Regeringens proposition 1992/93:141

om ändring i brottsbalken m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bi­fogade utdrag ur regeringsprotokollet den 3 december 1992.

På regeringens vägnar

Cari[REDACTED_EFTERNAMN]

Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåUer förslag om ändrade och i huvudsak skärpta straff för ringa misshandel, olaga hot, ofredande, sexuellt ofredande, egenmäktighet med bam, olovlig kraftavledning, grovt häleri, svincUeri, olovligt brukande, mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, brott mot griftefrid, bampomografi­brott, falskt larm, missbruk av larmanordning, övergrepp i rättssak, skyd­dande av brottsling, främjande av flykt, olovlig underrättelseverksamhet, mutbrott och olaga vapeninnehav. Vid utformningen av de föreslagna ändringama har strävan varit att vid gradindelade brott minska överlapp­ningen av straffskaloma. En sammanställning av ändringsförslagen finns i bilaga 10.

Därutöver föreslås att det under en tremånadersperiod skall vara möjligt att utan påföljd till polisen lämna in skjutvapen eller ammunition som innehas olovligen. Syftet är att minska antalet vapen som innehas utan tillstånd.

Lagändringama föreslås träda i kraft den 1 juli 1993.

1 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 141

Prop. 1992/93:141

Propositionens lagförslag

Prop. i992/93:i4i

1 Förslag till

Lag om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Den som innehar ett skjutvapen eller ammunition utan att vara berättigad till det skall inte dömas till ansvar för brott mot 37 § första stycket 1 eller 38 § första stycket 4 vapenlagen (1973:1176) avseende det vapnet eller den ammunitionen, om innehavaren frivilligt lämnar eller låter lämna vapnet eller ammunitionen till en polismyndighet under tiden juli -september 1993.

2

§ Den som överlämnar egendom enligt 1 § behöver inte lämna uppgift om sin identitet.

3

§ Egendom som lämnas till polismyndigheten och vars ägare inte är känd tillfaller staten, om ägaren inte ger sig ull känna inom tre månader från det att den lämnades in.

Om ägaren är känd och inte kan anses ha avstått från sin rätt till egendomen, skall polismynchgheten ge ägaren tillfälle att inom en månad ta tillbaka egendomen. Egendomen tillfaller staten, om ägaren inte tar tillbaka den.

4   § Egendom som har tillfallit staten skall förstöras, om den inte behövs

för musealt, militärt eller annat liknande ändamål.

Denna lag ffäder i kraft den 1 juli 1993 och gäller till utgången av år 1994.

2 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5 §, 4 kap. 5 och 7 §§, 6 kap. 7 §, 7 kap. 4 och 5 §§, 8 kap. 10 §, 9 kap. 6 och 9 §§, 10 kap. 7 §, 13 kap. 1 och 3 §§, 16 kap. 10, 10 a och 15 §§, 17 kap. 10-12 §§, 19 kap. 10 §, 20 kap. 2 § samt 38 kap 12 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap. 5§

Den som tillfogar annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom i vanmakt eller annat sådant tillstånd, dömes för mi sshande 1 Ull fäng­else i högst två år eller, om brottet är ringa, ull böter.

Den som ullfogar annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom i vanmakt eller annat sådant tillstånd, döms för misshandel ull fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

4 kap. 5§

Om någon lyfter vapen mot an­nan eller eljest hotar med brottslig gäming på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruk­tan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom, dömes för olaga hot tUl böter eller fängelse i högst två år.

Om någon lyfter vapen mot an­nan eller eljest hotar med brottslig gäming på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruk­tan för egen eUer annans säkerhet till person eller egendom, döms för olaga hot ull böter eller fängelse i högst ett år.

Är brottet grovt, döms ull fäng­else, lägst sex månader och högst Jyra år.

7

§

Den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, sten­kastning, oljud eller annat hänsyns­löst beteende eljest ofredar annan, dömes för ofredande rill böter eUer fängelse i högst sex månader.

Den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, sten­kastning, oljud eller annat hänsyns­löst beteende eljest ofredar annan, döms för ofredande till böter eller fängelse i högst ett år.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141

6 kap. 7§i

Detsamma skall gälla, om någon blottar sig för annan på sätt som är ägnat att väcka anstöt eller eljest genom ord eller handling på ett uppenbart sedlighetssårande sätt uppträder anstötligt mot annan.

Den som, i annat fall än som avses förut i detta kapitel sexuellt berör bam under femton år eller förmår bamet att företa eller med­verka i någon handhng med sexuell innebörd, döms för sexuellt ofredande ull böter eller fängel­se i högst ett år.

Den som, i annat fall än som avses förut i detta kapitel sexuellt berör bam under femton år eller för­mår bamet att företa eller medverka i någon handling med sexuell inne­börd, döms för s exue lit ofre­dande till böter eller fängelse i högst r\'å år.

7 kap 4 §2

Den som obehörigen skiljer ett barn under femton år från någon som har vårdnaden om barnet döms för egenmäktighet med barn ull böter eller fängelse i högst eu år, om gämingen inte utgör brou mot frihet. Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett bam under femton år utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför bamet eller om den som skall ha vårdnaden obe­hörigen bemäktigar sig bamet och därigenom själv tar sig rätt.

Den som obehörigen skiljer ett barn under femton år från någon som har vårdnaden om bamet döms för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst sex månader, om gärningen inte utgör brott mot frihet. Detsam­ma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden otn ett barn under femton år utan beal:-tansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet eller om den som skall ha vårdnaden obehörigen bemäktig.u' sig barnet och därigenom själv tar

sig rätt.

Till ansvar enligt första stycket döms också den som obehörigen skiljer ett bam under femton år från någon som vårdar barnet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, om gämingen inte utgör brott mot frihet eller främjande av flykt.

Är brott som avses i första eller

Är brott som avses i första eller

andra stycket atf anse som grovt, andra stycket grovt, skall gämings-

skall gärningsmannen dömas till mannen dömas till fängelse, lägst

fängelse / högst två år.

sex månader och högst fyra år.

5

§

För försök till förvanskande av familjeställning dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

För försök till förvanskande av familjeställning eller egenmäktighet med barn som är grovt döms till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

' Senaste lydelse 1984:399. - Senasie lydelse 1990:64.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141

8           kap.

10 §

Avleder någon olovligen elek-

Avleder någon olovligen elek-

trisk kraft, dömes för olovlig trisk kraft, döms för olovlig

kraftavledning ull böter eller kraftavledning ull böter eller

fängelse i högst rvå år.

fängelse i högst ett år.

Är brottet grovt, döms nU fäng­else, lägst sex månader och högst Jyra år.

9           kap.

6 §3

Den som

1.

på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande tar befattning med något som är frånhänt annan genom brott,

2.

bereder sig otillbörlig vinning av annans brottsliga förvärv,

3.

otillbörligen främjar möjlighetema för annan au tillgodogöra sig egen­dom som härrör från brottsligt förvärv eller värdet av sådan egendom,

4.

med uppsåt att dölja egendomens ursprung medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brottsligt förvärv, eller

5.

genom krav, överlåtelse eller på annat liknande säU hävdar genom brott tillkommen fordran

döms för häleri   ull fängelse i högst två år.

För häleri döms likaledes den som i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet, som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfatming, på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande förvärvar eller mottar något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott.

Är brott som anges i första eller

Är brott som anges i första eller

andra stycket att anse som grovt, andra stycket grovt, döms till fäng-

döms till fängelse, lägst sex måna- else, lägst sex månader och högst

der och högst fyra år.

sex år.

9§

Den som offendiggör eller eljest

Den som offentliggör eller eljest

bland allmänheten sprider vilse- bland allmänheten sprider vilse­ledande uppgift för att påverka ledande uppgift för att påverka priset på vara, värdepapper eUer an- priset på vara, värdepapper eller an­nan egendom, dömes för s v i n d - nan egendom, döms för s v i n d 1 e r i leri till fängelse i högst två år ull fängelse i högst två år eller, om eller, om brottet är ringa, tiU böter.       brottet är ringa, Ull böter elter

fängelse i högst sex månader.

3 Senaste lydelse 1991:451.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141

Om någon, som medverkar vid bildande av aktiebolag eller annat företag eller på grund av sin ställ­ning bör äga särskild kännedom om ett företag, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet offendiggör eller eljest bland allmänheten eller företagets intressenter sprider vilseledande uppgift ägnad att påverka bedöman­det av företaget i ekonomiskt hän­seende och därigenom medföra skada, dömes såsom i första stycket sägs.

Är brott, som i denna paragraf sägs, att anse söm grovt, dömes ull fängelse, lägst sex månader och högst ra år.

Om någon, som medverkar vid bildande av aktiebolag eller annat företag eller på gmnd av sin ställ­ning bör äga särskild kännedom om ett företag, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet offentliggör eller eljest bland allmänheten eller företagets intressenter sprider vUseledande uppgift ägnad att påverka bedöman­det av företaget i ekonomiskt hän­seende och därigenom medföra skada, döms såsom i första stycket sägs.

Är brott, som i denna paragraf sägs, grovt, döms ull fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

10 kap. 7 §4

Om någon olovligen brukar någon annans sak och därigenom vållar skada eller olägenhet, döms hänför olovligt brukande till böter eller fängelse i högst ett är.

Om någon olovligen brukar någon annans sak och därigenom vållar skada eller olägenhet, döms han för olovligt brukande till böter eller fängelse i högst sex månader.

Detsamma skall gälla, om innehavaren av en fastighet bmkar denna till men för annans rätt uU den genom att olovligen bygga, gräva, plöja, ta upp väg, låta kreatur beta eller vidta någon annan dylik åtgärd.

Är brott enligt första stycket

Är brott enligt första stycket

grovt, döms Ull fängelse i högst två     grovt, döms till fängelse, lägst sex

år.

månader och högs t fy ra år.

13 kap. 1§

Om någon anlägger brand, som innebär fara för annans liv eUer hälsa eller för omfattande för­störelse av annans egendom, dömes för mordbrand till fängelse, lägst två och högst åtta år.

Om någon anlägger brand, som innebär fara för annans liv eUer hälsa eller för omfattande för­störelse av annans egendom, döms för mordbrand tUl fängelse, lägst två och högst åtta år.

Är brottet mindre allvarligt, döms nll fängelse, lägst ett och högst tre år.

'* Senaste lydelse 1986:123.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141

3

§

Den som åstadkommer explo­sion, översvämning, ras, skepps­brott, flyg- eller tågolycka eller annan sådan ofärd och därigenom framkallar fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande för­störelse av annans egendom, dömes för allmänfarlig ödeläg­gelse tUl fängelse, lägst två och högst åtta år.

Ar brottet grovt, dömes ull fängelse på viss tid, lägst sex och högst UO år, eUer på livstid.

Den som åstadkommer explo­sion, översvämning, ras, skepps­brott, flyg- eller tågolycka eller annan sådan ofärd och därigenom framkallar fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande för­störelse av annans egendom, döms för allmänfarlig ödeläg­gelse till fängelse, lägst två och högst åtta år.

Är brottet mindre allvarligt, döms till fängelse, lägst en och högst tre år.

Är brottet grovt, döms till fängelse på viss tid, lägst sex och högst UO år, eller på livstid.

16 kap. 10 §

Den som obehörigen flyttar, ska­dar eher skymfligen behandlar lik eller avlidens aska, öppnar grav eller eljest gör skada eller ofog på kista, urna, grav eller annat de dödas vilomm eller på gravvård, döm ei för brott mot grifte-fr i d ull böter eller fängelse i högst sex månader.

Den som obehörigen flyttar, ska­dar eller skymfligen behandlar lik eller avlidens aska, öppnar grav eller eljest gör skada eller ofog på kista, urna, grav eller annat de dödas vilomm eller på gravvård, döms för brott mot griftefrid ull böter eller fängelse i högst två år.

10 a §5

Den som skildrar bam i porno­grafisk bild med uppsåt att bilden sprides eller som sprider sådan bild av bam dömes, om inte gärningen med hänsyn till omständigheterna är försvarlig, för barnpornogra­fibrott till böter eller fängelse i högst sex månader.

Den som skildrar barn i porno­grafisk bild med uppsåt att bilden sprids eller som sprider sådan bild av bam döms, om inte gärningen med hänsyn ull omständighetema är försvarlig, för barnpornogra­fibrott Ull böter eller fängelse i högst två år.

5 Senaste lydelse 1979:375.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141

15 §6

Den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egen­dom föranleder onödig säkerhets­åtgärd, dömes för falskt larm till böter eller fängelse i högst två år.

Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan liknande anordning föranleder onödig ut­ryckning av polis, räddningskår, ambulans, militär, sjöräddning eller annat organ för allmän bevaknings­tjänst, dömes för missbruk av larmanordning till böter.

Den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egen­dom föranleder onödig säkerhets­åtgärd, döms för f a 1 s k t 1 a r m ull böter eller fängelse i högst ett år.

Är brott som avses i första stycket grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan liknande anordning föranleder onödig ut­ryckning av polis, räddningskår, ambulans, militär, sjöräddning eller annat organ för allmän bevaknings­tjänst, döms för missbruk av larmanordning till böter eller fängelse i högst sex månader.

17 kap. 10 §

Den som med våld eUer hot om våld angriper någon för det han hos domstol eller annan myndighet gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnes­mål eller eljest vid förhör avgivit utsaga eller för att hindra honom från sådan åtgärd, döms för ö v er -grepp i rättssak tiU böter eller fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om man med annan gäming, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om sådan gärning angriper någon för det han avlagt vitmesmäl eller eljest avgivit utsaga vid förhör hos myn­dighet eller för att hindra honom från att avgiva sådan utsaga.

Är brottet grovt, döms till fäng­else i högst fyra år.

Den som med våld eller hot om våld angriper någon för det han hos domstol eUer annan myndighet gjort anmälan, fört talan, avlagt vitt­nesmål eller eljest vid förhör avgivit utsaga eller för att hindra honom frän sådan åtgärd, döms för ö v e r -grepp i rättssak riU böter eller fängelse i högst en år. Detsamma skall gälla, om man med annan gäming, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om sådan gärning angriper någon för det han avlagt vittnesmål eller eljest avgivit utsaga vid förhör hos myn­dighet eller för att hindra honom från att avgiva sådan utsaga.

Är brottet grovt, döms ull fäng­else, lägst sex månader och högst fyra år.

6 Senaste lydelse 1986:1104. 7 Senaste lydelse 1982:405.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141

11 §8

Om någon döljer den som förö­vat brott, hjälper honom att und­komma, undanröjer bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverkar att det uppdagas eller beivras, dömes för skyddande av brottsling till böter eller fäng­else i högst rvå år.

Om någon döljer den som för­övat brott, hjälper honom att und­komma, undanröjer bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverkar att det uppdagas eller beivras, döms för skyddande av brotts­ling ull böter eller fängelse i högst euåi.

Är brottet grovt, döms nll fäng­else, lägst sex månader och högst Jyra år.

Den som icke insåg men hade skälig anledning antaga att den anche var brottslig, dömes till böter.

Den som inte insåg men hade skälig anledning antaga att den andre var brottslig, döms ull böter. Till ansvar skall inte dömas om gämingen är att anse som ringa med hän­syn ull gärningsmannens förhållande till den brottslige och övriga omstän­digheter.

12 §9

Hjälper man den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller som är häktad eller anhållen eller som annars är med laga räu berövad fri­heten att komma lös eller främjar man, efter det han avvikit, hans flykt genom att dölja honom eller genom annan sådan åtgärd, döms för främjande av flykt till böter eUer fängelse i högst rvd år.

Hjälper man den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller som är häktad eller anhållen eller som annars är med laga rätt berövad friheten att komma lös eller främjar man, efter det han avvikit, hans flykt genom att dölja honom eller genom annan sådan åtgärd, döms för främjande av flykt tUl böter eller fängelse i högst en år.

Är   brottet   grovt,   döms   till fängelse, lägst sex månader och högst Jyra dr. Till ansvar skall inte dömas om gämingen är att anse som ringa med hän­syn ull frihetsberövandets art och syfte, gärningsmannens tillvägagångssätt och hans förhållande till den vars flykt han har främjat.

19 kap. 10 §10

Den som, för att gå främmande makt tillhanda, här i riket bedriver verksamhet för anskaffande av upp­gifter rörande militära eller andra förhållanden, vilkas uppenbarande för den främmande makten kan medföra men för annan främmande

Den som, för att gå främmande makt tillhanda, här i riket bechiver verksamhet för anskaffande av upp­gifter rörande militära eller andra förhållanden, vilkas uppenbarande för den främmande makten kan medföra men för annan främmande

8 Senaste lydelse 1987:791.

9 Senaste lydelse 1981:462.

'O Senaste lydelse 1976:509.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141

makts säkerhet, eller här i riket Ull dylik verksamhet lämnar medverkan som ej är allenast tillfällig, döms för olovlig underrättelseverk­samhet ull böter eller fängelse i högst ett år.

makts säkerhet, eller här i riket till dylik verksamhet lämnar med­verkan som ej är allenast tiUfällig, dömes för olovlig underrät­telseverksamhet till böter el­ler fängelse i högst två år.

För olovlig underrättelseverksamhet skall ock dömas, om någon, med uppsåt att gå främmande makt tillhanda, här i riket hemligen eller med användande av svikliga medel antingen bedriver verksamhet för anskaf­fande av uppgifter om annans personliga förhållande eller till dylik verksamhet lämnar medverkan som ej är allenast tillfällig.

Är brott som i denna paragraj sägs grovt, döms tiUJängebe, lägst sex månader och högst fyra år.

20 kap. 2§"

Arbetstagare som tar emot, låter åt sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig belöning för sin tjänsteutövning, döms för mut­brott tiU böter eller fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om arbetstagaren begått gämingen innan han erhöll anställningen eller efter det han slutat densamma. Är brottet grovt, döms till fängelse i högst sex är.

Vad i första stycket sägs om arbetstagare äger motsvarande till­lämpning på

1.    ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan sådcin

myndighet som hör tUl staten eller

till kommun, landstingskommun,

kommunalförbund, församling,

kyrklig samfällighet eller allmän

försäkringskassa,

2.

den som utövar uppdrag som är reglerat i förfatming,

3.

den som är krigsman enligt lagen (1986:644) om disciplinför­seelser av krigsmän, m.m. eller an­nan som fullgör lagstadgad tjänste­plUct,

Arbetstagare som tar emot, låter åt sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig belöning för sin tjänsteutövning, döms för mut­brott Ull böter eller fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om arbetstagaren begått gämingen innan han erhöll anstäUningen eller efter det han slutat densamma. Är brottet grovt, döms tiU fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vad i första stycket sägs om arbetstagare skaU också tillämpas på

1.

ledamot av styrelse, verk, nämnd, kommitté eller annan sådan myndighet som hör till staten eller till kommun, landsting, kommunal­förbund, församling, kyrklig sam­fällighet eller allmän försäkrings­kassa,

2.

den som utövar uppdrag som är reglerat i författning,

3.

den som är krigsman enligt lagen (1986:644) om disciplinför­seelser av krigsmän, m.m. eUer an­nan som fullgör lagstadgad tjänste­plikt.

''Senaste lydelse 1986:645.

10

Nuvarande lydelse

4.

den som utan att inneha an­ställning eller uppdrag som nu har sagts utövar myndighet och

5.

den som i annat fall än som avses i 14 på grund av förtro­endeställning fått till uppgift att för någon annan sköta rättslig eller ekonomisk angelägenhet eller själv­ständigt handha kvalificerad teknisk uppgift eller övervaka skötseln av sådan angelägenhet eUer uppgift.

Föreslagen lydelse

4.

den som utan att inneha an­ställning eller uppdrag som nu har sagts utövar myndighet och

5.

den som i annat fall än som avses i 1-4 på grund av förtro­endeställning fått till uppgift att för någon annan sköta rättslig eller ekonomisk angelägenhet eller själv­ständigt handha kvalificerad teknisk uppgift eller övervaka skötseln av sådan angelägenhet eller uppgift.

Prop. 1992/93:141

38 kap.

12 §12   

Det åligger polismyndighet att lämna domstol, övervaknings­nämnd, kriminalvårdsnämnden och frivårdsmyncUghet handräckning för den dömdes inställande i mål eller ärende enligt denna balk eller för hans omhändertagande enligt 26 kap 22 § eller 28 kap 11 §.

Det åligger polismyndighet att lämna domstol, övervaknings­nämnd, kriminalvårdsnämnden och frivårdsmyndighet hanchäckning för den dömdes inställande i mål eller ärende enUgt denna balk eller för hans omhändertagande enligt 26 kap 22§eller28kap(5öe//erll§.

Denna lag träder i kraft den I juli 1993.

12 Senaste lydelse 1990:1009.

11

3  Förslag till

Prop. 1992/93:141

Lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

Härigenom föreskrivs au 37 § vapenlagen (1973:1176) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen tydelse

37 §1

Till fängelse i högst två år döms

Till fängelse i högst en år döms

den som uppsåtiigen

den som uppsåtligen

1.

innehar skjutvapen utan att

1. innehar skjutvapen utan att vara berättigad tiU det,

vara berättigad till det,

2.

överlåter eller upplåter skjut-

2. överlåter eller upplåter skjut­vapen till den som inte är berättigad

vapen till den som inte är berättigad att inneha vapnet.

att inneha vapnet.

Är brott som  anges i första stycket grovt, döms nll fängelse, lägst sex månader och högst Jyra år. Om gämingen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms tiU böter eUer fängelse i högst sex månader.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

 Senaste lydelse 1991:1181.

12

Justitiedepartementet

Prop. 1992/93:14i

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 december 1992

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Lund­gren,[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition med förslag till ändring i brottsbalken m.m.

1 Ärendet och dess beredning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen för Justitiedepartementet i maj 1979 en kommitté för att utreda vissa frågor om bl.a. fängelse och kriminalvård i anstalt. Kommittén antog namnet Fängel-sestraffkommittén.

Kommittén lämnade först två delbetänkanden (SOV 1980:1 och SOU 1981:92). Dessa betänkanden har leu till ändringar i brottsbalken rörande främst minimitiden för fängelsestraff och villkorlig frigivning (prop. 1980/81:44, bet. 1980/8l:JuU32, rskr. 1980/81:252, SFS 1981:331, prop. 1981/82:153, bet. 1981/82:JuU51, rskr. 1981/82:297, SFS 1982:363 samt prop. 1982/83:85, bet. 1982/83:JuU26, rskr. 1982/83:241, SFS 1983:240).

Fängelsestraffkommittén lämnade i april 1986 sitt huvudbetänkande (SOU 1986:13-15) Påföljd förbrott. Vid denna tidpunkt ingick i kommittén som ledamöter hovrättslagmannen Carl-Johan Cosmo, ordförande, rtksdags-ledamötema Helge[REDACTED_EFTERNAMN], Blenda Littmark och Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. riksdagsledamoten Lisa[REDACTED_EFTERNAMN], fastighetsmäklaren Jan[REDACTED_EFTERNAMN] och lands­tingsrådet Kay-Vilhelm Winqvist. 1 maj 1988 avlämnade kommittén sitt slutbetänkande (SOU 1988:7) Frihet från ansvar. Betänkandet har remiss­behandlats men ännu inte lett till lagstiftning.

Huvudbetänkandet spänner över stora delar av straffrättens område. Omfattningen av kommitténs förslag har medfört att behandlingen inom regeringskansliet av betänkandet har delats upp i olika etapper. 1 en första etapp har säledes behandlats bl.a. kommitténs förslag till regler om domstolarnas straffmätning och påföljdsval. Detta har lett ull lagstiftning som Uäu i kraft den 1 januari 1989 (prop. 1987/88:120, bet. 1987/88:JuU45. rskr. 1987/88:404. SFS 1988:942-948). Lagstiftningen, som bl.a. innebar au två nya kapitel. 29 och 30 kap., infördes i brousbalken. anslöt mycket nära till vad kommittén föreslog. Därefter har kommitténs förslag tiU ändringar i bötesstraffet behandlats och lett till lagsuftnina som trätt i kraft den

13

1 januari 1992 (prop. 1990/91:68, bet. 1990/91:JuU 10, rskr. 1990/91:155,     Prop. 1992/93:141 SFS 1991:240-301).

I huvudbetänkandet återkom kommittén tUl frågan om villkorlig fri­givning. Den frågan är nu, från delvis andra utgångspunkter än enligt kommitténs förslag, föremål för riksdagens behandling med anledning av regeringens proposition 1992/93:4.

Jag avser nu att ta upp de förslag till ändrade straffskalor som är den del av kommitténs huvudbetänkande som återstår att behandla. Kommitténs förslag är i denna del formellt sett mycket omfattande. Detta beror emel­lertid i första hand på de generella justeringar som kommittén har ansett vara påkallade med anledning av de förslag som man lagt fram när det gäller villkorlig frigivning. Med hänsyn bl.a. rill den behandling frågan om villkorlig frigivning har fått anser jag att det inte finns skäl att följa kommitténs förslag i den delen och jag kommer därför-inte att återkomma till de förslagen. Däremot anser jag att det finns anledning au ta till vara många av de förslag beträffande enskilda brott som kommittén lagt fram. Detsamma gäller olika synpunkter och förslag som har framförts under beredningen av kommitténs betänkande.

Betänkandet har remissbehancUats. En förteckning över remissinstan­sema bör fogas uU protokollet i detta ärende som bilaga 1. En samman­ställning av remissyttrandena har upprättats i Justitiedepartementet och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 86-980).

I samband med att jag behandlar kommiuéns förslag om straffskalor kommer jag att ta upp vissa synpunkter och förslag som har lagts fram även i ancka sammanhang.

Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har i en skrivelse till Justitiedeparte­mentet föreslagit ändring av straff stadgandet om olovligt brukande i 10 kap. 7 § brottsbalken i syfte att förbättta möjligheten att ingripa vid biltillgrepp. Skrivelsen har remissbehandlats. En förteckning över remissinstansema bör fogas ull protokollet i detta ärende som bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena har upprättats i Justitiedepartementet och finns tillgänglig i lagstifmingsärendet (dnr 91-1136). Riksdagen har med anledning av ett antal motioner i samma ämne givit ullkänna att regeringen bör förelägga riksdagen förslag till erforderlig lagsriftning (justitieutskottets betänkande 1990/9l:JuU32, rskr. 1990/91:323).

1 siu slutbetänkande (SOU 1990:92) Våld och brottsoffer lämnar Vålds­kommissionen några förslag med anknytning till utformning av suaff-skaloma och närliggande ämnen. De kommer somjag föratskickat i senaste budgetpropositionen (prop. 1991/91:100 bil. 3 s. 41) att behandlas nedan. Våldskommissionens betänkande har remissbehandlats. En förteckning över remissinstansema bör fogas rill protokollet i detta ärende som bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena har upprättats i Jusririedepartementet och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 90-2825).

1 sitt betänkande 1990/9 l:JuU3 tar justitieutskottet med anledning av en

motion bl.a. upp frågor om psykiskt våld och anför au riksdagen som sin

mening borde ge regeringen till känna att en översyn av den sttaffrättsliga

regleringen av psykiskt våld är erforderlig. Riksdagen biföll utskottets hem-

14

ställan (rskr. 1990/91:15). Med anledning härav har i Justitiedepartementet      Prop. 1992/93:141 upprättats en promemoria som har behandlats vid en hearing den 8 maj 1992. Ett referat av hearingen med utskrift av sakdiskussionen bör fogas rill protokollet som bilaga 4.

I detta sammanhang kommer jag också att ta upp frågan om sttaffskalan för sexuellt ofredande som berörs i departementspromemorian (DS 1989:2) Sexuella övergrepp mot bam m.m. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning Över remissinstansema bör fogas till protokollet som bilaga 5. En sammanställning av remissytttandena har upprättats i Justitiede­partementet och finns rillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 89-364).

Vidare tar jag nu upp ett förslag om vapenamnesri som 1987 års vapen-uttedning lade fram i siu slutbetänkande (SOU 1989:44) Översyn av vapen­lagstiftningen. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över re­missinstanserna bör fogas till protokollet spm bilaga 6. En sammanställ­ning av remissytttandena har upprättats i Jusririedepartementet och finns ullgänglig i lagstiftningsärendet (chir 89-1937).

I Jusritiedepartementet har dessutom upprättats en sammanställning av de remissyttranden som avgivits i anledning av de ovan presenterade förslagen som direkt rör de frågor somjag behandlar i detta sammanhang.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 22 november 1992 att inhämta Lagrådets ytttande över förslagen rill lag om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav samt lag om ändring i broUsbalken och vapenlagen (1973:1176). Lagrådsremissens lag­förslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 8 .

Lagrådet har, av skäl som anges i ytttandet, ifrågasatt om det inte skulle ha varit lämpligare au ta upp mitt förslag om minskning av överlappningen mellan straffskalorna för ett antal brott i eU större och mer systematiskt sammanhang. Jag har förståelse för synpunkten. En sådan generell och systematisk genomgång måste dock göras från delvis andra kriminal­politiska utgångspunkter än vad nuvarande underlag anger och är därför inte möjlig för närvarande. Lagrädet har vidare haft synpunkter på förslagen rill ändring avseende sexuellt ofredande, svindleri och olovlig underrättelse­verksamhet (avsnitten 3.1.4, 3.1.8 och 3.1.16). Jag återkommer i det föl­jande till de synpunkterna. Lagrådets ytttande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 9.

2 Framlagda förslag m.m.

Som framgått av inledningen grundar sig de förslag som jag kommer att

lämna i det följande på flera olika dokument. Beredningsunderiaget är också

av något olika karaktär. Jas kommer att i detta avsnitt som en bakgrund pre­

sentera de olika förslag och initiativ som ligger rill grund för mina över­

väganden och förslag. I nästa avsnitt (avsnitt 3) redovisar jag mina förslag

samt skälen för dem. Därefter följer en kort redogörelse för de ekonomiska

konsekvenser förslagen kan leda till.

15

En följd av att beredningsunderiaget är av skiftande art är att jag kommer      Prop. 1992/93:141 au hålla redovisningen kort i de delar där bakgrundsdokumentationen är utförlig, t.ex. beträffande Fängelsestraffkommitténs förslag, medan jag är mer utförlig när bakgrundsmaterialet inte är lika lätt att ullgå, t.ex. be­ttäffande behandlingen av frågan om psykiskt våld.

2.1 Fängelsestraffkommittén

Fängelsesttaffkommitténs huvudbetänkande (SOU 1986:13-15) Påföljd för brott - om sttaffskalor, påföljdsval, sttaffmätning, villkorlig frigivning m.m. innehåller både en djupgående andys av grundema för straffsystemet och flera långtgående förslag rill lagändringar på sttaffrättens omräde. De vikti­gaste av dessa berör villkorlig frigivning, bötesstraffets utformning, reglema för sttaffmätning och påföljdsval samt slutligen sttaffskaloma för brott.

2.1.1   Villkorlig frigivning

Villkorlig frigivning och därmed sammanhängande frågor behandlas, som jag redan nämnt, i en proposirion som för närvarande ligger på riksdagens bord. Om proposirionen godtas av riksdagen innebär det eu första steg mot en total reformering av systemet med villkorlig frigivning. Den obli­gatoriska halvtidsfrigivningen avskaffas och ersätts med ett system där prövning kan ske i varje enskilt fall, dock normalt tidigast sedan två tted­jedelar av Sttafftiden avtjänats. Mitt förslag i den delen avviker från Fängelsestraffkommitténs förslag främst på det sättet au villkorlig fri­givning enligt kommittén även i fortsättningen borde ske enligt obli­gatoriska regler. Jag har inte heller godtagit kommitténs förslag om en generell sänkning av sttaffskaloma i syfte att kompensera för en senarelagd villkorlig frigivning.

2.1.2   Bötesstraffets ställning

Fängelsesttaffkommittén hade soui uttalad målsättning att minska använd­ningen av fängelsesttaff. Som ett led i den sttävan sökte kommittén utvidga tillämpningsområdet för bötessttaffet. Flera av förslagen tog i den delen sikte på Sttaffskaloma eller omständigheter av direkt betydelse för dessa. Kommittén föreslog bl.a. au det maximala antalet dagsböter skulle höjas krafrigt. Vidare föreslog kommittén att vissa mindre sttaffvärda brott, t.ex. snatteri, skulle ha enbart böter i straffskalan samt att böter skulle införas som sttaffminimum för några brott som i dag har enbart fängelse i sttaff­skalan, t.ex. misshandel av normalgraden.

Som jag har nämnt i avsnitt 1 har kommitténs förslag angående bötes­sttaffet redan föranlett ändringar i brottsbaUcen och en mängd andra lagar och författningar. De förslag som avsåg sttaffskaloma har dock i huvudsak ännu inte lett till lagstiftning.

16

Jag vill emellertid i sammanhanget erinra om den parlamentariska kom-      Prop. 1992/93:141 mitte med uppdrag att se över det straffrättsliga påföljdssystemets innehåll och uppbyggnad, "Sttaffsystemkommittén" (Dir. 1992:47) som regeringen tillkallade under våren 1992.1 direkriven anför jag bl.a.

I den nya kommitténs uppchag bör ingå att undersöka om det finns förut­sättningar för att bredda användningen av böter. Olika altemativ är tänk­bara. Ett, som förordades av Fängelsesttaffkommittén, är att öka utrymmet för böter genom förändringar i sttaffskaloma. För egen del är jag emellertid tveksam till om detta är en lämplig väg. Däremot torde det kunna finnas an­ledning att pröva om det är lämpligt att ytterligare utveckla möjlighetema att döma ut böter i kombination med andra påföljder. Om en icke frihets­berövande påföljd kombineras med en kännbar bötespäföljd torde detta kun­na anses vara en tilhäckligt ingripande reaktion även i många faU som i dag leder till fängelse, under fömtsättning att inte brottslighetens art särskilt motiverar fängelse som påföljd. En utveckling i denna riktning torde under­lättas om villkorligt fängelse ersätter den nuvarande vilUcorliga domen eller införs som en ny egen påföljd. Det finns också anledning att överväga om, såsom fallet är i vissa andra länder, även kortvariga fängelsesttaff skall kunna kombineras med böter. Detta kan vara en möjlighet att markera ett förhöjt sttaffvärde pä ett annat sätt än genom en längre sttafftid. Även andra lösningar kan vara täidcbara.

2.1.3   Straffmätning och påföljdsval

På grundval av förslag av Fängelsesttaffkommittén infördes år 1989 ny lag­sriftning om straffmätning och påföljdsval (SFS 1988:942-948). Den nya lagstiftningen innebär att de principer som låg bakom den s.k. behand­lingstanken har fått träda i bakgrunden vid domstolarnas påföljds­bestämning. Brottet och inte brottsUngen ställs uttryckligen i centtum för påföljdsbestämningen och principerna om legalitet och proportionalitet betonas (jfr prop. 1987/88:120, bet. 1987/88:JuU 45). Jag återkommer något rill Fängelsesttaffkommitténs förslag i avsnitt 3.1.

2.1.4   Straffskaleöversyn

Fängelsesttaffkommittén har i sitt huvudbetänkande ingående diskuterat behovet av och principema för en sttaffskalereform. Kommittén har belyst den historiska utvecklingen på området, analyserat och värderat bärkraften av olika argument som åberopats vid sttaffskaleändringar samt prövat för-och nackdelar med skilda sttaffskalekonsttuktioner. Kommittén har för sin del funnit att uppgiften att se över sttaffskaloma och att anpassa dem till nutida värderingar är angelägen.

För egen del vill jag framhålla att den översyn som kommittén genomfört enligt min mening visar betydelsen av att i ett sammanhang överväga och pröva vilka sttaffskalor som bör vara knutna till olika brott även om över­synen inte visar på några påtagUga brister i de relationer som nu gäller mellan olika brotts sttaffskalor. I vissa hänseenden innebär emellertid kommitténs förslag positionsförskjumingar som är angelägna att ta till vara. Jag återkommer till detta.

17

2 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 141

Som jag redan berört anserjag i motsats till kommittén att det inte finns Prop. 1992/93:141 något behov av en generell matematisk nedjustering av samtliga sttaff­skalor. Även om mitt förslag säledes begränsas till vissa särskilda brott anser jag att det finns skäl att något beröra vissa av kommitténs generella synpunkter på utformningen av sttaffskalor. Jag tänker närmast på kom­mitténs uppfattning om det angelägna i att minska överlappningen mellan straffskalorna för de olika graderna av de gradindelade brotten. Som jag kommer att utveckla närmare i det följande (avsnitt 3.1) instämmer jag i princip i kommitténs uppfattning. Mina förslag innebär ocksä att över­lappningen mellan straffskaloma i vissa fall kommer att bli mindre än den normalt har varit. Jag föreslår dock här justeringar av detta slag endast i de fall där jag av andra skäl funnit anledning att föreslä att de aktuella sttaff­skaloma bör ändras.

En huvudtanke och genomgående linje i Fängelsestraffkommitténs förslag är en sänkning av förmögenhetsbrottens och en höjning av främst våldsbrottens straffvärde. 1 princip delar jag kommitténs uppfattning om i vilken rikming en relativ förskjutning av sttaffvärdet för olika brott bör ske. Som jag tidigare berört är jag emeUertid inte beredd att godta en sådan generell sänkning av sttaffskaloma för främst förmögenhetsbrott som kom­mittén förordat. Somjag återkommer till anserjag tvärtom att det vid vissa förmögenhetsbrott finns anledning att markera det allvar med vilket lagstif­taren ser på brottet genom en höjning av sttaffskalan.

1 likhet med kommittén anserjag visserligen att det finns anledning att se något allvarligare på våldsbrott och andra brou som innebär en kränkning av den personliga integriteten än vad som hittills varit fallet. I allmänhet lägger emellertid de nuvarande sttaffskaloma inte något hinder för en sådan anpassning av påföljderna efter ändrade värderingar och samhälls-förhåUanden. Såväl vissa statistiska uppgifter som ett antal prejudikat frän Högsta domstolen talar ocksä för att straff nivåerna för de aktuella typerna av brott är på väg att höjas även utan au lagstiftningen har förändrats.

På mitt initiariv genomförs nu en undersökning av domstolamas straff-mätningspraxis och dess utveckling. Undersökningen kommer att presen­teras under år 1993. I avvaktan på undersökningen anserjag inte att det heller på detta område finns underlag för några generella straffskale-justeringar. Som jag återkommer till bör emellertid sttaffskaloma vid vissa brott justeras, bl.a. i syfte au sttyka under vikten av skydd för den person­liga integriteten.

Generellt bör anmärkas att jag i det följande, när jag redovisar Fängel­

sesttaffkommitténs förslag, bortser från de automariska nedjusteringar som

är én följd av grundtanken i kommitténs förslag och som har att göra med

både kommitténs förslag bettäffande skärpning av den villkorliga fri­

givningen och dess önskan att genomföra en försikrig sänkning av sttaff-

nivån. I de fall kommittén har föreslagit nägot som avviker från den

generella justeringen redovisar jag i vilken riktning, höjande eller sänkande,

som förslaget går. Kommitténs förslag innehåller naturligen förslag rill

ändringar avseende i stort sett sattuliga brott i brottsbalken och därutöver en

mängd stadganden i specialstraffrätten. Remissinstansema har i stor ut-

jc

sträckning lämnat förslagen till ändringar avseende särskilda brott utan     Prop. 1992/93:141 erinran. Min redovisning av vad remissinstansema har anfört inskränker sig rill de fall där de har uttalat sig särskilt om ett visst brott.

2.2 Riksåklagarens och Rikspolisstyrelsens förslag om åtgärder mot olovligt brukande av tillgripet fortskaffnings­medel

I rättsfallet NJA 1990 s. 9 slog Högsta domstolen fast att tillgrepp av fon-skaffningsmedel (8 kap. 7 § brottsbalken) inte kan utgöra förbrott till häleri (9 kap. 6 § brottsbalken). Mot bakgmnd av detta framför Riksåklagaren (RÅ) och Rikspolisstyrelsen (RPS) i en gemensam hemställan förslag om ändringar i sttafflagstiftningen bl.a. i syfte att ge polis och åklagare möjlig­het au ingripa med personella sttafrocessuella tvångsmedel mot den som påttäffas i en stulen bil men som påstår att han inte tiUgripit bilen själv utan övertagit den från annan. I sin gemensamma framställning anför myndig­hetema bl.a. följande.

Den avgörande frågan (i rättsfallet, min anmärkning) var om det föregående tillgreppet av bilen kunde anses utgöra ett förbrott till häleri genom att bilen, såsom förutsätts i bestämmelsen om häleri, "frånhänts" ägaren genom brottet. Domstolarna ansåg inte att ett tillgrepp av fortskaffningsmedel innebär ett sådant frånhändande och O dömdes därför endast för olovligt brukande.

Straffskalan för normalgraden av olovligt brukande är böter eller fängelse i högst sex månader. Är brottet grovt kan dömas till fängelse i högst två år. Omständigheter som kan medföra att brottet bedöms som grovt är exempelvis att gärningen avsett mycket värdefull egendom eller förorsakat stor skada eller olägenhet (se kommentaren till BrB 1, femte uppl., s. 620, som återger departementschefens uttalande i prop. 1985/86:65 s. 47). Exemplen passar generellt sett inte in på fallet att någon olovligen brukar ett tillgripet fortskaffningsmedel.

Tillgrepp av fortskaffningsmedel är en brottstyp som under den senaste tioårsperioden har ökat ständigt. Antalet biltillgrepp har nära nog tiodubblats sedan år 1981. År 1989 anmäldes sammanlagt 78 215 rillgrepp eller försök till tillgrepp av olika fortskaffningsmedel, fördelade på 69 033 bilar, 3 386 motorcyklar och 5 796 mopeder. Detta innebar en ökning från 1988 med nästan 10 000 fordon. Brottstypen är starkt koncentrerad till storstäderna. Den som utsätts för ett fordonsiillgrepp åsamkas vanligen ekonomisk skada och personliga olägenheter samtidigt som samhället och försäkringsbolag drabbas ekonomiskt. TiUgripna personbilar används också i en inte obetydlig omfattning i samband med annan brottslighet. Det råder ingen tvekan om att ökningen av biltillgreppen numera har nått en sådan nivå att de utgör ett stort kriminalpohtiskt problem.

I praktiken är det mycket vanligt att den som påttäffas i en tillgripen bil hävdar att han inte själv tiUgripit bilen utan att han "övertagit" den från någon annan. Bevisläget blir då ofta sådant att uppgiften måste godtas och att lagföring kan ske endast för olovligt bmkande ttots att det finns en stark misstanke om att vederbörande själv har tillgripit bilen. Även om skäl rill häktning föreligger med hänsyn till att det är fråga om upprepad och likartad brottslighet eller att det finns risk för att bevis undanröjs utgör Sttaffskalan för olovligt bmkande i normalfallet hinder mot anhållande eller häktning. Den misstänkte måste då friges efter ett kort förhör, även om det kan konstateras att denne, vanligen en ungdom, befinner sig i en period av massiv brottslighet där flera personer i samma gäng kan ingå. I sådana fall föreligger dessutom ofta utredningssvårigheter med avseende på den

19

aktuella gärningen. Dessa svårigheter ökar självfallet om den misstänkte      Prop. 1992/93:141 inte kan frihetsberövas.

/ RÅ och RPS finner situationen mycket otillfredsställande och gör gällande au lagsriftningen bör ändras så att sttaffskalan för det brott som det är fråga om i den angivna situationen kommer att innehålla fängelse i ett år eller där­över. RÅ och RPS diskuterar tte olika altemativ.

Enligt den första lösningen skulle häleriparagrafen änchas så att krav inte längre ställs på att egendomen frånhänts ägaren genom brott utan att det skulle vara tillräckligt för att häleriansvar skall inttäda att besittningsrubb­ning har skett.

Som en annan tänkbar lösning anförs att rekvisiten för rillgrepp av fort­skaffningsmedel ändras så att det för straffansvar skall vara rillräckligt att någon olovligen tager eller brukar fortskaffningsmedlet, i stället för tager och brukar som lydelsen i paragrafen är för närvarande.

Den tredje lösningen som RÅ och RPS anger är att föreskriva att brukande av olovligt tillgripet fortskaffningsmedel regelmässigt skall bedömas som en grov form av olovligt brakande.

Förslagsställarna förordar det tredje förslaget som det mest ändamåls­enliga och lagtekniskt minst ingripande. De föreslår därvid att ttedje stycket i 10 kap. 7 § brottsbalken ges följande lydelse: "Är brott enligt första stycket grovt, döms till fängelse i högst två år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningen avsett olovligen tillgripet motordrivet fortskaffningsmedel eller mycket värdefull egendom eUer om det förorsakat stor skada eller olägenhet."

2.3 Våldskommissionens förslag

Våldskommissionen avgav sitt slutbetänkande i november 1990. Kom­missionen hade som uppdrag att komma med förslag som skulle kunna motverka våldet och förbättta stödet rill brottsoffer. Dess huvuduppgift var enligt direktiven att fånga upp och stötta det breda engagemanget mot väldet och för brottsoffren. 1 uppdraget låg att öka skyddet för grupper som löper särskild risk att utsättas för våld. att främja åtgärder som är ägnade att morverka våldet, särskilt på gator och torg, samt att förbättta möjligheterna att ingripa mot väldsverkare.

Kommissionen lägger fram förslag av olika karaktär i syfte att minska förekomsten av våld i samhället. Bland dem kan nämnas ätgärder för att för-äncha miljöer där våld uppstår, särskilda insatser mot ungdomsbrottslingar, punktmarkering av vaneförbrytare och åtgärder för att förbättta det lokala samarbetet mot brott genom lokala brottsförebyggande organ i kommu­nema.

Kommissionen lägger även fram förslag i syfte att påverka päföljdsvalet vid misshandel av normalgraden samt ett förslag om ändring av graderingen av brottet övergrepp i rättssak (17 kap. 10 § brottsbalken). Av kommissio­nens förslag avser jag att i detta sammanhang behandla sistnämnda rvä för­slag.

20

2.3.1                                                                          Påföljdsval vid misshandel av normalgraden

Prop. 1992/93:141

Kommissionen utgår från ett uttalande i förarbetena rill brottsbalken i vilket uttalas att misshandel som inte är av bagateUartad natur normalt bör föran­leda fängelse. Utifrån Högsta domstolens praxis under senare år anser sig kommissionen kunna konstatera att det numera råder tveksamhet om den grundtanken fortfarande är vägledande vid domstolamas påföljdsval och att det kan förväntas en ökad användning av icke frihetsberövande påföljd vid rrusshandelsbrott av normalgraden, en utveckling som kommissionen finner mindre lämplig.

Kommissionen föreslår därför att ancha stycket i 30 kap. 4 § brottsbalken ändras så au det på ett tydligare sätt framgår att vissa brott, däribland miss­handel, är av sådan art att fängelse skall vara normalpåföljd för de brotten. Den föreslagna lydelsen är "som skäl för fängelse får rätten beakta 1. brotts­lighetens Sttaffvärde, 2. att brottet är av sädan art att särskilda skäl krävs för annan påföljd eUer 3. att den tilltalade ridigare gjort sig skyldig till brott.

2.3.2   Hot mot parter och vittnen

Att parter och vittnen fritt och sanningsenligt kan avge sina utsagor inför polis och domstolar utgör enligt Våldskommissionen ett av de fundament som den svenska rättsordningen vilar på. Angrepp mot parter och vittnen utgör angrepp på samhäUet. Om samhället inte förmår skydda parter och vittnen från övergrepp hotas hela rättsordningen. 1 syfte att inskärpa hur allvarligt rättsordningen ser på övergrepp i rättssak föreslår kommissionen att bestämmelsen i brottsbalken om påföljd för normalgraden av övergrepp i rättssak anpassas till påföljden för mened. Det skulle innebära att det för brott av normalgraden endast kan följa fängelse och att böter förbehålls gämingar som kan bedömas som ringa brott.

2.4 Åtgärder för att motverka psykiskt våld 

2.4.1 Den straffrättsliga regleringen

Det finns en mängd olika beteenden som kan bettaktas som övergrepp mot annan utan att fysiskt våld används eller någon fysisk skada tillfogas offret. För den enskilde kan även ett sådant övergrepp få svåra och långvariga följ­der. Psykiskt våld är sålunda ett problem i samhället. Problemet är emel­lertid mångfacetterat, och det låter sig inte lätt regleras sttaffrättsligt.

I den nuvarande sttaffrättsliga regleringen finns ett antal bestämmelser som kan tänkas bli tillämpliga när det gäller att beivra övergrepp som kan betecknas som någon form av psykiskt våld. Nedan följer en kort redo­görelse för några sådana bestämmelser.

Misshandel (3 kap. 5 § brottsbalken). För misshandel döms den som till­fogar någon annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta. Likaså är det misshandel när någon försätter en annan person i vanmakt eller något annat sådant tillstånd.

21

Till sjukdom hänförs även psykisk sjukdom och psykisk invaliditet.      Prop. 1992/93:141 Handlingen skall sålunda medföra ett psykiskt lidande som medför en medi­cinskt påvisbar effekt, t.ex. 

psyki.

sk

chock eller neuros.

Det kan antas att det i fall av allvarligt psykiskt våld kan uppkomma sådana medicinskt påvisbara effekter som hänger samman med våldet att ansvar för misshandel kan komma i fråga för den som har gjort sig skyldig till övergreppet.

Vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § brottsbalken). I de fall där ansvar inte kan utkrävas för misshandel på grund av att gär­ningsmannen inte haft uppsåt att åstadkomma den ansvarsgmndande effek­ten kan det komma i fråga att tedöma hans oaktsamma handlande som våUande till kroppsskada eller sjukdom.

Sålunda kan den som av oaktsamhet åsamkar någon annan ett medicinskt påvisbart psykiskt lidande dömas för vållande tiU sjukdom.

Arbetsmiljöbrott (3 kap. 10 § brottsbalken). Om vållande till sjukdom har begåtts genom att någon uppsåtiigen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som i enlighet med arbetsmiljölagen (1977:1160) ålegat honom tiU förebyggande av ohälsa eller olycksfall skall han dömas för arbetsmiljöbrott.

Om en arbetstagare blir utsatt för psykiskt våld på arbetsplatsen kan sålunda ansvar enligt detta lagmm utkrävas av den som uppsåtiigen eller av oaktsamhet har åsidosatt sina åligganden i enlighet med arbetsmiljölagen.

Hemfridsbron (4 kap. 6 § första stycket brottsbalken). 1 de fall där någon uppsöker en annan person i dennes bostad i endast terroriserande syfte kan den aktuella bestämmelsen om hemfridsbrott bli tilllämplig.

Ofredande (4 kap. 7 § brottsbiilken). Som ofredande sttaffas handlingar av vitt skilda slag. Dit hör bl.a. om någon avsiktligen knuffar eller rycker och sliter i en annan person, om gämingen inte är att bedöma som miss­handel eller försök därtill. Andra handlingar som kan falla under be­stämmelsen är om någon antastar en kvinna med t.ex. klappar eller smekningar. Upprepade telefonpåringningar eller brevförsändelser liksom falska meddelanden kan, om de utgör en kännbar fridskränkning, bedömas som ofredande.

Förtal (5 kap. 1 § brottsbalken). En form av ttakasserier som kan tänkas förekomma på t.ex. en arbetsplats är att någon medarbetare utpekas som brottslig eller på något annat sätt klandervärd. Om sädana uppgifter sprids i syfte att utsätta den utpekade för andras missakming kan ansvar utkrävas för förtal.

Förolämpning (5 kap. 3 § brottsbalken). Den som smädar någon annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom något annat skymfligt beteende mot honom kan dömas för förolämpning.

SexueUt ofredande (6 kap. 7 § andra stycket brottsbaUcen). För sexuellt ofredande skall den dömas som bl.a. genom ord eller handling på ett uppen­bart secUighetssårande sätt uppttäder anstötiigt mot någon annan.

I olika sammanhang har belysts att sexuellt ofredande på arbetsplatser är förekommande i inte obetydUg omfattning.

Överträdelse av besöksförbud (24 § lagen /1988:688/ om besöksförbud).

En person kan meddelas besöksförbud vilket innebär att personen förbjuds

22

att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa      Prop. 1992/93:141 efter den andre. Besöksförbud får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den som meddelas förbudet kommer att be­gå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet skall skydda.

Syftet bakom regleringen med ett särskilt besöksförbud är främst att skapa ett extta skydd för förföljda och ttakasserade kvinnor.

2.4.2 Behovet av ändringar

1 sitt av riksdagen i den delen godtagna betänkande Vissa straffrättsliga frågor m.m. (bet. 1990/9 l:JuU3, rskr. 1990/91:15) har justitieutskottet bl.a. behandlat vissa frågor om psykiskt våld.

I betänkandet (s. 10 f.) redogör utskottet för vad föredragande statsrådet

uttalat i förarbetena ull brottsbalken (prop. 1962:10 s. 90 B) i frågan om

straffbarhet av olika former av psykisk påverkan. Av den redogörelsen

framgår att det är avsett att vissa svårare fonmer av psykisk påverkan skall

falla under brottsbalkens misshandelsbegrepp. Mot bakgrund av lagtekniska

svårigheter har i förarbetena inte dragits upp någon bestämd gräns för när

svårare psykisk påverkan skall anses föreligga. Det närmare ställnings­

tagandet rill gränsdragningsproblemet har i stället överlämnats rill rätts­

tillämpningen. Av förarbetena till brottsbalken framgår också att, om

gärningen i ett sådant gränsfall inte kan bedömas som misshandel, det ofta

kan föreUgga någon form av frihets- eller fridsbrott.

-

Utskottet konstaterar i betänkandet att det saknas refererad rättspraxis från Högsta domstolen och hovrätterna i frågan om psykiskt våld.

Mot bakgmnd av att psykiskt våld och då särskilt mobbning är vanligt förekommande och många gånger kan skada mer än fysiskt våld anser ut­skottet att en översyn av den sttaffrättsliga regleringen av psykiskt våld är erforderlig. I samband med en sådan översyn bör det enligt utskottets mening göras en uppskattning av antalet sttaffbara övergrepp av psykiskt våld. Utskottet anser också att det i sammanhanget bör övervägas i vilken utsttäckning det är möjligt att genom en tydligare sttaffrättslig reglering öka skyddet för människor som utsätts för sådant våld.

Frågor om psykiska ttakasserier har behandlats av riksdagen i olika sam­manhang (se t.ex. bet. 1990/91:AU8, AU17 och AU22). Det har då rört sig om främst mobbning och sexuella ttakasserier på arbetsplatser.

Med anledning av riksdagens uttalande har inom Justitiedepartementet utarbetats en kort promemoria. Med den som underlag inbjöd Justitie­departementet som nämnts till en hearing i maj 1992. Promemorian innehöll ett antal frågor som låg till underlag för diskussionen vid hearingen. Diskussionen fokuserades kring dels kunskapen om faktisk förekomst av psykiskt våld och vilken forskning som bedrivs samt dels rättsväsendets hantering av de fall av psykiskt våld som kommer till myndigheternas kännedom.

Mina övergripande överväganden i anslutning till de problemställningar

som ämnet aktualiserar kommer jag att redovisa i avsnitt 3.3.

2

2.5 Sexuellt ofredande

Prop. 1992/93:141

Den 1 juli 1992 genomfördes flera förändringar i brottsbalkens regler om sexualbrott i 6 kap. Ändringama föranleddes av förslag i departements­promemorian Sexuella övergrepp mot bam m.m. (Ds 1989:6), vilken i sin tur till del var initierad av en framställning från riksdagen. Den i detta sammanhang viktigaste förändringen var att två nya grova grader infördes, grovt sexuellt tvång och grovt sexuellt utnyttjande. Sttaffskalan för de nya brotten bestämdes tiU fängelse, lägst sex månader och högst fyra år. Ändringama låg i linje med de förslag som framfördes i promemorian. För närmare detaljer hänvisas tUl den och tiU prop. 1991/92:35 samt justitie­utskottets betänkande 1991/92:JuU7.

1 promemorian diskuteras huruvida maximisttaffet för sexuellt ofre­dande, som för närvarande är fängelse i högst ett år, bör höjas. Suaff-bestäinmelsen återfinns i 6 kap. 7 § brottsbalken. I paragrafens första stycke föreskrivs sttaff för den som sexuellt berör bam under femton år utan att det är fråga om sexuellt umgänge eller som förmår bamet att företa eller medverka i en hancUing av sexuell innebörd. I andra stycket sttaffbeläggs blottande och andra uppenbart sedlighetssårande hancUingar.

Enligt promemorian talar en jämförelse mellan sttaffvärdet hos vissa av de hancUingar som avses med bestämmelsema om sexuellt ofredande och andra sexualbrott för att sttaffet för sexuellt ofredande bör höjas och att Sttaffmaximum bör sättas till i vart fall hälften av vad som gäller för sexuellt utnyttjande av underårig. Med hänvisning till den inom Justitiede­partementet pågående sttaffskaleöversynen lades det inte fram något förslag om höjning av maximisttaffet för sexuellt ofredande.

Justitieutskottet förutsätter i sitt betänkande med anledning av pro­positionen med förslag till ändringar i 6 kap. brottsbalken att frågan om Sttaffskalan för sexuellt ofredande skall tas upp igen. Mina närmare över­väganden och mitt förslag återkommer jag till i det följande (avsnitt 3.1.4).

2.6 "Vapenamnesti"

Slutbetänkandet avgivet av 1987 års vapenuttedning (SOU 1989:44) Över­syn av vapenlagstiftningen innehåller bl.a. ett förslag om vapenamnesti, med viUcet menas att allmänheten under en period till polisen skall sttaffritt kunna lämna in vapen och ammunition som man innehar utan att vara berättigad till det. Uttedningen hänvisar till erfarenheter från Danmark som tUlåtit sådan inlämning under en begränsad period såväl år 1970 som år 1986 med gott resultat. Vidare betonar utredningen att det inte är ovanligt att polismyncUgheterna får förfrågningar från privatpersoner som vill bli av med vapen som de inte har gällande tillstånd för.

Uttedningen anser att övervägande skäl talar för att man bör pröva att tiUåia sttaffri inlämning under ett års tid. Inlämningen måste ske frivilligt och inlämnaren skall kunna vara anonym. Inlämnade vapen som är anmälda som stulna skall lämnas tillbaka till ägaren. Vapen av musealt eller militärt

intresse bör enligt utredningen kunna bevaras. I övrigt bör de inlämnade

24

vapnen förstöras. Jag återkommer strax (avsnitt 3.2) med en närmare      Prop. 1992/93:141 redovisning av mina överväganden samt den närmare utformningen av sttaffriheten. Utredningens lagförslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 7.

3 Motivering

3.1 Ändringar av straff skalor

Allmänna utgångspunkter

Enligt de bestämmelser om sttaffmätning som ttädde i kraft den 1 januari 1989 är huvudprincipen att suaff skall mätas ut efter brottets eller den sam­lade brottslighetens sttaffvärde. Vid bedömningen av sttaffvärdet skall domstolen särskilt beakta den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit men också vad gärningsmannen insett eller bort inse om detta liksom de avsUcter eller motiv som han haft för sitt hancUande.

För att underlätta rättstillämpningen ges i särskilda paragrafer exempel på olika omständigheter som skall beaktas som försvårande och för­mildrande vid sttaffmämingen.

Gmndtanken bakom dessa bestämmelser är att markera att principerna om ekvivalens och proportionahtet skall vara vägledande för domstolamas Sttaffmätning så att lika svåra brott skall besttaffas lika sttängt och svårare brott skall sttaffas sttängare än lindrigare brott.

Att dessa principer bör vara vägledande för sttaffmätningen föreligger det stor enighet om. Erfarenheten visar dock att uppfattningama om vad som är lUca svåra brott och vad som är svårare och lindrigare brott i hög grad kan skifta mellan olika tider, olika kulturer och olika personer. Avsikten med de nya straffmätningsreglema är emellertid inte att de en­skilda domamas värdering av olika brotts sttaffvärde skall vara avgörande för Sttaffmätningen. Målsättningen är givetvis att sttaffnivån för olika brott skaU vara oberoende av vilken domare som dömer i det enskilda fallet. Detta har i lagtexten markerats genom an det anges att sttaffmätningen skall ske med beaktande av inttesset av en enhetiig rättstillämpning.

Det är naturligt att uppgiften att ansvara för att rättstillämpningen sker med beaktande av både proportionalitets- och ekvivalensprincipema och likhetsprincipen i första hand måste ankomma på domstolama. Någon möjlighet för lagstiftaren att kunna förutse alla variationer som verkligheten kan bjuda på finns inte. Utan att rabba de gmndläggande principema går det inte heller att fånga verkligheten i ett system som tillåter rättstillämpningen att bli en enkel subsumtion under givna regler. Vi måste acceptera att lagstiftning är ett relativt tmbbigt insttximent i detta sammanhang.

Vad lagstiftaren kan göra är au ange de ramar inom vilka rättstillämp­ningen kan röra sig och de grundläggande principer som då skall tillämpas. Ett styrmedel är härvidlag de sttaffskalor som anknyter till olika brott. Ge­nom Sttaffskaloma markerar lagstiftaren sin värdering av olika brottstypers Sttaffvärde och vägleder därigenom domstolamas straffmätning i enskilda

25

fall. Ett annat styrmedel är sttaffmätningsregler av det slag som nu har     Prop. 1992/93:141 införts i Sverige.

De olika brottsbeskrivningar som vi har i vår sttafflagstiftning omfattar ofta både gämingar med ett mycket högt sttaffvärde och sådana som har ett lågt sttaffvärde. Överväganden beträffande vilken straffskala som skall gälla för gämingar som faller under en viss brottsbeskrivning måste därför alltid ske med hänsyn till både de grövsta och de lindrigaste fallen. Detta kan tillgodoses på olUca sätt.

Fängelsesttaffkommittén har i sitt huvudbetänkande diskuterat tte olika principer för sttaffskalomas konsttuktion (SOU 1986:14 s. 153 ff.). Sttaff­skaloma kan vara heltäckande och således omfatta alla tänkbara fall av brottet. De kan ta sikte på normalfallen av brottet och kompletteras med för­håUandevis generösa möjligheter att avvika från den i sttaffbestämmelsen angivna skalan. Slutiigen kan de vara inriktade på huvuddelen av de fall som ryms inom bestätnmelsen samtidigt som det kan finnas möjlighet att i undantagsfall avvUca från skalan. Den senaste typen av skalor är den som för närvarande utnyttjas i svensk rätt. Fängelsesttaffkommitténs förslag innebär att detta även skall gälla i framtiden. Denna ståndpunkt har till­styrkts av samtiiga remissinstanser som berön frågan.

Också jag delar kommitténs uppfattning. För denna ståndpunkt talar främst au domstolama är vana vid denna typ av skalor och att en principiell omläggning alltid medför risker för att tillämpningen åtminstone inled­ningsvis bhr osäker och ojämn.

Att jag förordar att sttaffskaloma även i framtiden bör konstmeras med inriktning på huvuddelen av fallen innebär inte att jag anser att det saknas anledning att kritiskt granska om det omfång som straffskaloma nu har är lämpUgt. Som jag tidigare har nämnt (avsnitt 2.1.4) finns det emellertid inte i detta sammanhang anledning att genomföra en total översyn av sttaff­skaloma på sätt som Fängelsesttaffkommittén föreslår. De förslag angående straffskaloma som jag nu lägger fram är därför i princip begränsade till vissa särskilda brott där åtgärder framstår som särskilt angelägna. Ett skäl till detta är det omfattande uppdrag som nyligen lämnats till Sttaffsystem­kommittén. 1 direktiven (Dir. 1992:47) framhålls att det står kommittén fritt att föreslå förändringar även när det gäller straffskalorna. Mot den bakgrunden kommer jag inte heller att närmare gå in på resonemang rörande sttaffskalomas aUmänna utformning.

Med dessa utgångspunkter har jag inskränkt min översyn till straff­

skalorna för vissa enskilda brott och då främst våldsbrott och andra

integritetskränkande gämingar. Översynen har såväl en systematisk in­

riktning, på det sättet att sttaffskalan för ett enskilt brott kan behöva

anpassas efter den stmktur som i övrigt gäller i sttafflagstiftningen, som en

materiell sida. Med det senare avses att straffvärdet för ett brott, som det

kommer till uttryck i sttaffskalan kan behöva justeras. Jag vUl dock un­

dersttyka att syftet med att utdöma sttaff ytterst är att markera samhällets

ogillande av vissa normöverttädelser samtidigt som, när det gäller brott mot

enskUda, offret härigenom får en upprättelse. Det förtjänar dock att i

sammanhanget betona att de justeringar som görs nu i allmänhet inte är

26

avsedda att påverka den sttaffmätning som tillämpas i dag. De höjningar av Prop. 1992/93:141 straffmaxima som föreslås skall således inte tas till intäkt för en allmän uppjustering av sttaffen för de aktuella brotten. Frågan om större för­ändringar av sttaffmätningsreglema kan det finnas anledning att återkomma till efter det att den av mig initierade undersökningen av straffmät-ningspraxis vid vissa våldsbrott har slutförts.

Straffskalan vid gradindelade bron

Överlappningar förekommer regelmässigt vid gradindelade brott. Som exempel kan nämnas att straffskalan för stöld i dag sträcker sig från allmänna fängelseminimum till fängelse i två år medan minimum för grov stöld är fängelse i sex månader och maximum fängelse i sex år. Sttaffskalan för stöld överlappar alltså sttaffskalan för grov stöld med ett och ett halvt år. I vissa fall är överlappningen än mer markerad än i det exempel som jag nu nämnt. I prakriiken är det emellertid endast i sällsynta fall som domstolama utnyttjar den del av sttaffskalan för den lägre graden som överlappar Sttaffskalan för den högre.

Fängelsestraffkommittén har efter en analys av olika omständigheter som kan åberopas för att ha överlappande sttaffskalor föreslagit att överlapp­ningen bibehålls men minskas kraftigt. En stor majoritet av de remiss­instanser som har ytttat sig i den frågan, bl.a. Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt. Juridiska fakulteten i Stockholm, Sveriges domareförbund och Sveriges advokatsamfund, ställer sig positiva till en minskning av överlappningen.

Det skäl som Fängelsesttaffkommittén åberopat för att bibehålla över­lappningen är främst att bedömningen av ett brotts konkreta straffvärde delvis sker efter andra grunder än de som används för att bestämma till vilken grad brottet är att hänföra. Fängelsestraffkommittén pekar som exempel på ett par av de försvårande omständigheter som numera finns in­tagna i 29 kap. 2 §. De exempel kommittén anger gäller fall där den dömde avsett att brottet skulle få allvarligare verkningar än det faktiskt fått samt då han förmått någon annan att medverka till brottet genom missbmk av dennes ungdom. Sådana omständigheter skaU, i den mån det subjektiva överskottet inte leder till ansvar för ett försöksbrott enligt en högre grad, inte beaktas vid gradindelningen. Detta medför att sttaffvärdet för en stöld i vissa fall kan bli så högt att det blh högre än minimisttaffet för grov stöld.

För egen del vill jag också särskilt peka på att den i förhållande till kommitténs förslag annorlunda lösning av återfallsproblematiken som genomfördes i januari 1989 (se 29 kap. 4 § brottsbalken) medför att det vid brott av normalgraden även vid återfall kan finnas behov att döma ut ett högre Sttaff än minimisttaffet för den grövre graden.

Jag delar således kommitténs uppfattning au det finns sakligt bärande

skäl för att bibehålla en viss överlappning av sttaffskaloma vid gradin­

delade brott. Även om de nuvarande överlappningama, som kommittén med

instämmande av remissinstansema har framhållit, framstår som omotiverat

stora anser jag att det inte i detta sammanhang finns anledning au genom­

föra någon generell reform som tar sikte på överlappningsproblematiken. I

27

de fall jag har funnit anledning att lämna förslag som gäller gradindelningen av olika brott har jag emellertid föreslagit en minskning av överlappningen i förhällande till vad som är vanligt för närvarande.

1 flera av de nedan behandlade sttaffstadgandena föreslår jag utöver ändringama av sttaffskaloma, språkUga eller redaktionella justeringar.

Prop. 1992/93:141

3.1.1   Misshandel, 3 kap. 5 § brottsbalken

Mitt förslag: Fängelse i sex månader införs som maximisttaff för ringa misshandel.

Fängelsestrafflcommitténs förslag: Minimisttaffet för normalgraden av misshandel skall sättas till 100 dagsböter.

Våldskommissionens förslag: Våldskommissionen föreslår att det i lagtext skall klart framgå att fängelse är normalpåföljd för misshandelsbrott av normalgraden. Kommissionen föreslår härvidlag en ändring av lydelsen i 30 kap. 4 § brottsbalken.

Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser, däribland Riksåklagaren, Svea hovrätt. Hovrätten för Nedre Norrland, Norrköpings tingsrätt. Dom­stolsverket och Sveriges domareförbund, avvisar tanken på att böter införs i straffskalan för normalgraden av misshandel. Bettäffande Våldskommis­sionens förslag är remissopinionen delad. SamtUga tillfrågade aUmänna domstolar. Brottsförebyggande rådet. Justitieombudsmannen samt Sveriges domareförbund avstyrker dock förslaget.

Skälen för mitt förslag: Misshandel innebär att uppsåtiigen tillfoga annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller au försätta personen i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Med kroppsskada avses t.ex. sår, svull­nader, benbrott och funktion smbbn ingår som försämrad rörelseförmåga, syn eller hörsel. Smärta är fysiskt lidande som inte är alldeles obetydligt i intensitet och varaktighet. Till sjulcdom hänförs även psykisk sjukdom och psykisk invaliditet. Vanmakt innebär praktiskt taget fullständig brist på kroppslig kontroU, t.ex. medvetslöshet eller sömn. Vid gränsdragningen mellan normalgraden av misshandel och ringa misshandel skaU samtUga omständigheter, inte bara skadans svårhet, beaktas.

Minimistraffet för normalgraden av misshandel har allt sedan brotts­balkens införande år 1965 varit allmänna fängelseminimum medan endast böter har ingått i sttaffskalan för ringa brott. Redan i Sttaffrättskommitténs förslag till brottsbalk underströks allvaret hos misshandelsbrottet (SOU 1953:14 s. 137). 1 proposirionen med förslag ull brottsbalk uttalade depanementschefen att misshandelsbrott som inte är av bagateUartad natur normalt bör föranleda fängelse (prop. 1962:10 B s. 91).

Våldskommissionen gör gällande att påföljdspraxis har kommit att bli oklar beträffande valet av påföljd vid normalgraden av misshandel. Kom­missionen hänvisar därvid rill att Högsta domstolen i NJA 1990 s. 84 11 gjort uttalanden som enligt kommissionen kan ge domstolarna upp-

28

fattningen att icke frihetsberövande påföljd är normalpåföljd vid ett sådant      Prop. 1992/93:141 brott.

Jag delar flera remissinstansers, däribland Svea hovrätts, uppfattning att det av praxis inte kan utiäsas att grundtanken att misshandel av normal­graden är ett brott av sådan art att det bör leda rill fängelse har övergivits. Att fängelse normalt skall följa på misshandel som inte är ringa talar även senare praxis i Högsta domstolen (se bl.a. NJA 1990 s. 521 och 1991 s. 438). Även om det finns all anledning att betona det allvar med vilket man bör se på våldsbrott saknas det enligt min mening därför skäl att nu ändra i brottsbalken för att förtydliga att den tillämpade grundsatsen gäller. En liknande lydelse av 30 kap. 4 § brottsbalken som den kommissionen föreslår godtogs inte av Lagrådet i samband med återinförandet av 30 kap. Den nu gällande lydelsen innebär inte heller i sak något annat än den lydelse som kommissionen föreslår. Även detta talar för att inte genomföra kommissionens förslag i denna del.

Att som Fängelsesttaffkommittén föreslår införa böter i sttaffskalan för misshandel av normalgraden skulle kunna tolkas som en signal att miss­handelsbrotten bör ha ett lägre sttaffvärde än som nu är fallet. Jag har i det föregående (avsnitt 2.1.2) nämnt kommitténs förslag att införa eu högt antal dagsböter som minimisttaff för ett antal brott som i dag har fängelse som minimum. I detta sammanhang kan det inte bli fråga om att föra vidare kommitténs förslag rörande minimisttaffet för misshandel av normalgraden.

I samband med att brottsbalken infördes diskuterades om det skulle finnas en ringa grad av misshandel. Sttaffrättskommittén föreslog en sådan med straffskalan böter eller fängelse i högst sex månader medan pro­positionen upptog ett förslag med en ringa variant med endast böter i Sttaffskalan. Någon närmare morivering till varför fängelse inte togs med i propositionens förslag lämnades inte utan departementschefen följde ett förslag från Lagrådet i den delen (a. prop. B s. 416 och C s. 175). Även om ringa misshandel omfattar de lindiigaste fallen av misshandel där det i stort sett uteslutande är tillräckligt med böter som påföljd kan det länkas situationer där en annan påföljd framstår som påkallad. Jag tänker då på upprepade brott som gränsar mot normalgraden av misshandel eller massiva äterfall i ringa brou. Här bör också beaktas att psykisk påverkan kan falla under misshandelsbegreppet och au ett upprepat psykiskt våld kan leda till sä svåra följder att en sttäng reaktion förefaller naturlig.

En berättigat sttäng syn på våldsbrottslighet rimmar också, vilket även Fängelsesttaffkommittén framhåller, mindre väl med det förhållandet att den ringa graden av misshandel har ett lägre sttaffmaximum än snatteri.

Fängelse i högst sex månader bör därför införas som sttaffmaximum vid misshandel som är att bettakta som ringa. Avslutningsvis vill jag påpeka att fängelse är avsett att tillämpas endast undantagsvis. Det bör även nämnas att det bakom förslaget inte ligger någon ändrad syn på gränsdragningen mellan det ringa brottet och misshandel av normalgraden.

29

3.1.2 Olaga hot, 4 kap. 5 § brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: Brottet olaga hot delas in i två grader genom att en sär­skild skala för bron som är grovt införs.

För normalgraden föreslås straffskalan bli böter eller fängelse i högst ett år och för den grova graden fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Detta innebär att straffmaximum för brottet höjs från två tUl fyra års fängelse.

Fängelsestraffkommitténs förslag: Som miu vad gäller gradin­delningen. Kommittén föreslår ett väsentiigt lägre sttaffmaximum för brott av normalgraden.

Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig i frågan godtar förslaget om att införa en särskild skala för grova former och sttaffskalans utformning för detta. Bl. a. Riksåklagaren, Svea hovrätt. Hovrätten för Nedre Norrland, Sveriges Domareförbund och Svenska polisförbundet kriti­serar dock det föreslagna maximisttaffet, xre månaders fängelse, för normal­graden av olaga hot. Kritiken tar bl. a. sikte på att den föreslagna Sttaffskalan inte skulle göra det möjligt att tiUämpa reglerna om anhållande och häkming.

Skälen för mitt förslag: Genom sttaffbudet om olaga hot stadgas sttaff för vissa fall av hot. Olaga hot består i au lyfta vapen mot annan eller på annat sätt hota med brottslig gäming på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. Med stadgandet avses främst att bereda sttaffrättsligt skydd för vissa angrepp på enskild persons känsla av trygghet till person och egendom. Brottet är ett fridsbrott. Det är tilhäckligt att hotet är ägnat att hos den hotade framkaUa allvarliga farhågor att hotet skall verkställas. Stort avseende fästs vid hur situationen har tett sig från den hotades synpunkt. Om gärningsmannen verkligen hade för avsikt au fullfölja hotet inverkar inte på bedömningen av gämingens sttaffbarhet.

Olaga hot innebär således ett angrepp på den personUga integriteten. Sådana angrepp bör staten allmänt sett reagera sttängare mot än för närva­rande. Svära fall av olaga hot kan i bland utvecklas till psykisk terror och medföra svårt lidande. För sådan brottslighet bör det kunna dömas till ett mycket sttängt sttaff. Det nuvarande maximisttaffet, två års fängelse, anser jag i likhet med kommittén vara för lågt. Jag delar därför kommitténs upp­fattning att det finns eu behov av au höja maximisttaffet för grova former av olaga hot och att det samtidigt bör skapas en särskild sttaffskala med enban fängelse för detta.

Bettäffande sttaffskalans utfornming föreslår jag att sttaffminimum för grovt brott skall vara fängelse i sex månader och att maximisttaffet för nor­malgraden skall vara fängelse i högst ett år.

Olaga hot föranleder för närvarande i stor utsttäckning endast böter. Som exempel på detta kan jag nämna au år 1991 dömdes till böter i 527 fall av

30

1 128. Någon anledning att se sttängare på sådana fall av mer linchiga olaga      Prop. 1992/93:141

hot torde normalt inte finnas. De brott som bör bedömas som grova är i

princip de allvarligaste av de fall som redan i dag föranleder fängelsestraff.

För att ett olaga hot skall vara att bedöma som grovt bör således krävas att

brottet i betydande grad skiljer sig från "normala" fall av olaga hot. Faktorer

som kan vara av betydelse är, fömtom hotets innebörd och hur akut det

framstår, om hotet riktats mot någon med en särskilt skyddslös ställning

eUer om det är fråga om upprepade allvarUga hot. En jämförelse kan här

göras med konstruktionen av det grova misshandelsbrottet (jfr prop.

1987/88:14 s. 5 ff.). Vid bedömningen av om en misshandel är att anse som

grov skall, enligt 3 kap. 6 § brottsbalken, särskilt beaktas, om gämingen var

Uvsfarlig eller om gämingsmännen tillfogat svår kroppsskada eller allvarUg

sjukdom eller eljest visat särskild hänsynslöshet eller råhet. När en psykisk

påverkan leder till medicinskt påvisbar sjukdom utgör gämingen i regel

misshandel. Det kan dock tänkas fall där gärningsmannen genom hot

orsakat svan psykiskt lidande utan att sjukdomsfall har inttäffat. I dessa fall

samt då gärningsmannen på annat sätt visat särskild hänsynslöshet eller

råhet bör sttaffskalan för den grova formen användas.

Avslutningvis viU jag något beröra frågor om konkurrens. Bland annat kan den situationen uppkomma att någon gör sig skyldig till olaga hot och detta samtidigt innefattar en överttädelse av ett tidigare meddelat be­söksförbud enligt lagen (1988:688) om besöksförbud. Den nu föreslagna lagändringen bör, oavsett viUcen grad av olaga hot som föreligger, inte innebära någon ändring av principen, att det i sådana situationer skall dömas för såväl olaga hot som för brott mot besöksförbudslagen (jfr prop. 1987/88:137 s. 52 och bet. 1989/90:JuU5 s. 17).

När det gäller förhållandet meUan olaga hot som bedöms som grovt brott och hot mot tjänsteman innebär mitt förslag att brotten får samma maximi­sttaff. Jag vill, mot bakgmnd av att det i lagstiftningsärendet har framföns krav på att skärpa sttaffet för våld och hot mot tjänsteman, stryka under att detta inte innebär någon ändring av den gmncUäggande utgångspunkten att det finns anledning att se särskilt allvarUgt på sådana hot mot tjänstemän som avses i den särskilda straffbestämmelsen om detta brott. Att lag­stiftningen lämnar utrymme för alt vissa speciella fall av olaga hot från straffvärdesynpunkt jämställs med även allvarliga hot mot tjänsteman utesluter inte att det generellt sett finns anledning till en högre sffaffnivå vid hot mot tjänsteman än vid olaga hot. Detta kommer också ull uttryck i lagsriftningen genom att böter inte ingår i sttaffskalan vid hot mot tjänste­man om inte brottet i det enskilda fallet är att anse som ringa. Vid normal­graden av olaga hot ingår däremot böter och är, som jag nyss berört, den påföljd som oftast kommer till användning. När det gäller konkurrens mellan hot mot tjänsteman och olaga hot torde de ändringar jag nu föreslår inte behöva föranleda några ändrade lösningar i förhållande ull vad som nu tillämpas.

31

3.1.3 Ofredande, 4 kap. 7 § brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: Straffmaximum höjs från sex månaders till eu års fängelse.

Fängelsestraffkommittén föreslår i princip oförändrad sttaffskala.

Remissinstanserna: Sveriges domareförbund anser att det bör finnas en särskild straffskala för grovt brott när det t.ex. är fråga om ett långvarigt systematiskt ttakasserande med politisk bakgmnd.

Skälen för mitt förslag: Med ofredande avses dels att handgripligen antasta någon annan t.ex. genom att sätta krokben, knuffa, rycka eller slita i personens kläder, riUfälligt hålla fast personen m.m. och dels att genom skotriossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende ofreda annan. Exempel på sådant hänsynslöst beteende är att någon stör sina grannar med högljudd musik, ttakasserar någon genom telefonterror, allvar­ligt skrämmer någon eller lämnar ett falskt meddelande om att någon närstående dött. Att någon drar undan stolen när någon annan skall sätta sig ned rillhör också det straffbara området. Under straffbudet faller också handgripligt störande av kvinnofriden, bl.a. sådana ttakasserier som inte är att betrakta som sexuellt ofredande. Det kan gälla att handgripligen hindra en kvinna från att komma fram, ta henne under armen för att förmå henne följa med eller antasta henne med klappar m.m. För att gämingen skall vara brottslig krävs att den innebär en kännbar fridskränkning och dessutom kan anses ge uttryck för hänsynslöshet.

Ofredande omfattar således fridskränkningar som inte innebär olaga hot, hemfridsbrott eller olaga intrång. Omfattande och systematiska ttakasserier, t.ex. vid mobbning eller annat psykiskt våld, kan utgöra sådana beteenden som är att bedöma som ofredande. En gäming som är att bedöma som ofre­dande kan rymma långvariga hänsynslösa beteenden som har ett sttaffvärde som i exttemfall kan överstiga nuvarande straffmaximum. Som exempel kan nämnas mycket omfattande och utdragen telefonterror mot en tidigare partner. Ett annat allt aktuellare fall är det av Domareförbundet uppmärk­sammade, brott med politisk bakjttund. 1 detta sammanhang måste de allt synligare rasistiska tendenserna hos vissa grupper beaktas. Staten måste med kraft visa att brott med rasistiska moriv inte kan tillåtas. Långvarigt trakasserande med rasistiskt motiv kan ha ett högt straffvärde även om gämingama i sig inte kan hänföras under annat straffbud än ofredande.

Det torde inte vara helt ovanligt att ofredande av en ridigare partner kan innebära att det uppstår ett konkurrensförhållande till överttädelse av besöksförbud. I likhet med vad som nu gäller bör det i sådana fall i princip dömas i brouskonkurrens.

Mitt förslag rill straff skärpning innebär att det i allvarligare fall finns möjlighet att tillgripa ett frihetsberövande i form av anhållande och häktning, vilket i vissa fall kan vara motiverat vid långvariga och upprepade ofredandebrott.

32

3.1.4 Sexuellt ofredande, 6 kap. 7 § brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: Sttaffmaximum höjs från ett till rvå års fängelse.

Departementspromemorian (Ds 1989:6) Sexuella övergrepp mot barn m.m.: I promemorian uttalades att en jämförelse med andra sexual­brott talade för att sttaffmaximum borde höjas från ett till i van fall två års fängelse. Mot bakgrund av den pågående straffskaleöversynen lades emellertid inte något särskilt förslag fram.

Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som uttalar sig särskilt om sexuellt ofredande stöder promemorians förslag att höja sttaff­maximum.

Skälen för mitt förslag: 1 första stycket av bestämmelsen om sexueUt ofredande föreskrivs sttaff för den som sexuellt berör bam under femton år utan att det är fråga om sexuellt umgänge eller som förmår barnet att företa eller medverka i en handling av sexuell innebörd. 1 andra stycket straff­beläggs blottande och andra uppenban sedlighetssårande handlingar. Det kan också här, liksom när det gäller ofredande, vara fråga om t.ex. sexuella ttakasserier på arbetsplatsen.

Sttaffet för sexuellt ofredande kan jämföras med sttaffen för sexuellt ut­nyttjande av underårig och sexuellt umgänge med bam. För båda dessa brott föreskrivs som maximistraff fängelse i fyra år. Är brottet sexuellt utnytt­jande av underårig att bedöma som grovt, kan ännu sttängare sttaff följa.

Sexuellt ofredande omfattar handlingar som till sin art ansetts mindre kvalificerade än sexuellt umgänge. Som Lagrådet har påpekat fann Högsta domstolen i en dom den 7 oktober 1992, DB 530, att en relativt ytlig beröring av ett barn var au bedöma som sexueUt umgänge i den mening som avses i 6 kap. 4 § brottsbalken och inte sådan sexuell beröring som be­sttaffas som sexuellt ofredande. Avgörandet minskar visserligen uttymmet för rillämpning av första ledet av första stycket av 6 kap. 7 § något. Men sexuellt ofredande kan i undantagsfall likväl rymma mycket sttaffvärda beteenden. För egen del anser jag således att den nuvarande betydande skillnaden i sttaffmaximum mellan sexuellt ofredande och andra sexualbrott inte är motiverad.

Bestämmelsen om sexuellt ofredande är bl.a. av betydelse vid bekämp­ningen av barnpornografin. När det gäller bam under femton år straff­beläggs således som sexueUt ofredande bl.a. att någon förmår den unge att vara modell vid framställning av pornografiska bilder. Att umyttja bam i sådana och liknande sammanhang kan tveklöst utgöra en allvarlig kränkning och det torde råda en bred enighet om att sådana handlingar har ett högt sttaffvärde.

Jag vill också peka på andra situarioner där det starkt kan ifrågasättas om inte den nuvarande sttaffskalan är för mild i förhållande rill andra sexual­brott. Ett sådant fall är när gärningsmannen gör sig skyldig till upprepade övergrepp bestående i sexuella beröringar av ett barn. Även om det

33

3 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 141

onekligen förhåller sig så att gämingar som innefattar sexuellt umgänge typiskt sett är mer ägnade att skada barnet, finns det många gånger en stor risk för att även sexuella ofredanden kan medföra betydande menliga konsekvenser för barnet. Jag anser det angeläget att barns särskilda skyddsinttesse kommer till utuyck i en tydlig markering som återspeglas i Sttaffskalans utformning.

Även om höjningen av straffmaximum främst moriveras av barns särskilda skyddsinttesse finns anledning att i detta sammanhang peka på att även sexuella ofredanden mot vuxna i extremfall kan ha eu betydande straffvärde. Jag tänker då närmast på långvariga och omfattande sexuella ofredanden som utgör led i psykiska ttakasserier.

1 likhet med vad som uttalas i promemorian anserjag således att sttaff­maximum för sexuellt ofredande bor höjas betydligt. En höjning från fängelse i ett till två år innebär en fördubbling av maximisttaffet. Enligt min mening saknas skäl att föreslä en större höjning än så.

Prop. 1992/93:141

3.1.5 Egenmäktighet med barn, 7 kap. 4 § brottsbalken

Mitt förslag: För normalgraden av egenmäktighet med barn höjs straffmaximum från sex månaders till ett års fängelse. För det grova brottet föreslås sttaffminimum bli sex månaders fängelse och sttaff­maximum fyra års fängelse. Detta innebär au sttaffmaximum för brottet höjs från två rill fyra års fängelse.

Försök till grov egenmäktighet med bam föresläs bli sttaffbart.

Fängelsestraffkommittén föreslår i princip oförändrad sttaffskala.

Remissinstanserna: Svenska polisförbundet ställer sig positivt till den särskilda skalan för den grova formen av egenmäktighet med barn.

Skälen för mitt förslag: Under sttaffbestämmelsen om egenmäktighet med barn, dvs. personer under 15 år, faller förfaranden som innebär att någon obehörigen skiljer ett bam från den som har vårdnaden om det. Men Sttaffbestämmelsen omfattar även den som gemensamt med någon annan har vårdnaden, om han utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bonför barnet samt den vårdnadshavare som själv tar sig rätt genom att obehörigen be-mäktiga sig barnet. Under bestämmelsen faller slutligen även ett obehörigt skiljande av bam från någon som vårdar baraet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga.

Sttaffbestämmelsen är inte tillämplig om bamet förs bort eller undanhålls på ett sätt som är att anse som ett frihetsberövande. 1 sådana fall är de Sttängare bestämmelserna i brottsbalkens fjärde kapitel tillämpliga.

Vanligtvis har gärningar som är att bedöma som egenmäktighet med barn sitt upphov i att gärningsmannen - rätt eller fel - anser att barnet av någon anledning kan ges en bättte rillvaro på en annan plats än den där det befinner sig. Förövarens moriv kan inte sällan sägas vara från den egna utgångspunkten goda.

34

Men samtidigt råder det ingen tvekan om att fall kan förekomma som är Prop. 1992/93:141 så allvarliga att ett fängelsesttaff framstår som motiverat. I takt med den ökade förekomsten av intemationella familjebildningar ökar risken för att bam förs bon till främmande länder samtidigt som också svårighetema att återföra bamet rill den legala vårcbadshavaren blir väsentiigt större. Det är naturligt att fall av detta slag bedöms allvarligt. I samband med en sttaff­skärpning år 1983 uttalade departementschefen att det kan bli en chockartad upplevelse för ett bam att hasrigt ryckas upp från sin invanda miljö och tvingas leva i ett främmande land utan att veta om det någonsin kommer att få träffa sin andra förälder. Uttalandet kommenterades inte under den följande riksdagsbehandlingen (prop. 1982/83:165 s. 22 och 39, bet. 1982/83:LU41,rskr. 1982/83:369).

1 rättspraxis har förekommit flera fall i vilka sttaffskalan utnyttjats fullt ut och således maxintistraffet två års fängelse har dömts ut. Kriminal­statistiken visar också en allmänt ökande tendens hos domstolarna att använda den övre halvan av sttaffskalan. Under år 1991 ledde en fjärdedel av de domar i vilka grov egenmäkrighet med bam utgjorde huvudbrott rill fängelsesttaff på ett år eller mer. Det rör sig ofta om fall där ett barn har förts bort från Sverige och gämingsmännen låtit bamet förbU utomlands.

Vid konstmktionen av sttaffskaloma är det angeläget att maximum sätts på ett sådant sätt att straffskalan lämnar utrymme för en rimlig straffnivå även för de allvarligaste tänkbara fallen av brottet, även om dessa rent faktiskt sällan inttäffar. Mot den bakgmnden finns det anledning att anta att sttaffmaximum är för lågt om den övre delen av sttaffskalan utnyttjas i mer betydande omfattning. För egen del anserjag att det är uppenbart att det väl kan tänkas fall som måste tillmätas ett högre sttaffvärde än två års fängelse. Maximisttaffet bör därför höjas. Jag förordar därför att maximisttaffet sätts rill fyra års fängelse. För att uppnå en lämplig balans mellan sttaffskaloma för de olika graderna av brottet bör samtidigt minimum för den grova formen höjas till fängelse i sex månader och maximum för normalgraden till fängelse i ett år. Det bör understrykas au dessa ändringar inte är avsedda att markera någon principiellt ändrad inställning till straffvärdet vid mer lindriga fall av egenmäkrighet med bam.

De grova brotten avser som nämnts främst fall där ett bam har förts utomlands för att hållas kvar där under lång tid med följd att vård­nadshavaren inte kan ha någon normal kontakt med bamet. Det torde kunna inttäffa fall där brottet inte kommer rill fullbordan, exempelvis genom att resan avbryts genom utomståendes försorg, men där förfarandet ändå framstår som mycket sttaffvärt. Ansvar för försök bör därför - till skillnad från från vad som nu gäller - kunna utkrävas i sådana fall. Försöksansvaret bör dock begränsas rill grova fall av egenmäkrighet med bam.

35

3.1.6 Olovlig kraftavledning, 8 kap. 10 § brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: Brottet olovlig kraftavledning delas in i två grader genom att en särskild skala för brott som är grovt införs.

För normalgraden föreslås straffskalan bli böter eller fängelse i högst ett år och för den grova formen fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Detta innebär att sttaffmaximum för brottet höjs från två rill fyra ärs fängelse.

Fängelsestraffkommitténs förslag: Överensstämmer i princip med miu förslag.

Remissinstanserna berör inte förslaget närmare.

Skälen för mitt förslag: Olovlig kraftavledning innebär ett olovligt avledande av elektrisk kraft. Kraftavledning är olovlig även om man har räu till ström, bara själva avledandet är olovligt (t.ex. genom att mätaren kopplas ur). Ett avledande av exempelvis gas eller vatten är att bedöma som stöld eller, om tillägnelseuppsåt saknas, som egenmäktigt förfarande. Här finns alltså rillgång till sttaffskalan för grov stöld om brottet skulle framstå som allvarligt. Den som avleder elekttisk kraft kan däremot sttaffas endast enUgt detta sttaffbud.

Före brottsbalkens införande var olovlig kraftavledning gradindelat med fyra års fängelse som maximisttaff för det grova brottet. Enligt min mening är det uppenbart att avledande av elekttisk kraft - som kan ske systemariskt och, med hänsyn till kostnaden för elekttisk energi, avse stora värden - kan vara ett brott med högt straffvärde. Därför bör en grov form av brottet olovlig kraftavledning återinföras. Som grov olovlig kraftavledning bör sådana fall bedömas som i svårhetshänseende är jämförliga med grov stöld och grovt bedrägeri. Det skall alltså röra sig om brottslighet som utförts systemariskt eller avsett betydande värde eUer fall där gärningsmannen visat mycket stor förslagenhet.

Maximisttaffet för de olika graderna av olovlig kraftavledning bör vara lägre än för motsvarande grader av stöld. För grovt brott kan det lämpligen sättas rill fängelse i fyra år. Det ansluter då till den skala för grova brott som jag föreslår skall införas för flera andra brott. Den grova formen bör även ha ett förhöjt minimum, vilket ocksä grov stöld och grovt bedrägeri har. Det förhöjda minimisttaffet ger en klar indikation att olovlig kraftavledning skall bettaktas som grovt endast i de mycket kvalificerade fallen.

36

3.1.7 Häleri, 9 kap. 6 § brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: Straffmaximum för den grova formen av brottet höjs från fyra tUl sex års fängelse.

Fängelsestraffkommitténs förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som ytttar sig i frågan stäUer sig positiva till en höjning av maximisttaffet för grovt häleri.

Skälen för mitt förslag: Häleri kan förekomma i olika former: (1) befattning med olovligt åtkommen sak (sakhäleri), (2) orillbörlig vin­ning av annans brottsliga förvärv (vinningshäleri), (3) otillbörligt främjande av att annan tillgodogör sig egendom som härrör från brottsligt förvärv eller värdet av sådan egendom, (4) uppsåtligt döljande av brottsligt åticommen egendoms ursprung och slutiigen (5) hävdande av brottsligt tillkommen fordran (fordringshäleri).

Sakhäleri består i att gärningsmannen tar befattning med något som är frånhänt annan genom brott. Befattningen kan vara av olika slag men måste vara ägnad att försvåra sakens återställande. Kriminaliseringen har till syfte dels att underlätta au egendom som varit föremål för brottsligt förvärv kom­mer tillbaka till ägaren, dels att motverka andra typer av förmögenhetsbrott genom att försvåra avsättningen av brottsgods.

Kriminaliseringen av vinningshäleri har bl.a. till syfte att möjliggöra be-sttaffning av den som tar befattning, och därvid skaffar sig vinning, med sådant som trätt i stället för sak som frånhänts annan genom brott. Det är t.ex. inte tillåtet att ta mot pengar som erhållits vid pantsättning eller försäljning av stöldgods.

Genom lagändring år 1991 utvidgades häleribestämmelsens tillämp­ningsområde genom att rekvisiten nämnda under punktema (3) och (4) ovan tillfördes (prop. 1990/91:127, bet. 1990/91 :JuU32, rskr. 1990/91:323, SFS 1991:451). Ansvaret enligt de punktema omfattar den som med uppsåt att dölja egendomens ursprung medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta någon annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brotts­ligt förvärv. Ansvar kommer i fråga även för den som på annat sätt otillbör-Ugen främjar möjlighetema för någon att tillgodogöra sig sådan egendom. Syftet bakom utvidgningen var främst att göra lagstiftningen mer effektiv i kampen mot dem som tvättar svana pengar.

Fordringshäleri innebär t.ex. au kräva betalning av fordran som är till­kommen genom brott. Kriminaliseringen har motiverats med att man i första hand vill komma åt den som använder en mellanman men avser att själv utnyttja fordringen.

Sttaffskaloma för de olika graderna av häleribrott överensstämmer med sttaffskaloma för de centtala förmögenhetsbrotten utom när det gäUer maxi­mistraffet för grovt brott där maximum är två år lägre. Organiserad häleriverksamhet är ett allvarligt samhällsproblem. Det är lätt att inse att

37

förekomsten av avsättningsmöjligheter för brottsgods är av avgörande betydelse för främst stöldbrottslighetens omfattning. Enligt min mening kan man inte se mildare på den som begår ett häleribrott av stor omfattning än på den som begår en motsvarande grov stöld. På senare år synes häleribrott i stor skala med intemationell prägel ha kommit att spela en allt större roll. I de sammanhangen kan det röra sig om mycket stora värden. Jag vill här anknyta till de ändringar av häleriparagrafen som genomfördes år 1991. De förfaranden som då avsågs, bl.a. tvätt av pengar härrörande från narko­tikahandel och annan internationell kriminalitet, kan ha ett mycket högt sttaffvärde. Maxintistraffet för grovt häleri bör därför höjas. Om maxi­misttaffet sätts till fängelse i sex år innebär det att häleribrottet i svår­hetshänseende fullt ut jämställs med de centtala förmögenhetsbrotten stöld, bedrägeri och förskingring.

Prop. 1992/93:141

3.1.8 Svindleri, 9 kap. 9 § brottsbalken

Mitt förslag: Fängelse i sex månader införs som maximum för den ringa graden av svindleri. För det grova brottet höjs sttaffmaximum från fyra tUl sex års fängelse.

Fängelsestraffkommitténs förslag: Överensstämmer med mitt med undantag av höjningen av maximisttaffet för den ringa graden.

Remissinstanserna berör inte svincUeribrottet särskilt.

Skälen för mitt förslag: Av svindleribrouet finns två olika typer. Det första typen kan begås av var och en och består i att bland allmänheten offentliggöra eller på annat sätt sprida vilseledande uppgift i avsikt, dvs. med direkt uppsåt, att påverka priset på en vara, värdepapper eller annan egendom. Den andra typen kan begås av endast vissa personer. Person­kretsen består av dem som på grund av sin ställning bör ha särskild kän­nedom om ett företag. Brottet består i au uppsåtiigen eller av grov oaktsamhet offentiiggöra eller på annat sätt bland allmänheten eller företagets inttessenter sprida vilseledande uppgift som är ägnad att påverka bedömandet av företaget i ekonomiskt hänseende och därigenom medföra skada.

Svindleri kan sägas utgöra en sons bedrägeri mot allmänheten. Det står klart att brottet kan, som Sttaffrättskonmiittén uttryckte det år 1940 (SOU 1940:2 s. 160), "hava vittgående skadeverkningar för landets ekononu och ådagalägga stor hänsynslöshet". Enligt min mening kan vissa fall av svindleri bettaktas som lika allvarUga som det svåraste bedrägeribrottet. Skäl saknas därför att låta de båda brotten ha olika maximistraff. Även i övrigt saknas skäl att bedöma svindleri på annat sätt än bedrägeri. Mitt förslag innebär alltså att svindleribrottet ges samma straffskalor som bedrägeri.

Genom mitt förslag komttier grovt oaktsamt förfarande enligt paragrafens andra stycke att få ett till fängelse i sex år förhöjt maximum.

38

Lagrådet har ifrågasatt om det inte finns skäl att bryta ut fallen av oaktsamhet och antingen utesluta dem från den grova gradens tillämpings-område eller ge dem en särskild straffskala. Det är i och för sig riktigt att uppsåtiiga brott normalt bör bedömas betydligt sttängare än förfaranden som har sin grund i oaktsamhet. Jag vill emellertid inte helt utesluta att också brott begångna av grov oaktsamhet kan ha ett sttaffvärde som närmar-sig det för uppsåtliga brott, exempelvis i den situationen att någon i ledande ansvarig ställning medvetet håller sig okunnig om de rätta förhållandena. Jag föreslår därför att den gemensamma sttaffskalan behålls.

Prop. 1992/93:141

3.1.9 Olovligt brukande, 10 kap. 7 § brottsbalken

Mitt förslag: För normalgraden av olovligt brukande höjs straff­maximum från sex månaders till ett års fängelse. För det grova brottet föreslås sttaffminimum bli sex månaders fängelse och sttaffmaximum fyra års fängelse. Detta innebär att sttaffmaximum för brottet höjs från två till fyra års fängelse.

Fängelsestraffkommittén föreslår i princip inte någon ändring.

Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen föreslår att bestämmelsen om olovligt brukande ändras så att brukande av olovligt tillgripet fortskaff­ningsmedel regelmässigt skall bedömas som grovt brott.

Remissinstanserna: Bland remissvaren på Fängelsestraffkommitténs huvudbetänkande berörs inte olovligt bmkande särskilt. - En majoritet av dem som har ytttat sig över RUcsåklagarens och Rikspolisstyrelsens förslag har antingen förordat den av myndighetema föreslagna lösningen eller lämnat den utan erinran.

Skälen för mitt förslag: Som olovligt brukande sttaffbeläggs två olika typer av gärningar. Vid olovligt brukande av lös sak, paragrafens första stycke, fordras för ansvar att man olovligen brukar annans sak och där­igenom orsakar skada eller olägenhet. Ett exempel är att olovligen använda t.ex. en motorcykel som man har i sin besittning. Även olovlig användning av datorer faller i vissa situationer under bestämmelsen om olovligt bm­kande. Vid olovligt brukande av fast egendom, andra stycket, består brottet i att innehavaren av en fastighet olovligen bmkar den till men för annans rätt. Detta olovliga brukande skall ske genom att någon bygger, gräver, plöjer, tar upp väg, låter kreatur beta eller vidtar annan lUcnande åtgärd.

Sttaffbestämmelsen för olovligt bmkande ändrades år 1986, dvs. efter det att Fängelsesttaffkommittén avgivit sitt huvudbetänkande. De ändringar som genomfördes innebar att besittningsskyddet därefter skulle sakna betydelse för straffbarheten och att brottet gradindelades samtidigt som straffmaximum höjdes (prop. 1985/86:65, bet. 1985/86:JuU17, rskr. 1985/86:121, SFS 1986:122). Det sttafflDara området omfattar efter lag­ändringen även bmk av egendom som inte finns i gärningsmannens be­sittning. Avsikten med utvidgningen av det sttaffbara området var främst att

39

komma åt gärningar som innebär s.k. tidsstöld, dvs. olovligt brukande av      Prop. 1992/93:141 större datoranläggningar.

Jag har i det föregående (avsnitt 3.1.6) tagit upp brottet olovlig kraft­avledning och bettäffande detta föreslagit att maximisttaffet skall höjas från två till fyra års fängelse. Olovligt brukande av anläggningar för automatisk informationsbehancUing är en typ av brott som i flera avseenden har likheter med olovlig kraftavledning. Det kan också avse stora ekonomiska värden. För egen del anserjag därför att det är namriigt att i detta sammanhang även höja straffmaximum för grovt olovligt brukande till fyra års fängelse. Minimum för det grova brottet bör, på motsvarande sätt som vid olovlig kraftavledning, sättas till sex månaders fängelse.

Riksåklagaren (RÅ) och Rikspolisstyrelsen (RPS) pekar i sin fram­ställning på att tiUgrepp av fortskaffningsmedel är en brottstyp som har ökat ständigt under den senaste tioårsperioden. Antalet biltillgrepp har nära nog fördubblats under perioden. En uppföljning efter tiden för RÅ:s och RPS:s siffemppgifter ger vid handen att ökningen har fortsatt. År 1990 uppgick antalet anmälda tillgrepp eller försök till tillgrepp av olika fortskaff­ningsmedel till 82 258 och år 1991 tUl 80 533. Båda årens siffror är högre än 1989 års. Brottsligheten är starkt koncentterad till storstadsområdena. Den som utsätts för ett fordonstillgrepp åsamkas vanligen ekonomisk skada och personliga olägenheter samtidigt som samhället och försäkringstagarna drabbas ekonomiskt. TiUgripna personbilar används också i en inte obe­tydlig omfattning i samband med annan brottsUghet.

Enligt förslagsställama är det mycket vanligt att den som påttäffas i en tillgripen bil hävdar au han inte själv har tillgripit den utan övertagit den av någon annan. Bevisläget skulle då leda till au uppgiften måste godtas, varför lagföring kan ske endast för olovligt brukande. Även om skäl för anhållande och häktning i och för sig föreligger med hänsyn till att det är fråga om upprepad och likartad brottslighet eller att det finns risk för att bevis undanröjs kan, med hänsyn ull nuvarande sttaffskala, något personellt tvångsmedel inte ullgripas. Den diskuterade formen av olovligt brukande ligger från sttaffvärdesynpunkt nära ett rillgrepp av fortskaffningsmedel. Det finns därför skäl att bedöma dessa brott sttängare än vad som i dag är fallet.

Förslagsställama framför, som jag nämnt i det föregående (avsnitt 2.2), cc möjliga lösningar. Lika med förslagsställama ställer jag mig tveksam riU om häleribestämmelsen bör ändras, så att den omfattar annat än sådant som frånhänts annan genom brott. En sådan ändring skulle få svårbedömda konsekvenser långt utöver den aktuella brottstypen.

Som en annan möjlighet anvisar förslagsställarna en ändring av sttaff-

stadgandet avseende tillgrepp av fortskaffningsmedel. Genom att i det stad­

gandet jämställa brukande med tagande skulle den som brukar ett rillgripet

fortskaffningsmedel kunna dömas enligt paragrafen. En sådan justering

skulle som förslagsställarna har uppmärksammat leda rill en väsentiig ut­

vidgning av det sttaffbara området och skulle kunna leda till svårbedömda

konkurrensproblem i förhållande till andra former av olovliga bmkanden.

En ändring av rekvisiten för tillgrepp av fortskaffningsmedel förutsätter

40

alltså, liksom i föregående stycke berörda ändringsförslag, en mycket in-      Prop. 1992/93:141 gående granskning och genomgång av de brott som skulle kunna beröras. Jag finner det inte motiverat att endast av detta skäl initiera en sådan re­surskrävande genomgång.

Det förslag som förslagställarna förordar är att det som ett rekvisit för grovt brott införs att det olovliga brukandet avser ett motordrivet fort­skaffningsmedel. En sådan lösning är dock knappast förenlig med det förslag tiU höjt minimum för grovt brott som jag nyss behandlat. Jag förordar i stället lösningen att maximum för normalgraden av brottet höjs till fängelse i ett år. En sådan förändring framstår också som naturlig mot bakgmnd av mitt förslag till sttaffskala för det grova brottet. Förslaget bör föranleda att den angivna formen av olovligt bmkande bedöms något sttängare än vad som i dag är fallet och närmare ansluter sig till den påföljds- och sttaffmätningspraxis som gäller vid tillgrepp av fortskaff­ningsmedel. Ändringen medför också att det blir möjligt att tillgripa personella tvångsmedel.

En konsekvens av mitt förslag är att möjligheten att utfärda strafföre­läggande för olovligt brukande faller bort. Av totalt 234 bötespåföljder för olovligt brukande under år 1991 grundade sig 65 på sttafföreläggande och 169 på domar. Motsvarande siffror för 1990 var 192,45 respektive 147. Här måste dock beaktas att Åklagaruttedningen i sitt nyligen avgivna betän­kande (SOU 1992:61) Ett reformerat åklagarväsende föreslår ändringar av reglema om Sttafföreläggande av innebörd att sttaffskalans utformning skall sakna betydelse för handläggningsformen, så länge påföljden i det enskilda fallet stannar vid böter. Utredningen föreslår vidare att särskild åtals­prövning skall införas vid brott som avser olovliga förfaranden med förhyrd egendom. Förslaget innebär bl.a. att olovligt brukande av förhyrd egendom skall åtalas endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Ett genom­förande av förslaget, som för närvarande är föremål för remissbehandling, bör medföra att antalet mäl om olovligt bmkande minskar.

Jag föreslår således att maximisttaffet för normalgraden av olovligt bm­kande höjs till fängelse ett år och att sttaffskalan för det grova brottet sätts till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år. Genom höjningen av Sttaffmaximum för den grova formen skapas det stöne utrymme för dom­stolarnas straffmätning som jag nämnt tidigare. Straffskalan kommer dessutom att ansluta till den av mig bettäffande flera andra brott förordade indelningen mellan brott av normalgraden och den grova varianten av brottet.

41

3.1.10   Mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse, 13 kap. 1 och 3 §§ brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: En särskild sttaffskala för gämingar av mindre allvarlig art införs bettäffande både mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse. Sttaffskalan föreslås bli fängelse, lägst ett och högst ut år.

Fängelsestraffkommitténs förslag: Komntittén föreslår att minimi­straffet för mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse sänks från fängelse i två år till fängelse i ett år.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstansema har haft någon erinran mot förslaget. Domareförbundet gcxltar sänkningen av minimisttaffet för mordbrand med motiveringen att brottet ofta avser fara endast för egendom.

Skälen för mitt förslag: För att mordbrand skall föreligga krävs dels att gämingsmännen anlägger brand, dels att konkret fara för skada av allvarlig natur uppstår. Det kan vara fråga om fara för annans liv eller hälsa, men det kan också röra sig om fara för omfattande förstörelse av annans egendom. Med det sistnämnda åsyftas endast skada som är kvantitativt betydande. Har risk för omfattande förstörelse inte förelegat finns det möjlighet att tillämpa bestämmelsema om skadegörelse i 12 kap. brottsbalken. För skada på per­son genom mordbrand döms i princip även till sttaff enhgt 3 kap. Om mord-brännaren bechagit eller försökt bedra försäkringsgivare kan det även dömas för bedrägeribrott.

Mordbrandsbrottets sttaffvärde är allmänt sett mycket högt. Paragrafen tar också främst sikte på sådana fall där många personer utsätts för livsfara. För paragrafens tUlämpning räcker det emellertid med att branden innefattar fara för att en person skall skadas till liv eller hälsa.

Sttaffet för mordbrand sätts påfallande ofta under minimum. 1 Fängelse­straffkommitténs betänkande anges att under åren 1982-1984 utmättes i 41, 38 respektive 20 procent av fallen fängelsestraff som understeg mini­misttaffet. Även för grov mordbrand underskreds minimisttaffet inte så sällan. Senare års statistik är inte helt jämförbar men ger Uknande resultat. Under år 1985 respektive år 1989 utmättes fängelsesttaff på rvå år eller kor­tare tid i 74 respektive 70 procent av fallen (inkluderande grov mordbrand). För åren 1990 respektive 1991 utmättes straff för mordbrand (exklusive grov mordbrand) på två år eller konare tid i 38 respektive 66 procent av fallen. Den genomsnittliga sttafftiden översteg inte något av dessa år mini­misttaffet.

Det sagda talar för att domstolama anser att en hel del gämingar som är att bedöma som mordbrand har ett straffvärde som understiger minimi­sttaffet. Även om brottets straffvärde allmänt sett är högt förekommer uppenbarligen inte sällan fall där nuvarande minimisttaff framstår som för höga. Sådana fall där det föreligger fara för annans liv eller hälsa, torde ytterligt sällan ha ett sttaffvärde som är lägre än nuvarande minimum om två års fängelse. För det fall att brottet endast avser egendom kan det dock.

42

även enligt min mening, med fog ifrågasättas om inte fängelse i två år i vissa fall kan vara alltför strängt. Det bör därför öppnas en möjlighet att i mindre allvarliga fall döma till ett lägre fängelsestraff Även dessa gämingar har dock ett betydande sttaffvärde, varför minimisttaffet för det mindre allvarliga brottet bör sättas väsentiigt högre än allmänna fängelseminimum. Jag föreslår att skalan för det mindre allvarliga brottet bestäms till fängelse, lägst ett och högst tre år.

Sttaffskaloma för respektive grad av mordbrand och allmänfarlig öde­läggelse har varit samma sedan år 1948. Likheten mellan brotten är så stor att de bör ha samma sttaffskalor. Jag föreslår därför att sttaffskaloma för de båda brotten även i fortsättningen blir lika, varför en särskild skala för mindre allvarligt brott bör införas även vid allmänfarlig ödeläggelse.

Prop. 1992/93:141

3.1.11 Brott mot griftefrid, 16 kap. 10 § brottsbalken

Mitt förslag: Sttaffmaximum höjs från sex månaders tiU två års fängelse.

Fängelsestraffkommitténs förslag: Kommittén föreslår en mindre skärpning av maximisttaffet.

Remissinstanserna berör inte frågan särskilt.

Skälen för mitt förslag: Brott mot griftefrid begås genom att någon obehörigen, dvs. utan giltigt tillstånd eller stöd i lag eller annan förfatming, antingen flyttar, skadar eller skymfligen behandlar lik eller avlidens aska eller gör skada eller ofog på gravvård eller något de dödas vilorum som kista, urna eller grav. Bestämmelsen i lagmmmet har sitt ursprung i 1864 års sttafflag. Den tar sikte på att säkra ett allmänt omfattat intresse att avlidna behandlas pietetsfullt, dvs. med tUlbörlig respekt och vördnad. Pietetshänsynen gäller såväl den döda kroppen eller aska efter kremering som kista, uma och gravvård. För brott mot griftefrid är straffskalan för närvarande böter eller fängelse i högst sex månader.

Frågan om sttaffvärdet hos vissa brott mot griftefrid har under senare år uppmärksammats i flera sammanhang. Saken berörs bl.a. i Transplanta-tionsuttedningens slutbetänkande, (SOU 1992:16) Kroppen efter döden. Vad som särskilt har uppmärksammats är vissa fall av likskändning. Erfarenheten ger vid handen att det kan förekomma fall, exempelvis styck­ning och Uknande, där sttaffvärdet är så högt att nuvarande sttaffskala inte räcker tiU. Sttaffmaximum bör därför höjas.

Transplantationsuttedningen föreslår att en särskild sttaffskala för grovt brott med ett maximum om fängelse fyra år bör införas. Även om det får anses uppenban att det är påkallat med en höjning av sttaffmaximum för brott mot griftefrid och att det är angeläget med en höjning är jag inte nu beredd att bittäda ett så pass långtgående förslag som uttedningens. Jag anser att det är lämpligt au avvakta med ett ställningstagande till utted­ningens förslag till dess att förslaget beretts i sedvanlig ordning. Det ute-

43

sluter dock inte att det finns tilhäckliga skäl för att redan i detta ärende föreslå en mer begränsad höjning av sttaffmaximum. Jag föreslår således att detta höjs till tvä års fängelse. En sädan förändring innebär bl.a. att preskriptionstiden för brottet föriängs från två tiU fem år.

Prop. 1992/93:141

3.1.12 Barnpornografibrott, 16 kap. 10 a § brottsbalken

Mitt förslag: Maximisttaffet höjs från sex månaders till två års fäng­else.

Fängelsestraffkommittén föreslår en ntindre skärpning av maximi­sttaffet.

Remissinstanserna berör inte frågan särskilt.

Skälen för mitt förslag: Bestämmelsen om bampomografibrott krimi­naliserar att i bilder av alla slag skildra bam i pomografisk bild med uppsåt att sprida bilden, eller att sprida sädana bilder. Framställning av barnporno­grafi kan emellertid också vara sttaffbart enligt olika bestämmelser i 6 kap. brottsbalken. Jag vill här särskilt peka på 6 kap. 7 § om sexuellt ofredande som bl.a. innebär att det är sttaffbart att sexuellt beröra barn under femton år eller att förmå barnet att företa eller medverka i någon handling med sexuell innebörd. Jag har ticUgare föreslagit att straffmaximum för detta brott höjs från ett tUl två års fängelse.

Bestämmelsen om bampomografibrott tillkom år 1979. Sttaffsatsen har varit densamma sedan dess. Även om de mest straffvärda fallen av fram­ställning av bampomografi i många fall täcks av andra sttaffbestämmelser än den om bampomografibrott är det uppenbart att det finns fall av såväl spridning som framställning av bampomografi som har ett högt sttaffvärde och som inte ttäffas av andra sttaffbestämmelser. Tidigare har bampomo-grafibrottet haft samma straffskala som olaga våldsskildring. Det sist­nämnda brottet fick straffmaximum höjt till fängelse två år genom lag­stiftning som trädde i kraft den 1 januari 1991 (prop. 1989/90:70, bet. l989/90:KrU30, rskr. 1989/90:309, SFS 1990:894). Det brottet och bam-pomografibrottet omfattar gämingar med i stort samma straffvärde varför det framstår som naturligt au de har samma sttaffskala. Jag föreslår därför att Sttaffmaximum höjs till fängelse i två åi. En sådan ändring leder också till att preskriptionstiden för brottet förlängs, vilket kan ge ökade möjlig­heter tiU ingripande.

44

3.1.13   Falskt larm och missbruk av larmanordning, 16 kap. 15 § brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: Brottet falskt larm delas in i två grader genom att en särskild sttaffskala för brott som är grovt införs.

För normalgraden föreslås sttaffskalan bli böter eller fängelse i högst ett år och för det grova brottet fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Detta innebär att straffmaximum för brottet höjs frän två till fyra års fängelse.

Fängelse i sex månader införs som maximisttaff för missbruk av larmanordning.

Fängelsestraffkommitténs förslag: I princip som mitt dock med undan­tag av att kommittén föreslår ett lägre minimum för den grova formen av falskt larm.

Remissinstanserna berör inte frågan särskilt.

Skälen för mitt förslag: Falskt larm består i att föranleda onödig säkerhetsåtgärd genom att lämna oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom. Ett typexempel på falskt larm är att lämna en falsk uppgift om att en bomb kommer att detonera i en byggnad, men även ett meddelande om att vatten har förgiftats innefattar exempel på falskt larm. Som säkerhets­åtgärd enligt lagrummet bettaktas en åtgärd som inte är obetydlig i om­fattning och som avser att direkt avvärja faran, tex. uttyckning av brandkår, ambulans, polis, sjöräddningen m.m., avspärrning av ett bombhotat område, uttymning av t.ex. ett varuhus och åtgärder av en kommun för att hindra att förgiftade livsmedel kommer ut bland allmänheten. En säkerhetsåtgärd är onödig om den är obefogad därför att uppgiften är osann.

Missbruk av larmanordning består i att genom missbruk av larm. nöd­signal eller annan liknande anordning föranleda onödig uttyckning av polis, brandkår, ambulans m.m.

1 normala fall är falskt larm ett bötesbrott. Det är emellenid uppenban att ett falskt larm i vissa speciella situationer kan föra med sig betydande skadeverkningar, både för det allmänna och för enskilda personer. Så kan exempelvis ett falskt larm om att en svår olycka har skett på ett käm­kraftverk med ett åtföljande stort utsläpp av racUoaktiva ämnen förorsaka att stora landoiTttåden får uttymmas. Vad ett sådant falskt alarm kan föra med sig i form av personliga umbäranden och kostnader är lätt att förstå. Men även andra typer av falskt larm kan förorsaka svåra skador eller olägenheter. Detta gäller särskilt om det falska larmet riktar sig mot stöne folkmassor såsom i stora varuhus eller på idrottsanläggningar. Om en sådan större anläggning snabbt behöver utrymmas pä grund av ett falskt larm, bestående i att en bomb snart kommer att brisera eller giftig gas sttömma ut, kan panik lätt uppstå med åtföljande svåra skadeverkningar. Mot bakgrund

45

av vad jag nu anfört anserjag att sttaffskalan lämpligen bör utformas så att den blir densamma som för olaga hot enligt 4 kap. 5 § brottsbalken.

Detta innebär således att en ny grov form av brottet falskt larm införs. Falskt larm skall dock enligt min uppfattning även i fortsättningen i de flesta fallen föranleda böter. Under grovt brott bör falla sådana falska larm som kan föra med sig betydande skadeverkningar exempelvis genom personliga umbäranden, avsevärda kosmader eller avbrott i den allmänna samfärdseln.

Den ökade komplexiteten och sårbarheten hos de anläggningar jag talat om tidigare gör att ett missbmk av fasta larmanordningar kan orsaka stora olägenheter och kostnader. Mot den bakgrunden bör straffskalan rymma möjlighet att i undantagsfall döma till sttängare påföljd än böter.

Prop. 1992/93:141

3.1.14  Övergrepp i rättssak, 17 kap. 10 § brottsbalken

Mitt förslag: För normalgraden föreslås sttaffskalan bli böter eller fängelse i högst ett år och för det grova brottet fängelse i lägst sex månader och högst fyra år.

Fängelsestraffkommittén föreslår att den särskilda sttaffskalan för grovt bron avskaffas, att sttaffmaximum sänks och att en särskild sttaffskala införs för ringa brott.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som ytttar sig i frågan ställer sig en övervägande majoritet negativa tiU den föreslagna förändringen.

Våldskommissionen föreslår att en ringa grad införs med sttaffskalan böter eller fängelse i högst sex månader och att böter utgår ur sttaffskalan för normalgraden.

Remissinstanserna: Våldskouimissionens förslag tillstyrks av flertalet av de remissinstanser som ytttar sig i frågan. Brottsskadenämnden och Länsstyrelsen i Blekinge län avstyrker förslaget.

Skälen för mitt förslag: Genom stadgandet om övergrepp i rättssak ges personer som hos domstol eller annan myndighet gjort anmälan, fön talan, avlagt vittnesmål eller på annat sätt avgivit utsaga eu särskilt skydd mot våld eller hot om våld. I bestärrunelsen straffbeläggs att genom våld eller liknande hämnas på någon för en sådan åtgärd eller att på samma sätt försöka hindra någon från att vidta en sådan åtgärd.

Avsikten med bestämmelsen om övergrepp i rättssak är att ge ett spe­ciellt skydd för inttesset av att utförandet av talan eller avgivande av utsaga inför domstol eller annan myndighet inte påverkas på ett otillbörligt sätt. Rättssystemet bygger bl.a. på vittnesplikten som är av stor betydelse för att rättskipningen skall fungera tillfredsställande. Sttaffbestämmelserna om bl.a. mened och osann partsutsaga avser att skapa förutsättningar för att utsagor som lämnas inför domstol också är sanningsenliga.

För personer som hörs inför domstol innebär situationen inte sällan på­frestningar där det inte kan uteslutas att det förekommer hotelser i olika

46

former och ibland t. o. m. våld. Det finns därför mycket starka skäl att från Prop. 1992/93:141 samhällelig synpunkt, i likhet med vad som bl.a. gäller bettäffande meneds­brottet, tillmäta den nu aktuella typen av övergrepp ett högt sttaffvärde. Det är av grundläggande vikt för att upprätthålla ett effektivt rättsväsende att personer i denna situation ges ett högt sttaffskydd. Ett slopande av den sär­skilda Sttaffskalan för grovt brott, vilket Fängelsesttaffkommittén föreslår, skulle kunna framstå som en nedvärdering av sttaffvärdet hos övergrepp i rättssak. Jag kan därför inte ställa mig bakom kommitténs förslag även om detta inte i och för sig är ett utslag av att kommittén anser att sttaffvärdet hos brottet borde anses vara lägre än tidigare.

Såväl Fängelsestraffkommittén som Våldskommissionen föreslår att en ringa grad av brottet skall tillskapas, kommissionen med en sttaffskala från böter upp tiU fängelse i högst sex månader. Som Brottsskadenämnden näm­ner i sitt avstyrkande remissvar skulle ett genomförande av förslaget sannolikt leda till att flertalet fall av övergrepp i rättssak skulle komma att hänföras till kategorin ringa brott. Detta skulle i sin tur kunna leda till att ett stort antal fall av brottstypen därigenom skulle prioriteras lägre än i dag och över huvud taget inte bli uttedda och beivrade. En sådan utveckling vore mycket olycklig. Av rättsstatistiken framgår att bötespåföljden används i en icke ringa omfattning för övergrepp i rättssak. Domstolama verkar således i dag använda det uttymme den nuvarande sttaffskalan för normalgraden ger till en nyanserad påföljdsbestämning. Jag ser därför ingen anledning att nu föra fram något förslag om en särskild sttaffskala för ringa fall.

Den särskilda sttaffskalan för den grova formen av övergrepp i rättssak tillkom den 1 juli 1982 (prop. 1981/82:141, bet 1981/82:JuU49 o. 60, rskr. 1981/82:361, SFS 1982:405). Dåvarande departementschefen betonade att Sttaffskalan för grovt brott bör reseiveras för fall när gärningsmannen har visat särskild hänsynslöshet och betydande men för det allmänna eller någon enskild har uppkommit till följd av gärningen. Eftersom skalan för den grova fonnen endast skall användas för de verkligt allvarliga fallen bör knappast gämingar vilkas sttaffvärde uppgår till allmänna fängelsemini­mum eller sttax däröver betecknas som grova brott. Jag föreslår därför att minimum för det grova brottet höjs till fängelse i sex månader och, i syfte att minska överlappningen av skalorna, att sttaffmaximum för normalgraden sänks till fänselse i ett år.

47

3.1.15   Skyddande av brottsling och främjande av flykt, 17 kap. 11 och 12 §§ brottsbalken

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: Brotten skyddande av brottsling och främjande av flykt delas in i två grader genom att en särskild skala för brott som är grovt införs.

För normalgraden föreslås straffskalan bli böter eller fängelse i högst ett är och för det grova brottet fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Detta innebär att sttaffmaximum för brotten höjs från två till fyra års fängelse.

Fängelsestraffkommittén föreslår att en särskild skala för grovt brott införs för främjande av flykt samt au maximistraffet för skyddande av brottsling skärps något.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna berör förslaget särskilt, förutom Hovrätten för Nedre Nonland, som godtar kommitténs förslag till gradindelning.

Skälen för mitt förslag: Skyddande av brottsling består i att motverka att någons brott uppdagas eller beivras, dvs. att brottet eller brottslingen blir upptäckt, föremål för utredning, lagföring, dom eller verkställighet av påföljd. Det förutsätts alltså att ett brott rent faktiskt har förövats. För att stadgandet inte skall få för vidsträckt tillämpningsområde gäller au mot­verkandet kan ske endast på visst säu, nämligen genom au dölja brous­lingen, hjälpa honom att komma undan, undanröja bevis om brottet eller genom att handla på annat liknande sätt. Skyddande av brottsling kan alltsä ske antingen genom att skydda brottslingen eller genom att dölja brottet.

Brottslingen kan skyddas genom att han göms eller får hjälp att und­komma, t.ex. genom att han får låna en bil. Ancha sätt att dölja en brottsling är att, för att han skall uncUcomma, själv ange sig för brottet eller aktivt leda poUsen på villospår. Döljande av brottet kan ske exempelvis genom undan­röjande av bevis och att producera falska bevis eller att aktivt hjälpa brotts­lingen att dölja au brou har förövats. Exempel är au utplåna fotspår eller fingeravttyck, göra nya spår, flytta på en död person och att städa ett rum i vilket ett våldsbrott har begåtts.

Ansvar för skyddande av brottsling kan åläggas även den som inte har kännedom om att ett brott förövats om han hade skälig anledning att anta att så var fallet. I dessa fall gäller en särskild straffskala med enbart böter. Ansvarsfrihet gäller för vissa närstående till brottslingen.

Skyddande av brottsling är subsidiärt till främjande av flykt, viUcet brott består i att hjälpa någon som med laga rätt är berövad friheten att komma lös eller att, efter det han avvikit, främja hans flykt genom au dölja honom eUer genom aU vidta annan sådan åtgärd.

Ansvarsbestämmelserna för främjande av flykt och skyddande av brotts­ling är uppställda främst till skydd för statens brousuttedande verksamhet och dess verkställande av påföljd för brott. Det är av vikt att denna verk-

48

samhet får pågå utan otillbörUga störningar. Naturligtvis måste fall av väl planlagda och utförda fritagningar av personer som dömts för allvarlig brottslighet, t.ex. grova narkotikabrott eller tenorhandlingar, tUlmätas ett högt Sttaffvärde. Detsamma gäller vissa fall av skyddande av brottslingar som har gjon sig skyldiga till sådana allv£u:liga gämingar.

Jag delar därför kommitténs uppfattning att en höjning av sttaffmaxi­mum är motiverad. En höjning av sttaffmaximum till fyra är räcker väl för att ge domstolarna det hancUingsutrymme som behövs vid straffmätningen. Straffskalan skulle dock med en sådan höjning bli mycket vid, varför jag liksom kommittén anser att en särskild skala för grova brott bör införas. I ansluming till vad jag föreslår rörande andra brott med en särskild skala för grovt brott bör sttaffminimum för det grova brottet sättas till sex månaders fängelse. För de lindrigaste fallen av brotten bör, som nu, tillgång till ett bötessttaff finnas. Sttaffskalan för normalgraden bör då sättas till böter eller fängelse i högst ett år för att minska överlappningen mellan de två skaloma.

Grovt brott kan föreligga exempelvis vid allvarligare fritagningar från kriminalvårdsanstalt och därmed jämförliga gärningar. Det gäller här särskilt gärningar som varit väl planlagda och organiserade och där mera sofistikerade hjälpmedel har använts, där beväpning har förekommit och där fritagningen avsett någon som avtjänar ett långt sttaff

Bettäffande skyddande av brottsling kan även det brottet som jag nämnt ha ett högt sttaffvärde, om skyddandet avser förövare av mycket grova brott. Det kan i vissa fall finnas anledning att se mycket allvarligt på denna typ av brott, varför jag föreslår att brottet även fortsättningsvis skall ha samma sttaffskala som främjande av flykt.

Prop. 1992/93:141

3.1.16  OlovUg underrättelseverksamhet, 19 kap. 10 § brottsbalken

Mitt förslag: Brottet olovlig undenättelseverksamhet delas in i två grader genom att en särskild skala för brott som är grovt införs. För normalgraden föreslås straffskalan bli böter eller fängelse i högst ett år och för den grova graden fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Detta innebär att sttaffmaximum för brottet höjs från två till fyra års fängelse.

Fängelsestraffkommittén föreslår en mindre skärpning av sttaffmaxi­mum.

Remissinstanserna berör inte frågan särskilt.

Skälen för mitt förslag: 1 bestämmelsen sttaffbeläggs viss här i riket bedriven spionerUiknande verksamhet, som dock inte är riktad mot Sverige. Det finns två former av brottet olovlig undenättelseverksamhet vilka båda kan begås endast här i riket. Den ena formen består i au, för att gå främ­mande makt tillhanda (dvs. ett krav på direkt uppsåt), bedriva eller lämna medverkan som inte är endast tillfällig tiU verksamhet för anskaffande av uppgifter rörande militära eller andra förhållanden, vilkas uppenbarande för 

4 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 141

49

den främmande makten kan medföra men för annan främmande makts säkerhet. Uppgiftema kan gälla förhållanden i Sverige eller i andra länder. Den ancha formen av brottet består i att, med uppsåt (dvs. inte bara direkt uppsåt) gå främmande makt till hända, hemligen eller med användande av svikliga medel antingen bedriva verksamhet för anskaffande av uppgifter om annans personliga förhållanden eller till sädan verksamhet lämna medverkan som inte är endast tillfällig. Fråga är om viss politisk undenättelseverksamhet. Brottet kan rikta sig mot t.ex. flyktingar och bestå i registtering av politisk åskådning eller rastillhörighet.

Att gämingama är kriminaliserade motiveras bl.a. med hänsyn till vikten av att inte störa vårt förhållande till främmande makt. Dessutom kan verk­samhet som utgör olovlig undenättelseverksamhet lätt ändra karaktär och i stället riktas mot Sverige. Ett annat motiv för straffbestämmelsen är en önskan att slå vakt om rätten för flyktingar i vårt land att vara skyddade från undenättelseverksamhet från sina hemländer.

Olovlig underrättelseverksamhet som består i spioneri mot annat land kan ta sig mycket allvarliga former och medföra svåra uttikespolitiska följder för Sverige. Det är av stor vikt att Sverige inte blir bas för sådan verksamhet. Delvis gör sig därvid samma argument gällande som vid be­kämpandet av intemationell tenorism.

Jag föreslår med hänsyn härtill en skärpning av sttaffskalan för olovlig undenättelseverksamhet. Ett maximum på fängelse i fyra år framstår som lämpligt. Därmed får domstolarna en vidare sttaffskala som täcker in de in­dividuella brottens starkt varierande sttaffvärde. Enbart en höjning av maximistraffet skulle leda till au straffskalan blev mycket vid. För de allvarligaste fallen bör därför införas en särskild skala för grovt brott. Den kan lämpligen anknyta till den av mig tidigare förordade sttaffskalan för den grova formen av flera brott, nämligen fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Normalgradens maximum anpassas därefter genom att sättas till fängelse i eu år.

I det till Lagrådet remitterade lagförslaget hade den nya sttaffskalan för grovt brott förts in som ett nytt andra stycke i paragrafen. Eftersom den grova graden omfattar olovlig undenättelseverksamhet enligt både första och andra stycket bör den särskilda sttaffskalan, som Lagrådet har före­slagit, regleras i ett avslutande ttedje stycke.

Prop. 1992/93:141

3.1.17 Mutbrott, 20 kap. 2 § brottsbalken

Mitt förslag: Sttaffminimum i skalan för den grova formen av mut­brott höjs från allmänna fängelseminimum till fängelse i lägst sex månader.

Fängelsestraffkommitténs förslag överensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre Nonland ifrågasätter om inte Sttaffminimum för den grova graden av mutbrott bör höjas med mer än vad

50

kommittén föreslår och att i så fall även maximisttaffet för normalgraden bör höjas.

Skälen för mitt förslag: Straffbestämmelsen om mutbrott avser passiv korruption, alltså mottagande av muta, medan straffbestämmelsen om bestickning (17 kap. 7 § brottsbalken) utgör remediet mot aktiv korraption. Mutbrott kan begås av arbetstagare och vissa därmed jämställda personer, såväl i privat som i offentiig tjänst. Själva brottet består i att ta emot eller låta åt sig utiova eller begära muta eller annan otUlbörlig belöning för sin tjänsteutövning.

En muta är typiskt sett en ekonomisk förmån som någon får för att handla pliktvidrigt. För mutansvar krävs emellertid inte att det varit fråga om muta. Det räcker att det rön sig om en otillbörlig belöning. En belöning har i allmänhet ett ekonomiskt värde, tex. pengar, rabatter, provision, borgensåtagande m.m.

Sttaffskalan för mutbrott kan jämföras med den som gäller för tjänstefel. Medan det för grovt tjänstefel stadgas ett minimistraff om fängelse sex månader, gäller emellertid för mutbrott att minimisttaffet är lika med fängelseminimum För att minska överlappningen i straffskalan och för att markera att grovt mutbrott från straffvärdesynpunkt kan jämställas med grovt tjänstefel bör ett minimisttaff om fängelse i sex månader för det grova brottet införas.

Prop. 1992/93:141

3.1.18 Olaga vapeninnehav, 37 § vapenlagen (1973:1176)

Mitt förslag: Brottet delas in i tte grader genom att en särskild skala för brott som är grovt införs.

För den ringa graden föreslås sttaffskalan bli oförändrat böter eller fängelse i högst sex månader, för normalgraden fängelse i högst ett år och för det grova brottet fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Detta innebär att sttaffmaximum för brottet höjs från två till fyra års fängelse.

Fängelsestraffkommitténs förslag: Kommittén föreslår ingen ändring.

Remissinstanserna berör inte frågan särskilt.

Skälen för mitt förslag: Ansvarsbestämmelsema i vapenlagen finns i 37, 38 och 38 a §§. Jag tar i detta sammanhang upp endast de mer allvarUga formema av brott mot vapenlagen i 37 §. Bettäffande övriga bestämmelser har jag inte funnit anledning att föreslå några ändringar.

I 37 § regleras straffpåföljden för olaga vapeninnehav samt för olovlig överlåtelse och upplåtelse av skjutvapen.

Den nuvarande sttaffskalan för uppsåtiigt olaga vapeninnehav infördes år 1971 genom en ändring (prop. 1971:109, bet. 1971:JuU14, rskr. 1971:205, SFS 1971:236) av den då gäUande vapenförordningen (1949:340). Än-chingen innebar att maximisttaffet höjdes från ett till två års fängelse.

51

Det finns otvivelaktigt ett samband mellan förekomsten av illegala vapen Prop. 1992/93:141 och våldsbrottslighet. Användningen av skjutvapen vid våldsbrott har ökat under de senaste 15-20 åren. Det är omvittnat frän inte minst handeln att risken för väpnade rån upplevs som ett allt stöne och mer pressande problem för personalen. En arbetsgrapp inom Brottsförebyggande rådet har också i en rapport (BRÅ-PM 1992:3) Våld i butik, post och bank redovisat att såväl vapenstölder som insmuggling av vapen ökar och att rån med skjutvapen har ökat starkt Det är då ofta fråga om livsfarliga vapen som gämingsmännen har manipulerat på ett eller annat sätt.

Senare tids uppmärksammade vapenstölder inger stor oro. Jag ser en sär­skild risk i au exttemistiska politiska gmpper beväpnar sig, inte bara att de enskilda medlemmarna beväpnar sig utan också att organisationema som sådana skaffar sig tillgång till en stor mängd farliga vapen. Utvecklingen också internationellt med politiska grupperingar med allt öppnare främlingsfientlighet och rasism på sina program inger också allvarliga farhågor. Även om motiven bakom anskaffandet av vapen utan tillstånd inte sällan på goda grunder kan misstänkas vara att i framtiden begå andra mycket allvarliga brott med än högre straffvärde är det ofta svårt att styrka en brottslig vilja avseende ett specifikt sådant brou, t.ex. rån, som krävs för att Sttaffrättsligt ansvar för förberedelse skall kunna krävas ut. Här Ugger ett intresse av att genom en sttäng syn på det olaga vapeninnehavet kunna stävja denna typ av gämingar. Ett kraftfullt ingripande mot olovliga innehav av vapen bör kunna minska förekomsten av illegala vapen och därigenom medverka till kampen mot den allvarliga våldsbrottsligheten.

Jag föreslår mot denna bakgrand att sttaffmaximum för brott mot vapen­lagen höjs till fyra års fängelse.

En höjning av maximum utan en gradindelning av brottet skulle dock leda tiU an sttaffskalan blev alltför vid för att kunna vara till avsedd ledning för rättstillämpningen. Jag föreslår därför att en särskild skala för grovt brott skall införas. Skalan bör utformas på samma sätt som jag föreslagit bettäf­fande flera andra brott i detta lagstiftningsärende. Som grovt brott bör som jag nämnt särskilt bedömas brott under former som medför att vapnen kan befaras komma till brottsUg användning, exempelvis innehav av livsfarliga vapen som saknar lagligt användningsområde och innehav av en stöne mängd vapen. Vid fastställandet av sttaffvärdet hos ett olaga vapeninnehav är över huvud taget mängden av vapen av stor betydelse. Att olovligen samla på sig en stor mängd vapen av särskilt farlig typ (främst av militär karaktär), vilka rimligen aldrig kan förvaras på ett från spridningssynpunkt betryggande sätt, utgör i sig en stor fara för en stöne krets personer och måste anses ha ett högt sttaffvärde.

Sänkningen av maximum för normalgraden utgör endast ett led i sttävan-det att i förekommande fall minska överlappningen mellan sttaffskaloma för olika grader av samma brou och skall givetvis inte tolkas som att synen på gämingstypen bör mildras.

52

3.2 Straffrihet för olaga vapeninnehav i vissa fall

Prop. 1992/93:141

Mitt förslag: En särskild lag införs om att illegala skjutvapen och ammunition straffritt kan lämnas in till polisen under tiden juli -september 1993. Det som lämnas in skall normalt förstöras.

Förslaget frän 1987 års vapenutredning: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Utredningen föreslår dock en inlämningstid på tolv månader.

Remissinstanserna: Uttedningsförslaget möter ett blandat mottagande. Flertalet av de remissinstanser som ytttar sig över förslaget är dock positiva till det. Bland dem som tillstyrker förslaget är Riksåklagaren, Statens krimi­naltekniska laboratorium. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län. Svenska Polisförbundet, Föreningen Sveriges Polischefer, Frivilliga skytte­rörelsen och Våldskonnmissionen.

Avstyrker förslaget av principiella skäl eller som inte tilhäckligt moti­verat gör bl.a. Polismyndighetema i Skellefteå och Lycksele samt Före­ningen Sveriges åklagare.

Flera remissinstanser pekar på att en amnesti måste förenas med en brett upplagd informationskampanj.

Skälen för mitt förslag: Förslaget från 1987 års vapenutredning har behandlats tidigare. I den dåvarande regeringens proposition om änchingar i vapenlagen (1973:1176) framfördes således att en s.k. vapenamnesti inte borde införas (prop. 1990/91:130 s. 53). Den bedömningen delades av riks­dagen (bet. 1990/91:JuU33 s. 31, rskr. 1990/91:300).

Jag vill till en början slå fast att det är synnerligen angeläget att vidta åtgärder för att minska den brottsUga användningen av skjutvapen. Detta gäller inte minst mot bakgmnd av att antalet väpnade rån har ökat markant under senare år. Enligt min mening finns det nu anledning att ta till vara aUa möjligheter au minska antalet illegala skjutvapen. Den möjlighet som ligger i att införa en särskild lag om att illegala skjutvapen och ammunition under en viss tid sttaffritt kan lämnas in till polisen bör inte lämnas oprövad. Jag anser aUtså au en sådan lag bör införas.

Inte minst mot bakgrand av den skärpta syn på olaga vapeninnehav som jag här tidigare förordat är det också rimligt att ge i övrigt laglydiga per­soner chansen att under betryggande former lämna in skjutvapen och ammunition som de innehar utan att ha rätt tiU det. Det kan gälla vapen som glömts bort i samband med ett dödsfall eller en flyttning. Ocksä detta är ett skäl för att införa en sttaffrihetslag.

Det kan naturligtvis diskuteras hur effektiv en sttaffrihetslag kommer att bli. Av inttesse är därvid att man i Danmark under en månad år 1986 fick lämna in illegala vapen till polisen utan att rättsliga åtgärder vidtogs. Bak­grunden till åtgärden var au betydande mängder vapen hade kommit in i Danmark under andra världskriget och att det var omöjligt att fastställa var dessa vapen hade hamnat. Närmare 10 000 vapen och 10 ton sprängämnen

53

lämnades in. Möjligen kan ett resultat lUcnande det i Danmark inte påräknas     Prop. 1992/93:141 för vår del. Det danska exemplet talar dock för au en sttaffrihetslag kan ge ett utifrån svenska förhållanden gott resultat.

Det ligger nära till hands att anta att de skjutvapen som kommer att lämnas in inte i någon stöne utsttäckning är sådana som cirkulerar i krimi­nella kretsar. Varje sådant enstaka vapen som tas om hand och förstörs minskar emellenid risken för nya allvarliga brott. Även en liten mängd insamlade vapen är alltså av värde.

Merparten av de inlämnade skjutvapnen kommer antagligen att vara sådana som har innehafts av i övrigt laglydiga personer. Att dessa vapen lämnas in är också värdefullt. Eftersom någon konttoll av vapeninnehavet inte skett finns det ju en risk för att vapnen inte förvaras eller hanteras på ett sätt som är betryggande från säkerhetssynpunkt. Att vapnen lämnas in och förstörs medför också att man kan vara säker på att de inte kommer att användas vid brott.

Av största vikt för att sttaffrihetslagen skall få den avsedda effekten är att allmänheten får kännedom om den. En informationskampanj bör alltså genomföras. Lämpligast synes vara att informationen lämnas sttax före och under inlämningstiden. Rikspolisstyrelsen bör svara för informationen till allmänheten om lagen.

Inlämningstid

Vapenuttedningen föreslår en tolvmånadersperiod som inlämningstid. Jag anser i likhet med flera remissinstanser att en kortare tid är att föredra. Det synes lämpligt att en inlämningsperiod på tte månader påbörjas samticUgt med att de nya sttaffbestämmelserna om brott mot vapenlagen ttäder i kraft. Inlämning kommer alltså att kunna ske under tiden juli - september 1993.

Innebörden av lagen

Innebörden av sttaffrihetslagen är att den som innehar illegala skjutvapen eller ammunition inte skall kunna sttaffas för innehavet om han eller hon frivilligt lämnar in eller låter lämna in egendomen till polisen under tiden juli - september 1993. 1 det faU den som innehar vapen eller ammunition inte själv lämnar in egendomen utiin ger någon annan i uppdrag att göra det gäller alltså sttaffriheten för båda. Däremot innebär kravet på frivillighet att sttaffrihet inte kommer i fråga om någon, t.ex. i samband med en husrann­sakan, lämnar in ett vapen på grund av upptäcktsrisken. Alla vapen och all ammunition som enligt vapenlagen kräver tillstånd för att få innehas skall kunna lämnas in till polisen.

Det är således fråga om att i en särskild lag föreskriva straffrihet för olaga innehav av skjutvapen och ammunition i vissa fall. Detta är något annat än en amnesti. Därmed brukar nämligen avses en generell benådning av en viss grupp av dömda (se 11 kap. 13 § regeringsformen).

54

Inlämnarens anonymitet

Prop. 1992/93:141

För att sttaffrihetslagen skall bli framgångsrik torde krävas att den som läm­nar in illegala skjutvapen eller ammunition garanteras anonymitet. In­lämnaren skall alltså inte behöva lämna uppgifter om sin identitet

Det kan inte helt bortses från att möjligheten att vara anonym kan skapa svårigheter vid uttedningen av brott där vapnet använts. Svårighetema bör dock inte överdrivas. Det är således inte särskilt ttoligt att skjutvapen som använts vid allvarliga brott lämnas in av den som begått brottet. Jag vill också stryka under att sttaffriheten bara gäller för den som utan tillstånd innehar vapnet eller ammunitionen och bara avser dennes innehav av det som lämnas in. Polisen kan alltså utföra t.ex. sedvanliga kriminaltekniska undersökningar på ett inlämnat vapen i syfte att utteda andra brott som har samband med vapnet. Det kan gälla brott begångna av såväl innehavaren som av andra personer. Om ett inlämnat vapen skäligen kan antas ha betydelse för utredningen av ett sådant brott kan det tas i beslag enligt be­stämmelsema i rättegångsbaUcen.

Inlämningsställen

Beträffande inlämningsställen föreslår Vapenuttedningen att polismyn­cUgheterna skall få bestämma att inlämning skall kunna ske även hos andra myndigheter inom polisdistriktet. Uttedningen framför att det är önskvärt att den som vill lämna ifrån sig ett vapen kan göra detta utan att behöva resa någon längre sttäcka samt att militära myndigheter och Statens kriminal­tekniska laboratorium bör kunna hjälpa till med insamlingen. Överbefäl­havaren har avstyrkt förslaget i denna del, bl.a. med hänsyn till att det oftast finns en polismyndighet på de orter där försvarsmaktens myndigheter är belägna. Enligt min mening bör det räcka med att inlämning kan ske till polismyndighetema.

Inlämning av skjutvapen och ammunition skaU alltsä kunna ske på polis­stationerna i landet. Det bör tilläggas an sttaffrihetslagen i och för sig också är tUlämplig om egendom överlämnas till en enskild polisman.

Vapnen och ammunitionen tillfaller staten

Skjutvapen och ammunition som lämnas in torde i de flesta fall tillhöra den som sett till att egendomen lämnats in tUl polisen. Det kan emellertid före­komma att stöldgods lämnas in. Om ett stulet vapen lämnas in skall den rättmätige ägaren naturligtvis kunna få tillbaka det. För att så skall kunna ske måste polismyndigheten undersöka om det finns någon känd ägare till det som lämnats in. Polismyndigheterna bör alltså på lämpligt sätt konttollera om ett inlämnat vapen är anmält stulet eller om det finns en licens utställd bettäffande vapnet.

Föreskrifter om den konttollen och hanteringen i övrigt när skjutvapen eller ammunition lämnas tUl en polismyndighet bör, med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen, meddelas av regeringen eller av den myndighet regeringen bestämmer.

55

Det är rimligt att skjutvapen eller ammunition som lämnas in enUgt      Prop. 1992/93:141 Sttaffrihetslagen normalt tillfaller staten. Mot bakgrund av au egendom kan ha lämnats in utan ägarens samtycke bör emellertid vissa förutsättningar vara uppfyUda för att egendomen skall tillfalla staten.

Vapenutredningen har i denna del föreslagit att ägaren i vissa fall -nämligen om det är uppenbart att det inlämnade tillhör någon annan än den som lämnade in det - skall beredas tillfälle att få tillbaka inlämnad egendom. Om ägaren inte kan spåras eller om han underlåter att återta egendomen skall egendomen enligt uttedningen tillfalla staten.

Jag förordar en reglering efter förebild av bestämmelser i hittegodslagen (1938:121). Regleringen, som något avviker från Vapenutredningens förslag, innebär följande. Skjutvapen och ammunition som lämnats in skall tillfalla staten om ägaren inte är känd inom tre månader från det att egendomen lämnades in. Egendomen måste alltså normalt förvaras i ae månader. Om ägaren till inlämnad egendom är känd skall han eller hon få tillfälle att inom en månad ta tillbaka egendomen. Tar ägaren inte tillbaka egendomen eller kan denne annars anses ha uppgivit sin rätt till egendomen tillfaller den staten.

Den nu föreslagna lagen kan komma i konflikt med hittegodslagen som tillförsäkrar upphittaren vissa rättigheter. Enligt min mening bör under inlä-mingsperioden enligt sttaffrihetslagen i första hand förfaras med inlämnade vapen och inlämnad ammunition i enUghet med straffrihetslagen. Endast om inlämnaren utttyckligen gör gällande att vapnet eller ammunitionen skall behandlas som hittegods bör reglema i hittegodslagen, om t.ex. upphittarens rätt till hittelön och rätt till godset, tillämpas.

Det kan måhända inttäffa att en person, som har tillstånd att inneha ett skjutvapen, vill bli av med vapnet och därför anonymt lämnar in det enligt straffrihetslagen. Även om straffrihetslagen inte tar sikte på denna sär­präglade situation får det accepteras att ett sådant vapen enligt lagen kan tillfalla staten.

De skjutvapen och den ammunition som tillfallit staten enligt sttaffrihets­lagen bör inte säljas eller på annat sätt komma ut i cirkulation på nytt. I stället bör egendomen normalt förstöras. Detta torde bidra till att skapa förståelse för sttaffrihetslagen bland allmänheten.

I en del fall kan det dock vara befogat att bevara vapen eller ammunition. Om egendomen behövs för musealt, militärt eller annat liknande ändamål, t.ex. i Statens kriminaltekniska laboratoriums samlingar, bör den således inte förstöras.

56

3.3 Psykiskt våld

Prop. 1992/93:141

Min bedömning: Psykiskt våld är eu allvarligt problem. Jag har i ansluming till mina förslag till ändringar av sttaffskaloma för miss­handel, olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande därför pekat på vikten av att även beakta sådana beteenden som främst tar sUcte på att psykiskt bryta ned en annan.

Problemet måste dock angripas på bred front, även genom bl.a. in­formation, UtbUdning, organisatoriska åtgärder. Sttaffrättsliga ätgärder utöver de nu föreslagna framstår inte som ändamålsenligt.

Hearingen: De synpunkter som lämnades på frågan om behovet av lag­stiftning överensstämde med mina i det att främst andra än sttaffrättsliga åtgärder behövs för att mest effektivt motverka det psykiska våldet.

Skälen för min bedömning: Den vanligaste formen av övergrepp som kan betecknas som psykiskt våld torde vara vad som i dagligt tal kallas mobbning. Inom den psykologiska forskningen beskrivs mobbning vanligt­vis som att en eller flera personer upprepade gånger under en längre tid blir utsatta för negativa handlingar från en eller flera personer. Det är sålunda fråga om negativa handlingar som förekommer med viss regelbundenhet och under inte alltför kort tid. Med en negativ handling avses i det här sammanhanget att en person tillfogar eller försöker tillfoga en annan person skada eller obehag.

Trots forskning kring psykiskt våld har man ännu inte med någon stöne säkerhet lyckats slå fast hur vanlig företeelsen är i samhället. Dock kan man på goda grander anta att den här formen av våld ligger bakom en stort antal sjukskrivningar på gmnd av psykisk ohälsa. Det finns också anledning att anta att den psykiska ohälsan hos ett icke ringa antal personer är av så allvarligt slag att de inte förmår att återvända rill arbetslivet. Likaså kan man anta att det psykiska våldet på t.ex. arbetsplatser och i skolor leder till ett antal självmordsförsök och självmord varje år. Det är sålunda en mycket angelägen uppgift för samhället att på olika sätt komma till rätta med det psykiska våldet i olika miljöer.

En huvudfråga blir då vilka åtgärder som är mest ändamålsenliga för att komma en bit på vägen i kampen mot det psykiska våldet. Det torde stå klart att den gmpp offret ingår i, på arbetsplatsen, i skolan, inom föreningen etc, har mycket stor betydelse för förekomsten av mobbning. I en väl fungerande grupp mobbas det inte. Att skapa en atmosfär sä att grupp­dynamiken fungerar på ett positivt sätt görs inte i första hand genom sttaff­rättslig reglering. Det är mycket en fråga om organisarion, kommunikation och ancha samverkande miljöfaktorer.

Vid hearingen diskuterades bl.a. rättsväsendets behandling av psykiskt våld. De anmälningar som görs hänför sig rill olika brott, oftast något av dem som jag redogjort för ticUgare, som misshandel, ofredande, olaga hot m.m. Att särskilja vilka anmälningar som har grund i psykiskt våld kräver studium av varje anmälan för sig. Inte ens ett sådant förfaringssätt kan ge

57

någon säker bild av förekomsten. Det verkar såldes inte vara ovanligt att det      Prop. 1992/93:141

är den mobbade som är gärningsman i anmälningama; den mobbade tar rill

fysiskt våld när trakasseriema har gått för långt. Till detta kommer den

beaktansvärda risken för att en mobbad som anmäler förfarandet kan löpa

en stöne risk att åter bli mobbad, vilket rimligen bör leda till en rrundre

benägenhet att anmäla gämingen.

Den expertis som närvarade vid hearingen var i stort sett enig i att sttaff­rättsliga åtgärder inte är den väg som bör väljas i första hand. Jag är av samma uppfattning. Kriminaliseringen som den är utformad i dag torde väl räcka till för att fånga in de sttaffvärda fallen av psykiskt våld.

Även om det således inte i första hand är sttaffrättsliga åtgärder som bör vidtas, finns ingen anledning att avvakta med de sttaffrättsliga åtgärder som framstår som befogade. Jag har också i det föregående i samband med mina förslag till förändrade sttaffskalor för misshandel, olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande betonat vikten av att förekomsten av psykiskt våld och sådant vålds effekter beaktas vid sttaffmätningen.

Med hänsyn till den samstämmighet i åsikt som kom fram vid hearingen har jag valt att redan i detta sammanhang redovisa de sttaffrättsliga åtgärder som för närvarande bör vidtas med anledning av vad som framkommit om det psykiska våldet. Att avvakta ytterligare beredning i form av en bear­betning av vad som framkom vid hearingen skulle onödigtvis försena genomförandet av förslagen.

3.4 Övrigt

Från och med den 1 juU 1992 har domstol möjlighet att i samband med dom besluta om omhändertagande av en kontraktsvårdsdömd. Omhänder­tagandet är avsett att säkerstäUa att den dömde inleder den planerade vården. En fömtsätming för omhändertagandet är att den dömde är häktad i målet. Omhändertagandet skall vara helt kortvarigt och är maximerat till en vecka. MöjUgheten att omhänderta fördes in i en ny 6 b § i 28 kap. brotts­balken. (Jfr prop. 1991/92:109, bet 1991/92:JuU24, rskr. 1991/92:259, SFS 1992:373.)

Även om domstolen har att besluta om omhändertagandet är det även beträffande denna kategori omhändertagna naturligt att polismyndigheten lämnar den handräckning som behövs för omhändertagandets praktiska ge­nomförande. Denna polismyndighetens skyldighet bör framgå av lagtext varför jag föreslår att en hänvisning till 28 kap. 6 b § brottsbaUcen införs i 38 kap. 12 § samma balk.

4 Kostnader

Mina förslag innebär att sttaffen skärps för ett antal brott. Detta kan förväntas leda till ett ökat ttyck på kriminalvårdens anstaltsorganisation. Härull kommer vissa ökade kostnader för domstols-, åklagar- och polisorganisationen. Dessa kostnader kommer att rymmas inom ramen för

58

befintiiga medel genom omprioriteringar inom Justitiedepartementets     Prop. 1992/93:141 anslagsram.

5 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfön har inom Justitiedepartementet upp­rättats förslag till

1.

lag om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav,

2.

lag om ändring i brottsbalken,

3.

lag om ändring i vapenlagen (1973:1176).

6 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår rUcsdagen att anta lagförslagen.

7 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar au genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

59

Remissinstanser, Fängelsestraffkommittén

Prop. 1992/93:141

Bilaga 1 Efter remiss har ytttanden över Fängelsesttaffkommitténs huvudbetänkande

(SOU 1986:13-15) Påföljd för brott avgetts av Svea hovrätt, Hovrätten för Nedre Nonland, Stockholms, Göteborgs, Nonköpings och Luleå tingsrätter. Domstolsverket, Riksåklagaren (RÅ), RUcspolisstyrelsen, Kriminalvårds­styrelsen, Kriminalvårdsnämnden, Stockholms första övervakningsnämnd, Övervakningsnämnden i Uppsala, Brottsförebyggande rådet. Överbefäl­havaren, Statens räddningsverk. Socialstyrelsen, Trafiksäkerhetsverket, Sjö­fartsverket, Luftfartsverket, Generaltullstyrelsen, Riksskatteverket, Juri­diska fåkultetsnämnden vid Stockholms Universitet, Juridiska fakultets­styrelsen vid Uppsala Universitet, Statens invandrarverk. Statskontoret, Riksrevisionsverket, Rättegångsuttedningen (Jul977:06), justitieombuds­mannen Anders Wigelius, Riksbanken, Landstingsförbundet, Svenska Arbetsgivareföreningen, Landsorganisationen i Sverige, Sveriges advokat­samfund, Sveriges domareförbund. Föreningen Sveriges åklagare. Före­ningen Sveriges länspolischefer. Föreningen Sveriges polischefer. Före­ningen Sveriges frivårdstjänstemän, Övervakares och Kontaktperso­ners/Familjers Riksförbund, Sveriges Köpmannaförbund, Motormännens riksförbund, Motorföramas Helnykterhetsförbund, Svenska fångvårds­sällskapet och Svenska skyddsförbundet.

RÅ har överlämnat ytttanden från överåklagaren i Göteborgs åklagardis­trikt samt från överåklagama vid Regionåklagarmyndighetema i Stockholm, Kalmar, Malmö, Vänersborg och Hämösand.

Tjänstemännens centtalorganisation och Centtalorganisationen SACO/SR har utan egna ställningstaganden överlämnat ytttanden från Svenska polis­förbundet respektive Sveriges Socionomers, Personal- & Förvaltnings­tjänstemäns Riksförbund.

60

Remissinstanser, RÅ:s och RPS.s förslag

Prop. 1992/93:141

Bilaga 2 

Efter remiss har yttranden över Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsens

skrivelse angående olovligt brukande av tillgripet fortskaffningsmedel (dnr 91-1136) avgetts av RUcsdagens ombudsmän. Hovrätten för Nedre Non­land, Göteborgs, och Kalmar tingsrätter. Åklagarmyndigheten i Stockholm, RegionåklagarmyncUghetema i Jönköping, Västerås och Luleå, Polismyn­dighetema i Huddinge, EskUstuna, Värnamo och Göteborg, Brottsföre­byggande rådet, Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, Sveriges advokat­samfund, Sveriges domareförbund. Svenska polisförbundet samt Föreningen Sveriges poUschefer.

61

Remissinstanser, Våldskommissionen

Prop. 1992/93:141

BUaga 3 

Efter remiss har ytttanden över Våldskommissionens slutbetänkande (SOU

1990:92) Våld och brottsoffer avgivits av Svea hovrätt, Stockholms tings­rätt, Göteborg tingsrätt, Malmö tingsrätt, Kammanätten i Jönköping, Läns­rätten i Stockholms län. Länsrätten i Malmöhus län. Riksåklagaren (RÅ), Krintinalvårdsstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Brottsskadenämden, Socialstyrelsen, Postens centtalförvalming. Rikspolisstyrelsen, Statistiska centtalbyrån. Statens ungdomsråd, Länsstyrelsema i Stockholms län, Upp­sala län, Södermanlands län, Östergötlands län, Jönköpings län, Blekinge län, Kristianstads län, Göteborgs och Bohus län. Älvsborgs län, Värmlands län,Västmanlands län, Kopparbergs län, Gävleborgs län, Västemonlands län och Jämtlands län, Barn- och ungdomsdelegationen, Riksdagens ombudsmän. Diskrimineringsombudsmannen, Svenska kommunförbundet, Södertälje kommun. Landstingsförbundet, Sveriges psykologförbund, Sveriges socionomers. Personal - & Förvaltningstjänstemäns riksförbund, Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund. Föreningen Sveriges poUschefer, Riksförbundet Hem och Skola, Försäkringsförbundet, Sveriges köpmannaförbund. Bankinstitutens arbetsgivareorganisation. Pensionärer­nas riksorganisation, Sveriges pen.sionärers riksförbund. Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige (RÖKS), Föreningen styresmän och assistenter inom kriminalvården samt Centtum för kvinnoforskning: Foram för kvinn­liga forskare.

RÅ har överlämnat ytttanden från Överåklagama i Stockholm, Göteborg och Malmö åklagardistrikt samt bifogat redovisning över lokala brottsföre­byggande projekt från Överåklagarna vid regionåklagarmyndigheten i Kalmar och Stockholm samt Åklagarmyndigheterna i Bollnäs, Kristianstad,[REDACTED_EFTERNAMN], Sollentuna, Uppsala, Visby, Västerås och Östersund.

Länsstyrelsen i Stockholms län har bifogat ytttande av Polisstyrelsen i Stockholm och redovisning över lokala brottsförebyggande projekt vid Polismyndigheten i Stockholm. Länsstyrelsen i Jönköpings län har bifogat ytttande från Polismyndigheten i Värnamo. Länsstyrelsen i Hallands län har bifogat ytttanden från Polismyndighetema i Falkenberg, Halmstad, Kungs­backa och Varberg. Länsstyrelsen i Värmlands län har bifogat ytttanden från Polismyndighetema i Karlstad och Arvika. Länsstyrelsen i Koppar­bergs län har bifogat redovisning av brottsförebyggande projekt från Polis-myncUghetema i Avesta, Borlänge, Falun, Ludvika, Malung,[REDACTED_EFTERNAMN] och Rättvik. Länsstyrelsen i Gävleborgs län har bifogat ytttanden från Polis­myndigheten i Hudiksvall. Länsstyrelsen i Västemonlands län har bifogat ytttanden av Polismyndighetema i Hämösand, Kramfors, Sollefteå, Sunds­vall och Ömsköldsvik.

Vidare har yttranden och skrifter inkommit från flera andra organisatio­ner och enskilda personer.

62

Hearing om psykiskt våld

Prop. 1992/93:141

Bilaga 4 

Hearingen hölls den 8 maj 1992 i Bella Venezia i Rosenbad.

Närvarade' gjorde; föratom representanter för Justitiedepartementet, Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Hovrätten över Skåne och Blekinge, Agneta[REDACTED_EFTERNAMN], Stock­holms tingsrätt, Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Göteborgs tingsrätt, Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN], RUcsåklagaren, UUa[REDACTED_EFTERNAMN], Polishögskolan, Leif[REDACTED_EFTERNAMN], Polismyndigheten i Göteborg, Helena Silverhjelm, Socialstyrelsen, (Kristina Doktare, Social­styrelsen), Kun Baneryd, Arbetarskyddsstyrelsen, Joakim Joachimsson, Arbetarskyddsstyrelsen, (Ilse Wetter, Försäkringskassan i Stockholms län), (Margareta Nyqvist, Riksförbundet BRIS), Ingela[REDACTED_EFTERNAMN], Riksförbundet BRIS, Anna-Kristina Sjöberg, Riksförbundet BRIS, UUa Granéli, RUcs­förbundet Hem och Skola, Birgitta Sabelsttöm, Advokatsamfundet, Lena Busk, SACO, Anita von Schéele, Arbetarskyddsstyrelsen, Inge[REDACTED_EFTERNAMN], Uppsala kommun, (Bessie WUcander, TCO), (Gunnela Westlander, Arbets-nailjöinstitutet), Gunnar Severin, Polismyndigheten i Stockholm, Eva Flod-sttöm. Statshälsan, Heinz Leymann, Psykiatriska institutionen vid Umeå universitet, Majda Omérov, Psykiatriska kliniken vid Danderyds sjukhus och Agneta Blidberg, Åklagarmyndigheten i Stockholm.

Nedan följer en redigerad utskrift av de inlägg som gjordes. Hearingen inleddes av departementsrådet Dag Victor, Justitiedepartementet.

Dag Victor:

Bakgrunden tiU den här hearingen, som kanske är lite annorlunda än många hearingar som vi har i regeringskansliet, har ni fått belyst i den promemoria som har skickats ut.

Riksdagen har mot bakgrund av en motion givit regeringen tilUcänna att man bör titta närmare på frågan om psykiskt våid och framför allt då den Sttaffrättsliga regleringen av psykiskt våld och om man kan göra förbätt­ringar i lagstiftningen på det området.

Enligt vad riksdagen har uttryckt är det egentligen två saker som man vill ha belysta. Det ena är, som det står i justitieutskottsbetänkandet som ligger bakom riksdagsbeslutet, en uppskattning av antalet straffbara över­grepp. Det är alltså den faktiska situationen när det gäller psykiskt våld som riksdagen är inttesserad av. Och den andra biten; det är frågan om det är möjligt att genom en tydligare straffrättsUg reglering öka skyddet för män­niskor som utsätts för psykiskt våld.

Vi har inom Jusritiedepartementet inlett ett arbete och tagit in bl.a. lite uppgifter angående främmande rätt och försökt att hämta in annat material från olika håll.

I det här arbetet har vi funnit att det är en ganska svår uppgift. Det är svårt att få någon riktig klar bild över hur pass vanligt psykiskt våld är och vilka effekter det egentiigen leder till. Och vi har också funnit att det är en mycket svår uppgift att bedöma på vilket säu som den straffrättsliga

' Namn inom parentes anger inbjudna som inle kunde deltaga.

63

lagsriftningen kan förändras för att öka skyddet mot psykiskt våld. Detta är       Prop. 1992/93:141

bakgranden till den lite ovanliga form för beredning som vi har.

Bilaga 4

Det man kanske bör säga, inte för att minska debattlustan eller att lägga några begränsningar på inläggen, iir att det ur en bemärkelse är ett lite snävt perspektiv som riksdagen har bett oss att ritta på. Det tar ju enbart sUcte på den sttaffrättsliga regleringen och hur den kan användas för det här syftet. Det tar alltså inte sikte på ancha åtgärder, t.ex. arbetsrättslig lagstiftning. Och när det gäller den faktiska förekomsten är det också så att riksdagen har sagt att man bör göra en uppskattning av antalet sttaffbara övergrepp, så in­riktningen är även där på de straffrättsliga frågoma.

Jag nämner det här, men som sagt var inte för att ni inte ska kunna ta upp annat. För det är aUdeles självfallet av stort värde att få synpunkter också på i vad mån sttaffrätten är användbar sedd i förhållande till andra metoder, om det är andra metoder som är viktigare än de sttaffrättsliga och vad man kan använda sttaffrätten till. Så vi ser gäma att det kommer andra synpunkter och när ni redovisar det faktiska läget, de som har uppgifter om det, behöver ni naturUgtvis inte heller begränsa er till vad som står i brottsbalken. Men det kan ju vara inttessant om ni kan belysa i vad mån ni ttor att det är saker som är formellt sttaffbelagda och i vad mån det är andra saker.

Ett av problemen när det gäller psykiskt våld är naturligtvis avgräns­ningsproblemen, hur man skall bedöma vad som är psykiskt våld. Och då är det lätt att man ser på effektema av olika gämingar; alltså psykiska skade­verkningar, att människor mår illa, att de får psykiska problem. Det kanske är värt att anmärka att de sttaffbestämmelser som behandlas i promemorian täcker psykiska skadeverkningar i viss utsttäckning och detta oavsett med vilka metoder som de framkallats. Men det sttaffrättsliga systemet är ju mer inriktat på det fysiska våldet.

När det gäller det fysiska våldet kan det vara värt att nämna att de psykiska skadeverkningama många gånger står i centtum för de straff­rättsliga bedömningama, eller åtminstone utgör ett centtalt moment i dem. När det gäller angreppssätten är uppmärksamheten däremot ofta inriktat just på fysiska angrepp, alltså misshandel i mer ttaditionell mening, när man diskuterar de sttaffrättsliga frågoma.

Bara här i veckan kom det ut en skrift från Brottsförebyggande rådet som heter "Våld" och som är en kunskapsöversikt över vad vi vet om våldet i samhället. Där tar man bl.a. upp skadeverkningama; våldets konsekvenser finns det ett avsnitt som heter. Man redovisar där uppgifter om just de fy­siska skadeverkningama för om detta finns vissa undersökningar. Men det framhålls också att i många fall så är det inte de fysiska skadeverkningama som är de värsta, utan det kan vara de psykiska skadorna som är de värsta även när det gäller rent fysiska angrepp.

Det här har också kommit till uttryck i lagstiftningen, bl.a. så gjordes det en ändring av misshandelsbestämmelserna 1988. Det gällde kriterierna för grovt brou där man ändrade dem i viss mån Då framhölls det bl.a. att de synliga skadoma kan vara begränsade men au brottet ändå kan vara att be­döma som grovt. Det kan exempelvis vara en misshandel som har pågått

under en längre tid eller utgjort led i upprepade övergrepp. Det försvårande

64

momentet vid den typen av misshandel ligger främst i, inte de fysiska ska-       Prop. 1992/93:141 döma, utan de påtagliga integritetskränkningama, liksom i det förhållandet       Bilaga 4 att våldet ofta är psykiskt nedbrytande till sin karaktär. Så vi har två olika moment här, dels angreppssättet och dels vilka slags skadeverkningar som det leder till.

Ja, detta är några inledande ord. Det vi har tänkt oss från departementets sida är att lyssna på er inbjudna och inte säga så mycket mer än det jag har sagt nu utan vi lämnar ordet fritt. Vi hade tänkt lägga upp hearingen så att den delas in i två olika avsnitt med anknytning till de frågor som stäUs i promemorian. De första frågoma tar sikte på faktisk förekomst och på viUcen forskning som finns om psykiskt våld och vad vi vet om detta rent faktiskt på olUca sätt. Vi hade tänkt att vi till en början begränsar oss huvud­sakligen till de frågoma och att de som har kunskaper om detta redovisar det. De fyra sista frågoma tar mer dUekt sUcte på rättsväsendets hantering av psykiskt våld; hur många fall som anmäls till åtal, hur poUs och åklagare hanterar det, hur domstolama bedömer det och slutligen vilka slags lagstift­ningsåtgärder som eventuellt skulle kunna vidtas.

Vi har på vart och ett av områdena dristat oss till au be någon att öppna cUskussionen.

På det här första avsnittet har Anita von Schéele från Arbetarskydds­styrelsen lovat att göra en sådan inledning och berätta från sitt perspektiv vad hon känner till om förekomsten av mobbning och psykiskt våld.

Anita von Schéele, Arbetarskyddsstyrelsen:

Jag kan berätta lite om varför jag arbetar med de här områdena. Jag har sedan början av 1980-talet inttesserat mig för och jobbat mycket intensivt dhekt med många så kallade fall av ttakasserier och mobbning i egenskap av personalkonsulent, den längsta tiden i Statshälsan. Sedan några år till­baka jobbar jag på Arbetarskyddsstyrelsen som handläggare och håller på att arbeta fram ett förslag till allmänna räd i enlighet med arbetsmiljölagen om ttakasserier i arbetslivet. Nu är det ju det att trakasserier, mobbning, psykiskt våld, social utstötning osv. finns det väldigt många uttryck för och jag har ägnat ganska mycket tid åt att försöka hitta ett annat begrepp och då kommer vi in på definitioner. Jag har försökt att sammanfatta det som jag har mött i mitt arbete under åren. Det gäller naturligtvis situationerna i arbetslivet, pä arbetsplatserna, det är det jag har jobbat med, arbetsmiljö­frågoma och sambanden med arbetsmiljölagen och dess ansvarsförhållan­den. Och då har jag kommit fram tUl en, som jag tycker, ganska samman­fattande definition. Jag kallar det för kränkande särbehandling. Då får man fram dels kränkningen i sig, vilken nu kan vara individuell och särbehand­lingen på arbetsplatsen som då skaU vara ganska påtagUg för att man skall kunna se den och göra någonting åt den. Den här särbehandlingen behöver då ha en sådan karaktär att den bör uppfattas som djupt personligt föro­lämpande eller riskera att orsaka onormalt höga psykiska och sttessande påfrestningar på individen, men även på grappen faktiskt.

De handlingar som jag har sett och som är ganska påtagliga det är förtal av eller nedsättande omdömen om en arbetstagare eller dennes familj, med-

5 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 141

vetet undanhållande av arbetsrelaterad informarion eller att man lämnar fel- Prop. 1992/93:141 akrig sädan, medvetet saboterande eller försvårande av arbetets utförande, Bilaga 4 uppenbara åsidosättanden, förföljelse i olika former eller skapande av rädsla, medvetna förolämpningar, överkriuskt eller negativt bemötande eller förhållningssätt, sexuella ttakasserier och adnunisttativa sanktioner utan an­givande av sakliga skäl. För det här ser man ett klart mönster. Det är väldigt många chabbade som säger att de inte har fått någon förklaring till det som har skett och att alla försök att få en förklaring gör att motståndet blir väne och detta kan ju en människa då hålla på att kämpa med i många år. De söker alltså någon form av förklaring till vad som har skett. Det här är en ganska typisk bild av vad som händer, nämligen att man inte blir ttodd. Många vågar inte berätta om vad som händer med dem därför att de redan från början vet eller misstänker att de inte kommer att bli ttodda. Därför är det många av de här händelserna som aldrig blir kända, eller blir kända först när det har gått mycket lång tid. Då kommer de ganska krisartat och chock-anat fram i ljuset. Då har människan gått välcUgt länge och haft det bedröv­ligt och så kan det hända en sak som har blivit så au säga tuvan som stjälpte lasset och de hamnar i en akut krissituation, med en stark chock. Det är ganska vanligt.

Jag har ägnat mycket tid och grävt nervig i de här frågorna ibland på heltid, för att försöka att komma till rätta med och lära mig så mycket som möjligt vad som pågår och var det finns att söka mer kunskap. Det är ganska svårt att söka kunskaper i de här frågorna. Det man får kunskap genom är offren själva och den kan ibland vara vinklad. Uppgifterna kan ibland vara färgade av så stor bitterhet och osaklighet att man får lägga ner mycket tid och möda på au försöka reda ut vad som egentligen har hänt.

Direkt forskning är det väl Heinz Leymann som har gjon mest av samt[REDACTED_EFTERNAMN] inom skolvärlden. Thylefors har följt en grupp utfrysta personer i Göteborg som kallar sig själva Exodus och skrivit en bok om det. Inge[REDACTED_EFTERNAMN] är en av många andra som också jobbar direkt i personalkontakt med fallen och skriver mycket om det, kan mycket om det. och jag har gjort det också under många år. Vi är inte så många i landet som har ägnat mycket tid ät det här. Det kan behövas mer forskning om hur arbetet bör ordnas för att minimera riskerna för frusttationer. psykisk belastning och Sttess. Det ar nämligen ur min synvinkel sett frusttationer, sttess och psykisk belastning som väcker aggressioner, irritationer, som ibland då kan rikta sig mot perso­ner som finns i närheten och som eventuellt har någon egenhet som kan ini-tera en eller annan. När man inte kommer till rätta med de stora problemen på en arbetsplats, inte får kontakt med chef och beslutfattare sä ökar alltså irritationen och det är en väldigt vanlig förekommande förklaring till att så­dant här inträffar. Det behövs väldigt små skillnader i den utpekade perso­nens agerande för att just den skall råka bli syndabock.

Det kan också behövas en del insatser vad gäller just aggressions­forskning, alltså vad som väcker våra aggressioner och våra frusttationer. Det behövs forskning omkring effekter av olika terapi- och behandlings­former. Då pratar jag om de värst drabbade som alltså befinner sig i poststressttaumatiska sjukdomstillstånd, mycket svårbehandlade tillstånd.

66

Dessutom behöver man också se över inte bara de drabbades utan även de       Prop. 1992/93:141 frustterades problemområden. De behöver man se över. Människor bhr       Bilaga 4 frustterade om de lever i onormalt sttessande situationer.

Vilka är avsikterna med handlingar som riktar sig mot en utpekad person? Det kan man egentligen bara skaffa sig hypoteser om men också gå på det som har kommit fram i aggressionsforskningen. Men jag ser ju detta i de fall jag har mött att här är ju ganska klara signaler på att avsiktema kanske är att skada en människa medvetet, försvara sig själv eller det kan t.o.m. hända att det handlar om konkunens, ibland är det så att två personer står och pekar på varandra och den ene säger: Du mobbar mig, men den andra säger: Nej, det är du som mobbar mig. Och det här kan vara väldigt svårt att reda ut och jag menar att ibland så är det fakriskt dumt att försöka göra det också, för att man kan få backa 15-20 år rillbaka i tiden; det blh ganska bamsliga uttedningar. "Det var du som började","nej det var du"osv. Så au vad man behöver göra det är att ritta på den aktuella situarionen och hjälpa människoma framåt För det är ju det det handlar om, att undvika att göra människor till faU. Det är det vikrigaste och även få dem själva att förstå att de kan störta sig själva rill att bli ett fall om de inte tar den hjälp och de råd de kan få.

Andra avsikter med att så kallat mobba eller bete sig kränkande och be­handla en människa på ett särartat sätt det är att man vill ändra på dem eller man vill få bon dem från arbetsplatsen. Man har bestämt sig för att får vi bara bon den personen så blir allring bra här. Och det bih det väldigt sällan. Det kan bli bra ett litet tag, när man då har fått bort den misshagliga människan och hur det går för den här människan det bmkar man inte lägga ned mycket möda på. Sedan när den personen har försvunnit så dröjer det ett litet tag och så är det snan en ny syndabock på den arbetsplatsen. Det tyder ju på att där finns grundläggande problem i arbetssituationen, i organisarionen. Man kanske vill visa makt över någon eller roa sig på någons bekostnad. "Roa sig" märker man ofta när det handlar om pennalism. Den typen av ttakasserier pratar man inte så mycket om. Det är få fall som jag har mött. Jag har mött några stycken där de har berättat att de har blivit behandlade så att man kan kalla det för ren pennalism, men de är inte många. Och jag vet inte under den tysta massan här eller att man skäms lite för det, eller om det är så att pennalism förekommer mest i sådana miljöer där man ska "tåla lite grann". Jag kan inte svara på det här, jag vet fakriskt inte, men det är säkert ett problem som finns som är rätt uttalat ttor jag, eller att man stöter bort någon därför att man ttor att man på det sättet skall lösa problem. Få bon problemet helt enkelt och det är ju kanske någonting som arbetsgivare ibland har för sig. Får man bon den där besvärliga människan på olika sätt så har problemen löst sig.

Jag skall försöka att redovisa de få siffror som finns. Vi får ju in anmäl­ningar om psykosociala arbetsskador, alltså arbetsskador som bottnar i psykosociala orsaker och problem på arbetsplatsen. Här har vi nu de senaste två åren börjat att ritta just på olika former av psykosociala orsaker, det har man väl inte gjon i den utsttäckningen förut. Jag kan bara kort tala om vad det är för sjukdomar som har visats. Det här är gamla uppgifter, men de

67

stämmer fortfarande. Det är neuroser, magvärk, depressioner, hjärrinfarkt, Prop. 1992/93:141 magsår, psykosomatiska sjukdomar. Här finns med kärlkramp och för högt Bilaga 4 blodtryck också. De här siffroma fick jag fram i går, så de är hyperfärska. och här har vi då antalet hittills registrerade anmälningar av arbets­sjukdomar. Med eller utan tilläggsinformation. Man kan ju om man vill tala om vad som har hänt en, och vill man inte det så är det kryss i rutan. Så att utan tilläggsinformation är det 1 326 stycken av 2 866, och med tilläggs­information så är det 1540 som har talat om vad det var som inttäffade i den här psykosociala arbetsskadan, och det är ju inte alltid mobbning. Här har vi vad de har sagt kon. Det som hoppar ut är hot och våld. Det är en stor skill­nad här nämligen hot och våld är sådant som oftast chabbar en utifrån, klienter, patienter, kunder osv. Det vi pratar om här, är de skaderisker som finns inne på arbetsplatsen, innanför väggarna och det är en betydlig skill­nad i hur man hanterar de här skaderiskema från arbetsgivarens sida. Är det hot utifrån så gör man ju vad man kan för att bygga upp skyddsmurar och skyddsglas och allt vad det kan vara. Det är mycket svårare inom arbets­platsen. Här har vi en stor kader av problem, relationsproblem, arbetsbe­lastning, där har vi sttessfrågorna, alltså för höga arbetsbelastningar det är det som förekommer. Det är sällan man ser för låg arbetsbelastning. 28% säger att de är utsatta för mobbning och då har vi definitionsproblem. Vad är mobbning egentligen? För ibland är det så att folk betecknar det de har varit med om som mobbning och när man sedan börjar fråga lite djupare sä kan man inte tycka att det är det. Då kan det vara ömsesidiga konflikter, det kan vara partsfrågor, förhandlingssaker, det kan vara allt möjligt annat. Och de är inte direkt mobbade, inte direkt ttakasserade utan har hamnat i besvär­liga situationer på ancha sätt. Hur vanligt förekommande är den här typen av handlingar? Det kan vi inte klart svara pä. Vi vet att kränkningar före­kommer i arbetslivet och det räcker att veta det. Det förekommer dessutom i mycket hög utsttäckning det vet vi ju också, och i mindre eller i högre grad. Det finns varianter på det här alltiifrån att vara utsatt för skvaller som man ju faktiskt inte kan rubricera som något brott, utan rätt vanligt vardagsbe­teende, till alldeles förskräckligt grova påhopp och fönal och det mest för­skräckliga man kan tänka sig som kan rikta sig mot en människa. Vi vet vad som har hänt i stort, vi vet att det finns ett klan mönster i de ärenden som vi har mött och då möter vi dem ofta i ett slutstadium, ett stadium där det har gått ganska långt. Vi vet också pä eu ungefär vad som händer de värst drab­bade steg för steg, för det är en klar uppttappning. Vi kan följa det. det finns ett mycket tydligt mönster och det innebär att om man kan se det lite tydli­gare och lite mer i tid så kanske man också kan åtgärda det tidigt, vilket är väsendigt om man skall komma åt det och förebygga livslånga, för att inte säga, livshotande skador.

Om vi utgår ifrån den klassiska situationen med en arbetsplats där man lider av pressande förhållanden och situarioner, det är mycket sttess, det är mycket missförstånd, många problem som inte blir lösta, en ledare som inte kanske alltid tar i problemen som folk förväntar sig att han eller hon skall göra och de står där mitt i detta och känner sig hjälplösa. Då riktar sig inita-tionen ibland mot nåson arbetskamrat eller gentemot chefen. Vi har olika

68

typer av mobbning, kamrat mot kamrat, anställd mot chef chef mot an- Prop. 1992/93:141 ställd, anställda och chef gentemot en person som alla vill ha bort osv. Men oilaga 4 om vi tar särbehandling från arbetskamraters sida så tycker jag att det gene­rellt sett är så att man först tycks börja lite sublimt och försikrigt. Det hand­lar om negligeringar, man drar sig undan från personen, man kanske går ut när vederbörande kommer in i kafferummet, man talar inte till henne, man kan hålla undan information, vederbörande får inte komma med på fester och sådant Och detta är i kombinarion, det här är ju det som personen själv märker. Bakom ryggen så förekommer det ju ofta samtidigt förtal. Det är ganska många då som börjar förstå att de skall dra sig undan den här perso­nen för att inte reta de Övriga i grappen eller bli obekväma själva.

Särbehandlingen trappas väldigt ofta upp om den drabbade försöker bryta situationen eller vill tala om den. Det är en farlig sak för den drabbade människan att fråga. Varför får inte jag vara med på fester? Varför är det så att jag inte får information? Då får de väldigt undanglidande svar, men för­svaren hos människoma som han vill ha svar från ökar. För här gäller det att på något sätt försvara det man gör utan att direkt tala om för den personen vad det handlar om. Man förväntar sig att den här personen skall veta själv vad det handlar om. Det här innebär att förklaringar saknas och det är ingen som vill ge förklaringama heller. Den drabbade blir mycket förvurad och sttessad av det här och möter allmänna återkommande föröchnjukelser och små händelser som är väldigt svåra att bevisa, man rör sig mycket försiktigt här. Det sker kritiserande observationer av den drabbade, för att inte säga hemlig konttoll, man går och kikar i lådorna vad den här personen sysslar med eller man går och kollar flexkortet arbetskamrater emellan och det är ju en konttoll som inte alls är acceptabel. Allt det här är svårt att rabricera och bevisa för den som blir utpekad. Om han/hon skall säga detta till någon så låter det väldigt barnsligt och det gör att de i det längsta helst inte säger något Det förekommer också pennaUsm, det är ju mera tydligt.

Det här var arbetskamrater emellan, sedan har vi särbehandling från arbetsgivaren och det kan vara att gruppen eller personer i den här gruppen som pekar ut en annan försöker få med sig arbetsgivaren eller chefen i de negativa åsikterna om denna person. Det kan ju naturligtvis vara en person som har gjort en del fel, men i stället för att ta upp det sakligt med människan i fråga så använder man utfrysningsmetoder för att bli av med vederbörande eller fä den här personen att fatta själv. Det är där det stora felet Ugger från arbetsgivarens sida. Man snarare bryter ner en person än att sakligt ta upp de fel som har blivit begångna. Man intar en negativt kritiserande håUning, viUcet ganska snabbt kan bryta ner en anstäUd. De vet inte riktigt var de står på jobbet och vet inte riktigt hur de befinner sig identitetsmässigt och yrkesmässigt. Man fryser förmåner, det är också en vanlig sak och ju högre upp man sitter i hierarkin desto flera förmåner kan man förlora. Tjänstebilen brukar ryka utan förklaring. Löneläget kan frysas, information och arbetsuppgifter fryser man ofta och ibland så tar man ifrån folk arbetsuppgifter utan att ge dem några nya eller ger dem skenuppgifter. Förklaringar saknas och det är det som är anmärkningsvärt, att sakskälen

saknas. Personen hamnar väldigt snabbt i en mycket farlig psykologisk och

69

social situation där folk heller inte riktigt vet hur de skall placera den här       Prop. 1992/93:141

personen i arbetslivet, han förlonu- sin identitet. Den anställde får väldigt        Bilaga 4

ofta stämpeln samarbetsproblem på sig, vilket försvårar möjlighetema till

nya jobb i framtiden och han börjar snabbt bete sig annorlunda. Han beter

sig i förhållande till hur han bUr behandlad, förvinad, upprörd, nervös,

neurotisk och desperat och har också i och med detta naturligtvis svårare au

ta sig fram. Den kränkande särbehandlingen blir tydligare och absolut mer

hotfull, när arbetsgivaren kommer in i bilden.

Vi har en fråga här som handlar om gruppens betydelse. Klimatet i arbetsgmppema är ju av avgörande betydelse därför att i ett bra gruppklimat så inttäffar detta nästan aldrig. Jag har i alla fall aldrig hört talas om det. Ett bra gmppklimat, alltså ett ofarligt klimat, är det som betyder mest. Jag har frågat många människor om detta, mobbade och icke mobbade, och det en­tycUga svaret är att arbetsledarens attityd och förhållningssätt på jobbet är avgörande för hur klimatet är. Vi är ju flockdjur och tittar ju på vår ledare, det är ganska tydligt och klan, och om ledaren fungerar bra och själv trivs bra med sitt jobb och har bra arbetsförhållanden brakar det också fungera bra i arbetsgmppen. Då kan man ta upp problem när de inttäffar, man kan också bli osams, men förhållandena blU aldrig sjuka, nedbrytande eller för­störande. I gmpper där många lider av missnöje eller sttess så påverkas alla i högre eller lägre grad negativt. Frasttationer och irritationer tenderar att spridas mycket snabbt, nästan som en smitta som går fram i en grupp. Syndabockar utses mycket lätt och det är väldigt lätt att låta Uritation kana­liseras mot någon medlem i gruppen och då kan väldigt små fel hos en person förstoras upp och vändas mot denna öppet eller hemligt. Det är ett sätt att avreagera sin egen irritation naturUgtvis.

Vilka är då typiskt sett involverade? Vem som helst kan bli mobbad och vem som helst kan befinna sig bland mobbama. Hos offren kan man möj­ligtvis se ibland att det kan drabba människor som bryter vissa kultur mönster, där man beter sig på ett annat sätt än vad som förväntas på just den arbetsplatsen. Ibland är det de frispråkiga, ibland är det dem som strider för en sak, som de kan ha rätt i, men som inte tas nådigt upp om man verbali­serar den. Effektema för den drabbade kan bli katasttofala. De lättare fallen söker sig därifrån och ser sig om efter någonting annat, försöker att vara tjänstiediga så mycket som möjUgt, stanna hemma osv. Och de svårare fallen kan utmynna i mycket svåra uaumatiska tillstånd. Årslånga sjukskriv­ningar är vanliga, fackens möjligheter är att hjälpa till mycket små och vad gäller självmord så har vi ingen dUekt forskning som handlar om samband mellan självmordsbeteende och problem med arbetsUvet, men man kan göra avancerade gissningar här. Det här med sttaffrättsliga lagstiftningsåtgärder, det har jag svårt att uttala mig om.

Heinz Leymann, Umeå universitet:

Det finns betydligt mer fakta än vad Arbetarskyddsstyrelsen vill göra gäl­lande. Det har forskats på det här sedan sex år med arbetsmiljöfondspengar. Om vi tittar på forskningen som har gjorts kring mobbning så har den före­kommit i skolans värld och avseende vuxenmobbning i arbetslivet. Dessa

70

två områden är bäst genomforskade även intemationellt sett Jag har gjort       Prop. 1992/93:141 en studie av mobbningsfenomen i partipolitiskt sammanhang avseende, två       tSilaga 4 riksdagspartiers lokala styrelser samt vämplUctiga. Naturligtvis definierar man vad mobbning är. Det går inte an att man bara säger att det är svårt, man måste tvingas sig att definiera. Det kan man göra kvalitativt på olika sätt Den definitionen som vi har valt i forskningen är rent kvantitativ/ope­rativ. Den bygger på tidigare inventering av hancUingar som lokaliserades vid 300 intervjuer och som resulterade i 45 fientliga handlingsformer. Definitionen är förekomst av en eller fler av dessa operativt nämnda hand--, lingar minst en gång i veckan under minst ett halvt år. Fokuseringen på den långa tiden beror då på alt man inom arbetarskyddsforskningen är ute efter belasmingsgränser och vid denna gräns har folk blivit sjukskrivna. En juri­disk definition bör alltså inte ha den här långa varaktigheten utan kan avse en kortare tid. Men jag ttor att man måste på något sän beskriva konkreta handUngar och väga in frekvens och tid.

Det finns en undersökning som statistiskt sett är mycket tillförlitiig och som har en slumpvariation på enbart 0,7%. När jag pratar om kvantifieringar så är det hela tiden den nämnda definitionen som gäller. Vi har hittat att 3,5% av den arbetande befoUcningen passar in i den här definitionen. Det är 154.000 människor som är mobbade enligt denna uppgift. Man kan då bedöma hur många arbetsgmpper som har en mobbad person. Vi antar au en arbetsgrupp i svenskt arbetsliv är mellan 5 och 10 personer stor. Vi har då 10-20 arbetsgrapper per huncha, vi har 4 mobbade per huncha alltså har var ttedje till femte arbetsgrupp i svenskt näringsUv en mobbad bland sig. Talet 154.000 kallar man prevalens, det som man hittar i detta ögonblick. På basis av den kan man sedan beräkna incidenser, dvs hur många nya fall som tillkommer årligen. Beräkningen innebär att det varje år tillkommer 120.000 nya fall, som mobbas under minst ett halvt år och med en genomsnittstid på ett och ett halvt år, alltså en väldigt lång period. På basis av det så kan man skatta livsrisken att råka ut för mobbning. Om man antar att den genomsnittiiga livsarbetstiden ligger vid 30 år, vilket säkert är en underskattning, så visar den här beräkningen att var fjärde svensk i arbetslivet riskerar an råka ut för mobbing.

Om man sedan tittar på de 45 handlingar som man har hittat och som stämmer överens med vad Anita har berättat om. Statistiska analyser av det här materialet visar väldigt tydligt skillnader i manligt och kvinnligt beteende. Män och kvinnor väljer olika aktiviteter. Undersökningen visar att i 40% av fallen så är det chefen som mobbar. I ytterligare 40% av fallen så sker det på samma nivå och då är det mellan en eller till fyra personer indragna. Nedifrån och uppåt mobbas det bara i 10% av fallen.

Effekter finns det ju vid det här laget också ganska mycket kunskap om. Socialt för den här hanteringen till ett väldigt snabbt sammanbrott av indivi­dens sociala nätverk, dvs. man blir övergiven och ganska ensam, såväl pri­vat som i arbetslivet. Arbetsmarknadsmässigt så förlorar den personen väl­digt snabbt möjligheten att söka nytt jobb av olika skäl. Psykologiskt sker det ett ganska snabbt sammanbrott av självförtroendet som i en rad fall är ineparabeU. Psykosomatiskt har man sett en hel rad av sjukdomstillstånd

71

som Anita också har nämnt och man kan räkna med en betydlig nedsättning Prop. 1992/93:141 av immunförsvaret. Psykiatriskt sett rrunskar det allmänna välbefinnandet Btiaga 4 mycket snabbt. Efter några veckor till något halvår uppstår starka sttess-symtom, lätta depressioner, psykosomatiska problem, irritationsproblem, sjukskrivningstider om dagar och veckor. Om det här tar längre tid än något år så ökar problemen, mycket svåra depressioner och sjukskrivningstider inttäffar som tar månader och är. Om man utttycker det här i psykiatriska termer så uppttäder efter ca ett halvt år postttaumatiska sjukdomstillstånd. Det är samma sjuklighet som också inttäffar efter våld och överfall eller ancha hotande händelser. Efter något år så visar en undersökning att proble­men breddar sig till ett generellt ångestsyndrom till följd av olösta sociala situationer. Detta syndrom i sin tur ser ut att bli kroniskt efter 24 år och kan med nuvarande behandUngsmetoder svårligen lösas. Antalet suicider är mycket väl undersökta. Det är förbryllande att Arbetarskyddsstyrelsen inte känner tiU undersökningama. Åtminstone 100 förmodligen upp rill 300 in­ttäffar om året. Detta är 10-20% av de svenska årliga suicidema.

Majda Omérov, Danderyds sjukhus:

Våld och aggression har säkert allrid varit ett problem i vården. Men ridi­gare diskuterades i huvudsak "övervåld" som insriturionsvård innebär för parienten, medan situarionen för personalen däremot knappast berördes. Under åren 1982 rill 1984 genomgick psykiatriska klinikema på Danderyds sjukhus s.k. sektorisering - mentalsjukhusen stängdes och vi tog successivt allt ansvar för psykiatrisk vård. Aggressiva handlingar från patientema mot personalen ökade, och det blev svårt att rekrytera och behålla personal på de s.k. låsta LPT-avdelningama. Det våld och hot om våld, som förekommer inom psykiattin, har enligt vår mening inte ticUgare uppmärksammats rill­räckligt. Arbetsmiljölagen rillkom 1977 och i den läggs huvudansvaret pä arbetsgivaren som i samverkan med arbetstagaren skall åstadkomma en god arbetsmiljö. Tyvän har personal som arbetar på lästa avdelningar ofta glömts bort. 1987 startade vi på Danderyds sjukhus en s.k. aggressions­studie. Vi har gjort en systemarisk undersökning av alla aggressiva inciden­ter när patienter vänt sig mot personalen. Dessutom har vi också intervjuat aU personal som varit utsatt för hot och hot om våld. Vi fokuserade på deras känslomässiga reaktioner i samband med våldsincidenter.

När det gäller typer av skador kan det hända att patienterna sparkas, slåss, kastar möbler och tar sttupgrepp. Dock har de mycket sällan använt vassa föremål (kniv och dylUct). När det gäller fysiska skador upplevs de inte så dramatiskt. Dock kan den känslomässiga reaktionen bli rätt så svåi\ Personalen kan känna sig otUlräckUg, har svårt att komma tillbaka till jobbet, många har mardrömmar och ångest. Inte så sällan utvecklar personalen symtom typ magkatan eller muskelspänning.

Sedan två år tiUbaka har vi bildat en s.k. aggressionsgrupp som represen­terar olika yrkeskategorier och olika enheter. Gruppen ttäffas en gång per månad. Som huvuduppgift har vi att samla, dokumentera och sprida kun­skap och erfarenhet kring aggressionsproblematUcen inom psykvården. En del av aggressionsgrappen utgör ett kristeam bestående av en psykiater och

72

en psykolog. Kristeamet skall snabbt kunna ge stöd åt personal som hamnat       Prop. 1992/93:141

i en krissituation efter svåra våldsincidenter.

Bilaga 4

Inge[REDACTED_EFTERNAMN], Uppsala kommun:

Jag är personaladministtatör och har arbetat inom detta yrke i 25 år. Redan för tio år sedan tog jag upp frågan om vuxenmobbning - i min bok "Prak­tisk Pa i kommuner och landsting". Då jag tog frågan om vuxenmobbning i arbetslivet tiU allmän debatt blev jag vamad för an arbeta vidare med denna känsliga fråga. Som fortfarande är känslig och tabubelagd.

När jag började inttessera mig för ämnet kunde jag konstatera att det är en rad sammansatta faktorer vi måste ta hänsyn till när vi analyserar och diskuterar vuxenmobbning på arbetsplatsen. Jag har här försökt göra en lista på 13 punkter.2 Noteras kan att dessa ej är "viktade". Det är faktorer som bör kunna utgöra en grund när vi diskuterar psykiskt våld på arbetsplatsen.

Målfrågoma och organisationens styr- och ledningssystem är viktiga att uppmärksamma när vi vill sätta in åtgärder mot vuxenmobbning. Tur­bulensen och den ökade takten när det gäller organisationsförändringar bör vi också uppmärksainma. Ta min egen kommun, Uppsala. Ni vet saken vad som händer hos oss. Vi kotnmer att säga upp 1 500 anställda och kommer att omplacera 800 personer, till detta kommer en ny organisation, det så kallade KOSTYM-projektet, som utöver en starkt förändrad organisation även kommer att påverka och förändra företagskulturen. Vi har fått en mycket jobbig situation i kommunen. Detta påverkar självfallet arbetsklima­tet, spänningar och konflikter ökar - och därmed ökar risken för mobbning och utstötning av anställda.

Det är också viktigt att studera makten och "maktens ansikte" inom organisationen. Detta är välcUgt vUctigt. Det är ju de maktlösa som utsätts för mobbning. Att komma åt och identifiera "maktens ansUcte" och makt-sttukturema inom "företaget" kan vara ganska svan, eftersom makten många gånger är dold.

Chefs- och ledarskapets betydelse och roll när vi diskuterar vuxen­mobbning får ej underskattas. Detta understtök också Anita von Schéele. Vi har många chefer men fäne ledare. Tyvän. Inte minst efterlyser jag ledare med social kompetens. Ledare som kan hantera och lösa konflikter. Chefens roU och dennes inställning och attityd till ledarskap och hans samspel med sina medarbetare har en avgörande betydelse för arbetsklimatet.

Hur vi organiserar arbetet är också mycket viktigt. Vilka organisationer har vi? Oftast är det hierarkier. Jag vill själv förespråka platta och flexibla organisationer. Till detta återkommer jag senare i dag. VUctigt an uppmärk­samma är också organisationspolitiken och organisationsutveckligen inom företaget/förvaltningen. När det gäller en politisk organisation kan den

- Listan upptar följande punkter: 1. Organisationens styr- och ledningssysiem/målfrägor. 2. Makt - maktens "ansikte". 3. ChefskapAedarskap. 4. Arbetsorganisation, 5. Organisationspolitik/organisationsutveckling. 6. Personalpolitik/Personalutveckling, 7. Arbetsmiljö/Företagskultiir. 8. Information - kommunikation. 9. Insyn - Inflytande -Medbestammande, 10. Personalfunktionens "status", resurser och metoder, 11. Förmåga att hantera konflikter. 12. Ekonomi och 13. Samhällsklimat

73

också betecknas som en konfiUctorganisation. Fylld av inte bara politiska Prop. 1992/93:141 konflikter utan exempelvis också kulturella och administtativa konflikter. Bilaga 4 ViUcet självfallet kan utgöra grogrunder för vuxenmobbning. Brådskan när det gäller att genomföra och genomdriva organisationsförändringar kan också påverka och förstärka vuxenmobbningen på arbetsplatsen. Personal-politUcens innehåll och inrUctning samt utvecklingen av personalen är också viktiga att uppmärksamma, när vi vill tillskapa och utveckla metoder emot vuxenmobbning. Om personalpolitik och personalpolitikens innehåll har jag skrivit en hel del, bl.a. i "Kommun-Aktuellt". Vi har den psykiska arbets­miljön/företagskulturen: Passar den alla? Information och kommunikation på arbetsplatsen måste också lyftas fram när vi diskuterar åtgärder emot vuxenmobbning. Hur fungerar inte nunst den mänskliga kommunikationen? Är den rak, öppen och personlig? I inte minst stora organisationer blir de anställda anonyma för varandra. Brist på personUga kontakter/närhet kan skapa och förstärka konflikter. Och kan därmed leda till utstötning. Insyn, inflytande och medbestämmandefrågor på arbetsplatsen måste också upp­märksammas. Att ha insyn och inflytande är viktigt för vatje anstäUd.

Hur och på viUcet sätt kommer personalfunktionen in i sammanhanget? Oftast alldeles för sent vill jag påstå. Jag ttor att personalfolket i gemen har en osäker och kluven inställning tiU fenomenet vuxenmobbning.

Kluvenheten kan bero på personalfunktionens befogenheter och ibland låga status när det gäller att arbeta med dessa känsliga frågor. Här måste vi bli tydligare och klarare - men framför allt måste vi arbeta mera förebyggande.

När det gäller konflikter rent allmänt och när det gäller vuxenmobbning i synnerhet är det viktigt an ta i dessa på ett tidigt stadium. Jag brukar ha gamnystan som exempel. Ett litet nystan är lättare att reda ut än ett ston. Detta gäller inte minst vid konflUcter. Oftast sammanflätas mål, intresse-och maktkonflikter med organisations- och yrkeskonflikter. Som blir mycket svåra att reda ut.

Detta var en kort diskussion kring ett antal punkter, som bör kunna utgöra en grund vid dagens diskussion.

Helena Silverhjelm, Socialstyrelsen:

Jag vill först knyta an till det som Majda Omérov sa om det fysiska våldet som kanske snarare resulterar i psykiska lidanden för personalen. Jag skulle villa nämna de sexuella ttakasserierna som man som vårdpersonal blir utsatt för på de psykiatriska klinUcema. Och det här gäller inte enban skötarperso-nalen, alltså skötare och sköterskor, utan även läkama kan bli väldigt utsatta för den här typen av ttakasserier. Det där är ju också någonting som aldrig kommer fram. Det kan ju alchig mätas, det brukar inte leda till åtal eftersom patientema är så sjuka att det inte äi" aktuellt. Sedan skulle jag vilja knyta an till det som Heinz Leymann nämnde om de 300 suicidfallen per är. Jag upp­fattade inte riktigt om du sa att det berodde pä mobbning, eller om det var arbetsrelaterai UNS?

74

Heinz Leymann:

Prop. 1992/93:141

Definitionen är minst 100 förmodUgen upp till 300 till följd av förhållanden       Bilaga 4 i arbetsmiljön varav mobbningen är det vanligaste skälet.

Helena Silverhjelm:

Det är ju välcUgt svårt att tala just om att mobbning ensamt skulle vara orsak till si eller så många dödsfall. Jan Beskow har ju gjort en undersökning 1970. Det var 271 självmord, det hancUade om män. Där fick han fram att i 20% av de fallen var det arbetsrelaterade orsaker. Man fick inte fram att det berodde just på mobbning, å andra sidan hade han inte specifikt frågat anhö­riga om det. Sedan har Ulf Asgård i år gjort en undersökning av 104 kvinnor som har begått självmord och intervjuat anhöriga. Han har kommit fram till att i 8% av de fallen så berodde det på arbetsproblem. Han har inte heller fått fram att det skulle bero på just mobbning, men det är samma me­todologiska brist där, att man har inte expUcit frågat om mobbning. Jag ville bara stryka under att det finns så oändligt många andra arbetsrelaterade problem än just mobbning, t.ex. att vara arbetslös, att förlora sitt arbete, att förtidspensioneras, att missbraka alkohol på arbetet osv.

Ingela[REDACTED_EFTERNAMN], BRIS:

Eftersom ni efterlyser forskning på området så måste Dan Olweus nämnas. I mer än 20 år har han studerat mobbning i skolor och synliggjort både mobb-offrets och mobbarens roU.

Dag Victor:

Det som riksdagen har frågat efter är inte specifikt mobbning och det är inte specifikt arbetsplatsinriktat utan det man har frågat om är psykiskt våld mer allmänt sett Det som vi nu har fått höra har ju varit mycket inriktat på just vad som förekommer på arbetsplatser. Är det arbetsplatserna och det som är arbetsplatsrelaterat som är det stora problemet, eller är det så att det är bara tillfälligheter att ni tagit upp detta och att samma typ av problem finns i hemmen, i vänkretsar, och andra sammanhang?

Ulla Granéli, Riksförbundet Hem och Skola:

För att svara på frågan om problemets omfattning så är det ändå ganska klart att det inom skolans värld förekommer stora bekymmer med mobbning och precis som representanten från BRIS sa har Dan Olweus gjort ganska omfattande forskning. Om jag inte misstar mig så kommer han precis i dagama ut med en ny bok i ämnet som just heter "Mobbning i skolan". Av tidigare siffror framgår att 15% av elevema i svensk grund­skola är inblandade i mobbning. Då handlar det både om mobboffer och mobbare. Det är också viktigt att komma ihåg att ta med båda för att om man ser på konsekvensema av mobbning så blir det även konsekvenser för mobbama. Det går inte bra för dem. De är övenepresenterade i kriminalitet. Det finns alltså stora bekymmer inom skolans område och det som vi egentiigen inte riktigt har någon forskning på i dag är om det är en stor

ökning när det gäller mobbning i skolan. Det finns en del rapporter, men

75

egentligen ingen konsekvent undersökning. Vi tycker att varje skola       Prop. 1992/93:141

självklart skall ha ett åtgärdsprogram för att jobba med mobbningsfrägor       Bilaga 4

och det skall omfatta både förebyggande och akuta mobbningssituationer.

Så vill vi också att man utvärderar och följer upp programmen. En

definition om mobbning måste man självklart ha, men jag ttor att barnen i

skolan ändå har ganska klan för sig mobbningsbegreppet Jag tycker det är

viktigt vad för associationer bamen får tUl mobbningsbegreppet, det har jag

ingen forskning på, men min uppfattning är nog att man har ganska klart för

sig vad mobbning egentiigen innebär. Jag ttor att BRIS får många samtal

från bam som blir mobbade i skolan, och vi får många samtal från föräldrar

som har bam som blir mobbade i skolan. De vänder sig till oss, för att man

känner att man inte får någon lösning på problemet och därför försöker vi

stödja och rådgiva.

Sedan är det väldigt viktigt aUt det som har sagts om arbetsplatser för skolan är ju Sveriges största arbetsplats. Det påverkar ju också situationen för bamen hur arbetsplatsen som sådan har det med arbetsmiljön.

Heinz Leymann:

Det är förmodUgen på det viset att mobbning förekommer även på andra livsområden, fast det är inte genomforskat. Arbetslivsområdet har man un­dersökt, sexuella ttakasserier har man undersökt och där finns även sär­lagstiftning. Vämpliktiga har man tittat på och detta problem är kanske jäm­förbart med utbildningsförhållanden. En undersökning av riksdagspartiers lokala styrelser finns. Förmodligen kan man säga att fritidsförhållanden är inte lika farliga som arbetsmiljö- och utbildningsmiljöförhållanden, efter­som man där upptäcker de stora frekvensema och stor varaktighet. Man kan inte komma undan lika lätt. Om familjen finns mig veterligen ingenting av den här typen av forskning. Vad som skymtar fram är att i värdnadsfall kan det bli väldigt häftiga krig med ottoliga övergrepp och psykiskt våld, men jag har alchig sett någon undersökning av detta problem.

Anita von Schéele:

Den här reflektionen att det bara handlar om arbetslivet, den är ju riktig. Vi som är här jobbar kanske med den typen av frågor till övervägande delen. Ur min synvinkel sett så är det beroende på att arbetsmiljölagen inte alltid tillgodoser eller hjälper upp de här bristema i förståelse och åtgärder på de psykosociala områdena i arbetslivet. Arbetsmiljölagen i sig är en mycket bra lag. Men förståelsen ute på ai-betsplatsema är ofta inte så hög när det gäller de här frågoma. Vad som betecknar de stora problemen i arbetslivet, är beroendet och det är ju också tydligt även i skolan och i ancha samman­hang där psykisk misshandel förekommer, beroendet av det egna arbetet och det ekonomiska utbytet av arbetet. I skolan ägnar man mycket arbete åt och har gjort fantastiska upptäckter och åtgärder vad gäller elevmobbning. Men när det gäUer mobbning gentemot lärare eller lärare sinsemellan tycker jag nog att där finns klara brister, typ det här jag sa innan att arbetsmiljö­lagen inte används. PrivatUvet, det är klart att det kan förekomma kvalifice­rad mobbning inom fantiljema och i privatiivet, men det är väl ytterst sällan

76

som det går till anmälningar vad jag kan förstå. Skilsmässa möjligtvis, men       Prop. 1992/93:141 anmälningar är nog inte så vanligt. Det är ju rätt så logiskt att vi som jobbar       Bilaga 4 med arbetsmiljöfrågoma siktar in oss på detta med arbetsmiljöbrott. Alla de här punkterna hemfridsbrott, ofredande, förtal, förolämpningar osv. före­kommer i arbetslivet och möjligheterna att komma till rätta med det via an­mälningar är mycket små.

Heinz Leymann:

Får jag komplettera. Avseende etniska diskrimineringar gjorde diskrimine­ringsombudsmannen för 3 år sedan en ganska stor undersökning. Där kan man säkert hitta ytterligare fakta.

Gunnar Severin, Polismyndigheten i Stockholm:

Tänkte ställa en fråga som vi kanske återkommer kommer till, jag sitter faktiskt och blir lite orolig, när man hör viUcen frekvens det är på den här typen av företeelser och jag tänkte ställa frågan till Heinz Leymann. Vad har ni för förslag på att komma till rätta med de här problemen, är det så att ni förslår en krintinalisering? Orolig är jag därför au vi har ju som mål au försöka bryta brottskurvan som är i stigande. När man hör det här stora antalet blir man ju orolig.

Dag Victor:

Jag skulle vilja föreslå au vi kanske väntar med det tUls vi går över till åt­gärdema. Kan du kanske komma tillbaka till det då?

Anna-Kristina Sjöberg, BRIS:

Jag har som huvudsakliga arbetsuppgifter direktkontakter per telefon fram­förallt med bam och ungdomar. Jag tillhör en av de få anställda. Jag ttor att att när det gäller kartläggningen av det psykiska våldet kan BRIS bidra. Det gäller framförallt andra miljöer, som kommer som sista spelplats för det psykiska väldet. Det är alltså det psykiska våldet i hemmet. Där BRIS inte har råd att driva någon egentlig forskning, men vad vi gör är att vi doku­menterar telefonsamtalen. Det är alltså en anonym dokumentering där en av de viktigaste mbrikema gäller de problemområden som aktualiseras. Vi tar upp som ett särskilt problemområde mobbning och ttakasserier i skolan.

Jag tänkte säga några ord om BRIS uppfattning om det psykiska våldet i hemmet. För närvarande har vi omkring 4 000 samtal om året från bam och ungdomar. Av de 4 000 samtalen räknar vi med att omkring 12% rör det som kan betecknas som både psykiskt och fysiskt våld. När vi definierar problemområdet så utgår vi från docent Dagmar Lagerbergs definitioner av dei psykiska väldet och vi gör ytterligare en uppdelning i det aktiva psy­kiska våldet och det passiva psykiska väldet.

Helena Silverhjelm:

Jag hade egentligen tänkt tala om det psykiska våldet inom den största ar­betsplatsen vi har och det är just hemmet vilket föregående talare har gjort, sä jag kanske inte beröra det mer än att peka på t.ex. eu sädant psykiskt våld

77

som en incesthandling innebär. Sedan det psykiska våldet i au någon föräl-        Prop. 1992/93:141 der begår självmordshandlingar. Det finns ju också föräldrar som har suttit i        Bilaga 4 koncenttarionsläger och för över den problematiken på bamen.

När föräldrarna sedan begår självmord; hur blir då barnen påverkade? Det vet vi kanske inte så mycket om. Vi har inte någon forskning just på det ännu vad jag vet, men man har börjat inttesserat sig för den här problemari­ken, men det här är naturligtvis sådant som är väldigt svårt att föra över på det Sttaffrättsliga. Den psykiska tortyren, jag vet inte om vi skall diskutera det här, där har man då de psykiska tonyrmetodema som består av sensorisk deprevation, dvs. man blir isolerad. Det är bam som ständigt är utsatta för de här psykiska tortyrmetoderna. Det finns tvångsteknUcer att man som förälder kommer med motstridiga budskap, man låter barnet välja mellan två helt oförenliga metoder osv. Det finns en hel del andra metoder som man kan rillgripa för att påverka om det nu är bamet eller den vuxna i ett visst bestämt syfte. Men jag tycker nog att det här med psykisk tonyr skall komma med i en sådan här diskussion. Vi har ju många flykringar som kommer som har den här problematiken. Jag vill bara lyfta fram den.

Dag Victor:

När du talar om psykisk tortyr så antar jag, något förenklat, att det du menar är systematisk psykisk påverkan av väldigt allvarUgt slag.

Helena Silverhjelm:

Det är särskilt viktigt när det är bam som blh utsatta för det, det är de som sämst kan försvara sig och det här är ju ofta väldigt osynligt för utom­stående så där är det ett stort problem. Det är ju också ett stort problem för våra invandrare som i sitt hemland varit utsatta för psykisk tonyr. Det kan­ske vi heller inte kan komma åt straffrättsligt. Jag vill föra in det som en liten parentes i diskussionen, att det är ett problem i samhället.

Leif[REDACTED_EFTERNAMN], Polismyndigheten i Göteborg:

Vem som helst kan göra sig skylcUg tUl eller råka ut för mobbning. 1 var ttedje arbetsgrupp är mobbning involverad och om man arbetar i 40 år så kan envar råka ut för mobbning. Då uppkommer ju frågan om mobbning är ett normalbeteende. Jag är rädd för att om man lagstiftningsmässigt på något sett skall kunna lösa detta så måste man ha en betydligt snävare definition. Vad sedan gäller polisen, som jag representerar i Göteborg, så pratade jag i går med chefen för våldsroteln, där normalt sett det här borde hanteras. Vi har ju ingen brottsrubricering i och för sig vad gäller mobbing, utan det blir då mer specifika brott, misshandel, ofredande etc. Jag ställer då frågan om man kunde sätta de här brotten i samband med mobbning och det är då en erfaren kriminalkommisscuie, han kunde inte erinra sig ett sådant här sammanhang. Det är ju möjligt att vi från polisen inte har tacklat och observerat den biten. Sannolikt har vi ju handlagt en massa ärenden, miss­handelsfall etc. som har bakomliggande orsaker i mobbning. Poängen egentligen i det här inlägget är att skall vi komma vidare så måste vi be­gränsa själva frågeställningen betydligt snävare annars spårar vi ur.

78

Dag Victor:

Prop. 1992/93:141

Tack. Jag har en känsla av au vi i början var på väg att ge oss över till rätts- Bilaga 4 väsendesidan och diskutera just åtgärdema. Då kommer vi naturligtvis till­baks till definitionsfrågan från en juridisk synpunkt. Jag tror att de som har definierat mobbning här gjort detta mer från forskningssynpunkt, som ett socialt problem, och att det har inte varit förslag till hur man skall skriva Sttaffbestämmelser. Så har jag uppfattat det. Om någon menar annat så får han säga det

Gunnar Severin:

Jag tänkte bara peka på ett vanligt förekommande psykiskt våld, som drabbar de räusvårdande myndighetema. Det är just det psykiska våld som förekommer mot vittnen, målsägare och andra när det gäller att vittna och lämna uppgifter vid anmälningar om brou och i rättegångar.

Heinz Leymann:

När det gäller åtgärder finns det en hel del som man skulle kunna göra. Man kan förebygga generellt. Man kan gripa in tidigt och så kan man gripa in sent i form av rehabiliterande åtgärder. Det som Dan Olweus fåu fram i Oslo har klan likanad karaktär som det vi har tagit fram avseende arbets­miljöerna. Mobbning är ett av de problem som kan uppstå vid dålig psyko­social arbetsmiljö. Generellt kan man alltså säga att värnar man om en bra psykosocial miljö så minskar detta konflikthärdarna. Det som är av vikt är att man utformar den sociala miljön på ett sådant sätt att den inte är allt för nedbrytande för människor. Det måste bli mänskliga arbetsmiljöer där människor kan fungera. Man måste bli medveten om i grupperna hur man vill ha sin etiska nivå på diskussionen och etablera organisatoriska hand­lingsprogram för åtgärder.

Materialet som avser arbetsmiljö finns på Arbetarskyddsstyrelsen och heter "Rent spel".

Om mobbing är ett allmänt beteende? Man kan inte sätta hela svenska folket bakom lås och bom var det någon som menade. Men man kan på något sätt beakta desttuktiva handlingar med risk för psykiattiska följder.

Dag Victor:

Det du tog upp nu var ganska breda åtgärder i olika sammanhang, men du nämnde väldigt lite angående just sttaffrätt, att använda polis, åklagare och domstol. Skall jag tolka det, som att du menar att det i van fall i förhållande till andra typer av åtgärder, nödvändigtvis kommer att inta en väldigt under­ordnande roll?

Heinz Leymann:

Om vi bortser frän familjen så har vi i arbetslivet och i skolan huvudmän. Om vi tar arbetsmiljön så är huvudmannen skyldig att tillhandahålla en ofarlig miljö. Detsamma gäller militären, detsamma gäller även skolan. Där kan man i och för sig förstärka kravet på huvudmannen att visa att man har åtaärdsprogram för att gripa in snabbt. När det gäller det privata så finns det

79

inte den typen av lagstiftning. Inom arbetsrätten bör man kunna se att en Prop. 1992/93:141 människa som utiöser konflikter utan egentUg orsak, den bryter ett avtal. Vi Bilaga 4 kan inte komma ifrån att de flesta av dessa konflikter också är utlösta av ett mycket högt sttesstillstånd, förorsakat av olidliga organisatoriska förhållan­den, där det fmns en huvudman som är ansvarig. Men sedan ttor jag också att man på något sätt måste göra klart för enskilda medborgare att vissa typer av vendettor kan man inte tillåta i ett rättssamhälle. Man kan inte låta fyra stycken ge sig på en person i månader och riskera dennes suicid. Man kan inte tenorisera folk på ett grovt sätt utan att det blir någon form av följd.

Eva[REDACTED_EFTERNAMN], Statshälsan:

Jag arbetar på Statshälsan och med ganska många olika statliga myndighe­ter. Jag har tidigare arbetat inom skolans värld i 20 år och har då haft både förmånen och möjligheten att arbeta väldigt konkret och väldigt nära var­dagliga konflikter och mobbing. Dan Olweus och Anatol Pikas har hjälpt till au förstå och arbeta med problemen. Det är frapperande att se hur många likheter det finns inom beteendemönsttet från barnens värld till de vuxnas värld. Då tänker jag framförallt på Dan Olweus förslag till åtgärder både akut och förebyggande. Det är oerhört inttessant att se att skillnadema snarast ligger i terminologin i sammanhanget och att mönsttet blir mer so­fistikerat i vuxenvärlden, på vuxnas arbetsplatser jämfört med bamens ar­betsplatser. Det är min grunduppfattning, min erfarenhet, utan att kunna be­lägga att det är så.

Någon från Rikspolisstyrelsen frågade om det är så att vem som helst kan bli både offer och mobbare. Någonstans måste man cha en gräns, är det normalbeteende det här? Ja, den uppfattning jag har av erfarenhet utan forskning är att vem som helst kan råka ut för olika typer av utstötnings-mekanismer som kan leda tiU mobbning. Däremot är det inte så att vem som helst hela livet förblir ett offer för utstötnings- och mobbningstendenser. Min erfarenhet är att det ofta är flera sammanhängande saker i situationen på arbetsplatsen och i människans egen livssituation som sammanfaller när en person råkar ut för den här mera ttaumatiska reaktionen och symtomen som förettädesvis då Heinz har pratat om och forskat kring. Det är många sammanfallande faktorer som gör att personen förblir och inte kan ta sig ut ur situationen och rollen som hon eller han har hamnat i. Sedan tycker jag att det var väldigt värdefullt det Heinz sa på slutet om att vi har väldigt dålig beredskap att arbeta i ständigt föränderiiga arbetsplatser och arbetsgrupper. Och där är bristen på intrimmning och kunskaper katasttofal, dvs. vi har väldigt liten kunskap om hur man går in och ut ur arbetsplatser och arbets­grupper och vårt liv i dag i samhället hänger väldigt mycket ihop med att vi jobbar i ständigt föränderliga arbetsgrupper. Vi har ingen fosttan i att gå ut och in i arbetsgrupper. Däremot ttor jag att man ser lite tendenser av mor­gondagens generation som har levt i ständiga barngrupper, evigt föränder­liga barngrapper pä gott och ont. Det finns alltid ett pris man betalar för det ocksä. De vuxna, den generation jag själv tillhör, har nästan ingen erfaren­het av att byta arbetsgrupper. En sista sak jag vill ta fram är vad jag kommer

80

i kontakt med och ser just nu. Det är omstruktureringen genom samhället Prop. 1992/93:141 och arbetslivet, det är katasttofalt. Den enes bröd är den andres död. Vad Bilaga 4 man ser är att det mobiliseras icke medvetet, men ibland även medvetet men framförallt omedvetet, revirgränser. Revir mellan grupper för att överleva, revtt mellan enskilda individer och grupper och där man måste, för att över­leva och möjligen förhoppningsvis vara med på framtidståg, hävda den egna grappens särart för att vara behövd. När det gäller revu-forskning i det här sammanhanget så finns det alltså forskning på detta i Göteborg.

Birgitta Sabelström, Advokatsamfundet:

Genom den erfarenhet som jag har från äktenskapsskillnadsmål och vård­nadsmål ttor jag att mobbning inom familjer i kris är väldigt vanUgt Där är hela skalan från att man håller sig heh passiv, man tiger och skapar en ut-frysning till att man uttalar ganska allvarliga hot Det förvånade ntig att någon sade att om offret slår tillbaka skulle mobbningen trappas upp. Snarare är det så att om offret accepterar den här mobbningen så ttappas det upp hela tiden och blir bara väne och slutar kanske i fysisk ntisshandel. Hur man skall komma till rätta med det här vet jag inte. Om det gäller fysiskt våld inom familjen finns det ju ett väldigt stort mörkertal genom att man inte vill polisanmäla det. När det gäller den s.k. mobbningen är mörkertalet ändå stöne. Jag har aldrig varit med om att det lett tiU en polisanmälan även om det har varit ganska grovt.

Avbrott för lunch

Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN], Riksåklagaren:

I det material som har delats ut sä har vi ju fått en ganska god genomgång av den sttaffrättsliga regleringen. Där har jag väl inte mycket att tillägga. Jag skuUe bara vilja sätta upp en ytterUgare sak på den listan och det är brott mot besöksförbudsreglema. Därför att det är typiskt sett ett ttakasseribrott där psykiskt våld förekommer som ett inslag. I övrigt så har jag ingenting an foga till den listan.

Om jag ska anknyta till vad som sades under förmiddagen så har vi ju konstaterat att mobbing är ett stort samhällsproblem. Det är stort, utbrett, vållar stora skador osv. Då är frågan: Ser det likadant ut inom rättsväsendet? Är vi en spegel av hur samhället ser ut i stort? Och då ttor jag faktiskt att svaret är nej. Det vi ser av anmälningar om mobbing det är helt andra typer än de som förmodligen är de vanUgaste i samhället.

Vi har naturligtvis problemet som vi har pratat om under förmiddagen, att definiera vad som egentligen är anmälningar om psykiskt våld. Det kan man konstatera att de flesta anmälningar psykiskt våld ingår som ett led i anmälan om också brott av fysisk karaktär. Det är nog faktiskt så som det sades inledningsvis, det vill jag understtyka, att många brottsoffer anser att den psykiska effekten av brott är mycket väne än den rent fysiska, om det rör sig om våld, eller det rena egendomsbrottet, om det rör sig om det.

Om man bortser från det och talar om anmälningar som uteslutande rör

psykiskt våld finns det så vitt jag vet ingen statistUc över detta över huvud

6 Riksdagen 1992/93. I saml. Nr 141

taget. Anmälningar av det här slaget kan ju inrymmas under så väldigt       Prop. 1992/93:141

många olUca brottsrabriceringar. Jag tvivlar på att det med hjälp av den be-        Bilaga 4

fintiiga rättsstatistiken går att göra ens goda uppskattningar av hur många

fall det kan röra sig om. Dessutom är det ju så au det inte bara är de brott

som har definierats i promemorian som man anmäler som en form av

psykisk våld. Anmälaren själv kan ju uppfatta det hela som någonting helt

annat; om man är kraftigt mobbad t.ex. och har varit nära att t.o.m. ta livet

av sig. Då uppfattar man det som ett mordförsök och då anmäler man det.

Så anmälningar om psykiskt våld kan nog finnas under i stort sett vilken

rubricering som helst i brottsbalken, även om vi nog oftast hittar dem under

de typer av brott som finns i promemorian.

Jag kan alltså inte bidra med någonting som rör en faktiskt kartläggning av det psykiska våldet. Det blir aUtså mera allmänna uppfattningar, en del spekulationer och en allmän diskussion det som kommer i fortsättningen.

Allmänt sett så kan man nog säga att aggressionshandlingarna har gått väldigt långt innan de här fallen över huvud taget kommer till rättsväsendets kännedom och au mörkertalet sannolikt är mycket stort. Det finns ttots allt ett antal anmälningar som jag ttor att man kan skilja ut. Man bör nog skilja på anmälningar som tar sikte på långvariga problem och anmälningar som sker med anledning av en viss akut situation. Det vanligaste är att anmäl­ningarna rör en viss akut konkret situation som har inträffat nyligen, men ofta får man en historia om långvarigt lidande också i anmälan.

En väldigt stor grupp av anmälittna består av psykiskt sjuka personer. De anmäler t.ex. att en gi-anne sitter och tänker elaka tankar om dem och au de känner sig välcUgt plågade av detta. Detta är förmodligen kanske den största grappen av anmälningar. Jag ttor att man skall lämna den grappen utanför diskussionen här i fortsättningen, därför att det gär ändå inte att definiera vad som är vad i de fallen.

En annan gmpp av anmälare är paradoxalt nog den gruppen man på för­middagen inte visste sä mycket om. Det är de som blivit förfördelade t.ex. i samband med att någon relation har brutits upp. Det kan röra makar eller sammanboende och en vårdnadstvist. Dä anmäler man varandra för psykiskt våld under de senaste 20 åren vilket har resulterat i en ttagisk skilsmässa. Det kan vara syskon och andra släktingar som bråkar i en arvstvist och liknande. Där är det ofta så att ;inklagelser och motanklagelser haglar i skrivelser till myndigheter och i skrivelser till företrädare för motparten. Man tar heder och ära av varandra och gör det ofta på ett ganska öppet och brutalt sätt. I de här fallen är de bakomliggande problemen svåra. Själva polisanmälan är nog snarast ett utslag av hur krisartad situationen är och hur svårlöst konflikten är. Det är inte brottsligheten som man vill åt. I en del sådana här fall finns det fakriskt brottslighet, men inte psykiskt våld som är det vikriga här.

En annan stor grupp av anmälningar det är de så kallade grannfejdema.

Då är vi tillbaka i relationsproblem mellan människor som lever ganska

nära varandra. Det är ofta någonting som börjar väldigt banalt t.ex. att man

har olika åsikter om hur staketet skall vara målat, om man skall ha buskar i

tomtgränsen eller om man får piska mattor på gården på kvällstid. Så små-

82

ningom så utvecklar det här sig tiU någonting helt annat och tar sig aUt mer       Prop. 1992/93:141

groteska uttryck, rena ttakasserier kanske to.m. fysiskt våld.

Bilaga 4

Jag ttor att de gmpper jag har nämnt faktiskt är de vanligaste grupperna av anmälningar om psykiskt våld som vi möter inom rättsväsendet, medan däremot anmälningar om klassisk mobbning däremot är ganska ovanliga. Mobbning mellan barn och ungdomar i skolmiljö, på fritidsgård eller lik­nande, tar sig ganska ofta utttyck i fysiskt våld på ett eller annat sätt och det är som regel på det stadiet som polis, åklagare och domstol kommer in i bil­den. Då är det psykiska våldet som kanske har föregått det hela bara en bit av bakgmndshistorien. Mobbning mellan vuxna, t.ex. på arbetsplatser eller inom bostadsområden, är också någonting som pågått så länge att i den mån det kommer till vår kännedom har det oftast övergått till fysiskt angrepp också. För det blU ofta våldsamheter av mobbing fön eller senare, men då är det kanske inte den mobbade som är brottsoffret utan tvärtom gämings­männen. Det är den som under lång tid har känt sig förfördelad som till slut griper till våld, för det är hans enda sätt au utttycka sig. Så när tålamodet brister så är det kanske den mobbade som gör sig skyldig till misshandel, ofredande, olaga hot osv.

Vi får även anmälningar om renodlad pennalism. Det förekommer ju fortfarande anmälningar om det, t.ex. i militära sammanhang. Då är det så gott som alltid också någon form av fysisk bestraffning med i bilden; tvångsklippning av vämpliktiga kan nämnas som exempel på detta.

De vanligaste brotten, om vi återgår till den här katalogen som vi fick tillsänt oss, som anmäls är sannolikt dels ofredande dels ärekränkningsbrott. Det finns en annan lite udda typ som jag vill nämna och det är felhantering av myndigheter, t.ex. felbehandling på sjukhus, felaktiga myndighetsbeslut osv. Anmälaren anser inte sällan att beslutet i sig eller behandlingen i sig är en sådan oerhörd påfrestning att den är en form av psykiskt våld från sam­hällets sida, snarare än från någon enskilds.

Därmed har jag svarat pä frägan i vilken utsttäckning psykiskt våld an­mäls. Hur hanterar vi då de här anmälningaraa? Där kan man skilja mellan då anmälningar i akuta krissituationer och anmälningar om långvariga prob­lem som ligger bakåt i tiden.

Angående den sista grappen kan man konstatera att där kommer pre­skriptionsfrågor väldigt ofta in i bilden. Vad som hände för 10, 15, 20 år sedan är ju ingenting som rättsväsendet normalt befattar sig med. Många anmälningar om psykiskt våld görs först när man t.ex. har lämnat en ar­betsplats, gått i pension osv. och tänker tillbaka på de olösta konfliktema och då kommer polisanmälan lång tid efteråt. Sådana här anmälningar skrivs normalt av utan någon form av uttedning alls.

När det gäller anmälningar om nyligen inttäffade händelser, där varierar handläggningen beroende på brottstyp. Man hanterar inte det här anmäl­ningarna på något sätt annorlunda än vilka anmälningar som helst under de här brottskategorierna. Det man kan säga generellt är att ärekränknings­brotten mycket sällan utteds av polis och åklagare beroende på de särskilda åtalsprövningsreglema. Anmälningar om brott av typen ofredande misshan­del, brott mot besöksförbud osv. utteds normalt om anmälan innehåller till-

83

räcklig substans. Men många gånger är anmälningar om psykiskt våld så       Prop. 1992/93:141 pass vaga att de inte ens leder till en ordentlig polisuttedning, utan anmäl-       Bilaga 4 ningama skrivs av på ett tidigt stadium.

Man skall inte glömma att åklagaren står inför oerhörda bevissvårigheter när det gäller att bevisa sambandet mellan en eller flera händelser och en viss psykisk skada. Hur skall man kunna styrka detta samband? Finns det någon läkare som med säkerhet kan säga att en psykisk skada har ett enda ursprung? Kan det inte lika gärna vara personliga problem som spelar in och åtminstone förstärker effekten? Är vi inte alla olika känsliga i olika skeden av livet för yttre påverkan? Det kan ju vara i samband med skilsmässor eller annat man tar extta vid sig.

Jag ttor att det dess väne är så att sådant psykiskt våld som inte manifes­terar sig på något yttre påtagligt bevisbart sätt oftast inte blir beivrat, men det finns ju också sådant som faktiskt går att bevisa på annat säu. Nattliga telefonsamtal, ttakasserier i fomi av att man talar med grannarna och öser sin galla över en person som har fattat ett felaktigt beslut mot en, det är ju sådant som kanske går att bevisa. Men där två personer har befunnit sig i ett rum och den ena har utsatt den ancha för psykiskt våld där ttor jag att vi all­tid kommer att sitta med stora bevissvårigheter. För den här typen av brott erkänns ganska sällan av gärningsmannen, det är nog min erfarenhet. Även om han erkänner så gör han det inte på det sättet att här säger "jag har ua-kasserat den här läkaren eller grannen eller vem det nu är i åratal och det tänker jag fortsätta med". Utan han lägger ofta skulden på den han ttakasse­rar och vill gärna ha en rättegång om saken.

Ett skäl till att vissa sådana här uttedningar inte leder till rättegång det är ju också våra åtalsunderlåtelseregler. Är t.ex. gärningsmannen psykiskt störd sä slutar det ju inte sällan med en åtalsunderlätelse.

Det har också ställts frågan hur fall av psykiskt våld bedöms av domsto­larna. Ja, det finns det väl de i salongen som kanske är bättre skickade än jag att svara på. Det man kan säga är väl au det är ganska få fall som kom­mer till domstol, där man bara har psykiskt våld att diskutera. Det är väl ärekränkningsfallen man i första hand kommer att tänka på. 1 sådana fall verkar domstolarna sätta ribban ganska högt för vad som är straffbart. Åtminstone när det gäller beteendet privatpersoner emellan. Man får tåla en hel del.

Ofredande och brott mot besöksförbud är väl kanske mera typiskt brott där man väger kränkningen av målsäganden ganska noga och det är väl ingen tvekan om att domstolarna tar hänsyn till hur stor kränkningen är. men jag ttor inte att påföljdsvalet påverkas särskilt mycket av just den psy­kiska påverkan på målsäganden.

Jag ttor att det är vanligare att frågan om psykiskt våld kommer upp som en invändning från den tilltalades sida, nämligen i de fallen där den mob­bade rill slut själv har agerat med våld i någon form. Det kan ju vara att han har skurit sönder däcken på grannens bil, när grannen har använt vägen ull sommarstugan för ofta eller vad det nu kan vara. I de fallen har vi ju rätts­liga regler att hålla oss rill. För är det så att brottet har föranletts av nägon

annans grovt kränkande beteende eller om den tilltalade till följd av psvkisk

84

störning, sinnesrörelse eller av annan orsak har haft nedsatt förmåga att       Prop. 1992/93:141 konttollera sitt handlande då har vi möjlighet att ta hänsyn till det vid på-        Bilaga 4 följdsval och Sttaffmätning. Jag ttor alltså att det är oftare på det sättet som vi, åtminstone när det gäller domstolama, möter det psykiska våldet.

Det vi ska avrunda med är ju att stäUa frågan; behövs det några lagstift­ningsåtgärder på Sttaffrättens område? Där kan man väl allmänt säga att straffsrättslig lagsriftning används som konfliktiösare i viss utsttäckning. Men är mobbing i första hand en sttaffrättsligt problem? Nu är jag avsiktligt provokariv, men jag tycker att den frågan måste ställas. Bl.a. mot bakgrand av att det inte ens verkar som de drabbade själva i första hand ser det här som ett Sttaffrättsligt problem eftersom vi får så pass få anmälningar, fram­föraUt vad gäller mobbning i vuxensituationer. Kanske är det viktigare för de här personema att byta arbetsplats, byta skola, bostad etc. för att undvika fortsatta trakasserier än att få en rättslig prövning rill stånd. Det är inte heller alls säkert att rättslig prövning innebär att ttakasserierna avtar eller försvinner. Det är väl en erfarenhet som man har gjort bl.a. i samband med besöksförbudslagstiftningen att inte upphör det här bara för att en domstol har sagt att det är värt 20 dagsböter.

Min personliga åsikt är au jag ttor att vi bara margineUt kan förändra någonting genom att ändra vår sttaffrättsliga lagstifining. Mobbing är i granden ett samhällsproblem som man måste angripa på andra sätt och under förmiddagen sä hörde vi ju ett antal förslag på det. Jag ttor alltså att sådant som information, arbetsrättsUg lagstiftning osv. är det som man i första hand måste ta sig fram med.

Helena Silverhjelm:

Jag håller helt med Gunnel,[REDACTED_EFTERNAMN] att det kanske inte är just den straff­rättsliga vägen man skall gå för de mobbade. Det kan ju t.o.m. medföra, om jag ser ur psykiauisk synvinkel eftersom jag då är psykiater, så kan det också medföra vissa risker. I rrc fjärdedelar av fallen när mobbade anmäler och kommer med anspråk på yrkesskadeersättning för att de har blivit mob­bade och fått ett psykiskt Udande och eventuellt en ångest och depression så avslås begäran. Det kan ju snarare ha den effekten att det gör dem ytterli­gare besvikna. De känner sig ytterligare missförstådda, ytterligare svikna av arbete och samhälle och det kan påverka deras önskan eller förstärka deras önskan att ta livet av sig. Det här vet man ju naturligtvis ingenting om, men det är en hypotes. Det skulle kunna vara på det sättet. Samtidigt som det att mobbaren anmäler i en akut situation skuUe kunna ha det goda med sig att man kanske tvingas att utarbeta problemlösningar. Det här är dubbelbottnat. Jag vill peka på risken att det kan ha motsatt effekt.

Gunnar Severin:

Jag håller med om det mesta som Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN] har sagt i sitt anförande. Möjligen vill jag kort kommentera det sista om måttet på brottsligheten rörande psykisk misshandel; att det skuUe kunna ses i antalet anmälningar om det Det är ju så att det finns sannolikt ett stort mörkertal eftersom man inte anmäler det eftersom det för närvarande inte är sttaffbelagt. När det

85

kommer in en sådan här anmälan till polisen så skall den kodas och en Prop. 1992/93:141 kodning går ju till så att det måste ju hängas upp på ett brott och då blir det Bilaga 4 så att man tittar efter vad det kan röra sig om för brott. Då blir det ofta något av de brott som finns uppräknade i promemorian. Det finns ju inget brott som heter psykisk ntisshandel. Det förekommer att man anmäler sådant men det är i mycket ringa omfattning. Jag kan inte lämna någon statistik här. Skall man via polisen få fram något mått sä måste man titta i de anmäl­ningar som numera läggs ned, där man inte uppfyller rekvisiten för brotten, kanske olaga hot eller ofredande. De anmälningar som kommer in om sådant här blir ofta nedlagda. Det innebär ime att polisen inte gör någonting. Tvärtom, jag har hört mig för hos de enheter som handlägger de här ärende­na i Stockholm och man tar seriöst på det. Man pratar med de berörda par­tema, man kanske sammankallar dem och försöker lösa knutarna, att lösa problemet som sådant för tUlfället i alla fall. Det har nämnts exempel på olika typer av psykisk misshandel. Jag kan komplettera med ytterligare några. Jag tänker på att vi har haft en serie här i Stockholm med våld mot invandrare, ni känner till namnet "lasermannen" och där har många utiän­ningar känt sig misshandlade psykiskt p.g.a. olika beteenden från andra människor. De har kanske blivit fotograferade, det är en form av psykiskt våld som inte vi kan göra något åt. Jag nämnde tidigare också att man på­verkar vitmen, målsägare att avstå från att vittna. Man utsätts för annat våld där man försöker att förmå målsägaren att inte ange. Jag har eu färskt ex­empel, det är en våldtäkt där målsägaren har angett att hon blivit våldtagen av tte skinhead och det är en felaktig uppgift. Händelsen har inttäffat, men det har inte gått till på det sättet. Det finns kanske andra exempel på psy­kiskt våld som medför au man inte anmäler rätt förhållande eller inte anmä­ler det alls. Annars är det väl mest i heinmen som den psykiska misshandeln förekommer, ofta då i kombination med alkoholism och missbrak.

Anita von Schéele:

Att de drabbade skulle vara ointresserad av anmälan stämmer inte enligt mina erfarenheter. De är i högsta jnad inttesserade av få någon form av rätt­visa i det som har drabbat dem men inser ofta att situationen kan bli väne. De vet också att den här typen av anmälningar ofta inte tas på allvar. Lite tillspetsat; i en del av de fall jag har mött, där kan man inte annat än falla för frestelsen och att tycka att det kan faktiskt vara så här. Man kan lugnt ägna sig åt ganska grova ttakasseiier eller kränkningar av en annan svagare människa som man vill åt, därför att det kommer ttoligast aldrig att kastas tillbaka på en själv. När man talar med människorna som är mitt uppe i en situation där de blir kränkta och illa behancUade sä är det ofta så att jag av­råder dem från att vidta vissa försvarsåtgärder för att risken att de skall hamna i en ännu sämre situation är mycket mycket stor. Bara som en paren­tes vid sidan av vill jag nämna en inttessant gmpp. Jag har inte mött så väldigt många, men de jag har mött är mycket inttessanta. Människor som i sina anställningar kommer på att arbetsgivaren har begått ett brott kommer i en svår sits där de skall avgöra om de skall anmäla eller hålla tyst. De jag

har mött två, tte stvcken har alltså anmält. De har anmält sina arbetsgivare

86

och trott i sin blåögdhet au de skulle kunna jobba kvai- utan att någonting       Prop. 1992/93:141 skulle inträffa. De har sedan blivit illa behandlade och utfrysta på olika        Bilaga 4 mycket hårdhänta sätt och är kränkta över au de inte får försvara sig.

Joakim Joachimsson, Arbetarskyddsstyrelsen:

Jag är jurist på Arbetarskyddsstyrelsen och jag skulle vilja kommentera av­snittet om arbetsmiljöbrou som har tagits upp i promemorian. Om vållande till sjukdom har begåtts genom att någon uppsåtiigen eller av oaktsamhet har åsidosatt vad som i enlighet med arbetsmUjölagen ålegat honom tUl fö­rebyggande av ohälsa eller olycksfall skall han enligt 3 kap. 10 § brotts­balken dömas för arbetsmiljöbrott.

Då får man titta vad som står i arbetsmiljölagen och det är ju inte så Ute egentiigen. Arbetsgivaren skall enligt 3 kap. 2 § arbetsmiljölagen vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eUer olycksfaU. Om en arbetsgivare ser att det pågår mobbning och han inte ingriper så skulle han aUtså kunna dömas för arbetsmiljöbrott, åtminstone teoretiskt Men personligen känner jag inte till nägot fall där detta verkligen har skett. Arbetsgivarens skyldigheter enligt 3 kap 2 § arbetsmiljölagen att vidtaga alla åtgärder som behövs har numera utvecklats i 3 kap. 2 a § och där heter det: Arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda och konttollera verksamheten på ett sätt som säkerställer att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och i föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Det här var väl Heinz Leymann inne på, att ha planer för just mobbningssituationer. Det här som stär 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen är något som vi numera kallar för intemkonttoU. Arbetarskyddsstyrelsen är i färd med att besluta om föreskrifter om intemkonttoll. Hur det här fungerar är ju en fråga om hur hårt Yrkesinspektionen och Arbetarskyddsstyrelsen driver de här frågoma. Yrkesinspektionen har ju sedan några år börjat med något som kallas för systemtUlsyn, som innebär att man går in i arbetsgivarens organisation och tittar. Hur hårt de här frågoma verkUgen drivs, det vet inte jag, men det kan­ske min granne till höger kan svara på så småningom, Kurt Baneryd eller Anita von Schéele.

Leif[REDACTED_EFTERNAMN], Polismyndigheten i Göteborg:

Jag kan väl nämna när det gäller Yrkesinspektionen att Polismyndigheten har regelbundna kontakter med inspektionen och vid det senaste mötet sa man i Göteborg att man skaU titta just på den inre miljön på arbetsplatserna. Vad det sedan kommer att leda till är ju väldigt svårt att svara på. Arbetsmiljöbrott enligt 3 kap. 10 §, den är ju så vitt jag vet rätt ny. Så att vi har inte kunnat tillämpa den ännu, för vi har inte fått några anmälningar om det. I övrigt så är ju kriminalpolisverksamhet en rätt handfast verksamhet. Mobbning är ofta mycket subtil. När mobbning tar sig utttyck i ttaditionell brottslighet, misshandel, ofredande etc, kan vi agera efter de paragrafer som finns. I övrigt så håller jag med Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN] om att jag ttor att det finns en övertro på möjligheten att lagstifta bort problem. Mobbning i de mer subtila benämningaraa, det ttor jag inte man kan lagstifta bort sttaff-rättsUgt i varje fall, inte så au de räusvårdande myndighetema kan ta sig an

87

det. Utan det får bli på annat sätt, information etc. Vad jag vill understtyka       Prop. 1992/93:141 är egentiigen att vi från polismyndighetens sida i Göteborg hoppas att det       Bilaga 4 inte kommer till stånd några stöne förändringar när det gäller de här bitarna. Jag ttor att det bara bhr paragrafer som icke kommer att tillämpas i verklig­heten.

Joakim Joachimsson:

Själva paragrafen om arbetsmiljöbrott är ju ny, men den har tillkommit i pedagogiskt syfte. Tidigare dömdes man aUtså för vållande till kroppsskada eller sjukdom om man inte uppfyllde sina skyldigheter enUgt arbetsmiljö­lagen.

Majda Omérov:

Under mitt arbete har jag ttäffat personer som har varit utsatta för mobb­ning. Kriminalisering av mobbning är en mycket diskutabel fråga. Enligt vad jag har erfarit är mobbning knappast ett isolerat problem. Man behöver kanske ställa frågan vad en person framkallar i en viss relation eller situa­tion som leder tiU mobbning. Här tänker jag på vuxna personer. När det gäller skolan ttor jag det är mycket viktigt att man i god tid kan förutse och förebygga mobbning. Mobbning hos små barn kan leda till mycket stora problem i deras vuxna liv.

Eva Flodström:

Jag vill anknyta tUl provokationen huravida mobbning är ett sttaffrättsligt problem. Jag tycker det är en bra provokation, den stimulerar tankar ur många aspekter. Det är klan att det måste finnas sttaff, rättigheter, skyldig­heter och lagstiftning i ett samhälle. Samtidigt så ttor jag att man kringgår en stor del av grundproblemet, när vi talar om kränkande särbehandling, om vi skall göra kränkande särbehancUingar till juricUska och lagstifmingsmöj-liga problem och frågor. Det som är kränkande för mig är inte alls säkert att det är kränkande för någon annan. När jag blir särbehandlad sä är det inte alls säkert att någon annan blir särbehandlad. Utifrån det så menar jag att det här är en oerhört individuell upplevelse; och hur kan vi lagstifta kring den typen av upplevelser? I så fall är det ju förmodligen fler av oss redan utklassade tiU att vara icke lagligt närvarande på den här platsen just nu. Sedan är det sä ttor jag att väldigt många människor som har blivit kränkta och särbehandlade och hamnar i en situation som de inte kan ta sig ur, en "offenoll". För de människoma finns det egentligen endast ett säu att bli upprättade på och det är en omöjUghet. Nämligen det enda sättet att bli upp­rättad på är au det som har gjorts inte hade gjorts. Historien är ju så att säga skriven redan, och då kan man inte bli upprättad egentUgen. Man kan möjli­gen Uncha smärtan, man kan minska lidandet på olika sätt. Det ttor jag är en vUctig aspekt när man talar om huruvida man kan lagstifta, huravida arbets­givaren kan säkerställa att sådana här problem inte uppstår. Vad jag däremot gärna skulle lyfta fram i sammanhanget är att det finns någonting som heter mänskliga rättigheter att vara på olika sätt. En sista kommentar tiU det som Majda tog upp med skolan och bams liv och tillvaro. Självklart

är det där grunden läggs i allt som har med fosttan att göra. Men om bam       Prop. 1992/93:141 inte ser vuxensamhället, där samma spehegler gäller med rättigheter och       Bilaga 4 skyldigheter, då är den fosttan ganska svår att genomföra och framförallt att göra ttovärdig.

Kurt Baneryd, Arbetarskyddsstyrelsen:

Jag vill ytterligare kommentera det som Joakim Joachimsson var inne på. Det är alltså konstaterat att arbetsgivaren har långt gående skyldigheter när det gäller att förebygga att människor drabbas av skada i arbetet. Det inklu­derar såväl fysiska som psykiska skador. I lagstiftningen ligger också att ar­betsgivaren skall konttollera och planera sin verksamhet så att skador inte uppstår. Han skaU därvid utgå ifrån bl.a. de föreskrifter som finns. På det nu aktuella området har vi ännu så länge inte föreskrifter. Som Anita von Schéele sade är allmänna råd om tillämpningen av arbetsmiljölagen när det gäller ttakasserier eller kränkande särbehandling under utarbetande. Dessa blir då en del i det lagstiftningskomplex som finns som grand här. Vi har allmänna råd som är på väg att omarbetas till föreskrifter när det gäller våld och hot, vilket ju också inkluderar den psykiska påfrestningen som finns i sådana situationer. Reglema ställer också krav på att arbetsgivaren skall ha en fungerande efterbehandlande verksamhet för de människor som råkar ut för våld eUer hot i sitt arbete. Där finns således ett starkt krav på att arbets­givaren skall ha en fungerande verksamhet, både för att förebygga och ha efterhjälpande ätgärder, när våld och hot inttäffar. Detta är någonting som också Yrkesinspektionen har möjlighet att konttollera i samband med sin s.k. systeminspektion och som man också naturligtvis kan ta upp i andra sammanhang, i samband med utredning av arbetsskadeärenden och lik­nande.

Jag skulle vilja komplettera med några synpunkter när det gäller åklagamas roll i dessa sammanhangen. Jag kan tänka mig att det kan finnas skäl att i samband med en anmälan om psykiskt våld pröva om det ocksä fö­religger ett arbetsmiljöbrott t.ex. att arbetsgivaren inte tUlräckligt har upp­fyllt sina skyldigheter. Då viU jag påminna om att arbetsntiljölagen i det här fallet omfattar även skolan och elever från årskurs ett och framåt och även vämpliktiga, vilket gör att huvudmännen för dessa verksamheter också har långtgående ansvar i dessa sammanhangen. Jag vet att det finns ett aktuellt ärende, när en elev nyligen har åtalats för mobbning av en kamrat, jag ttor inte att målet har slutförts. Men i ett sådant sammanhang kan det finnas an­ledning för åklagaren att överväga om detta kan vara ett arbetsmiljöbrott, dvs om rektorn, eller vem det nu är man väljer som ansvarig för verksamhe­ten, verkligen har gjort allt han eller hon kan för att förebygga det in­ttäffade.

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Hovrätten över Skåne och Blekinge:

Jag vill ansluta mig till det som Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN] sade inledningsvis. Jag

tror liksom hon att psykiskt våld i regel inte blir ett fall för rättsväsendet

innan det psykiska våldet har övergått till någon form av fysiskt våld. Jag

har sålunda inte kunnat erinra mig att jag har varit med om något rent fall av

89

psykiskt våld under min verksamhet i olika domstolar. Däremot så kan man Prop. 1992/93:141 ju med lätthet se att det i många fall av t.ex. misshandel säkert också har Bilaga 4 förekomnut avsevärt psykiskt våld, där det har varit något annat än en till­fällig situation. Jag är liksom Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN] skeptisk till au man skall försöka få någon ytterligare sttaffrättslig reglering av det här problemet ut­över de möjligheter som faktiskt redan finns. Jag vill tillägga att frågor om psykiskt våld kan komma upp i domstolama när det gäller skadestånd p.g.a. ntisshandel eller något annat. Alldeles nyUgen har jag suttit på ett mål som gällde sexuellt utnyttjande av underårig. Det är en typ av brott där det re­gelmässigt ställs skadeståndsanspråk. Denna form av övergrepp innebär också ett betydande psykiskt våld mot det barn som har blivit utsatt och det blir ju då avgörande för skadeståndets storlek. Det framgår emellenid klart i sådana fall att det är stora bevissvårigheter. För att uppskatta ett skade­ståndsanspråk så vill man ju gäma ha någonting att hänga upp bedömningen på. Någon form av läkarintyg som talar om vilka symtom som finns, hur grava de är, hur långvariga de är och vad man möjligen kan uttala sig om framtiden. Det är enligt min erfarenhet svårt att, i vart fall när det gäller de framtida verkningama, få sådan dokumentation.

Agneta Blidberg, Åklagarmyndigheten i Stockholm:

Jag är åklagare och arbetar i Stockholm. Jag är enig med Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN] i det att jag anser att det här skall man inte lösa inom straffrättens område. Man kommer att få en mängd problem när man rent lagtekniskt skall be­skriva gämingen, det sttaffbara handlandet. Psykiskt våld kan bestå i en mängd olika beteenden. Att lagtekniskt beskriva dessa beteenden i en sttaffparagraf, innebär att man får göra en sorts "gummiparagraf', som kan inrymma så många olika sorters beteenden att det med hänsyn till rättssä­kerheten inte går att ha en sådan paragraf Det är dessutom så att det kan vara ytterst subtila metoder som man använder vid t.ex. mobbning. Mobbning kan innefatta ett beteende som innebär att man över huvud taget inte talar med vederbörande; Hur skall man beskriva detta i en lagparagraf? Ett annat stort problem är kausaliteten. Beteendet skall ha åstadkomrrtit en påvisbar effekt på vederbörande. Hur skall man kunna bevisa detta i efter­hand? Om vederbörande har blivit psykiskt störd av ett förfarande så kan det vara svårt att beskriva vari effekten ligger. Man kanske måste skaffa be­visning i form av läkamtiåtande och jag skulle vilja se den läkare som en­tydigt kan konstatera att ett visst beteende som pågått t.ex. i 1,5 år på en ar­betsplats har förorsakat just en viss effekt. FörmocUigen kommer vi att få utiåtanden som att "det är möjligt" och "det är ttoligt" men att man inte direkt kan konstatera orsak och verkan.

Det är skrämmande att få höra de siffror som vi fått höra här i dag, men man skall inte ta till sttaffrättsbestämmelser, så fort det är allvarliga sam-häUsproblem utan vi måste nog lösa det på annat säu och genom lagstiftning på annat område, kanske tex. arbetsrättslagstifming.

90

Anna-Kristina Sjöberg:

Prop. 1992/93:141

Jag skulle vilja säga några ord om vad som händer när man ser på mötet Bilaga 4 mellan bam och den sttaffrättsliga regleringen. Det är framförallt rvä frågor som BRIS sedan flera år tillbaka driver. Den första är en fråga av lagteknisk karaktär, nämligen frågan om bams talerätt. Det är ju så att barns rättsliga status skiljer sig från vuxnas, bl.a. när det gäller den viktiga punkten talerätt. Den andra viktiga frågan är av annan karaktär och gäller synen på barns ttovärdighet. Även där kolliderar synen på vuxnas trovärdighet i förhållande till bams ttovärdighet. Vad det beror på är inte svårt att förstå. Eftersom platsen för brottet oftast är hemmet är frågan om ttovärdighet ofta svårattedd. Den som för det mesta förlorar i kampen är enligt vår uppfatt­ning bamet. Därför skuUe jag vilja lyfta fram de två sidoma av bamens rättsliga status.

Inge Olsson:

Är lagstifming rätt mecUcin emot mobbning i arbetslivet? I en initierad arti­kel på Dagens Nyheters debattsida den 30 juli 1991 tar professor Ulla[REDACTED_EFTERNAMN] upp de lagliga motiven och fömtsättningama för att få till stånd en lagstiftning inom området. Hon menar att vuxenmobbning är ett centtalt och växande samhällsproblem. Jag håller med henne - men är lagstiftning rätta metoden? Klart är att vuxenmobbning skapar personliga lidanden för de utsatta personema och att fenomenet kostar företag och samhälle stora pengar. Vuxenmobbning är fortfarande ett tabubelagt ämne. Som inte ntinst medför ett "personligt spill" på våra arbetsplatser. Ofta chabbas kreativa och initiativrika personer. Mitt inttesse och engagemang gäller inte minst det Strakturella våldet, att anställda genom oUka sofistikerade metoder hindras i sin utveckling, ställs åt sidan, stöts ut. Här finns det avsevärda mörkertal. Det är inte de opportunistiska ttendknuttarna, de som vänder kappan efter vinden, som utsätts för mobbning. Nej, det är som sagt de självständiga, kanske kritiska och ifrågasättande anställda som utsätts för denna ibland mycket grymma behandling. Man stöter ut de som vill stå för utvecklingen och förändringen.

I en del företag och förvaltningar försöker man nu genom bl.a. organisa­toriska och personaladministrativa åtgärder ta tag i vuxenmobbningen, inedan man pä andra arbetsplatser sopar konflUcterna under mattan. I da­gama har TCO givit ut en skrift som är inttessant. Författama menar att fö­retag och förvaltningar i sin personalpolitik måste skriva in regler som säger att företaget inte accepterar vuxenmobbning på arbetsplatsen. Klart är att frågan måste uppmärksammas mer på våra arbetsplatser. Att frågan om vuxenmobbning blivit ett växande samhällsproblem hänger inte minst sam­man med höjda krav på effektivitet i arbetet. Och som jag tidigare påpekat, förändringar i organisation och företagskultur. Den ökade turbulensen inom arbetsUvet försvårar också samarbete mellan individer och grapper. Den amerikanske forskaren och psykologen Alfie Cohn menar att vi vinner på att samarbeta istället för att konkunera och tävla. Om konkunensen ökar le­der detta till såväl "individuell" som "kollektiv" sttess, en sttess som kan ut­lösa vuxenmobbning. Med hänvisning till vad jag här och tidigare sagt är

91

det viktigt att integrerade och förebyggande åtgärder emot vuxenmobbning Prop. 1992/93:141 sätts in inte minst inom områdena arbetsorganisation och chefs-/ledarskap. I Bilaga 4 sammanhanget måste vi också diskutera etik- och moralfrågor och den pro­blematik som hör samman med civilkurage och mod att våga och vilja ställa upp för en misshancUad kollega. Vi måste inttessera oss mera för de som är passiva åskådare till ett mobbningsdrama. Även de har ett ansvar. Här måste "ledningen" våga och vilja att gå in och sätta stopp. Ibland måste det till radUcala åtgärder.

Gunnar Severin:

Om det inte har framgått tidigare vill jag också uttala att jag är tveksam till om man skall vidta sttaffrättsliga åtgärder på det här området. Men jag inser samtidigt att det finns sttaffvärda gämingar inom detta som man borde kunna göra något åt. Det är ju många gånger väne med psykiskt lidande än fysiskt lidande. Min fråga är om man kan komplettera nuvarande lagstift­ning sä au man tar mer hänsyn till psykiskt lidande än man gör i dag. Sedan är ju förebyggande åtgärder viktiga, kanske det viktigaste. Det har vi ju hört en hel del om i dag.

Ingela Ström:

Jag vUl återknyta till det som Kurt Baneryd nyss sade. Om jag förstår det hela rätt så omfattar arbetsmiljölagstiftningen även detta problem, vad det handlar om är alltså att försöka fä alla arbetsgivare att följa lagen. Om viljan finns kan det inte vara särskilt svårt att gemensamt utse en kontaktperson på varje arbetsplats - en person som iir kunnig i dessa frågor och som alla vet att man kan vända sig till. Som jag ser det är det en fråga om information och engagemang. Även om problemet är ston är det en bra början att åt­minstone följa de lagar som finns.

Eftersom det handlar mycket om arbetsplatser här i dag vill jag lyfta fram skolan; den största arbetsplatsen. Här finns lärare, men framför allt barn - som till skillnad från anställda är tvungna att vara i skolan enligt skollagen. Hur dåligt man än mår, hur illa behandlad man än blir, tUl skolan måste man gå. I dag vet vi alla att det sparas i kommunema. Fäne lärare, fäne rastvakter, fler bam som är jätterädda att gå till skolan. Detta märker vi pä BRIS i antalet samtal från mobbade bam. Det är absolut nödvändigt att varje rektor förstår sitt ansvar för att komma tilhätta med mobbning. Även här handlar det alltså om att följa de lagar som finns. När BRIS informerar bam om deras rättigheter ute i skolor märker vi ibland att det finns lärare som blundar för ganska tydliga tecken på problem. Därför vill jag också här peka på informationsbehovet.

Ulla Granéli:

Det är glädjande att höra att Arbetarskyddsstyrelsen särskilt omnämner skolan och att arbetsmiljölagen omfattar elevema. Vi vet ju att det finns ett enormt informationsbehov här. Elev skyddsombudet har funnits nu i flera år, men det är svårt att få igång konstruktiva verksamheter ute i skolan t.ex.

92

med utbildning så att ombuden kan verka enligt de förutsättningar som de        Prop. 1992/93:141

har givus i lagen.

Bilaga 4

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Göteborgs tingsrätt:

Jag är domare på Göteborgs tingsrätt och jag kan i allt hålla med vad som har sagts tidigare om domstolamas bedömning av våldet. Men jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på tvä rätt tydUga tendenser som man ser på domstolama. Dels är det den minskade toleransen för våld i samhället över huvud taget. Det är allt fler som har utsatts för brott som ofredande och olaga hot som söker sig till rättsväsendet för au få upprättelse. En annan tendens är att domstolarna dömer ut allt högre ersättningsbelopp i skade­stånd, för psykiskt Udande. De här två tendensema tUlsammans kanske för­stärker varandra och gör att folk i ökad utsttäckning kan komma att vilja ut­nyttja rättsväsendet för sina fönretiigheter i arbetslivet och i privatlivet.

Anita von Schéele:

Det första jag ville säga är att det borde finnas någon för varje arbetsplats som man kan gå till. Det här är ju naturligtvis något som vi umgås med varje dag, när vi jobbar med arbetstniljöfrågoma. Det finns ju skyddsombud och företagshälsovård och ancha som vi brakar föreslå. Fackliga represen­tanter och andra brukar man räkna in här. Men det är ju det problemet att de här personema har ju lika väl som alla andra ofta samma arbetsgivare som den som drabbas. Det blir ganska knepigt för de här människoma att för­söka tvinga arbetsgivaren till åtgärder även om de står i lagtexten. De ris­kerar sitt eget skinn. Det är dessutom väldigt svårt att stå emot fördomar som en hel grupp mer eller mindre har bestämt sig för, att så och så skall man tycka om den personen. Det är inte lätt att jobba med de här problemen pä lokal nivå med ancha ord, utan de behöver föras upp snäppet över den lokala situationen.

Det andra är en fråga rill de som jobbar med de rättsliga samrnanhangen hos polis och åklagare och ancha. Är det sä här? Det är bara en öppen fräga. Är det så au om man skulle anmäla någon av de här punkterna, förtal, föro­lämpning osv., att man lägger ned det för ticUgt, innan man ens har riuat på det närmare, därför att man redan tidigt anser att det inte går att bevisa?

Agneta Almqvist:

Jag arbetar vid Stockholms tingsräu. Liknande problem uppstår i familjemål vid separationer. Bedömningen brukar, som tidigare sagts, inte medföra svåiigheter beträffande hemfridsbrott och ofredande till skillnad frän be­dömningen av om psykiska ttakasserier förekommit, om inte den rilltalade samtidigt fälls för misshandel. De psykiska övertonerna vid misshandelns utförande kan medföra att den ibland bedöms som grov och också höja ska­deståndet, särskilt om det är fråga om upprepad misshandel även om det fysiska våldet som sådant inte har varit så allvarligt. Det är alltså sättet att utöva våldet, dvs. det symbolspråk som använts, som kan ha höjt sttaffvär­det för brottet. Teoreriskt sett skulle en fällande dom kunna erhållas för de

grupper av människor som varit kraftigt utsatta för mobbning. Om jag för-

93

står Leymann rätt, är det de spm redan är kroniskt sjuka p.g.a. den mobb- Prop. 1992/93:141 ning de utsatts för. Då har åtgärdema kommit för sent. Enligt min erfarenhet Bilaga 4 har de mycket svårt att beskriva det våld de är utsatta för. De har också svårt att stå pä sig vid domstolsförhandlingen. Ibland är det t.o.m. så att det trots upprepade försök inte ens går att få målsäganden att lämna en berättelse som styrker åtalet. Beträffande den grupp som utsatts för kraftig mobbning ttor jag alltså inte att de är i den psykiska kondition att det räcker att höra dem för styrka åtalet. Det leder till att en mängd åtal skulle ogillas och att de chabbade eftei" rättegången har lägre självfömoende än tidigare. I övrigt är det fråga om subrila bedömningar med de bevissvårigheter alla omvittnat. Om bl.a. arbetsmarknaden kräver att vi arbetar hårdare, att ar­betet rationaliseras och förändras i betydande grad kan vi räkna med att allt fler människor kommer att mobba andra och bli mobbade. Om bara de grupper rycks ut som kämpar mot varancha i den nämnda sttessituarionen och vi riktar in kriminaliseringen pä dem löser vi inte de rikriga problemen dvs. förbätttar vi inte för dem som utsätts för psykiska ttakasserier. Av an­givna skäl är jag också tveksam rill att en särskild lagsriftning skapas mot mobbning som en lösning för de utsatta.

Gunnel Lindberg:

Beträffande frågan om vi skriver av ärendena för tidigt, kan man väl säga att ser man det ur målsägandes perspektiv, så tycker de väl det när vi skriver av på blotta anmälan. Då skall man inte glömma att vi åklagare har våra regler att följa och om anmälan inte ens innefattar en kriminaliserad handling, vilket ofta är fallet, då är vi skyldiga att skriva av den genast utan någon form av uttedning.

Vid vissa typer av brott, förtal och förolämpning hör till dem, skall vi pröva mycket noggrant innan vi inleder en förundersökning. Dessa brott skall normalt inte hanteras inom åklagarväsendet och av polisen. De skall hanteras som målsägandebrott och inget annat. Sedan finns det väl natur­ligtvis en och annan målsägande som råkar komma i kläm, som formulerar sig illa, och där man med de uppgifter som finns i anmälan inte anser sig kunna styrka brott och därför skriver av anmälan.

Det här är nog ett allmänt infonnationsproblem, ttor jag, snarare än nå­gonting annat, därför att den som anmäler ett brott vet ofta inte själv vad som är brottsligt, vad som är vUcrigt att ta fram osv. Där är det ju en vikrig sak för polisen att, när man tar emot sådana här anmälningar, fakriskt fråga ut anmälaren om de väsenriiga momenten. Men faktum kvarstår, finns det inte tilhäckligt underlag då är vi skyldiga som åklagare att skriva av det di­rekt.

Gunnar Severin:

Det viktiga är ju inte när man lägger ned ett ärende, utan det viktiga är vad man har gjon innan man lägger ner det. Somjag sa inledningsvis så tar man allvarligt på det här ute i polisouttådena när man märker tendenser rill mobbning kanske i skoloma och då pratar man med kanske rektorn och med

parterna. De gör så gott de kan med de möjligheter som finns.

94

Bengt Rosqvist:

Prop. 1992/93:141

Jag vill bara säga kort att från de representanter som här representerar olika Bilaga 4 former av rättsväsendet, är det som jag ser det en samfälld tveksamhet rill au man skulle försöka reglera det här sttaffrättsligt. Det låter naturligtvis väldigt negarivt med hänsyn rill vad vi har hört under förmiddagen om före­komsten av sådant här. Man skall ju inte bortse från den långsikriga moral-bUdande verkan som sttaffräuslagsriftningen har eller kan ha i vart fall. Men då vill jag säga, au en fömtsättning för sådan verkan enligt min äsUct är att man har en väl definierad regel som är så formulerad att man verkligen kan upprätthålla den. Det är väl närmast där vår tveksamhet ligger; om man kan formulera någon regel utöver det som redan finns. Därför att en hel del av detta går som jag ser det fakriskt in under främst ofredande och i viss ut­sttäckning kanske även misshandelsbrott. Att formulera någon ytterligare regel angående detta, det är nog snarare där som det finns svårigheter som är närmast oöverstigUga.

Anita von Schéele:

Det verkar tycker jag som om de här reglema som redan finns i brottsbalken borde kunna räcka till för att täcka de företeelserna som vi pratar om inom arbetsmiljön. Arbetsmiljöbrottet tycker jag täcker mycket av det vi pratar om. Det innebär ju att vi har en lagstiftning som borde kunna fungera och att svårighetema som jag ser det mera ligger i varför det då inte fungerar? Varför är det så svårt? Jag förstår ju det här med bevisbördan, det har man ju stora svårigheter med även när man jobbar med det praktiskt. Finns det någonting man kan göra för att förtycUiga den lagstiftning som redan finns, att den kan gälla lite mer för vanUgt folk?

Inge Olsson:

När det gäller bevisbördan är det naturiigtvis många som agerar i sådana här mobbningsfall. Och detta är det komplexa. Chefs- och personalbyten pågår ju över tiden och då kan det vara svårt - ja kanske omöjligt - att få fram vem eller vilka som är huvudansvariga i en mobbnings- och utstötningspro-cess. Det är många som agerar - kanske bakom kulisserna. Andra är passiva åskådare, men på sitt vis ändå ansvariga. Det är en problematik som är svårhanterUg inte minst för skyddskommittéer och skyddsombud.

Avslutningsvis. Jag ställer mig tveksam till lagstiftning inom området. Jag ttor att man kommer längre genom en bättte och mera human personal­politik inom våra företag och förvaltningar. Jag ttor också au en mera ut­vecklad och flexibel arbetsorganisation kan bidra till au åtminstone lindra fenomenet. Inte minst gäller det au få chefer och arbetsledare att ta sitt an­svar i sammanhanget.

Anna-Kristina Sjöberg:

Då skulle jag vilja utttycka en förhoppning från BRlS:s sida. Det är möjli­gen precis som man säger, att sjuttiotalet innebar ett genombrott för kun­skap om och förståelse av fysiskt våld mot barnen och åttiotalet detsamma

för sexuellt våld mot barnen, så kanske nittiotalet kan, åtminstone när det

95

gäller attityden, innebära ett genombrott för beaktande av det psykiska väl-       Prop. 1992/93:141

det som bam utsätts för.

Bilaga 4

Dag Victor: 

Vi kommer att skriva ut bandet och använda utskriften i det fortsatta arbetet. I den mån det kan bli fråga om att publicera utskriften så kommer vi bereda er möjlighet att studera utskriften, så att ni kan se att ni är konekt citerade.

Det förefaller som att de flesta är eniga om att det är andra åtgärder än strafflagstiftning som är de mest angelägna när det gäller att komma till rätta med de här problemen. Att det är information, utbildning, kunskaps-inhämtande, organisation ute på arbetsplatser och liknande som är aktuellt i första hand.

Dä skall jag få be au tacka så mycket för au ni har velat komma hit. Tack.

 Dag Victors avslutningsanförande återges i mycket förkortat skick eftersom bandbyte gjorde att huvuddelen inte finns bevarad.

96

Remissinstanser, Sexuella övergrepp mot bam

Prop. 1992/93:141

BUaga 5 Efter remiss har ytttanden över departementspromemorian (DS 1989:2)

Sexuella övergrepp mot bam m.m. avgivits av Hovrätten över Skåne och Blekinge, Göteborgs tingsrätt, Umeå tingsrätt. Domstolsverket, Riks­åklagaren, Brottsförebyggande rådet. Socialstyrelsen, Statens handUcappräd, Skolöverstyrelsen, Statens ungdomsråd, JuricUska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet, Rikspolisstyrelsen, Landstingsförbundet, Sveriges advokatsamfund, Landsorganisationen i Sverige, Riksförbundet för sexuell upplysning. Riksförbundet för Sexuellt LUcaberättigande, Svenska läkare­sällskapet, Sveriges läkareförbund, Föreningen Sveriges åklagare. Före­ningen Sveriges polischefer. Föreningen Sveriges socialchefer, Sveriges psykologförbund. Riksförbundet Hem och Skola, Fredrika Bremerför-bundet. Husmodersförbundet Hem och Samhälle, Riksorganisationen för kvinnojottter i Sverige, Alla kvinnors hus, Rädda bamens riksförbund. Föreningen Bamens rätt i samhället. Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemannaförbund, Sveriges socionomers, personal- och förvaltnings­tjänstemäns riksförbund samt Riksföreningen mot sexuella övergrepp på bam.

Riksåklagaren har överlämnat ytttanden från Överåklagaren vid åklagar­myndigheten i Göteborg och Överåklagama vid regionåklagarmyndig­hetema i Stockholm, Karlstad, Vänersborg och Luleå. RUcspolisstyrelsen har överlämnat ytttanden från PoUsmyndighetema i Stockholm, Göteborg, Malmö, Borås, Eskilstuna och Umeå. Sveriges läkareförbund har över­lämnat ett ytttande från en särskild arbetsgmpp inom Svenska föreningen för bam- och ungdomspsykiatri.

97

7 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 141

Remissinstanser, 1987 års vapenutredning

Prop. 1992/93:141

BUaga 6 

Efter remiss har ytttanden över 1987 års vapenuttednings slutbetänkande

(SOU 1989:44) Översyn av vapenlagstifmingen avgivits av Riksåklagaren, Brottsförebyggande rådet. Hovrätten för Nedre Nonland, Kammanätten i Jönköping, Stockholms tingsrätt. Kommerskollegium, Generaltullstyrelsen, Sprängämnesinspektionen, Statens provningsanstalt. Riksrevisionsverket, Rikspolisstyrelsen, Statens kriirunaltekniska laboratorium. Näringsfrihets­ombudsmannen, Konsumentverket, Länsstyrelsema i Göteborgs och Bohus, Jämtiands och Västerbottens län, Polismyndighetema i Stockholm, Malmö, Karlstad, Luleå och Älmhult, Statens naturvårdsverk. Överbefälhavaren, Barnmiljörådet, Sveriges advokatsamfund. Svenska polisförbundet, Sveriges domareförbund. Föreningen Sveriges åklagare, Föreningen Sveriges Polischefer, Frivilliga Skytterörelsen, Leverantörsföreningen för Sport- och Fritidsartiklar, Svenska Jägareförbundet, Jägamas RUcsför-bund/Landsbygdens jägare, RUcsförbundet Hem och Skola, Samlarför-bundet Nordstjärnan, Samlarföreningen Polcirkeln, Svenska Armborst Unionen, Svenska Pistolskytteförbundet, Svenska Sportskytteförbundet, Svenska Svartkrats Federationen, Svenska Vapenstiftelsen, Grossistförbun­det Svensk Handel, Sveriges Riksidrottsförbund, Sveriges VapenhancUare-förening och Sveriges Vapenägares förbund.

Ett ytttande har också lämnats av Våldskommissionen (Ju 1989:05).

Riksåklagaren har bifogat ytttanden från Överåklagama i Stockholms, Göteborgs och Malmö åklagardistrikt samt från Överåklagama vid region­åklagarmyndighetema i Vänersborg, Gävle och Umeå.

Generaltullstyrelsen har bifogat en promemoria från tariffbyrån vid sty­relsen.

RikspoUsstyrelsen har bifogat ytttanden från PolismyncUghetema i Göte­borg, Karlshamn, Linköping,[REDACTED_EFTERNAMN], Sundsvall och Umeå.

Länsstyrelsen i Jämtlands län har bifogat ytttanden från PoUsmyndighe­tema i Östersund och Sveg samt Jiimtiands-Härjedalens cUstrikt av Jägamas Riksförbund/Landsbygdens jägare och Jämtiands läns jaktvårdsförening.

Länsstyrelsen i Västerbottens län har bifogat ytttanden från Polismyndig­hetema i Umeå, Skellefteå, Lycksele, Stomman och Vilhelmina.

Polismyndigheten i Karlstad har bifogat ytttanden från PoUsmyndighe­tema i Säffle och Hagfors.

Statens försvarshistoriska museer har inkommit med yttrande. Vidare har ytttanden dessutom komnut in från flera enskilda och organisationer.

98

1987 års vapenutrednings lagförslag

Prop. 1992/93:14i

Bilaga 7 

Förslag till

Lag om vapenamnesti

Härigenom föreskrivs följande

1

§ Den som innehar skjutvapen eller ammunition utan att vara be­rättigad därtill skall vara fri från ansvar för olaga vapeninnehav avseende det vapnet enligt 37 § vapenlagen (1973:1176) eller från ansvar enligt 38 § 4 vapenlagen avseende den ammunitionen om han under tiden den 1 juli 1990 - den 30 juni 1991 lämnar vapnet eller ammunitionen tiU en polismyncUghet.

2

§ PoUsmyncUgheten får bestämma att inläinning av vapen eUer ammu­nition enligt 1 § får ske hos annan myncUghet inom polisdistriktet Sådan myndighet skall överlämna vapnen och ammunitionen till polismynchghe­ten.

3

§ Den som överlämnar egendom enligt 1 § behöver inte lämna uppgift om sin identitet.

4

§ Om det är uppenbart att vapen eller ammunition som lämnats in en­ligt 1 § tillhör någon annan än den som lämnat in egendomen, skall polis­mynchgheten ge ägaren tillfälle att få tillbaka denna. Om ägaren inte kan spåras eller om han underlåter att återta egendomen tillfaller egendomen staten.

Egendom som tillfallit staten enligt första stycket skall förstöras, om den inte behövs för musealt, mUitän eller annat Uknande ändamål.

Denna lag ttäder i kraft

99

Lagrådsremissens lagförslag

Prop. 1992/93: i4i

Bilaga 8 1 Förslag till

Lag om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Den som innehar ett skjutvapen eller ammunition utan att vara berättigad tiU det skall inte dömas till ansvar för brott mot 37 § första stycket 1 eller 38 § första stycket 4 vapenlagen (1973:1176) avseende det vapnet eller den ammunitionen, om innehavaren frivilligt lämnar eUer låter lämna vapnet eller ammunitionen tiU en polismyndighet under tiden juU -september 1993.

2

§ Den som överlämnar egendom enligt 1 § behöver inte lämna uppgift om SUI identitet.

3

§ Egendom som lämnas tiU poUsmyndigheten och vars ägare inte är känd tillfaUer staten, om ägaren inte ger sig till känna inom ue månader från det att den lämnades in.

Om ägaren är känd och inte kan anses ha avstått från sin rätt tUl egen­domen, skall polismyndigheten ge ägaren tiUfälle att inom en månad ta tillbaka egendomen. Egendomen tillfaller staten, om ägaren inte tar tUlbaka den.

4   § Egendom som har tiUfalUt staten skall förstöras, om den inte behövs

för musealt, militärt eller annat liknande ändamål.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993 och gäller till utgången av år 1994.

100

2 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5 §, 4 kap. 5 och 7 §§, 6 kap. 7 §, 7 kap. 4 och 5 §§, 8 kap. 10 §, 9 kap. 6 och 9 §§, 10 kap. 7 §, 13 kap. 1 och 3§§, 16 kap. 10, 10 a och 15 §§, 17 kap. 10-12 §§, 19 kap. 10 §, 20 kap. 2 § samt 38 kap 12 § brottsbaUcen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap. 5§

Den som tillfogar annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom i vanmakt eller annat sådant tillständ, dömes för misshandel tUl fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter.

Den som tillfogar annan person kroppsskada, sjukdom eller smäna eller försätter honom i vanmakt eller annat sådant tillstånd, döms för misshandel till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

4 kap. 5§

Om någon lyfter vapen mot annan eller eljest hotar med brottslig gär­ning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkaUa allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet tUl person eller egendom, dömes för olaga h o t till böter eller fängelse i högst två år.

Om någon lyfter vapen mot annan eller eljest hotar med brottslig gär­ning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarUg fruktan för egen eUer annans säkerhet tUl person eller egendom, döms för olaga hot till böter eller fängelse i högst ett år.

Är brottet grovt, döms till fäng­else, lägst sex månader och högst fyra år.

7

§

Den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, sten-kasming, oljud eller annat hänsyns­löst beteende eljest ofredar annan, dömes för ofredande till böter eller fängelse i högst sex månader.

Den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, sten-kasttiing, oljud eUer annat hänsyns­löst beteende eljest ofredar annan, döms för ofredande till böter eUer fängelse i högst ett år.

8 Riksdagen 1992193. 1 saml. Nr 141

101

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

7§i

Prop. 1992/93:141 

Bilaga 8

Detsamma skall gälla, om någon blottar sig för annan på sätt som är ägnat att väcka anstöt eller eljest genom ord eller handling på ett uppenbart secUighetssårande sän uppttäder anstötUgt mot annan.

Den som, i annat fall än som av­ses förat i detta kapitel sexuellt berör barn under femton år eller förmår barnet att företa eller medverka i någon handling med sexuell inne­börd, döms för sexuellt ofre­dande till böter eller fängelse i högst ett år.

Den som, i annat fall än som av­ses förat i dena kapitel sexuellt berör barn under femton år eller förmår bamet att företa eller medverka i någon handling med sexuell inne­börd, döms för sexuellt ofre­dande till böter eller fängelse i högst fvd år.

7 kap.

4 §2

TiU ansvar enUgt första stycket döms också den som obehörigen skiljer ett bam under femton år från någon som vårdar bamet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, om gämingen inte utgör brott mot frihet eUer främjande av flykt.

Är brott som avses i första eller

Är brott som avses i första eller

ancha stycket att anse som grovt, ancha stycket grovt, skall gämings-

 skall gärningsmannen dömas till mannen dömas till fängelse, lägst

 fängelse ; högst n'å år.

sex månader och högst Jyra år.

Den som obehörigen skiljer ett barn under femton år från någon som har vårdnaden om bamet döms för egenmäktighet med barn till böter eUer fängelse i högst sex månader, om gärningen inte utgör brott mot frihet. Detsamma gäller, om den som gemensamt med nägon annan har vårdnaden om ett bam under femton år utan beaktans­värt skäl egenmäktigt bortför bamet eller om den som skaU ha vårdnaden obehörigen bemäktigar sig barnet och därigenom själv tar sig rän.

Den som obehörigen skiljer ett barn under femton år från någon som har vårdnaden om bamet döms för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst ett år, om gämingen inte utgör brott mot frihet. Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn under femton år utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bonför barnet eller om den som skall ha vårdnaden obe­hörigen bemäktigar sig bamet och därigenom själv tar sig rätt.

5 §

För försök till förvanskande av familjeställnmg dömes tUl ansvar en­ligt vad i 23 kap. stadgas.

För försök till förvanskande av familjeställning eller egenmäktighet med barn som är grovt döms till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

' Senaste lydelse 1984:399. - Senaste lydelse 1990:64.

102

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap. 10 §

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

Avleder någon olovligen elektrisk kraft, döme.j för o 1 o v I i g kraft­avledning till böter eller fängelse i högst två år.

Avleder någon olovUgen elektrisk kraft, döms för olovlig kraft­avledning till böter eller fängelse i högst ett år.

Är brottet grovt, döms till Jäng-else, lägst sex månader och högst fyra år.

9 kap. 6 §3

Den som

1.

på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande tar befattning med något som är frånhänt annan genom bron,

2.

bereder sig otiUbörUg viniung av annans brottsUga förvärv,

3.

otillbörligen främjar möjlighetema för annan att tillgodogöra sig egen­dom som hänör från brottsUgt förvärv eUer värdet av sådan egendom,

4.

med uppsåt att dölja egendomens ursprang medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som hänör från brottsUgt förvärv, eller

5.

genom krav, överlåtelse eUer på annat Uknande sätt hävdar genom brott tillkommen fordran

döms för h ä 1 e r i   tUl fängelse i högst två år.

För häleri döms likaledes den som i näringsverksamhet eller såsom led i en verksamhet, som bechivs vanemässigt eller annars i stöne omfattning, på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande förvärvar eller mottar något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott.

Är brott som anges i första eller

Är brott som anges i första eller

ancha stycket att anse som grovt, andra stycket grovt, döms till fäng-

döms tUl fängelse, lägst sex månader else, lägst sex månader och högst

och högstra år.

sex år.

9 §

Den som offentiiggör eller eljest bland allmänheten sprider vilse­ledande uppgift för att påverka priset på vara, värdepapper eller annan egendom, dömes för svindleri till fängelse i högst tvä år eller, om brottet är ringa, tUl böter.

Den som offentliggör eller eljest bland allmänheten sprider vilse­ledande uppgUt för att påverka priset på vara, värdepapper eller annan egendom, döms för s v i n d 1 e r i till fängelse i högst två år eller, om brot­tet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

3 Senaste lydelse 1991:451.

103

Nuvarande lydelse

Om nägon, som medverkar vid bildande av aktiebolag eller annat företag eller på grund av sin ställ­ning bör äga särskild kännedom om ert företag, uppsåtiigen eller av grov oaktsamhet offentiiggör eller eljest bland allmänheten eller företagets intressenter sprider vilseledande uppgift ägnad att påverka bedöman­det av företaget i ekonomiskt hän­seende och därigenom medföra ska­da, dömes såsom i första stycket sägs.

Är brott, som i denna paragraf sägs, att anse som grovt, dömes till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

Föreslagen lydelse

Om någon, som medverkar vid bildande av aktiebolag eller annat företag eller på grand av sm stälhiing bör äga särskild kännedom om ett företag, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet offentiiggör eller eljest bland alhnänheten eUer företagets ui-ttessenter sprider vilseledande upp­gUt ägnad an påverka bedömandet av företaget i ekonomiskt hänseende och därigenom medföra skada, döms såsom i första stycket sägs.

Är brott, som i denna paragraf sägs, grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

10 kap. 7 §4

Om någon olovligen brukar nå- gon annans sak och därigenom vållar skada eller olägenhet, döms han för olovligt brukande till böter el­ler fängelse i högst ett år.

Om någon olovligen brukar nå­gon annans sak och därigenom vållar skada eller olägenhet, döms han för olovligt brukande till böter eller fängelse i högst sex månader.

Detsamma skall gälla, om innehavaren av en fastighet brukar denna till men för annans rätt till den genom att olovligen bygga, gräva, plöja, ta upp väg, låta kreamr beta eller vidta någon annan dyUk ätgärd.

Är brott enligt  första stycket

Är brott enligt första stycket

grovt, döms till fängelse i högst t\'å     grovt, döms till fängelse, lägst sex

år.

månader och högst fyra år.

13 kap. 1 §

Om någon anlägger brand, som innebär fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, dömes för mordbrand tUl fängelse, lägst två och högst åtta år.

Om någon anlägger brand, som innebär fara för annans Uv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, döms för mord­brand till fängelse, lägst två och högst åtta år.

Är brottet mindre allvarligt, döms till fängelse, lägst ett och högst tre år.

4 Senaste lydelse 1986:123.

104

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

3 

§

Den som åstadkommer explo­sion, översvämning, ras, skepps­brott, flyg- eller tågolycka eller annan sådan ofärd och därigenom framkallar fara för annans liv eller hälsa eUer för omfattande förstörelse av annans egendom, dömes för a 11 -mänfarlig ödeläggelse till fängelse, lägst två och högst åtta år.

Är brottet grovt, dömes till fäng­else på viss tid, lägst sex och högst tio år, eller på Uvstid.

Den som åstadUcommer explosion, översvämning, ras, skeppsbrott, flyg- eller tågolycka eller annan sä­dan ofärd och därigenom framkallar fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, döms för allmän­farlig ödeläggelse till fäng­else, lägst två och högst åtta år.

Är brottet mindre allvarUgt, döms tiU fängelse, lägst ett och högst tre år.

Är brottet grovt, döms till fäng­else på viss tid, lägst sex och högst tio år, eller på livstid.

16 1

Den som obehörigen flyttar, ska­dar eller skymfligen behandlar lik eller avUdens aska, öppnar grav eUer eljest gör skada eller ofog på kista, uma, grav eller annat de dödas vilo­rum eller på gravvård, dömes för brott mot griftefrid till böter eller fängelse i högst sex månader.

kap. 0§

Den som obehörigen flyttar, ska­dar eller skymfligen behandlar lik eller avlidens aska, öppnar grav eller eljest gör skada eller ofog på kista, uma, grav eller annat de dödas vUo-rum eller på gravvård, döms för brott mot griftefrid tiU böter eUer fängelse i högst två år.

10 a §5

Den som skildrar bam i porno­grafisk bild med uppsåt att bilden sprides eller som sprider sådan bild av bam dömes, om inte gärningen med hänsyn ull omstäncUghetema är försvarlig, för barnpornogra­fi bro 11 till böter eUer fängelse i högst sex månader.

Den som skilcUar barn i pomo­grafisk bild med uppsåt att bilden sprids eller som sprider sådan bild av bam döms, om inte gärningen med hänsyn tUl omständigheterna är försvarlig, förbarnpornografi-brott till böter eUer fängelse i högst två år.

15 §«

Den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egen-

Den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egen-

5 Senaste lydelse 1979:375. * Senaste lydelse 1986:1104.

105

Nuvarande lydelse

dom föranleder onödig säkerhets­åtgärd, dö/w« för fals k t larm tiU böter eller fängelse i högst två år.

Den som genom missbrak av larm, nödsignal eller annan lUcnande anordning föranleder onödig ut­ryckning av polis, räddningskår, ambulans, militär, sjöräddning eller annat organ för allmän bevaknings­tjänst, dömes för missbruk av larmanordning tUl böter.

Föreslagen lytielse

dom föranleder onödig säkerhets­åtgärd, döms för falskt larm tiU böter eUer fängelse i högst ett år.

Är brott som avses iförsta stycket grovt, döms tiU fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan lUcnande anordning föranleder onöcUg utryck­ning av polis, räddningskår, ambu­lans, ttulitär, sjöräddning eUer annat organ för allmän bevakningstjänst, c?Ö7n5 för missbruk av larm­anordning tUl böter eller fängelse i högst sex månader.

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

17 kap. 10 §7

Den som med våld eller hot om våld angriper någon för det han hos domstol eller annan myndighet gjort anmälan, fört talan, avlagt vitmesmäl eller eljest vid förhör avgivit utsaga eller för att hindra honom från sådan åtgärd, döms för övergrepp i rättssak tUl böter eUer fängelse i högst rvd år. Detsanuna skall gälla, om man med annan gärning, som medför lidande, skada eller olägen­het, eller med hot om sådan gäming angriper någon för det han avlagt vitmesmäl eller eljest avgivit utsaga vid förhör hos myndighet eller för att hindra honom från att avgiva sådan utsaga.

Är brottet grovt, döms till fäng­else i högst fyra år.

Den som med våld eller hot om våld angriper någon för det han hos domstol eller annan myncUghet gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller eljest vid förhör avgivit utsaga eller för att hincha honom från sådan åtgärd, döms för övergrepp i rättssak till böter eller fängelse i högst ett år. Detsamma skall gälla, om man med annan gärning, som medför lidande, skada eller olägen­het, eller med hot om sådan gäming angriper någon för det han avlagt vitmesmäl eller eljest avgivit utsaga vid förhör hos myndighet eller för att hindra honom från att avgiva sådan utsaga.

Är brottet grovt, döms till fäng­else, lägst sex månader och högst fyra år.

11 §8

Om någon döljer den som förövat brott, hjälper honom att undkomma, undanröjer bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverkar att det uppdagas eller beivras, dömes för skyddande av brottsling tiU böter eller fängelse i högst två år.

Om någon döljer den som förövat brott, hjälper honom att undkomma, undanröjer bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverkar att det uppdagas eller beivras, döms för skyddande av brottsling tiU böter eller fängelse i högst ett år.

1 Senaste lydelse 1982:405. 8 Senaste lydelse 1987:791.

106

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Är brottet grovt, döms tUl fäng­else, lägst sex månader och högst fyra år.

Den som icke insåg men hade skähg anledning antaga att den anche var brottslig, dömes tUl böter.

Den som inte insåg men hade skähg anledning antaga att den andre var brottsUg, döms till böter. Till ansvar skall inte dömas om gämingen är att anse som ringa med hän­syn tiU gämingsmannens förhåUande tiU den brottslige och övriga omständig­heter.

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

12 §5

Hjälper man den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller som är häktad eller anhållen eller som an­nars är med laga rätt berövad fri­heten att komma lös eller främjar man, efter det han avvUcit, hans flykt genom att dölja honom eller genom annan sådan åtgärd, döms för främjande av flykt till böter eller fängelse i högst t\'å år.

Hjälper man den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller som är häktad eller anhållen eller som an­nars är med laga rätt berövad friheten att komma lös eller främjar man, efter det han avvikit, hans flykt genom att dölja honom eller genom annan sådan åtgärd, döms för främjande av flykt tiU böter eUer fängelse i högst ett år.

Är brottet grovt, döms till Jäng-else, lägst sex månader och högst fyra år. Till ansvar skall inte dömas om gämingen är att anse som ringa med hän­syn till frihetsberövandets art och syfte, gämingsmannens tillvägagångssätt och hans förhåUande tiU den vars flykt han har främjat.

19 10

Den som, för att gå främmande makt tillhanda, här i riket bedriver verksamhet för anskaffande av upp­gifter rörande militära eller andra förhållanden, vilkas uppenbarande för den främmande makten kan med­föra men för annan främmande makts säkerhet, eller här i riket till dylik verksamhet lämnar medverkan som ej är aUenast tillfällig, dömes för olovlig underrättelse­verksamhet till böter eller fängelse i högst rvå år.

kap.

§10

Den som, för att gå främmande makt tillhanda, här i riket bedriver verksamhet för anskaffande av upp­gifter rörande mUitära eller andra förhållanden, vilkas uppenbarande för den främmande makten kan med­föra men för annan främmande makts säkerhet, eller här i riket till dylik verksamhet lämnar medverkan som ej är allenast tillfällig, döms för olovlig underrättelseverk­samhet till böter eller fängelse i högst ett år.

Är brottet grovt, döms Ull fäng­else, lägst sex månader och högst Jyra år.

 Senasie lydelse 1981:462. 10 Senasie lydelse 1976:509.

107

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

För olovlig undenättelseverksamhet skall ock dömas, om någon, med uppsåt att gå främmande makt tUlhanda, här i riket hemUgen eller med använ­dande av svikliga medel antingen bedriver verksamhet för anskaffande av uppgifter om annans personUga förhållande eller tiU dylik verksamhet lämnar medverkan som ej är allenast tUlfälUg.

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

20 kap.

2§ii

Arbetstagare som tar emot, låter åt sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig belöning för sin tjänsteutövning, döms för mut­brott tUl böter eUer fängelse i högst tvä är. Detsamma skall gälla, om arbetstagaren begått gämingen innan han erhöll anställningen eller efter det han slutat densamma. Är brottet grovt, döms till fängelse / högst sex år.

Vad i första stycket sägs om ar­betstagare äger motsvarande tillämp­ning på

1.    ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan sådan

myncUghet som hör till staten eller

till kommun, landstingskommun,

kommunalförbund, församling,

kyrklig samfällighet eller allmän

försäkringskassa,

2.

den som utövar uppdrag som är reglerat i förfatming,

3.

den som är krigsman enligt lagen (1986:644) om disciplinför­seelser av krigsmän, m.m. eller an­nan som fullgör lagstadgad tjänste­plikt,

4.

den som utan att inneha an­ställning eller uppdrag som nu har sagts utövar myncUghet och

5.

den som i annat fall än som av­ses i 1-4 på grund av förtroende­ställning fått till uppgift att för någon annan sköta rättsUg eller ekonomisk angelägenhet eller självständigt handha kvalificerad teknisk uppgift eUer övervaka skötseln av sådan an­gelägenhet eller uppgift.

Arbetstagare som tar emot, låter åt sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig belöning för sin tjänsteutövning,.döms för mut­brott till böter eUer fängelse i högst två år. Detsamma skall gälla, om arbetstagaren begått gämingen innan han erhöll anställningen eller efter det han slutat densamma. Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vad i första stycket sägs om arbetstagare skall också tillämpas på

1.    ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan sådan

myncUghet som hör tiU staten eUer till

kommun, landsting, kommunalför­

bund, församling, kyrklig sam­

fäUighet eller allmän försäkrings­

kassa,

2.

den som utövar uppdrag som är reglerat i förfatming,

3.

den som är krigsman enligt lagen (1986:644) om cUsciplinför-seelser av krigsmän, m.m. eller an­nan som fuUgör lagstadgad tjänste­plUct,

4.

den som utan att inneha anstäU­ning eller uppdrag som nu har sagts utövar myndighet och

5.

den som i annat fall än som av­ses i 1-4 på grund av förttoende-stäUning fått till uppgift att för någon annan sköta rättslig eller ekonomisk angelägenhet eller självständigt handha kvalificerad teknisk uppgift eller övervaka skötseln av sådan an­gelägenhet eller uppgift.

11 Senaste lydelse 1986:645.

108

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

38 kap. 12 §12

Prop. 1992/93:141 Bilaga 8

Det åligger polismyndighet att lämna domstol, övervaknings­nämnd, kriminalvårdsnämnden och frivårdsmyncUghet handräckning för den dömdes inställande i mål eller ärende enligt denna balk eller för hans omhändertagande enligt 26 kap. 22 § eller 28 kap 11 §.

Det åligger polismyndighet att lämna domstol, övervaknings­nämnd, kriminalvårdsnämnden och frivårdsmyndighet hanchäckning för den dömdes inställande i mål eller ärende enligt denna balk eller för hans omhändertagande enligt 26 kap. 22 § eller 28 kap. 6 b § eller 11 §.

Denna lag ttäder i kraft den I juli 1993.

12 Senaste lydelse 1990:1009.

109

3 Förslag till

Prop. 1992/93:141

BUaga 8 Lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

Härigenom föreskrivs att 37 § vapenlagen (1973:1176) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

37 §1

37 § Till fängelse i högst fvå år

37 § Till fängelse i högst en år

döms den som uppsåtiigen

döms den som uppsåthgen

1.

innehar skjutvapen utan att

1. innehar skjutvapen utan att vara berättigad tiU det,

vara berättigad tiU det,

2.

överlåter eller upplåter skjut-

2. överlåter eller upplåter skjut­vapen till den som inte är berättigad

vapen tUl den som inte är berättigad att inneha vapnet

att mneha vapnet.

Är brott som  anges i första stycket grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst Jyra år. Om gämingen har begåtts av oal>:tsamhet eller om brottet är ringa, döms tiU böter eUer fängelse i högst sex månader.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juli 1993.

1 Senaste lydelse 1991:1181.

110

Lagrådet

Prop. 1992/93:141

Bilaga 9 Utdrag ur protokoll vid sammanttäde den 19 november 1992

Närvarande: justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Stig von Bahr, justitierådet Inger Nysttöm.

Enligt protokoll vid regeringssammanttäde den 22 oktober 1992 har rege­ringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets ytttande över förslag till

1.

lag om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav,

2.

lag om ändring i brottsbalken,

3.

lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

Förslagen har inför lagrådet förechagits av hovrättsassessorn Erik Brattgård.

Förslagen föranleder följande ytttande av lagrådet:

Förstag titl lag om ändring i brottsbalken

Lagrådet konstaterar inlediungsvis att här upptagna förslag till ändringar har sin grand i skilda uttedningar och framstäUningar. Vad särskilt gäller sttaff­skaloma är utgångspunkten i mänga faU Fängelsesttaffkommitténs huvud­betänkande. Vid bedömningen av dessa förslag bör hållas i åtanke att kommittén, efter en systematisk genomgång av såväl brottsbalken som specialsttaffrätten, lade fram ett förslag till en samlad reform på området. Kommitténs ställningstaganden var således bl.a. baserade på inbördes jäm­förelser mellan olika brotts sttaffvärden och en sttävan efter såvitt möjligt enhetiigt utformade sttaffskalor. En som nu aktuell, starkt selektiv och punktvis insatt reform medför därför risk för en inte önskvärd obalans i sys­temet. Vad nu sagts gäller t.ex. de förslag som har sin utgångspunkt i mål­sättningen att minska den s.k. överlappningen i sttaffskaloma. I den män de föreslagna, ibland tämligen kraftiga skärpningama av sttaffskaloma för ett brott tar sikte på någon inte ticUgare beaktad gämingstyp men där en aUmän förändring av sttaffmämingen inte anses motiverad, ökar beroendet för till-lämparen att söka vägledning mer i förarbetsuttalanden än i den ändrade lagtexten. Till detta kommer vidare att vad remissinstanserna haft att ta StäUning till har varit förslag som ibland har gått i annan riktning än vad som nu föreslås.

Av det anförda framgår att lagrådet helst skulle ha sett att frågan om förändringar i sttaffskaloma, för så pass många olika typer av brott som det här är fråga om, tagits upp i ett stöne och mer systematiskt sammanhang. Ifrågavarande invändningar har emellenid inte sådan tyngd att lagrådet vill motsätta sig att de remitterade förslagen leder till lagstiftning. Bettäffande vissa enskilda förslag har lagrådet följande kommentarer:

6 kap. 7 §

Högsta domstolen har i en dom den 7 oktober 1992, DB 530, prövat frågan

om gränsdragningen mellan vad som faller under denna paragraf och vad

111

som skall räknas som sexueUt umgänge med bam enUgt 6 kap. 4 §. Av-      Prop. 1992/93:141 görandet får anses visa att uttymmet för en tillämpning av första ledet i      Bilaga 9 paragrafens första stycke är förhållandevis begränsat.

9 kap. 9 §

Förslaget om en höjning av maximisttaffet för grovt brott från fyra till sex år aktualiserar det förhållandet att andra stycket även omfattar förfaranden som inte begåtts uppsåtligen utan av grov oaktsamhet. Det kan därför övervägas om inte den föreslagna nya sttaffskalan i ttedje stycket lämphgen borde begränsas till brott som begåtts uppsåtUgen.

19 kap 10 §

Av motiveringen framgår att den föreslagna nya sttaffskalan för grovt brott avses bli tillämplig även bettäffande gäming som behandlas i det nuvarande ancha stycket i paragrafen. Vid sådanl förhållande bör det föreslagna nya stycket placeras efter nämnda stycke.

Övriga förslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

112

Sammanställning av straffskaleändringar

Brott

Nuvarande straffskala

Föreslagen straffskala

Prop. 1992/93:141 Btiaga 10

Misshandel

Rhiga brott: böter

Ringa brott: böter eller

(3 kap. 5 §  BrB)

Normalgraden: fängelse

fängelse högst sex

högst två år

månader

Normalgraden:

Oförändrat

Olaga hot

böter eUer fängelse högst

Normalgraden: böter eUer

(4 kap. 5 § BrB)

två år

fängelse högst ett år Grovt brott: fängelse, lägst sex månader och högst fyra år

Ofredande

böter eUer fängelse högst

böter eller fängelse högst

(4 kap. 7 § BrB)

sex månader

ett år

Sexuellt ofredande

böter eUer fängelse högst

böter eller fängelse högst

(6 kap. 7 § BrB)

ett år

rvd år

Egenmäktighet med

Normalgraden: böter eller

Normalgraden: böter eller

bam

fängelse högst sex

fängelse högst ett år

(7 kap. 4 § BrB)

månader

Grovt brott: fängelse.

Grovt brott: fängelse

lägst sex månader och

högst två år

högst fyra år

OlovUg

böter eUer fängelse högst

Normalgraden: böter eUer

kraftavledning

två år

fängelse högst ett år

(8 kap. 10 § BrB)

Grovt brott: fängelse, lägst sex månader och högst Jyra år

Häleri

Normalgraden: fängelse

Normalgraden:

(9 kap. 6 § BrB)

högst två år

Oförändrat

Grovt brott: fängelse.

Grovt brott: fängelse.

lägst sex månader och

lägst sex månader och

högst fyra år

högst sex år

SvmcUeri

Ringa brott: böter

Ringa brott: böter eller

(9 kap. 9 §  BrB)

Normalgraden: fängelse

Jängelse högst sex

högst två år

månader

Grovt brott: fängelse,

Normalgraden:

lägst sex månader och

Oförändrat

högst fyra år

Grovt brott: fängelse, lägst sex månader och högst sex år

OlovUgt brukande

Normalgraden: böter eller

Normalgraden: böter eUer

(10 kap. 7 §  BrB)

fängelse högst sex

fängelse högst ett år

månader

Grovt bron: Jängelse,

Grovt brott: fängelse

lägst sex månader och

högst tvä år

högst fs-ra år

Mordbrand

Fänselse, lägst två och

Fänselse, lägst två och

(13 kap. 1 §  BrB)

högst åtta år

högst åtta år Mindre allvarliga Jall Jängelse, lägst ett och högst ne år

113

Brott

Nuvarande straffskala

Föreslagen straffskala

Prop. 1992/93:141 BUaga 10

AUmänfarUg

ödeläggelse

(13 kap. 3 §  BrB)

Brott mot griftefrid (16 kap. 10 § BrB)

Normalgraden: Fängelse, lägst två och högst åtta år

Grovt brott: Fängelse, lägst sex och högst tio år eUer Uvstid

böter eUer fängelse högst sex månader

Normalgraden: Fängelse, lägst två och högst åtta år Mindre allvarliga Jall Jängelse, lägst ett och högst n-e år Grovt brott: Oförändrat

böter eller fängelse högst två år

Bampomografibrott

(16 kap. 10 a §

BrB)_________ 

Falskt larm

(16 kap. 15 §     1st. BrB)

Missbrak av

larmanordning

(16 kap. 15 §    2 st.

BrB)

Övergrepp i rättssak (17 kap. 10 § BrB)

Skyddande av

brottslmg

(17 kap. 11 §  BrB)

böter eUer fängelse högst sex månader

böter eUer fängelse högst två år

böter

Normalgraden: böter eller fängelse högst två år Grovt brott: fängelse högst fyra år

böter eUer fängelse högst tvä år

böter eller fängelse högst två år

Normalgraden: böter eUer

fängelse högst ett år

Grovt brott: Jängelse,

lägst sex månader och

högst Jyra år_____ 

böter eller Jängelse högst sex månader

Normalgraden: böter eUer

fängelse högst ett år

Grovt brott: fängelse,

lägst sex månader och

högst fyra år_____ 

Normalgraden: böter eUer

fängelse högst en år

Grovt brott: Jängelse,

lägst sex månader och

högst Jyra år_____ 

Främjande av flykt (17 kap. 12 §  BrB)

böter eUer fängelse högst två år

Normalgraden: böter eUer

fängelse högst ett år

Grovt brott: Jängelse,

lägst sex månader och

högst Jyra år_____ 

OlovUg

undenättelseverk­samhet (19 kap. 10 § BrB)

Mutbrott

(20 kap. 2 § BrB)

Bron mot vapenlagen (37 §)

böter eUer fängelse högst två år

Normalgraden: böter eller fängelse högst rvå år Grovt brott: fängelse högst sex år

Ringa brott: böter eUer fängelse högst sex månader

Normalgraden: fängelse högst två år

Normalgraden: böter eUer

fängelse högst ett år

Grovt brott: fängelse,

lägst sex månader och

högst Jyra år_____ 

Normalgraden:

Oförändrat

Grovt brott: fängelse,

lägst sex månader och

högst sex år___ 

Ringa brott: Oförändrat

Normalgraden: fängelse

högst ett år

Grovt brott: fängelse,

lägst sex månader och

högst fyra år____ 

114

Innehåll

Prop 1992/93:141

Regeringens proposition............................................ 1

Propositionens huvudsakliga innehåU........................... 1

Propositionens lagförslag.......................................... 2

Utdrag iir protokoll vid regeringssammanttäde den 3 december 1992       13

1

Ärendet och dess beredning.................................. 13

2

Framlagda förslag m.m......................................... 15

2.1  Fängelsesttaffkommittén................................ 16

2.1.1

Villkorlig frigivning................................ 16

2.1.2

Bötessttaffets ställning......................... 16

2.1.3

Sttaffmätning och påföljdsval................. 17

2.1.4

Sttaffskaleöversya............................... 17

2.2  Riksåklagarens och RikspoUsstyrelsens förslag om åtgärder

mot olovUgt brukande av tiUgripet fortskaffningsmedel     19

2.3  Våldskommissionens förslag............................ 20

2.3.1

Påföljdsval vid misshandel av normalgraden  21

2.3.2

Hot motparter och vitmen..................... 21

2.4  Åtgärder för att motverka psykiskt våld............ 21

2.4.1

Den sttaffrättsUga regleringen................ 21

2.4.2

Behovet av ändringar............................ 23

2.5

SexueUt ofredande....................................... 24

2.6

"Vapenamnesti"............................................ 24

3 Motivering......................................................... 25

3.1    Änciringar av sttaffskalor............................. 25

3.1.1

Misshandel, 3 kap. 5 § brottsbaUcea........ 28

3.1.2

Olaga hot, 4 kap. 5 § brottsbaUcen......... 30

3.1.3

Ofredande, 4 kap. 7 § brottsbalken.......... 32

3.1.4

Sexuellt ofredande, 6 kap. 7 § brottsbalken  33

3.1.5

Egenmäktighet med bam, 7 kap. 4 § brottsbalken    34

3.1.6

Olovlig kraftavledning, 8 kap. 10 § brottsbalken      36

3.1.7

Häleri, 9 kap. 6 § brottsbaU:en............... 37

3.1.8

Svindleri, 9 kap. 9 § brottsbaUcen........... 38

3.1.9

Olovligt bmkande, 10 kap. 7 § brottsbaUcen 39

3.1.10

Mordbrand och aUmänfarlig ödeläggelse,

13 kap. 1 och 3 §§ brottsbaUcen............ '. 42

3.1.11

Brott mot griftefrid 16 kap. 10 § brottsbaUcen        43

3.1.12

Bampomografibrott, 16 kap. 10 a § brottsbaUcen    44

3.1.13

Falskt larm och missbruk av larmanordning,

16.................................................... kap. 15 § brottsbalken 45

3.1.14

Övergrepp i rättssak, 17 kap. 10 § brottsbaUcea    46

3.1.15

Skyddande av brottsling och främjande av flykt,

17.................................................... kap. 11-12 §§ brottsbaUcen   48

115

3.1.16

Olovlig undenättelseverksamhet, 19 kap. 10 § brotts-

prop 1992/93:141 balken     49

3.1.17

Mutbrott, 20 kap. 2 § brottsbaUcen........ 50

3.1.18

Olaga vapeninnehav, 37 § vapenlagen (1973:1176) 51

3.2

Sttaffrihet för olaga vapeninnehav i vissa fall..... 53

3.3

Psykiskt våld................................................ 57

3.4

Övrigt......................................................... 58

4

Kostnader.......................................................... 58

5

Upprättade lagförslag........................................... 59

6

Hemställan......................................................... 59

7

Beslut............................................................... 59

Bilaga 1

Remissinstanser, Fiingelsesttaffkommittén.... 60

Bilaga 2

Remissinstanser, RÅ:s och RPS:s förslag...... 61

Bilaga 3

Remissinstanser, Våldskommissionen............ 62

Bilaga 4

Hearing om psykiskt våld........................... 63

Bilaga 5

Remissinstanser, Sexuella övergrepp mot bam. 97

Bilaga 6

Remissinstanser, 1987 års vapenuttedning.... 98

Bilaga?

1987 års vapenuttednings lagförslag........... 99

Bilaga 8

Lagrådsremissens lagförslag...................... 100

Bilaga 9

Lagrådets ytttande................................ 111

Bilaga 10

SammanstäUning av sttaffskaleändringar.... 113

gotab   42547, Stockholm 1992

116