intygsfrågor bör behandlas under

utbildningen i alla kliniska ämnen, varvid ofta förekommande problem i

de olika specialiteterna bör belysas. Lämpligen kan utfärdande av intyg

och utlåtanden även behandlas i de avsnitt som berör samhällsmedicin

och rättsmedicin. Utredningen föreslår att de medicinska lärosätena

snarast tar upp denna fråga vid fastställande av kursplaner inom

läkarutbildningen. Utredningen understryker också vikten av att

chefsöverläkare eller annan handledare informerar AT läkare om vad

som bör iakttas vid utfärdande av intyg och utlåtanden av olika slag.

Utredningen erinrar även om det ansvar som åvilar chefsöverläkare eller

annan som ansvarar för verksamheten vad avser tillsyn att underställd

personal fullgör sina uppgifter på ett adekvat sätt. Under senare år har

försäkringskassor anordnat utbildning och sammankomster för läkare,

varvid bl.a. den allmänna försäkringen sätts in i sitt sociala och

ekonomiska sammanhang. Utredningen anser detta vara ett viktigt

initiativ. Sådana sammankomster bör enligt utredningens mening

anordnas regelbundet av samtliga kassor (avsnittet 11).

Begränsning av möjligheterna att utfärda intyg och utlåtanden

Intygsutredningen konstaterar att det redan i dag finns utförliga

bestämmelser som reglerar frågan om utfärdande av intyg och utlåtanden,

innehållet i dessa m.m. Utredningen anser att nuvarande författningar i

huvudsak uppfyller de krav som bör ställas på dem i berörda delar.

Utredningen har emellertid även övervägt om det utöver de möjligheter

som finns redan i dag också bör finnas möjlighet till ytterligare någon

form av sanktion mot läkare och annan hälso- och sjukvårdspersonal som

allvarligt åsidosätter vad som åligger dem vid utfärdande av intyg och

utlåtanden. I och för sig anser utredningen att de flesta läkare bemödar

sig att utforma intyg och utlåtanden på ett korrekt sätt. När brister

föreligger, torde dessa i regel kunna avhjälpas genom ökad information

och utbildning eller ett påpekande i det enskilda fallet. Det har emellertid

visat sig att detta ibland inte har varit tillräckligt. Detta är särskilt

allvarligt i de fall då det är fråga om t.ex. förtidspension eller

sjukskrivning under längre perioder.

Med hänsyn till vad som framkommit anser Intygsutredningen att

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd även bör ha möjlighet att i

allvarliga fall begränsa möjligheterna för hälso- och sjukvårdspersonalen

 i praktiken främst läkarna att utfärda intyg och utlåtanden.

Utredningen är medveten om att det endast torde bli aktuellt för ett litet

antal läkare. Hänsynen till att adekvata åtgärder kommer till stånd och till

samhällsintresset kräver ändå att denna möjlighet står till buds inom

systemets ram. Utredningen föreslår därför att ansvarsnämnden skall få

rätt att, om någon som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen allvarligt

åsidosatt vad som åligger honom i yrkesutövningen vid utfärdande av

intyg eller utlåtanden om en patient, förbjuda honom, helt eller delvis, att

utfärda sådana handlingar. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen

om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården (avsnittet 11).

Om uppgiftsskyldighet i vissa fall

I 20 kap. 9 § lagen (1962:381) om allmän försäkring föreskrivs att

statliga och kommunala myndigheter ävensom arbetsgivare och

försäkringsinrättningar skall på begäran lämna bl.a.

Riksförsäkringsverket och försäkringskassan uppgifter för namngiven

person rörande förhållande, som är av betydelse för tillämpningen av den

lagen.

Förutom läkare har även andra personalkategorier inom hälso- och

sjukvården, t.ex. sjukgymnaster, arbetsterapeuter, sjuksköterskor,

kuratorer och psykologer, kunskaper om patienter, som är värdefulla för

försäkringskassorna i rehabiliteringsarbetet. Intygsutredningen kan inte

heller bortse från att den ökande privatiseringen inom hälso- och

sjukvården kan göra att försäkringskassorna inte får del av sådana

uppgifter som är av stor betydelse för deras bedömning av

hälsotillståndet hos en viss person och behovet av sjukskrivning och

eventuella rehabiliteringsåtgärder m.m. Med hänsyn härtill och det

förhållandet att bestämmelsen i 20 kap. 9 § lagen om allmän försäkring

endast gäller den offentliga vården och riktar sig till vissa myndigheter

m.fl. anser utredningen att nämnda paragraf bör kompletteras på så sätt,

att samma skyldighet att lämna uppgifter om patienter till bl.a.

försäkringskassor, som dessa behöver för tillämpningen av lagen om

allmän försäkring, skall gälla oberoende av om vården ges i offentlig

eller privat regi. För att det skall bli möjligt bör skyldighet införas för all

hälso- och sjukvårdspersonal att lämna ut sådana uppgifter om en viss

person till en försäkringskassa eller Riksförsäkringsverket. En

bestämmelse om ett sådant sekretessgenombrott bör lämpligen föras in i

lagen om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården (avsnittet

11).

Om ersättning till sakkunnig

Enligt huvudregeln i 5 § läkarinstruktionen är en i allmän tjänst anställd

läkare skyldig att, i den mån hans övriga tjänsteåligganden inte hindrar

honom eller annars särskilda skäl är däremot, tillhandagå länsstyrelse,

domare, åklagare och polismyndighet med av dem begärda

undersökningar och utlåtanden däröver. Bestämmelsen riktar sig

visserligen till läkarna personligen. Indirekt har den emellertid tolkats på

så sätt att det är en skyldighet för sjukvårdshuvudmännen och då närmast

landstingen att ställa läkare till förfogande i sådana fall. Frågan om en

läkare skall ha rätt att få ersättning för undersökningar och utlåtanden, i

synnerhet om de utfärdas efter tjänstetidens slut, eller om landstinget

eller ingen alls skall åtnjuta ersättning har därför vållat

tolkningssvårigheter i kostnadshänseende.

Intygsutredningen anser att skyldigheten i 5 § allmänna

läkarinstruktionen och 5 § allmänna tandläkarinstruktionen inte bara skall

omfatta läkare och tandläkare i allmän tjänst utan även dem som är

privatpraktiserande. Med hänsyn härtill bör paragraferna i de två

instruktionerna utgå och en bestämmelse om detta i stället föras in i lagen

om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården. Undersökningar

och utlåtanden däröver förutsätts ske i tjänsten. Flera skäl talar för att

arbetsgivaren och den enskilt verksamme bör få rätt att kräva ersättning

för sina kostnader. Frågor av detta slag bör enligt utredningens

uppfattning lösas genom avtal eller annan överenskommelse.

Vidare bör nuvarande bestämmelser språkligt omarbetas samt

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utfärda

föreskrifter och allmänna råd om tillämpningen av den nya bestämmelsen

(avsnittet 12).

Om patientavgifter

Det kan finnas flera skäl till en framställning från en enskild om ett intyg

eller ett utlåtande. Den enskilde kan begära detta antingen självmant av

eget intresse eller på begäran av en myndighet eller ett annat organ för

prövning av ett visst ärende. I det senare fallet kan det vara

författningsreglerat eller i övrigt en nödvändig förutsättning för ett beslut

i ett ärende.

Enligt 10 § 5. allmänna läkarinstruktionen ansvarar chefsöverläkare för

att den som varit intagen på sjukhus avgiftsfritt på begäran får intyg om

orsaken till intagningen, om tiden för intagningen och för utskrivning.

I 10 § patientjournallagen sägs att de kategorier av hälso- och

sjukvårdspersonalen som är skyldiga att föra en patientjournal skall på

begäran av patienten utfärda ett intyg om vården. I det senaste fallet sägs

inget om eventuella avgifter. Så länge det bara är fråga om ett enkelt

intygande om att patienten genomgått en viss behandling och tiden för

denna, har Intygsutredningen inte funnit skäl för att denna typ av intyg

skall avgiftsbeläggas. Ett sådant intyg kan även normalt skrivas under ett

sedvanligt patientbesök. Kostnaden för ett sådant intyg bör därför täckas

av patientavgiften. Utredningen föreslår att sådana intyg i likhet med

vad som gäller motsvarande intyg om sluten vård enligt 10 § 5. allmänna

läkarinstruktionen skall utfärdas avgiftsfritt.

Det kan emellertid hända att en patient inte bara önskar ett kortare

intyg om vissa faktiska förhållanden utan snarare ett utlåtande som

innehåller värderingar, omdömen och prognos. Sådana utlåtanden kan

ofta inte skrivas under ett patientbesök, eftersom de kan kräva ett

omfattande arbete som tar lång tid i anspråk. Det är därför enligt

Intygsutredningens uppfattning inte skäligt att en patient skall kunna få

ett sådant utlåtande inom ramen för patientavgiften. I dessa fall bör

därför den enskilde erlägga skälig avgift för utlåtandet. Det skall gälla

oberoende av om den enskilde önskar utlåtandet efter anmodan av en

myndighet eller i eget intresse. Även i dessa fall bör enligt utredningens

mening ersättningen primärt utgå till arbetsgivaren eller i förekommande

fall till den som är enskilt verksam (avsnitten 12 och 13).

Den europeiska gemenskapen

För närvarande finns inga direktiv eller rekommendationer av EG, som

tar upp de frågor som Intygsutredningen haft att behandla. De viktigare

förslagen i utredningens betänkande har tillställts Sveriges delegation vid

de europeiska gemenskaperna för bedömning. Några hinder för en

nationell lagstifting av det slag som utredningen föreslagit har därvid inte

framkommit (avsnittet 14).

Kostnadsmässiga konsekvenser

Intygsutredningen lägger i betänkandet fram förslag som syftar till dels

att underlätta arbetet med intyg och utlåtanden som hälso- och

sjukvårdspersonalen utfärdar i yrkesutövningen, dels att förbättra

kvaliteten på sådana intyg och utlåtanden. Därutöver innehåller

betänkandet förtydliganden av vad som gäller redan i dag.

Intygsutredningens förslag syftar till en smidigare handläggning och

till intyg och utlåtanden av högre kvalitet. Förslagen torde totalt sett inte

medföra några ökade kostnader utan snarare leda till lägre kostnader för

samhället (avsnittet 15).

Sammanfattning av kommitténs förslag,

(SOU 1995:147)

I enlighet med de utfärdade direktiven (Dir. 1994:118) har

utredningsarbetet omfattat tre avgränsade frågor. Den första frågan som

behandlats är om det finns skäl att i disciplinpåföljdslagen införa

ytterligare former av disciplinpåföljd, andra sanktioner eller åtgärder i

syfte att höja patientsäkerheten. För det andra har utretts om möjligheten

till interimistisk återkallelse av legitimation bör utsträckas att omfatta fler

situationer än i dag. Därvid har bl.a. frågan om ersättning för ekonomisk

skada för den händelse en interimistisk återkallelse av legitimation inte

står sig vid den slutliga bedömningen behandlats. Slutligen har i

uppdraget ingått att överväga om ett riksövergripande register med

uppgifter om disciplinpåföljd och därmed sammanhängande frågor bör

inrättas. Frågan har utretts både med avseende på allmänhetens intresse

av ett allmänt tillgängligt register och med avseende på Socialstyrelsens

intresse av ett omfattande register för tillsynsändamål.

Nya sanktionsformer

I arbetet med att undersöka möjligheterna till nya former av

disciplinpåföljder eller andra former av åtgärder har en

enkätundersökning, som riktat sig till sjukvårdens huvudmän, om

behovet därav genomförts. De disciplinpåföljder som idag kan åläggas

hälso- och sjukvårdspersonalen erinran eller varning ställer inte några

uttalade krav på att den berörde skall vidta egna åtgärder för att rätta till

påtalade brister i yrkesutövningen. Sådana åtgärder blir emellertid många

gånger den reella effekten av en disciplinpåföljd. Enligt vad som

framkommit i enkäten vidtar arbetsgivaren många gånger individuellt

inriktade åtgärder för att komma till rätta med brister i såväl de teoretiska

som de praktiska yrkeskunskaperna. Även utomlands går utvecklingen

mot åtgärder som syftar till att avhjälpa den enskilde yrkesutövarens

brister.

Vid en reformering av disciplinpåföljdssystemet har det därför varit en

naturlig utgångspunkt att söka lösningar i sådana individuellt utformade

åtgärder. Svårigheterna har visat sig bl.a. bestå i hur dessa åtgärder skall

utformas, vem som skall ansvara för deras genomförande och hur

effekten skall kunna kontrolleras. Många av de olika åtgärder som är

tänkbara fordrar tillskapande av utbildningsmöjligheter,

övervakningssystem m.m. som för närvarande inte existerar. Även

tillämpningssvårigheter kan förutses. Mot denna bakgrund har det ansetts

att starka skäl skulle krävas för att gå vidare med att utarbeta en lösning

enligt någon av dessa linjer. Sådana starka skäl har inte ansetts föreligga i

nuvarande situation, och en åtgärd av enklare konstruktion har därför

valts.

 Utredningen föreslår därför att en treårig prövotid för fortsatt

behörighet får föreskrivas en legitimerad som varit oskicklig vid

utövning av sitt yrke. Därutöver skall för att markera att fråga skall

vara om allvarligare förseelser förhållandena vara sådana att rekvisiten

för varning föreligger men att enbart varning bedöms som en icke

tillräckligt ingripande åtgärd. Föreskrift om prövotid är således avsedd

för förseelser eller beteenden som är så allvarliga till sin natur att de

gränsar till sådant som kan leda till återkallelse av legitimation.

Tanken bakom förslaget är att den legitimerade skall göras medveten

om att den förseelse som lagts honom till last är så allvarlig att

återkallelse av legitimationen automatiskt blir aktuell om en ny förseelse

inträffar under prövotiden. Den legitimerade får själv, i förekommande

fall tillsammans med sin arbetsgivare, bedöma vilka konkreta åtgärder

som behöver vidtagas (exempelvis vidareutbildning, förbättrade rutiner

och egenkontroll). Härigenom begränsas behovet av särskilda

kontrollåtgärder från myndigheternas sida, samtidigt som den enskilde

får ett eget förstärkt intresse av att se till att han eller hon inte ånyo gör

sig skyldig till fel eller försummelser. Om man på detta sätt tvingar fram

en större noggrannhet i yrkesutövningen och, där det behövs, utbildning,

handledning eller andra nödvändiga åtgärder, uppnår man samtidigt att

kvaliteten i vården förbättras.

Prövotid skall vidare kunna föreskrivas i de fall till följd av 3 eller 5 §

disciplinpåföljdslagen förutsättningar att meddela varning visserligen

inte föreligger men i vilka den legitimerade genom sitt förfarande på ett

allvarligt sätt visat sig olämplig att utöva yrket. Till följd av 3 § undantas

från disciplinpåföljd sådana förfaranden som inte avser vården av en

enskild patient. För att prövotid skall kunna komma i fråga skall det även

här vara fråga om så allvarliga förseelser att de gränsar till återkallelse av

legitimation. När det gäller 5 § utesluter den likaledes behandling i

disciplinväg av ett handlande som anmälts till åtal. Även sådana

förfaranden skall emellertid kunna leda till föreskrift om prövotid, om

fråga är om allvarlig brottslighet.

Inträffar under prövotiden på nytt en förseelse av varningskaraktär

eller har den som ålagts prövotid genom något förfarande på ett allvarligt

sätt visat sig olämplig att utöva yrket skall enligt huvudregeln

legitimationen återkallas. Återkallelse kan emellertid underlåtas om

särskilda skäl föreligger. Denna säkerhetsventil ger Hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) en möjlighet att göra en

skälighetsbedömning, varvid hänsyn kan tas till bristande samband

mellan förseelserna, tidsaspekter, den legitimerades vilja att genom egna

åtgärder komma till rätta med sina brister m.m. Underlåts av särskilda

skäl återkallelse, kan i stället ny prövotid föreskrivas.

Prövotid skall slutligen även kunna föreskrivas i de fall en legitimerad

yrkesutövare på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet

befaras i en nära framtid inte komma att kunna utöva sitt yrke

tillfredsställande, såvida inte särskilda åtgärder kommer till stånd.

Förslaget tar närmast sikte på missbrukssituationer. Föreskrift om

prövotid skall således i förebyggande syfte kunna beslutas innan

exempelvis ett alkohol- eller narkotikamissbruk nått det stadium att det

står klart att yrkesutövaren inte längre kan utöva sitt yrke

tillfredsställande. För dessa fall kommer prövotiden emellertid att ha en

delvis annan innebörd än för de fall som rör oskicklighet eller annan

olämplighet. För sjukdomsfallen har inte föreslagits någon särskild grund

för återkallelse för den händelse något inträffar under prövotiden,

eftersom de nuvarande grunderna för återkallelse har ansetts tillräckliga.

Interimistisk återkallelse av legitimation

I de fall en legitimerad påstås ha visat grov oskicklighet i sin

yrkesutövning eller är misstänkt för att ha begått ett grovt brott bör

möjlighet finnas att interimistiskt besluta om återkallelse av

legitimationen. En sådan möjlighet är särskilt angelägen i de fall den

legitimerade inte är häktad eller anhållen eller på annat sätt berövad

friheten, men kan behövas även i fall av denna karaktär .

 Utredningen föreslår därför en bestämmelse om interimistisk

återkallelse av legitimation, avsedd att omfatta de allvarligaste av de fall

som kan föranleda återkallelse av legitimation. Motivet för en sådan

bestämmelse är säkerheten i vården. En sådan bestämmelse måste

emellertid kompletteras med en särskild rätt till skadestånd för det fall att

tillräckliga skäl inte förelegat för slutligt beslut om återkallelse av

legitimationen.

Förslaget har utformats på delvis samma sätt som bestämmelsen om

interimistisk återkallelse av förskrivningsrätt i 10 § första stycket

disciplinpåföljdslagen. Den nödvändiga restriktiviteten understryks

genom skadeståndsreglerna. För att avgränsa tillämpningen av

bestämmelsen till de ytterlighetsfall den är tänkt för har, förutom krav på

sannolika skäl för återkallelse, det kravet uppställts att ett interimistiskt

beslut är påkallat från allmän synpunkt.

Ärenden om återkallelse av legitimation kräver normalt en skyndsam

handläggning, eftersom dröjsmål med att dra in en behörighet som inte

längre bör gälla kan medföra risker för säkerheten i vården. Samtidigt

måste emellertid rättssäkerheten för den yrkesutövare som talan riktas

emot tillgodoses. Huvudprincipen måste därför vara att handläggningen i

första hand inriktas på att snabbt få fram en sådan utredning som

möjliggör slutligt beslut i återkallelseärendet. Först i de fall detta inte är

möjligt skall legitimationen i vissa fall kunna återkallas interimistiskt.

Det förhållandet att ett interimistiskt beslut meddelats får inte

föranleda att den fortsatta handläggningen inte bedrivs på ett skyndsamt

sätt. Tvärtom är det då mycket angeläget med en särskilt skyndsam

handläggning. Genom en tidsgräns på sex månader med möjlighet till

förlängning tillgodoses den enskildes krav på rättssäkerhet.

 Utredningen ser en särskild bestämmelse om ett strikt

skadeståndsansvar för det allmänna som en förutsättning för att införa en

allmän möjlighet till interimistisk återkallelse av legitimation. Genom att

en särskild ersättningsbestämmelse införs för dessa fall beaktas den

enskildes krav på rättssäkerhet samtidigt som de tillämpande

myndigheterna tvingas att noga överväga i vilka fall en interimistisk

återkallelse är påkallad. Detta ger ett incitament till försiktighet hos den

som tar initiativet till åtgärden. Den person som drabbas hålls så långt

möjligt skadeslös och får upprättelse. Kostnaden bärs av staten som

normalt är bärare av det intresse som motiverat en interimistisk

återkallelse av legitimation. Ersättningsrätten bör omfatta alla former av

ren förmögenhetsskada. Skadestånd skall kunna jämkas om den

skadelidande medverkat till skadan genom vållande (6 kap. 1 §

skadeståndslagen). Därigenom ges den skadelidande ett motiv att iaktta

aktsamhet och att göra vad han kan för att begränsa skadan.

Riksövergripande register

Redan i dag finns ett fungerande system hos HSAN och Socialstyrelsen

genom vilket allmänheten kan få information om disciplinpåföljder m.m.

Anledning saknas att skapa ytterligare ett riksövergripande register med

syfte att ge allmänheten möjlighet till insyn.

För att Socialstyrelsen skall kunna utöva den tillsyn som det åligger

styrelsen måste den ha tillgång till erforderlig information. Vidare krävs

att denna information finns i sådan form, att den relativt snabbt kan tas

fram som underlag i tillsynsärenden m.m. Förslaget om föreskrift om

prövotid ställer ytterligare krav i detta hänseende. Erinras bör i detta

sammanhang om att tillsynsärendena numera handhas av styrelsens

regionala enheter, vilket medför behov av ett centralt register som dessa

enheter har direkt tillgång till och gör ett manuellt register otillräckligt.

Därför är det rimligt att Socialstyrelsen skall ha möjlighet att inrätta ett

mer omfattande ADB-baserat register för tillsynsändamål.

Utformningen av ett sådant register inrymmer emellertid många

intrikata frågor och avvägningar när det gäller den enskildes integritet å

ena sidan och framför allt patientintresset å andra sidan. Motsvarande

frågeställningar skall utredas när det gäller de nuvarande kriminal-, polis-

och körkortsregistren och när det gäller datalagen. Enligt direktiven skall

respektive utrednings arbete vara avslutat senast den 31 mars 1997. Mot

denna bakgrund har det ansetts lämpligast att utformningen av ett särskilt

register över hälso- och sjukvårdspersonal som utsatts för anmärkningar

på yrkesutövningen m.m. får utredas parallellt med eller sedan

nyssnämnda utredningar slutförts.

Anses det inte möjligt att avvakta de nämnda utredningarna, synes

alternativet vara att utforma ett särskilt tillsynsregister enligt nu

tillämpade principer och efter mönster av det register som

Alkoholinspektionen för enligt alkohollagen. Det förutsätts då att

utformningen av registret i efterhand ses över för att anpassa det till vad

som blir resultatet av förut nämnda utredningar.

 Utredningen föreslår, om en sådan temporär lösning anses

nödvändig, att ett register för tillsynsändamål tillskapas vid sidan om de

nuvarande registren HSAN:s personregister för diarium och

ärendehantering och Socialstyrelsens register över legitimerad hälso- och

sjukvårdspersonal och med användning av uppgifter ur dessa register.

Ändamålet med registret skall vara tillsyn och det skall även få användas

för framställning av statistik. Registeransvaret skall ligga hos

Socialstyrelsen. På grund av att registret skulle komma att innehålla för

den enskilde känsliga uppgifter bör bestämmelserna tas in i lag. Registret

avses innehålla uppgifter om personer som är eller har varit legitimerade

yrkesutövare inom hälso- och sjukvården och som erhållit anmärkningar

på yrkesutövningen genom beslut av Socialstyrelsen, HSAN eller

domstol eller som gjort sig skyldiga till brott av betydelse för

yrkesutövningen. Vilka domar och beslut som får registreras skall framgå

av lagen.

Registret bör få innehålla uppgift om beslutande domstol, beslutsdatum

och diarienummer avseende underrättelser enligt förordningen

(1982:117) om underrättelse till Socialstyrelsen om domar i vissa

brottmål m.m. Underrättelseskyldigheten bör utvidgas så att styrelsen

även underrättas om avgöranden som rör konkreta missbrukssituationer

avseende legitimerade yrkesutövare. Exempel på sådana fall är domar

varigenom legitimerade dömts för grovt rattfylleri eller beretts

tvångsvård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall. Hit bör även

hänföras en annan kategori avgöranden som rör hälsotillståndet,

nämligen domar varigenom legitimerade blivit föremål för vård enligt

lagen om psykiatrisk tvångsvård. Även uppgift om beslutsdatum och

diarienummer såvitt avser Socialstyrelsens egna beslut, varigenom

anmärkningar på yrkesutövningen framställts, bör få ingå i registret.

Absolut sekretess bör gälla för uppgift i registret. Samtliga uppgifter

som har tagits in i det föreslagna registret om en person bör gallras ut

senast fem år efter senaste registreringen. Detta innebär å andra sidan att

om något inträffar under femårsperioden som föranleder en registrering

så får även uppgifter som är äldre än fem år kvarstå i registret. Gallring

skall vidare ske snarast, om den som uppgiften gäller har avlidit.

Det förhållandet att det är fråga om från integritetssynpunkt mycket

känsliga uppgifter understryker vikten av att restriktiva regler ges för

åtkomsten till uppgifterna. Endast Socialstyrelsen bör ha sådan åtkomst

och inom styrelsen bör åtkomsten till registret begränsas till de enheter

som handlägger tillsynsärenden. Endast den som behöver uppgifterna på

grund av sina arbetsuppgifter bör ha tillgång till registret och då endast

till uppgifter som behövs för arbetets utförande.

Kostnadsbedömning

Det ekonomiska utfallet av ett genomförande av förslagen blir i hög grad

beroende av i vilken utsträckning de nya möjligheterna tas i anspråk,

något som inte låter sig bedömas med någon säkerhet.

Kostnadsbedömningen begränsas därför till att gälla frågan om de

åtgärdsmöjligheter som föreslagits kan antas netto leda till besparingar

eller kostnadsökningar i de fall där de kommer till användning.

Förslaget om prövotid torde inte medföra ökade kostnader för det

allmänna. Förslaget syftar till att effektivisera de åtgärder som kan vidtas

mot legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal och kommer troligen att

medföra kostnadsbesparingar genom att färre fel eller försummelser

begås.

Förslaget om interimistisk återkallelse av legitimation torde föra med

sig kostnadsbesparingar som sammantaget överstiger kostnaderna.

Likaledes kommer kostnaderna för ett register med all sannolikhet att

understiga de vinster i form av rationalisering och ökad effektivitet som

uppnås genom att styrelsens arbete med tillsyn över hälso- och

sjukvårdspersonalen underlättas.

Sammanfattningsvis bör ett genomförande av förslagen således leda

till besparingar för det allmänna, huvudsakligen i fråga om dels

vårdkostnader, dels kostnader för vårdersättningar och förmåner från

socialförsäkringen.

Författningsförslag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m.

på hälso- och sjukvårdens område

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:954) om disciplinpåföljd

m.m. på hälso- och sjukvårdens område

dels att nuvarande 7 § skall betecknas 7 a §,

dels att 7 a, 16, 30 och 39 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 7, 7 b, 41 och

42 §§, samt närmast före 41 § en ny rubrik av följande lydelse.

7 § Har den som erhållit legitimation att utöva yrke inom hälso- och

sjukvården varit oskicklig vid utövning av sitt yrke och framstår inte

varning som en tillräckligt ingripande åtgärd, kan föreskrift meddelas att

den legitimerade skall vara underkastad en prövotid om tre år, räknat från

den dag då beslutet börjar verkställas.

Detsamma gäller i fall, då till följd av bestämmelserna i 3 eller 5 §

förutsättningar saknas att meddela varning, men den legitimerade genom

sitt förfarande på ett allvarligt sätt visat sig olämplig att utöva yrket.

Prövotid kan även föreskrivas en legitimerad som på grund av sjukdom

eller någon liknande omständighet befaras inte komma att kunna utöva

sitt yrke tillfredsställande.

7 a § Legitimation att utöva yrke inom hälso- och sjukvården skall

återkallas om den legitimerade

 1. varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat

sig uppenbart olämplig att utöva yrket,

 2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande,

 3. begär att legitimationen skall återkallas och det inte finns hinder mot

återkallelse från allmän synpunkt,

 4. ålagts prövotid enligt 7 § första eller andra stycket och under

prövotiden på nytt gjort sig skyldig till en förseelse av beskaffenhet att

föranleda varning eller genom något förfarande på ett allvarligt sätt visat

sig olämplig att utöva yrket.

Föreligger särskilda skäl får återkallelse underlåtas i fall som avses i

första stycket 4, varvid föreskrift om prövotid på nytt kan meddelas.

Har någon på grund av auktorisation i ett annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES) fått legitimation inom hälso- och

sjukvården och återkallas den auktorisationen, skall även legitimationen

återkallas.

7 b § I ett ärende enligt 7 a § första stycket 1. får, om det finns sannolika

skäl för misstanke att den legitimerade varit grovt oskicklig vid utövning

av sitt yrke eller på annat sätt visat sig uppenbart olämplig att utöva

yrket, legitimationen återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse

har prövats slutligt, såvida det är påkallat från allmän synpunkt.

Ett beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får giltighetstiden för beslutet förlängas med sex månader

åt gången.

16 § Ordföranden får ensam fatta beslut

 1. som inte innefattar slutligt avgörande i sak, dock inte beslut om

föreläggande att genomgå läkarundersökning enligt 8 § första stycket

eller om tillfällig återkallelse enligt 7 b §, 8 § andra stycket, 10 § eller 12

§ andra stycket eller om utdömande av vite enligt 23 §,

 2. som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i sak, om

beslutet inte gäller en fråga av principiell beskaffenhet och det finns

grundad anledning att anta att ärendet inte kan leda till någon

disciplinpåföljd,

 3. om återkallelse av legitimation eller behörighet på egen begäran i fall

när hinder mot återkallelse inte kan antas föreligga, eller

 4. om återkallelse av legitimation enligt 8 § tredje stycket då den

legitimerade inte följt föreläggande om läkarundersökning.

 Ärenden som har avgjorts enligt första stycket skall anmälas vid nästa

sammanträde med nämnden.

30 § Bestämmelserna i 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) skall

tillämpas även på beslut enligt 7 b §, 8 § första och andra stycket, 10 §

första stycket och 12 § andra stycket.

39 § Beslut i frågor som avses i 7 12 §§ gäller omedelbart om inte annat

anges i beslutet.

 Har verkställigheten av ett beslut om prövotid avbrutits till följd av

beslut av domstol efter överklagande men föreskrives därefter ändå

prövotid, skall endast den tid under vilken verkställighet ägt rum räknas

in i prövotiden.

Ersättning för skada

41 § Har ett beslut meddelats enligt 7 b § eller 8 § andra stycket och

återkallas senare inte legitimationen slutligt, har den legitimerade rätt till

ersättning av staten för ren förmögenhetsskada som därigenom tillfogats

honom.

42 § Ersättning kan vägras eller sättas ned om den legitimerade har

försvårat sakens utredning eller på annat sätt genom vållande har

medverkat till skadan. Detsamma gäller i den mån det annars skulle vara

oskäligt att ersättning lämnas.

1. Denna lag träder i kraft den.............

2. Föreskrift om prövotid får inte meddelas i fall där de omständigheter

som åberopas till stöd för föreskriften hänför sig till tid före

ikraftträdandet.

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1994:953) om åligganden för personal

inom hälso- och sjukvården

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och sjukvården skall införas nya bestämmelser,

19 24 §§, samt närmast före 19 § en ny rubrik av följande lydelse.

Register

19 § Socialstyrelsen får föra ett register med hjälp av automatisk

databehandling, att användas för

 1. tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal samt

 2. framställning av statistik.

20 § Registret får omfatta personer som är eller har varit legitimerade

yrkesutövare inom hälso- och sjukvården.

Vid tillämpningen av första stycket jämställs med legitimerad

yrkesutövare den som enligt särskilda föreskrifter har motsvarande

behörighet.

21 § Registret får innehålla uppgift om

 1. beslut och domar i ärenden enligt 4 och 7 12 §§ lagen (1994:954)

om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område varigenom

disciplinpåföljd ålagts, prövotid föreskrivits eller behörighet återkallats

eller inskränkts, såvitt avser beslutande myndighet eller domstol,

beslutsdatum och diarienummer samt uppgift om överklagande har skett,

2. underrättelser enligt förordningen (1982:117) om underrättelse till

Socialstyrelsen om domar i vissa brottmål m.m., såvitt avser domstol,

beslutsdatum och diarienummer, samt

3. Socialstyrelsens beslut varigenom anmärkningar på yrkesutövningen

framställts, såvitt avser beslutsdatum och diarienummer.

22 § Om uppgift enligt 21 § skall registreras får även registreras

följande uppgifter om den person som uppgiften avser:

1. namn, personnummer, adress och telefonnummer,

2. legitimation, specialistkompetens eller annan yrkesbeteckning inom

hälso- och sjukvården, samt

3. arbetsplats med adress och telefonnummer.

23 § Om det beträffande en person inte har registrerats någon ytterligare

uppgift enligt 21 § under fem år från den senaste registreringen skall

uppgifter i registret om honom gallras ut. Om en registrerad avlider skall

uppgifter om honom gallras ut.

Uppgift som registrerats enligt 21 § skall gallras ut när senare beslut

eller dom avseende samma sak föreligger.

24 § Socialstyrelsen skall på lämpligt sätt lämna information om

registret till den som kan komma att registreras i det. Informationen skall

innehålla upplysningar om

1. vem som är registeransvarig,

2. ändamålet med registret,

3. de uppgifter registret får innehålla,

4. de sekretess- och säkerhetsbestämmelser som gäller,

5. rätten att få registerutdrag och att få till stånd rättelse enligt

datalagen (1973:289) samt

6. de bestämmelser om utgallring av uppgifter som gäller.

Denna lag träder i kraft den .......

Förslag till

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att det i sekretesslagen skall införas en ny

bestämmelse, 7 kap. 15 a §, av föjande lydelse.

7 kap.

15 a § Sekretess gäller för uppgift i register hos Socialstyrelsen som förs

enligt lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och

sjukvården.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst 50 år.

Denna lag träder i kraft den ................

Förteckning över remissinstanserna (SOU 1995:147)

Remissyttranden över betänkandet har avgetts av Hovrätten för Nedre

Norrland, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i

Stockholms län, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Kriminalvårdsstyrelsen, Riksåklagaren, Datainspektionen,

Försvarsmakten, Riksförsäkringsverket (RFV), Socialstyrelsen,

Rättsmedicinalverket, Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN),

Smittskyddsinstitutet, Folkhälsoinstitutet, Statens institutionsstyrelse,

Sjöfartsverket, Statskontoret, Riksrevisionsverket (RRV), Skolverket,

Statens invandrarverk, Riksdagens ombudsmän, Riksdagens revisorer,

Landstingen i Halland, Jönköpings län, Östergötland, Gävleborg,

Västerbotten, Sörmland, Norrbottens län, Blekinge, Örebro län,

Skaraborg, Västmanland, Dalarna, Västernorrland, Malmöhus läns,

Uppsala, Kalmar och Kristianstads län, Göteborgs, Malmö och

Stockholms kommun, Karolinska Institutet (KI), Linköpings och Uppsala

universitet, Apotekarsociteten, Apoteket AB, Landstingsförbundet,

Legitimerade Sjukgymnasters Riksorganisation (LSR), Praktikertjänst

AB, Sophiahemmet, SPRI, Stiftelsen Röda Korshemmet, Svenska

Arbetsgivarföreningen, Svenska Kommunalarbetarförbundet, Svenska

Läkaresällskapet, Sveriges Advokatsamfund, SACO, Sveriges Allmänna

Patientförening, Sveriges farmaceutförbund, Sveriges Läkarförbund,

Sveriges Psykologförbund, Sveriges Tandhygienistförening, Sveriges

Tandläkarförbund, TCO och Vårdförbundet.

Kriminalvårdsstyrelsen, Smittskyddsinstitutet, Folkhälsoinstitutet,

Statens institutionsstyrelse, Skolverket, Statens invandrarverk, Röda

korsets sjukhus och Svenska arbetsgivareförening har inte funnit några

skäl att redovisa synpunkter med anledning av remissen. SACO har

hänvisat till inkomna yttranden från de medlemsförbund som haft ärendet

på remiss.

Yttrande har inte kommit in från Luftfartsverket,

Arbetarskyddsstyrelsen, Lunds universitet, Umeå universitet,

Carlanderska sjukhemmet, De Handikappades Riksförbund, LO,

Legitimerade Kiropraktorers Riksorganisation, Svenska

logopedförbundet, Svenska Naprapatförbundet, Svenska

Privatläkarföreningen och Sveriges legitimerade optikers riksförbund.

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens

område

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag ges bestämmelser om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område i fråga om

 skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal (2 kap.),

 behörighets- och legitimationsregler (3 kap.),

 begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande

åtgärder m.m. (4 kap.),

 disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m. (5 kap.),

 Socialstyrelsens tillsyn (6 kap.),

 Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (7 kap.) och

 ansvarsbestämmelser, överklagande m.m. (8 kap.).

2 § Med hälso- och sjukvård enligt denna lag avses sådan verksamhet

som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), tandvårdslagen

(1985:125) samt verksamhet inom detaljhandel med läkemedel.

3 § Med vårdgivare avses i denna lag fysisk eller juridisk person som

bedriver hälso- och sjukvård.

4 § Med hälso- och sjukvårdspersonal enligt denna lag avses

1. den som har legitimation eller med stöd av 3 kap. 6 § använder en

skyddad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården,

2. personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar och

som medverkar i vård, behandling eller undersökning av patienter,

3. den som i annat fall vid vård, behandling eller undersökning biträder

en legitimerad yrkesutövare,

4. övrig personal inom sådan detaljhandel med läkemedel som

omfattas av särskilda föreskrifter och personal som är verksamma inom

den särskilda giftinformationsverksamheten vid Apoteket Aktiebolag och

som tillverkar eller expedierar läkemedel eller lämnar råd och

upplysningar,

5. personal vid larmcentral som förmedlar hjälp eller lämnar råd och

upplysningar till vårdsökande,

6. andra grupper av yrkesutövare inom hälso- och sjukvården som skall

omfattas av lagen enligt föreskrifter som meddelas av regeringen, eller

7. den som i annat fall enligt föreskrifter som har utfärdats med stöd av

denna lag tillhandahåller tjänster inom yrket under ett tillfälligt besök i

Sverige utan att ha svensk legitimation för yrket.

Vid tillämpningen av första stycket 1 och 3 jämställs med legitimerad

yrkesutövare den som enligt särskild föreskrift har motsvarande

behörighet.

2 kap. Skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal

Allmänna skyldigheter

1 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt

arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En

patient skall ges sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller dessa

krav. Vården skall så långt som möjligt utformas och genomföras i

samråd med patienten. Patienten skall visas omtanke och respekt.

2 § Den som har ansvaret för vården skall se till att patienten får

upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de behandlingsmetoder som

finns. Om upplysningar inte kan lämnas till patienten, skall de i stället

lämnas till en närstående till patienten. Upplysningar skall dock inte

lämnas till patienten eller någon närstående i den utsträckning det finns

hinder för detta i 7 kap. 3 eller 6 § sekretesslagen (1980:100) eller i 8 §

andra stycket eller 9 § första stycket i detta kapitel.

3 § Om en patient har avlidit skall den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen fullgöra sina uppgifter med respekt för den avlidne.

De efterlevande skall visas hänsyn och omtanke.

4 § Den som i sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården utfärdar

ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård skall utforma det med

noggrannhet och omsorg.

5 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär själv ansvaret

för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter.

6 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen får överlåta en

arbetsuppgift till någon annan endast när det är förenligt med kravet på

en god och säker vård.

Den som överlåter en arbetsuppgift för vilken det krävs formell

kompetens till någon som saknar sådan kompetens svarar för att den som

fått uppgiften har förutsättningar att fullgöra denna.

7 § Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall rapportera till

vårdgivaren om en patient i samband med vård, behandling eller

undersökning drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig

skada eller sjukdom.

Tystnadsplikt m.m.

8 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja vad han

eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller

andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses inte att

någon fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning.

Tystnadsplikt som gäller för en uppgift om en patients hälsotillstånd

gäller även i förhållande till patienten själv, om det med hänsyn till

ändamålet med vården och behandlingen är av synnerlig vikt att

uppgiften inte lämnas till patienten.

För den som genom anställning, uppdrag eller annan liknande grund

deltar eller har deltagit i verksamhet som omfattas av denna lag, utan att

därför tillhöra eller ha tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen, gäller

bestämmelserna i 6 kap. 5 §.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

9 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte röja en uppgift från en

enskild om någon annan persons hälsotillstånd eller andra personliga

förhållanden, om det kan antas att det finns en risk för att den som lämnat

uppgiften eller någon närstående till uppgiftslämnaren utsätts för våld

eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

10 § Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja eller

utnyttja sådana uppgifter om en viss varas tillverkning eller innehåll, som

han eller hon har fått kännedom om i verksamheten och som har lämnats

dit för att användas som upplysning om eller underlag för behandling

eller annan liknande åtgärd.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

11 § Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är hälso- och

sjukvårdspersonalen skyldig att lämna ut sådana uppgifter

1. som gäller huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning om

uppgifterna i ett särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet,

polismyndighet, kronofogdemyndighet eller skattemyndighet,

2. som behövs för en rättsmedicinsk undersökning,

3. som Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och

medicinska frågor behöver för sin verksamhet,

4. som behövs för prövning av ett ärende om att avskilja en studerande

från högskoleutbildning, eller

5. som Vägverket behöver för prövning av någons lämplighet att ha

körkort eller traktorkort.

3 kap. Behörighets- och legitimationsregler

1 § I detta kapitel ges bestämmelser för yrkesverksamhet inom hälso-

och sjukvården vad gäller

 legitimation,

 ensamrätt till yrke,

 skyddad yrkestitel,

 kompetens som Europaläkare och

 specialistkompetens.

Legitimation

2 § Utövare av ett yrke som anges i nedanstående tabell skall efter

ansökan få legitimation för yrket efter att ha avlagt den högskoleexamen

eller gått igenom den utbildning och, i förekommande fall,

praktiktjänstgöring som anges i tabellen.

Legitimation får inte meddelas om förhållandena är sådana att

legitimationen skulle ha återkallats enligt bestämmelserna i 5 kap. om

sökanden hade varit legitimerad.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, skall i de

fall som anges i tabellen besluta om närmare föreskrifter om vilken

utbildning och praktisk tjänstgöring som skall krävas för att få

legitimation.

Yrke/Yrkestitel Utbildning Praktisk tjänstgöring

___________________________________________________________

 1. apotekare apotekarexamen

 2. arbetsteurapeut arbetsterapeutexamen

 3. barnmorska barnmorskeexamen

 4. kiropraktor enligt föreskrift enligt föreskrift

 5. logoped logopedexamen

 6. läkare läkarexamen enligt föreskrift

 7. naprapat enligt föreskrift enligt föreskrift

 8. optiker optikerexamen

 9. psykolog psykologexamen enligt föreskrift

10. psykoterapeut psykoterapeutexamen

11. receptarie receptarieexamen

12. sjukgymnast sjukgymnastexamen

13. sjukhusfysiker sjukhusfysikerexamen

14. sjuksköterska sjuksköterskeexamen

15. tandhygienist tandhygienistexamen

16. tandläkare tandläkarexamen

___________________________________________________________

En legitimerad psykoterapeut skall i sin yrkesverksamhet ange sin

grundutbildning.

Bestämmelser om legitimation av yrkesutövare med utländsk

utbildning finns i 12 §.

3 § Beteckningen legitimerad får användas endast av yrkesutövare som

fått legitimation enligt 2 §.

Ensamrätt till yrke

4 § Behörig att utöva yrke som apotekare, barnmorska, läkare, receptarie

och tandläkare är endast den som har legitimation för yrket eller som

särskilt förordnats att utöva det.

Skyddad yrkestitel

5 § En i 2 § angiven yrkestitel (skyddad yrkestitel) får användas endast

av yrkesutövare som enligt nämnda paragraf antingen har legitimation

för yrket, eller genomgår föreskriven praktisk tjänstgöring.

Bestämmelsen i första stycket om skyddad yrkestitel gäller inte yrkena

 kiropraktor,

 naprapat och

 optiker.

6 § Endast den som har avlagt högskoleexamen som anges i

nedanstående tabell och utövar yrke som anges i tabellen har rätt att

använda den angivna yrkestiteln (skyddad yrkestitel).

Yrke/Yrkestitel Utbildning

___________________________________________________________

1. audionom audionomexamen

2. biomedicinsk analytiker biomedicinsk analytikerexamen

3. dietist dietistexamen

4. ortopedingenjör ortopedingenjörsexamen

___________________________________________________________

Bestämmelser om rätt för yrkesutövare med utländsk utbildning att

använda en skyddad yrkestitel finns i 12 §.

7 § I yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område får den som

saknar behörighet att använda en skyddad yrkestitel inte använda en titel

som kan förväxlas med en skyddad yrkestitel.

Kompetens som Europaläkare

8 § En legitimerad läkare som har gått igenom av regeringen föreskriven

praktisk utbildning skall efter ansökan få kompetens som

allmänpraktiserande läkare (Europaläkare).

En läkare får ange att han eller hon har kompetens som

allmänpraktiserande läkare endast om han eller hon har sådan kompetens

(skyddad beteckning för Europaläkare).

Specialistkompetens

9 § En legitimerad läkare eller tandläkare som har gått igenom av

regeringen föreskriven vidareutbildning skall efter ansökan få

specialistkompetens.

En läkare eller tandläkare får ange att han eller hon har

specialistkompetens inom specialiteten i sitt yrke endast om han eller hon

har sådan specialistkompetens (skyddad specialistbeteckning).

En sjuksköterska får använda en titel som motsvaras av en

specialistsjuksköterskeexamen i högskoleförordningen (1993:100) endast

om han eller hon avlagt en sådan examen (skyddad specialistbeteckning).

Bestämmelser om förfarandet

10 § Frågor om meddelande av legitimation, särskilt förordnande att

utöva yrke, kompetens som Europaläkare och som specialist prövas av

Socialstyrelsen.

Bemyndigande

11 § Regeringen får föreskriva vilka utbildningar utöver de som anges i

6 § som skall ge rätt att använda en skyddad yrkestitel.

12 § Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om villkoren för att den som utomlands genomgått utbildning

skall få legitimation, rätt att använda en i 6 § angiven skyddad yrkestitel

eller särskilt förordnande att utöva yrke.

Prövningar i särskilda fall

13 § Visar yrkesutövare att han eller hon på annat sätt än genom

utbildning eller praktisk tjänstgöring som sägs i 2 § förvärvat

motsvarande kompetens får Socialstyrelsen meddela honom eller henne

legitimation.

Visar yrkesutövare att han eller hon på annat sätt än genom utbildning

som sägs i 6 § förvärvat motsvarande kompetens får Socialstyrelsen

meddela honom eller henne rätt att använda en skyddad yrkestitel.

4 kap. Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och

sjukvårdande åtgärder

1 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller den som yrkesmässigt

undersöker annans hälsotillstånd eller behandlar annan för sjukdom eller

därmed jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva åtgärder i

förebyggande, botande eller lindrande syfte. Bestämmelserna gäller dock

inte den som enligt 1 kap. 4 § tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen.

2 § Den som utövar verksamhet som avses i 1 § får inte

1. behandla sådana smittsamma sjukdomar som enligt

smittskyddslagen (1988:1472) är anmälningspliktiga sjukdomar,

2. behandla cancer och andra elakartade svulster, diabetes, epilepsi

eller sjukliga tillstånd i samband med havandeskap eller förlossning,

3. undersöka eller behandla annan under allmän bedövning eller under

lokal bedövning genom injektion av bedövningsmedel eller under

hypnos,

4. behandla annan med användande av radiologiska metoder,

5. utan personlig undersökning av den som sökt honom eller henne

lämna skriftliga råd eller anvisningar för behandling, eller

6. prova ut eller tillhandahålla kontaktlinser.

3 § Den som utövar verksamhet som avses i 1 § får inte undersöka eller

behandla barn under åtta år.

5 kap. Regler om disciplinpåföljd och återkallelse av

legitimation m.m.

Allmänna bestämmelser

1 § Detta kapitel gäller personer som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen i deras yrkesutövning inom hälso- och sjukvården. I

kapitlet ges bestämmelser om

1. disciplinpåföljd,

2. prövotid,

3. återkallelse av legitimation,

4. återkallelse av annan behörighet att utöva yrke inom hälso- och

sjukvården och

5. begränsning av behörighet att förskriva narkotiska och

alkoholhaltiga läkemedel samt teknisk sprit.

2 § Bestämmelserna i 3 5 §§ gäller endast yrkesutövning som har

samband med undersökning, vård och behandling av patienter eller

klinisk forskning på människor.

Disciplinpåföljd

3 § Om den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen uppsåtligen eller

av oaktsamhet inte gör vad han eller hon är skyldig att göra enligt 2 kap.

1, 2, 4, 6, 8 och 9 §§ eller enligt någon annan föreskrift som är av direkt

betydelse för säkerheten i vården, får disciplinpåföljd åläggas. Om felet

är ringa eller om det framstår som ursäktligt får disciplinpåföljd

underlåtas.

Disciplinpåföljd är erinran eller varning.

Disciplinpåföljd får, om det finns särskilda skäl till det, åläggas även

den som har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen men inte längre gör

det.

Disciplinpåföljd får inte åläggas en arbetstagare därför att han eller hon

deltagit i strejk eller någon därmed jämförlig stridsåtgärd.

4 § Om någon som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen har anmälts

till åtal, får ett disciplinärt förfarande enligt detta kapitel inte inledas

eller

fortsättas i fråga om den förseelse som avses med åtgärden. Underrättelse

om anmälan enligt 7 kap. 12 § får dock ske.

Om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt

förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan

orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott.

5 § Disciplinpåföljd får inte åläggas någon, om han eller hon inte inom

två år efter förseelsen har underrättats om anmälan enligt 7 kap. 12 §

eller enligt 21 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän eller 5 § förordningen (1975:1345) med

instruktion för Justitiekanslern.

Disciplinpåföljd får inte åläggas senare än tio år efter förseelsen.

Återkallelse av legitimation m.m.

6 § En prövotid om tre år kan föreskrivas den som fått legitimation att

utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården om denne varit oskicklig vid

utövning av sitt yrke eller på annat allvarligt sätt visat sig olämplig att

utöva yrket.

Prövotid kan även föreskrivas en legitimerad yrkesutövare som på

grund av sjukdom eller någon liknande omständighet befaras inte komma

att kunna utöva sitt yrke tillfredsställande.

7 § Legitimation att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården skall

återkallas om den legitimerade

1. varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat

sig uppenbart olämplig att utöva yrket,

2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande,

3. begär att legitimationen skall återkallas och det inte finns hinder mot

återkallelse från allmän synpunkt, eller

4. ålagts prövotid enligt 6 § första stycket och under prövotiden på nytt

gjort sig skyldig till en allvarlig förseelse eller annars på ett allvarligt

sätt

visat sig olämplig att utöva yrket.

Om det finns särskilda skäl får återkallelse underlåtas i fall som avses i

första stycket 4, varvid föreskrift om prövotid på nytt kan meddelas

ytterligare en gång.

Har någon som blivit auktoriserad i ett annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES) fått legitimation inom hälso- och

sjukvården och återkallas den auktorisationen, skall även legitimationen

återkallas.

8 § I ett ärende enligt 7 § första stycket 1 eller 4 får legitimationen

återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse har prövats slutligt,

om det finns sannolika skäl för återkallelse och det är påkallat från

allmän synpunkt.

Ett beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får beslutets giltighetstid förlängas med ytterligare högst

sex månader.

9 § Om det finns grundad anledning att anta att legitimationen bör

återkallas enligt 7 § första stycket 2, får den legitimerade yrkesutövaren

föreläggas att låta sig undersökas av den läkare som anvisas honom eller

henne.

Om ett föreläggande om läkarundersökning har beslutats, får

legitimationen återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse av

legitimationen har prövats slutligt.

Har den legitimerade yrkesutövaren inte följt ett föreläggande om

läkarundersökning inom ett år från det att han eller hon fick del av detta,

får legitimationen återkallas.

Återkallelse av annan behörighet

10 § Annan behörighet att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården än

legitimation som meddelats enligt 3 kap. får återkallas om den som

fått behörigheten

1. varit oskicklig vid utövningen av yrket eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket, eller

2. på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan

utöva yrket tillfredsställande.

Om det finns grundad anledning att anta att behörigheten bör

återkallas, får den återkallas för tiden till dess frågan om återkallelse har

prövats slutligt.

Begränsning av förskrivningsrätt

11 § Om en läkare eller tandläkare missbrukar sin behörighet att

förskriva narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit, får

denna behörighet dras in eller begränsas. Behörigheten får också dras in

eller begränsas om läkaren eller tandläkaren själv begär det.

12 § Om det finns sannolika skäl för misstanke om sådant missbruk som

avses i 11 §, får behörigheten dras in eller begränsas till dess frågan om

indragningen eller begränsningen av behörigheten har prövats slutligt.

Beslutet enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

särskilda skäl får beslutets giltighet förlängas med ytterligare högst sex

månader.

13 § Har en legitimation återkallats eller har en behörighet att förskriva

narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit dragits in

eller begränsats, skall en ny legitimation respektive behörighet meddelas

efter ansökan när förhållandena medger det.

6 kap. Socialstyrelsens tillsyn

Allmänna bestämmelser

1 § Hälso- och sjukvården och dess personal står under tillsyn av

Socialstyrelsen.

För tillsyn över hälso- och sjukvård inom Försvarsmakten finns

särskilda bestämmelser.

2 § Den som, utan att bedriva hälso- och sjukvård, tar emot uppdrag från

hälso- och sjukvården avseende provtagning, analys eller annan

utredning som utgör ett led i bedömningen av en patients hälsotillstånd

eller behandling, står i denna verksamhet också under tillsyn av

Socialstyrelsen.

3 § Socialstyrelsens tillsyn skall främst syfta till att förebygga skador

och eliminera risker i hälso- och sjukvården. Socialstyrelsen skall genom

sin tillsyn stödja och granska verksamheten och hälso- och

sjukvårdspersonalens åtgärder.

4 § Om en patient i samband med vård, behandling eller undersökning

inom hälso- och sjukvården drabbats av eller utsätts för risk att drabbas

av allvarlig skada eller sjukdom skall vårdgivaren snarast anmäla detta

till Socialstyrelsen. Om en patient drabbats av eller utsatts för risk att

drabbas av allvarlig skada eller sjukdom genom sådan verksamhet som

avses i 2 §, skall även den som bedriver sådan verksamhet anmäla detta

till Socialstyrelsen.

I 2 kap. 7 § finns bestämmelser om skyldighet för personalen att

rapportera till vårdgivaren om en patient drabbats av eller utsatts för risk

att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom.

5 § Den som på grund av anställning, uppdrag eller annan liknande

grund deltar eller har deltagit i verksamhet som omfattas av detta kapitel

får inte obehörigen röja vad han eller hon därvid fått veta om en enskilds

hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande

anses inte att någon fullgör uppgiftsskyldighet som följer av lag eller

förordning.

För det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

För den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen

inom den enskilda vården gäller bestämmelserna i 2 kap.

Anmälan av verksamhet m.m.

6 § Den som avser att bedriva verksamhet som omfattas av

Socialstyrelsens tillsyn enligt detta kapitel skall anmäla detta till

Socialstyrelsen senast en månad innan verksamheten påbörjas.

7 § Anmälan enligt 6 § skall innehålla uppgifter om

1. verksamhetens inriktning,

2. var verksamheten skall bedrivas,

3. vem som är verksamhetschef,

4. vem som svarar för anmälningsskyldighet enligt 4 §,

5. verksamhet som avses i 2 § som anlitas eller avses anlitas och

6. den patientförsäkring som tecknats för verksamheten.

8 § Om verksamheten helt eller till väsentlig del förändras eller flyttas,

skall detta anmälas till Socialstyrelsen inom en månad efter

genomförandet. Om verksamheten läggs ned, skall det utan dröjsmål

anmälas till Socialstyrelsen.

Socialstyrelsens befogenheter

9 § Den som bedriver verksamhet som står under tillsyn enligt detta

kapitel och den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att

på Socialstyrelsens begäran lämna handlingar, prover och annat material

som rör verksamheten till styrelsen samt att lämna de upplysningar om

verksamheten som styrelsen behöver för sin tillsyn.

Socialstyrelsen får förelägga den som bedriver verksamheten eller den

som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen att lämna vad som begärs. I

föreläggandet får vite sättas ut.

10 § Socialstyrelsen eller den som styrelsen förordnar har rätt att

inspektera verksamhet som står under tillsyn enligt detta kapitel och

hälso- och sjukvårdspersonalens yrkesutövning. Den som utför

inspektion har rätt att få tillträde till lokaler eller andra utrymmen, dock

inte bostäder, som används för verksamheten. Den som utför

inspektionen har rätt att tillfälligt omhänderta handlingar, prover och

annat material som rör verksamheten. Den vars verksamhet eller

yrkesutövning inspekteras är skyldig att lämna den hjälp som behövs vid

inspektionen.

11 § Vid inspektion som avses i 10 § har den som utför inspektionen rätt

att av polismyndigheten få den hjälp som behövs för att inspektionen

skall kunna genomföras.

Åtgärder mot vårdgivare m.fl.

12 § Om Socialstyrelsen får kännedom om att någon har brutit mot en

bestämmelse som gäller verksamhet som står under Socialstyrelsens

tillsyn, skall styrelsen vidta åtgärder för att vinna rättelse och, om det

behövs, göra anmälan till åtal.

13 § Om Socialstyrelsen finner att en vårdgivare inte uppfyller kraven på

god vård och om missförhållandena är av betydelse för patientsäkerheten,

får styrelsen förelägga vårdgivaren att avhjälpa missförhållandena. I

föreläggandet får vite sättas ut. Detta gäller även verksamhet som avses i

2 § om verksamheten medför fara för patientsäkerheten.

14 § Ett föreläggande enligt 13 § skall innehålla uppgifter om de

åtgärder Socialstyrelsen anser nödvändiga för att de påtalade

missförhållandena skall kunna avhjälpas.

15 § Om ett föreläggande enligt 13 § inte följs och om

missförhållandena är allvarliga, får Socialstyrelsen helt eller delvis

förbjuda verksamheten.

16 § Om det är fara för patienters liv, hälsa eller personliga säkerhet i

övrigt, får Socialstyrelsen utan föregående föreläggande helt eller delvis

förbjuda verksamheten.

17 § Om det finns sannolika skäl för att verksamheten helt eller delvis

kommer att förbjudas enligt 15 eller 16 § och ett sådant beslut inte kan

avvaktas, får Socialstyrelsen tills vidare helt eller delvis förbjuda

verksamheten.

Beslut enligt första stycket gäller i högst sex månader. Om det finns

synnerliga skäl får beslutets giltighetstid förlängas med ytterligare sex

månader.

Åtgärder mot hälso- och sjukvårdspersonal

18 § Om Socialstyrelsen finner skäl att överväga disciplinpåföljd,

föreskrift om prövotid, återkallelse av legitimation, återkallelse av annan

behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården eller begränsning

av förskrivningsrätt enligt 5 kap., skall styrelsen anmäla detta hos Hälso-

och sjukvårdens ansvarsnämnd.

19 § Socialstyrelsen skall, om inte annat följer av 7 kap. 20 §, göra

anmälan till åtal, om den mot vilken disciplinpåföljd kan övervägas är

skäligen misstänkt för att i yrkesutövningen ha begått ett brott för vilket

fängelse är föreskrivet.

Särskilda regler gäller för åtal för brott enligt 6 § lagen (1991:115) om

åtgärder i forsknings- eller behandlingssyfte med befruktade ägg från

människa.

20 § Om det finns sannolika skäl att misstänka att någon i sin

verksamhet bryter mot bestämmelserna i 3 kap. 3 eller 7 §, får

Socialstyrelsen förelägga denne att för viss tid upphöra med sin

verksamhet. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Den som överträtt ett vitesföreläggande enligt första stycket får inte

dömas till straff för sådan verksamhet som omfattas av

vitesföreläggandet.

Register

21 § Socialstyrelsen skall föra ett automatiserat register över

verksamheter som anmälts enligt detta kapitel. Registret får användas för

tillsyn och forskning samt för framställning av statistik.

22 § Registret får innehålla uppgifter om

1. namn eller firma och personnummer eller organisationsnummer för

den som bedriver verksamheten,

2. var verksamheten bedrivs,

3. verksamhetens inriktning,

4. verksamhetens omfattning,

5. antalet yrkesutövare och deras yrkestitlar,

6. verksamhetschefens namn, adress och telefonnummer,

7. patientförsäkring,

8. när inspektion gjorts,

9. datum för Socialstyrelsens beslut angående verksamheten och

10. när anmälan enligt 4 § gjorts.

Registret får inte innehålla uppgifter om enskilda patienter.

23 § Uppgifter enligt 22 § första stycket 8 10 som har tagits in i

registret skall tas bort efter fem år eller då verksamheten lagts ned.

Övriga uppgifter som har tagits in i registret skall tas bort när nya

uppgifter kommer in eller då anmälan görs om att verksamheten lagts

ned.

7 kap. Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet

Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

1 § Frågor om disciplinpåföljd enligt denna lag prövas av Hälso- och

sjukvårdens ansvarsnämnd.

Ansvarsnämnden prövar även frågor som avses i 5 kap. 6 13 §§.

2 § Ansvarsnämnden består av en ordförande och åtta andra ledamöter.

De utses av regeringen för tre år. Ordföranden skall ha varit ordinarie

domare. Övriga ledamöter skall ha särskild insikt i hälso- och sjukvård.

För ordföranden skall för samma tid utses en eller flera

ställföreträdare. En sådan ställföreträdare skall vara eller ha varit

ordinarie domare. För varje annan ledamot skall det finnas ett tillräckligt

antal ersättare som skall utses för samma tid som ledamoten.

3 § Ansvarsnämnden är beslutför med ordföranden och sex andra

ledamöter. Till sammanträde med nämnden skall samtliga ledamöter

kallas. Om en ledamot anmäler förhinder, skall en ersättare kallas.

4 § Ordföranden får ensam fatta beslut

1. som inte innefattar slutligt avgörande i sak, dock inte beslut om

föreläggande att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 9 § första

stycket eller om tillfällig återkallelse enligt 5 kap. 8 §, 9 § andra stycket,

10 § andra stycket eller 12 §, eller om utdömande av vite enligt 10 § i

detta kapitel,

2. som innebär att ett ärende om disciplinpåföljd avgörs i sak, om

beslutet inte gäller en fråga av principiell beskaffenhet och det finns

grundad anledning att anta att ärendet inte kan leda till någon

disciplinpåföljd,

3. om återkallelse på egen begäran av legitimation eller behörighet i

fall när det inte finns hinder mot återkallelse, eller

4. om återkallelse av legitimation enligt 5 kap. 9 § tredje stycket då den

legitimerade inte följt föreläggande om läkarundersökning.

Ärenden som har avgjorts enligt första stycket skall anmälas vid nästa

sammanträde med nämnden.

5 § I fråga om jäv mot den som handlägger ärenden i ansvarsnämnden

skall bestämmelserna i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare

tillämpas.

6 § I fråga om omröstning i ansvarsnämnden skall bestämmelserna i

29 kap. rättegångsbalken om omröstning i domstol med endast lagfarna

ledamöter tillämpas. Ordföranden säger sin mening först.

Handläggning i ansvarsnämnden

7 § Frågor om disciplinpåföljd skall tas upp efter anmälan av

Socialstyrelsen eller av den patient som saken gäller eller, om patienten

inte själv kan anmäla saken, en närstående till patienten.

Frågor som avses i 5 kap. 6 13 §§ tas upp på anmälan av

Socialstyrelsen eller på ansökan av den som saken gäller.

Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att göra anmälan i sådana ärenden som avses i första eller

andra stycket finns i 6 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion

för Riksdagens ombudsmän och i 6 § första stycket lagen (1975:1339)

om Justitiekanslerns tillsyn.

8 § Anmälan eller ansökan till ansvarsnämnden skall göras skriftligen

och vara egenhändigt undertecknad samt innehålla uppgifter om

1. den enskilde anmälarens eller sökandens namn, fördelsetid och post-

adress,

2. namn och adress för ställföreträdare eller ombud om talan förs av

sådan,

3. vem anmälan eller ansökan avser och, om de kan lämnas utan

särskild utredning, uppgifter om dennes yrke, adress och arbetsplats,

4. vilken anmärkning som riktas mot en anmäld och

5. de omständigheter som åberopas till stöd för anmälan eller ansökan.

Om part företräds av ombud skall fullmakt ges in.

9 § Är anmälan eller ansökan så ofullständig att den inte kan läggas till

grund för prövning i sak, skall ansvarsnämnden förelägga anmälaren eller

sökanden att inom en viss tid komma in med kompletterande uppgifter

vid påföljd att ärendet annars inte tas upp till prövning.

10 § Ansvarsnämnden skall se till att varje ärende blir tillräckligt utrett.

Överflödig utredning skall avvisas.

Nämnden får förelägga den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen

att ge in patientjournaler eller andra handlingar som behövs för

utredningen. I föreläggandet får vite sättas ut. Vitet döms ut av nämnden.

11 § Förfarandet är skriftligt. Muntlig förhandling får dock förekomma,

när det kan antas vara till fördel för utredningen.

12 § Anmälan eller ansökan enligt 7 § och det som hör till handlingen

skall snarast överlämnas till den som anmälan eller ansökan avser.

Mottagaren skall föreläggas att svara inom en viss tid.

En sådan underrättelse behövs inte om det är uppenbart att anmälan

eller ansökan inte kan bifallas eller att underrättelsen är onödig.

13 § Den som förelagts att svara skall göra det skriftligen, om inte

ansvarsnämnden bestämmer att svaret får lämnas vid en muntlig

förhandling.

Av svaret skall det framgå om den svarande godtar eller motsätter sig

den åtgärd som sätts i fråga. I det senare fallet bör svaranden ange skälen

för sin inställning och de omständigheter som åberopas.

14 § Kräver en fråga särskild sakkunskap, får ansvarsnämnden inhämta

yttrande från myndigheter, tjänstemän eller andra som är skyldiga att

lämna yttrande i ämnet. Nämnden får också anlita andra sakkunniga i

frågan.

I fråga om sådana sakkunniga som avses i första stycket tillämpas

40 kap. 2 7 och 12 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar.

Ersättning för utlåtande av myndigheter, tjänstemän eller andra som är

skyldiga att lämna yttrande lämnas endast om det är särskilt föreskrivet.

Andra sakkunniga har rätt till ersättning av allmänna medel för sitt

uppdrag. Nämnden får bevilja förskott på sådan ersättning.

15 § Om ansvarsnämnden finner att ett vittne eller en sakkunnig behöver

höras vid domstol eller att någon behöver föreläggas att tillhandahålla en

skriftlig handling eller ett föremål som bevis, skall nämnden begära detta

hos den tingsrätt inom vars område den person vistas som skall höras

eller på annat sätt berörs av åtgärden.

Om det inte finns laga hinder mot det skall rätten hålla förhör eller

meddela föreläggande. I fråga om sådana åtgärder skall i tillämpliga

delar gälla vad som föreskrivs om bevisupptagning i rättegång utom

huvudförhandling.

16 § Till muntlig förhandling skall parterna kallas. En enskild får

föreläggas att inställa sig personligen vid påföljd att det inte utgör hinder

för ärendets vidare handläggning och avgörande om han eller hon uteblir.

En enskild part som har inställt sig till en muntlig förhandling får av

ansvarsnämnden beviljas skälig ersättning av allmänna medel för

kostnader för resa och uppehälle. Nämnden får bevilja förskott på

ersättningen. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas

av regeringen.

17 § Bestämmelserna i 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) skall

tillämpas även på beslut enligt 5 kap. 9 § första och andra stycket, 10 §

andra stycket och 12 § första stycket.

Överlämnande av vissa ärenden

18 § En anmälan som gäller arbetstagare får helt eller delvis överlämnas

av ansvarsnämnden till arbetsgivaren för den åtgärd som kan ankomma

på arbetsgivaren, om det är uppenbart att ärendets behandling i nämnden

inte är påkallad från allmän synpunkt eller för att tillvarata patientens

rätt.

19 § Om en anmälan till ansvarsnämnden innehåller klagomål över

brister i kontakten mellan en patient och hälso- och sjukvårdspersonalen

hos ett landsting eller en kommun eller över något annat liknande

förhållande och om det finns grundad anledning att anta att anmälan inte

kan föranleda disciplinpåföljd enligt denna lag, får nämnden överlämna

anmälan i den delen till landstinget eller kommunen för åtgärd.

20 § Finner ansvarsnämnden i ett ärende att de förutsättningar för

anmälan till åtal som anges i 6 kap. 19 § föreligger, skall nämnden göra

en sådan anmälan.

21 § Bestämmelser om handläggning av sådana ärenden om

disciplinpåföljd eller om prövotid, återkallelse eller begränsning av

behörighet som prövas efter anmälan av Riksdagens ombudsmän eller

Justitiekanslern finns i 6 § femte stycket lagen (1986:765) med

instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 6 § tredje stycket lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn.

8 kap. Ansvarsbestämmelser m.m.

Ansvarsbestämmelser

1 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet påbörjar verksamhet eller i

väsentlig del ändrar tidigare verksamhet utan att ha gjort föreskriven

anmälan till Socialstyrelsen enligt 6 kap. 6 8 §§ döms till böter.

2 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet fortsätter att bedriva

verksamhet i strid med förbud enligt 6 kap. 15 17 §§ döms till böter

eller fängelse i högst sex månader.

3 § Om en läkare, vars legitimation har återkallats eller vars behörighet

annars har upphört, eller en läkare som har begränsad behörighet,

obehörigen och mot ersättning utövar läkaryrket, döms han eller hon till

böter eller fängelse i högst sex månader.

4 § Den som obehörigen och mot ersättning utövar tandläkaryrket döms

till böter eller fängelse i högst sex månader.

Som obehörig utövning av tandläkaryrket anses inte den

yrkesverksamhet som utövas av den som har legitimation som

tandhygienist eller som har föreskriven kompetens som tandhygienist

eller tandsköterska.

5 § Den som bryter mot bestämmelserna i 3 kap. 3 eller 7 § döms till

böter.

6 § Den som bryter mot någon av bestämmelserna i 4 kap. eller som

under utövning av verksamhet som sägs i 4 kap. uppsåtligen eller av

oaktsamhet tillfogar den undersökte eller behandlade skada, som inte är

ringa, eller framkallar fara för sådan skada, döms, om gärningen inte är

belagd med straff enligt 3 4 §§ i detta kapitel, till böter eller fängelse i

högst ett år. Detta gäller oavsett om skadan eller faran orsakats av

olämplig behandling eller genom avbrott i eller dröjsmål med läkarvård.

Den omständigheten att gärningsmannen på grund av brist i utbildning

och erfarenhet inte kunnat inse sjukdomens natur eller förutse skadan

eller faran befriar honom eller henne inte från ansvar.

7 § Till ansvar enligt 3 6 §§ skall inte dömas om gärningen är belagd

med strängare straff i annan lag.

Vitesföreläggande m.m.

8 § Har någon genom dom, som vunnit laga kraft, funnits skyldig till

brott som anges i 6 §, får Socialstyrelsen meddela förbud för honom eller

henne att under viss tid eller för alltid utöva verksamhet som avses i 4

kap. Ett sådant förbud får förenas med vite.

Den som överträtt ett vitesförbud enligt första stycket får inte dömas

till straff för sådan verksamhet som omfattas av vitesförbudet.

Överklagande av ansvarsnämndens beslut

9 § Ansvarsnämndens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

10 § Ansvarsnämndens slutliga beslut får överklagas av

1. Socialstyrelsen för att tillvarata allmänna intressen,

2. enskild, som enligt 7 kap. 7 § första stycket har anmält en fråga om

disciplinpåföljd, om beslutet har gått den enskilde emot, eller

3. någon annan som beslutet angår, om det har gått honom eller henne

emot.

Överklagande av Socialstyrelsen skall ske inom tre veckor från det att

beslutet har meddelats.

Bestämmelser om rätt för Riksdagens ombudsmän och för

Justitiekanslern att överklaga beslut om disciplinpåföljd, prövotid eller i

behörighetsfråga med anledning av fel i yrkesutövning finns i 7 § lagen

(1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän och i 7 § lagen

(1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn. Sådant överklagande skall ske

inom tre veckor från det att beslutet har meddelats.

11 § Andra beslut av ansvarsnämnden än som avses i 10 § får överklagas

av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot.

12 § Beslut av ansvarsnämnden som inte innebär att ett ärende avgörs,

får överklagas endast i samband med överklagande av det slutliga

beslutet i ärendet.

Ett beslut som inte är slutligt får dock överklagas särskilt när nämnden

1. ogillat en invändning om jäv mot en ledamot av nämnden eller en

invändning om att det finns hinder mot prövningen,

2. avvisat ett ombud eller ett biträde,

3. förordnat om saken i avvaktan på att ärendet avgörs,

4. förelagt någon att genomgå läkarundersökning enligt 5 kap. 9 §

första stycket,

5. förelagt någon vid vite enligt 7 kap. 10 § andra stycket att inkomma

med patientjournaler eller andra handlingar,

6. utdömt vite, eller

7. förordnat om ersättning för någons medverkan i ärendet.

13 § Beslut i frågor som avses i 5 kap. 6 13 §§ gäller omedelbart om

inte annat anges i beslutet.

Har verkställigheten av ett beslut om prövotid avbrutits till följd av

beslut av domstol efter överklagande, men föreskrivs därefter ändå

prövotid, skall endast den tid under vilken verkställighet ägt rum räknas

in i prövotiden.

14 § Om inte något annat föreskrivits, är Socialstyrelsen motpart till den

yrkesutövare som överklagat ansvarsnämndens eller domstols slutliga

beslut enligt denna lag. Om en enskild har anmält disciplinärendet är

också han eller hon yrkesutövarens motpart.

Bestämmelsen i 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) om

förvaltningsmyndighets partsställning gäller inte i fråga om mål där

ansvarsnämnden fattat beslut enligt denna lag.

Överklagande av Socialstyrelsens beslut m.m.

15 § Beslut som Socialstyrelsen eller allmän förvaltningsdomstol

meddelar enligt denna lag gäller omedelbart, om inte annat anges i

beslutet.

16 § Socialstyrelsens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol, om beslutet gäller

1. behörighet, rätt att använda en skyddad yrkestitel och legitimation

enligt 3 kap.,

2. förbud att utöva verksamhet enligt 8 § och 6 kap. 20 §,

3. föreläggande enligt 6 kap. 9 § att lämna upplysningar, handlingar

eller annat material,

4. föreläggande enligt 6 kap. 13 § att avhjälpa missförhållanden i

verksamheten,

5. förbud att driva verksamhet enligt 6 kap. 15 eller 16 §, eller

6. förbud tills vidare att driva verksamhet enligt 6 kap. 17 §.

Andra beslut av Socialstyrelsen enligt denna lag får inte överklagas.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Ytterligare föreskrifter

17 § Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om

1. behörighet och legitimation för hälso- och sjukvårdspersonalen,

2. skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonalen om detta behövs till

skydd för enskilda eller hälso- och sjukvårdens bedrivande i övrigt,

3. att anmälan enligt 6 kap. 6 § skall innehålla uppgifter utöver dem

som anges i 6 kap. 7 §, om det är av särskilt värde för tillsynen och

4. hur anmälningsskyldigheten enligt 6 kap. 4 § första stycket skall

fullgöras.

Regeringen får överlåta åt Socialstyrelsen att meddela föreskrifter som

avses i första stycket.

________________

Föreskrifter om ikraftträdande av denna lag meddelas i lagen

(1998:000) om införande av lagen (1998:000) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område.

Förslag till lag om införande av lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område;

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Lagen (1998:000) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens

område träder i kraft den 1 januari 1999.

Vid ikraftträdandet skall följande lagar upphöra att gälla, nämligen

lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och

sjukvårdens område, lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom

hälso- och sjukvården m.m., lagen (1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och sjukvården, lagen (1994:954) om

disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område och lagen

(1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården.

2 § I denna lag avses med

behörighetslagen lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom

hälso- och sjukvården m.m.,

disciplinpåföljdslagen lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på

hälso- och sjukvårdens område,

tillsynslagen lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården

och

den nya lagen lagen (1998:000) om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område.

Behörighet

3 § Behörighetslagens bestämmelser om rätt att utöva yrke som

apotekare och receptarie skall, trots vad som sägs i 1 §, gälla fram till den

1 januari 2000.

4 § Den som den 1 juli 1993 eller därefter har gått igenom treårig

högskoleutbildning med inriktning mot diagnostisk radiologi skall efter

ansökan få legitimation som sjuksköterska enligt den ordning som gällde

före den 1 juli 1993.

5 § Den som fått tandläkarexamen enligt de bestämmelser som gällde

före den 1 juli 1994 skall fullgöra praktisk tjänstgöring enligt

bestämmelser som gällde före denna tidpunkt för att få legitimation som

tandläkare.

6 § Regeringen får föreskriva vilka utbildningar som under tiden fram

till den 1 januari 2009 skall anses likvärdiga med sjukhusfysikerexamen

vid ansökan om legitimation som sjukhusfysiker.

Prövotid

7 § Föreskrift om prövotid får inte meddelas i fall där omständigheter

som skulle kunna leda till sådan föreskrift hänför sig till tid före den nya

lagens ikraftträdande.

Verksamhetstillsyn

8 § Övergångsbestämmelserna till tillsynslagen skall alltjämt gälla.

Prövning i Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd och preskription

9 § Ärenden som har anmälts till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd

före den 1 oktober 1994 skall prövas enligt lagen (1980:11) om tillsyn

över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. Disciplinpåföljd får dock inte

åläggas om så inte kan ske även enligt disciplinpåföljdslagens eller den

nya lagens bestämmelser.

10 § Disciplinpåföljdslagens bestämmelser om preskription skall gälla

för förseelser som är begångna före den nya lagens ikraftträdande.

Överklagande

11 § Överklagande av beslut som har meddelats före den 1 januari 1999

sker enligt äldre bestämmelser.

Övriga bestämmelser

12 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till en föreskrift som

har ersatts genom en bestämmelse i den nya lagen eller i denna lag, skall

hänvisningen i stället avse den nya bestämmelsen.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763)

Härigenom föreskrivs att 2 a, 15 och 29 §§ hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a §2

Hälso- och sjukvården skall bedrivas så att den uppfyller kraven på en

god vård. Detta innebär att den skall särskilt

1. vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i

vården och behandlingen,

2. vara lätt tillgänglig,

3. bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet,

4. främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och

sjukvårdspersonalen.

Vården och behandlingen skall så långt det är möjligt utformas och

genomföras i samråd med patienten.

Varje patient som vänder sig till

hälso- och sjukvården skall, om det

inte är uppenbart obehövligt,

snarast ges en medicinsk

bedömning av sitt hälsotillstånd.

Patienten skall ges upplysningar om

detta tillstånd och om de

behandlingsmetoder som står till

buds. Om upplysningarna inte kan

lämnas till patienten skall de i

stället lämnas till en närstående till

patienten. Upplysningar får dock

inte lämnas till patienten eller

någon närstående i den mån det

finns hinder för detta i 7 kap. 3 §

eller 6 § sekretesslagen (1980:100)

eller i 8 § andra stycket eller 9 §

första stycket lagen (1994:953) om

åligganden för personal inom

hälso- och sjukvården.

Varje patient som vänder sig till

hälso- och sjukvården skall, om det

inte är uppenbart obehövligt,

snarast ges en medicinsk

bedömning av sitt hälsotillstånd.

Patienten skall ges upplysningar om

detta tillstånd och om de

behandlingsmetoder som står till

buds. Om upplysningarna inte kan

lämnas till patienten skall de i

stället lämnas till en närstående till

patienten. Upplysningar får dock

inte lämnas till patienten eller

någon närstående i den mån det

finns hinder för detta i 7 kap. 3 §

eller 6 § sekretesslagen (1980:100)

eller i 2 kap. 8 § andra stycket eller

9 § första stycket lagen (1998:000)

om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område.

15 §3

I landstingen skall finnas

möjligheter till anställning för

läkares allmäntjänstgöring enligt

lagen (1984:542) om behörighet att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården m.m. i sådan omfattning

att alla läkare som avlagt

läkarexamen och läkare med

utländsk utbildning som

föreskrivits allmäntjänstgöring ges

möjlighet att fullgöra praktisk

tjänstgöring för att få legitimation

som läkare. Anställning för

allmäntjänstgöring skall ske för viss

tid.

I landstingen skall finnas

möjligheter till anställning för

läkares allmäntjänstgöring enligt 3

kap. lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område i sådan

omfattning att alla läkare som

avlagt läkarexamen och läkare med

utländsk utbildning som

föreskrivits allmäntjänstgöring ges

möjlighet att fullgöra praktisk

tjänstgöring för att få legitimation

som läkare. Anställning för

allmäntjänstgöring skall ske för viss

tid.

I landstingen skall också finnas möjligheter till anställning för läkares

specialiceringstjänstgöring enligt nämnda lag i en omfattning som

motsvarar det planerade framtida behovet av läkare med

specialistkompetens i klinisk verksamhet. Regeringen får föreskriva att

läkare under sådan tjänstgöring med anställning vid en enhet som har

upplåtits för grundläggande högskoleutbildning av läkare skall anställas

för viss tid.

29 §4

Inom hälso- och sjukvård skall det finnas någon som svarar för

verksamheten (verksamhetschef). Verksamhetschefen får dock bestämma

över diagnostik eller vård och behandling av enskilda patienter endast om

han eller hon har tillräcklig kompetens och erfarenhet för detta.

Inom psykiatrisk tvångsvård och

vid tvångsisolering enligt

smittskyddslagen (1988:1472) skall

verksamhetschefens uppgifter utövas

av läkare med specialistkompetens

(chefsöverläkare) eller, vid

tvångsisolering, av sådan

befattningshavare som förordnats

enligt 50 § smittskyddslagen.

Verksamhetschefen ansvarar för

ledningsuppgifter inom den

psykiatriska tvångsvården endast

om han eller hon är läkare med

specialistkompetens

(chefsöverläkare). Om

verksamhetschefen inte har en

sådan kompetens, skall en läkare

med specialistkompetens ges i

uppdrag att fullgöra dessa särskilda

ledningsuppgifter.

Vid tvångsisolering enligt

smittskyddslagen (1988:1472) skall

verksamhetschefens uppgifter utövas

av en läkare med

specialistkompetens

(chefsöverläkare) eller av en sådan

befattningshavare som förordnats

enligt 50 a § smittskyddslagen.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Lagen omtryckt 1992:567.

2 Senaste lydelse 1997:142.

3 Senaste lydelse 1997:980.

4 Senaste lydelse 1996:787.

Förslag till lag om ändring i patientjournallagen (1985:562)

Härigenom föreskrivs att 9 § och 16 § patientjournallagen (1985:562)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Skyldig att föra patientjournal är

1. den som enligt lagen

(1984:542) om behörighet att utöva

yrke inom hälso- och sjukvården

m.m. har legitimation eller särskilt

förordnande att utöva visst yrke,

Skyldig att föra patientjournal är

1. den som enligt 3 kap. lagen

(1998:000) om yrkesverksamhet på

hälso-och sjukvårdens område har

legitimation eller särskilt

förordnande att utöva visst yrke,

2. den som, utan att ha legitimation för yrket, utför arbetsuppgifter som

annars bara skall utföras av logoped, psykolog eller psykoterapeut inom

den allmänna hälso- och sjukvården eller sådana arbetsuppgifter inom

den enskilda hälso- och sjukvården som biträde åt legitimerad

yrkesutövare,

3. den som är verksam som

arbetsterapeut, kurator eller

sjukhusfysiker i den allmänna

hälso- och sjukvården.

3. den som är verksam som

kurator i den allmänna hälso- och

sjukvården.

Var och en som för patientjournal svarar för sina uppgifter i journalen

16 §2

En journalhandling inom enskild

hälso- och sjukvård skall på

begäran av patienten så snart som

möjligt tillhandahållas honom för

läsning eller avskrivning på stället

eller i avskrift eller kopia, om inte

annat följer av 8 § andra stycket

eller 9 § första stycket lagen

(1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och

sjukvården.

En journalhandling inom enskild

hälso- och sjukvård skall på

begäran av patienten så snart som

möjligt tillhandahållas honom för

läsning eller avskrivning på stället

eller i avskrift eller kopia, om inte

annat följer av 2 kap. 8 § andra

stycket eller 9 § första stycket lagen

(1988:000) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område.

Frågor om utlämnande av en journalhandling enligt första stycket

prövas av den som är ansvarig för patientjournalen. Anser denne att

journalhandlingen eller någon del av den inte bör lämnas ut, skall han

genast med eget yttrande överlämna frågan till Socialstyrelsen för

prövning.

I fråga om överklagande av Socialstyrelsens beslut enligt andra stycket

gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen

(1980:100).

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1992:1566.

2 Senaste lydelse 1994:958.

Förslag till lag om ändring i patientskadelagen (1996:799)

Härigenom föreskrivs att 5 § patientskadelagen (1996:799) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

I denna lag avses med

h ä l s o- o c h s j u k v å r d:

sådan verksamhet som omfattas av

hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) eller tandvårdslagen

(1985:125), annan liknande

medicinsk verksamhet samt

verksamhet inom detaljhandeln

med läkemedel, allt under

förutsättning att det är fråga om

verksamhet som utövas av personal

som omfattas av lagen (1994:953)

om åligganden för personal inom

hälso- och sjukvården.

v å r d g i v a r e: statlig

myndighet, landsting och kommun i

fråga om sådan hälso- och sjukvård

som myndigheten, landstinget eller

kommunen har ansvar för (offentlig

vårdgivare) samt enskild som

bedriver hälso- och sjukvård

(privat vårdgivare).

I denna lag avses med

h ä l s o- o c h s j u k v å r d:

sådan verksamhet som omfattas av

hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763) eller tandvårdslagen

(1985:125), annan liknande

medicinsk verksamhet samt

verksamhet inom detaljhandeln

med läkemedel, allt under

förutsättning att det är fråga om

verksamhet som utövas av personal

som omfattas av 1 kap. lagen

(1998:000) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område.

v å r d g i v a r e: fysisk eller

juridisk person som bedriver hälso-

och sjukvård.

________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om försäljning

av teknisk sprit m.m.

Härigenom föreskrivs att 5 c § lagen (1961:181) om försäljning av

teknisk sprit m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 c §1

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in en läkares eller en tandläkares

behörighet att förskriva teknisk

sprit enligt 9 eller 10 § lagen

(1994:954) om disciplinpåföljd

m.m. på hälso- och sjukvårdens

område får sådan teknisk sprit på

ordination av läkaren eller

tandläkaren inte lämnas ut.

Detsamma gäller när Veterinära

ansvarsnämnden dragit in eller

begränsat en veterinärs behörighet

att förskriva teknisk sprit.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in en läkares eller en tandläkares

behörighet att förskriva teknisk

sprit enligt 5 kap. 10 eller 11 §

lagen (1988:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område får sådan

teknisk sprit på ordination av

läkaren eller tandläkaren inte

lämnas ut. Detsamma gäller när

Veterinära ansvarsnämnden dragit

in eller begränsat en veterinärs

behörighet att förskriva teknisk

sprit.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1996:1158.

Förslag till lag om ändring i läkemedelslagen (1992:859)

Härigenom föreskrivs att 22 c § läkemedelslagen (1992:859) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Förslagen lydelse

22 c §1

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in läkares eller tandläkares

behörighet att förskriva

alkoholhaltiga läkemedel enligt 9

eller 10 § lagen (1994:954) om

disciplinpåföljd m.m. på hälso- och

sjukvårdens område, får sådant

läkemedel på ordination av läkaren

eller tandläkaren inte lämnas ut.

Detsamma gäller när Veterinära

ansvarsnämnden dragit in eller

begränsat veterinärs behörighet att

förskriva alkoholhaltiga läkemedel.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd begränsat eller dragit

in en läkares eller en tandläkares

behörighet att förskriva

alkoholhaltiga läkemedel enligt 5

kap. 10 eller 11 § lagen (1998:000)

om yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område, får sådant

läkemedel på ordination av läkaren

eller tandläkaren inte lämnas ut.

Detsamma gäller när Veterinära

ansvarsnämnden dragit in eller

begränsat en veterinärs behörighet

att förskriva alkoholhaltiga

läkemedel.

__________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1996:1153.

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande av läkare,

tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande skall ske med största

försiktighet.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd dragit in eller

begränsat en läkares eller en

tandläkares behörighet att förskriva

narkotiska läkemedel enligt 9 eller

10 § lagen (1994:954) om

disciplinpåföljd m.m. på hälso- och

sjukvårdens område får sådant

läkemedel inte lämnas ut på

ordination av läkaren eller

tandläkaren. Detsamma gäller om

Veterinära ansvarsnämnden dragit

in eller begränsat en veterinärs

behörighet att förskriva narkotiska

läkemedel.

Om Hälso- och sjukvårdens

ansvarsnämnd dragit in eller

begränsat en läkares eller en

tandläkares behörighet att förskriva

narkotiska läkemedel enligt 5 kap.

10 eller 11 § lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område får sådant

läkemedel inte lämnas ut på

ordination av läkaren eller

tandläkaren. Detsamma gäller om

Veterinära ansvarsnämnden dragit

in eller begränsat en veterinärs

behörighet att förskriva narkotiska

läkemedel.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1994:955.

Förslag till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125)

Härigenom föreskrivs att 14 § tandvårdslagen (1985:125) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §1

Tandläkare under

specialistutbildning enligt lagen

(1984:542) om behörighet att utöva

yrke inom hälso- och sjukvården

m.m. skall förordnas för viss tid.

Tandläkare under

specialistutbildning enligt 3 kap.

lagen (1998:000) om

yrkesverksamhet på hälso- och

sjukvårdens område skall förordnas

för viss tid.

Tandläkare i vars arbetsuppgifter ingår att i väsentlig omfattning

medverka i den grundläggande högskoleutbildningen för

tandläkarexamen, skall anställas för begränsad tid, om regeringen

föreskriver det.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1995:842.

Förslag till lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion

för Riksdagens ombudsmän

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Ombudsman avgör ärende genom beslut, vari han får uttala sig om

huruvida åtgärd av myndighet eller befattningshavare strider mot lag

eller annan författning eller annars är felaktig eller olämplig.

Ombudsman får även göra sådana uttalanden som avser att främja

enhetlig och ändamålsenlig rättstillämpning.

Ombudsman får som särskild åklagare väcka åtal mot

befattningshavare som genom att åsidosätta vad som åligger honom i

tjänsten eller uppdraget har begått annan brottslig gärning än

tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott. Ger utredningen i ärende

ombudsman anledning anta att sådan brottslig gärning begåtts, tillämpas

vad som föreskrivs i lag om förundersökning, åtal och åtalsunderlåtelse

samt om allmän åklagares befogenheter i övrigt i fråga om brott under

allmänt åtal. I mål som har väckts vid tingsrätt bör talan fullföljas till

Högsta domstolen endast om synnerliga skäl föranleder det.

Om befattningshavare genom att

åsidosätta vad som åligger honom i

tjänsten eller uppdraget gjort sig

skyldig till fel, som kan beivras

genom disciplinärt förfarande, får

ombudsman göra anmälan till den

som har befogenhet att besluta om

disciplinpåföljd. Om den som är

legitimerad eller annars behörig att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får ombudsman göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om återkallelse av legitimationen

eller behörigheten. Motsvarande

anmälan får göras i fråga om

begränsning av sådan legitimerad

yrkesutövares behörighet, om

denna har missbrukat sin

behörighet på något annat sätt.

Om befattningshavare genom att

åsidosätta vad som åligger honom i

tjänsten eller uppdraget gjort sig

skyldig till fel, som kan beivras

genom disciplinärt förfarande, får

ombudsman göra anmälan till den

som har befogenhet att besluta om

disciplinpåföljd. Om den som är

legitimerad eller annars behörig att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får ombudsman göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om återkallelse av legitimationen

eller behörigheten. Motsvarande

anmälan får göras i fråga om

begränsning av sådan legitimerad

yrkesutövares behörighet, om

denne har missbrukat sin

behörighet på något annat sätt. Om

den som är legitimerad

yrkesutövare inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel varit

oskicklig vid utövning av sitt yrke

eller på annat allvarligt sätt visat

sig olämplig att utöva yrket, får

ombudsman göra anmälan i fråga

om prövotid till den som har

befogenhet att besluta därom.

Anser ombudsman det vara påkallat att befattningshavare avskedas

eller avstängs från sin tjänst på grund av brottslig gärning eller grov eller

upprepad tjänsteförseelse, får han göra anmälan härom till den som har

befogenhet att besluta om sådan åtgärd.

När ombudsman har gjort anmälan i ett sådant ärende som avses i

tredje eller fjärde stycket skall han i ärendet få tillfälle att komplettera

egen utredning och att yttra sig över utredning som har tillförts ärendet

av någon annan samt att närvara, om muntligt förhör hålls. Vad som nu

har sagts gäller dock inte ärenden om avstängning.

7 §2

Har myndighet meddelat beslut mot

befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för tjänstemän i lag eller

annan författning om disciplinansvar

eller om avskedande eller avstängning

från tjänsten på grund av brottslig

gärning eller tjänsteförseelse, får

ombudsman föra talan vid domstol om

ändring i beslutet. Detsamma gäller i

fråga om myndighets beslut i ärende

om disciplinansvar mot den som

tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen

eller är veterinär, krigsman eller

disciplinansvarig enligt lagen

(1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m. samt i fråga om

myndighets beslut i ärende om sådan

behörighetsfråga som avses i 6 §

tredje stycket. Närmare bestämmelser

om sådan talan meddelas i lag eller

annan författning.

Har myndighet meddelat beslut mot

befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för tjänstemän i lag eller

annan författning om disciplinansvar

eller om avskedande eller avstängning

från tjänsten på grund av brottslig

gärning eller tjänsteförseelse, får

ombudsman föra talan vid domstol om

ändring i beslutet. Detsamma gäller i

fråga om myndighets beslut i ärende

om disciplinansvar mot den som

tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen

eller är veterinär, krigsman eller

disciplinansvarig enligt lagen

(1994:1811) om disciplinansvar inom

totalförsvaret, m.m. samt i fråga om

myndighets beslut i ärende om

prövotid eller sådan behörighetsfråga

som avses i 6 § tredje stycket.

Närmare bestämmelser om sådan talan

meddelas i lag eller annan författning.

Har befattningshavare enligt vad därom är föreskrivet sökt ändring vid

domstol i beslut som avses i första stycket och har beslutet tillkommit

efter anmälan av ombudsman, företräder ombudsmannen det allmänna

som befattningshavarens motpart i tvisten. Detsamma gäller, om

ombudsmannen har sökt ändring i beslutet.

Vad i lag eller annan författning är föreskrivet om arbetsgivare skall i

fråga om tvister som avses i denna paragraf äga motsvarande tillämpning

på ombudsman. Bestämmelserna i 4 kap. 7 § och 5 kap. 1 § första stycket

lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister skall dock ej tillämpas i

fråga om tvist i vilken ombudsman för talan.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1997:561.

2 Senaste lydelse 1994:2068.

Förslag till lag om ändring i lagen (1975:1339) om

Justitiekanslerns tillsyn

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1975:1339) om justitiekanslerns

tillsyn skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Har befattningshavare åsidosatt

vad som åligger honom i hans tjänst

och kan felet beivras genom

disciplinärt förfarande, får

justitiekanslern göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om disciplinpåföljd. Om den som är

legitimerad eller annars behörig att

utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får justitiekanslern göra anmälan

till den som har befogenhet att

besluta om återkallelse av

legitimationen eller behörigheten.

Motsvarande anmälan får göras i

fråga om begränsning av sådan

legitimerad yrkesutövares

behörighet, om denne har

missbrukat sin behörighet på något

annat sätt.

Har befattningshavare åsidosatt

vad som åligger honom i hans tjänst

och kan felet beivras genom

disciplinärt förfarande, får

Justitiekanslern göra anmälan till

den som har befogenhet att besluta

om disciplinpåföljd. Om den som

är legitimerad eller annars behörig

att utöva yrke inom hälso- och

sjukvården, tandvården eller

detaljhandeln med läkemedel eller

yrke som veterinär har varit grovt

oskicklig vid utövningen av sitt

yrke eller på annat sätt visat sig

uppenbart olämplig att utöva detta,

får Justitiekanslern göra anmälan

till den som har befogenhet att

besluta om återkallelse av

legitimationen eller behörigheten.

Motsvarande anmälan får göras i

fråga om begränsning av sådan

legitimerad yrkesutövares

behörighet, om denne har

missbrukat sin behörighet på något

annat sätt. Om den som är

legitimerad yrkesutövare inom

hälso- och sjukvården, tandvården

eller detaljhandeln med läkemedel

varit oskicklig vid utövning av sitt

yrke eller på annat allvarligt sätt

visat sig olämplig att utöva yrket,

får Justitiekanslern göra anmälan i

fråga om prövotid till den som har

befogenhet att besluta därom.

Anser Justitiekanslern det vara påkallat att befattningshavare avskedas

eller avstänges från sin tjänst på grund av brottslig gärning eller grov

eller upprepad tjänsteförseelse, får han göra anmälan härom till den som

har befogenhet att besluta om sådan åtgärd.

När Justitiekanslern har gjort anmälan i ett sådant ärende som avses i

första eller andra stycket skall han i ärendet få tillfälle att komplettera

egen utredning och att yttra sig över utredning som har tillförts ärendet

av någon annan samt att närvara, om muntligt förhör hålls. Vad som nu

sagts gäller dock inte ärenden om avstängning.

7 §2

Har myndighet meddelat beslut

mot befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för offentliga

tjänstemän i lag eller annan

författning om disciplinansvar eller

om avskedande eller avstängning

från tjänsten på grund av brottslig

gärning eller tjänsteförseelse, får

Justitiekanslern föra talan vid

domstol om ändring i beslutet.

Detsamma gäller i fråga om

myndighets beslut i ärende om

disciplinansvar mot den som tillhör

hälso- och sjukvårdspersonalen eller

är veterinär, krigsman eller

disciplinansvarig enligt lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. samt i

fråga om myndighets beslut i ärende

om sådan behörighetsfråga som

avses i 6 § första stycket. Närmare

bestämmelser om sådan talan

meddelas i lag eller annan

författning.

Har myndighet meddelat beslut mot

befattningshavare i ärende om

tillämpningen av särskilda

bestämmelser för offentliga

tjänstemän i lag eller annan författning

om disciplinansvar eller om

avskedande eller avstängning från

tjänsten på grund av brottslig gärning

eller tjänsteförseelse, får

Justitiekanslern föra talan vid domstol

om ändring i beslutet. Detsamma

gäller i fråga om myndighets beslut i

ärende om disciplinansvar mot den

som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen eller är veterinär,

krigsman eller disciplinansvarig enligt

lagen (1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. samt i fråga

om myndighets beslut i ärende om

prövotid eller sådan behörighetsfråga

som avses i 6 § första stycket.

Närmare bestämmelser om sådan talan

meddelas i lag eller annan författning.

Har befattningshavare enligt vad därom är föreskrivet sökt ändring vid

domstol i beslut som avses i första stycket och har beslutet tillkommit

efter anmälan av Justitiekanslern, företräder Justitiekanslern det allmänna

som befattningshavarens motpart i tvisten. Detsamma gäller, om

Justitiekanslern har sökt ändring i beslutet.

Vad i lag eller annan författning är föreskrivet om arbetsgivare skall i

fråga om tvister som avses i denna paragraf äga motsvarande tillämpning

på Justitiekanslern. Bestämmelserna i 4 kap. 7 § och 5 kap. 1 § första

stycket lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister skall dock ej

tillämpas i fråga om tvist i vilken Justitiekanslern för talan.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1987:996.

2 Senaste lydelse 1994:2068.

Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § mervärdesskattelagen (1994:200)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §1

Från skatteplikt undantas omsättning av tjänster som utgör sjukvård,

tandvård eller social omsorg samt tjänster av annat slag och varor som

den som tillhandahåller vården eller omsorgen omsätter som ett led i

denna.

Undantaget omfattar även

 kontroller och analyser av prov som tagits som ett led i sjukvården

eller tandvården, och

 omsättning av dentaltekniska produkter och av tjänster som avser

sådana produkter, när produkten eller tjänsten tillhandahålls tandläkare,

dentaltekniker eller den för vars bruk produkten är avsedd.

Undantaget gäller inte omsättning av glasögon eller andra

synhjälpmedel även om varorna omsätts som ett led i tillhandahållandet

av sjukvård.

Undantaget gäller inte

omsättning av varor när de omsätts

som ett led i tillhandahållandet av

en sjukvårdstjänst utförd med stöd

av en särskild legitimation som

apotekare eller receptarie.

Undantaget gäller inte vid vård av djur.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

1 Senaste lydelse 1994:498.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-03-17

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet

Arne Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 5 februari 1998 (Socialdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

(1998:000),

2. lag om införande av lagen (1998:000) om yrkesverksamhet på hälso-

och sjukvårdens område,

3. lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

4. lag om ändring i patientjournallagen (1985:562),

5. lag om ändring i patientskadelagen (1996:799),

6. lag om ändring i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit

m.m.,

7. lag om ändring i läkemedelslagen (1992:859),

8. lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika,

9. lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125),

10. lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion för Riksdagens

ombudsmän,

11. lag om ändring i lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn och

12. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorerna

Maria Lockman och Christina Fleur och samt kammarrättsassessorn

Mikael[REDACTED_EFTERNAMN].

Till Lagrådet har inkommit en skrivelse från Legitimerade Kiroprakto-

rers Riksorganisation.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område

Allmänna synpunkter

Den föreslagna lagen avser att ersätta fem lagar rörande hälso- och sjuk-

vård, nämligen lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot yrkesverk-

samhet på hälso- och sjukvårdens område, lagen (1984:542) om behörig-

het att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m., lagen (1994:953) om

åligganden för personal inom hälso- och sjukvården, lagen (1994:954)

om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område och lagen

(1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården. Lagförslaget inne-

håller därutöver vissa nyheter i sak.

Lagrådet har trots att några av de berörda lagarna tillämpats endast

kort tid inte något att invända mot att centrala bestämmelser rörande

yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården nu samlas i en och samma

författning. Den föreslagna lagens inriktning och disposition föranleder

inte heller någon erinran från Lagrådets sida. Samtidigt tvingas Lagrådet

konstatera att lagförslaget framstår som otillräckligt genomarbetat. Som

Lagrådet kommer att utveckla närmare i det följande är det svårt att få

någon klar uppfattning om vilken innebörd grundläggande begrepp och

uttryck avses ha. I vissa fall synes vidare de föreslagna bestämmelserna

sinsemellan svårförenliga vartill kommer att lagtexten inte alltid stämmer

överens med motivuttalandena. En förutsättning för att det remitterade

förslaget skall kunna läggas till grund för lagstiftning är därför att det

med beaktande av Lagrådets synpunkter bearbetas ytterligare under det

fortsatta lagstiftningsarbetet.

Innebörden av vissa begrepp

I 1 kap. 1 '''' anges att det i lagen ges bestämmelser om yrkesverksamhet

på hälso- och sjukvårdens område. Med hälso- och sjukvård avses enligt

1 kap. 2 '''' "sådan verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen

(1982:763), tandvårdslagen (1985:125) samt verksamhet inom detaljhan-

del med läkemedel".

Med hälso- och sjukvård avses i hälso- och sjukvårdslagen (HSL) åt-

gärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och

skador. Till hälso- och sjukvården i den lagen hör även sjuktransporter

samt att ta hand om avlidna (1 '''' HSL).

Av det anförda följer att det remitterade lagförslagets definition på

hälso- och sjukvård är något mer omfattande än motsvarande definition i

HSL. Det är givetvis mindre lyckat att det centrala begreppet hälso- och

sjukvård givits olika betydelse i två grundläggande författningar på om-

rådet. Lagrådet har emellertid förståelse för att det ansetts ändamålsenligt

att inkludera tandvård och detaljhandel med läkemedel i det nya

regelsystemet och anser sig därför kunna godta vad som föreslagits i

detta hänseende.

Enligt 1 kap. 3 '''' avses med vårdgivare i den föreslagna lagen "fysisk

eller juridisk person som bedriver hälso- och sjukvård". Innehållet i para-

grafen är hämtat från 2 '''' tredje stycket lagen (1996:786) om tillsyn över

hälso- och sjukvården (tillsynslagen).

Begreppet vårdgivare har betydelse bl.a. vid bedömningen av om

Socialstyrelsen kan ingripa mot den som utövar verksamhet med anknyt-

ning till hälso- och sjukvårdens område (jfr 6 kap. 1 ''''). Socialstyrelsen

kan exempelvis med stöd av 6 kap. 13-15 '''''''' förelägga en vårdgivare att

avhjälpa uppmärksammade missförhållanden eller förbjuda denne att

bedriva verksamheten.

Innebörden av det i 1 kap. 3 '''' använda uttrycket "bedriver hälso- och

sjukvård" synes kunna ge upphov till tvekan. Rent språkligt ligger det

nära till hands att uppfatta uttrycket som omfattande även privata, i

betydelsen icke yrkesmässiga, vårdinsatser. För en sådan tolkning kan

även anföras att det i andra föreskrifter i det remitterade förslaget t.ex.

2 kap. 4 '''', 3 kap. 7 '''' och 4 kap. 1 '''' sägs att dessa gäller enbart

yrkesverksamhet eller yrkesmässighet inom hälso- och sjukvårdsom-

rådet. Mot att det citerade uttrycket innefattar privat hälso- och sjukvård

talar dock att det inte framstår som rimligt om exempelvis Socialstyrel-

sens tillsyn skulle avse all icke yrkesmässig verksamhet. Vid föredrag-

ningen inför Lagrådet har också upplysts att endast yrkesmässiga vård-

givare skall omfattas av förslaget och att meningen varit att denna

begränsning skulle följa av bestämmelserna i 1 kap. 1 '''' om lagens inne-

håll.

Enligt Lagrådets uppfattning ger varken 1 kap. 1 '''' eller lagtexten i öv-

rigt klart besked om i vad mån begreppet vårdgivare i 1 kap. 3 '''' kan om-

fatta andra än sådana som bedriver yrkesmässig hälso- och sjukvård. An-

ses en begränsning till yrkesmässig verksamhet motiverad en inskränk-

ning som Lagrådet inte har något att invända mot bör detta framgå av

lagtexten.

Även i ett annat hänseende synes begreppet vårdgivare kunna ge upp-

hov till tolkningsproblem. Det synes närmare bestämt vara oklart om den

som utövar verksamhet som avses i 4 kap. 1 '''' (kvacksalveri) är en vård-

givare enligt lagens definition.

Rubriken till 4 kap. lyder "Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso-

och sjukvårdande åtgärder". Enligt 4 kap. 1 '''' gäller bestämmelserna i

kapitlet den som yrkesmässigt undersöker annans hälsotillstånd eller

behandlar annan för sjukdom eller därmed jämförligt tillstånd genom att

vidta eller föreskriva åtgärder i förebyggande, botande eller lindrande

syfte. Bestämmelserna gäller dock inte den som enligt 1 kap. 4 '''' tillhör

hälso- och sjukvårdspersonalen. Av 4 kap. 2 och 3 '''''''' framgår vidare att

den som utövar verksamhet som avses i 4 kap. 1 '''' inte får behandla vissa

sjukdomar eller använda vissa behandlingsmetoder och att denne inte

heller får undersöka eller behandla barn under åtta år.

Ordalydelsen av 4 kap. 1 '''' kan knappast ges någon annan innebörd än

att bestämmelserna i 4 kap. gäller viss hälso- och sjukvård som

(yrkesmässigt) bedrivs av annan än den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen. Den som bedriver verksamheten skulle därmed bli

vårdgivare enligt 1 kap. 3 ''''. En sådan innebörd framstår emellertid som

mindre väl förenlig med lagförslaget i övrigt. Konsekvensen skulle näm-

ligen bli att den som exempelvis bedriver alternativ medicinsk verksam-

het enligt 4 kap. 1 '''' kommer att omfattas av bestämmelserna i 6 kap. om

socialstyrelsens tillsyn (se 6 kap. 1 ''''), exempelvis skyldigheten att göra

anmälan innan verksamheten påbörjas (6 kap. 6 ''''), att lämna upplys-

ningar om verksamheten (6 kap. 9 '''') och att följa styrelsens föreläggan-

den att avhjälpa missförhållanden (6 kap. 13 ''''). I 8 kap. 6 '''' finns

emellertid särskilda regler om straff för den som bryter mot någon av

bestämmelserna i 4 kap. och i 8 kap. 8 '''' finns en bestämmelse om att

Socialstyrelsen får förbjuda den som genom lagakraftvunnen dom funnits

skyldig till brott som anges i 8 kap. 6 '''' att utöva verksamhet som avses i

4 kap. Avsikten har uppenbarligen varit att enbart bestämmelserna i 8

kap. 6 och 8 '''''''' och alltså inte bestämmelserna i 6 kap. skall tillämpas

på verksamhet som avses i 4 kap. Enligt Lagrådets mening bör det av

lagtexten tydligt framgå att den som bedriver sådan verksamhet som

avses i 4 kap. 1 '''' inte skall omfattas av tillsyn enligt 6 kap. En lösning

kan vara att ta in en bestämmelse om detta i 6 kap. 1 ''''.

I 1 kap. 4 '''' första stycket 2 och 3 förekommer som ett led i definitio-

nen av hälso- och sjukvårdspersonal uttrycket "vård, behandling eller

undersökning" av patienter. Samma uttryck återfinns i 2 kap. 7 §

(komplement till Lex Maria), 5 kap. 2 '''' (kretsen av personer som kan

träffas av disciplinpåföljd) och 6 kap. 4 '''' (Lex Maria). I 2 kap. om all-

männa skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal sägs i 1 '''' att en

patient skall ges sakkunnig och omsorgsfull "vård" och att "vården" så

långt som möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten.

I 2 kap. 2 '''' föreskrivs att den som har ansvaret för "vården" skall se till

att patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de

behandlingsmetoder som finns.

För Lagrådet framstår det som osäkert hur begreppet "vård, behandling

eller undersökning" förhåller sig till begreppet "vård" och hur båda dessa

begrepp förhåller sig till "hälso- och sjukvård" enligt 1 kap. 2 ''''. Det sy-

nes antagligt att uttrycket "vård, behandling eller undersökning" i 2 kap.

7 '''', 5 kap. 2 '''' och 6 kap. 4 '''' är avsett att ha en snävare innebörd än

"hälso- och sjukvård". Huruvida en sådan begränsning är åsyftad och

motiverad när uttrycket används i 1 kap. 4 '''' synes dock högst ovisst.

Liknande frågor kan ställas beträffande begreppet vård i 2 kap. 1 och

2 ''''''''.

Det är ägnat att försvåra förståelsen för och tillämpningen av en

lagstiftning om samma uttryck används i olika betydelser och om olika

uttryck används i en och samma betydelse. I vad mån detta är fallet

beträffande uttrycken "hälso- och sjukvård", "vård, behandling eller

undersökning" och "vård" är det svårt att ha någon bestämd uppfattning

om. Enligt Lagrådets mening är det angeläget att nu behandlade frågor

klarläggs under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Den i det remitterade förslaget använda terminologin framstår även i

andra hänseenden som oklar. Lagrådet återkommer till detta bl.a. i sam-

band med kommentaren till 8 kap. 3 och 4 ''''''''.

Förhållandet till hälso- och sjukvårdslagen

2 kap. 1-3 '''''''' innehåller bestämmelser om allmänna skyldigheter för

hälso- och sjukvårdspersonalen. I 1 '''' sägs bl.a. att vården så långt som

möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten och att

patienten skall visas omtanke och respekt. Enligt 2 '''' skall den som har

ansvaret för vården om möjligt se till att patienten får upplysningar om

sitt hälsotillstånd och om de behandlingsmetoder som finns. Av 3 ''''

framgår bl.a. att de efterlevande till en avliden patient skall visas hänsyn

och omtanke.

De återgivna bestämmelserna avses ersätta nuvarande nära nog

likalydande bestämmelser i 2-4 '''''''' lagen (1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen). Från den

synpunkten föranleder förslaget inte någon erinran (jfr dock vad Lagrådet

i det föregående anfört om termen "vård"). Till saken hör emellertid att

bestämmelser av i stort sett samma innehåll finns intagna även i 2 a -

2 c '''''''' HSL, låt vara att sistnämnda bestämmelser enligt sin lydelse riktar

sig till den som bedriver hälso- och sjukvård och inte, som i det remitte-

rade förslaget, till hälso- och sjukvårdens personal.

Det lämpliga i denna dubbla reglering kan enligt Lagrådets mening

sättas i fråga. För den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen kan det

te sig egendomligt att vid sidan av sina skyldigheter enligt 2 kap. 1-3 ''''''''

behöva beakta ett antal liknande men något annorlunda formulerade krav

som intagits i en annan författning. Lagrådet förordar att nu berörda

bestämmelser i ett lämpligt sammanhang omarbetas så att den dubbla

regleringen elimineras.

1 kap. 4 ''''

I paragrafen definieras vad som i lagen avses med hälso- och sjukvårds-

personal. Med sådan personal avses bl.a., enligt första stycket (punkt 1),

den som har legitimation eller med stöd av 3 kap. 6 '''' använder en skyd-

dad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården. De yrkestitlar vilkas

användning är skyddad enligt sistnämnda lagrum är audionom, biomedi-

cinsk analytiker, dietist och ortopedingenjör.

Enligt definitionen i förevarande lagrum föreligger den skillnaden att

den som har legitimation alltid räknas till hälso- och sjukvårdspersonal

medan den som har rätt till skyddad yrkestitel räknas till sådan personal

endast om han eller hon "använder" yrkestiteln. Varken i lagrådsremissen

eller i det betänkande som ligger till grund för det remitterade förslaget

(SOU 1996:138) har närmare utvecklats vad begreppet "använder" inne-

bär i förevarande sammanhang.

Enligt Lagrådets mening kan det diskuteras om det är lämpligt att låta

frågan om en yrkesutövare utgör hälso- och sjukvårdspersonal avgöras av

om denne använder sin yrkestitel. För såväl den enskilde yrkesutövaren

som för patienter och andra som anlitar yrkesutövaren måste det inte

sällan vara svårt att avgöra om rekvisitet "använder" är uppfyllt. Det är

tydligt att i bedömningen härav får ingå bl.a. huruvida yrkestiteln före-

kommer i yrkesregister eller telefonkatalog eller på brevpapper, fakturor,

dörrskylt eller liknande. För den som anlitar en yrkesutövare kan det

emellertid vara svårt att veta hur det förhåller sig i dessa avseenden inte

minst när det gäller nystartade verksamheter. Det kan också vara svårt att

avgöra om en yrkesutövare, som använt yrkestiteln, kan sluta att använda

denna med verkan att han inte längre räknas som hälso- och

sjukvårdspersonal och vad som i så fall krävs för detta. Även för yrkes-

utövaren själv kan det som sagt vara svårt att i dessa och andra avseen-

den veta vad som gäller. Det är vidare att märka att rätten att använda de

ifrågavarande skyddade yrkestitlarna enligt förslaget knyts till vissa

examens- eller kompetensbevis. Det torde vara möjligt för en yrkes-

utövare att i sin verksamhet åberopa ett sådant bevis utan att han för den

skull kan sägas använda den yrkestitel som har sin grund i beviset. En

sådan ordning framstår som ologisk. En svaghet med den föreslagna ord-

ningen är också att yrkesutövaren i viss mån ges möjlighet att inta olika

ståndpunkter till frågan om han använder yrkestiteln beroende på i vilket

sammanhang frågan aktualiseras.

Det anförda visar enligt Lagrådets mening att den föreslagna ordningen

kan vålla problem i den praktiska tillämpningen. Även om vissa

klarlägganden skulle kunna göras i motiven anser Lagrådet att det är

tveksamt om man bör behålla en ordning där användningen av yrkestiteln

är avgörande för om en yrkesutövare skall räknas som hälso- och

sjukvårdspersonal eller inte. Frågan om en yrkesutövare hör till denna

personalkategori har stor betydelse för såväl yrkesutövaren som personer

som anlitar honom. Det är viktigt att någon osäkerhet inte föreligger

mellan parterna på denna punkt.

En möjlighet att tillgodose kravet på tydlighet skulle kunna vara att

låta en frivillig registrering hos Socialstyrelsen vara avgörande i fråga

om såväl tillhörigheten till hälso- och sjukvårdspersonalen som rätten att

använda den skyddade yrkestiteln. I betänkandet (SOU 1996:138)

diskuterades om en central registrering skulle införas men tanken avvisa-

des med hänvisning till de administrativa insatser registreringen skulle

kräva. Enligt Lagrådets mening kan det med hänsyn till vad Lagrådet

anfört i det föregående finnas anledning att överväga frågan på nytt.

2 kap. 6 ''''

Paragrafen, som har förts över i oförändrat skick från 7 '''' åliggandelagen,

behandlar delegation av arbetsuppgifter.

Enligt första stycket får den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen

överlåta en arbetsuppgift till någon annan endast när det är förenligt med

kravet på en god och säker vård. Av förarbetena till bestämmelsen fram-

går att en förutsättning för att en arbetsuppgift skall kunna överlåtas till

någon annan är att den som överlåter uppgiften själv har formell kompe-

tens för denna (se prop. 1993/94:149 s. 70 och 119). Om detta skall gälla

generellt bör bestämmelsen förtydligas på denna punkt.

I andra stycket föreskrivs att den som överlåter en arbetsuppgift för

vilken det krävs formell kompetens till någon som saknar sådan kompe-

tens svarar för att den som fått uppgiften har förutsättningar att fullgöra

denna. Enligt Lagrådets mening är bestämmelsen olyckligt utformad. En

arbetsuppgift för vilken det krävs formell kompetens kan inte överlåtas

till någon som saknar sådan kompetens (jfr prop. 1993/94:149 s. 70). Av

förarbetena till bestämmelsen framgår att avsikten är att uttrycka att den

som överlåter en arbetsuppgift till någon som saknar formell kompetens

för denna uppgift inte ansvarar för hur denne fullgör uppgiften men

däremot för sin bedömning att denne skall kunna fullgöra den (se prop.

1993/94:149 s. 67 och 119). Detta följer i och för sig redan av första

stycket i förevarande paragraf. Lagrådet har dock ingen erinran mot att

en uttrycklig bestämmelse om detta tas in i andra stycket. För att den av-

sedda innebörden skall komma till klart uttryck bör bestämmelsen

emellertid formuleras om.

Lagrådet förordar att andra stycket ges följande lydelse:

"Den som överlåter en arbetsuppgift till någon annan svarar för att

denne har förutsättningar att fullgöra uppgiften."

2 kap. 8 ''''

Paragrafen är en av tre paragrafer (8-10 '''''''') som reglerar tystnadsplikten

för den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen inom

den enskilda hälso- och sjukvården. I tredje stycket anges att bestämmel-

serna i 6 kap. 5 '''' som motsvarar första stycket i förevarande paragraf

gäller för den som genom anställning, uppdrag eller annan liknande

grund deltar eller har deltagit i verksamhet som omfattas av lagen utan att

därför tillhöra eller ha tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen.

Avsikten med bestämmelsen i tredje stycket är tydligen endast att ge

upplysning om att lagen innehåller föreskrifter om tystnadsplikt även för

vissa personer som inte faller inom kretsen av hälso- och sjukvårdsper-

sonal. Bestämmelsen har emellertid formulerats inte som ren upplysning

utan som en materiell regel. Det kan enligt Lagrådet vidare ifrågasättas

om det från systematisk synpunkt är lämpligt att i förevarande paragraf ta

in en erinran om vad som gäller för andra än hälso- och sjukvårdsperso-

nal. Det ifrågavarande kapitlet gäller ju endast skyldigheter för hälso-

och sjukvårdspersonal. Lagrådet förordar att tredje stycket får utgå.

2 kap. 9 ''''

I paragrafen anges att den som tillhör eller har tillhört hälso- och

sjukvårdspersonalen inom den enskilda hälso- och sjukvården inte får

röja en uppgift från en enskild om någon annan persons hälsotillstånd

eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att det finns en risk

för att den som lämnat uppgiften eller någon närstående till uppgiftsläm-

naren utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

Det kan konstateras att bestämmelsen förbjuder inte bara som 2 kap.

8 och 10 '''''''' ett röjande som sker obehörigen utan röjande över huvud

taget. Det finns inte heller till skillnad från 2 kap. 8 '''' något undantag

för det fall uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning eller någon

särreglering i fråga om tystnadsplikt i förhållande till den som uppgif-

terna avser. Det innebär att sekretessen enligt paragrafen är undantagslös.

Enligt den allmänna motiveringen finns motsvarande bestämmelse för

offentligt anställd personal i 7 kap. 6 '''' sekretesslagen. Sistnämnda

bestämmelse har visserligen i allt väsentligt samma innebörd som före-

varande paragraf. Det finns emellertid trots detta betydande skillnader i

fråga om tystnadsplikten i förevarande avseende mellan å ena sidan

offentligt anställda och å andra sidan anställda inom den enskilda vården.

För de offentligt anställda gäller sålunda undantag från tystnadsplikten

bl.a. enligt 14 kap. 1 '''' sekretesslagen för det fall uppgiftsskyldighet föl-

jer av lag eller förordning och enligt 14 kap. 2 '''' för det fall en myndighet

behöver uppgiften för t.ex. förundersökning eller rättegång. Någon

motivering till den ifrågavarande skillnaden har inte lämnats vare sig i

förevarande lagstiftningsärende eller i det lagstiftningsärende genom vil-

ket den aktuella regeln ursprungligen infördes (prop. 1980/81:28, KU10;

6 a '''' lagen 1980:11 om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen

m.fl.). I sistnämnda lagstiftningsärende synes dock målsättningen ha varit

att tystnadsplikten i princip skulle vara densamma för hälso- och

sjukvårdspersonalen, oavsett om fråga var om allmän eller enskild

verksamhet (a. prop. s. 22 f.). Enligt Lagrådets mening bör i det fortsatta

lagstiftningsarbetet övervägas om det finns skäl att upprätthålla den här

berörda skillnaden mellan offentliganställda och anställda i enskild vård.

5 kap. 2 ''''

Enligt denna paragraf gäller bestämmelserna i 3-5 '''''''' endast yrkesutöv-

ning som har samband med undersökning, vård och behandling av

patienter eller klinisk forskning på människor. Av förarbetena till den

motsvarande bestämmelsen i 3 '''' disciplinpåföljdslagen framgår att avsik-

ten är från tillämpningsområdet för bestämmelserna om disciplinansvar

undanta fall som inte avser den egentliga patientvården (se prop.

1993/94:149 s. 122).

Detta undantag torde följa även av den av Lagrådet föreslagna lydelsen

av 5 kap. 3 '''' första stycket. Godtas det förslaget ifrågasätter Lagrådet om

förevarande paragraf fyller någon egentlig funktion. Paragrafen synes

kunna utgå. I vart fall bör paragrafen omformuleras så att den begräns-

ning som avses kommer till tydligare uttryck.

5 kap. 3 ''''

Paragrafen, som motsvarar 4 '''' disciplinpåföljdslagen, innehåller de

grundläggande bestämmelserna om disciplinpåföljd. Enligt första stycket

(första meningen) får disciplinpåföljd åläggas om den som tillhör hälso-

och sjukvårdspersonalen uppsåtligen eller av oaktsamhet inte gör vad han

eller hon är skyldig att göra enligt 2 kap. 1, 2, 4, 6, 8 och 9 '''''''' eller enligt

någon annan föreskrift som är av direkt betydelse för säkerheten av vår-

den.

I förarbetena till disciplinpåföljdslagen uttalas att disciplinpåföljd skall

kunna komma i fråga endast när åligganden som har direkt betydelse för

patientsäkerheten inte följts (se prop. 1993/94:149 s. 75f och 122).

Avsikten är således att det i första stycket använda uttrycket "som är av

direkt betydelse för säkerheten i vården" skall syfta på såväl åligganden

enligt de uppräknade paragraferna i 2 kap. som åligganden "enligt någon

annan föreskrift". Detta kan dock inte utläsas av lagtexten (jfr RÅ 1997

ref. 17). Lagrådet förordar att första meningen i första stycket ges föl-

jande lydelse:

"Om den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen uppsåtligen eller

av oaktsamhet inte fullgör en sådan skyldighet enligt 2 kap. 1, 2, 4, 6, 8

eller 9 '''' eller någon annan föreskrift som är av direkt betydelse för säker-

heten i vården, får disciplinpåföljd åläggas."

5 kap. 6 ''''

Genom paragrafen införs en ny form av offentligrättsligt ingripande,

föreskrift om prövotid. Syftet med denna nya sanktion är att om möjligt

förebygga en framtida återkallelse av legitimation. För att markera att det

rör sig om en särskild sanktionsform bör rubriken närmast före paragra-

fen ändras till "Prövotid" och en särskild rubrik "Återkallelse av legiti-

mation" tas in nämast före 7 ''''.

I första stycket regleras två fall då prövotid kan föreskrivas för den

som fått legitimation att utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården. Det

första fallet är när denne varit oskicklig vid utövning av sitt yrke. I

författningskommentaren sägs att prövotid i ett sådant fall skall kunna

föreskrivas när en legitimerad yrkesutövare visat sig så oskicklig att var-

ning inte bedöms som en tillräckligt ingripande åtgärd. Enligt Lagrådets

mening bör denna förutsättning framgå av lagtexten.

Det andra fallet då prövotid kan föreskrivas enligt första stycket är när

den legitimerade yrkesutövaren på annat allvarligt sätt visat sig olämplig

att utöva sitt yrke. Enligt författningskommentaren tar detta fall sikte på

förfaranden som inte avser den egentliga patientvården och förfaranden

som lett till åtal, dvs. förfaranden där förutsättningar att meddela varning

inte föreligger till följd av 2 och 4 '''''''' i förevarande kapitel. Detta framgår

emellertid inte av lagtexten. Enligt Lagrådets mening kan det också

ifrågasättas om en sådan begränsning är befogad. Om en legitimerad

yrkesutövare på annat sätt än genom oskicklighet har visat sig olämplig

att utöva sitt yrke, kan det finnas anledning att föreskriva prövotid även i

fall då varning i och för sig kan komma i fråga men en sådan åtgärd inte

framstår som tillräckligt ingripande. Att den legitimerade yrkesutövaren

skall ha visat sig olämplig på ett "allvarligt" sätt behöver dock inte anges

(och är inte heller språkligt korrekt); det ligger i sakens natur att endast

allvarligare förseelser e.d. kan visa att någon är olämplig för sitt yrke.

Med hänvisning härtill och till vad Lagrådet anfört i anslutning till

5 kap. 2 '''' förordas att första stycket ges följande lydelse:

"En prövotid om tre år kan föreskrivas för den som fått legitimation att

utöva ett yrke inom hälso- och sjukvården, om denne varit oskicklig vid

utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig olämplig för yrket och

varning inte framstår som en tillräckligt ingripande åtgärd eller inte kan

komma i fråga enligt 3 eller 4 ''''."

5 kap. 7 ''''

Som Lagrådet tidigare förordat bör rubriken "Återkallelse av legitima-

tion" tas in närmast före denna paragraf.

Enligt första stycket (punkt 4) skall legitimation att utöva ett yrke inom

hälso- och sjukvården återkallas, om den legitimerade ålagts prövotid

enligt 6 '''' första stycket och under prövotiden på nytt gjort sig skyldig till

en allvarlig förseelse eller annars på ett allvarligt sätt visat sig olämplig

att utöva yrket.

Att prövotid kan föreskrivas för en legitimerad yrkesutövare som, utan

att ha visat sig olämplig att utöva sitt yrke, har gjort sig skyldig till en

allvarlig förseelse sägs inte i 5 kap. 6 '''' första stycket. Där används i

stället uttrycket att denne har varit oskicklig vid utövning av sitt yrke.

Enligt Lagrådets mening bör motsvarande uttryck användas i förevarande

bestämmelse. Som Lagrådet anfört vid den tidigare nämnda bestämmel-

sen är det vidare onödigt och dessutom språkligt inkorrekt att före-

skriva att den legitimerade yrkesutövaren skall ha visat sig olämplig att

utöva sitt yrke på ett "allvarligt" sätt.

På grund av det anförda förordar Lagrådet att första stycket 4 i föreva-

rande paragraf ges följande lydelse:

"ålagts prövotid enligt 6 '''' första stycket och under prövotiden på nytt

varit oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig

olämplig att utöva yrket."

6 kap. 5 ''''

Enligt paragrafens första stycke får den som på grund av anställning,

uppdrag eller annan liknande grund deltar eller har deltagit i verksamhet

som omfattas av kapitlet inte obehörigen röja vad han eller hon därvid

fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållan-

den. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör uppgiftsskyldig-

het som följer av lag eller förordning. Av paragrafens andra och tredje

stycken framgår att första stycket inte gäller för det allmännas verksam-

het och inte heller för hälso- och sjukvårdspersonal.

Första stycket tar således sikte på personer som deltar i privat hälso-

och sjukvård utan att tillhöra hälso- och sjukvårdspersonalen. För hälso-

och sjukvårdspersonalen gäller motsvarande bestämmelser enligt 2 kap.

8 § första stycket. För sådan personal gäller dessutom ett antal andra

bestämmelser om tystnadsplikt, nämligen 2 kap. 8 '''' andra stycket samt

2 kap. 9 och 10 ''''''''. Vidare finns bestämmelser om uppgiftsskyldighet i

2 kap. 11 ''''. Några motsvarigheter till dessa bestämmelser har inte före-

slagits för de personer som förevarande paragraf avser. Frågan om en

samordning av bestämmelserna för olika personkategorier som verkar

inom hälso- och sjukvården har inte heller diskuterats i remissen.

Det är enligt Lagrådets mening svårt att se varför skillnader har gjorts i

berörda avseenden mellan å ena sidan hälso- och sjukvårdspersonalen

och å andra sidan övriga personer som deltar i vården. En samordning av

bestämmelserna bör övervägas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

6 kap. 19 ''''

I paragrafen föreskrivs skyldighet för Socialstyrelsen att göra åtalsan-

mälan. Enligt första stycket skall, om inte annat följer av 7 kap. 20 '''',

sådan anmälan göras om den mot vilken disciplinpåföljd kan övervägas

är skäligen misstänkt för att i yrkesutövningen ha begått ett brott för vil-

ket fängelse är föreskrivet.

Skyldigheten att göra åtalsanmälan gäller således bara beträffande den

mot vilken disciplinpåföljd kan övervägas och inte beträffande den mot

vilken längre gående åtgärder i form av prövotid eller återkallelse kan

övervägas. Begränsningen av skyldigheten att göra åtalsanmälan till

disciplinpåföljdsfall synes hänga samman med bestämmelsen i 5 kap. 4 ''''

enligt vilken ett disciplinärt förfarande inte får inledas eller fortsättas i

fråga om en förseelse som anmälts till åtal. Enligt Lagrådets mening bör

man dock inte, när man reglerar skyldigheten att göra åtalsanmälan, be-

gränsa regleringen till endast vissa av de fall som skall föranleda

åtalsanmälan.

Lagrådet föreslår att paragrafen ges följande lydelse:

"Socialstyrelsen skall göra anmälan till åtal, om någon i fall som avses

i 18 '''' är skäligen misstänkt för att i yrkesutövningen ha begått ett brott

för vilket fängelse är föreskrivet. Detta gäller dock inte om anmälan har

gjorts enligt 7 kap. 20 ''''."

6 kap. 20 ''''

Enligt första stycket får Socialstyrelsen, om det finns sannolika skäl att

misstänka att någon i sin verksamhet bryter mot bestämmelserna i 3 kap.

3 eller 5-7 '''', förelägga denne att för viss tid upphöra med sin verksam-

het. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Enligt andra stycket får

den som överträtt ett vitesföreläggande inte dömas till straff för sådan

verksamhet som omfattas av vitesföreläggandet. Av 8 kap. 5 '''' framgår

att den som bryter mot bestämmelserna i 3 kap. 3 eller 5-7 '''' döms till

böter .

Bestämmelserna i förevarande paragraf är nya och avser fall då någon

obehörigen använder beteckningen legitimerad (3 kap. 3 '''') eller en

yrkestitel som är skyddad (3 kap. 5 och 6 '''''''') eller som kan förväxlas

med en sådan (3 kap. 7 ''''). Det är givetvis viktigt att förhindra sådana

lagöverträdelser. Det kan emellertid enligt Lagrådets mening ifrågasättas

om den påföljd som föreskrivs i förevarande paragraf och som innebär

ett temporärt förbud att driva näringsverksamhet är den som i första

hand bör tillgripas.

Rätten att driva näring och utöva yrke är grundlagsskyddad enligt

2 kap. 20 '''' regeringsformen. Begränsningar i rätten får enligt lagrummet

införas endast för att skydda angelägna allmänna intressen. Även om så-

dana intressen i och för sig kan anses föreligga i de aktuella fallen är det

inte givet att den föreslagna regleringen bör godtas. En reglering av

förevarande slag måste utformas så att det föreligger proportionalitet

mellan ingreppet och motstående intressen.

Enligt förevarande paragraf krävs för verksamhetsförbud endast att

personen i fråga brutit mot de angivna bestämmelserna i 3 kap. Varken i

remissen eller i det betänkande som ligger till grund för det remitterade

förslaget (SOU 1996:138) diskuteras närmare behovet av ett sådant

verksamhetsförbud för att förhindra de ifrågavarande lagöverträdelserna.

Det framgår sålunda inte varför mindre ingripande åtgärder, som förbud

vid vite att använda beteckningen legitimerad eller den skyddade yrkes-

titeln, skulle vara otillräckliga. Det bör i sammanhanget påpekas att den

aktuella bestämmelsen hade ett vidare tillämpningsområde enligt för-

slaget i betänkandet. Den omfattade där också brott mot de s.k.

kvacksalveribestämmelserna och synes ha utformats just med tanke på

sådana fall. I lagrådsremissen har brotten mot kvacksalveribestämmel-

serna i stället brutits ut och reglerats för sig i 8 kap. 6 och 8 ''''''''. Det är

därvid att märka att kraven för att meddela verksamhetsförbud är

strängare enligt sistnämnda paragraf än enligt förevarande paragraf; bl.a.

krävs att personen i fråga genom dom, som vunnit laga kraft, funnits

skyldig till brott.

Slutsatsen av det anförda blir att Lagrådet avstyrker att det nu införs

bestämmelser om verksamhetsförbud enligt förslaget i 6 kap. 20 ''''.

Frågan om vilka åtgärder som bör kunna tillgripas mot den som bryter

mot förbudet att använda beteckningen legitimerad eller skyddad yrkes-

titel bör enligt Lagrådets mening övervägas ytterligare.

8 kap. 3 ''''

I paragrafen, som motsvarar 10 '''' första stycket första meningen

behörighetslagen, föreskrivs att den som obehörigen och mot ersättning

utövar läkaryrket kan ådömas straff. Det gäller dock bara läkare vars

legitimation har återkallats eller vars behörighet annars har upphört eller

en läkare som har begränsad behörighet.

I den föreslagna lagen definieras inte vad som avses med uttrycket

"utövar läkaryrket" och någon sådan definition torde inte heller finnas i

någon annan författning (jfr prop. 1983/84:179 s. 46 f.). Viss ledning kan

möjligen hämtas från 3 kap. 4 ''''. Av den paragrafen framgår att endast

den som har legitimation för läkaryrket eller som särskilt förordnats att

utöva det är behörig att utöva yrke som läkare. Motsatsvis synes den

slutsatsen kunna dras att andra personkategorier i och för sig kan utöva

läkaryrket i lagens mening men att det i så fall sker obehörigen. Huruvida

sådana kategorier kan omfatta både personer med läkarexamen och

personer utan läkarexamen ger lagtexten dock inte någon upplysning om.

Av betydelse är också bestämmelserna i 4 kap. Dessa bestämmelser

bygger på tanken att envar har inom de gränser som dras upp i kapitlet

 rätt att yrkesmässigt undersöka annans hälsotillstånd eller behandla

annan för sjukdom. Att beteckna sådan verksamhet som utövande av

läkaryrket går inte att förena med den ensamrätt till yrket som följer av

3 kap. 4 ''''.

Det kan mot den nu redovisade bakgrunden hävdas att

straffbestämmelsen i den nu behandlade paragrafen inte är tillämplig om

exempelvis en läkare, vars legitimation återkallats, utan åberopande av

sin tidigare behörighet bedriver verksamhet som är tillåten enligt 4 kap.

Mycket tyder dock på att en sådan begränsning av det straffbara området

inte varit åsyftad. Enligt Lagrådets mening måste sambandet mellan

förevarande straffbestämmelse och bestämmelserna i 3 kap. 4 '''' och

4 kap. klarläggas under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

8 kap. 4 ''''

I första stycket föreskrivs att den som obehörigen och mot ersättning

utövar tandläkaryrket kan ådömas straff. Till skillnad från vad som före-

slagits beträffande läkare omfattar kriminaliseringen en vidsträckt

personkrets och är alltså inte begränsad till den vars legitimation åter-

kallats e.d.

Vad Lagrådet i anslutning till 8 kap. 3 '''' uttalat om läkare gäller till

viss del även tandläkare. Bestämmelsen i 3 kap. 4 '''' om ensamrätt till

yrke är utformad på samma sätt för tandläkare som för läkare. I detta

hänseende föreligger ingen motsättning mellan bestämmelsen om ensam-

rätt och den nu aktuella straffbestämmelsen. Frågan är emellertid hur

dessa bestämmelser förhåller sig till verksamhet som avses i 4 kap. 1 §.

Ordalagen i den paragrafen synes inte utgöra något hinder mot att sådan

verksamhet omfattar t.ex. tandvård (jfr 1 kap. 2 ''''). Den rätt som i så fall

föreligger enligt 4 kap. att bedriva alternativ tandvård är inte förenlig

med en generell kriminalisering av verksamheten. Under det fortsatta

lagstiftningsarbetet måste därför räckvidden av straffbestämmelsen i

första stycket i förevarande paragraf analyseras och preciseras.

I andra stycket anges att yrkesverksamhet som utövas av den som har

legitimation som tandhygienist eller som har föreskriven kompetens som

tandhygienist eller tandsköterska inte anses som obehörig utövning av

tandläkaryrket. Innebörden av bestämmelsen synes oklar. Läst enligt sin

ordalydelse kommer bestämmelsen i konflikt med vad som sägs i 3 kap.

4 '''' om ensamrätt till tandläkaryrket. I enlighet med vad Lagrådet har

anfört i anslutning till 8 kap. 3 '''' framstår det vidare som tveksamt om

tandläkaryrket över huvud taget kan utövas av annan än den som avlagt

tandläkarexamen. Lagrådet är närmast av uppfattningen att bestämmel-

serna i andra stycket kan undvaras.

Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

29 ''''

Andra stycket innebär enligt författningskommentaren att annan än

chefsöverläkare skall kunna vara verksamhetschef för en enhet där det

bedrivs psykiatrisk tvångsvård samt att en chefsöverläkare även fortsätt-

ningsvis skall utöva verksamhetschefens uppgifter i den del av vården

som regleras i tvångspsykiatrilagarna. För att den avsedda innebörden

skall komma till bättre uttryck förordar Lagrådet att bestämmelsen ges

följande lydelse:

"Ansvaret för ledningsuppgifter rörande den psykiatriska tvångsvården

utövas av en läkare med specialistkompetens (chefsöverläkare). Är

verksamhetschefen inte en läkare med sådan kompetens, fullgörs dessa

uppgifter av en särskilt utsedd chefsöverläkare."

Tredje stycket bör enligt Lagrådets mening på motsvarande sätt ges

följande lydelse:

"Ansvaret för ledningsuppgifter rörande tvångsisolering enligt

smittskyddslagen (1988:1472) utövas av en läkare med specialistkompe-

tens (chefsöverläkare). Är verksamhetschefen inte en läkare med sådan

kompetens, fullgörs dessa uppgifter av en särskilt utsedd chefsöverläkare

eller av en befattningshavare som förordnats enligt 50 a '''' smittskydds-

lagen."

Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudsmän

6 ''''

I tredje stycket föreslås som en ny fjärde mening en bestämmelse om

anmälan av ombudsman i fråga om prövotid som avses i den föreslagna

lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Enligt

denna bestämmelse får ombudsman göra en sådan anmälan bl.a. om en

legitimerad yrkesutövare på ett allvarligt sätt visat sig olämplig att utöva

sitt yrke.

Med anledning av den ändring som Lagrådet har föreslagit i 5 kap. 6 §

första stycket lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens om-

råde bör ordet "allvarligt" utgå i förevarande bestämmelse.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns

tillsyn

6 ''''

Denna paragraf bör ändras på det sätt Lagrådet förordat beträffande 6 ''''

lagen (1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 mars 1998

Närvarande: statsrådet Freivalds, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:109 Yrkesverksamhet på hälso-

och sjukvårdens område

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag (1998:000) om

yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens

område

3 kap. 2, 11 och 12 §§

samt 8 kap. 17 §

Lag (1998:000) om

införande av lagen

(1998:000) om

yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens

område

6 §

 Lagen omtryckt 1992:567.

 Senaste lydelse 1997:142.

 Senaste lydelse 1997:980.

 Senaste lydelse 1996:787.

1 Senaste lydelse 1992:1566.

2 Senaste lydelse 1994:958.

1 Senaste lydelse 1997:561.

2 Senaste lydelse 1994:2068.

1 Senaste lydelse 1987:996.

2 Senaste lydelse 1994:2068.

Prop. 1997/98:109

44

1

Prop. 1997/98:109

45

72

73

Prop. 1997/98:109

82

141

142

Prop. 1997/98:109

144

184

185

Prop. 1997/98:109

Bilaga 1

196

Prop. 1997/98:109

Bilaga 1

198

Prop. 1997/98:109

Bilaga 2

212

Prop. 1997/98:109

Bilaga 2

213

Prop. 1997/98:109

Bilaga 3

215

Prop. 1997/98:109

Bilaga 3

213

Prop. 1997/98:109

Bilaga 4

219

Prop. 1997/98:109

Bilaga 4

221

Prop. 1997/98:109

Bilaga 5

225

Prop. 1997/98:109

Bilaga 5

226

Prop. 1997/98:109

Bilaga 6

230

Prop. 1997/98:109

Bilaga 6

231

Prop. 1997/98:109

Bilaga 7

235

Prop. 1997/98:109

Bilaga 7

231

Prop. 1997/98:109

Bilaga 8

267

Prop. 1997/98:109

Bilaga 8

268

Prop. 1997/98:109

Bilaga 9

281

Prop. 1997/98:109

Bilaga 9

282

Prop. 1997/98:109

287

Prop. 1997/98:109

282

Prop. 1997/98:109

288

283