Regeringens proposition

1995/96:133

Några frågor om rättsprövning m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 15 februari 1996

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut (rättsprövningslagen), som nu är tidsbegränsad, skall

permanentas. Vidare föreslås en ny bestämmelse i rättsprövningslagen, enligt

vilken muntlig förhandling skall hållas i rättsprövningsärenden, om sökanden

begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Ändringarna föreslås träda i

kraft den 1 juli 1996.

 I propositionen övervägs om rättsprövningslagens tillämpningsområde bör

utvidgas samt om det i svensk rätt bör införas en generell möjlighet till s.k.

dröjsmålstalan i förvaltningsärenden som avser myndighetsutövning mot en

enskild. I dessa avseenden läggs inga förslag fram.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av

 vissa förvaltningsbeslut................................... 3

3 Ärendet och dess beredning ................................ 4

4 Permanentning av rättsprövningslagen ...................... 5

5 Muntlig förhandling i rättsprövningsärenden................ 7

6 Rättsprövningslagens tillämpningsområde.................... 10

7 Fullföljdshänvisning....................................... 13

8 Dröjsmålstalan ............................................ 13

9 Kostnader.................................................. 16

10 Författningskommentar...................................... 16

Bilaga 1 Delar av kommitténs sammanfattning av betänkandet .. 17

Bilaga 2 Kommitténs lagförslag............................... 19

Bilaga 3 Förteckning över de remissinstanser som yttrat sig ellerberetts

tillfälle att yttra sig över betänkandet ........................ 22

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag......................... 23

Bilaga 5 Lagrådets yttrande.................................. 24

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde .................... 26

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:205) om

rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 a §, samt närmast före 3

a § en ny rubrik av följande lydelse,

 dels att ikraftträdandebestämmelserna till lagen skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Muntlig förhandling

--------------------------------------------------------------------

 3 a §

 Domstolen skall hålla muntlig

 förhandling, om sökanden begär det

 och det inte är uppenbart obe-

 hövligt.

 Denna lag träder i kraft den 1 Denna lag träder i kraft den 1

juni 1988. Den tillämpas på beslut juni 1988.

som meddelas under tiden från

ikraftträdandet till utgången av år

1997.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

3 Ärendet och dess beredning

I januari 1992 tillkallades den kommitté som kom att anta namnet Fri-och

rättighetskommittén (Ju 1992:01). I utredningens uppdrag (dir. 1991:119) ingick

att överväga en förstärkning av regeringsformens fri- och rättighetsskydd, att

utreda frågan om vidgade möjligheter till domstolsprövning av normbeslut och

förvaltningsbeslut samt att överväga om och i så fall hur den europeiska

konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna (Europakonventionen) kunde införlivas med svensk rätt. Kommittén fick

stor frihet att ta upp olika frågor på de områden som uppdraget avsåg.

 Fri- och rättighetskommittén överlämnade i april 1993 sitt delbetänkande Fri-

och rättighetsfrågor (SOU 1993:40). Betänkandet har lett till lagstiftning

(prop. 1993/94:117, bet. 1993/94:KU24, rskr. 1993/94:246, bet. 1994/95:KU5,

rskr. 1994/95:11, SFS 1994:1219, SFS 1994:1468). Genom SFS 1994:1219 har

Europakonventionen inkorporerats i svensk rätt. I bet. 1994/95:KU5 finns en ny

översättning av konventionen.

 I augusti 1994 överlämnade kommittén sitt slutbetänkande Domstolsprövning av

förvaltningsärenden (SOU 1994:117). I betänkandet föreslås att lagen (1988:205)

om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (rättsprövningslagen) permanentas

och att det i lagen införs en bestämmelse om muntlig förhandling i

rättsprövningsärenden. Vidare föreslås att det skall införas en möjlighet till

s.k. dröjsmålstalan i förvaltningsärenden som avser myndighetsutövning mot en

enskild. Regeringen behandlar de nämnda förslagen i denna proposition. Kommittén

föreslår inga ändringar vad gäller rättsprövningslagens tillämpningsområde eller

domstolsprövningens omfattning i rättsprövningsärenden.

 Slutligen föreslår kommittén att en helt ny princip införs i förvalt-

ningsrätten, enligt vilken förvaltningsbeslut som huvudregel skall överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Denna del av betänkandet är föremål för fortsatt

beredning inom regeringskansliet och berörs därför inte i propositionen.

 Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning av betänkandet i relevanta

delar finns i bilaga 1. Kommitténs lagförslag i dessa delar finns i bilaga 2. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju 94/3382).

 I propositionen behandlas även frågan om fullföljdshänvisning i samband med

avgöranden som kan bli föremål för rättsprövning.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 25 januari 1996 att inhämta Lagrådets yttrande över det

lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5 och

kommenteras i avsnitt 5.

4 Permanentning av rättsprövningslagen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Rättsprövningslagen permanentas. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i frågan

tillstyrker eller har ingen erinran mot att rättsprövningslagen permanentas.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 6.1 i Europakonventionen gäller

bl.a. att var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och

skyldigheter, skall vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling

inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats

enligt lag. Vid tiden för Sveriges anslutning till Europakonventionen år 1952

ansågs att bestämmelserna i artikel 6 om rättegångsgarantier i full utsträckning

var täckta av rättegångsbalken (prop. 1951:165 s. 12). Vid den tidpunkten

förutsattes att uttrycket civila rättigheter och skyldigheter syftade på

sådant som traditionellt brukar räknas till civilrätten. Europadomstolen har

emellertid senare i ett stort antal fall ansett att även tillämpningen av vissa

regler i den offentliga rätten, som rör förhållandet mellan enskilda personer

och det allmänna, gäller civila rättigheter och skyldigheter i den mening som

avses i konventionen.

 I Sverige har sedan gammalt förvaltningsbeslut i stor utsträckning överprövats

i administrativ ordning. Sedan Europadomstolen i flera fall funnit att Sverige

kränkt artikel 6.1 genom att klaganden inte hade möjlighet att få sitt ärende

prövat av domstol (Sporrong och[REDACTED_EFTERNAMN], Pudas och Bodén), infördes

rättsprövningslagen i syfte att säkerställa att svensk rätt motsvarar

Europakonventionens krav på tillgång till domstolsprövning enligt artikel 6.1

(prop. 1987/88:69, bet. 1987/88:KU38, rskr. 1987/88:189, SFS 1988:205).

 Lagen, som trädde i kraft den 1 juni 1988, var avsedd att tillämpas på beslut

som meddelades till utgången av år 1991. Lagens giltighetstid har därefter

förlängts vid två tillfällen, vid det senaste tillfället till utgången av år

1997. (Se prop. 1990/91:176, bet. 1991/92:KU12, rskr. 1991/92:51, SFS 1991:1825

samt prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165, SFS 1994:1759.) I

det senaste lagstiftningsärendet anfördes som skäl för att inte föreslå en

permanentning av lagen att Fri- och rättighetskommittén just hade avslutat sitt

arbete och att beredningen av betänkandet ännu inte hade påbörjats (prop.

1994/95:27 s. 169).

 Sedan lagen trädde i kraft har bl.a. den förändringen skett att det numera är

kammarrätt som rättsprövar förvaltningsmyndigheters avgöranden, medan

Regeringsrätten endast prövar avgöranden av regeringen (SFS 1994:1759).

 I Sverige har under en lång tid pågått en utveckling mot att allt fler

förvaltningsbeslut överprövas av domstolar, särskilt i fall där inslaget av

rättslig prövning överväger. Fri- och rättighetskommittén föreslår, som nämnts i

avsnitt 3, att huvudregeln skall vara att förvaltningsmyndigheters beslut skall

kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Även om kommitténs förslag

genomförs, kommer rättsprövningslagen inte att bli överflödig, eftersom

regeringen med all sannolikhet kommer att kvarstå som högsta instans i en rad

förvaltningsärenden samt i vissa ärenden som första och enda instans. I en del

förvaltningsärenden är en förvaltningsmyndighet slutlig instans. I de fall för-

valtningsärenden rör den enskildes civila rättigheter och skyldigheter i den

mening som avses i artikel 6.1 av Europakonventionen måste den enskilde vara

garanterad en rätt till domstolsprövning. En sådan rätt har tillskapats genom

införandet av rättsprövningslagen.

 Domstolarna skall enligt rättsprövningslagen pröva om ett förvaltningsbeslut

strider mot någon rättsregel. I förarbetena till rättsprövningslagen (prop.

1987/88:69 s. 23 f.) uttalades att prövningen bör inriktas på frågor om

rättsenlighet och att detta innebär att Regeringsrätten även bör kunna överpröva

den faktabedömning som ligger till grund för tillämpningen av föreskrifter.

Vidare anfördes att Regeringsrätten även bör kunna pröva om det förekommit något

fel i förfarandet som kan ha påverkat utgången i ärendet samt om beslutet

uppfyller regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet och allas likhet

inför lagen.

 Enligt Europadomstolen skall en domstol som avses i artikel 6.1 vara behörig

att bedöma saken i hela dess vidd ( to determine all the aspects of the

matter ). Detta krav anses inte uppfyllt om domstolen bara har befogenhet att

göra en inskränkt laglighetsprövning som utesluter faktabedömning och

bevisvärdering. Europadomstolens avgörande i målet Fredin II mot Sverige (dom

1994-02-23, Ser. A Vol. 283-A), som kommenteras närmare i avsnitt 5, ger ett

starkt stöd för ett antagande att domstolen godtar prövningens omfattning i

rättsprövningsärenden. Till förmån för rättsprövningslagen talar också flera

avgöranden av Europakommissionen. I fallet Denev (ansökan 15104/89, beslut den 6

november 1989) klagade en person på att han saknade möjlighet att få domstols-

prövning av ett beslut av lantbruksnämnden att vägra honom jord-

förvärvstillstånd. Klaganden hade inte utnyttjat möjligheten att ansöka om

rättsprövning. Kommissionen avvisade ansökningen såsom uppenbart ogrundad och

anförde som skäl att ingenting tydde på att en prövning enligt

rättsprövningslagen inte skulle ha uppfyllt kraven på domstolsprövning enligt

artikel 6.1. I fallet[REDACTED_EFTERNAMN] (ansökan 18660/91, beslut den 7 december 1994)

gällde klagomålet bl.a. att Regeringsrättens prövning av ett av regeringen

meddelat beslut om expropriationstillstånd inte uppfyllde kraven enligt artikel

6.1. Kommissionen fann att rättsprövningen uppfyllde de krav på

domstolsprövningens omfattning som följer av artikel 6.1 och avvisade klagomålet

i denna del som uppenbart ogrundat. En liknande ståndpunkt har kommissionen

intagit i fallet Allan[REDACTED_EFTERNAMN] II som nu är föremål för prövning i kommis-

sionen beträffande en annan fråga (se avsnitt 5).

 Rättsprövningslagen har varit i kraft i drygt sju år och erfarenheterna av

lagens tillämpning har hittills varit goda. Rättsprövningsinstitutet kommer

säkert att behövas under överskådlig tid framöver. Allt talar för att den

prövning som domstolarna gör enligt lagen motsvarar kraven på

domstolsprövningens omfattning enligt Europakonventionen. Regeringen anser

därför att tiden nu är mogen att permanenta rättsprövningslagen.

5 Muntlig förhandling i rättsprövningsärenden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En bestämmelse om muntlig förhandling införs|

| i rättsprövningslagen. Enligt denna skall domstolen hålla muntlig|

| förhandling, om sökanden begär det och det inte är up-penbart |

| obehövligt. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i frågan utom

två tillstyrker i huvudsak kommitténs förslag eller lämnar det utan erinran.

Regeringsrätten påpekar att Europakonventionens krav på muntlighet gäller som

svensk lag, sedan konventionen inkorporerats. Det är därför onödigt att på annat

håll ha särskilda bestämmelser om muntlighet som kanske sträcker sig längre än

konventionskravet. Ett ytterligare skäl mot förslaget är enligt Regeringsrätten

den pågående rättsutvecklingen på området. Sveriges domareförbund anser att

frågan om muntlig förhandling bör belysas ytterligare inom ramen för den pågåen-

de översynen av förvaltningsprocesslagen. Hovrätten för Övre Norrland och Malmö

tingsrätt har vissa synpunkter på den lagtekniska utformningen.

 Skälen för regeringens förslag: Rättsprövningslagen innehåller inga särskilda

bestämmelser om handläggningsform. Sådana bestämmelser finns i

förvaltningsprocesslagen (1971:291). I förvaltningsprocessen gäller som

huvudregel enligt 9 § förvaltningsprocesslagen att förfarandet är skriftligt.

Domstolarna, inklusive Regeringsrätten, får hålla muntlig förhandling

beträffande en viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utredningen

eller främja ett snabbt avgörande av målet. I kammarrätterna (och länsrätterna)

gäller dessutom att muntlig förhandling skall hållas, om en enskild som för

talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller

särskilda skäl talar emot det. Enligt artikel 6.1 i Europakonventionen skall var

och en vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter ha rätt till

en rättvis och offentlig förhandling ( a fair and public hearing ).

 I den proposition som låg till grund för införandet av rättsprövningslagen

diskuterades frågan om muntlig förhandling (prop. 1987/88:69 s. 28 f.). Det

anfördes att konventionstexten enligt svensk uppfattning inte kan tas till

intäkt för ett absolut krav på muntlig förhandling inför domstol men att frågan

ännu inte hade prövats av Europadomstolen. Det påpekades också att rättegångar i

vårt land är öppna för insyn även vid ett skriftligt förfarande genom

allmänhetens grundlagsskyddade rätt att ta del av allmänna handlingar.

Slutsatsen blev att frågan om muntlig förhandling i rättsprövningsärenden tills

vidare borde lösas med tillämpning av de allmänna regler i ämnet som finns i

förvaltningsprocesslagen.

 I samband med att frågan om en förlängning av rättsprövningslagens

giltighetstid behandlades första gången påpekade Lagrådet att en rätt till

muntlig förhandling i rättsprövningsförfarandet borde skrivas in i lagen så

snart som möjligt i syfte att undvika konflikter med konventionen (prop.

1990/91:176 s. 17). Regeringen valde emellertid att inte förorda någon

särlösning för rättsprövningsärendena med den huvudsakliga motiveringen att det

ännu inte var möjligt att av Europadomstolens praxis dra några generella

slutsatser om kravet på muntlig förhandling samt att Domstolsutredningen enligt

sina direktiv skulle se över reglerna om rätt för en part att få till stånd en

muntlig förhandling i förvaltningsprocessen (a. prop. s. 11).

Konstitutionsutskottet menade i sitt betänkande Normgivningsfrågor m.m.

(1991/92:KU12) att regeringen i ett lämpligt sammanhang borde pröva förut-

sättningarna att vidga möjligheten till muntlig förhandling i rättspröv-

ningsärenden.

 Europadomstolens praxis i fråga om kravet på muntlig förhandling enligt

artikel 6.1 har nu hunnit bli ganska omfattande. Av denna praxis kan

sammanfattningsvis utläsas följande. En part har i allmänhet rätt till muntlig

förhandling i åtminstone en instans. Om parten uttryckligen avstår från muntlig

förhandling, behöver en sådan inte hållas. Den som inte begär muntlig

förhandling anses ha avstått från sin rätt till en sådan förhandling. Om

prövningen i överrätten är begränsad till rent rättsliga aspekter, har parten

inte rätt till en ny muntlig förhandling. (Jfr Danelius, Mänskliga rättigheter,

5 uppl. s. 157 f. samt Danelius i Svensk Juristtidning 1994 s. 357 f. och 1995

s. 602 f.)

 Europadomstolen har numera prövat frågan om muntlig förhandling i ett

rättsprövningsärende, nämligen i målet Fredin II mot Sverige (dom 1994-02-23,

Ser. A Vol. 283-A). Klaganden hade begärt förlängning av den tid inom vilken

han skulle avveckla och återställa en grustäkt, för vilken täkttillståndet hade

upphört att gälla. Regeringsrätten avslog hans begäran om muntlig förhandling

med den motiveringen att den inte fann sådana omständigheter föreligga som

enligt 9 § andra stycket förvaltningsprocesslagen utgör skäl för muntlig

förhandling samt konstaterade att regeringens beslut inte stred mot någon

rättsregel. Två regeringsråd ansåg att muntlig förhandling borde hållas med

hänsyn till Europadomstolens praxis. Europadomstolen slog fast att Regerings-

rätten agerat som första och enda domstolsinstans i ärendet, att dess jurisdik-

tion inte var begränsad till rättsfrågor utan också kunde röra faktiska

omständigheter samt att klagandens talan i målet kunde ge upphov till såväl

rättsfrågor som sakfrågor. Domstolen fann därför att artikel 6.1, i vart fall

under sådana omständigheter, garanterar den enskilde en rätt till muntlig för-

handling och att Regeringsrättens vägran att hålla en sådan innebar en kränkning

av artikeln. Europadomstolen har ännu inte tagit ställning till om en rätt till

muntlig förhandling föreligger även i det fall rättsprövningsärendet endast rör

en ren rättsfråga. Ett sådant fall är nu föremål för Europakommissionens

bedömning i ärendet Allan[REDACTED_EFTERNAMN] II (ansökan 16970/90).

 I betänkandet Några frågor om Regeringsrätten (SOU 1992:138) föreslås en ny

regel om muntlig förhandling i förvaltningsprocesslagen, vilken skall omfatta

processen i alla instanser, både i vanliga mål och i rättsprövningsärenden.

Förslaget utgår från Domstolsutredningens förslag i betänkandet Domstolarna

inför 2000-talet (SOU 1991:106). Det förslag som presenteras i 1992 års

betänkande innebär att muntlig förhandling skall hållas på begäran av en enskild

part i mål som avser frihetsberövande, sanktionsavgift, äganderätt till egendom,

rätt att fortsätta viss näringsverksamhet eller rätt till vårdnad om eller

umgänge med barn. En parts begäran om muntlig förhandling skall dock inte behöva

bifallas om målet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot

eller om sammanträdet av annan anledning är uppenbart obehövligt. Förslagen är

fortfarande under beredning i Justitiedepartementet.

 Från och med den 1 januari 1995 gäller Europakonventionen som svensk lag,

vilket innebär att konventionen är direkt tillämplig och kan åberopas av

enskilda inför svenska förvaltningsmyndigheter och domstolar. Artikel 6.1

innehåller en bestämmelse om rätt till en rättvis och offentlig förhandling .

Regeringsrätten liksom en av Lagrådets ledamöter har därför ansett det onödigt

att införa en särskild regel om muntlig förhandling i rättsprövningsärenden.

Regeringen delar inte denna uppfattning. Som uttalades i samband med

inkorporeringen av Europakonventionen (prop. 1993/94:117 s. 40 f.), medför

inkorporeringen ingen ändring av den svenska lagstiftarens skyldighet att

löpande se till att den inhemska lagstiftningen uppfyller de krav som

konventionen ställer. Enligt regeringens mening är det dessutom väsentligt att

tydliggöra de möjligheter som finns för den enskilde att få till stånd en munt-

lig förhandling i ett rättsprövningsärende. Rätten till muntlig förhandling i

dessa ärenden bör därför uttryckligen anges. På grund av rättsprövnings-

institutets speciella karaktär bör den nya bestämmelsen införas i rätt-

sprövningslagen.

 Europakonventionens innebörd utvecklas ständigt genom konventionsorganens

praxis. En generellt utformad regel om muntlig förhandling är därför att föredra

framför en uppräkning av olika typer av mål i vilka en rätt till muntlig

förhandling skall finnas, såsom har föreslagits i de ovan nämnda betänkandena.

Enligt regeringens förslag skall domstolen hålla muntlig förhandling, om

sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. De flesta ärenden som

prövas enligt rättsprövningslagen rör sådana civila rättigheter och skyldigheter

som avses i artikel 6.1 av Europakonventionen. För dessa fall får det avgöras

med ledning av konventionsorganens praxis huruvida en muntlig förhandling är

uppenbart obehövlig eller ej. I de fall Europakonventionen genom sin praxis

kräver muntlig förhandling kan det aldrig vara obehövligt att en sådan hålls i

den svenska domstolen.

 Enligt Europadomstolens hittillsvarande praxis har domstolarna inte ansetts

skyldiga att hålla muntlig förhandling, om parten inte har framställt en begäran

om detta. Enligt en av Lagrådets ledamöter skulle det till följd av en

utveckling av Europadomstolens praxis kunna uppkomma fall där den svenska

domstolen inte är skyldig att hålla muntlig förhandling enligt den föreslagna

bestämmelsen i rättsprövningslagen, eftersom sökanden inte har begärt muntlig

förhandling, men där en sådan skyldighet föreligger enligt Europakonventionen.

Regeringen anser inte detta vara ett skäl mot att bestämmelsen införs. Skulle

Europadom-stolens praxis utvecklas i en sådan riktning, måste den svenska dom-

stolen givetvis hålla muntlig förhandling i enlighet med Europakonventionen, om

det framgår att sökanden vill ha en sådan förhandling. Det skulle dessutom kunna

ge regeringen anledning att återkomma till riksdagen med förslag till förändrad

lydelse av bestämmelsen.

6 Rättsprövningslagens tillämpningsområde

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Rättsprövningslagens tillämpningsområde bör|

| för närvarande inte utvidgas. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs bedömning: Kommittén uttalar att ärenden som rör tillämpningen av

gynnande föreskrifter är av sådan art att de inte kräver en möjlighet till

domstolsprövning ur Europakonventionens synvinkel. Enligt kommittén finns det

för närvarande inte något som tyder på att prövning av domstolsliknande nämnder

inte skulle uppfylla konventionens krav på domstolsprövning. Kommittén föreslår

inga ändringar såvitt gäller rättsprövningslagens tillämpningsområde.

 Remissinstanserna: Endast några få remissinstanser har uttalat sig i denna

fråga. Riksskatteverket tillstyrker att inga ändringar görs avseende

rättsprövningslagens tillämpningsområde. Regeringsrätten anser att det numera

finns anledning att anta att uttrycket civila rättigheter och skyldigheter i

Europakonventionens artikel 6 sträcker sig betydligt längre än vad 8 kap. 3 §

regeringsformen gör. Hit räknas även rätten till statliga bidrag m.m. i vissa

fall. Enligt Regeringsrätten finns även anledning att erinra om att rätten att

utnyttja fast egendom faller under konventionsuttrycket. Regeringsrätten menar

att hänvisningen vad gäller förvaltningsärendets art mycket väl kan ske till

artikel 6 i konventionen. Denna uppfattning delas av Lantbrukarnas Riksförbund.

Juridiska fakulteten vid Stockholms universitet anser att kommittén borde ha

övervägt om inte tiden är mogen att sluta an till Europakonventionens uttryck

 civila rättigheter och skyldigheter vad gäller gränsdragningen för vad som kan

bli föremål för rättsprövning i stället för hänvisningen till8 kap. 2 och 3 §§

regeringsformen. Fakultetsnämnden anför vidare att vissa av undantagen från

lagens tillämpningsområde i 2 § framstår som betänkliga ur Europakonventionens

synvinkel, främst undantaget för beslut av arrendenämnder, hyresnämnder och

övervakningsnämnder.

Skälen för regeringens bedömning:

Begreppet civila rättigheter och skyldigheter

En förutsättning för rättsprövning är att förvaltningsärendet rör något

förhållande som avses i 8 kap. 2 eller 3 § regeringsformen, dvs. rör

tillämpningen av civilrättsliga eller betungande offentligrättsliga normer.

Ärenden som gäller tillämpningen av gynnande föreskrifter, t.ex. rätten till

statliga lån och bidrag, kan inte bli föremål för rättsprövning.

 I förarbetena till rättsprövningslagen antogs att man med bred marginal skulle

täcka vad som rimligen kan falla under Europakonventionens begrepp civila

rättigheter och skyldigheter , om man bestämde tilllämpningsområdet genom en

hänvisning till 8 kap. 2 och 3 §§ regeringsformen (prop. 1987/88:69 s. 21). En

hänvisning till regeringsformen ansågs vara att föredra framför en användning av

begreppet civila rättigheter och skyldigheter , eftersom avgränsningen av

tillämpningsområdet på så sätt skulle bli klarare och det dessutom kunde verka

förvirrande att använda ordet civila i detta sammanhang.

 Av Europadomstolens praxis framgår emellertid att begreppet civila

rättigheter och skyldigheter inte avser enbart sådana förhållanden som det är

fråga om i ovannämnda paragrafer i regeringsformen utan att därmed också kan

avses rätten till sociala förmåner inom ramen för olika försäkringssystem

(Feldbrugge mot Nederländerna och Deumeland mot Västtyskland, domar 1986-05-29,

Ser. A Vol. 99 och 100). På senare tid har domstolen funnit artikel 6.1

tillämplig även på sociala förmåner utan egentliga privaträttsliga inslag, under

förutsättning att det enligt inhemsk rätt varit fråga om individuella

lagreglerade rättigheter av ekonomisk art (Salesi mot Italien, dom 1993-02-26,

Ser. A Vol. 257-E och Schuler-Zgraggen mot Schweiz, dom 1993-06-24, Ser. A Vol.

263).

 I svensk rätt finns exempel på att beslut avseende statliga bidrag och stöd i

olika former inte kan överklagas till domstol. Regeringsrätten har nyligen haft

att bedöma om vissa statliga bidrag till jordbrukare kan anses röra civila

rättigheter enligt artikel 6.1. Regeringsrätten anförde i sitt beslut den 22

november 1995 (mål nr 4302-1995) att även om det finns omständigheter som i viss

mån kan anses tala för att rätten till de aktuella ekonomiska bidragen faller

inom tillämpningsområdet för artikel 6, kan några säkra uttalanden om att så är

fallet för närvarande inte göras. Högsta domstolen hade tidigare beträffande

samma omtvistade bidrag sagt att den europeiska rättspraxis som har utvecklats

starkt talar för att rätten till de ifrågavarande ekonomiska bidragen bör anses

röra civila rättigheter i konventionens mening (NJA 1994 s. 657).

 Europadomstolen har gett begreppet civila rättigheter och skyldigheter en

allt vidare tolkning. Huruvida tvister om statliga bidrag och stöd på t.ex.

jordbrukets område kan anses gälla civila rättigheter har ännu inte

prövats av Europadomstolen. På grund av den utvidgning som ständigt sker av

begreppets innehåll, är det inte någonsin möjligt att definitivt ta ställning

till om vår lagstiftning helt och hållet uppfyller konventionens krav på rätt

till domstolsprövning. En utvidgning av rättsprövningslagens tillämpningsområde

kräver noggranna överväganden. Regeringen är inte nu beredd att lägga fram

förslag till ändringar i detta avseende men har för avsikt att noga följa

utvecklingen på området och vid behov föreslå nödvändiga ändringar.

Beslut av arrendenämnder, hyresnämnder och övervakningsnämnder

Konstitutionsutskottet har i sitt betänkande Normgivningsfrågor m.m.

(1991/92:KU12), som godtagits av riksdagen (rskr. 1991/92:51), uttalat att

regeringen i lämpligt sammanhang bör pröva förutsättningarna att låta

rättsprövningslagen gälla beslut av arrendenämnder, hyresnämnder och

övervakningsnämnder.

 I 2 § första stycket rättsprövningslagen undantas från lagens tillämp-

ningsområde beslut av en sådan nämnd vars sammansättning är bestämd i lag och

vars ordförande skall vara eller ha varit ordinarie domare. I andra stycket görs

undantag för bl.a. beslut av arrendenämnder, hyresnämnder och

övervakningsnämnder. Beträffande dessa nämnder finns inget formellt krav på att

ordföranden skall vara eller ha varit ordinarie domare. Ordföranden i en

arrendenämnd eller hyresnämnd skall dock vara lagfaren (2 och 5 §§ lagen

[1973:188] om arrendenämnder och hyresnämnder). Både ordföranden och vice

ordföranden i en övervakningsnämnd skall vara lagfarna och ha erfarenhet av

tjänstgöring som domare (37 kap. 2 § brottsbalken).

 Enligt bestämmelser i jordabalken, brottsbalken och vissa andra lagar kan de

flesta beslut som meddelas av arrende-, hyres- och övervakningsnämnder

komma under domstolsprövning eller prövning av en sådan nämnd som avses i 2 §

första stycket rättsprövningslagen. I fråga om vissa beslut är dock dessa

nämnder slutinstans.

 I förarbetena till rättsprövningslagen sägs att starka skäl talar för att

arrendenämnder, hyresnämnder och övervakningsnämnder bör likställas med

domstolar med hänsyn till att deras funktion, organisation, utred-

ningsmöjligheter och självständiga ställning i allt väsentligt motsvarar vad som

brukar utmärka en domstol (prop. 1987/88:69 s. 36). Enligt artikel 6.1 i

konventionen skall den enskilde vid prövningen av hans civila rättigheter och

skyldigheter ha tillgång till en oavhängig och opartisk domstol som upprättats

enligt lag. Av Europadomstolens praxis framgår att som domstol kan godkännas

även organ som betecknas som nämnder, råd m.m. Huruvida de svenska arrende-,

hyres- och övervakningsnämnderna uppfyller domstolskravet i konventionen har

ännu inte prövats av konventionsorganen. Det finns dock inget som direkt tyder

på att så inte skulle vara fallet. Enligt regeringens bedömning finns därför för

närvarande inga skäl att låta rättsprövningsinstitutet omfatta beslut av dessa

nämnder.

7 Fullföljdshänvisning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att nu införa en regel|

| om fullföljdshänvisning i samband med avgöranden som kan bli |

| föremål för rättsprövning. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommittén nämner i korthet vad som sägs om fullföljdshänvisning i

rättsprövningslagens förarbeten (prop. 1987/88:69) men har för övrigt inte

behandlat frågan.

 Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan.

 Skälen för regeringens bedömning: Några särskilda regler om att den som kan

ansöka om rättsprövning av ett beslut skall underrättas om denna möjlighet i

samband med beslutet finns inte.

 Konstitutionsutskottet har i det ovannämnda betänkandet Normgivningsfrågor

m.m. (1991/92:KU12) uttalat att regeringen bör pröva förutsättningarna för att

införa bestämmelser om fullföljdshänvisning i samband med

avgöranden som kan bli föremål för rättsprövning.

 I förarbetena till rättsprövningslagen diskuterades behovet av regler om

fullföljdshänvisning (prop. 1987/88:69 s. 29). Det antogs att kunskap om den nya

möjligheten till domstolsprövning skulle spridas snabbt i vida kretsar. Man

erinrade om den serviceskyldighet som myndigheterna har enligt förvaltningslagen

(1986:223) och menade att det knappast är påkallat att därutöver ha en särskild

regel om att den som kan begära rättsprövning skall underrättas om detta i

samband med beslutet. Man påpekade också att någon generell skyldighet att ge

fullföljdshänvisning inte föreligger i gällande rätt och nämnde beslut som kan

överklagas genom kommunalbesvär som exempel på fall för vilka det inte före-

skrivs någon sådan skyldighet.

 Det har enligt regeringens uppfattning inte framkommit något som ger anledning

att bedöma frågan om fullföljdshänvisning annorlunda idag än som skedde vid

tillkomsten av rättsprövningslagen. Regeringen finner därför inte skäl att lägga

fram något förslag om införande av en regel om fullföljdshänvisning.

8 Dröjsmålstalan

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Någon generell möjlighet till s.k. dröjs-|

| målstalan i förvaltningsärenden bör inte införas. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: En enskild part skall ha en generell möjlighet till

dröjsmålstalan i sådana förvaltningsärenden som har väckts av parten och som

avser myndighetsutövning. Genom ett studium av den tillsynsverksamhet som

bedrivs av Riksdagens ombudsmän (JO), Justitiekanslern (JK) och

konstitutionsutskottet anser sig kommittén ha funnit ett visst underlag för att

kunna konstatera att myndigheterna ibland inte fattar beslut inom rimlig tid.

Kommittén menar att en möjlighet till dröjsmålstalan är av vikt för att den

svenska rättsordningen skall väl ansluta sig till den europeiska standarden. En

lagreglerad generell rätt till dröjsmålstalan finns i Tyskland, Frankrike och

Österrike. Kommittén påpekar att man i svensk rätt på grund av EG-direktiv

nyligen har infört en rätt till dröjsmålstalan i vissa lagar på det finansiella

området, t.ex. bankrörelselagen (1987:617).

 Kommitténs förslag innebär i huvudsak följande. Om myndigheten inte har

avgjort ett ärende inom sex månader från det att det väcktes, får parten begära

att länsrätten prövar om ärendet onödigt uppehålls. Om domstolen finner att så

är fallet, skall den förelägga myndigheten att avgöra målet inom en bestämd tid.

Om myndigheten inte följer föreläggandet, får domstolen på begäran av parten

förordna att ärendet överlämnas för avgörande till den myndighet som skulle ha

prövat ett överklagande. Saknas en sådan överinstans, får domstolen själv överta

ärendet eller förordna att ärendet skall prövas på annat sätt. Även regeringens

handläggning av förvaltningsärenden föreslås kunna bli föremål för

dröjsmålstalan. I sådana fall skall prövningen göras av Regeringsrätten.

 Tre av ledamöterna i kommittén anser att frågan inte är tillräckligt utredd

och har därför reserverat sig mot förslaget.

 Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan avstyrker

de flesta kommitténs förslag. JO, Svea hovrätt, Hovrätten för Övre Norrland,

Regeringsrätten, Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Stockholms län,

Riksskatteverket, Boverket, Statens jordbruksverk, Landstingsförbundet m.fl.

anser att förslaget bygger på ett bristfälligt underlag och att det inte är

utrett att det verkligen behövs en generell möjlighet till dröjsmålstalan. JO

anser det vara en svaghet i utredningen att förslagets förhållande till

stadgandet i 11 kap. 7 § regeringsformen över huvud taget inte berörs. JO

påtalar vidare att ett rubbande av instansordningen kan medföra problem. En del

remissinstanser, däribland Riksförsäkringsverket, Sundbybergs kommun, Göteborgs

kommun, Svenska Kommunförbundet och Tjänstemännens Centralorganisation, menar

att det i svensk rätt finns tillräckliga medel mot långsam ärendehandläggning

och pekar på JO:s och JK:s tillsynsverksamhet, tjänstefelsansvaret samt det

allmännas skadeståndsansvar enligt skadeståndslagen (1972:207). Andra, t.ex.

Länsstyrelsen i Uppsala län och Länsstyrelsen i Hallands län, anser att det kan

behövas bättre medel mot långsam handläggning av ärenden men att man i så fall

bör bygga vidare på dem som redan finns i stället för att införa ett helt nytt

institut. En möjlighet vore att ge JO och JK vidgade befogenheter, t.ex. på så

sätt att de kunde ges rätt att förelägga myndigheter att avgöra ärenden inom en

viss tid, om de anser att ärendena onödigt uppehålls. Kammarkollegiet m.fl.

invänder att förvaltningsärendena är av så olika slag att en gemensam tidsfrist

på sex månader inte kan passa i samtliga fall. Kammarkollegiet liksom

Länsstyrelsen i Kalmar län påpekar att dröjsmålstalan i sig är resurskrävande

och kan leda till längre handläggningstider totalt sett. JK uttalar att tanken

att införa en talemöjlighet mot senfärdiga myndigheter ter sig principiellt

intressant men att kommittén inte har kunnat peka på att det mer allmänt skulle

råda sådana missförhållanden som skulle motivera ett generellt införande av

detta nya institut. JK tillägger att det kan vara klokt att avvakta

erfarenheterna av den nyligen införda möjligheten till dröjsmålstalan på det

finansiella området, innan saken bedöms mer generellt.

 Bland de remissinstanser som inte har någon erinran mot kommitténs förslag kan

nämnas Jönköpings tingsrätt, Domstolsverket, Kriminalvårdsstyrelsen,

Finansinspektionen, Samhällsvetenskapliga fakulteten vid Uppsala universitet,

Sveriges advokatsamfund, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges Industriförbund,

Svenska Arbetsgivareföreningen och Svenska Bankföreningen.

 Skälen för regeringens bedömning: I svensk rätt finns krav på att

myndigheterna skall handlägga sina ärenden med skyndsamhet. Enligt 7 §

förvaltningslagen (1986:223) skall ett förvaltningsärende där någon enskild är

part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten

eftersätts. Även i vissa specialförfattningar finns bestämmelser om skyndsam

handläggning. I samband med tillkomsten av förvaltningslagen uttalade

konstitutionsutskottet att det med hänsyn till de skiftande förhållanden som

råder inom förvaltningen torde vara vanskligt att i förvaltningslagen införa

några mera preciserade bestämmelser om tidsfrister i handläggningen (bet.

1985/86:KU21 s. 10). I artikel 6.1 av Europakonventionen, som avser domstolarnas

handläggning av mål, ges rätt till förhandling inom skälig tid. Det krävs varken

enligt EG-rätten eller Europakonventionen att det skall finnas en allmän rätt

till dröjsmålstalan i förvaltningsärenden.

 En grundläggande förutsättning för att införa en rätt till dröjsmålstalan är

att det verkligen finns ett behov av ett sådant institut. Såsom flera av

remissinstanserna har påpekat, har vi i Sverige medel mot långsam handläggning,

främst genom JO:s och JK:s tillsynsverksamhet. Kommitténs redogörelse för vissa

tillsynsärenden hos JO, JK och konstitutionsutskottet visar i och för sig att

det ibland förekommer oacceptabelt långa handläggningstider hos

förvaltningsmyndigheterna och även hos regeringen. Därav kan man dock inte dra

den slutsatsen att långsam ärendehandläggning är ett omfattande problem. I de

fall långa handläggningstider förekommer är det inte klarlagt vad detta i

allmänhet beror på. Är hög arbetsbelastning hos myndigheterna huvudorsaken, är

det tveksamt om handläggningstiderna totalt sett blir kortare, om det ges en

rätt till dröjsmålstalan. Det skulle tvärtom kunna resultera i längre handlägg-

ningstider både hos förvaltningsmyndigheterna och hos de länsrätter som skall

pröva dröjsmålstalan. Det kan inte heller uteslutas att bestämda

handläggningstider och en rätt till dröjsmålstalan skulle kunna få en negativ

inverkan på noggrannheten i ärendehandläggningen. Det är även osäkert vilka

kostnadseffekter ett införande av en generell rätt till dröjsmålstalan skulle

få.

 Med hänsyn till det negativa remissutfallet och mot bakgrund av det anförda

anser regeringen att kommitténs förslag om dröjsmålstalan inte bör genomföras.

9 Kostnader

Regeringens förslag om att rättsprövningslagen skall permanentas och att en

bestämmelse om muntlig förhandling skall införas i lagen torde för domstolarnas

del medföra endast marginella kostnadsökningar. Regeringens bedömning är att

dessa kostnadsökningar ryms inom nuvarande resursramar. Några andra kostnader

kommer inte att uppstå till följd av förslagen.

10 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

3 a §

Bestämmelsen, som är ny, behandlas i avsnitt 5. Genom bestämmelsen regleras

frågan om muntlig förhandling i rättsprövningsärenden både i Regeringsrätten och

i kammarrätterna. Muntlig förhandling skall hållas, om sökanden begär det och

det inte är uppenbart obehövligt. I vilka fall det är uppenbart obehövligt att

hålla muntlig förhandling får i allmänhet avgöras mot bakgrund av Europakommis-

sionens och Europadomstolens praxis.

Lagen skall inte längre vara tidsbegränsad. Denna fråga behandlas i avsnitt 4.

Delar av kommitténs sammanfattning av betänkandet

Rättsprövningslagen

Våra förslag om domstolsprövning av förvaltningsbeslut innebär inte att

rättsprövningslagen blir överflödig, då regeringen i vissa förvaltningsärenden

kommer att kvarstå som överklagandeinstans samt i vissa förvaltningsärenden som

första och enda instans. Vi föreslår därför att rättsprövningslagen permanentas,

för att tillförsäkra den enskilde en sådan rätt till domstolsprövning som avses

i artikel 6 i Europakonventionen. Vi föreslår inga ändringar i lagens tillämp-

ningsområde och inte heller vad avser domstolsprövningens omfattning.

 Beträffande rättsprövande instans övervägs för närvarande i regeringskansliet

en nedflyttning av prövningen av vissa ansökningar om rättsprövning från

Regeringsrätten till kammarrätt. Detta hänger samman med den pågående reformen

om nedflyttning av prövningen av ansökningar om resning och återställande av

försutten tid till kammarrätt. Det är nämligen mest ändamålsenligt att en och

samma instans har möjlighet att tillämpa de olika prövningsinstituten då de

ligger varandra nära. Tanken är inte att en lägre förvaltningsdomstol än

Regeringsrätten skall kunna bevilja t.ex. resning av regeringsbeslut (prop.

1993/94:116 s. 23). Då arbete pågår rörande frågan om rättsprövande instans

lägger vi inte fram något eget förslag på denna punkten men uttalar

uppfattningen att ansökningar om rättsprövning av regeringens beslut inte bör

ankomma på annan domstol än Regeringsrätten. I övriga fall bör ansökningar om

rättsprövning av beslut av förvaltningsmyndigheter kunna prövas av kammarrätt

såvida denna ges möjlighet att pröva ansökningar om resning av sådana

myndigheters beslut.

 Vi föreslår slutligen att i rättsprövningslagen införs en regel om rätt till

muntlig förhandling i rättsprövningsärenden. Av denna framgår att en enskild

part på begäran skall ha rätt till sådan förhandling om förhandling inte är

uppenbart obehövlig. Detta innebär att i de fall Europakonventionen genom sin

praxis uppställer krav på sammanträde kan det aldrig vara obehövligt att sådant

hålls i Regeringsrätten.

Dröjsmålstalan

En ytterligare förstärkning av den enskildes ställning gentemot den offentliga

förvaltningen föreslår vi genom införandet av en möjlighet till s.k.

dröjsmålstalan. En sådan talan ger den enskilde en möjlighet att i domstol få

prövat om ett förvaltningsärende onödigt uppehålls hos den myndighet som har att

fatta beslut i ärendet. Införandet av en generell möjlighet till talan mot den

offentliga förvaltningens passivitet ansluter sig väl till den europeiska

standarden vad gäller domstolsprövning av förvaltningsbeslut då en sådan

möjlighet sedan länge finns bl.a. i Tyskland, Frankrike och Österrike.

 Möjlighet till dröjsmålstalan bör finnas avseende förvaltningsärenden som

omfattar myndighetsutövning mot den enskilde. De förvaltningsorgan, mot vilkas

passivitet den enskilde skall kunna föra talan är främst

förvaltningsmyndigheterna men även regeringen och domstolar såvitt avser deras

handläggning av förvaltningsärenden.

 Vi föreslår att dröjsmålstalan skall kunna väckas av en enskild part som

påkallat ett förvaltningsbeslut men inte erhållit ett sådant inom sex månader

från det att parten väckte ett förvaltningsärende hos en myndighet. Sådan talan

får väckas hos allmän förvaltningsdomstol, alltså länsrätten. Såvitt avser för-

valtningsärenden som handläggs av regeringen bör dock en talan om dröjsmål

prövas av Regeringsrätten. I de fall det är en domstol som handlägger

förvaltningsärenden, exempelvis personalärenden eller ärenden om utlämnande av

allmän handling, prövas dröjsmålstalan av närmast högre domstol eller, om sådan

inte finns av den domstol som har att pröva ansökan om resning av beslutet i

ärendet.

 Om den prövande domstolen finner att ett ärende onödigt uppehålls får den

sätta ut en tidsfrist inom vilken ärendet skall vara avgjort av myndigheten. Om

efter tidsfristens utgång, eller efter eventuell förlängning av denna, ännu

inget beslut fattats får den enskilde parten begära att domstolen flyttar över

ärendet för avgörande till den myndighet som skulle prövat ett överklagande av

beslutet. Sådan myndighet kan vara antingen en förvaltningsmyndighet, regeringen

eller en domstol. Finns ingen överinstans får domstolen i ytterlighetsfall själv

uppta ärendet till avgörande. Den sistnämnda möjligheten gäller dock inte vid

dröjsmålstalan som väckes hos Regeringsrätten och avser regeringens underlåten-

het att avgöra förvaltningsärende.

Kommitténs lagförslag

1. Förslag till

Lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

 Härigenom föreskrivs i fråga om förvaltningslagen (1986:223)

 dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 17 a §, av följande lydelse,

 [dels att 23 § skall ha följande lydelse.]

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Dröjsmålstalan

 17 a §

 Har en myndighet inte avgjort

 ett förvaltningsärende som en

 enskild part väckt och som avser

 myndighetsutövning mot parten inom

 sex månader från det att ärendet

 väcktes, får denne begära att allmän

 förvaltningsdomstol prövar om

 ärendet onödigt uppehålls.

 Om ärendet handläggs av en

 domstol, prövas sådan dröjsmålstalan

 av närmast högre domstol eller, om

 sådan inte finns av den domstol

 som har att pröva ansökan om

 resning av beslut i ärendet.

 Om domstolen vid sin prövning av

 dröjsmålstalan finner att ärendet

 onödigt uppehålls, skall den

 förelägga den myndighet som talan

 avser att inom en bestämd tid

 avgöra ärendet.

 Följer myndigheten inte före-

 läggandet, får domstolen på begäran

 av parten förordna att ärendet

 skall överlämnas för avgörande till

 den myndighet som skulle prövat

 ett överklagande av beslutet. Om

 sådan överinstans inte finns, får

 domstolen själv överta ärendet eller

 om detta är uppenbart olämpligt

 förordna om annan prövning av

 ärendet.

 Talan mot domstols beslut i mål

 om dröjsmålstalan får inte föras.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

2. Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

 dels att lagen skall ha rubriken Lag (1988:205) om rättsprövning av

förvaltningsbeslut, m.m.,

 dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 3 a och 5 a §§, av

följande lydelse,

 dels att 6 § samt ikraftträdandebestämmelserna till lagen skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 Muntlig förhandling

 3 a §

 Muntlig förhandling skall hållas i

 målet, om en enskild part begär det

 och sådan förhandling inte är

 uppenbart obehövlig.

 Dröjsmålstalan

 5 a §

 Har regeringen inte avgjort ett

 förvaltningsärende som en enskild

 part väckt och som avser myndig-

 hetsutövning mot parten inom sex

 månader från det att ärendet väcktes,

 får denne begära att Regeringsrätten

 prövar om ärendet onödigt uppehålls.

 Om Regeringsrätten finner att

 ärendet onödigt uppehålls, skall den

 förelägga regeringen att inom en

 bestämd tid avgöra ärendet.

6 §

--------------------------------------------------------------------

 Vid rättsprövning är en avdelning Vid rättsprövning och prövning

av regeringsrätten domför med tre enligt 5 a § är en avdelning av

regeringsråd om prövningen är av Regeringsrätten domför med tre

enkelt slag. Vid beslut att regeringsråd om prövningen är av

avvisa en för sent inkommen enkelt slag. Vid beslut att

ansökan om rättsprövning är avvisa en för sent inkommen ansökan

avdelningen domför med tre om rättsprövning är avdelningen

regeringsråd. I övrigt gäller om domför med tre regeringsråd. I

regeringsrättens sammansättning övrigt gäller om Regeringsrättens

lagen (1971:289) om allmänna sammansättning lagen (1971:289) om

förvaltningsdomstolar. allmänna förvaltningsdomstolar.

--------------------------------------------------------------------

 Denna lag träder i kraft den 1 Denna lag träder i kraft den 1

juni 1988. Den tillämpas på beslut juni 1988.

som meddelas under tiden från

ikraftträdandet till utgången av år

1994.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

Förteckning över de remissinstanser som yttrat sig eller beretts tillfälle att

yttra sig över betänkandet

Riksdagens ombudsmän, Riksdagens revisorer, Högsta domstolens ledamöter, Svea

hovrätt, Hovrätten för Övre Norrland, Jönköpings tingsrätt, Malmö tingsrätt,

Regeringsrättens ledamöter, Kammarrätten i Göteborg, Kammarrätten i Sundsvall,

Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i Hallands län, Länsrätten i Kopparbergs

län, Justitiekanslern, Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Datainspektionen, Stiftelsen Svenska Institutet,

Kommerskollegium, Försvarsmakten, Riksförsäkringsverket,

Försäkringskasseförbundet, Socialstyrelsen, Vägverket, Generaltullstyrelsen,

Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Boverket, Centrala

studiestödsnämnden, Juridiska fakulteten vid Stockholms universitet, Juridiska

fakulteten vid Uppsala universitet, Samhällsvetenskapliga fakulteten vid Uppsala

universitet, Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, Statens jordbruksverk,

Statens livsmedelsverk, Skogsstyrelsen, Fiskeriverket, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetsmiljöfonden, Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer, Press-

tödsnämnden, Statens invandrarverk, Utlänningsnämnden, Närings- och

teknikutvecklingsverket, Konkurrensverket, Patent- och registreringsverket,

Kammarkollegiet, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Uppsala län,

Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i

Hallands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Svenska kyrkans centralstyrelse,

Statens naturvårdsverk, Koncessionsnämnden för miljöskydd, Sundbybergs kommun,

Göteborgs kommun, Karlstads kommun, Vännäs kommun, Kiruna kommun, Svenska Kom-

munförbundet, Landstingsförbundet, Svenska kyrkans församlings- och

pastoratsförbund, Sveriges advokatsamfund, Grossistförbundet Svensk Handel, Sve-

riges Köpmannaförbund, Sveriges Industriförbund, Företagarnas Riksorganisation,

Lantbrukarnas Riksförbund, Sveriges Försäkringsförbund, Tjänstemännens

Centralorganisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation,

Landsorganisationen i Sverige, Svenska Arbetsgivareföreningen, Svenska

Bankföreningen, Sveriges domareförbund, Medborgarrättsrörelsen Friheten i

Sverige, Föreningen Den Nya Välfärden, Svenska avdelningen av Internationella

Juristkommissionen, Föreningen Länsstyrelsernas Chefsjurister, Länsstyrelsen i

Kristianstads län och Östersunds kommun.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 a §, samt närmast före 3

a § en ny rubrik av följande lydelse,

 dels att ikraftträdandebestämmelserna till lagen skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

--------------------------------------------------------------------

 Muntlig förhandling

 3 a §

 Domstolen skall hålla muntlig

 förhandling, om sökanden begär det

 och det inte är uppenbart

 obehövligt.

--------------------------------------------------------------------

 Denna lag träder i kraft den 1 Denna lag träder i kraft den 1

juni 1988. Den tillämpas på beslut juni 1988.

som meddelas under tiden från

ikraftträdandet till utgången av år

1997.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-01-30

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i Försäk-

ringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 25 januari 1996 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut.

 Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Inger

Kalmerborn.

 Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Staffan[REDACTED_EFTERNAMN] och Leif Ekberg:

I remissen föreslås att det i lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut

skall föras in en ny paragraf som innebär att domstolen skall hålla muntlig

förhandling, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt.

Förslaget grundar sig på ett förslag med motsvarande innehåll av Fri- och

rättighetskommittén i betänkandet SOU 1994:117.

 Enligt vår mening kan det diskuteras om det i rättsprövningslagen behövs en

bestämmelse om muntlig förhandling vid sidan om det krav på "a fair and public

hearing" som följer av artikel 6.1 i Europakonventionen. Vi vill dock inte

motsätta oss att den föreslagna bestämmelsen införs.

Leif Lindstam:

I sitt yttrande över Fri- och rättighetskommitténs betänkande (SOU 1994:117)

Domstolsprövning av förvaltningsärenden avstyrkte Regeringsrättens ledamöter

förslaget om att i rättsprövningslagen skulle införas en särskild bestämmelse om

muntlig förhandling. Skälen härför har återgetts i remissprotokollet (avsnitt

5). Enligt min uppfattning bör redan av dessa skäl den föreslagna bestämmelsen

inte införas i lagen.

 Bestämmelsen har utformats så att en första förutsättning för att muntlig

förhandling skall hållas är att sökanden begär det. Visserligen sägs i

remissprotokollet (avsnitt 5) att den som inte begär muntlig förhandling anses

ha avstått från sin rätt till en sådan förhandling. Detta påstående kan dock

vara alltför kategoriskt. Såvitt bekant ger Europadomstolens hittillsvarande

praxis inte stöd för påståendet i det fall det är fråga om den första och enda

domstolsprövningen och parten inte företräds av ett rättsbildat ombud. Det kan

därför tänkas att en domstol, om sökanden inte begärt muntlig förhandling, i

vissa fall kommer att vara skyldig enligt Europakonventionens bestämmelser men

inte enligt den föreslagna paragrafen i rättsprövningslagen att hålla sådan

förhandling. Detta förhållande minskar i viss mån värdet av den föreslagna

bestämmelsen och förstärker skälen mot att den införs.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 februari 1996

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden Hell-ström,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hedborg,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1995/96:133 Några frågor om rätts-prövning m.m.