Regeringens proposition

1996/97:87

Dublinkonventionen

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 27 februari 1997

På regeringens vägnar

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lena Hjelm-Wallén

 (Utrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner konventionen rörande

bestämmandet av den ansvariga staten för prövningen av en ansökan om

asyl som framställts i en av medlemsstaterna i Europeiska gemen-

skaperna, den s.k. Dublinkonventionen. Den antogs av de dåvarande

med-lemsstaterna i europeiska gemenskaperna den 15 juni 1990. Sverige

har genom sin anslutning till Europeiska unionen förbundit sig att ansluta

sig även till denna konvention.

Konventionen skall garantera att var och en som ansöker om asyl i

någon medlemsstat skall få sin asylansökan prövad och att en

asylsökande inte sänds från en medlemsstat till en annan utan att någon

stat anser sig ha ansvar för prövningen. Den föranleder smärre ändringar

i sekretesslagen och i utlänningslagen.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)...................

4

2.2 Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529).................

6

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Konventionens innehåll 7

5 Godkännande av konventionen 8

6 De enskilda artiklarna och svenska förhållanden 9

7 Författningskommentar 22

7.1 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)..............

22

7.2 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)............

22

Bilaga 1 Konventionen i svensk översättning

......................................23

Bilaga 2 Sammanfattning av Dublinkonventionen - en inom

 Utrikesdepartementet i november 1996 upprättad

 promemoria

............................................................................36

Bilaga 3 Promemoria ns

lagförslag........................................................37

Bilaga 4 Remissinstanser

......................................................................40

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag

..................................................41

Bilaga 6 Lagrådets yttrande

..................................................................44

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 27 februari 1997

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner konventionen rörande bestämmandet av den ansvariga

staten för prövningen av en ansökan om asyl som framställts i en av

med-lemsstaterna i de europeiska gemenskaperna, den s.k.

Dublinkonven-tionen,

2. antar regeringens förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100),

3. antar regeringens förslag till lag om ändring i utlänningslagen

(1989:529).

2 Regeringen har följande förslag till lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 14 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

14 §

Sekretess gäller för uppgift som rör utlänning, om det kan antas att

röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för

övergrepp eller annat allvarligt men som föranleds av förhållandet mellan

utlänningen och utländsk stat eller myndighet eller organisation av

utlänningar.

Utöver vad som följer av första stycket gäller sekretess i verksamhet

för kontroll över utlänningar och i ärende om svenskt medborgarskap för

uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående

lider men. I verksamhet för kontroll över utlänningar gäller sekretess

också för anmälan eller annan utsaga av enskild, om det kan antas att fara

uppkommer för att den som har gjort anmälan eller avgivit utsagan eller

någon honom närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om

uppgiften röjs. Beträffande beslut i ärende som avses i detta stycke gäller

sekretessen dock endast för uppgifter i skälen.

Utöver vad som följer av första stycket gäller sekretess hos

Totalförsvarets pliktverk och Statens invandrarverk i verksamhet som

avser mottagande och vidarebefordran av upplysningar m.m. om

krigsfångar och andra skyddade personer som avses i Genèvekonven-

tionerna den 12 augusti 1949 rörande skydd för offren i internationella

väpnade konflikter och tilläggsprotokollen till konventionerna, för

uppgift om enskilds vistelseort, hälsotillstånd eller andra personliga

förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom närstående lider men.

Sekretess gäller, i den mån

riksdagen har godkänt avtal om

detta med främmande stat eller

mellanfolklig organisation, för

uppgifter som avses i första och

andra styckena och som en

myndighet fått enligt avtalet.

Föreskrifterna i 14 kap. 1 - 3 §§

får i fråga om denna sekretess inte

tillämpas i strid med avtalet.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst femtio

år.

Utan hinder av sekretess enligt första eller tredje stycket eller enligt 2

kap. 1 eller 2 § får uppgifter som avses i tredje stycket lämnas till den

nationella upplysningsbyrån enligt vad som föreskrivs i 8 kap. 13 § lagen

(1994:1720) om civilt försvar och förordningen (1996:1475) om skyl-

dighet att lämna upplysningar m.m. om krigsfångar och andra skyddade

personer.

_____________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2. 2 Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §2

Utlänningar som avses i 2 och 3 §§ har rätt till uppehållstillstånd.

Uppehållstillstånd får dock vägras om

1. det beträffande flyktingar enligt 2 § och skyddsbehövande enligt 3 §

första stycket 2 och 3 av hänsyn till vad som är känt om utlänningens

tidigare verksamhet eller med hänsyn till rikets säkerhet finns synnerliga

skäl att inte bevilja uppehållstillstånd, eller

2. det beträffande en skyddsbehövande som omfattas av 3 § första

stycket 2 på grund av brottslighet eller någon annan omständighet som

hänför sig till den skyddsbehövandes person finns särskilda skäl att inte

bevilja uppehållstillstånd,

3. utlänningen har rest in från Danmark, Finland, Island eller Norge

och kan sändas åter till något av dessa länder i enlighet med en

överenskommelse mellan Sverige och det landet, såvida det inte är

uppenbart att han inte kommer att beviljas uppehållstillstånd där,

4. utlänningen i annat fall före

ankomsten till Sverige har

uppehållit sig i ett annat land än

hemlandet och, om han återsänds

dit, är skyddad mot förföljelse eller

mot att sändas till hemlandet och

också mot att sändas vidare till ett

annat land där han inte har

motsvarande skydd, eller

5. utlänningen har särskild an-

knytning till ett annat land och där

är skyddad på det sätt som anges i

4.

________________

4. utlänningen i annat fall före

ankomsten till Sverige har uppe-

hållit sig i ett annat land än

hemlandet och, om han återsänds

dit, är skyddad mot förföljelse eller

mot att sändas till hemlandet och

också mot att sändas vidare till ett

annat land där han inte har

motsvarande skydd,

5. utlänningen har särskild an-

knytning till ett annat land och där

är skyddad på det sätt som anges i

4, eller

6. utlänningen kan sändas till ett

land som tillträtt konventionen rö-

rande bestämmandet av den ansva-

riga staten för prövningen av en

ansökan om asyl som framställts i

en av medlemsstaterna i de euro-

peiska gemenskaperna och utlän-

ningen är skyddad i det landet på

det sätt som anges i 4.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

3 Ärendet och dess beredning

Sverige har genom sin anslutning till Europeiska unionen förbundit sig

att ansluta sig till vissa konventioner som vid tidpunkten för anslutningen

var öppna för undertecknande av de dåvarande medlemsstaterna. Enligt

artikel 3 i anslutningsfördraget (SFS 1994:1501) gäller det sådana

konventioner eller instrument på rättsväsendets och inrikespolitikens

område som är oskiljaktigt förbundna med Maastrichtfördragets mål.

Konventionen rörande bestämmandet av den ansvariga staten för

prövningen av en ansökan om asyl som framställts i en av medlems-

staterna i Europeiska gemenskaperna, den s.k. Dublinkonventionen, är en

sådan konvention som avses i artikel 3. Den undertecknades av de

dåvarande medlemsstaterna i Dublin den 15 juni 1990. Konventionen har

ännu inte trätt i kraft eftersom den inte godkänts av samtliga tolv

dåvarande medlemsstater. Den kommer dock sannolikt att träda i kraft

under år 1997. Det är angeläget att den för svensk del träder i kraft i nära

anslutning till ikraftträdandet såvitt avser övriga medlemsstater. En

svensk översättning av konventionen finns i bilaga 1.

Konsekvenserna av en svensk anslutning till konventionen har

behandlats i en inom Utrikesdepartementet upprättad promemoria

(UD96/1732/MP). En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 2.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 3.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss-

instanserna finns i bilaga 4. En sammanställning av remissyttrandena

finns tillgänglig i Utrikesdepartementet (UD96/1732/MP).

Regeringen beslutade den 6 februari 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Lagrådet har lämnat förslagen utan

erinran. En smärre språklig ändring har gjorts i förslaget till lag om

ändring i sekretesslagen efter lagrådets granskning.

4 Konventionens innehåll

Konventionen har enligt inledningen tillkommit för att garantera att var

och en som ansöker om asyl i någon medlemsstat skall få sin

asylansökan prövad och att en asylsökande inte sänds från en

medlemsstat till en annan utan att någon stat anser sig ha ansvar för

prövningen. Konventionen innehåller också bestämmelser om ömsesidigt

utbyte av information.

Huvudprincipen skall enligt konventionen vara att den medlemsstat där

sökanden först rest in eller har uppehållstillstånd eller visering eller där

sökanden har familjeanknytning också skall vara ansvarig för prövningen

av en asylansökan även om den gjorts i en annan medlemsstat. Denna

princip stämmer väl överens med svensk lagstiftning och praxis. På den

principen bygger också den nordiska passkontrollöverenskommelsen och

de bilaterala återtagandeavtal som Sverige har med några andra länder.

Däremot finns det vissa skillnader mellan de olika avtalen när det gäller

förutsättningarna för återtagande liksom i fråga om de tidsfrister som

skall gälla för olika situationer.

Det utbyte av information som tas upp i konventionen gäller såväl

information om enskilda asylsökande som information om de politiska

förhållandena m.m. i andra länder.

5 Godkännande av konventionen

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner konventionen om

fastställelse av vilken stat som är ansvarig för att pröva ansök-

ningar om asyl som ges in i en av medlemsstaterna i Europeiska

gemenskaperna, den s.k. Dublinkonventionen. Sekretesslagen

ändras så att det klart framgår att sekretess gäller för uppgifter

som svenska myndigheter tagit emot i enlighet med

konventionen. I utlänningslagen förs in en bestämmelse om att

asyl får vägras om utlänningen kan sändas till ett land som

tillträtt konventionen.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Justitiekanslern, Kammarrätten i Jönköping,

Rikspolisstyrelsen, Statens invandrarverk, Utlänningsnämnden och

Sveriges advokatsamfund tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan

erinran.

Rädda Barnen tar inte uttrycklig ställning till förslagen men pekar på

ett par frågor rörande familjeåterförening som behandlas under avsnitt 6 i

anslutning till de artiklar i konventionen som berörs. Rädda Barnen anför

vidare att organisationen har svårt att få ut handlingar från

Invandrarverket i familjeåterföreningsärenden på grund av sekretess-

bestämmelserna i 7 kap. 14 § andra stycket sekretesslagen.

Även Kammarrätten i Jönköping tar upp en sekretessfråga, som

behandlas i avsnitt 6.

Utlänningsnämnden understryker vikten av att det förs in en

bestämmelse i utlänningsförordningen som undanröjer eventuella hinder

mot att uppgifter som är sekretessbelagda enligt 7 kap. 14 § sekretess-

lagen lämnas ut.

Advokatsamfundet påpekar att frågor om rättshjälp i samband med

återtagande/återsändande bör beaktas i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Som anförts i avsnitt

4 stämmer konventionen väl överens med svensk lagstiftning och praxis

och med de principer Sverige i olika sammanhang försökt hävda. Det är

fråga om dels den s.k. första asyllandsprincipen, som innebär att en

asylsökande skall söka asyl i det första land han eller hon kommer till

och där det inte finns risk för förföljelse, dels principen att en

asylansökan skall prövas i den stat som sökanden har familjeanknytning

eller annars särskild anknytning till. Att prövning av en asylansökan kan

vägras i Sverige med hänvisning till att prövningen borde ankomma på

en annan stat innebär dock inte alltid att sökanden kan sändas till den

staten. De flesta stater tillämpar snäva tidsgränser för återtagande av en

asylsökande såvida det inte är fråga om tillämpning av ett särskilt avtal

om återtagande. Konventionen kommer därför att innebära något ökade

möjligheter att tillämpa svensk lagstiftning i förhållande till övriga EU-

länder som inte ingår i det nordiska passkontrollområdet och med vilka

Sverige heller inte har någon bilateral överenskommelse om återtagande.

Det kan diskuteras om inte den nuvarande lydelsen av 3 kap. 4 §

utlänningslagen (1989:529) innebär att asyl skulle kunna vägras i

samtliga de fall som anges i konventionen med hänvisning till att

prövning av asylansökan i första hand ankommer på en annan stat. För

att undvika tveksamhet på denna punkt bör dock paragrafen kompletteras

med en bestämmelse av innebörd att asyl får vägras om utlänningen kan

sändas till ett land som tillträtt konventionen. En förutsättning måste vara

att utlänningen i det land dit verkställighet skall ske är skyddad mot

förföljelse och också mot att sändas vidare till ett annat land där han eller

hon inte har motsvarande skydd.

Sekretesslagen bör ändras så att det klart framgår att sekretess gäller

för uppgifter som svensk myndighet tagit emot i enlighet med

konventionen.

Vad Rädda Barnen anfört om sekretessfrågor har inget direkt samband

med Dublinkonventionen. Regeringen vill emellertid peka på att sekre-

tessbestämmelserna kommit till för att skydda den enskilde och att

sekretessen inte gäller om det står klart att en uppgift kan lämnas ut utan

att den enskilde lider men. De möjligheter som finns att överklaga

Invandrarverkets beslut om att inte lämna ut en handling bör enligt

regeringens uppfattning garantera att lagstiftningen tillämpas i enlighet

med sitt syfte. Regeringen anser således inte att det krävs någon översyn

av sekretesslagen på denna punkt.

Advokatsamfundet har i sitt yttrande tagit upp rättshjälpsfrågor. Frågor

om rättshjälp behandlas emellertid inte i detta lagstiftningsärende.

Riksdagen har nyligen beslutat (1996:1647) att de materiella

bestämmelserna om rättshjälp i utlänningsärenden skall föras över till

utlänningslagen den 1 december 1997. Eventuella ändringar i

rättshjälpsbestämmelserna kommer att behandlas i samband med en

allmän översyn av utlänningslagen. Regeringen har nyligen beslutat om

direktiv (dir. 1997:20) för en sådan översyn.

6 De enskilda artiklarna och svenska förhållanden

I artikel 1 finns definitioner av vissa ord och uttryck som förekommer i

konventionen och som där skall ha en viss betydelse. Utlänning

definieras med "varje person som inte är medborgare i en medlemsstat".

Det innebär att konventionen inte är tillämplig om asylansökan skulle

göras av en person som är medborgare i ett annat EU-land. Enligt svenskt

språkbruk och svensk lagstiftning avses däremot med utlänning varje

person som inte är svensk medborgare. En asylansökan som görs i

Sverige måste därför prövas även om sökanden är medborgare i ett annat

EU-land. Att så sker strider inte mot konventionen. Av artikel 3 framgår

att en stat är oförhindrad att pröva en asylansökan även om den inte är

skyldig att göra det enligt konventionen och om asylsökanden går med på

det. Staten avstår således då från att kräva att en annan medlemsstat skall

ta tillbaka utlänningen.

De definitioner i övrigt som ges i artikel 1 stämmer i huvudsak helt

överens med svenskt språkbruk och lagstiftning. Med "transitvisum"

avses dock i Sverige endast visering för direkt resa genom Sverige.

Enligt definitionen i artikel 1 skall med transitvisum även avses visering

som beviljats för vistelse i transitområde i en hamn eller på en flygplats. I

Sverige krävs inte visering för vistelse i transitområde. Konventionen

innebär dock inte någon förpliktelse för staterna att införa krav på sådan

visering.

Europeiska unionens råd har den 4 mars 1996 beslutat om gemensam

åtgärd avseende ett system för transiteringar på flygplatser. Systemet

skulle för svensk del inte behöva genomföras förrän i slutet av år 1997.

Kommissionen har emellertid i maj 1996 väckt talan vid EG-domstolen i

syfte att få rådets beslut ogiltigförklarat.

I artikel 2 bekräftar staterna sin anslutning till 1951 års

Genèvekonven-tion angående flyktingars rättsliga ställning och det till

konventionen knutna New York-protokollet.

Enligt artikel 3 förpliktar sig staterna att varje utlänning (med den

innebörd ordet har enligt definitionen i artikel 1) skall få en ansökan om

asyl eller om inresa prövad. Av punkterna 2 - 6 i artikel 3 framgår vidare

följande.

En asylansökan skall prövas av en enda stat i enlighet med de kriterier

som anges i artiklarna 4 - 8. Kriterierna i artiklarna 4 - 8 skall tillämpas i

den ordning de anges. En ansökan skall prövas i enlighet med den

nationella lagstiftningen och statens internationella åtaganden. En stat är

oförhindrad att pröva en asylansökan även om den inte är skyldig att göra

det enligt konventionen, under förutsättning att den asylsökande går med

på det. Hur en asylansökan från en medborgare i en medlemsstat skall

behandlas tas inte upp i konventionen.

Varje medlemsstat behåller vidare möjligheten att i enlighet med sin

nationella lagstiftning och Genèvekonventionen tillämpa den s.k. första

asyllandsprincipen och sända en asylsökande till ett tredje land där han

eller hon inte riskerar någon form av förföljelse och där det heller inte

finns risk för vidaresändning till ett land där sökanden riskerar

förföljelse.

Förfarandet för att fastställa vilken medlemsstat som skall vara

ansvarig för prövningen av en asylansökan skall inledas när asylansökan

görs första gången i en medlemsstat.

Artikel 3, punkt 7, innehåller slutligen en förpliktelse för en stat, som

har att pröva en asylansökan, att återta en utlänning som under ärendets

behandling rest till en annan medlemsstat. Denna skyldighet upphör dock

om asylsökanden under tiden lämnat medlemsstaternas territorium under

mer än tre månader eller har fått uppehållstillstånd av en medlemsstat för

längre tid än tre månader.

De principer som läggs fast i artikel 3 stämmer väl överens med svensk

lagstiftning och praxis. Några av punkterna kan dock kräva en närmare

kommentar.

Att kriterierna i artiklarna 4 - 8 skall tillämpas i den ordning de presen-

teras innebär att om sökanden exempelvis har sådan familjeanknytning

till ett land att frågan om vilken stat som skall pröva ansökan om asyl kan

avgöras enligt artikel 4, skall någon prövning av kriterierna i artiklarna 5

- 8 inte ske. Har sökanden inte sådan familjeanknytning, men kan frågan

om ansvarig stat avgöras med stöd av artikel 5 punkt 1 skall någon pröv-

ning av övriga kriterier i artikel 5 och i artiklarna 6 - 8 inte ske, etc.

Rädda Barnen har framhållit att det i utlänningslagen bör finnas ett

förbud mot att sända i väg ett barn under 18 år, som kommer till Sverige

utan vårdnadshavare eller anhörig, till ett annat land utan att anledningen

till ankomsten klarlagts. En sådan bestämmelse bör ges företräde framför

Dublinkonventionens regler. Rädda Barnen framför vidare att varje

beslut om var och hur familjesammanföring skall ske måste föregås av

noggranna överväganden av konsekvenserna för det enskilda barnet. Med

anledning av vad Rädda Barnen framfört vill regeringen erinra om att

utlänningslagen från den 1 januari 1997 ändrats bl.a. på så sätt att lagen

numera har en portalparagraf som säger att i fall som rör ett barn

särskilt skall beaktas vad hänsynen till barnets hälsa och utveckling samt

barnets bästa i övrigt kräver. Enligt artikel 3 i Dublinkonventionen är

vidare som nämnts en stat oförhindrad att pröva en asylansökan även om

den inte är skyldig att göra det, under förutsättning att den asylsökande

går med på det. Rädda Barnens synpunkter får därför anses vara i allt

väsentligt tillgodosedda.

Möjligheterna för en medlemsstat att tillämpa den s.k. första

asyllandsprincipen avser endast återsändande till en icke-medlemsstat.

Möjligheterna till vidaresändning till en medlemsstat regleras

uttömmande av konventionen.

Svensk lagstiftning anger inte uttryckligen i vilka fall en asylansökan

skall prövas här i landet. I 3 kap. 4 § utlänningslagen anges däremot

några fall där asyl här i landet kan vägras. Den uppräkningen innehåller

både fall där asyl kan vägras på grund av materiella skäl hänförliga till

den enskilde utlänningens person, som exempelvis brottslighet, som fall

där asyl får vägras på grund av formella skäl, som t.ex. att sökanden före

inresan i Sverige har uppehållit sig i ett annat land än hemlandet och där

är skyddad mot förföljelse.

Den svenska utlänningslagstiftningen reglerar således inte den

skyldighet Sverige har enligt den nordiska

passkontrollöverenskommelsen och enligt de ömsesidiga

överenskommelser om återtagande som träffats med några andra stater

att i vissa fall ta emot en utlänning för att pröva asylansökan här i landet.

Denna skyldighet fullföljs enligt praxis och i enlighet med

överenskommelserna. Den skyldighet Sverige har i enlighet med

internationell praxis att i vissa fall som första asylland ta tillbaka en

utlänning för prövning här i landet av asylansökan fullgörs också utan

någon uttrycklig lagreglering. Återtagandeskyldigheten enligt artikel 3

punkt 7 och undantagen från denna skyldighet torde därför också kunna

fullföljas i praxis och i enlighet med konventionens bestämmelser utan

någon uttrycklig lagbestämmelse.

Det kan visserligen ifrågasättas om inte den svenska utlännings-

lagstiftningen borde kompletteras med uttryckliga bestämmelser om i

vilka fall en asylansökan skall prövas här i landet. Det skulle emellertid

kräva mer långtgående ändringar i utlänningslagen och frågan bör därför

övervägas i ett vidare sammanhang.

Artiklarna 4 - 8 reglerar vilken stat som i olika fall skall vara ansvarig

för prövningen av en asylansökan. Enligt artikel 4 skall, om en

asylsökande har en familjemedlem som erkänts som flykting i enlighet

med Genève-konventionen i en medlemsstat, denna stat vara ansvarig för

prövningen av en asylansökan om de berörda så önskar. Som

familjemedlem skall i detta sammanhang avses endast sökandens

make/maka samt omyndiga, ogifta barn under 18 år eller, om sökanden

själv är ett omyndigt, ogift barn under 18 år, hans eller hennes föräldrar.

Av 3 kap. 4 § utlänningslagen följer att asyl får vägras här i landet bl.a.

om

-utlänningen före ankomsten till Sverige har uppehållit sig i ett annat

land än hemlandet och, om han återsänds dit, är skyddad mot förföljelse

eller, i förekommande fall, mot att sändas till en krigsskådeplats eller till

hemlandet och också mot att sändas vidare till ett land där han inte har

motsvarande skydd, och om

-utlänningen har särskild anknytning till ett annat land och där är

skyddad på det sätt som anges i föregående stycke.

Den förstnämnda bestämmelsen i 3 kap. 4 § utlänningslagen är ett

uttryck för den s.k. första asyllandsprincipen. Den sistnämnda

bestämmel-sen innebär att asyl kan vägras här i landet om sökanden har

särskild anknytning till ett annat land. Särskild anknytning innefattar bl.a.

det fall att sökanden har sådan släktanknytning till ett annat land som

anges i artikel 4.

För att de ovan citerade bestämmelserna i 3 kap. 4 § utlänningslagen

skall kunna tillämpas krävs emellertid också att det andra landet är berett

att ta emot utlänningen. Enligt internationell praxis gäller snäva tidsgrän-

ser för återsändande. Beroende bl.a. på kommunikationer varierar denna

tid mellan någon dag och någon vecka. Enbart särskild anknytning till ett

annat land godtas i regel inte ensamt som grund för återtagande - såvida

inte anknytningen är sådan att utlänningen på denna grund är berättigad

till uppehållstillstånd i det mottagande landet. Konventionen innebär

därför på denna punkt en viss vidgning av möjligheterna att vägra asyl

här i landet med hänvisning till att ansökan bör prövas i ett annat land.

Samtidigt innebär konventionen en viss inskränkning jämfört med

nuvarande förhållanden i Sverige. För det första skall familjemedlemmen

i det andra landet där ha erkänts som flykting i enlighet med

Genèvekonventionen. Enligt svensk lagstiftning och praxis saknar det

betydelse på vilken grund familjemedlemmen vistas i det andra landet.

När det gäller anknytning till visst land genom släktskap ställer den

svenska lagstiftningen vidare till skillnad från konventionen inte upp

något krav på att de berörda själva skall ha önskemål om att ansökningen

skall prövas i ett visst land. De nu nämnda inskränkningarna i nuvarande

möjligheter till återsändande som konventionen innebär torde komma att

i praktiken avse endast ett fåtal fall. Av väsentligt större betydelse är den

vidgning av möjligheterna som konventionen ger, framför allt genom de

längre tidsfrister för återsändande som kommer att gälla och som

behandlas närmare i anslutning till artikel 11.

På en annan punkt innebär den svenska lagstiftningen en något vidare

rätt till prövning här i landet än enligt konventionen. Enligt 7 kap. 1 §

utlänningsförordningen (1989:547) gäller att undantag från den s.k.

första asyllandsprincipen skall göras bl.a. om den asylsökandes make,

barn eller förälder är bosatt här i landet och sökanden saknar lika nära

familjeanknytning till det land dit verkställigheten skulle komma att ske.

I ett sådant fall kommer asylansökan att prövas här i landet. Vid

bedömningen kan även vägas in om sökanden har syskon här i landet. De

svenska bestämmelserna är således på denna punkt något vidare än

konventionen, bl.a. genom att det inte finns någon åldersgräns när det

gäller släktskap mellan föräldrar och barn. Som framgått av redogörelsen

under artikel 3 hindrar inte konventionen att en stat prövar

asylansökningar i vidare utsträckning än vad konventionen föreskriver.

Bestämmelserna i artikel 4 står inte i strid mot svensk lagstiftning och

någon ändring i utlänningslagstiftningen är inte nödvändig.

Artikel 5 reglerar vilket land som skall pröva en asylansökan när

sökanden beviljats uppehållstillstånd i eller visering för någon annan

medlemsstat. Bestämmelserna innebär i korthet följande.

- Om sökanden har gällande uppehållstillstånd i en medlemsstat är denna

stat skyldig att pröva en asylansökan.

- Om sökanden har gällande visering för en medlemsstat är denna stat

skyldig att pröva asylansökan med undantag för följande situationer.

a) Om visering beviljats efter skriftligt bemyndigande från en annan

medlemsstat är denna stat ansvarig för prövningen av en asylansökan.

b) Om sökanden har transitvisering för en medlemsstat och gör sin

ansökan i en annan stat där han eller hon är viseringsfri är den senare

staten ansvarig för prövningen av en asylansökan.

c) Om sökanden har transitvisering för en medlemsstat som fått

skriftlig bekräftelse från de diplomatiska eller konsulära myndigheterna i

en annan medlemsstat som är destinationslandet, är den senare staten

ansvarig för prövningen av en asylansökan även om ansökan görs i det

land som utfärdat transitviseringen.

- Om sökanden har flera gällande uppehållstillstånd eller viseringar är

staterna ansvariga i följande ordning:

a) Den stat som har utfärdat det uppehållstillstånd som ger den längsta

rätten till vistelse eller, om tillstånden gäller lika lång tid, den stat som

har utfärdat det uppehållstillstånd som löper ut senast.

b) Den stat som har utfärdat den visering som löper ut senast när olika

viseringar är av samma slag.

c) När olika viseringar är av olika slag, den stat som utfärdat den

visering som har den längsta giltighetstiden eller, om flera viseringar har

lika lång giltighet, den stat som har utfärdat den visering som löper ut

senast. Denna bestämmelse gäller inte om sökanden har en eller flera

transitviseringar som utfärdats mot uppvisande av inresevisering i en

annan stat. I ett sådant fall är den senare staten ansvarig.

- Om sökanden har haft ett eller flera uppehållstillstånd som löpt ut inom

den senaste tvåårsperioden eller en eller flera viseringar som löpt ut

under den senaste sexmånadersperioden och som gett sökanden rätt att

resa in i en medlemsstats territorium, tillämpas punkterna ovan så länge

sökanden inte lämnat medlemsstaternas territorium. Har sökanden haft

uppehålls-tillstånd som löpt ut mer än två år tillbaka eller visering som

löpt ut mer än sex månader tillbaka är den medlemsstat där ansökan görs

ansvarig för prövningen av en asylansökan.

Bestämmelserna ovan är grundläggande för första asyllandsprincipen. I

princip likalydande bestämmelser finns även i den s.k. Schengen-

konventionen. Motsvarande svenska bestämmelser finns i 3 kap. 4 §

utlänningslagen, för vilka redogjorts under artikel 4. Tillämpningen av de

svenska bestämmelserna innebär att grund för att vägra uppehållstillstånd

i Sverige finns i de flesta fall som beskrivs i artikel 5.

Har sökanden före ankomsten till Sverige uppehållit sig i den med-

lemsstat som beviljat uppehållstillstånd eller visering får uppehållstill-

stånd således vägras med tillämpning av 3 kap. 4 § utlänningslagen. Det

gäller även om uppehållstillståndet eller viseringen i det andra landet inte

längre är gällande.

Även om utlänningen inte före ankomsten till Sverige uppehållit sig i

det land som utfärdat uppehållstillståndet eller viseringen, torde 3 kap. 4

§ i regel kunna tillämpas förutsatt att tillståndet i det andra landet

fortfarande är gällande.

Har sökanden däremot haft ett uppehållstillstånd i eller visering för en

annan medlemsstat och har tillståndets giltighetstid gått ut, och har

sökanden rest in i Sverige från ett annat land än det land som utfärdat

tillståndet, är det tveksamt om det finns grund enligt 3 kap. 4 §

utlänningslagen för att vägra uppehållstillstånd. Det skulle visserligen

kunna hävdas att uppehållstillstånd då skulle kunna vägras med

hänvisning till att uppehållstillståndet eller viseringen innebär en sådan

särskild anknytning till ett annat land som avses i 3 kap. 4 § andra stycket

5. För att undanröja eventuell tveksamhet bör dock uppräkningen i 3 kap.

4 § utlänningslagen kompletteras med en bestämmelse av vilken klart

framgår att uppehållstillstånd får vägras i nyssnämnda fall.

Bestämmelsen bör lämpligen utformas så att uppehållstillstånd får vägras

om utlänningen kan sändas åter till ett land som tillträtt konventionen och

om utlänningen där är skyddad mot förföljelse och mot att sändas vidare

till ett annat land där han eller hon inte har motsvarande skydd.

Om sökanden illegalt rest in i en medlemsstat från en stat som inte är

medlem i Europeiska gemenskaperna är enligt artikel 6 den stat där den

illegala inresan ägde rum ansvarig för prövningen av en asylansökan.

Har sökanden uppehållit sig i den stat där asylansökan görs mer än sex

månader från tiden för ansökan är dock denna stat ansvarig för

prövningen.

För tillämpningen av bestämmelserna i artikel 6 gäller att det måste

kunna visas var inresan ägt rum.

Det är också i artikel 6 fråga om tillämpning av första asyllands-

rincipen och bestämmelserna stämmer överens med principerna i 3 kap. 4

§ utlänningslagen om när uppehållstillstånd får vägras här i landet. Enligt

artikel 6 är den första staten inte skyldig att pröva en asylansökan om

sökanden vistats mer än sex månader i den andra staten. Tidsfristerna för

framställning om mottagande i annat land och för återsändande regleras

däremot i artikel 11. De olika tidsfristerna kommenteras närmare i

samband med den artikeln.

I artikel 7 stadgas att ansvaret för prövningen av en asylansökan

åligger den medlemsstat som har ansvaret för kontrollen av inresa i

medlemsstaternas territorium. Detta gäller dock inte om utlänningen

lagligen rest in i en stat där han eller hon är viseringsfri och därefter gör

sin asylansökan i en annan medlemsstat där han eller hon likaledes är

viseringsfri. I det fallet är den stat där ansökan görs ansvarig för

prövningen av en asylansökan.

I ett andra stycke i artikel 7 anges att en medlemsstat som ger en

utlänning rätt att vistas i transit på en flygplats utan visering inte är att

anse som ansvarig för kontrollen av inresan av resenärer som inte lämnar

transitområde. Denna bestämmelse gäller tills överenskommelse mellan

medlemsstaterna om yttre gränskontroll kan träffas.

Om utlänningen gör asylansökan under vistelse i transit på en flygplats

är den medlemsstat där flygplatsen ligger ansvarig för prövningen.

Även bestämmelserna i artikel 7 stämmer i huvudsak med svensk

lagstiftning och praxis. På en punkt innebär de dock en viss

inskränkning. Enligt de avtal om återtagande som Sverige träffat med

bl.a. de nordiska länderna krävs i princip att utlänningen rest in illegalt i

det andra landet för att överenskommelsen skall kunna åberopas. I

förhållande till andra länder ställs däremot inte något sådant krav för att

återtagandeskyldig-heten skall kunna göras gällande.

Dublinkonventionen innebär att motsvarande krav som enligt den

nordiska passkontrollöverenskom-melsen och Sveriges bilaterala

återtagandeöverenskommelser kommer att gälla i förhållande till alla

länder, dvs. det krävs att utlänningen illegalt rest in i det första landet för

att någon återtagandeskyldighet skall kunna göras gällande.

Om den medlemsstat som skall pröva en asylansökan inte kan

fastställas på grundval av reglerna i artiklarna 4 - 7, skall enligt artikel 8

den medlemsstat där asylansökan görs vara ansvarig för prövningen.

Genom denna artikel säkerställs att det alltid finns en stat som är

ansvarig för prövningen av en asylansökan. Den innebär inte någon

konflikt med svensk lagstiftning eller praxis.

Av artikel 9 framgår att en stat kan pröva en asylansökan, även om det

inte finns någon skyldighet till det enligt artiklarna 4 - 8, om det finns

humanitära skäl, särskilt familjeskäl eller kulturella skäl. Det kan ske på

begäran av en annan medlemsstat och under förutsättning att asyl-

sökanden önskar det.

Enligt denna artikel är det inte fråga om någon skyldighet för en stat att

pröva en asylansökan utan om en möjlighet. Bestämmelsen innebär att

såväl staterna som sökanden skall vara överens om var prövningen skall

ske.

I artikel 10 anges vilka förpliktelser som åvilar den stat som enligt de

tidigare artiklarna är ansvarig för prövningen av en asylansökan. De

förpliktelser som anges är följande:

a) att i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 11 ta emot en

asylsökande som har gjort ansökan i en annan stat,

b) att slutföra prövningen av asylansökan,

c) att i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 13 återta en

asylsökande vars ansökan är under prövning och som olovligen befinner

sig i en annan medlemsstat,

d) att i enlighet med bestämmelserna i artikel 13 återta en asylsökande

som återkallat sin ansökan och som därefter gjort ansökan om asyl i en

annan medlemsstat,

e) att i enlighet med bestämmelserna i artikel 13 återta en asylsökande,

vars ansökan har avslagits och som olovligen uppehåller sig i en annan

medlemsstat.

Om en medlemsstat har utfärdat uppehållstillstånd som gäller mer än

tre månader går ovanstående skyldigheter över till den staten.

Skyldigheterna enligt punkterna a) - d) ovan upphör om utlänningen

har lämnat medlemsstaternas territorium för en period om minst tre

månader.

Skyldigheterna enligt punkterna d) och e) ovan upphör om den stat

som är ansvarig för prövningen av en asylansökan har vidtagit

erforderliga åtgärder för att sökanden skall kunna återvända till sitt

ursprungsland eller till ett annat land som han eller hon lagligen kan resa

in i.

Bestämmelserna i artikeln står inte i konflikt med svensk lagstiftning

eller praxis. Som framhållits under artikel 3 innehåller svensk

lagstiftning inte några bestämmelser om i vilka fall en asylsökande har

rätt att få sin asylansökan prövad här i landet.

I artikel 11 regleras tidsfrister för framställan om återtagande och för

återsändande. Tidsfristerna innebär följande:

- Om den stat som tar emot en asylansökan bedömer att en annan stat

är ansvarig för prövningen, skall framställan om återtagande göras

snarast möjligt och i vart fall inom sex månader från ansökan. Om

framställan om återtagande inte görs inom sex månader, blir den stat där

ansökan gjorts också ansvarig för prövningen.

- En framställan om återtagande skall innehålla de uppgifter som krävs

för att den stat som tar emot framställan skall kunna bedöma om

kriterierna för återtagande är uppfyllda.

- Vilken medlemsstat som har ansvar för prövningen skall bedömas på

grundval av de omständigheter som förelåg när asylsökanden första

gången gav in sin ansökan i en medlemsstat.

- Svar på en framställning om återtagande måste lämnas inom tre

månader räknat från det den togs emot i en medlemsstat. Har inte något

svar lämnats inom den tidsfristen innebär det att framställningen godtas.

- Återsändande måste ske inom en månad efter godkännande av

framställningen om återtagande eller efter avgörande av talan som

sökanden fört mot beslutet om återsändande såvitt en sådan talan innebär

att verkställighet av beslutet inte får ske.

Inom ramen för artikel 18 kan åtgärder vidtas för att mer i detalj ange

det ovan beskrivna förfarandet.

De tidsfrister som anges i artikel 11 är för de flesta fall längre än

motsvarande frister enligt den nordiska passkontrollöverenskommelsen

och de ömsesidiga överenskommelser om återtagande som Sverige träffat

med några stater. Endast i undantagsfall är motsatsen fallet. Det gäller

exempelvis överenskommelsen mellan Sverige och Förbundsrepubliken

Tyskland, där det inte finns någon tidsfrist för själva återsändandet efter

det att framställan om återtagande gjorts och bifallits.

Syftet med Dublinkonventionen är emellertid att uttömmande reglera

vilken stat som har ansvaret för prövningen av en asylansökan och vilka

förutsättningar som skall gälla för att sända en asylsökande till en annan

stat för prövning av asylansökan. Om förutsättningar för vidaresändning

av en asylsökande till en annan stat inte föreligger enligt Dublin-

konventionen, torde det därför inte vara möjligt att i andra hand åberopa

att skyldighet att ta emot en asylsökande skulle finnas för en medlemsstat

enligt passkontrollöverenskommelsen eller enligt en ömsesidig överens-

kommelse.

Artikel 12 tar upp hur man skall förfara om en asylsökande som

befinner sig i en medlemsstat ger in ansökan om asyl i en annan stat. Det

åligger då den stat där sökanden befinner sig att avgöra vilken stat som

skall vara ansvarig för prövningen och principen är att den stat där

sökanden vistas skall anses som den medlemsstat där ansökan gjorts.

Bestämmelsen innebär inte att den stat där ansökan gjorts alltid skall

pröva asylansökningen. Innebörden är i stället att det är den stat där

ansökan gjorts som enligt artiklarna 4 - 8 har att bedöma var prövningen

bör ske.

Artikel 13 reglerar återtagande enligt artikel 3, punkt 7, och enligt

artikel 10, dvs. fall där en asylsökande under ärendets prövning i en stat

eller efter att ha återkallat sin ansökan beger sig till en annan stat. Det är

då den första staten som har ansvaret för prövningen. För återtagande i

sådana fall skall följande gälla:

- Begäran om återtagande skall innehålla de uppgifter som behövs för

att den tillfrågade staten skall kunna konstatera att den har ansvaret för

prövningen.

- Den tillfrågade staten måste besvara framställningen inom åtta dagar

från det att framställningen görs. Asylsökanden skall återtas snarast och

senast inom en månad efter det att framställningen bifölls.

Inom ramen för artikel 18 kan åtgärder vidtas för att mer i detalj ange

det ovan beskrivna förfarandet.

För framställning om återtagande och för återsändande enligt denna

artikel gäller således väsentligt snävare tidsgränser än enligt artikel 11.

Bakgrunden till det är självklart att det är angeläget att inte fördröja den

fortsatta prövningen av en asylansökan när prövningen redan inletts.

Artiklarna 14 och 15 handlar om utbyte av information. I artikel 14

behandlas den allmänna informationsskyldigheten. Enligt artikeln skall

medlemsstaterna informera varandra om dels lagstiftning och praxis

inom asylområdet, dels statistik över asylsökande. Statistiken skall

utgöras av månadsstatistik över gjorda asylansökningar med fördelning

av asylsökan-dena på nationalitet. Spridningen skall ske kvartalsvis med

Europeiska unionens råds generalsekretariat som mellanhand.

Medlemsstaterna skall vidare kunna ömsesidigt utbyta information av

allmän karaktär om nya tendenser när det gäller asylansökningar och om

situationen i de asylsökandes ursprungsländer. Om en medlemsstat

önskar ge sådan information konfidentiell karaktär, måste detta

respekteras av de andra medlemsstaterna.

Ett utbyte av information i såväl formell som informell form är

självfallet av stort värde. Den statistik som nämns i artikeln finns

tillgänglig i dag genom den månadsstatistik som Statens invandrarverk

publicerar. När det gäller information som tas emot i Sverige gäller att

den inte automatiskt blir sekretessbelagd här i landet bara därför att ett

annat land begär det, eftersom grundprincipen enligt den svenska

sekretesslagstiftningen är att handlingar hos myndigheter är offentliga.

Enligt 2 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) gäller dock sekretess om det

kan antas att det stör Sveriges mellanfolkliga förbindelser eller på annat

sätt skadar landet om uppgiften röjs. Har en annan stat begärt att en

uppgift skall behandlas konfidentiellt torde det regelmässigt kunna antas

att det skulle störa förbindelserna om Sverige inte respekterade en sådan

begäran. Bestämmelserna i artikel 14 om att vissa uppgifter skall

behandlas konfidentiellt om en annan stat begär det torde därför inte

kunna komma i konflikt med svensk lagstiftning

I artikel 15 behandlas informationsskyldigheten i individuella ärenden.

1. En medlemsstat är skyldig att på begäran delge information som

behövs för att

- fastställa vilken medlemsstat som är ansvarig för prövningen av en

asylansökan,

- pröva en asylansökan, och

- verkställa alla förpliktelser enligt konventionen.

2. Den information som avses är

- personuppgifter rörande sökanden och i förekommande fall familje-

medlemmar (med personuppgifter avses uppgifter om namn, födelsetid,

födelseort och medborgarskap)

- uppgifter om identitetshandlingar och resehandlingar (datum och

plats för utfärdande, utfärdande myndighet, giltighetstid etc.),

- andra uppgifter som kan vara nödvändiga för att fastställa sökandens

identitet,

- uppehållsort och resväg,

- uppehållstillstånd och viseringar som utfärdats av en medlemsstat,

- platsen där asylansökan gjorts, och

- datum för tidigare asylansökan, datum för aktuell asylansökan, hur

långt handläggningen av ansökan kommit samt eventuellt beslut i

ärendet.

3. En medlemsstat kan vidare begära att en annan medlemsstat skall

lämna upplysningar om de grunder som asylsökanden åberopat till stöd

för sin ansökan och om grunderna för det beslut som kan ha fattats i

ärendet. Den medlemsstat som mottagit en sådan begäran avgör själv om

den kan tillmötesgå framställan. Upplysningar får lämnas till en annan

stat endast om asylsökanden medger det.

4. Utbyte av information kan bara äga rum mellan de myndigheter som

varje medlemsstat har utsett och som anmälts till den kommitté som

nämns i artikel 18.

5. Informationen får bara användas för de ändamål som angetts i punkt

1. I varje medlemsstat får informationen lämnas vidare endast till de

myndigheter och rättsinstanser som har till uppgift att

- avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för prövningen av en

asylansökan,

- pröva en asylansökan, och

- fullgöra de förpliktelser som följer av konventionen.

6. Den myndighet som lämnar informationen ansvarar för att den är

riktig och aktuell.

Om en medlemsstat lämnat uppgifter som inte är riktiga eller som inte

borde ha förts över, skall den eller de stater som tagit emot informationen

omedelbart underrättas om det. De är då skyldiga att rätta denna

information eller att förstöra den.

7. En asylsökande har rätt att ta del av den information som lämnats

rörande honom eller henne.

Om asylsökanden konstaterar att informationen inte är riktig eller att

den inte borde ha förts över, har sökanden rätt att under de villkor som

angetts i punkt 6 få informationen rättad eller förstörd.

8. I varje medlemsstat skall lämnande och mottagande av information

registreras.

9. Uppgifterna skall inte bevaras under längre tid än som är nödvändig

för det ändamål för vilka den har utväxlats.

10. Under alla omständigheter skall den utväxlade informationen ha

minst samma skydd som den mottagande medlemsstaten ger åt

information av liknande karaktär.

11. Om uppgifterna inte behandlas genom elektronisk databehandling

utan på något annat sätt, skall varje medlemsstat vidta lämpliga åtgärder

för att genom effektiva kontrollmetoder se till att bestämmelserna i denna

artikel följs. Om en medlemsstat har en myndighet som nämns i punkt

12, kan denna myndighet ges ansvaret för att garantera kontrollen.

12. Om en medlemsstat önskar datorisera behandlingen av alla eller en

del av uppgifterna som anges i punkterna 2 och 3, får det ske endast om

staten har antagit en lagstiftning som är tillämplig på sådan databehand-

ling och som följer principerna i Strasbourgkonventionen den 28 februari

1981 om skydd för enskilda personer vid automatisk databehandling av

personuppgifter. Den fristående kontrollen av behandlingen och nytt-

jandet av de överförda uppgifterna skall vidare ha anförtrotts ett lämpligt

nationellt organ.

När det gäller mottagande av information enligt artikel 15 gäller

samma principer som angetts ovan under artikel 14, dvs. att för uppgifter

som tagits emot i Sverige gäller den svenska sekretesslagstiftningen. Det

inne-bär att uppgifterna kan omfattas av sekretess enligt t.ex. 7 kap. 14 §

första och andra styckena sekretesslagen även om det ofta torde stå klart

att uppgifter av den art som avses i artikel 15 kan lämnas ut. Sekretess

enligt 7 kap. 14 § hindrar inte att uppgifter lämnas ut till regering,

riksdag eller myndighet i enlighet med 14 kap. 1 - 3 §§ sekretesslagen.

Av artikel 15 punkt 5 framgår att uppgifter som Sverige tar emot bara får

användas för de ändamål som anges i artikel 15 punkt 1 samt att

uppgifterna får lämnas vidare endast till myndigheter och rättsinstanser

som i något avseende handlägger utlänningsärenden. 7 kap. 14 §

sekretesslagen bör därför kompletteras med en bestämmelse varav

framgår att absolut sekretess skall gälla för uppgifter som avses i 14 §

första och andra styckena, dvs. uppgifter som rör utlänningar samt

uppgifter som förekommer i t.ex. verksamhet för kontroll över

utlänningar och som avser enskildas personliga förhållanden. Absolut

sekretess skall då gälla om det är en följd av ett av riksdagen träffat avtal

med främmande stat eller mellanfolklig organisation (jfr prop.

1987/88:41, 1990/91:42 och 1992/93:120 angående ändringar i 9 kap. 3

§, 8 kap. 5 § respektive 8 kap. 6 § sekretesslagen).

Kammarrätten i Jönköping har påpekat att den befintliga inskränk-

ningen av meddelarfriheten enligt 16 kap. 1 § sekretesslagen endast

gäller för uppgifter som avses i 7 kap. 14 § första stycket samma lag och

att det därför skulle vara möjligt att vissa uppgifter som kommer att

sekretess-beläggas enligt det föreslagna fjärde stycket inte skulle komma

att omfattas av den inskränkta meddelarfriheten. Någon ändring av

medde-larfriheten är inte avsedd. Liksom hittills kommer därför

inskränkt meddelarfrihet att gälla för uppgifter som avses i 14 § första

stycket medan sådan inskränkning inte kommer att gälla för uppgifter

som avses i 14 § fjärde stycket. Föreligger sekretess för uppgiften enligt

både första och fjärde stycket gäller begränsning av meddelarfriheten i

den utsträck-ning det föreskrivs beträffande första stycket.

En svensk myndighets möjlighet att lämna ut sekretessbelagda uppgif-

ter till en utländsk myndighet regleras i 1 kap. 3 § tredje stycket

sekretess-lagen. Enligt den bestämmelsen får uppgift som är sekretess-

belagd enligt sekretesslagen inte lämnas ut till utländsk myndighet eller

mellanfolklig organisation i annat fall än om utlämnandet sker i enlighet

med särskild föreskrift om det i lag eller förordning eller om uppgiften i

motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det enligt

den utlämnande myndighetens prövning står klart att det är förenligt med

svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten

eller mellanfolkliga organisationen.

De uppgifter som enligt artikel 15 på begäran alltid skall delges en

annan medlemsstat är inte av den karaktären att de normalt omfattas av

sekretess enligt 7 kap. 14 § sekretesslagen. Det står ofta klart att sådana

uppgifter kan lämnas ut utan att den enskilde lider men. Personuppgifter

liksom uppgifter om beslut är uppgifter som regelmässigt lämnas ut i

dag. Uppgift om resväg lämnas likaså ut när det är nödvändigt för att en

annan stat skall kunna avgöra om den är skyldig att pröva en ansökan

enligt den nordiska passkontrollöverenskommelsen eller enligt någon av

de ömse-sidiga överenskommelser om återtagande som Sverige träffat.

Det skulle emellertid i något undantagsfall kunna förekomma att en

sekretessprövning leder till att en uppgift av ovan nämnt slag inte bör

lämnas ut. För att göra det möjligt att lämna ut en uppgift i ett sådant fall

bör en bestämmelse om det föras in utlänningsförordningen. En sådan

bestämmelse bör utformas så att den täcker in också den uppgifts-

skyldighet som kan komma att föreligga vid en svensk anslutning till det

särskilda system för utbyte av asylsökandes fingeravtryck, det s.k.

EURODAC, som för närvarande bereds inom EU.

I fråga om övriga uppgifter, dvs. grunderna för ansökan och för beslut,

skall de enligt konventionen lämnas ut endast om sökanden medger det.

Eftersom det här rör sig om sekretess till skydd för den enskilde, har den

enskilde också alltid möjlighet att själv lämna medgivande till att

uppgifter lämnas ut. Utlämnande av sådana uppgifter sker därför helt i

enlighet med svensk sekretesslagstiftning.

Artiklarna 16 - 22 behandlar möjligheterna att ändra konventionen,

den kommitté som skall inrättas för att pröva frågor om tolkning och

tillämp-ning av konventionen, möjligheterna till reservationer samt

godkännande och ikraftträdande.

Enligt artikel 16 kan varje medlemsstat lägga fram förslag som syftar

till en ändring av konventionen. Om det konstateras att en ändring av

konventionen är nödvändig för att förverkliga de mål som uttalas i artikel

8 A i fördraget om upprättande av Europeiska ekonomiska gemenskapen

och när detta förverkligande är förknippat särskilt med etablerande av en

harmoniserad asylpolitik och en gemensam visumpolitik, skall den med-

lemsstat som har ordförandeskapet i Europeiska unionens råd organisera

ett möte för den kommitté som anges i artikel 18.

Ändringar av konventionen antas av den kommitté som anges i artikel

18. De träder i kraft i enlighet med bestämmelserna i artikel 22.

Artikel 8 A, numera artikel 7 A, avser upprättandet av den inre

marknaden.

I artikel 17 stadgas i punkt 1 att en medlemsstat, som stöter på större

svårigheter på grund av en väsentlig förändring av de omständigheter

som var för handen när konventionen ingicks, kan underrätta den

kommitté som anges i artikel 18 om det. Kommittén kan föreslå

medlemsstaterna åtgärder för att komma till rätta med den situation som

uppstått eller anta de ändringar som den anser nödvändiga i konventionen

och som träder i kraft enligt de villkor som anges i artikel 16.

Enligt punkt 2 gäller att, om den situation som beskrivits i punkt 1 är

oförändrad efter 6 månader, kommittén i enlighet med artikel 18 punkt 2

får bemyndiga den medlemsstat som påverkats av förändringen att

tillfälligt suspendera tillämpningen av konventionens bestämmelser. En

sådan suspension får inte hindra förverkligandet av de mål som nämns i

artikel 8 A (numera 7 A) i fördraget om upprättande av europeiska

ekonomiska gemenskapen eller motverka medlemsstaternas andra inter-

nationella åligganden.

Under den tid som suspension enligt punkt 2 gäller skall kommittén

fortsätta sitt arbete i syfte att ändra konventionen.

Enligt artikel 18 skall en kommitté inrättas bestående av en företrädare

för regeringen i varje medlemsstat.

Ordförandeskapet i kommittén innehas av den medlemsstat som har

ordförandeskapet i Europeiska unionens råd.

Kommittén har ansvaret för att pröva, på begäran av en eller flera

medlemsstater, varje fråga rörande tillämpningen och tolkningen av

konventionen.

Kommittén vidtar åtgärder enligt artikel 11 punkt 6 och artikel 13

punkt 2 och ger sådant bemyndigande som avses i artikel 17 punkt 2.

Kommittén antar enligt artiklarna 16 och 17 ändringar och tillägg till

konventionen.

Kommittén fattar sina beslut enhälligt utom när det gäller beslut enligt

artikel 17 punkt 2 då beslut tas med två tredjedels majoritet av

ledamöternas röster.

Kommittén fastställer procedurregler och kan tillsätta arbetsgrupper.

Artikel 19 innehåller geografiska begränsningar och förtydliganden när

det gäller vissa stater.

Beträffande Danmark gäller konventionen inte Färöarna och Grönland

om inte Danmark förklarar motsatsen.

När det gäller Frankrike är konventionen tillämplig på Franska

republikens territorium.

I fråga om Nederländerna är konventionen tillämplig endast på

Nederländernas europeiska territorium.

Vad beträffar Storbritannien är konventionen tillämplig endast på

Förenade Konungariket Storbritannien och Nordirland. Den är inte

tillämplig på de europeiska territorier för vilka Storbritannien är

ansvarigt för utrikesförbindelser såvida inte Storbritannien förklarar

motsatsen.

Enligt artikel 20 är det inte möjligt att avge någon reservation

beträffande konventionen.

Enligt artikel 21 är konventionen öppen för anslutning av varje stat

som är medlem av Europeiska gemenskaperna. Den träder i kraft i

förhållande till varje stat som ansluter sig den första dagen i den tredje

månaden efter deposition av anslutningsinstrumenten.

Av artikel 22 framgår bl.a. att instrumenten för ratifikation,

godtagande eller godkännande av konventionen skall deponeras hos

Irlands regering.

7 Författningskommentar

7.1 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

7 kap.

14 §

Ett nytt fjärde stycke har lagts till. Tillägget har utformats med tidigare

ändringar i 8 kap. 5 och 6 §§ samt 9 kap. 3 § som förebild. Ändringen har

tillkommit för att säkerställa att uppgifter som Sverige tagit emot enligt

artikel 15 i Dublinkonventionen endast lämnas vidare till de myndigheter

som avses i artikel 15 punkt 5 i konventionen.

7.2 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

3 kap.

4 §

En ny punkt 6 har lagts till i andra stycket. Som framhållits i avsnitt 5

kan det diskuteras om inte den nuvarande lydelsen av 3 kap. 4 § innebär

att asyl skulle kunna vägras i samtliga de fall som anges i konventionen

med hänvisning till att prövningen av asylansökan i första hand

ankommer på en annan stat. Det står dock inte helt klart att den svenska

lagstiftningen i dag ger utrymme för att på sådan grund vägra asyl om det

är fråga om att sända sökanden till en stat där han eller hon tidigare inte

varit. För att undvika tveksamhet på denna punkt bör därför det

föreslagna tillägget göras i 3 kap. 4 § andra stycket.

 KONVENTION

 Bilaga 1

RÖRANDE BESTÄMMANDET AV DEN ANSVARIGA STATEN

FÖR PRÖVNINGEN AV EN ANSÖKAN OM ASYL SOM FRAM-

STÄLLTS I EN AV MEDLEMSSTATERNA I DE EUROPEISKA

GEMENSKAPERNA

HANS MAJESTÄT KONUNGEN AV BELGIEN

 Bilaga 1

ETC.

SOM TAGIT HÄNSYN till målsättningen som sattes upp av Europa-

rådet den 8 och 9 december 1989 om en harmonisering av deras

asylpolitik;

BESLUTNA, trogna sin gemensamma humanitära tradition, att

garantera flyktingar ett lämpligt skydd i enlighet med bestämmelserna i

Genève-konventionen den 28 juli 1951, ändrad genom New York-

protokollet den 31 januari 1967, rörande flyktingar och hädanefter

kallade "Genève-konventionen" respektive "New York-protokollet";

SOM TAGIT HÄNSYN till det gemensamma målet, som är ett område

utan inre gränser inom vilket särskilt garanteras den fria rörligheten för

personer enligt bestämmelserna i fördraget om den Europeiska

Gemenskapen, så som det ändrats av Enhetsakten;

MEDVETNA OM nödvändigheten att vidta åtgärder för att undvika att

förverkligandet av detta mål inte skapar situationer som leder till att en

sökande alltför lång tid lämnas i ovisshet om den troliga bedömningen

som kommer att göras av hans eller hennes ansökan och måna om att ge

varje asylsökande en garanti för att hans eller hennes ansökan kommer

att prövas av en av medlemsstaterna och att undvika att asylsökanden

hän-visas successivt från en medlemsstat till en annan utan att någon av

medlemsstaterna erkänner sig behörig pröva ansökan om asyl;

MÅNA OM att fortsätta dialogen som inletts med Förenta Nationernas

flyktingkommissarie för att nå de mål som anges nedan;

BESLUTNA att för tillämpningen av denna konvention genomföra ett

nära samarbete på olika sätt, bland annat genom utbyte av information,

HAR BESLUTAT ATT SLUTA DENNA KONVENTION OCH HAR

FÖR DETTA ÄNDAMÅL UTSETT TILL BEFULLMÄKTIGADE:

HANS MAJESTÄT KUNGEN AV BELGIEN

etc.

VILKA, efter att ha utväxlat sina fullmakter som erkänts vara i god och

vederbörlig form,

HAR ENATS OM DE BESTÄMMELSER SOM FÖLJER:

ARTIKEL 1

1. För ändamålen med denna konvention skall följande ord betyda:

a) utlänning: varje person som inte är hemmahörande i en medlemsstat;

b) asylansökan: begäran genom vilken en utlänning anhåller hos en

medlemsstat om skydd enligt Genève-konventionen genom att förklara

sig ha flyktingstatus enligt första artikeln i Genève-konventionen, ändrad

genom New York-protokollet;

 Bilaga 1

c) asylsökande: utlänning som har lagt fram en ansökan om asyl som inte

har slutligt avgjorts;

d) prövning av asylansökan: alla de prövningsåtgärder, beslut eller

bedömningar som görs av de behöriga myndigheterna rörande en asyl-

ansökan, med undantag för procedurerna för att bestämma den medlems-

stat som är ansvarig för att pröva asylansökan i kraft av bestämmelserna i

denna konvention;

e) uppehållstillstånd: varje bemyndigande som givits av myndigheterna i

en medlemsstat och som tillåter en utlänning att vistas på dess

territorium, med undantag för viseringar och beviljanden av

uppehållstillstånd under behandlingen av en ansökan om

uppehållstillstånd eller en asylansökan;

f) inresevisering: bemyndigande eller beslut från en medlemsstat som

tillåter en utlänning att resa in på dess territorium, under förutsättning att

de andra villkoren för visering är uppfyllda;

g) transitvisering: bemyndigande eller beslut från en medlemsstat som

tillåter en utlänning transit genom dess territorium eller i transitzonen i

en hamn eller på en flygplats, under förutsättning att de andra villkoren

för transit är uppfyllda.

2. Viseringens beskaffenhet avgörs enligt de definitioner som anges i

paragraf 1 punkt f) och g).

ARTIKEL 2

Medlemsstaterna bekräftar sina åligganden enligt Genève-konventionen,

som den ändrats i New York-protokollet, utan någon geografisk restrik-

tion av fältet för tillämpning av dessa instrument, och sitt engagemang

för att samarbeta med Förenta Nationernas flyktingkommissarie vid

tillämp-ningen av dessa instrument.

ARTIKEL 3

1. Medlemsstaterna förpliktar sig att varje utlänning som ansöker om asyl

antingen vid deras gränser eller på deras territorium skall få sin asyl-

ansökan prövad.

2. Denna ansökan prövas av en enda medlemsstat i enlighet med de

kriterier som anges i denna konvention. De kriterier som uppräknats i

artiklarna 4 till 8 är tillämpliga i den ordning de anges.

3. Denna ansökan prövas av denna medlemsstat i enlighet med dess

natio-nella lagstiftning och internationella åtaganden.

4. Varje medlemsstat har rätt att pröva en asylansökan som framställs till

den av en utlänning, även om denna prövning inte åligger den i kraft av

de kriterier som anges i denna konvention, under förutsättning att den

asylsökande samtycker till det.

 Bilaga 1

Den medlemsstat som är ansvarig för tillämpning av förut nämnda

kriterier blir således befriad från sina skyldigheter som överförs till den

medlemsstat som önskar pröva asylansökan. Den senare staten skall

informera den medlemsstat som är ansvarig enligt nämnda kriterier om

den har mottagit denna ansökan.

5. Varje medlemsstat behåller möjligheten att, med tillämpning av sin

nationella rätt, skicka en asylsökande till ett tredje land i enlighet med

bestämmelserna i Genève-konventionen, så som den ändrats genom New

York-protokollet.

6. Processen genom vilken det bestäms vilken medlemsstat som, ikraft av

denna konvention. är ansvarig för prövningen av asylansökan inleds från

det att en asylansökan görs för första gången i en medlemsstat.

7. Den medlemsstat i vilken asylansökan har gjorts är förpliktad, under

de villkor som anges i artikel 13 och för att fullfölja processen för att

bestämma den medlemsstat som är ansvarig för prövning av asylansökan,

att återta den asylsökande som befinner sig i en annan medlemsstat och

som har gjort en asylansökan efter att ha återtagit sin ansökan under

gången av processen för bestämmande av ansvarig medlemsstat.

Denna skyldighet upphör om den asylsökande under tiden har lämnat

medlemsstaternas territorium under en period på minst tre månader eller

från en medlemsstat har fått ett uppehållstillstånd som gäller mer än tre

månader.

ARTIKEL 4

Om en asylsökande har en familjemedlem som har erkänd flyktingstatus

enligt Genève-konventionen, som den ändrats genom New York-

protokollet, i en medlemsstat och som lagligen vistas där, är denna stat

ansvarig för prövningen av ansökan under förutsättning att de berörda så

önskar.

Den berörda familjemedlemmen kan inte vara annan än asylsökandens

make eller hans eller hennes omyndiga, ogifta barn som är yngre än 18

år eller hans eller hennes far eller mor om asylsökanden själv är ett

omyndigt, ogift barn yngre än 18 år.

ARTIKEL 5

1. Om asylsökanden är innehavare av ett uppehållstillstånd som är

gällande, är den medlemsstat som beviljade detta tillstånd ansvarig för

prövningen av asylansökan.

2. Om asylsökanden är innehavare av en visering som är gällande, är den

medlemsstat som beviljade denna visering ansvarig för prövningen av

asylansökan, med undantag för följande situationer:

 Bilaga 1

a) om viseringen har utfärdats efter ett skriftligt bemyndigande från en

annan medlemsstat är denna stat ansvarig för prövningen av asylansökan.

Då en medlemsstat först rådfrågar, bland annat av säkerhetsskäl, den

centrala myndigheten i en annan medlemsstat, utgör den senares medgi-

vande inte ett skriftligt bemyndigande i denna bestämmelses mening;

b) om asylsökanden har en transitvisering och gör sin ansökan i en annan

medlemsstat där han inte är underkastad krav på visering, är den senare

medlemsstaten ansvarig för prövningen av asylansökan;

c) om asylsökanden är innehavare av en transitvisering och gör sin

ansökan i den medlemsstat som har beviljat denna visering efter att ha

fått skriftlig bekräftelse från de diplomatiska eller konsulära

myndigheterna i den medlemsstat som är målet för resan att utlänningen

inte behöver visering och uppfyller villkoren för inresa i denna stat, är

den senare ansvarig för prövningen av asylansökan.

3. Om den asylsökande är innehavare av flera uppehållstillstånd eller

viseringar som är gällande, utfärdade av olika medlemsstater, skall

ansva-ret för prövningen åvila medlemsstaterna i följande ordning:

a) den stat som har utfärdat det uppehållstillstånd som ger den längsta

rätten till vistelse eller, för det fall att tillstånden gäller för lika lång

tid,

den stat som har utfärdat det uppehållstillstånd där förfallodagen är mest

avlägsen;

b) den stat som har utfärdat den visering vars förfallodag är mest

avlägsen när de olika viseringarna är av samma beskaffenhet;

c) i fall där viseringarna är av olika beskaffenhet, den stat som har

utfärdat den visering som har den längsta giltighetstiden eller, i fall med

lika lång giltighet, den stat som har utfärdat den visering vars förfallodag

är mest avlägsen. Denna bestämmelse är inte tillämplig på fall där

sökanden är innehavare av en eller flera transitviseringar utfärdade mot

uppvisande av en inresevisering i en annan medlemsstat. I detta fall är

den medlemsstaten ansvarig.

4. Om asylsökanden endast är innehavare av ett eller flera uppehålls-

tillstånd som förfallit inom den senaste tvåårsperioden, eller en eller flera

viseringar som förfallit inom den senaste sexmånadersperioden och som

gjort det möjligt för honom eller henne att inresa i en medlemsstats

territorium, är paragraferna 1, 2 och 3 tillämpliga under den tid som

utlänningen inte har lämnat medlemsstaternas territorium.

När asylsökanden är innehavare av ett eller flera uppehållstillstånd som

förfallit mer än två år tillbaka eller en eller flera viseringar som förfallit

mer än sex månader tillbaka och som gjort det möjligt för honom eller

henne att inresa i en medlemsstats territorium och om utlänningen inte

har lämnat det gemensamma territoriet, är den medlemsstat ansvarig i

vllken ansökan görs.

 Bilaga 1

ARTIKEL 6

När det kan visas att en asylsökande utan tillstånd passerat gränsen till en

medlemsstat, landvägen, sjövägen eller luftvägen, efter att ha kommit

från en stat som inte är medlem i de Europeiska Gemenskaperna, skall

den stat i vilken inresan ägt rum vara ansvarig för prövningen av

asylansökan.

Denna stat upphör emellertid att vara ansvarig om det visas att sökanden

har uppehållit sig i den medlemsstat där asylansökan görs minst sex

månader före ingivandet av ansökan.

ARTIKEL 7

1. Ansvaret för prövning av en asylansökan åligger den medlemsstat som

ansvarar för kontrollen av utlänningens inresa i medlemsstaternas

territorium, utom om utlänningen efter att lagligen ha rest in i en

medlemsstat i vilken han eller hon är viseringsfri gör sin asylansökan i en

annan medlemsstat i vilken han eller hon likaledes är viseringsfri för

inresa i territoriet. I detta fall är den senare medlemsstaten ansvarig för

prövningen av asylansökan.

2. I avvaktan på ikraftträdandet av en överenskommelse mellan

medlems-staterna rörande förutsättningarna för passerandet av yttre

gränser, är den medlemsstat som bemyndigar transit utan visering i

transitzonen på sina flygplatser inte att anse som ansvarig för kontrollen

av inresa med avseende på resenärer som inte lämnar transitzonen.

3. När asylansökan gjorts vid tiden för transit på en medlemsstats flyg-

plats, är denna stat ansvarig för prövningen.

ARTIKEL 8

Då den medlemsstat som är ansvarig för prövningen av asylansökan inte

kan utpekas på basis av andra kriterier som uppräknas i denna konven-

tion, är den första medlemsstaten i vilken asylansökan gjorts ansvarig för

prövningen.

ARTIKEL 9

Varje medlemsstat kan, fastän den inte är ansvarig i enlighet med de

kriterier som anges i denna konvention, av humanitära skäl, grundade

särskilt på familje- eller kulturskäl, pröva en asylansökan på begäran av

en annan medlemsstat och under förutsättningen att den asylsökande så

önskar.

Om den tillfrågade medlemsstaten bifaller denna begäran, överförs

ansva-ret för prövningen av ansökan till den staten.

ARTIKEL 10

 Bilaga 1

1. Den medlemsstat som är ansvarig för prövningen av en asylansökan

vid tillämpningen av de kriterier som anges i denna konvention är

förpliktad att:

a) omhänderta, under de villkor som anges i artikel 11, en asylsökande

som har gjort en ansökan i en annan medlemsstat;

b) slutföra prövningen av asylansökan;

c) åter släppa in eller återtaga, under de villkor som anges i artikel 13, en

asylsökande vars ansökan är under prövning och som olovligen befinner

sig i en annan medlemsstat;

d) återtaga, under de villkor som anges i artikel 13, en asylsökande som

har återkallat en ansökan som är under prövning och som har gjort en

asylansökan i en annan medlemsstat;

e) återtaga, under de villkor som anges i artikel 13, en utlänning vars

ansökan har avslagits och som olovligen befinner sig i en annan

medlemsstat.

2. Om en medlemsstat utfärdar uppehållstillstånd till en asylsökande med

en varaktighet på över tre månader, överförs skyldigheterna enligt

paragraf 1 punkterna a) till e) till den staten.

3. De skyldigheter som anges i paragraf 1 punkterna a) till d) upphör om

utlänningen i fråga har lämnat medlemsstaternas territorium under en

period av minst tre månader.

4. De skyldigheter som anges i paragraf 1 punkterna d) och e) upphör om

den stat som är ansvarig för prövningen av asylansökan har vidtagit eller

genomfört, som följd av återkallelse av eller avslag på ansökan, de

åtgärder som är nödvändiga för att utlänningen skall återvända till sitt

ursprungsland eller till ett annat land dit han lagligen kan bege sig.

ARTIKEL 11

1. Om en medlemsstat i vilken en asylansökan har gjorts bedömer att en

annan medlemsstat är ansvarig för prövningen av denna ansökan, kan

den första staten begära, så snabbt som möjligt och i vart fall inom sex

månader från det att asylansökan gjordes, att den senare staten skall

överta ansvaret för sökanden.

Om begäran om omhändertagande inte görs inom sex månader, faller

ansvaret för prövning av asylansökan på den stat i vilken asylansökan har

gjorts.

2. Begäran om omhändertagande skall innehålla de omständigheter som

gör det möjligt för myndigheterna i den tillfrågade medlemsstaten att

avgöra om den är ansvarig enligt de kriterier som anges i denna

konvention.

 Bilaga 1

3. Vilken stat som är ansvarig i enlighet med dessa kriterier skall avgöras

på basis av den situation som var för handen när asylsökanden gjorde sin

ansökan i en medlemsstat för första gången.

4. Medlemsstaten måste avgöra en begäran om mottagande inom tre

månader räknat från när den inkom. Avsaknad av svar vid utgången av

denna tidsfrist är detsamma som ett accepterande av begäran om

mottagande.

5. Överföringen av en asylsökande från den medlemsstat där ansökan om

asyl gjordes till den medlemsstat som är ansvarig måste ske senast en

månad efter accepterandet av begäran om mottagande eller en månad

efter avgörandet av den rättsliga talan som utlänningen eventuellt fört

mot beslutet om överföring, om denna process medför att beslutet inte får

verkställas.

6. Bestämmelser som fastställs inom ramen för artikel 18 kan senare mer

detaljerat lägga fast de särskilda villkoren för mottagandet.

ARTIKEL 12

När en asylansökan görs till de behöriga myndigheterna i en medlemsstat

av en sökande som befinner sig på en annan medlemsstats territorium,

åligger det den medlemsstat på vilkens territorium sökanden befinner sig

att avgöra vilken medlemsstat som skall vara ansvarig för prövning av

asylansökan. Denna medlemsstat skall informeras utan dröjsmål av den

medlemsstat där ansökan gjorts och är således vid tillämpningen av

denna konvention att anse som den medlemsstat i vilken asylansökan

gjorts.

ARTIKEL 13

En asylsökande skall återtas i de fall som beskrivs i artikel 3 paragraf 7

och i artikel 10 enligt följande:

a) begäran om återtagande måste innehålla de omständigheter som gör

det möjligt för den tillfrågade staten att konstatera att den är ansvarig i

enlighet med artikel 3 paragraf 7 och artikel 10;

b) den stat som tillfrågas om återtagande skall svara på begäran inom åtta

dagar räknat från det att begäran görs. Om den medger ansvar skall den

återta asylsökanden så snart som möjligt och senast inom en månad efter

det att den gått med på återtagande.

2. De bestämmelser som fastställts inom ramen för artikel 18 kan i detalj

precisera de specifika kraven för återtagande.

ARTIKEL 14

1. Medlemsstaterna skall företa ömsesidiga utbyten avseende:

- de nationella lagbestämmelser eller förordningar eller den praxis som är

tillämpliga inom asylområdet,

- de statistiska uppgifter som rör antalet asylsökande per månad och

deras fördelning på nationalitet. Sådan information skall vidarebefordras

varje kvartal genom de Europeiska Gemenskapernas Råds

Generalsekretariat som skall se till att informationen sprids till

medlemsstaterna, till de Europeiska Gemenskapernas Kommission och

till Förenta Nationernas flyktingkommissarie.

 Bilaga 1

2. Medlemsstaterna kan företa ömsesidiga utbyten avseende:

- information av allmän karaktär om nya tendenser rörande asyl-

ansökningar,

- information av allmän karaktär om situationen i asylsökandes

ursprungsländer eller de länder de kommer ifrån.

3. Om den medlemsstat som tillhandahåller den information som åsyftas

i paragraf 2 önskar ge den konfidentiell karaktär, måste denna önskan

respekteras av de andra medlemsstaterna.

ARTIKEL 15

1. Varje medlemsstat skall kommunicera till varje medlemsstat som så

begär den information om enskilda ärenden som är nödvändig för att:

- avgöra den medlemsstat som är ansvarig för prövningen av

asylansökan;

- pröva asylansökan;

- verkställa alla åligganden som följer av denna konvention.

2. Denna information kan endast avse:

- personuppgifter rörande sökanden och, i förekommande fall, medlem-

mar av hans familj (fullständigt namn - i förekommande fall tidigare

namn - smeknamn och pseudonymer - nationalitet - nuvarande och

föregående - födelsedatum och födelseort;

- identitets- och resedokument (passnummer, giltighetstid, datum för

utfärdande, utfärdande myndighet, plats för utfärdande etc);

- annan information som är nödvändig för att fastställa sökandens

identitet;

- orter där sökanden uppehållit sig och resvägar;

- uppehållstillstånd och viseringar som har utfärdats av en medlemsstat;

- platsen där ansökan gjorts;

- datum för en eventuell tidigare asylansökan, datum för den aktuella

ansökan, hur långt handläggningen framskridit och lydelsen av det beslut

som kan ha fattats.

 Bilaga 1

3. Dessutom kan en medlemsstat begära att en annan medlemsstat

meddelar på vilka skäl asylsökanden grundar sin ansökan och, i

förekommande fall, grunderna för beslut som fattats rörande sökanden.

Den medlemsstat som fått begäran avgör om den kan uppfylla den.

Under alla förhållanden är kommunikationen av dessa upplysningar

beroende av den asylsökandes samtycke.

4. Detta utbyte av information skall fullgöras på begäran av en

medlemsstat och kan bara äga rum mellan de myndigheter som har

utsetts av varje medlemsstat och meddelats till den kommitté som anges i

arti- kel 18.

5. Den utväxlade informationen får bara användas för de ändamål som

anges i paragraf 1. I varje medlemsstat får informationen bara vidare-

befordras till myndigheter och domstolar vars uppdrag är att:

- avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för prövningen av

asylansökan;

- pröva asylansökan;

- verkställa alla skyldigheter som följer av denna konvention.

6. Den medlemsstat som överför uppgifter ansvarar för att de är riktiga

och aktuella.

Om det framgår att denna medlemsstat har lämnat uppgifter som inte är

riktiga eller som inte borde ha överförts, skall de mottagande medlems-

staterna informeras om det utan dröjsmål. De är förpliktade att rätta

denna information eller radera den.

7. En asylsökande skall ha rätt att, på begäran, ta del av den information

som utväxlats och som rör honom eller henne under den tid som den

finns tillgänglig.

Om han eller hon konstaterar att informationen inte är riktig eller inte

borde ha överförts, har han eller hon rätt att erhålla rättelse eller radering

av den. Denna rätt utövas i enlighet med de villkor som anges i para-

graf 6.

8. I varje berörd medlemsstat skall överföringen och mottagandet av

utbytt information registreras.

9. Dessa uppgifter skall bevaras under en period som inte är längre än

nödvändigt för de ändamål för vilka den har utväxlats. Nödvändigheten

av att bevara uppgifterna skall bedömas av den berörda medlemsstaten

vid en lämplig tidpunkt.

10. Under alla omständigheter åtnjuter den utväxlade informationen

minst samma skydd som den mottagande staten ger åt information av

liknande karaktär.

 Bilaga 1

11. Om uppgifterna inte behandlas maskinellt utan på något annat sätt,

skall varje medlemsstat vidta lämpliga åtgärder för att genom effektiva

kontrollmetoder garantera att denna artikel åtföljs. Om en medlemsstat

har ett övervakningsorgan av den typ som nämns i paragraf 12, kan de ge

detta organ ansvaret för att garantera detta kontrollarbete.

12. Om en eller flera medlemsstater önskar datorisera behandlingen av

alla eller en del av de uppgifter som nämnts i paragraferna 2 och 3, är

datoriseringen bara möjlig om de berörda staterna har antagit lagstiftning

som är tillämplig på denna behandling och som följer principerna i

Strasbourg-konventionen den 28 februari 1981 om skyddet av personer

vad beträffar databehandling av personuppgifter och om de har anförtrott

den oberoende kontrollen av behandlingen och utnyttjandet av de

överförda uppgifterna i enlighet med konventionen till ett lämpligt

nationellt organ.

ARTIKEL 16

1. Varje medlemsstat kan till den kommitté som åsyftas i artikel 18

framlägga förslag som syftar till revision av denna konvention och som

har som mål att avskaffa svårigheter vid tillämpningen av den.

2. Om det visar sig nödvändigt att göra ändringar i eller tillägg till denna

konvention för att förverkliga målen som uttalats i artikel 8 A i fördraget

om den Europeiska Gemenskapen och när detta förverkligande är

förknippat särskilt med genomförandet av en harmoniserad asylpolitik

och en gemensam viseringspolitik, skall den medlemsstat som har

ordförande-skapet i Europeiska Gemenskapens Råd organisera ett möte

för den kommitté som åsyftas i artikel 18.

3. Ändringar i eller tillägg till denna konvention antas av kommittén som

åsyftas i artikel 18. De träder i kraft i enlighet med bestämmelserna i

artikel 22.

ARTIKEL 17

1. Om en medlemsstat stöter på större svårigheter på grund av en påtaglig

förändring av omständigheter som var rådande vid slutandet av denna

konvention, kan denna medlemsstat underrätta den kommitté som nämns

i artikel 18 så att den kan föreslå åtgärder till medlemsstaterna för att

handskas med denna situation eller anta de ändringar eller tillägg som

framstår som nödvändiga att tillföra denna konvention och som träder i

kraft i enlighet med vad som anges i artikel 16 paragraf 3.

2. Om, efter en tid av sex månader, den situation som beskrivits i

paragraf 1 är likadan, kan kommittén i enlighet med artikel 18 paragraf 2

bemyndiga den medlemsstat som påverkas av denna förändring att

provisoriskt suspendera tillämpningen av denna konventions bestämmel-

ser. En sådan suspension får inte hindra förverkligandet av de mål som

nämnts i artikel 8 A i fördraget om den Europeiska Ekonomiska

Gemenskapen eller motverka medlemsstaternas andra internationella

åligganden.

 Bilaga 1

3. Under tiden för sådan suspension som åsyftas i paragraf 2 skall

kommittén fortsätta sitt arbete för att revidera bestämmelserna i

konventionen om den inte redan har nått fram till en överenskommelse.

ARTIKEL 18

En kommitté skall inrättas bestående av en representant för regeringen i

varje medlemsstat.

Ordförandeskapet i kommittén skall utövas av den medlemsstat som

utövar ordförandeskapet i de Europeiska Gemenskapernas Råd.

De Europeiska Gemenskapernas Kommission kan delta i arbetet i

kommittén och de arbetsgrupper som åsyftas i paragraf 4.

2. Kommittén har ansvaret för att pröva, på begäran av en eller flera

medlemsstater, varje fråga av allmän natur rörande tillämpningen och

tolkningen av denna konvention.

Kommittén beslutar om åtgärder som åsyftas i artikel 11 paragraf 6 och i

artikel 13 paragraf 2 och ger det bemyndigande som åsyftas i artikel 17

paragraf 2.

Kommittén antar, i kraft av artiklarna 16 och 17, ändringar i eller tillägg

till denna konvention.

3. Kommittén fattar sina beslut enhälligt utom när den beslutar enligt

artikel 17 paragraf 2, i vilket fall den fattar beslut med en majoritet av två

tredjedelar av ledamöternas röster.

4. Kommittén antar sina egna procedurregler och kan skapa arbets-

grupper.

Sekretariatet till kommittén och arbetsgrupperna tillhandahålls av de

Europeiska Gemenskapernas Råds Generalsekretariat.

ARTIKEL 19

Vad beträffar Konungariket Danmark är bestämmelserna i denna

konvention inte tillämpliga på Färöarna och Grönland om inte

Konungariket Danmark förklarar motsatsen. En sådan förklaring kan

göras när som helst genom kommunikation till Irlands regering, som

informerar de andra medlemsstaternas regeringar om det.

Vad beträffar republiken Frankrike är bestämmelserna i denna

konvention bara tillämpliga på republiken Frankrikes europeiska

territorium.

Vad beträffar Konungariket Holland är bestämmelserna i denna

konvention bara tillämpliga på Konungariket Hollands europeiska

territorium.

Vad beträffar Storbritannien är bestämmelserna i denna konvention bara

tillämpliga på Förenade Konungariket Storbritannien och Nordirland. De

är inte tillämpliga på de europeiska territorier för vilka Förenade

Konungariket svarar för de externa relationerna utan en förklaring om

motsatsen från Förenade Konungariket. En sådan förklaring kan göras

när som helst genom en kommunikation till Irlands regering, som

informerar de andra medlemsstaternas regeringar om det.

 Bilaga 1

ARTIKEL 20

Denna konvention kan inte vara föremål för någon reservation.

ARTIKEL 21

1. Denna konvention är öppen för anslutning av varje stat som blir

medlem av de Europeiska Gemenskaperna. Anslutningsinstrumenten

deponeras hos Irlands regering.

2. Den träder i kraft i förhållande till varje stat som ansluter sig den första

dagen i den tredje månaden efter depositionen av anslutnings-

instrumenten.

ARTIKEL 22

1. Denna konvention är föremål för ratifikation, accept eller

godkännande. Instrumenten för ratifikation, accept eller godkännande

skall deponeras hos Irlands regering.

2. Irlands regering underrättar regeringarna i de andra Medlemsstaterna

om depositionen av instrumenten för ratifikation, accept eller god-

kännande.

3. Denna konvention träder i kraft den första dagen i den tredje månaden

som följer efter depositionen av instrumenten för ratifikation, accept eller

godkännande från den sista stat som vidtar denna åtgärd.

Den stat hos vilken instrumenten för ratifikation, accept eller

godkännande deponeras skall underrätta medlemsstaterna om datum för

ikraftträdandet av denna konvention.

 Bilaga 2

Sammanfattning av Dublinkonventionen - en inom Utrikesdeparte-

mentet i november 1996 upprättad promemoria

I promemorian konstateras att Sverige genom sin anslutning till

Europeiska unionen förbundit sig att ansluta sig till vissa konventioner

som vid tidpunkten för anslutningen var öppna för undertecknande av de

dåvarande medlemsstaterna. Enligt artikel 3 i anslutningsfördraget (SFS

1994:1501) gäller det sådana konventioner eller instrument på rätts-

väsendets och inrikespolitikens område som är oskiljaktigt förbundna

med Maastrichtfördragets mål.

Konventionen om fastställelse av vilken stat som är ansvarig för att pröva

ansökningar om asyl som inges i en av medlemsstaterna i Europeiska

gemenskaperna, den s.k. Dublinkonventionen, är en sådan konvention

som avses i artikel 3. Den undertecknades av de dåvarande medlems-

staterna i Dublin den 15 juni 1990. Konventionen har dock ännu inte trätt

i kraft eftersom den inte godkänts av samtliga tolv dåvarande medlems-

stater.

Konventionen har enligt inledningen tillkommit för att garantera att var

och en som ansöker om asyl i någon medlemsstat skall få sin

asylansökan prövad och att en asylsökande inte sänds från en

medlemsstat till en annan utan att någon stat anser sig ha ansvar för

prövningen. Konventionen innehåller också bestämmelser om ömsesidigt

utbyte av information.

Huvudprincipen skall enligt konventionen vara att den medlemsstat där

sökanden först rest in eller har haft uppehållstillstånd eller visering eller

där sökanden har familjeanknytning också skall vara ansvarig för

prövningen av en asylansökan även om den gjorts i en annan medlems-

stat. Denna princip stämmer väl överens med svensk lagstiftning och

praxis. På den principen bygger också den nordiska passkontrollöverens-

kommelsen och de bilaterala återtagandeavtal som Sverige har med

Tyskland och Frankrike. Däremot finns det vissa skillnader mellan de

olika avtalen när det gäller förutsättningarna för återtagande liksom i

fråga om de tidsfrister som skall gälla för olika situationer.

Det utbyte av information som tas upp i konventionen gäller såväl

information om enskilda asylsökande som information om de politiska

förhållandena m.m. i andra länder.

I promemorian föreslås att sekretesslagen skall ändras så att det klart

framgår att sekretess gäller för uppgifter som svensk myndighet tagit

emot som en följd av konventionen. Vidare föreslås att det i

utlänningslagen skall föras in en bestämmelse om att asyl får vägras om

utlänningen kan sändas till ett land som tillträtt konventionen.

Promemorians lagförslag

 Bilaga 3

1 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 14 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

14 §2

Sekretess gäller för uppgift som rör utlänning, om det kan antas att

röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för

övergrepp eller annat allvarligt men som föranleds av förhållandet mellan

utlänningen och utländsk stat eller myndighet eller organisation av

utlänningar.

Utöver vad som följer av första stycket gäller sekretess i verksamhet

för kontroll över utlänningar och i ärende om svenskt medborgarskap för

uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående

lider men. I verksamhet för kontroll över utlänningar gäller sekretess

också för anmälan eller annan utsaga av enskild, om det kan antas att fara

uppkommer för den som har gjort anmälan eller avgivit utsagan eller

någon honom närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om

uppgiften röjs. Beträffande beslut i ärende som avses i detta stycke gäller

sekretessen dock endast för uppgifter i skälen.

Utöver vad som följer av första stycket gäller sekretess hos

Totalförsvarets pliktverk och Statens invandrarverk i verksamhet som

avser mottagande och vidarebefordran av upplysningar m.m. om

krigsfångar och andra skyddade personer som avses i Genèvekonven-

tionerna den 12 augusti 1949 rörande skydd för offren i internationella

väpnade konflikter och tilläggsprotokollen till konventionerna, för

uppgift om enskilds vistelseort, hälsotillstånd eller andra personliga

förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom närstående lider men.

Sekretess gäller, i den mån

riksdagen har godkänt avtal härom

med främmande stat eller mellan-

folklig organisation, för uppgifter

som avses i första och andra

styckena och som myndigheten

erhållit på grund av avtalet. Före-

skrifterna i 14 kap. 1 - 3 §§ får inte

i fråga om denna sekretess tilläm-

pas i strid med avtalet.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst femtio

år.

 Bilaga 3

Utan hinder av sekretess enligt första eller tredje stycket eller enligt 2

kap. 1 eller 2 § får uppgifter som avses i tredje stycket lämnas till den

nationella upplysningsbyrån enligt vad som föreskrivs i 8 kap. 13 § lagen

(1994:1720) om civilt försvar och förordningen (1996:xxx) om

skyldighet att lämna upplysningar m.m. om krigsfångar och andra

skyddade personer.

_____________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2 Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

 Bilaga 3

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §2

En utlänning som avses i 1 § har rätt till asyl.

Asyl får dock vägras om

1. det av hänsyn till vad som är känt om utlänningens tidigare verk-

samhet eller med hänsyn till rikets säkerhet finns synnerliga skäl att inte

bevilja asyl,

2. det beträffande en utlänning som omfattas av 1 § 2 eller 3 på grund

av brottslighet eller någon annan omständighet finns särskilda skäl att

inte bevilja asyl,

3. utlänningen har rest in från Danmark, Finland, Island eller Norge

och kan sändas åter till något av dessa länder i enlighet med en överens-

kommelse mellan Sverige och det landet, såvida det inte är uppenbart att

han inte kommer att beviljas uppehållstillstånd där,

4. utlänningen i annat fall före ankomsten till Sverige har uppehållit sig

i ett annat land än hemlandet och, om han återsänds dit, är skyddad mot

förföljelse eller, i förekommande fall, mot att sändas till en krigsskåde-

plats eller till hemlandet och också mot att sändas vidare till ett annat

land där han inte har motsvarande skydd,

5. utlänningen har särskild

anknytning till ett annat land

och där är skyddad på det sätt

som anges i 4.

5. utlänningen har särskild

anknytning till ett annat land och

där är skyddad på det sätt som

anges i 4, eller

6. utlänningen kan sändas till ett

land som tillträtt konventionen om

fastställelse av vilken stat som är

ansvarig för att pröva ansökningar

om asyl som inges i en av med-

lemsstaterna i europeiska gemen-

skaperna och i det landet är

skyddad på det sätt som anges i 4.

Regeringen får föreskriva undantag från andra stycket 4 för de fall då

utlänningens anknytning till Sverige är av sådan art att han inte bör nekas

att få sin ansökan om asyl prövad här.

________________

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Remissinstanser

 Bilaga 4

Följande remissinstanser har yttrat sig över Dublinkonventionen - en

inom Utrikesdepartementet i november 1996 upprättad promemoria.

Justitiekanslern

Kammarrätten i Jönköping

Rikspolisstyrelsen

Statens invandrarverk

Utlänningsnämnden

Sveriges advokatsamfund

Rädda Barnens riksförbund

Lagrådsremissens lagförslag

 Bilaga 5

1. Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 14 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

14 §

Sekretess gäller för uppgift som rör utlänning, om det kan antas att

röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för

övergrepp eller annat allvarligt men som föranleds av förhållandet mellan

utlänningen och utländsk stat eller myndighet eller organisation av

utlänningar.

Utöver vad som följer av första stycket gäller sekretess i verksamhet

för kontroll över utlänningar och i ärende om svenskt medborgarskap för

uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående

lider men. I verksamhet för kontroll över utlänningar gäller sekretess

också för anmälan eller annan utsaga av enskild, om det kan antas att fara

uppkommer för att den som har gjort anmälan eller avgivit utsagan eller

någon honom närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om

uppgiften röjs. Beträffande beslut i ärende som avses i detta stycke gäller

sekretessen dock endast för uppgifter i skälen.

Utöver vad som följer av första stycket gäller sekretess hos

Totalförsvarets pliktverk och Statens invandrarverk i verksamhet som

avser mottagande och vidarebefordran av upplysningar m.m. om

krigsfångar och andra skyddade personer som avses i Genèvekonven-

tionerna den 12 augusti 1949 rörande skydd för offren i internationella

väpnade konflikter och tilläggsprotokollen till konventionerna, för

uppgift om enskilds vistelseort, hälsotillstånd eller andra personliga

förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom närstående lider men.

Sekretess gäller, om riksdagen

har godkänt avtal om detta med

främmande stat eller mellanfolklig

organisation, för uppgifter som

avses i första och andra styckena

och som myndigheten fått enligt

avtalet. Föreskrifterna i 14 kap. 1 -

3 §§ får i fråga om denna sekretess

inte tillämpas i strid med avtalet.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst femtio

år.

 Bilaga 5

Utan hinder av sekretess enligt första eller tredje stycket eller enligt 2

kap. 1 eller 2 § får uppgifter som avses i tredje stycket lämnas till den

nationella upplysningsbyrån enligt vad som föreskrivs i 8 kap. 13 § lagen

(1994:1720) om civilt försvar och förordningen (1996:1475) om skyl-

dighet att lämna upplysningar m.m. om krigsfångar och andra skyddade

personer.

_____________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2. Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

 Bilaga 5

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §2

Utlänningar som avses i 2 och 3 §§ har rätt till uppehållstillstånd.

Uppehållstillstånd får dock vägras om

1. det beträffande flyktingar enligt 2 § och skyddsbehövande enligt 3 §

första stycket 2 och 3 av hänsyn till vad som är känt om utlänningens

tidigare verksamhet eller med hänsyn till rikets säkerhet finns synnerliga

skäl att inte bevilja uppehållstillstånd, eller

2. det beträffande en skyddsbehövande som omfattas av 3 § första

stycket 2 på grund av brottslighet eller någon annan omständighet som

hänför sig till den skyddsbehövandes person finns särskilda skäl att inte

bevilja uppehållstillstånd,

3. utlänningen har rest in från Danmark, Finland, Island eller Norge

och kan sändas åter till något av dessa länder i enlighet med en överens-

kommelse mellan Sverige och det landet, såvida det inte är uppenbart att

han inte kommer att beviljas uppehållstillstånd där,

4. utlänningen i annat fall före ankomsten till Sverige har uppehållit sig

i ett annat land än hemlandet och, om han återsänds dit, är skyddad mot

förföljelse eller mot att sändas till hemlandet och också mot att sändas

vidare till ett annat land där han inte har motsvarande skydd, eller

5. utlänningen har särskild

anknytning till ett annat land

och där är skyddad på det sätt

som anges i 4.

5. utlänningen har särskild

anknytning till ett annat land och

där är skyddad på det sätt som

anges i 4, eller

6. utlänningen kan sändas till ett

land som tillträtt konventionen om

fastställelse av vilken stat som är

ansvarig för att pröva ansökningar

om asyl som inges i en av med-

lemsstaterna i europeiska gemen-

skaperna och utlänningen är

skyddad i det landet på det sätt

som anges i 4.

________________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

LAGRÅDET

 Bilaga 6

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-02-10

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan

Munck, regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 6 februari 1997 (Utrikesdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

2. lag om ändring i utlänningslagen (1989:529).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Bengt

Ranland.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 februari 1997

Närvarande: statsminister[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Hjelm-Wallén

Regeringen beslutar proposition 1996/97:87 Dublinkonventionen

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1996:1468.

1 Lagen omtryckt 1994:515.

2 Senaste lydelse 1996:1379.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Lydelse enligt prop. 1996/97:4.

1 Lagen omtryckt 1994:515.

2 Senaste lydelse 1995:773.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1996:1468.

1 Lagen omtryckt 1994:515.

2 Senaste lydelse 1996:1379.

Prop. 1996/97:87

45

1