Utvecklingen inom 

den kommunala sektorn

Regeringens skrivelse 

2006/07:102

2006 

1 

Regeringens skrivelse 

2006/07:102 

Utvecklingen inom den kommunala sektorn Skr. 

2006/07:102 

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen. 

Stockholm den 3 april 2007 

Fredrik[REDACTED_EFTERNAMN] 

Mats[REDACTED_EFTERNAMN] 

(Finansdepartementet) 

Skrivelsens huvudsakliga innehåll 

I skrivelsen lämnar regeringen en översiktlig redovisning av hur ekonomin 

och verksamheten i kommuner och landsting har utvecklats de senaste 

åren. 

Redovisningen av den ekonomiska utvecklingen innefattar i huvudsak 

utvecklingen av kommunsektorns andel i samhällsekonomin, resultatutvecklingen 

för kommuner och landsting, sysselsättningsutvecklingen 

samt utvecklingen av statliga bidrag till kommunsektorn. 

Redovisningen av utvecklingen i den kommunala verksamheten omfattar 

i första hand de obligatoriska verksamheterna skola, vård och omsorg. 

Redovisningen syftar till att beskriva hur dessa verksamheter utvecklats 

i förhållande till de nationella mål som riksdagen och regeringen 

har formulerat. 

Redovisningen av de kommunala verksamheterna avser i huvudsak 

förhållandena t.o.m. verksamhetsåret 2005. De årtal som redovisas kan 

variera mellan olika verksamhetsområden, bl.a. beroende på när den 

offentliga statistiken finns tillgänglig. Förutsättningarna för de olika 

verksamhetsområdena att redovisa graden av måluppfyllelse är också 

olika.

Skr. 2006/07:102

2 

Innehållsförteckning 

1 Sammanfattning.................................................................................4 

1.1 Kommunal ekonomi............................................................4 

1.2 De kommunala verksamheterna..........................................5 

1.3 Valet 2006 ...........................................................................8 

2 Kommunal ekonomi ..........................................................................9 

2.1 Mål för den kommunala ekonomin.....................................9 

2.2 Resultatförbättring i kommunsektorn även 2006................9 

2.3 Positiva resultat för en majoritet av landets kommuner 

och landsting även 2006....................................................11 

2.4 God ekonomisk hushållning .............................................17 

2.5 Anslaget för särskilda insatser i vissa kommuner och 

landsting ............................................................................21 

2.6 Nettokostnader i olika verksamheter ................................22 

2.7 Köp av verksamhet ...........................................................24 

2.8 Kommunal personal ..........................................................26 

2.9 Statsbidrag till kommunsektorn ........................................29 

2.10 Kommunala skattesatser ...................................................34 

2.11 Kommunalekonomisk utjämning......................................35 

2.12 Kostnadsutjämning för funktionshindrade (LSS) .............37 

3 Hälso- och sjukvårdspolitik.............................................................39 

3.1 Verksamhetsområde hälso- och sjukvård .........................39 

3.2 Verksamhetsområde tandvård...........................................59 

4 Socialtjänst ......................................................................................64 

4.1 Äldreomsorg .....................................................................64 

4.2 Insatser för personer med funktionshinder .......................73 

4.3 Individ och familjeomsorg................................................78 

5 Förskoleverksamhet, skolbarnsomsorg, skola och 

vuxenutbildning...............................................................................91 

5.1 Förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg .......................91 

5.2 Förskoleklass.....................................................................97 

5.3 Grundskolan......................................................................98 

5.4 Gymnasieskola................................................................103 

5.5 Obligatorisk särskola och gymnasiesärskola ..................109 

5.6 Vuxenutbildning .............................................................110 

6 Demokrati och organisation ..........................................................116 

6.1 Valet 2006 .......................................................................116 

6.2 Folkomröstningar............................................................117 

6.3 Förtroendevalda ..............................................................117 

6.4 Demokratiarbetet på lokal nivå.......................................118 

6.5 Förändringar av kommunernas politiska organisation....119 

7 EU:s påverkan på kommuner och landsting..................................120 

7.1 EU:s upphandlings- och statsstödsregler ........................120 

7.2 Miljö, livsmedel och djurskydd ......................................121 

7.3 Hälso- och sjukvård ........................................................122 

7.4 Regional utvecklingspolitik ............................................122

Skr. 2006/07:102

3 

8 Introduktion av nyanlända invandrare...........................................124 

8.1 Kostnader och prestationer .............................................127 

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 april 2007..........130

Skr. 2006/07:102

4 

1 Sammanfattning 

1.1 Kommunal ekonomi 

För kommunsektorn som helhet förbättrades resultatet ytterligare under 

2006. Det sammantagna överskottet uppgick enligt preliminära uppgifter 

till 15,3 miljarder kronor före extraordinära poster. Kommunerna 

redovisade sammantaget ett överskott på 13,4 miljarder kronor och 

landstingen 1,9 miljarder kronor. 

Enligt preliminära resultat för 2006 hade över 280 av 290 kommuner 

positiva resultat före extraordinära poster. Av landstingen hade 18 av 20 

positiva resultat. 

Kommunernas nettokostnader ökade med nära 18 procent 

(51 miljarder kronor) mellan 2001 och 2005. Löneökningar förklarar en 

stor del av kostnadsutvecklingen för alla verksamheter. Den 

sammantagna kostnaden för löner ökade med nästan 43 miljarder kronor. 

En fastprisberäkning av kostnadsutvecklingen visar att de reala 

kostnaderna 2005 ökade inom handikappomsorgen, barnomsorgen, 

gymnasiet och hälso- och sjukvården. Däremot minskade de reala 

kostnaderna något inom individ- och familjeomsorgen, äldreomsorgen 

och grundskolan. 

Den del av kommunernas verksamhet som utförs av företag och 

föreningar ökade något 2005. Sedan 2000 har ökningen varit störst inom 

utbildningsverksamheten där andelen mer än fördubblats. Störst andel 

finns inom individ- och familjeomsorg. 

Totalt var 1 096 000 personer anställda i kommuner och landsting 

2005, vilket innebar en ökning med 27 000 mellan 2001 och 2005. 

Fördelningen kvinnor och män inom kommuner och landsting har inte 

förändrats nämnvärt mellan 2001 och 2005. Av de anställda 2005 var 

79,4 procent kvinnor. 

Sjukfrånvaron i den kommunala sektorn varierade stort mellan olika 

yrken. Högst sjukfrånvaro i de 15 vanligaste yrkena fanns bland 

vårdbiträden och städare och lägst bland grundskolelärare och 

gymnasielärare. 

Löneskillnaderna mellan kvinnor och män var små i kommunerna i 

likhet med tidigare år. Löneskillnaderna minskade betydligt och 

utjämnades nästan helt för kommunerna, när hänsyn togs till skillnader i 

yrke, ålder, utbildning, arbetstid och yrke i en s.k. standardvägning. Efter 

standardvägning var kvinnors lön som andel av männens drygt 

99 procent 2005 i kommunerna. Löneskillnaderna var något större i 

landstingen. 

Det fanns 2006 totalt 104 anslag på statsbudgeten som omfattade 

bidrag till kommunsektorn. De specialdestinerade statsbidragen ökade 

sin andel av de totala statsbidragen från 33 till 41 procent mellan 2002 

och 2006. Sammantaget ökade de specialdestinerade bidragen under 

perioden 2002–2006 från 40,8 till 45,1 miljarder kronor, varav 

läkemedelsförmånen stod för en betydande del. 

Mellan 2006 och 2007 sjönk den genomsnittliga skattesatsen för första 

gången sedan 2002. Av 24 kommuner som sänkte skatten var

Skr. 2006/07:102

5 

12 förortskommuner, varav sju i Stockholms län. I sex kommuner och ett 

landsting höjdes skatten mellan 2006 och 2007. 

1.2 De kommunala verksamheterna 

Hälso- och sjukvård 

Socialstyrelsen redovisar att Sveriges hälso- och sjukvård har fått ett 

flertal positiva omdömen i internationella granskningar. De positiva 

omdömena rörde den svenska befolkningens hälsotillstånd, hälso- och 

sjukvårdens kvalitet och valfriheten inom vården. 

Trots dessa goda omdömen finns det områden där den svenska hälso och 

sjukvården kan bli bättre såsom exempelvis inom tillgängligheten till 

primärvården, olikheterna i vård mellan landstingen samt rehabilitering 

inom psykiatri och missbrukarvård. Att åstadkomma kortare väntetider 

och kortare vårdköer är det som befolkningen anser vara viktigast i sitt 

eget landsting. Ingenting tyder på att befolkningen anser att det har skett 

några förbättringar när det gäller väntetid till besök hos allmänläkare 

mellan 2002 och 2005. Effekterna av den vårdgaranti som infördes i 

november 2005 än så länge oklara. Enligt mätningar i november 2006 får 

var fjärde patient ofrivilligt vänta längre än 90 dagar på behandling. 

Socialstyrelsens och den nationella psykiatrisamordnarens rapporter 

visar att det finns fortsatt stora behov av förbättringar av vård och stöd 

till personer med psykisk sjukdom eller psykiska funktionshinder. 

Nettokostnaderna för hälso- och sjukvården uppgick under 2005 till 

160,9 miljarder kronor, inklusive läkemedelsförmånerna. 

Tandvård 

Andelen barn som bedömdes kariesfria i det primära bettet 

(mjölktandsbettet) ökade mellan 1985 och 2005, men under den senaste 

femårsperioden har det inte skett någon större förändring. Värdena har 

dock försämrats något för den tredjedel av barnen som har den sämsta 

tandhälsan. 

Enligt preliminära uppgifter för 2005 minskade tandvårdens totala 

kostnader med drygt 1 procent jämfört med 2004. 

Socialtjänst 

Äldreomsorg 

Det totala antalet äldre som fick hjälp av något slag minskade svagt 

mellan 2001 och 2005. Antalet personer med hemtjänst ökade och antalet 

personer i särskilt boende minskade. 

Det pågår en utveckling i kommunerna i riktning mot en ökad 

systematisk verksamhetsuppföljning, vilket är en god grund för 

utvecklingen av ett enhetligt nationellt system för öppna jämförelser. 

Icke verkställda beslut är fortfarande ett problem, liksom avslag trots 

bedömt behov, främst när det gäller särskilt boende. I vissa ärenden tar

Skr. 2006/07:102

6 

det lång tid innan ett beslut verkställs. Omfattningen av problemet 

förändrades inte mellan 2004 och 2005. 

Kommunernas kostnader för vård och omsorg om äldre uppgick 2005 

till 80,3 miljarder kronor. 

Insatser för personer med funktionshinder 

Kvaliteten har förbättrats inom handikappomsorgen men det finns 

områden där brister kvarstår enligt länsstyrelserna. Tillämpningen av 

LSS börjar bli mer likvärdig mellan kommunerna och kraven på 

dokumentation har medfört ett tydligare individperspektiv. Bemanningen 

har dock blivit lägre i bostäder med särskild stöd och service. 

År 2005 hade ca 54 300 personer, varav 30 800 män och 

23 500 kvinnor, en eller flera insatser enligt LSS, exklusive insatsen 

rådgivning och annat personligt stöd. 

Kommunernas kostnader för LSS uppgick 2005 till ca 27,7 miljarder 

kronor. I fasta priser var kostnadsökningen 15 procent mellan 2001 och 

2005. Huvuddelen av kostnaderna för handikappomsorgen avsåg 

kostnader för insatser enligt LSS och kommunernas andel av kostnaden 

för LASS. Mest ökade kostnaderna för personlig assistans, 41 procent. 

Individ och familjeomsorg 

År 2005 fick drygt 225 000 hushåll, bestående av 407 000 personer, 

ekonomiskt bistånd någon gång under året. Antalet biståndsmottagare har 

sjunkit med 44 procent sedan 1998, då antalet var som högst. 

Under 2006 uppgick kostnaderna för ekonomiskt bistånd (inklusive 

introduktionsersättning till flyktingar och vissa andra invandrare) till 

8,7 miljarder kronor, vilket är i det närmaste oförändrat jämfört med 

2005. 

Det sker en förstärkning av förebyggande och öppna insatser inom 

barn- och ungdomsvården. Antalet barn och ungdomar med 

öppenvårdsinsats var ganska konstant under 2001–2005 medan antalet 

barn och unga som fick heldygnsvård ökade. År 2005 uppgick 

kostnaderna för barn- och ungdomsvården till 11,2 miljarder kronor. 

Inom missbruksområdet rapporterar länsstyrelserna att många 

kommuner arbetar för att skapa en sammanhållen och heltäckande 

vårdkedja och satsar på drogförebyggande och uppsökande insatser. 

Antalet personer inom missbrukarvården låg totalt sett på ungefär samma 

nivå 2001–2005. Fler får dock öppna insatser och färre dygnsvård. År 

2005 uppgick kommunernas kostnader för missbrukarvården till 

4,7 miljarder kronor. 

Förskoleverksamhet, skola och vuxenutbildning 

Förskolverksamhet och skolbarnsomsorg 

Internationella undersökningar framhåller den svenska förskolan som 

ledande bland världens länder i kvalitetshänseende. Skolverket har

Skr. 2006/07:102

7 

kunnat konstatera att förskolornas arbete med barnens utveckling och 

lärande överlag är av god kvalitet i förhållande till läroplanens mål. 

Skolverket följer regelbundet upp hur kommunerna uppfyller kravet på 

plats utan oskäligt dröjsmål. Den senaste uppföljningen för 2005 visar att 

nästan alla kommuner kunde erbjuda plats inom den utsatta tiden. 

Enligt Skolverkets avslutande utvärdering av maxtaxereformen har 

samtliga kommuner infört maxtaxa i förskoleverksamheten och 

skolbarnsomsorgen. En allt högre andel barn var inskrivna i förskolan 

vilket tyder på att efterfrågan har ökat. Utvecklingen var den motsatta 

inom familjedaghem, där andelen inskrivna barn minskade. 

Den totala kostnaden för förskolan uppgick 2005 till 37,6 miljarder 

kronor. Den totala kostnaden för fritidshem 2005 var 10,4 miljarder 

kronor. 

Grundskola 

Av dem som lämnade grundskolan våren 2006 var 89,5 procent behöriga 

till gymnasieskolan, vilket är en liten ökning jämfört med året innan. 

Enligt Skolverket når flickor bättre skolresultat än pojkar inom 15 av 

totalt 16 ämnen i grundskolan. Skillnaderna mellan pojkarnas och 

flickornas resultat är lika stora oavsett social eller utländsk bakgrund. 

Kostnaden för grundskolan uppgick 2005 till 71,4 miljarder kronor. 

Kostnaden per elev i grundskolan var 70 700 kronor. Under större delen 

av 1990-talet minskade kostnaden per elev, men under de senaste åren 

har kostnaderna per elev ökat. 

Gymnasieskola 

Den genomsnittliga betygspoängen läsåret 2005/06 var oförändrad 

jämfört med föregående läsår. Av nybörjarelever i årskurs 1 i 

gymnasieskolan hösten 2003 fick 68,3 procent slutbetyg inom tre år 

(inkl. individuella program). 

Läsåret 2005/06 uppnådde 89,2 procent av de elever som fick slutbetyg 

grundläggande behörighet till universitets- och högskolestudier, vilket är 

en svag ökning jämfört med föregående år. 

Den totala kostnaden för gymnasieskolan var 29,9 miljarder kronor 

2005. Jämfört med 2004 har kostnaden för gymnasieskolan ökat med 

drygt fem procent. 

Obligatorisk särskola och gymnasiesärskola 

Kostnaderna för särskolan var 5,5 miljarder kronor 2005, en ökning med 

ca fem procent sedan 2004. Kommunernas ersättningar till fristående 

särskolor uppgick till 231 miljoner kronor. Andelen elever i särskolan 

varierar kraftigt mellan olika kommuner. 

Vuxenutbildning 

Tillgången till kommunal vuxenutbildning har varit tillfredställande och 

de studerande har nått goda studieresultat, enligt Skolverket. Den totala

Skr. 2006/07:102

8 

kostnaden för den kommunala vuxenutbildningen uppgick 2005 till ca 

4,4 miljarder kronor, en minskning jämfört med 2004 med 2,8 procent i 

fasta priser. 

Introduktion av nyanlända invandrare 

I Integrationsverkets årsredovisning för 2005 understryks behovet av 

strukturella förändringar när det gäller introduktionen av nyanlända 

invandrare. Ett annat område med behov av insatser är arbetsmarknaden. 

Flera rapporter har visat på brister i introduktionen för barn och 

ungdomar. Bland annat understryks behovet av individanpassad 

introduktion för nyanlända elever. Generellt gäller att det brister i 

samverkan inom kommunen och med föräldrarna kring barns och 

ungdomars introduktion, att målen är alltför snävt inriktade på vuxna 

samt att det saknas helhetssyn kring introduktionen. Integrationsverket 

påpekar att det finns klara behov av ökad samverkan mellan 

kommunernas introduktionsansvariga och skolan samt med 

arbetsförmedlingen när det gäller äldre ungdomar. 

Under perioden 2002–2006 tog Sverige emot drygt 70 000 flyktingar 

eller skyddsbehövande. Integrationsverket hade 2006 slutit överenskommelser 

med 233 kommuner om introduktionsplatser, vilket har 

bidragit till att nyanlända flyktingar har kunnat bosätta sig över hela 

Sverige. 

1.3 Valet 2006 

Den 17 september 2006 genomfördes val till riksdagen, landstingsfullmäktige 

och kommunfullmäktige. Valdeltagandet ökade i samtliga 

val. 

Valdeltagandet skiljer sig avsevärt mellan landets kommuner. 

Sammantaget ökade valdeltagandet i riksdagsvalet i 277 kommuner och 

sjönk i 13 kommuner. Personrösterna minskade i både kommun- och 

landstingsvalen jämfört med valet 2002.

Skr. 2006/07:102

9 

2 Kommunal ekonomi 

2.1 Mål för den kommunala ekonomin 

Målet för politikområdet allmänna bidrag till kommuner är att skapa 

goda och likvärdiga förutsättningar för kommuner och landsting att 

uppnå de nationella målen inom olika verksamheter. Det övergripande 

målet för den kommunala ekonomin anges i kommunallagen (1991:900). 

Kommuner och landsting skall ha en god ekonomisk hushållning i sin 

verksamhet och i sådan verksamhet som bedrivs av andra juridiska 

personer. Det innebär att även kommunala bolag omfattas av 

bestämmelsen. 

2.2 Resultatförbättring i kommunsektorn även 2006 

För kommunsektorn som helhet förbättrades resultatet ytterligare under 

2006. Det sammantagna överskottet uppgick enligt preliminära uppgifter 

till 15,3 miljarder kronor före extraordinära poster (se tabell 2.1). 

Kommunerna redovisade sammantaget ett överskott på 13,4 miljarder 

kronor och landstingen ett överskott på 1,9 miljarder kronor. Medan 

resultatet förbättrades ytterligare för kommunerna så försämrades 

landstingens resultat jämfört med 2005. En förklarande faktor till 

landstingens försämrade resultat 2006 är jämförelsestörande poster av 

engångskaraktär på sammanlagt 3,9 miljarder kronor som redovisats som 

kostnader och därmed påverkat resultatet negativt. 

Tabell 2.1 Kommunernas och landstingens samlade resultaträkningar 

Miljarder kronor, löpande priser 

Kommuner Landsting 

2004 2005 2006* 2004 2005 2006 

Verksamhetens nettokostnader -316,3 -328,2 -343,4 -170,6 -177,1 -189,9 

Skatteintäkter 277,0 285,3 302,4 141,8 147,1 155,9 

Generella statsbidrag 38,6 48,3 50,5 29,0 34,1 35,8 

Finansiella poster 3,1 3,6 3,9 -0,4 0,1 0,1 

Resultatet före extraordinära 

poster 

2,4 9,0 13,4 -0,2 4,2 1,9 

Extraordinära poster 2,8 2,4 6,3 0,0 0,1 -0,1 

Årets resultat 5,2 11,4 19,7 -0,2 4,3 1,8 

* Kommunernas samlade resultaträkning 2006 är preliminär. 

Källor: Statistiska centralbyrån och Sveriges Kommuner och Landsting. 

Diagram 2.1 visar de årliga förändringarna av kommunsektorns resultat 

uppdelat på olika komponenter enligt kommunala redovisningsprinciper. 

Till skillnad från tabell 2.1, som visar de samlade resultatnivåerna, kan 

inte resultaten utläsas av diagrammet, utan endast de underliggande 

delkomponenternas förändringar.

Skr. 2006/07:102

10 

Diagram 2.1 Resultatförändring i kommunsektorn 

Resultat före extraordinära poster. Miljarder kronor, löpande priser. 

-40

-30

-20

-10

0

10

20

30

40

2002 2003 2004 2005 2006

Verksamhetens

intäkter

Finansnetto

Generella statsbidrag

Skattehöjning

Skatteunderlag

Verksamhetens

kostnader

Summa

resultatförändring

Anm. För att tydliggöra den underliggande utvecklingen av generella statsbidrag och 

skatteintäkter har effekten av olika tekniska justeringar exkluderats. 

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Resultatet i kommunsektorn som helhet förbättrades för fjärde året i rad. 

Den fortsatta resultatförbättringen 2006 förklaras av flera faktorer. 

Skatteintäkterna ökade med drygt 25 miljarder kronor 2006 jämfört med 

året innan till följd av en ökning i skatteunderlaget. Cirka 3 miljarder 

kronor av förändringen i skatteintäkterna mellan 2005 och 2006 kan 

förklaras av skillnaden mellan prognos och utfall av slutavräkningen 

avseende 2005 års skatteintäkter. Ökningen av generella statsbidrag var 

knappt 3,3 miljarder kronor under. Riktade statsbidrag utbetalda till 

kommunsektorn ökade med nära 4 miljarder kronor 2006. Dessutom 

ökade tillskotten på statens inkomstsida med 2,5 miljarder kronor (se 

vidare avsnitt 2.9). 

År 2006 ökade verksamhetens kostnader mer än under något av de 

föregående åren under perioden 2002–2005. En orsak till ökningen var 

jämförelsestörande poster av engångskaraktär som påverkat landstingens 

samlade resultat negativt. Resultatet påverkades dock i andra riktningen 

av att verksamhetens intäkter, som bl.a. består av kommunala avgifter 

och riktade statsbidrag, samtidigt ökade med 10,2 miljarder kronor, 

vilket även det är mer än något annat år under perioden. Detta trots att 

utvecklingen av kommunala avgifter dämpades av olika avgiftstak, 

såsom maxtaxor och högkostnadsskydd.

Skr. 2006/07:102

11 

2.3 Positiva resultat för en majoritet av landets 

kommuner och landsting även 2006 

Resultaten i kommuner och landsting 

Andelen kommuner och landsting med positiva resultat före extraordinära 

poster har under perioden 1998 till 2006 mer än fördubblats. 

Enligt preliminära resultat för 2006 hade över 280 kommuner positiva 

resultat före extraordinära poster. År 2006 uppnådde 18 landsting 

positiva resultat före extraordinära poster. 

Diagram 2.2 Andel kommuner och landsting med positivt resultat före 

extraordinära poster 1998–2006 

0

20

40

60

80

100

1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006

Kommuner Landsting

Källor: Statistiska centralbyrån, Sveriges Kommuner och Landsting samt 

Finansdepartementet. 

Kommunernas ekonomi 

Kommunernas resultat före extraordinära poster uppgick till 

13,4 miljarder kronor 2006 vilket är 4,4 miljarder kronor bättre än året 

innan. För att god ekonomisk hushållning skall anses vara uppnått brukar 

tumregeln att resultatet före extraordinära poster skall uppgå till 

2 procent av skatteintäkter, generella statsbidrag och utjämning 

användas. För kommunerna sammantaget uppgick nyckeltalet till 

3,8 procent (se tabell 2.2) 2006. Spridningen mellan kommunerna visar 

att nyckeltalet som högst uppgick till nära 15 procent och som lägst till 

minus en procent. 

Mellan 2005 och 2006 höjde 7 kommuner kommunalskatten och 

21 kommuner sänkte skatten. Av de kommuner som höjde skatten 

uppvisade en kommun sämre resultat före extraordinära poster jämfört 

med 2005, men dock ett positivt resultat. För de kommuner som sänkte 

skatten uppvisade tio kommuner sämre resultat än 2005. De kommuner 

som hade störst skattesänkning hade inte sämre resultat 2006 jämfört 

med 2005. 2 av de totalt 21 kommunerna som sänkte skatten uppvisade 

negativa resultat före extraordinära poster.

Skr. 2006/07:102

12 

Fler och större andel kommuner med positiva resultat före extraordinära 

poster samt minskad spridning mellan kommunerna 

I tabell 2.2 visas ovägda genomsnittsresultat för kommunerna uppdelat 

på län. Kommunerna i Hallands län redovisade det bästa genomsnittliga 

resultatet före extraordinära poster medan kommunerna i Södermanlands 

län hade det sämsta resultatet. Det genomsnittliga resultatet för riket 

uppgick till 1 472 kronor per invånare. Största överskottet för en enskild 

kommun uppgick till nära 5 000 kronor per invånare och det största 

underskottet till ca 500 kronor per invånare. Spridningen av resultaten 

före extraordinära poster har minskat jämfört med året innan. Andelen 

kommuner som hade ett överskott som var större än 1 000 kronor per 

invånare ökade jämfört med föregående året. 

Tabell 2.2 Invånare, resultat före extraordinära poster, resultat i förhållande 

till skatteintäkter och generella statsbidrag och nettokostnadernas 

andel av skatteintäkter och generella statsbidrag per län 2006. 

Län Invånare 

2006 

Resultat 

före 

extraordinära 

poster, kr 

per inv. 

Resultat i 

förhållande 

till skatteintäkter 

och 

generella 

statsbidrag 

Nettokostnadernas 

andel av 

skattintäkter 

och generella 

statsbidrag 

Stockholm 1 918 104 1 678 4,6% 96,5% 

Uppsala 319 925 1 371 3,5% 96,0% 

Södermanland 263 099 730 1,9% 98,9% 

Östergötland 417 966 1 311 3,3% 96,6% 

Jönköping 331 539 1 041 2,6% 97,3% 

Kronoberg 179 635 1 416 3,5% 97,6% 

Kalmar 233 776 1 637 4,0% 97,6% 

Gotland 57 297 928 2,3% 97,1% 

Blekinge 151 436 747 2,0% 98,4% 

Skåne 1 184 500 1 727 4,8% 96,4% 

Halland 288 859 2 062 5,5% 95,4% 

Västra Götaland 1 538 284 1 337 3,4% 96,9% 

Värmland 273 489 1 417 3,4% 96,5% 

Örebro 275 030 1 190 2,9% 97,1% 

Västmanland 248 489 1 159 2,9% 97,4% 

Dalarna 275 711 985 2,3% 97,7% 

Gävleborg 275 653 1 652 4,0% 96,5% 

Västernorrland 243 978 1 006 2,3% 98,5% 

Jämtland 127 020 1 521 3,1% 97,1% 

Västerbotten 257 581 1 357 2,8% 97,0% 

Norrbotten 251 886 1 375 2,9% 97,0% 

Riket 9 113 257 1 47 3,8% 97,3% 

Källa: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Det finns inget entydigt samband mellan en kommuns storlek och dess 

resultat. Generellt sett fanns dock de bästa resultaten per invånare, i likhet 

med året innan, bland landets större kommuner. De sämsta genomsnittliga 

resultaten fanns i gruppen med färre än 10 000 invånare. 

De 

senaste åren har annars gruppen med färre än 5 000 invånare varit den 

med sämst resultat.

Skr. 2006/07:102

13 

Nettokostnadernas utveckling 

Mellan 2003 och 2005 minskade nettokostnadsökningen för att 2006 

återigen öka. Nettokostnadsökningen låg på drygt 4 procent 2006. 

Spridningen av nettokostnadsökningen varierade mellan en minskning 

med drygt 5 procent, till en ökning med drygt 12 procent. 

Nyckeltalet nettokostnadernas andel av skatteintäkter, generella statsbidrag 

och utjämning, visar om skatteintäkter, generella statsbidrag och 

utjämning täcker kostnaderna för den löpande verksamheten. År 2006 

uppgick andelen i genomsnitt till 97,3 procent (se tabell 2.2). Vid en 

jämförelse av förändringen mellan 2005 och 2006 framkommer att 

andelen kommuner där nyckeltalet var högre än 100 procent, dvs. skatteintäkterna, 

de generella statsbidragen och utjämningen inte täckte nettokostnaderna, 

minskade. 

Kommunernas avsättningar och ansvarsförbindelser 

Kommuner och landsting skall enligt lagen (1997:614) om kommunal 

redovisning redovisa sina pensioner enligt den s.k. blandade modellen. 

Det innebär att en redovisningsmässig avsättning sker av nyintjänade 

pensionsförpliktelser fr.o.m. 1998. Den blandade modellen utgår från att 

pensionsåtaganden som upparbetats före 1998 uppkommit i ett s.k. 

fördelningssystem. I den blandade modellen redovisas utbetalningar för 

gamla pensionsförmåner, som upparbetats i det gamla fördelningssystemet, 

som kostnader. Pensionsförmåner intjänade fr.o.m. 1998 

kostnadsförs redan när de uppstår. I balansräkningen beaktas således 

endast pensionsåtaganden för de fr.o.m. 1998 intjänade pensionerna 

medan de äldre pensionsåtagandena redovisas som ansvarsförbindelser. 

Det nya pensionsavtalet (KAP-KL) började gälla 2006 vilket innebar 

att både rätten till den förmånsbestämda pensionen och gränsen för 

avgiftsnivå över respektive under tak för den avgiftsbestämda premien 

knyts till inkomstbasbeloppet i stället för som tidigare till det förhöjda 

prisbasbeloppet. För att undvika att pensionsskulden skulle bli för lågt 

värderad vid årsskiftet 2006/07 rekommenderade Sveriges Kommuner 

och Landsting en sänkning av diskonteringsräntan från 3 procent till 

2,5 procent. Sänkningen av räntan ledde till en engångsökning av såväl 

pensionsskulden bokförd i balansräkningen som pensionsåtagandet i 

ansvarsförbindelsen. 

Avsättningen till pensioner uppgick till nära 12 miljarder kronor 

inklusive löneskatt, vilket var en ökning med drygt 6 procent jämfört 

med 2005. Den genomsnittliga avsättningen uppgick till nära 

1 300 kronor per invånare. Ansvarsförbindelser, dvs. pensionsförpliktelser 

som inte redovisats som skuld eller avsättning i balansräkningen, 

uppgick till drygt 170 miljarder kronor, en ökning med drygt 

9 procent jämfört med året innan, vilket mest troligt berodde på 

sänkningen av diskonteringsräntan. Enligt preliminära uppgifter uppgick 

den genomsnittliga avsättningen till ca 19 000 kronor per invånare.

Skr. 2006/07:102

14 

Kommunernas skuldsättning och soliditet 

Den totala skuldsättningen i kommunerna ökade under 2006 liksom 

föregående år. De kortfristiga skulderna ökade med nära en procent och 

de långfristiga skulderna ökade med drygt 4 procent. I genomsnitt 

uppgick de kortfristiga skulderna till drygt 11 400 kronor per invånare 

och de långfristiga skulderna till nära 13 000 kronor per invånare. År 

2006 redovisade 21 kommuner inga långfristiga skulder, vilket var 

2 kommuner fler än året innan. 

För att ge en bild av kommunens ekonomiska styrka används ofta ett 

mått som beaktar både tillgångs- och skuldsidan, soliditetsmåttet. 

Soliditeten anger hur stor andel av tillgångarna som är finansierade med 

eget kapital och är ett uttryck för kommunernas betalningsförmåga på 

lång sikt. År 2006 uppgick soliditeten i genomsnitt till drygt 53 procent, 

vilket var i nivå med soliditeten året innan. 

Sättet att organisera verksamheten påverkar såväl skulderna som tillgångarna 

och försvårar därmed jämförelser mellan kommunerna. De 

flesta kommuner bedriver sin verksamhet främst i förvaltningsform. 

Andra kommuner har valt att lägga större delar av verksamheten i 

företagsform. 

Stora budgetavvikelser i kommunerna 

För att nå en god ekonomi är det viktigt att lägga realistiska budgetar och 

att dessa följs under året. Uppstår avvikelse under året måste åtgärder 

vidtas. Bland kommunerna finns stora skillnader när det gäller avvikelser 

mellan budgeterat resultat och utfall. Eftersom kommunernas storlek 

varierar är det intressant att studera budgetavvikelsen i förhållande till 

nettokostnaden. År 2006 hade 49 procent av kommunerna en budgetavvikelse 

som uppgick till +/-2 procent vilket visas i diagram 2.3. Den 

genomsnittliga avvikelsen var drygt 2 procent. 

Diagram 2.3 Budgetavvikelser i kommunerna 2006 

Procentuell avvikelse i förhållande till nettokostnaderna 

-15%

-10%

-5%

0%

5%

10%

15%

0 50 100 150 200 250

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet.

Skr. 2006/07:102

15 

Landstingens ekonomi 

Till skillnad från kommunerna förbättrade landstingen inte sina resultat 

jämfört med 2005. Det samlade resultatet före extraordinära poster 

uppgick till 1,9 miljarder kronor för landstingen, vilket kan jämföras med 

4,2 miljarder kronor 2005. Resultatet 2006 påverkades dock av ett antal 

tillfälliga faktorer som försvårar jämförbarheten med tidigare år, såsom 

det nya kommunala pensionsavtalet och sänkningen av diskonteringsräntan 

som används vid beräkning av pensionsskulden. Enligt Sveriges 

Kommuner och Landsting påverkade dessa tillfälliga poster resultatet 

negativt med ca 3 miljarder kronor. Inkluderas andra jämförelsestörande 

poster uppgick beloppet till 3,9 miljarder kronor. Rensat för 

jämförelsestörande poster skulle resultatet före extraordinära poster 

således uppgått till 5,8 miljarder kronor. 

För att god ekonomisk hushållning skall anses vara uppnått brukar i 

likhet med vad som gäller för kommunerna tumregeln om ett resultat 

motsvarande 2 procent av skatteintäkter, generella statsbidrag och 

utjämning användas. För landstingen uppgick detta nyckeltal i genomsnitt 

till en procent. Spridningen mellan landstingen visade att nyckeltalet 

som högst uppgick till drygt 4 procent och som lägst till nära minus 

3 procent. Ett landsting höjde landstingsskatten 2006. 

Resultatets spridning mellan landstingen har minskat 

Landstingens resultat före extraordinära poster varierade mellan drygt 

minus 600 kronor per invånare till nära 900 kronor per invånare vilket, 

jämfört med 2005, innebär en minskning i spridning av resultatet. Åtta 

landsting hade bättre resultat före extraordinära poster 2006 jämfört med 

2005 och två landsting hade negativa resultat före extraordinära poster. 

Större landsting hade inte bättre resultat före extraordinära poster än 

mindre landsting.

Skr. 2006/07:102

16 

Diagram 2.4 Resultat före extraordinära poster 2005 och 2006 i 

enskilda landsting 

Kronor per invånare 

-800

-600

-400

-200

0

200

400

600

800

1 000

1 200

S 

t 

o 

c 

kh 

ol 

m 

U 

pp 

sa 

l 

a 

S 

ö 

d 

er 

m 

an 

l 

a 

n 

d 

Ö 

s 

t 

er 

gö 

t 

l 

an 

d* 

J 

ö 

nk 

öp 

i 

n 

g 

K 

r 

o 

no 

b 

er 

g 

K 

a 

l 

m 

a 

r 

B 

l 

ek 

i 

nge 

S 

kå 

n 

e 

H 

a 

l 

l 

a 

nd 

V 

äs 

t 

r 

a 

G 

ö 

t 

al 

a 

nd 

V 

är 

m 

l 

an 

d 

Ö 

r 

eb 

r 

o 

V 

ä 

st 

m 

an 

l 

a 

nd 

D 

al 

ar 

na 

G 

ä 

v 

l 

e 

b 

or 

g 

V 

äs 

t 

e 

r 

n 

or 

r 

l 

an 

d 

J 

äm 

t 

l 

an 

d 

V 

ä 

st 

er 

bo 

t 

t 

e 

n 

N 

or 

r 

b 

o 

t 

t 

e 

n 

2005

2006

* Resultatet är beräknat med fullfondering av pensioner 

Källa: Sveriges Kommuner och Landsting och Finansdepartementet. 

Största överskottet i kronor per invånare redovisade Jönköpings läns 

landsting. Störst underskott i kronor per invånare redovisade Stockholms 

läns landsting. 

Nettokostnadernas utveckling 

Nettokostnaderna ökade i genomsnitt med ca sju procent jämfört med 

året innan. Spridningen mellan 2005 och 2006 av nettokostnadsförändringen 

låg på en ökning mellan 2 procent till drygt 10 procent. 

Flertalet av landstingen hade en nettokostnadsförändring mellan 5 och 

7 procent. 

Nyckeltalet nettokostnadernas andel av skatteintäkter, generella statsbidrag 

och utjämning visar, som tidigare nämnts, om skatteintäkterna, 

generella statsbidrag och utjämning täcker kostnaderna för den löpande 

verksamheten. Antalet landsting som redovisade en andel högre än 

100 procent uppgick till 30 procent 2006. 

Landstingens avsättningar och ansvarsförbindelser 

Den sänkta diskonteringsräntan vid pensionsskuldsberäkningen medförde 

en kraftig engångsökning av såväl den i balansräkningen för landstingen 

bokförda pensionsskulden, avsättningen, som av pensionsåtagandet i 

ansvarsförbindelsen. Totalt uppgick avsättningarna till 26 miljarder 

kronor, en ökning med 37 procent jämfört med 2005. Genomsnittskostnaden 

per invånare uppgick till nära 2 900 kronor. Den del av 

pensionerna som redovisades som ansvarsförbindelse uppgick totalt för 

landstingen till 124 miljarder kronor, en ökning med 16 procent jämfört 

med 2005. Genomsnittskostnaden per invånare uppgick till drygt 13 600 

kronor per invånare.

Skr. 2006/07:102

17 

Landstingens skuldsättning och soliditet 

Den långfristiga skuldsättningen för landstingen minskade med drygt en 

miljard kronor jämfört med 2005. Landstingens långfristiga skulder 

uppgick i genomsnitt till drygt 1 000 kronor per invånare. Det var sju 

landsting som 2006 liksom 2005 inte hade någon långfristig skuld. 

Den genomsnittliga soliditeten uppgick till 26 procent vilket är en svag 

minskning jämfört med 2005. Soliditeten i enskilda landsting varierade 

mellan -14 procent och +63 procent. 

Stora budgetavvikelser i landstingen 

Resultatet före extraordinära poster var för landstingen 1,9 miljarder 

kronor, vilket var drygt 700 miljoner kronor sämre än budgeterat resultat 

och motsvarade en avvikelse på -28 procent. Eftersom landstingens 

storlek varierar är det intressant att studera budgetavvikelsen i förhållande 

till nettokostnaden, vilket redovisas i diagram 2.5. 

Diagram 2.5 Budgetavvikelser i landstingen 2006 

Procentuell avvikelse i förhållande till nettokostnaderna 

-4%

-2%

0%

2%

4%

0 5 10 15 20

Källor: Sveriges Kommuner och Landsting och Finansdepartementet. 

Avvikelserna varierar mellan knappt -4 procent och +3 procent. Drygt 

hälften av landstingen hade en positiv avvikelse. För sju landsting var 

budgetavvikelsen negativ, dvs. budgeterade resultat var mer optimistiska 

än utfallen. De stora avvikelserna beror främst på effekterna av det nya 

kommunala pensionsavtalet, den sänkta diskonteringsräntan, förändring 

av livslängdsantagande vid beräkning av pensionsskulden samt extra 

pensionsavsättningar. 

2.4 God ekonomisk hushållning 

Fr.o.m. 2005 gäller nya regler i kommunallagen (1991:900) kring god 

ekonomisk hushållning. Kommuner och landsting skall i budgeten ange 

mål och riktlinjer för att uppnå god ekonomisk hushållning. Det skall 

finnas såväl finansiella mål som mål och riktlinjer för verksamheten. För

Skr. 2006/07:102

18 

att målen skall få betydelse i beslutsprocessen krävs att de stäms av, följs 

upp och utvärderas kontinuerligt. I förvaltningsberättelsen skall därför en 

utvärdering genomföras i samband med delårs- och årsbokslut. 

Vilka finansiella mål, verksamhetsmål och riktlinjer som skall anges i 

budgeten regleras inte i lagen utan det är upp till varje enskild kommun 

respektive varje enskilt landsting att precisera detta utifrån sina egna 

förutsättningar. De kommunala revisorerna har fått uppgiften att bedöma 

om resultaten i delårsrapporten och årsbokslutet är förenliga med de mål 

fullmäktige beslutat om i budgeten och planen för ekonomin under 

treårsperioden. Avsikten är att en praxis för hur lagen tillämpas skall 

utvecklas i kommunsektorn. 

Enligt det balanskrav som infördes 2000 skulle negativa ekonomiska 

resultat återställas inom två år, såvida fullmäktige inte kan anföra 

synnerliga skäl för att inte göra så. Från och med 2005 har tiden för återställande 

förlängts till tre år. En annan förändring, som infördes fr.o.m. 

2005, är att kommuner och landsting kan besluta om att underbalansera 

en budget om det finns synnerliga skäl för detta. 

Studie av budgetdokument 

Kommunforskning i Västsverige (KFi) har genomfört en studie (God 

ekonomisk hushållning – en praxisstudie av riktlinjer och mål av 

betydelse för god ekonomisk hushållning, mars 2006) åt Föreningen 

Sveriges Kommunalekonomer för att kartlägga hur kommuner och 

landsting i budgetdokumentet för 2006 beskriver mål och riktlinjer av 

betydelse för god ekonomisk hushållning. Ett urval av 65 kommuner och 

5 landsting i hela landet utgjorde underlaget för kartläggningen. 

Finansiella mål 

I sina budgetdokument för 2006 redovisade, enligt studien, alla utom två 

av de undersökta kommunerna och landstingen finansiella mål. Av dessa 

definierade drygt hälften i sina budgetdokument på något sätt vad som 

anses vara god ekonomisk hushållning ur ett finansiellt perspektiv. 

Jämfört med en liknande studie som gjordes 2003 har antalet kommuner 

och landsting som fastställer finansiella mål i budgeten under de tre 

senaste åren ökat betydligt. 

De finansiella målen utformades dock på många olika sätt. De 

vanligaste målen var resultatrelaterade finansiella mål. Vanligen anges 

att resultatet skall uppgå till en viss andel av skatteintäkterna eller 

nettokostnaderna. En del kommuner anger även att resultatet skall uppgå 

till en viss nominell nivå. 

En annan grupp var investeringsrelaterade mål som reglerar storleken 

och/eller finansieringen av investeringarna. Vanligast förekommande var 

mål som anger att investeringar skall finansieras med antingen 

skatteintäkter eller egna medel. Skillnaden mellan dessa är oftast inte 

tydlig men med begreppet egna medel innefattas troligen, enligt KFi, 

även intäkter från realisationsvinster vid försäljningar av tillgångar. 

En tredje grupp av finansiella mål som förekommer relativt ofta är de 

som mäter långsiktigt finansiellt handlingsutrymme eller betalnings

Skr. 2006/07:102

19 

beredskap. Det vanligaste målet i denna grupp var att soliditeten ska 

hållas oförändrad eller öka. Andra förkommande mål var relaterade till 

låneskuld eller pensionsskuld i kommunen eller landstinget. 

Bland övriga finansiella mål som förekommer mer sällan fanns t.ex. de 

som beskriver och mäter kortsiktig betalningsberedskap, dvs. likviditetsnyckeltal 

samt mål för skattesatsen. 

Verksamhetsmässiga mål och riktlinjer 

Verksamhetsperspektivet tar sikte på kommunens eller landstingets 

förmåga att bedriva sin verksamhet på ett kostnadseffektivt och 

ändamålsenligt sätt. 

Det fanns två dominerande inriktningar vid tolkningen och 

beskrivningen av god ekonomisk hushållning ur ett verksamhetsperspektiv. 

Den första var de kommuner och landsting som lade 

tyngdpunkten på att lyfta fram att kommunens eller landstingets resurser 

skall används kostnadseffektivt och ändamålsenligt i verksamheten. Den 

andra var de kommuner och landsting som ansåg att god ekonomisk 

hushållning ur ett verksamhetsperspektiv är att verksamhetsmålen 

uppnås. 

Den stora utmaningen på detta område är enligt KFi att formulera mål 

för verksamheterna som på något sätt anknyter till kravet på god 

ekonomisk hushållning. Endast drygt 15 procent av de studerade 

kommunerna och landstingen gjorde detta. Däremot fanns mål för 

verksamheterna redovisade på nämndnivå i 85 procent av fallen och på 

kommunövergripande nivå i 70 procent av fallen. 

Sammanfattande iakttagelser 

Det finansiella perspektivet är enligt KFi dominerande i de studerade 

kommunernas och landstingens budgetar, vilket inte är förvånande 

eftersom god ekonomisk hushållning tidigare betraktats och definierats 

enbart ur ett finansiellt perspektiv. Ibland används dock finansiella mål 

som hänger samman med varandra och som inte har någon motivering 

till att exempelvis en viss resultatnivå skall nås. Det var mycket få 

kommuner och landsting som gjorde en samlad bedömning av god 

ekonomisk hushållning såväl ur ett finansiellt som ett 

verksamhetsperspektiv. Ett viktigt utvecklingsområde vad gäller de 

finansiella målen är att kunna arbeta både med kortsiktiga och 

långsiktiga mål. 

Enligt studien finns en betydande utvecklingspotential vad gäller god 

ekonomisk hushållning ur ett verksamhetsperspektiv, både beträffande 

tolkning och beskrivning av själva begreppet och beträffande de mål som 

väljs under denna kategori. 

En intressant iakttagelse i studien är att större kommuner och landsting 

inte är mer framträdande än mindre när det gäller utvecklingen av mål i 

enlighet med lagens krav.

Skr. 2006/07:102

20 

Mål för kommunala bolag 

Enligt kommunallagen skall kommuner och landsting även ha en god 

ekonomisk hushållning i sådan verksamhet som bedrivs genom andra 

juridiska personer. I förarbetena framhålls att ”god ekonomisk 

hushållning ur ett koncernperspektiv bör omfatta en kontinuerlig analys 

av hur den ekonomiska utvecklingen i företagsdelen påverkar den 

kommunala ekonomin” och att riskanalyser bör göras i de kommunala 

företagen avseende finansiella och organisatoriska risker och 

borgensåtaganden (prop. 1999/2000:115). 

En genomgång av årsredovisningarna för 2005 för de kommuner vars 

bolag redovisade ett samlat underskott i den sammanställda 

redovisningen (ca 45 kommuner) har gjorts av Finansdepartementet. 

Genomgången visar att de finansiella mål som satts upp i syfte att uppnå 

en god ekonomisk hushållning i princip uteslutande rör kommunen och 

dess verksamhet och inte den samlade verksamheten som helhet eller de 

kommunala bolagen separat. 

I två av de studerade kommunerna fanns konkreta finansiella mål för 

kommunen och dess bolag. Den ena kommunen anger en miniminivå för 

den samlade verksamhetens soliditet och den andra kommunen anger en 

miniminivå för den samlade verksamhetens avkastning. I övrigt finns i 

några fall resonemang och allmänt formulerade riktlinjer, snarare än 

konkreta målsättningar, för den samlade verksamheten, t.ex. vad avser 

soliditet och likviditet. I majoriteten av de genomgångna redovisningarna 

analyseras vilken risk borgensåtaganden gentemot de kommunala 

bolagen innebär för kommunerna. I några fall görs bedömningen att en 

inte obetydlig risk föreligger och det handlar då ofta om borgensåtaganden 

gentemot kommunens fastighetsbolag. Endast i undantagsfall 

kommenteras eller analyseras situationen att bolagen visar ett samlat 

underskott. I stället lyfts fram att såväl kommunen som den samlade 

verksamheten sammantaget visade ett positivt resultat för det aktuella 

året i de kommuner där så är fallet, vilket är det stora flertalet. 

Balanskravet och återställandet av underskott 

Tabell 2.3 visar hur många kommuner och landsting som redovisade 

underskott åren 2000 t.o.m. 2003 samt hur många av dessa som 

återställde det egna kapitalet inom den angivna tidsfristen på två år. 

Sammanställningen är baserad på kommunernas och landstingens resultat 

före extraordinära poster. Någon hänsyn har således inte tagits till den 

enskilda kommunens eller det enskilda landstingets egna balanskravsutredningar.

Skr. 2006/07:102

21 

Tabell 2.3 Antal kommuner och landsting som återställt underskott 

inom två år 

År Kommuner Landsting 

Underskott Återställt 

inom 2 år 

Underskott Återställt 

inom 2 år 

2000 109 36 14 1 

2001 93 30 10 2 

2002 112 47 15 2 

2003 113 64 12 5 

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Den positiva ekonomiska utvecklingen i Sverige under de senaste åren 

har sannolikt bidragit till att fler kommuner och landsting än tidigare 

lyckats återställa negativa resultat under perioden 2003–2005. 

2.5 Anslaget för särskilda insatser i vissa kommuner och 

landsting 

Från och med 1995 ställdes särskilda medel till regeringens förfogande i 

syfte att tillfälligt bistå vissa kommuner och landsting. För att erhålla 

bidrag har det krävts en ansökan. När ansökan kommit in har en 

bedömning gjorts av den ekonomiska situationen och kommunens eller 

landstingets egen förmåga att kunna komma till rätta med den uppkomna 

ekonomiska situationen. 

I diagram 2.6 redovisas utbetalningar från anslaget under perioden 

1997–2006. De stora utbetalningarna under 2001–2003 förklaras av 

särskilda stöd till 36 kommuner och 4 landsting efter beredning av de för 

ändamålet tillsatta Kommun- och Bostadsdelegationerna. 

Diagram 2.6 Utbetalningar särskilda insatser i vissa kommuner och 

landsting 1997−2006 

Miljoner kronor 

0

500

1000

1500

2000

1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006

Källa: Finansdepartementet. 

Stockholms läns landsting beviljades 2004 ett bidrag med 400 miljoner 

kronor för omstruktureringskostnader och för att nå en ekonomi i balans

Skr. 2006/07:102

22 

senast 2005. En första utbetalning skedde under början av 2005. Under 

2006 har landstinget, efter att ha uppnått villkoren för överenskommelsen 

med regeringen, erhållit resterande del. 

Dalarnas läns landsting beviljades 2000, efter beredning av Kommundelegationen, 

ett villkorat bidrag för att komma ur en svår ekonomisk 

situation. Den tidigare regeringen medgav förlängning av avtalstiden 

t.o.m. bokslut 2006 men med reducerat bidrag och med villkor att uppnå 

positiva resultat både 2005 och 2006. År 2006 utbetalades 15 miljoner 

kronor. Uppnåddes villkoren för2006 kommer ytterligare 15 miljoner 

kronor att utbetalas 2007. 

I budgetpropositionen för 2006 aviserades att 10 miljoner kronor av 

anslaget skulle disponeras för att stimulera utredningar om sammanläggning 

av kommuner. Länsstyrelsen i Västerbottens län inkom i 

januari 2006 för Åsele, Vilhelmina och Dorotea kommuners räkning med 

en ansökan om bidrag till en förstudie om sammanläggning samt till 

fördjupad samverkan som en del i processen för en eventuell sammanläggning. 

I mars 2006 beviljade regeringen ett bidrag på totalt 

1,6 miljoner kronor. Av bidraget har 0,5 miljoner kronor utbetalats 2006. 

Mariestads, Töreboda och Gullspångs kommuner inkom i juni 2006 

med en ansökan om bidrag för att utreda effekterna av en eventuell 

sammanläggning. I september 2006 beviljades kommunerna totalt 

1,5 miljoner kronor. Av bidraget har 0,5 miljoner kronor utbetalats 2006. 

Medel från anslaget har även under årens lopp använts för andra 

insatser. Anslaget för särskilda insatser i vissa kommuner och landsting 

har upphört från och med 2007. 

2.6 Nettokostnader i olika verksamheter 

Nettokostnaderna utgör den del av kostnaderna som finansieras med 

skattemedel och generella statsbidrag. För de större verksamheterna 

redovisas kostnadsutvecklingen mer utförligt i respektive verksamhetsavsnitt. 

I dessa används i allmänhet kostnader för egen konsumtion 

(externa bruttokostnader) för respektive verksamhet. Beloppen i detta 

avsnitt är därför inte jämförbara med verksamhetsavsnittens. De totala 

nettokostnaderna för kommunerna som redovisas i tabell 2.4 avviker 

något från de kostnader som redovisas i tabell 2.1 Kommunernas och 

landstingens samlade resultaträkningar. Det beror på justeringar av bl.a. 

interna poster i den samlade resultaträkningen.

Skr. 2006/07:102

23 

Tabell 2.4 Nettokostnader i olika verksamheter 

Miljarder kronor 

2001 2002 2003 2004 2005 Förändring 

01-05, % 

Förändring 

04-05, % 

Kommuner: 

Barnomsorg 34 35 38 39 42 24 6 

Utbildning 98 103 107 109 114 16 5 

-varav 

grundskola 

70 73 75 76 79 14 5 

-varav gymnasiet 24 26 28 29 31 27 7 

Äldre- och 

handikappomsorg 

87 94 99 101 103 20 3 

-varav 

handikappomsorg 

23 26 29 31 33 41 6 

Individ- och 

familjeomsorg 

22 23 24 25 26 14 2 

Övrigt 43 45 47 47 49 12 5 

Totalt kommuner 284 300 315 323 334 18 4 

Landsting: 

Hälso- och 

sjukvård* 

116 126 133 136 142 23 5 

Övrigt landsting 16 15 15 16 16 3 2 

Totalt landsting 132 141 149 151 158 20 4 

Totalt 

kommunsektorn 

416 441 464 474 492 18 4 

* Exklusive kostnader för läkemedelsförmånen 

Källor: Statistiska centralbyrån, Sveriges Kommuner och Landsting och 

Finansdepartementet. 

Kommunernas nettokostnader har ökat med nästan 18 procent 

(76 miljarder kronor) mellan 2001 och 2005. Ökade kostnader för löner 

står för 43 miljarder kronor av kostnadsutvecklingen. 

En fastprisberäkning av kostnadsutvecklingen visar att de reala 

kostnaderna har ökat inom handikappomsorgen, barnomsorgen, 

gymnasieskolan och inom hälso- och sjukvården. Däremot har de reala 

kostnaderna sjunkit något inom individ- och familjeomsorgen, 

äldreomsorgen och grundskolan. 

Förklaringen till kostnadsutvecklingen varierar mellan de olika 

verksamheterna. Demografin har en stark inverkan på utvecklingen inom 

barnomsorgen, grundskolan och gymnasiet. Antalet barn 1–5 år och 

antalet unga i gymnasieåldern har den senaste femårsperioden ökat med 

6 respektive 16 procent, medan antalet barn i grundskoleåldern har 

minskat med 6 procent. Inom barnomsorgen har vidare ett antal reformer 

genomförts under den aktuella perioden. Exempelvis påbörjades 2002 ett 

arbete med kvalitetsförstärkningar. Den relativt stora nettokostnadsökningen 

mellan 2004 och 2005 inom utbildningsområdet beror till stor 

del på en ändrad redovisning av statsbidraget för personalförstärkningar i 

skolan. Det var tidigare ett specialdestinerat statsbidrag men fr.o.m. 2005 

är det till viss del, 3 miljarder kronor, överfört till det generella 

statsbidraget, vilket leder till en nettokostnadsökning i redovisningen.

Skr. 2006/07:102

24 

Demografin påverkar även kostnadsutvecklingen inom äldreomsorgen, 

men där har också andra faktorer såsom biståndsbedömning och 

utveckling av behov en stor effekt på antalet personer som ges insatser. 

Antalet personer 80 år och äldre ökade med 5 procent 2001–2005, men 

antalet personer med insatser minskade med 2 procent. Inom äldreomsorgen 

har också strukturförändringar påverkat kostnadsutvecklingen. 

En mindre andel av de äldre med kommunal omsorg bor i särskilt 

boende, vilket är den mest kostsamma insatsen. Demografin har också en 

effekt på kostnadsutvecklingen inom hälso- och sjukvården. Historiskt 

sett har kostnaderna dock ökat betydligt snabbare än vad som följer av 

den demografiska utvecklingen. 

Insatser till personer med funktionshinder visar den största 

nettokostnadsökningen under perioden. Insatser enligt lagen (1993:387) 

om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) och lagen 

(1993:389) om assistansersättning (LASS) står för ca 80 procent av 

kostnaderna. Framför allt har kommunernas kostnader för personlig 

assistans ökat. Kostnadsökningarna beror bl.a. på att fler personer har 

insatser och att insatsernas omfattning per person har ökat. 

Inom individ- och familjeomsorgen har kostnadsutvecklingen under 

senare år starkt påverkats av konjunkturen. Fler personer har fått arbete 

och färre personer har därmed varit beroende av ekonomiskt bistånd. 

Samtidigt som kostnaderna för ekonomiskt bistånd har minskat har det 

skett en relativt kraftig ökning av kostnaderna för övrig verksamhet inom 

individ- och familjeomsorgen. 

2.7 Köp av verksamhet 

Högre andel köp av verksamhet bland kommunerna 

Den del av kommunernas verksamhet som utfördes av företag och 

föreningar ökade något 2005. Störst andel köpt verksamhet fanns inom 

individ- och familjeomsorg. Den största ökningen har skett inom 

utbildningsverksamheten där andelen mer än fördubblats sedan 2000. 

Totalt köpte kommunerna verksamhet från företag, föreningar, stiftelser 

och enskilda för drygt 40 miljarder kronor, en ökning med nära 5 procent 

jämfört med året innan. 

Utbildningssektorn stod för den största delen av köpt verksamhet med 

drygt 20 miljarder kronor. Företag och föreningar utförde verksamhet för 

knappt 13 miljarder kronor inom området för äldre och funktionshindrade 

samt 7 miljarder kronor vardera inom individ- och familjeomsorg 

samt förskola och skolbarnsomsorg. 

Privata företag utförde verksamhet inom landstingskommunal hälso och 

sjukvård för drygt 14 miljarder kronor 2005, vilket motsvarar ca 10 

procent av nettokostnaden. Andelen har ökat i en svag takt sedan 2001.

Skr. 2006/07:102

25 

Diagram 2.7 Andel köpt verksamhet från företag och föreningar, 

kommuner och landsting 

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Dessutom köpte kommunerna 2005 verksamhet från andra kommuner, 

landsting, kommunalförbund och kommunägda företag för 15,8 miljarder 

kronor samt från statliga myndigheter för nästan 1,1 miljarder kronor. 

Spridningen mellan kommunerna var inte särskilt stor när det gäller 

köp av verksamhet. I 75 procent av kommunerna utförde företag och 

föreningar omkring 10 procent av verksamheten inom förskoleverksamhet 

och skolbarnsomsorg (se tabell 2.5). Spridningen var ännu 

mindre när det gäller utbildning samt äldre och funktionshindrade, men 

något större inom individ- och familjeomsorgen. 

Det finns dock ett fåtal kommuner i Stockholms län där företag och 

föreningar utförde majoriteten av verksamheten inom t.ex. förskoleverksamhet 

och skolbarnsomsorg. Några kommuner utförde all 

verksamhet i egen regi och köpte således inte in någon verksamhet alls 

från företag och föreningar. 

Tabell 2.5 Spridning mellan kommuner avseende andel köpt 

verksamhet från företag och föreningar 2005 

Procent 

Förskoleverksamhet 

och 

skolbarnsomsorg 

Utbildning Äldre och 

funktionshindrade 

Individ- och 

familjeomsorg 

Max 76 28 59 49 

75%* 11 10 6 22 

Median 5 7 3 14 

25%** 2 5 1 5 

Min 0 0 0 0 

* 75 procent av kommunerna har högst detta värde 

** 25 procent av kommunerna har högst detta värde 

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

6 

7 

8 

9 

10

11

12

13

14

15

16

17

2001 2002 2003 2004 2005

% 

Förskola och skolbarnsomsorg

Utbildning

Äldre- och funktionshindrade

Individ- och familjeomsorg

Hälso- och sjukvård exkl tandvård

Skr. 2006/07:102

26 

Spridningen när det gäller hur stor andel av verksamheten som utfördes 

av privata företag i landstingen liknar mönstret i kommunerna, dvs. de 

flesta låg relativt samlat medan några landsting uppvisade extremvärden. 

Andelen varierade bland landstingen mellan 2 och 22 procent. 

Medianvärdet var drygt 5 procent och hälften av landstingen låg mellan 

3 och knappt 8 procent köpt verksamhet. 

2.8 Kommunal personal 

Antal anställda 

Totalt var 1 096 000 personer anställda i kommuner och landsting 2005, 

vilket innebar en ökning med 27 000 mellan 2001 och 2005. Samtidigt 

blev antalet privat sysselsatta inom vård- och utbildningssektorn 23 000 

fler. Det är dock inte alla privatanställda inom denna sektor som arbetar 

inom skattefinansierad verksamhet. 

Fördelningen kvinnor och män inom kommuner och landsting har inte 

förändrats nämnvärt mellan 2001 och 2005. Av de anställda 2005 var 

79,4 procent kvinnor. 

Tabell 2.6 Antal anställda i kommunsektorn och i näringslivet inom 

vård och utbildning 

Tusental 

2001 2002 2003 2004 2005 

Kommuner 814 829 833 834 833 

Landsting 255 252 255 263 263 

Näringsliv: Vård och 

utbildning 136 151 154 154 159 

Totalt 1 205 1 231 1 242 1 251 1 255 

Källa: Statistiska centralbyrån. 

Sjukfrånvaron minskar 

Sjukfrånvaron för kvinnor minskade i alla sektorer mellan 2002 och 

2005. Under hela perioden var sjukfrånvaron högst inom kommunerna. 

Mellan 2005 (kvartal 4) och 2006 (kvartal 4) ökade dock sjukfrånvaron 

för kvinnor med 0,1 procentenhet inom kommunerna och 0,3 procentenheter 

inom landstingen.

Skr. 2006/07:102

27 

Diagram 2.8 Andel sjukfrånvarande kvinnor per sektor, kvartal 2 och 

4, 2002–2006 

0,0

1,0

2,0

3,0

4,0

5,0

6,0

7,0

8,0

2002K2 2 

0 

02 

K 

4 

2003K2 20 

0 

3K4 

2004K2 2 

0 

04 

K 

4 

2005K2 2 

0 

05 

K 

4 

2006K2 20 

06 

K4 

%

privat sektor staten kommuner landsting

Källa: Statistiska centralbyrån. 

Sjukfrånvaron för män minskade mellan 2002 och 2006 i alla sektorer 

förutom i landstingen. Mellan 2005 (kvartal 4) och 2006 (kvartal 4) 

minskade mäns sjukfrånvaro svagt inom kommunerna, medan den ökade 

med något inom landstingen. 

Sjukfrånvaron var lägst inom den statliga sektorn under hela den 

redovisade femårsperioden, både när det gäller män och kvinnor. 

Säsongsvariationen är betydande, då fler är frånvarande på vintern än på 

sommaren. 

Diagram 2.9 Andel sjukfrånvarande män per sektor, kvartal 2 och 4, 

2002–2006 

0,0

0,5

1,0

1,5

2,0

2,5

3,0

3,5

4,0

4,5

2002K2

2002K4

2003K2

2003K4

2004K2

2004K4

2005K2

2005K4

2006K2

2006K4

%

privat sektor staten kommuner landsting

Källa: Statistiska centralbyrån. 

Sjukfrånvaro i kommuner och landsting efter ålder och kön 

Sveriges Kommuner och Landsting (SKL) samlar varje år in uppgifter 

om sjukfrånvaro från kommuner och landsting. I SKL:s undersökning

Skr. 2006/07:102

28 

definieras sjukfrånvaro som frånvaro minst en kalendermånad (oavsett 

omfattning) under mätperioden oktober-november för vilken avdrag 

gjorts i novemberlönen. 

SKL:s uppgifter visar att knappt 7 procent av kvinnorna och drygt 

3 procent av männen i kommunerna samt 6 procent av kvinnorna och 

3 procent av männen i landstingen var sjukfrånvarande minst 30 dagar i 

följd under 2005. 

I undersökningen redovisas att sjukfrånvaron bland kvinnor var 

betydligt högre än bland män i alla åldersgrupper i både kommuner och 

landsting. Störst skillnad mellan könen var det i åldersgruppen 20–29 år 

där kvinnor hade mer än tre gånger så hög sjukfrånvaro som män i både 

kommuner och landsting. 

Lägst andel sjukfrånvaro hade de yngsta åldersgrupperna, såväl bland 

män som kvinnor i både kommuner och landsting. Den högsta andelen 

fanns i åldersgruppen 60 år och äldre, ca 11 procent av kvinnorna och ca 

7 procent av männen i kommunerna samt 10 procent av kvinnorna och 

drygt 5 procent av männen i landstingen. 

Frånvaron minskade i alla åldersgrupper för såväl kvinnor som män 

mellan 2004 och 2005 i kommunerna. I landstingen minskade frånvaron i 

alla åldersgrupper, med undantag av män mellan 20 och 29 år som 

uppvisade en marginell ökning. 

Sjukfrånvaro i kommuner och landsting efter yrke 

Sjukfrånvaron varierade stort mellan olika yrken enligt undersökningen. 

Högst sjukfrånvaro i de 15 största yrkena fanns bland vårdbiträden och 

städare och lägst bland grundskolelärare och gymnasielärare. 

Sjukfrånvaron har minskat i alla dessa yrken. Trots att kvinnliga 

vårdbiträden uppvisade den högsta sjukfrånvaron, 8,8 procent, var det i 

detta yrke som minskningen för kvinnor varit högst, 1,8 procentenheter. 

När det gäller landstingen fanns den lägsta andelen frånvarande bland 

manliga läkare, 2 procent, och den högsta bland kvinnlig lokalvårdspersonal, 

drygt 9 procent. Bland kvinnorna har sjukfrånvaron minskat i 

alla undersökta yrken. Bland männen steg sjukfrånvaron i två av de sex 

presenterade yrkena, lokalvårdspersonal och skötare. 

Små löneskillnader mellan kvinnor och män i kommunerna 

Löneskillnaderna mellan kvinnor och män har inte förändrats nämnvärt i 

någon arbetsmarknadssektor mellan 2001 och 2005. Kvinnors lön som 

andel av männens var ca 84 procent 2005 för hela arbetsmarknaden 

(tabell 2.7). De största löneskillnaderna mellan könen fanns i 

landstingen. 

Löneskillnaderna minskade betydligt och utjämnades nästan helt för 

kommunerna, om hänsyn tas till skillnader i ålder, utbildning, arbetstid 

och yrke i en s.k. standardvägning. Löneskillnaderna var något större i 

landstingen. 

För att bättre kunna förklara löneskillnaderna mellan kvinnor och män 

har Medlingsinstitutet utvecklat standardvägningen vidare. Genom att 

även ta hänsyn till vilket företag eller organisation som de anställda

Skr. 2006/07:102

29 

arbetar för minskade de oförklarade löneskillnaderna ytterligare inom 

alla sektorer. 

Tabell 2.7 Kvinnors lön i procent av mäns efter arbetsmarknadssektor 

2001 2002 2003 2004 2005 

Ej 

std.v 

Std

.v* 

Ej 

std.v 

Std

.v* 

Ej 

std.v 

Std

.v* 

Ej 

std.v 

Std

.v* 

Ej 

std.v 

Std

.v* 

Std.

v** 

Kommuner 90 99 90 98 91 98 91 98 92 99 99 

Landsting 71 93 71 92 71 93 71 93 71 93 95 

Statlig 84 92 84 92 85 92 85 92 86 92 94 

Privat 84 90 85 90 85 90 85 91 85 91 93 

Samtliga 82 92 83 92 84 92 83 92 84 92 *** 

Källor: Statistiska centralbyrån och Medlingsinstitutet. 

* I beräkningen tas hänsyn till yrke, ålder, utbildning och arbetstidens omfattning. 

** I beräkningen tas hänsyn till företag, yrke, ålder, utbildning och arbetstidens omfattning. 

*** Finns ingen uppgift. 

En invändning som kan riktas mot att använda standardvägda 

löneskillnader som ett mått på eventuella osakliga löneskillnader är att 

vissa faktorer inte beaktas vid standardvägningen. Utgångspunkten för 

denna typ av invändning är att det är rimligt att anta att flera andra 

faktorer har betydelse för vilken lön den enskilde individen får. 

Lönepåverkande faktorer kan vara individuella egenskaper som t.ex. 

erfarenhet och sociala färdigheter. Andra lönepåverkande faktorer är 

knutna till arbetet och arbetsuppgiften, t.ex. arbetets svårighetsgrad, 

ansvar för planering eller arbetsledning. Det är också rimligt att anta att 

företagsspecifika faktorer som bransch- och marknadsförutsättningar kan 

påverka lönen för den enskilde individen anser Medlingsinstitutet. 

Den officiella lönestatistiken kan inte ge svar på frågan om i vilken 

utsträckning det förekommer lönediskriminering i jämställdhetslagens 

mening. Lagen tar sikte på förhållandena hos den enskilde arbetsgivaren, 

medan statistiken avspeglar andra nivåer. 

2.9 Statsbidrag till kommunsektorn 

Vid riksdagsbehandlingen av förra årets skrivelse om utvecklingen inom 

den kommunala sektorn förutsatte finansutskottett att redovisningen av 

statsbidragen kommer att utvecklas vidare (bet. 2005/06:FiU26). Det 

gäller särskilt en samlad utvärdering av måluppfyllelsen för samtliga 

statsbidrag till kommuner och landsting eller för utvalda statsbidrag på 

anslagsnivå. Med anledning av detta har regeringen gett Statskontoret i 

uppdrag att utvärdera effekterna av ett urval specialdestinerade 

statsbidrag till kommuner och landsting i förhållande till de mål som 

riksdag och regering har fastställt för dessa bidrag. 

Under respektive verksamhetsavsnitt längre fram i skrivelsen redogörs 

för ett antal reformer där den ekonomiska regleringen gentemot 

kommunsektorn har gjorts i form av specialdestinerade statsbidrag. 

Det fanns 2006 totalt 104 anslag på statsbudgeten som omfattade 

bidrag till kommunsektorn. Diagram 2.10 visar utvecklingen av 

specialdestinerade och generella statsbidrag. Även tillskott och 

ersättningar till kommunsektorn som belastar statsbudgetens inkomstsida

Skr. 2006/07:102

30 

ingår. Statsbidragen uppgick totalt till knappt 115 miljarder kronor 2006, 

vilket motsvarade ca 19 procent av kommunsektorns totala intäkter. 

Diagram 2.10 Statliga bidrag till kommunsektorn 

Miljarder kronor, löpande priser 

0

20

40

60

80

100

120

140

2002 2003 2004 2005 2006

Summa Generella Specialdestinerade

Källor: Ekonomistyrningsverket och Finansdepartementet. 

Statsbidragen har sammantaget minskat med ca 11 miljarder kronor 

mellan 2002 och 2006. Det är framförallt de generella statsbidragen som 

har minskat som en följd av olika regleringar mellan staten och 

kommunsektorn. När det s.k. kommunkontosystemet infördes 1996 

höjdes det generella statsbidraget i två steg med ett belopp som 

motsvarade den avgift kommuner och landsting skulle betala till 

systemet. När avgiften avskaffades 2003 sänktes bidraget på 

motsvarande sätt med ca 31,5 miljarder kronor. De specialdestinerade 

statsbidragen har bl.a. till följd av detta ökat sin andel av de totala 

statsbidragen från 33 till 42 procent. Summan av de specialdestinerade 

statsbidrag har varit relativt jämn under perioden. 

Generella statsbidrag 

Med generella statsbidrag avses här bidrag som inte är 

verksamhetsanknutna och som är samlade under utgiftsområde 25 

Allmänna bidrag till kommuner, samt ej verksamhetsanknutna tillskott 

som belastar statsbudgetens inkomstsida. Under utgiftsområde 25 har 

emellertid funnits ett anslag åren 2002–2004 som varit verksamhetsanknutet, 

anslaget för ökad tillgänglighet inom sjukvården, och som 

därför redovisas som ett specialdestinerat statsbidrag. 

Utvecklingen av de generella statsbidragen framgår av tabell 2.8. 

Anslaget för kommunalekonomisk utjämning omfattar det beloppsmässigt 

största statsbidraget till kommunerna och landstingen. Anslaget 

infördes 2005 och motsvarar anslaget för generellt statsbidrag till 

kommuner och landsting, som fanns 1996–2004.

Skr. 2006/07:102

31 

Tabell 2.8 Generella statsbidrag och andra tillskott 

Miljarder kronor, löpande priser 

2002 2003 2004 2005 2006

Generella statsbidrag 

Generellt statsbidrag till kommuner och landsting* 76,2 43,0 41,4 55,2 58,1

Särskilda insatser 1,1 1,9 0,4 0,3 0,2

Summa generella statsbidrag 77,3 44,9 41,9 55,5 58,3

Tillskott på statsbudgetens inkomstsida 

Sysselsättningsstöd (periodiserat) 4,6 4,0 4,9 7,3 6,9

”200-kronan” 1,3 1,3 1,3

Summa tillskott på statsbudgetens inkomstsida 5,9 5,3 6,3 7,3 6,9

Summa generella bidrag och tillskott 83,3 50,2 48,2 62,8 65,3

Källor: Ekonomistyrningsverket och Finansdepartementet. 

* Fr.o.m. 2005 Anslaget för kommunalekonomisk utjämning. 

Anslaget för kommunalekonomisk utjämning syftar till att uppnå målet 

för politikområdet 25 Allmänna bidrag till kommuner. Som en följd av 

den kommunala självstyrelsen ligger det direkta ansvaret för att uppnå 

såväl verksamhetsmål som ekonomiska mål på kommunerna och 

landstingen själva. Staten kan dock indirekt bidra till detta. Tabell 2.9 

visar förändringen i de generella statsbidragen och vad dessa 

förändringar beror på. 

Tabell 2.9 Förändring av generella bidrag och andra tillskott 

Miljarder kronor, löpande priser 

2002 2003 2004 2005 2006

Generella bidrag och tillskott 83,3 50,2 48,2 62,8 65,3

Förändring från föregående år 2,2 -33,1 -2,0 14,7 2,4

varav tillskott 4,6 2,6 1,0 7,3 2,1

skatteregleringar -3,5 -5,8 -2,6 2,1 -0,6

överföringar från specialdestinerade statsbidrag 1,4 0,2 4,2 1,0

regleringar enligt finansieringsprincipen -0,1 -30,1 -0,5 1,0 0,1

övrigt -0,2 -0,1 0,0 0,1 -0,2

Källa: Finansdepartementet. 

Tillskotten till kommunsektorn har uppgått till sammanlagt 

17,8 miljarder kronor under den i tabellen redovisade perioden. 

Tillskotten består främst av ökningar av generella bidrag och av det 

tillfälliga sysselsättningsstödet. 

I tabell 2.10 redovisas förändringar i de generella bidragen till följd av 

regleringar enligt den kommunala finansieringsprincipen. Sammanlagt 

har justeringar av statsbidragen gjorts för netto nära -30 miljarder kronor 

åren 2002 t.o.m. 2006.

Skr. 2006/07:102

32 

Tabell 2.10 Regleringar enligt den kommunala finansieringsprincipen 

Miljarder kronor, löpande priser 

2002 2003 2004 2005 2006 

Lärarpensioner 0,2 0,2 0,2 0,1 

Rätt till barnomsorg för barn till föräldralediga/arbetslösa 0,3 

Förstatligande av vårdhögskolorna -1,4 

Maxtaxa+förbehållsbelopp äldreomsorg 0,8 0,1 0,2 

Allmän förskola 4-5-åringar 1,2 

Kommunkontosystemet -31,4 -1,4 1,2 

Viss tandvård för vuxna 0,5 -0,2

Vuxenutbildning -0,1 -0,2 

Gymnasieskolan 0,2 

Övriga regleringar -0,2

Summa -0,1 -30,1 -0,5 1,0 0,1 

Källa: Finansdepartementet. 

Specialdestinerade statsbidrag 

Den beloppsmässigt övervägande delen av de specialdestinerade statsbidragen 

finns 2006 inom utgiftsområde 9 Hälsovård, sjukvård och social 

omsorg och inom utgiftsområde 16 Utbildning och universitetsforskning. 

Ökningarna var sammanlagt knappt 2 miljarder kronor mellan 2005 och 

2006. Totalt ökade de specialdestinerade statsbidragen med 3,8 miljarder 

kronor 2006 jämfört med året innan. Förutom ökningarna inom de 

nämnda utgiftsområdena har statsbidragen inom utgiftsområde 

6 Invandrare och flyktingar ökat med 1,2 miljarder kronor. Antalet 

anslag som omfattar specialdestinerade statsbidrag var 6 färre 2006 

jämfört med 2005.

Skr. 2006/07:102

33 

Tabell 2.11 Specialdestinerade bidrag per utgiftsområde 2006 

Utgiftsområde Antal

anslag

Summa

miljoner 

kronor 

Andel

procent

1. Rikets styrelse 2 118 0,3

2. Samhällsekonomi och finansförvaltning 1 150 0,3

4. Rättsväsendet 2 10 0,0

5. Internationell samverkan 2 2 0,0

6. Försvar samt beredskap mot sårbarhet 4 528 1,2

7. Internationellt bistånd 1 75 0,2

8. Invandrare och flyktingar 8 4 420 9,9

9. Hälsovård, sjukvård och social omsorg* 18 19 889 44,7

10. Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp 1 186 0,4

13. Arbetsmarknad 3 2 459 5,5

16. Utbildning och universitetsforskning 17 11 850 26,6

17. Kultur, medier, trossamfund och fritid 13 966 2,2

18. Samhällsplanering, bostadsförsörjning och byggande 6 111 0,3

19. Regional utveckling 4 1 026 2,3

20. Allmän miljö- och naturvård 5 1 851 4,2

21. Energi 5 99 0,2

22. Kommunikationer 5 606 1,4

23. Jordbruk- och skogsbruk, fiske med anslutande näringar 5 107 0,2

24. Näringsliv 2 19 0,0

Totalt 104 44 472 100

* Redovisas netto inklusive ersättningen från kommunerna till Försäkringskassan för 

personlig assistans som 2006 uppgick till -3 200 miljoner kronor. 

Källa: Ekonomistyrningsverket. 

Tabell 2.12 nedan visar utvecklingen av de specialdestinerade statsbidragen 

sedan 2002. I tabellen särredovisas ett urval statsbidrag som 

helt eller delvis går till kommuner och/eller landsting. Dessa bidrag 

utgjorde drygt 90 procent av de totala beloppen för samtliga specialdestinerade 

statsbidrag 2006. Övriga specialdestinerade statsbidrag är 

fördelade på ca 90 anslag 2006 inom flertalet utgiftsområden i 

statsbudgeten. 

Sammantaget har de specialdestinerade bidragen under perioden 2002–

2006 ökat från 40,8 till 47,6 miljarder kronor varav läkemedelsförmånen 

står för en betydande del. Frånsett bidraget för läkemedelsförmånerna har 

de specialdestinerade statsbidragen främst ökat i samband med reformer 

inom vård- och utbildningsområdena, införandet av maxtaxa i barnomsorgen 

2002 samt personalförstärkningar i skolan från 2001. År 2005 

har ett antal specialdestinerade bidrag avseende hälso- och sjukvård 

överförts till anslaget för kommunalekonomisk utjämning.

Skr. 2006/07:102

34 

Tabell 2.12 Specialdestinerade statsbidrag och riktade satsningar på 

statsbudgetens inkomstsida 

Miljarder kronor, löpande priser 

2002 2003 2004 2005 2006

Specialdestinerade statsbidrag 

Hälso- och sjukvård, generell del 0,1 0,1

Program för IT i skolan 0,3

Kommunersättningar vid flyktingmottagande 2,4 2,4 1,9 1,7 3,2

Klinisk forskning och utbildning 1,7 1,7 1,8 1,9 2,0

Regional musikverksamhet mm 0,6 0,7 0,7 0,7 0,4

Vuxenutbildning 2,4 1,3 1,8 2,3 1,8

Läkemedelsförmånerna 17,8 18,6 19,4 19,8 20,6

Personalförstärkning i skolan 1,5 2,5 3,4 1,4 1,0

Ökad tillgänglighet i vården 1,3 1,3 1,1

Maxtaxa barnomsorg mm 3,9 3,9 3,7 3,7 3,7

Personalförstärkning i förskolan 0,7 2,3

Åtgärder för biologisk mångfald 0,3 0,4 0,5 0,9 0,8

Sanering och återställning av förorenade områden 0,4 0,2 0,4 0,4 0,6

Stöd till klimatinvesteringar 0,1 0,1 0,4

Övriga 7,8 7,5 8,0 7,1 7,8

Summa specialdestinerade statsbidrag 40,5 40,4 42,8 40,6 44,5

Riktade satsningar på statens inkomstsida 

Anställningsstöd 0,3 0,3 0,4 0,6 2,1

Bredband 0,0 0,2 0,4 0,5

OSA (offentligt skyddat arbete) 0,3 0,8 0,8 0,7

Utbildning av personal i vård och utbildning 0,5 0,3

Stöd till utbildningsvikariat 0,1

Summa riktade satsningar på statens inkomstsida 0,3 0,8 1,6 1,8 3,1

Summa 40,8 41,2 44,3 42,4 47,6

Källor: Ekonomistyrningsverket och Finansdepartementet. 

2.10 Kommunala skattesatser 

I tabell 2.13 redovisas de kommunala skattesatserna 1995 och 2001–

2007 samt spridningen. År 1996 infördes ett nytt utjämningssystem som 

omfattade samtliga kommuner och landsting. Utjämningssystemet syftar 

till att ge kommuner och landsting likvärdiga ekonomiska 

förutsättningar. Detta borde kunna leda till minskade skillnader i 

skattesatser, men skillnaderna beror även på olikheter vad avser 

servicenivå, effektivitet och avgiftsfinansiering.

Skr. 2006/07:102

35 

Tabell 2.13 Kommunala skattesatser 

Procent 

1995 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 

Vägt medelvärde 30,52 30,53 30,52 31,17 31,51 31,60 31,60 31,55 

Högsta skattesats 33,20 33,17 33,30 33,72 34,04 34,24 34,24 34,24 

Lägsta skattesats 25,70 27,15 27,50 28,90 28,90 28,90 28,89 28,89 

Variationsvidd 7,50 6,02 5,80 4,82 5,14 5,34 5,35 5,35 

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Skillnaden mellan högsta och lägsta skattesats (variationsvidden) är ett 

grovt spridningsmått. Variationsvidden minskade mellan 1995 och 2003 

men har därefter ökat något. Att spridningen minskade 1995−2003 beror 

främst på att skatten höjdes i kommuner med låg skattesats. 

Som framgår av tabell 2.13 höjdes skattesatserna mest under 2002–

2004, vilket i stor utsträckning berodde på höjningar av landstingsskatten 

under denna period. Mellan 2006 och 2007 sjönk den genomsnittliga 

skattesatsen för första gången sedan 2002. Av 24 kommuner som sänkte 

skatten var 12 förortskommuner, varav sju i Stockholms län. I sex 

kommuner höjdes skattesatsen. Ett landsting (Västmanland) höjde 

skatten mellan 2006 och 2007. 

Tabellen nedan visar de fem kommuner med högst respektive lägst 

skatt 1995 och 2007. Sedan 2004 har samtliga kommuner med lägst skatt 

varit kommuner i Skåne län. Fyra av de fem kommuner med högst skatt 

ligger i Norrlandslänen, vilket har varit situationen sedan 2005. 

Tabell 2.14 Kommuner med lägst respektive högst total skattesats 2007 

Lägst skattesats Högst skattesats 

1995 2007 1995 2007 

Täby 26,51 Vellinge 28,89 Strömstad 34,75 Dals-Ed 34,24 

Danderyd 26,78 Kävlinge 28,90 Gullspång 34,41 Ragunda 33,72 

Lomma 28,50 Örkelljunga 29,15 Munkedal 34,04 Sollefteå 33,69 

Vellinge 28,52 Staffanstorp 29,28 Kristinehamn 33,97 Malå, Norsjö 33,65 

Lidingö 28,73 Ängelholm 29,43 Torsby 33,96 Härnösand 33,64 

Källa: Statistiska centralbyrån. 

2.11 Kommunalekonomisk utjämning 

Från den 1 januari 2005 infördes ett nytt system för kommunalekonomisk 

utjämning genom att det tidigare utjämningssystemet 

sammanfördes med det generella statsbidraget och vissa riktade bidrag. 

Utjämningssystemet, som hanteras inom anslaget 48:1 Kommunalekonomisk 

utjämning, kan delas upp i fem olika delar: inkomstutjämning, 

kostnadsutjämning, strukturbidrag, införandebidrag och 

regleringsbidrag/avgift. I tabell 2.15 redovisas de bidrag och avgifter som 

finns inom ramen för anslaget uppdelat på anslagsposterna kommuner 

respektive landsting. Anslaget uppgick 2006 till 58,2 miljarder kronor. 

Inkomstutjämningsbidrag ges till kommuner och landsting med en

Skr. 2006/07:102

36 

skattekraft under 115 respektive 110 procent av medelskattekraften i 

landet. Kommuner och landsting med en skattekraft över dessa nivåer 

betalar en inkomstutjämningsavgift. 

Tabell 2.15 Kommunalekonomisk utjämning 2005–2006 

Miljarder kronor 

Kommuner Landsting

2005 2006 2005 2006

Inkomstutjämningsbidrag 45,0 46,2 14,9 15,2

-avgift -3,4 -3,2 -2,2 -2,0

Kostnadsutjämningsbidrag 4,6 4,7 1,2 1,1

-avgift -4,7 -4,7 -1,2 -1,1

Strukturbidrag 1,5 1,5 0,7 0,7

Införandebidrag 1,5 0,8 0,6 0,3

Summa utjämning m.m. 44,6 45,3 14,1 14,2

Regleringsbidrag/avgift -2,0 -0,2 -1,5 -1,3

Summa 42,6 45,2 12,6 13,0

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Kostnadsutjämningen sker genom bidrag och avgifter enligt samma 

principer som t.o.m. 2004, dock med vissa modifieringar. Ett strukturbidrag 

utgår till kommuner och landsting som uppfyller särskilda 

kriterier och ett införandebidrag utgår under en övergångsperiod till 

kommuner och landsting med negativa intäktsförändringar till följd av 

det nya systemet. Slutligen har regleringsavgifter och regleringsbidrag 

införts för att summan av alla bidrag och avgifter i systemet skall 

överensstämma med ramanslaget Kommunalekonomisk utjämning. 

Regleringsavgiften/bidraget blir således en restpost och fastställs som 

skillnaden mellan summan av alla bidrag och avgifter och ramanslaget 

för kommunalekonomisk utjämning och fördelas med lika många kronor 

per invånare på alla kommuner respektive landsting. 

Fördelningen av den kommunalekonomiska utjämningen på enskilda 

kommuner och landsting varierar med hänsyn till skillnader i främst 

skattekraft och strukturella förhållanden som påverkar behovet av 

kommunala tjänster och kostnaderna för att tillgodose dessa behov. 

Av diagram 2.11 framgår hur utjämningens olika delar genomsnittligt 

faller ut på olika kommungrupper. Utfallet skiljer sig emellertid mellan 

kommuner i en och samma grupp. Inkomstutjämningsavgift betalas 

enbart av en storstad och 12 förortskommuner. År 2006 var 

12 kommuner nettobetalare i systemet som helhet. Glesbygdskommuner 

och övriga kommuner under 12 500 invånare får högst inkomstutjämningsbidrag. 

Förorter, storstäder och större städer får lägst.

Skr. 2006/07:102

37 

Diagram 2.11 Utfall av kommunalekonomisk utjämning fördelat på 

kommungrupper 2006 

Kronor per invånare 

-4000

-2000

0

2000

4000

6000

8000

10000

12000

14000

16000

Sto 

r 

s 

täd 

e 

r 

F 

ör 

orts 

ko 

mmun 

er 

S 

tö 

r 

r 

e 

s 

täd 

er 

Pe 

ndl 

ingsk 

o 

mm 

une 

r 

G 

les 

b 

ygds 

kom 

mu 

ner 

Va 

r 

uproducer 

an 

de 

k 

om 

mu 

ne 

r 

Ö 

v 

r komm 

un 

er 

>

25 

000 

i 

n 

v 

. 

Ö 

vr k 

om 

mun 

e 

r , 12 500-25 000 

i 

n 

v 

. 

Övr komm 

u 

ner 

50 

0 inv 

. 

Ri 

k 

et 

Inkomstutjämningsbidrag Inkomstutjämningsavgift Kostnadsutjämningsbidrag Kostnadsutjämningsavgift

Strukturbidrag Införandebidrag Regleringsbidrag Nettobidrag

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Glesbygdskommuner får högst kostnadsutjämningsbidrag. Högst avgift i 

kostnadsutjämningen betalas av större städer och pendlingskommuner. 

Nettobidraget är genomsnittligt lägst för förortskommuner, drygt 

700 kronor per invånare, och högst för glesbygdskommuner, 

ca 14 700 kronor per invånare. Utjämningen har således störst betydelse 

för glesbygdskommuner. 

Stockholms läns landsting är den enda nettobetalaren i landstingsutjämningen. 

Övriga landsting får inkomstutjämningsbidrag. Utfallet i 

kostnadsutjämningen varierar från en avgift på över 1 000 kronor per 

invånare för Uppsala läns landsting och ett bidrag på ca 1 200 kronor per 

invånare för Norrbottens läns landsting. 

Den kommunalekonomiska utjämningen följs upp av en särskild 

utredare och under hösten 2006 redovisades delbetänkandet Deluppföljning 

av den kommunalekonomiska utjämningen (SOU 2006:84). 

Delbetänkandet har varit föremål för en bred remissbehandling. 

2.12 Kostnadsutjämning för funktionshindrade (LSS) 

År 2004 infördes ett nationellt kostnadsutjämningssystem för 

kommunernas verksamhet enligt lagen (1993:387) om stöd och service 

till vissa funktionshindrade (LSS). 

Sorsele och Ydre kommuner redovisade nettokostnader på drygt 

400 respektive drygt 500 kronor per invånare 2005, vilket kan jämföras 

med Hedemora kommuns drygt 6 800 kronor per invånare. 

I LSS-utjämningen beräknas för varje kommun en standardkostnad 

genom att antalet personer med insatser enligt LSS multipliceras med en 

nationell genomsnittskostnad för respektive insats. För att i utjämningen 

även kunna ta hänsyn till skillnader i vårdtyngd och till stordriftsfördelar 

i verksamheten beräknas för varje kommun ett personalkostnadsindex

Skr. 2006/07:102

38 

och ett koncentrationsindex. Kostnadsutjämningen sker genom att 

kommuner med en beräknad standardkostnad under riksgenomsnittet 

betalar en avgift till staten som motsvarar skillnaden mellan detta och 

kommunens standardkostnad. Kommuner med en beräknad standardkostnad 

över riksgenomsnittet får på motsvarande sätt ett bidrag av 

staten. Summan av bidragen i landet motsvarar i stort summan av 

avgifterna. 

År 2006 fick 132 kommuner knappt 1,9 miljarder kronor i bidrag och 

158 kommuner betalade utjämningsavgifter på knappt 1,8 miljarder 

kronor. 

Diagram 2.12 Kommunerna fördelade efter skillnad mellan 

standardkostnad 2004–2006 och nettokostnad två år tidigare 

Kronor per invånare 

0

20

40

60

80

100

120

140

- 

7 

5 

0 

- 

5 

0 

0 

- 

7 

4 

9 

- 

2 

5 

0 

- 

4 

9 

9 

- 

1 

- 

- 

2 

4 

9 

0 

- 

2 

4 

9 

2 

5 

0 

- 

4 

9 

9 

5 

0 

0 

- 

7 

4 

9 

7 

5 

0 

- 

9 

9 

9 

1 

0 

0 

0 

-1 

2 

4 

9 

>

1 

2 

5 

0 

- 

Skillnad i kronor per invånare

Antal kommuner 

2004/2002 2005/2003

2006/2004 2007/2005

Källor: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet. 

Kostnadsutjämningen för LSS-verksamhet följs sedan våren 2006 upp av 

en särskild utredare och under sommaren 2006 redovisades 

delbetänkandet Uppföljning av kostnadsutjämningen för kommunernas 

LSS-verksamhet (SOU 2006:69). De förslag som redovisades har legat 

till grund för regeringens beslut om kostnadsutjämningen 2007.

Skr. 2006/07:102

39 

3 Hälso- och sjukvårdspolitik 

3.1 Verksamhetsområde hälso- och sjukvård 

Nationella mål 

Enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) är det övergripande målet 

för hälso- och sjukvården en god hälsa och vård på lika villkor för hela 

befolkningen. Med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt 

förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Vidare anges att 

hälso- och sjukvården skall: 

• vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet, 

• vara lätt tillgänglig, 

• bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, 

• främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och 

sjukvårdspersonalen och 

• arbeta för att förebygga ohälsa. 

Dessutom skall vården och behandlingen så långt det är möjligt utformas 

och genomföras i samråd med patienten. Enligt riksdagens beslut finns 

sedan 1997 en allmän prioriteringsregel i hälso- och sjukvårdslagen som 

fastlägger att den som har det största behovet av hälso- och sjukvården 

skall ha företräde till vården. Enligt detta beslut har, med etiska principer 

som grund, riktlinjer lagts fast för prioriteringar inom hälso- och 

sjukvården. 

God vård 

Med hälso- och sjukvårdslagen som grund har Socialstyrelsen arbetat 

fram en handbok som heter God vård – ledningssystem för kvalitet och 

patientsäkerhet i hälso- och sjukvården. I denna definieras begreppet God 

vård utifrån ett antal kvalitetsområden, vilka är utgångspunkten i ett 

pågående kvalitetsarbete. Satsningar och arbete för att nå målet om god 

hälsa genomförs såväl på landstingsnivå som på nationell nivå. 

Vårdgaranti 

Under 2005 slöts en överenskommelse mellan staten och Landstingsförbundet 

om införande av en (utökad) nationell vårdgaranti i hälso och 

sjukvården. Vårdgarantin som tillämpas fr.o.m. 1997 innebär att 

kontakt med vården bör kunna ske samma dag som patienten söker 

kontakt och om läkarbesök är nödvändigt bör väntetiden vara högst 

7 dagar. Den som fått remiss till den specialiserade vården bör erbjudas 

vård inom 90 dagar. Den (utökade) nationella vårdgarantin som tillämpas 

från och med den 1 november 2005 innebär att landstingen bör erbjuda 

behandling inom 90 dagar från det att beslut om behandling fattats. 

Garantin omfattar alla behandlingar inom den planerade vården. I det fall 

landstinget inte kan erbjuda behandling inom 90 dagar åligger det

Skr. 2006/07:102

40 

landstinget att hjälpa patienten att få vård i annat landsting inom 

garanterad tid. Om patienten får behandling i annat landsting skall det 

ske utan extra kostnader för patienten. 

IT inom hälso- och sjukvården 

En effektiv och ändamålsenlig informationsförsörjning inom hälso- och 

sjukvården är en förutsättning för att kunna garantera patientsäkerhet, 

tillgänglighet och vårdkvalitet. Det övergripande målet som finns angivet 

i den Nationella IT-strategin för vård och omsorg (skr. 2005/06:139) är 

att informationen om en patient skall finnas tillgänglig för behörig 

vårdpersonal oavsett var och när informationen har registrerats. 

Överenskommelse för primärvård och äldreomsorg samt för psykiatri 

Vid årsskiftet 2004/05 löpte den nationella handlingsplanen för utveckling 

av hälso- och sjukvården ut (prop. 1999/2000:149, bet. 

2000/01:SoU5, rskr. 2000/01:53). För att fortsätta arbetet som hade 

påbörjats i och med handlingsplanen tecknades två nya överenskommelser 

mellan staten och Landstingsförbundet respektive Svenska 

kommunförbundet. En överenskommelse avser primärvård och äldrevård, 

en avser psykiatri. Barn och unga är en av de särskilt utpekade 

målgrupperna. Målsättningen är att stärka primärvård, vård och omsorg 

om äldre, motverka psykisk ohälsa samt förbättra tillgängligheten till 

vården. Socialstyrelsen genomförde 2006 en uppföljning av respektive 

överenskommelse. 

Psykiatrisk hälso- och sjukvård 

De allmänna bestämmelserna om den psykiatriska vårdens innehåll och 

utförande finns i hälso- och sjukvårdslagen samt i lagen (1998:531) om 

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Vården skall bl.a. 

vara av god kvalitet och bygga på respekt för patientens självbestämmande 

och integritet. 

Den särskilda lagstiftningen för den psykiatriska tvångsvården – lagen 

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129) om 

rättspsykiatrisk vård (LRV) – ger därutöver bestämmelser om tvångsvårdens 

bedrivande och förutsättningar. Avsikten med regleringen är 

bl.a. att inom ramen för tvångsvården tillgodose patientens rättssäkerhet, 

att begränsa användningen av tvångsvård samt att minska användningen 

av tvångsåtgärder inom vården. Ett ytterligare ändamål med lagstiftningen 

är att upprätthålla samhällsskyddet. 

Läkemedel 

Behandling med läkemedel är en viktig del av hälso- och sjukvården och 

den målsättning som anges i hälso- och sjukvårdslagen gäller även på 

läkemedelsområdet. När det gäller läkemedelsförsörjningen så finns det i 

lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m. krav på att den skall 

bedrivas rationellt och på ett sådant sätt att behovet av säkra och

Skr. 2006/07:102

41 

effektiva läkemedel tryggas. I fråga om receptbelagda läkemedel skall de 

enligt lagen (2002:160) om läkemedelsförmåner m.m. omfattas av 

läkemedelsförmånerna om kostnaderna för användning av läkemedel 

framstår som rimliga från medicinska, humanitära och samhällsekonomiska 

synpunkter. 

Måluppfyllelse 

I ett internationellt perspektiv presterar den svenska hälso- och 

sjukvården väl på ett flertal områden. Enligt Socialstyrelsen (SoS Hälso och 

sjukvårdsrapport 2005) fick Sveriges hälso- och sjukvård ett flertal 

positiva omdömen i en granskning som OECD nyligen har genomfört, 

”Towards High-Performing Health Systems”. De positiva omdömena 

rörde den svenska befolkningens hälsotillstånd, hälso- och sjukvårdens 

kvalitet och valfriheten inom vården. De svenska kvalitetsregistren får 

starkt beröm av OECD och registrens bidrag till att sprida kunskap om 

evidensbaserad vård och till att förbättra medicinsk praxis lovordas. Det 

svenska hälso- och sjukvårdssystemet beskrivs som flexibelt och 

innovativt. 

Trots dessa goda omdömen finns det områden där den svenska hälso och 

sjukvården kan bli bättre, exempelvis tillgängligheten till 

primärvården, olikheterna i vård mellan landstingen samt rehabilitering 

inom psykiatri och missbrukarvård. 

I Socialstyrelsens Hälso- och sjukvårdsrapport 2005 görs bedömningen 

att förutsättningarna för att kunna redovisa hälso- och sjukvårdens 

kvalitet och tillgänglighet blivit allt bättre. Ett intensivt utvecklingsarbete 

har under senare år pågått för att kunna följa verksamhetsutvecklingen på 

nationell nivå. Detta har genomförts bl.a. genom att Socialstyrelsen och 

Sveriges Kommuner och Landsting inlett ett samarbete för att ta fram 

indikationer som skall bidra till att beskriva och följa upp hälso- och 

sjukvården. Socialstyrelsen genomför också ett riktlinjearbete som syftar 

till att främja enhetlig praxis för några av de stora folksjukdomarna. 

Dessutom har arbetet med de nationella kvalitetsregistren som förs inom 

ett antal diagnosområden fortsatt. Det finns emellertid fortfarande 

problem med att beskriva och följa upp hur hälso- och sjukvården 

fungerar totalt sett och särskilt gäller dessa problem, enligt 

Socialstyrelsen, ”mjuka” verksamheter där det är svårt att använda 

kvantitativa resultatmått. Exempel på sådana verksamheter är vård vid 

psykiatriska sjukdomar och missbruk samt vård och rehabilitering vid 

olika smärttillstånd. 

Tillgänglighet och kvalitet 

Tillgänglighetsproblem finns fortfarande i landstingen i form av vårdköer 

och i vissa fall långa väntetider till planerad vård. Att åstadkomma 

kortare väntetider och kortare vårdköer är det som befolkningen anser 

vara viktigast i sitt eget landsting. Jämförelser mellan åren 2002 och 

2003 visar att andelen som tyckte att kortare vårdköer var viktigt ökade 

från 18 till 23 procent. 

Enligt Socialstyrelsens Hälso- och sjukvårdsrapport 

fick 85 procent av samtliga patienter träffa en läkare inom sju

Skr. 2006/07:102

42 

dagar 2005, vilket är en förbättring jämfört med 2004. Av patienter med 

ett akut vårdbehov fick 92 procent tid för läkarbesök redan samma dag. 

Ingenting tyder på att befolkningen anser att det har skett några 

förbättringar när det gäller väntetid till besök hos allmänläkare mellan 

2002 och 2005. Jämfört med 2002 uppfattas det dock ha blivit lättare att 

komma fram till vårdcentralerna på telefon. År 2005 ansåg 69 procent av 

patienterna att det var mycket eller ganska lätt att komma fram till 

vårdcentralerna på telefon och det är en ökning med 10 procentenheter 

jämfört med2002. Under 2006 genomfördes en uppföljning av den 

nationella vårdgarantin, Den nationella vårdgarantin, Socialstyrelsens 

uppföljning, delrapport 2006. Denna redogörs för i nästa avsnitt. 

Svenskt Kvalitetsindex1 mätning som redovisades i januari 2005 

visade att nöjdheten för sjukvården hade förbättrats. Uppgången var 

något starkare i den offentliga vården än i den privata. Alla aspekter som 

mätts i sjukvården uppvisar en ökning förutom befolkningens förväntningar 

på sjukvården som har sänkts en aning. Svenskt Kvalitetsindex 

genomförde en ny mätning under hösten 2006. Nöjdheten för den 

öppna sjukvården fortsatte att öka även i denna mätning, men var dock 

fortfarande lägre än 1998. Patienterna är mer nöjda med den privat 

drivna öppenvården men ökningen i nöjdhet skedde enbart inom den 

offentligt drivna öppenvården. Detta innebär att skillnaden i nöjdhet 

mellan privat och offentligt driven vård minskade 2006. Det föreligger 

stora skillnader mellan de olika landstingen och mellan könen. Män är 

mer nöjda än kvinnor, vilket skiljer sig från den övriga tendensen i 

samhället. 

Analyser av data från de nationella kvalitets- och hälsodataregistren, 

som hanteras av Socialstyrelsen samt huvudmännen, visar en fortsatt 

positiv trend när det gäller tillgången till evidensbaserad vård och 

behandling vid de stora folksjukdomarna som hjärtinfarkt, stroke, 

diabetes, m.fl. Också de medicinska resultaten av vården visar successiva 

förbättringar. Inom vissa diagnoser finns emellertid fortfarande 

omfattande regionala variationer vad gäller behandlingsmetoder. 

Socialstyrelsen har ett löpande uppdrag att utarbeta evidensbaserade 

riktlinjer, med rekommendationer om prioriteringar, för vård och 

behandling av ett antal kroniska sjukdomar. 

Vårdgaranti 

Det är ännu för tidigt att se vilka effekter vårdgarantin får på längre sikt. 

Vårdgarantin har dock inneburit en mobilisering för bättre tillgänglighet, 

både nationellt och inom landstingen. Arbetet har bland annat inneburit 

att ta fram underlag för gemensamma medicinska indikationer för 

behandling, bättre rutiner för remisshantering, administration av väntelistor, 

information och kommunikation samt metoder för systematiskt 

förbättringsarbete. 

De uppgifter som följs upp i databasen Väntetider i Vården visade 

under våren 2006 på en minskning både av det totala antalet patienter 

1 Svenskt Kvalitetsindex drivs inom ramen för ett konsortium som består av bl.a. Statistiska 

centralbyrån, Handelshögskolan i Stockholm och Centrum för tjänsteforskning vid 

Karlstads universitet.

Skr. 2006/07:102

43 

som väntade på en behandling och på antalet som hade väntat längre än 

90 dagar. Enligt mätningen i november 2006 får dock var fjärde patient 

ofrivilligt vänta längre än 90 dagar. Variationerna är stora, såväl mellan 

landstingen som mellan de olika specialiteterna. Omfattande problem 

finns inom ortopedin och ögonsjukvården. 

Det behövs fortsatta insatser inom flera områden för att uppfylla 

intentionerna för vårdgarantin. Områden som är särskilt angelägna att 

fokusera på är bland annat arbetet med medicinska indikatorer och 

förbättrade remissrutiner. Ett problem är att inrapporteringsfrekvensen 

fortfarande är låg i flera landsting. Särskilt låg är inrapporteringen när det 

gäller barn och unga. Ett annat problem är att det endast är ett begränsat 

antal behandlingar som följs upp i databasen även om antalet utökades 

under hösten 2006. Det är angeläget att inrapporteringen omfattar 

områden inom exempelvis habilitering och rehabilitering samt psykiatri. 

IT inom hälso- och sjukvården 

Den förra regeringen tillsatte i mars 2005 en nationell ledningsgrupp för 

IT i vård och omsorg med representanter från Socialdepartementet, 

Sveriges Kommuner och Landsting, Socialstyrelsen, Läkemedelsverket, 

Apoteket AB och Carelink. Dessa aktörer utarbetade och enades gemensamt 

om en nationell IT-strategi för vård och omsorg (skr. 2005/06:139), 

som för första gången har etablerat ett gemensamt förhållningssätt till hur 

IT skall användas för att stödja medborgarnas delaktighet i vården och 

utveckla vårdverksamheten. 

Strategin hade som främsta syfte att skapa en bred nationell enighet 

inom vård- och omsorgssektorn om hur IT bör användas för att skapa 

förbättringar för medborgare, vårdpersonal och beslutsfattare. Genom att 

lyfta fram och tydliggöra nyttoeffekterna för dessa tre målgrupper var 

ambitionen också att skapa en djupare förståelse inom sektorn att IT 

behövs som en integrerad del i alla delar av vård- och omsorgsverksamheten 

för att de politiska verksamhetsmålen skall kunna uppfyllas. 

Bakgrunden till initiativet var att parterna identifierat att IT hittills inte 

har utnyttjats till sin fulla potential inom vården och omsorgen, eftersom 

det varit svårt att enas om gemensamma krav och standarder för 

elektroniskt informationsutbyte. Stora regionala skillnader i hur IT-stöd 

används i verksamheten har lett till en stor mångfald av olika system som 

inte är anpassade för att kunna kommunicera med varandra. Detta har, 

tillsammans med ett regelverk som inte är anpassat för elektronisk 

informationssamverkan, lett till att IT-utvecklingen hittills inte levt upp 

till förväntningarna. 

I strategin enades parterna därför om en gemensam vision om hur den 

framtida informationsförsörjningen inom vård- och omsorgssektorn bör 

se ut för att kunna erbjuda alla de nyttoeffekter som vore möjliga. 

Med hjälp av ändamålsenliga IT-stöd får alla patienter god och säker 

vård och bra service. Vårdpersonalen kan ägna mer tid åt patienterna och 

anpassa vården till varje patients behov. IT används som ett strategiskt 

verktyg i alla delar av vården och de samlade vårdresurserna utnyttjas på 

ett mer effektivt sätt:

Skr. 2006/07:102

44 

• Medborgare, patienter och anhöriga har enkel tillgång till allsidig 

information om vård och hälsa samt om sin egen hälsosituation. De 

erbjuds en bra service och är delaktiga i vården utifrån individuella 

förutsättningar. 

• Personal inom vård och omsorg har tillgång till välfungerande och 

samverkande IT-stöd som garanterar patientsäkerheten och 

underlättar deras dagliga arbete. 

• Ansvariga för vård och omsorg har ändamålsenliga IT-stöd för att 

följa upp patientsäkerheten och vårdens kvalitet samt för 

verksamhetsstyrning och resursfördelning. 

Betydande framsteg har under 2006 gjorts för att förverkliga den 

gemensamma visionen. Satsningar på nya IT-stöd betraktas i dag allt 

oftare som en investering för att utveckla och förbättra verksamheten, 

inte enbart som en teknikinvestering. Under det år som gått sedan 

strategin presenterades har en betydande kraftsamling skett från många 

av sektorns aktörer för att förverkliga den gemensamma visionen om en 

ändamålsenlig och effektiv informationsförsörjning inom vård och 

omsorg med hjälp av IT. Uppslutningen kring strategin har varit mycket 

stark, och det råder en bred politisk enighet om områdets betydelse. 

Arbetet har i stora delar därför kunnat bedrivas snabbare och med större 

kraft än förväntat. 

För regeringens del handlar det främst om att skapa goda grundförutsättningar 

för den fortsatta IT-utvecklingen inom vård- och 

omsorgssektorn. Arbetet med en ny patientdatalag pågår under 2007 för 

att möjliggöra ett elektroniskt informationsutbyte mellan vårdgivare. En 

stor satsning genomförs för att skapa ett enhetligt bruk av termer och 

begrepp inom hälso- och sjukvård och socialtjänst, med syfte att höja 

kvaliteten i vårddokumentationen och skapa förutsättningar för uppföljning 

och jämförelser av vårdens resultat och kvalitet. 

Uppföljning av statens och Landstingsförbundets respektive Svenska 

kommunförbundets överenskommelser för primärvård och äldrevård 

De allra flesta landsting fortsatte att arbeta med att förbättra 

tillgängligheten i primärvården under 2005. Bland annat har man 

genomfört förbättring av sjukvårdsrådgivning samt infört nya telefonsystem. 

Andelen av befolkningen som anser att det blivit lättare eller 

mycket lättare att nå fram till sjukvårdsrådgivningen har under de senaste 

åren blivit allt större. 

Inom hälso- och sjukvården är man överens om att en fast läkarkontakt 

är viktig för kontinuitet och trygghet i vården och att en kraftsamling 

behövs för att kunna uppfylla hälso- och sjukvårdslagens krav om en fast 

läkarkontakt. 

Som en del i detta arbete behöver antalet specialister i 

allmänmedicin öka och ett mål har satts upp, nämligen att det2008 skall 

finnas 6 000 specialister i allmänmedicin i primärvården. Det ser inte ut 

som att detta mål kommer att uppnås och fortfarande finns mycket arbete 

kvar att göra innan kravet om fast läkarkontakt uppnås. 

För att förbättra vården och omsorgen om äldre har landstingen under 

2005 fortsatt att utveckla samarbetet med kommunerna. Till exempel har

Skr. 2006/07:102

45 

många landsting infört nya IT-lösningar, bland annat i form av journalsystem, 

för att underlätta samarbetet. 

Uppföljning av överenskommelsen för psykiatri mellan staten och 

Landstingsförbundet respektive Svenska kommunförbundet 

Av landstingens redovisningar för 2005 framgår att många landsting har 

förstärkt insatserna för barn och unga med psykisk ohälsa. Bristfälliga 

data inom psykiatrins verksamhetsområde försvårar dock tillförlitliga 

bedömningar av insatsernas effekter. Landstingen redovisar stor variation 

när det gäller typ av insatser och verksamhet för personer med psykiska 

funktionshinder. Det kan delvis förklaras av att det inte finns en enhetlig 

definition av begreppet. Flertalet av landstingen har inte gjort någon 

särskild satsning för målgruppen äldre under 2005 trots att Socialstyrelsen 

konstaterade att detta är det mest eftersatta området när det 

gäller landstingens insatser för människor med psykisk ohälsa. 

Psykiatrisk hälso- och sjukvård 

Andelen personer i befolkningen som lider av allvarlig psykisk sjukdom 

är relativt konstant över tid och någon påtaglig ökning de senaste åren 

kan inte fastställas. Däremot ökar antalet personer som upplever psykiska 

besvär. Flera rapporter har visat att det under de senaste 10–20 åren blivit 

vanligare att ungdomar är nedstämda, är oroliga, har svårt att sova och 

har värkbesvär. 

Primärvården har ett basansvar för all hälso- och sjukvård. Det innebär 

bl.a. att ansvaret för att behandla personer med lätta och medelsvåra 

psykiska störningar ofta åligger primärvården. Upp till 30 procent av de 

vuxna besökande på primärvårdsmottagningarna uppskattas lida av 

någon form av psykisk ohälsa. Barn och ungdomar med psykisk ohälsa 

söker däremot bara undantagsvis hjälp i primärvården. Istället har 

tillströmningen av nya patienter inom barn- och ungdomspsykiatrin ökat 

kraftigt under det senaste decenniet. 

Ett av de utmärkande dragen för den psykiatriska vården är att den 

slutna vården under en lång period minskat i omfattning till förmån för 

vård och behandling i öppna vårdformer. Under 1999 vårdades drygt 

49 000 patienter i specialiserad psykiatrisk slutenvård. År 2004 hade 

patientantalet minskat till ca 44 000, en minskning med drygt 10 procent. 

Den genomgående minskningen av antalet patienter mellan 1999 och 

2003 verkar dock ha brutits från och med 2004 då antalet patienter i 

psykiatrisk vård visade på en viss uppgång. Detsamma gäller för antalet 

vårdtillfällen. Uppgifter från patientregistret visar att ökningen av antalet 

patienter i sluten psykiatrisk vård höll i sig under 2005, enligt 

preliminära uppgifter uppgick antalet patienter till drygt 46 000. 

Medelvårdtiden inom den psykiatriska vården minskade från 27,7 dagar 

till 19 dagar åren 1998 till 2003, vilket till viss del förklaras av att antalet 

patienter som skrevs in och ut samma dag ökade under denna period. 

Fördelningen mellan frivilligt vårdade och patienter inom tvångsvården 

(LPT och LRV) har förskjutits mot en allt större andel tvångsvårdade. År 

2005 upptogs 44 procent av platserna inom den psykiatriska slutenvården

Skr. 2006/07:102

46 

av patienter som vårdas enligt LPT och LRV, vilket är en kraftig ökning 

jämfört med tidigare inventeringar. Detta kan ses som en naturlig följd av 

psykiatrireformen, vars mål är att fler patienter skall kunna klara sig ute i 

samhället med stöd från såväl öppenvård som socialtjänst. Det kan även 

konstateras att de pågående vårdtiderna för LRV-patienter har ökat under 

de senaste åren. Fler platser tas därigenom i anspråk av denna patientkategori 

vilket innebär att platserna i mindre utsträckning än tidigare kan 

användas för frivilligt vårdade. 

Socialstyrelsen har vid sin inventering av den psykiatriska slutenvården2005 

rapporterat en beläggningsgrad inom den psykiatriska 

slutenvården på 95 procent, vilket i ett internationellt perspektiv är höga 

siffror. För att undvika överbeläggningar och för att ha en kapacitet att ta 

emot akuta patienter bör erfarenhetsmässigt en beläggningsprocent på 

80–85 vara mer rimlig. Socialstyrelsens bedömning är därför att antalet 

platser inom den psykiatriska slutenvården bör utökas. 

Regeringen tillkallade i oktober 2003 en nationell psykiatrisamordnare. 

Psykiatrisamordnaren lämnade i november 2006 delbetänkandet Vård 

och stöd till psykiskt störda lagöverträdare (SOU 2006:91) och 

slutbetänkandet Ambition och ansvar – Nationell strategi för utveckling 

av samhällets insatser till personer med psykiska sjukdomar och 

funktionshinder (SOU 2006:100). Av betänkandena framgår bland annat 

att belastningen på öppenvårdspsykiatrin tycks ha ökat de senaste åren. 

När det gäller innehåll och kvalitet i den psykiatriska vården gör 

psykiatrisamordnaren bedömningen att det finns stora brister både när det 

gäller tillgången till kompetent personal, metoder och när det gäller 

arbetssätt och organisation. Evidensbaserade metoder används inte i den 

utsträckning som är möjligt och önskvärt eftersom strukturer för 

implementering av befintlig kunskap ofta saknas. Även företrädare för 

primärvården upplever att allt fler personer söker vård på grund av 

psykisk ohälsa och att de inte har möjlighet att möta den stora efterfrågan 

på utredning och behandling. Många rapporterar också om svårigheter i 

samarbetet med psykiatrin och andra samhällsinstanser. Primärvården 

saknar ofta tillräckliga resurser, både på grund av läkarbrist och att det 

saknas tillgång till andra personalkategorier. Kompetensen hos den 

personal som finns skiljer sig åt, men generellt saknas tillräcklig 

kompetens för att upptäcka och behandla psykisk ohälsa och psykiska 

sjukdomar i primärvården. 

Psykiatrisamordnaren pekar också på stora svårigheter för huvudmännen 

att finna gemensamma lösningar kring de personer som behöver 

det. 

Det handlar om personer som har en psykisk sjukdom och samtidigt 

missbrukar, barn och ungdomar med en omfattande psykosocial 

problematik, och personer som vårdas enligt någon av de psykiatriska 

tvångsvårdslagarna och har permission. Samordnaren anser bland annat 

att tillgängligheten till den psykiatriska slutenvården behöver öka samt 

att det behövs en nationell plan för psykisk hälsa och föreslår att 

riksdagen antar ett antal mål och anger tydlig inriktning för 

utvecklingsarbetet. 

Socialstyrelsens rapport och den Nationella psykiatrisamordnarens 

betänkande visar att det finns fortsatt stora behov av förbättringar av vård 

och stöd till personer med psykisk sjukdom eller psykiska 

funktionshinder. Förra regeringen beslutade, med utgångspunkt i

Skr. 2006/07:102

47 

psykiatrisamordnarens förslag, om en satsning på psykiatri och 

socialtjänst för personer med psykisk sjukdom eller psykiska 

funktionshinder. Under2005 och2006 satsade staten totalt 700 miljoner 

kronor i form av riktade bidrag till landstingens och kommunernas arbete 

med att förbättra vård, sysselsättning och boende samt 

verksamhetsutveckling för dessa grupper. 

Socialstyrelsens första uppföljning av satsningen, augusti 2005, visade 

att samtliga landsting och kommuner, med något undantag, har ansökt 

om medel för satsningar på projekt inom en rad områden, t.ex. 

metodutveckling och utbildning. Nästan alla projekt genomfördes i samverkan 

mellan landsting och kommun. Särskilda målgrupper som har 

uppmärksammats av huvudmännen är bl.a. personer med psykisk 

sjukdom eller psykiskt funktionshinder och samtidigt missbruk, barn, 

ungdomar och unga vuxna samt personer med neuropsykiatriska 

funktionshinder. Den andra uppföljningen, april 2006, redogjorde för hur 

medlen har förbrukats under 2005 och hur verksamheterna fortskrider. 

Slutredovisning av uppdraget sker i augusti 2007. 

Regeringen har givit Socialstyrelsen i uppdrag att organisera och driva 

ett nationellt centrum för utveckling av tidiga insatser till barn och unga 

som löper risk att utveckla svårare psykisk ohälsa. Utvecklingscentrumets 

uppgifter skall vara att samla, koordinera och föra ut kunskap 

och vetenskap då det gäller att identifiera, förebygga, ge tidigt stöd och 

behandla barn och unga som riskerar att utveckla svårare psykisk ohälsa. 

Läkemedel 

De senaste decennierna har det skett en omfattande utveckling av nya 

läkemedel. Sjukdomar som tidigare inte var möjliga att behandla kan i 

dag botas. Vidare har livskvaliteten för stora grupper förbättrats genom 

symtomlindring av läkemedel. Läkemedel har under senare år ersatt 

annan terapi och medverkat till att antalet vårdplatser såväl inom den 

psykiatriska som inom den somatiska hälso- och sjukvården kunnat 

minska. Ur både patient- och kostnadsperspektiv är det även fortsättningsvis 

avgörande att läkemedel ses som en integrerad del av den 

övriga hälso- och sjukvården samt att de resurser som läkemedel tar i 

anspråk ingår i de samlade resurserna för hälso- och sjukvården. 

Enligt Socialstyrelsens rapport ”Läkemedelsförsäljning i Sverige – 

analys och prognos” från september 2006 följs myndighetens riktlinjer 

för läkemedelsbehandling efter hjärtinfarkt i varierande grad inom landet. 

När det gäller de högst prioriterade läkemedlen finns skillnader i 

användningen av statiner och ACE- hämmare. I Malmö får 73 procent av 

hjärtinfarktpatienterna statiner mot 61 procent i Göteborg. Skillnaderna 

är ännu större för ACE-hämmare, 68 procent i Malmö och 49 procent i 

Göteborg. Vad gäller val av cancerbehandling finns det också stora 

variationer bland sjukvårdshuvudmännen. Läkemedlet trastuzumab 

(Herceptin) har blivit uppmärksammat för att det anses som effektivt, 

men är också mycket dyrt. 

Förskrivningen per sjukvårdsregion är ungefär 

dubbelt så hög i de tre norra regionerna i jämförelse med de tre södra.

Skr. 2006/07:102

48 

Hur långt har hälso- och sjukvården nått i sitt arbete att nå uppsatta mål? 

Patienter med störst behov skall ha företräde till vården oberoende av 

betalningsförmåga, social ställning i samhället, bostadsort, ålder eller 

andra faktorer som inte är relevanta ur ett medicinskt perspektiv. Innehållet 

i vården är inte närmare specificerat i hälso- och sjukvårdslagen 

annat än att den skall uppfylla kraven på en god vård vilket bland annat 

innebär att vården skall vara av god kvalitet, lättillgänglig och bygga på 

respekt för patientens självbestämmande. 

Det är komplicerat att utvärdera måluppfyllelse inom sjukvården 

eftersom såväl registerdata som data insamlad med enkäter varierar 

mycket i kvalitet. Jämförelser, geografiska och över tid, är därför svåra 

att genomföra. Verksamhetsuppföljningen inom hälso- och sjukvården 

begränsas fortfarande till att huvudsakligen bestå av redovisningar av 

tillgängliga resurser respektive utförda prestationer. Att mäta resultat av 

insatta resurser samt genomförda prestationer är däremot knappast 

möjligt i dagsläget. För att kunna utvärdera om befolkningen får god 

vård när de behöver den krävs indikatorer som speglar flera dimensioner 

av hälso- och sjukvården. Det som kännetecknar god vård är att den är: 

• kunskapsbaserad och ändamålsenlig, 

• säker, 

• patientfokuserad, 

• effektiv, 

• jämlik och 

• ges i rimlig tid. 

Kvalitetsindikatorer behövs inom vart och ett av dessa områden för att 

kunna ge en helhetsbild av hälso- och sjukvårdens resultat. Dessa 

områden används ofta som utgångspunkt för uppföljning, utvärdering 

och ersättning inom vården. 

Socialstyrelsen och Sveriges Kommuner och Landsting har 

tillsammans tagit fram en nationell strategi för ”öppna jämförelser” av 

hälso- och sjukvårdens effektivitet och kvalitet. Olika indikatorer som 

anses ha god kvalitet, om än inte fullständig, och som är relevanta har 

tagits fram och med hjälp av dessa går det att skapa en grov bild av 

skillnader mellan olika landsting. En sådan analys kan bara ge en 

indikation om de förhållanden som råder. Skillnaderna kan vara 

betydande inom landsting för olika sjukhus och vårdcentraler samtidigt 

som uppgifterna inte visar om befolkningen på individnivå har tillgång 

till likvärdig vård. 

I Socialstyrelsens lägesrapport för hälso- och sjukvård 2006 fokuseras 

uppföljningen på primärvård. Inom primärvården är möjligheterna till 

uppföljning och analys på nationell nivå begränsade inom flera av 

dimensionerna av god vård. I rapporten diskuteras valda delar av 

primärvårdens verksamhet utifrån samtliga dimensioner även om det 

finns stora brister när det gäller kvalitetsindikatorer och beskrivningssystem 

för primärvården. 

Förslag ges också på områden där 

utvecklingsinsatser är särskilt angelägna. 

Rapporten med öppna jämförelser som presenterades under 2006 

innehåller indikatorer inom fyra olika perspektiv på hälso- och sjukvård:

Skr. 2006/07:102

49 

medicinska resultat, patienterfarenheter, tillgänglighet samt kostnader 

och produktivitet. Områden som inte är möjliga att täcka in på grund av 

bristande information är bland andra psykiatri och primärvård. Eftersom 

det inte är möjligt att värdera de olika indikatorerna gentemot varandra 

på ett enkelt sätt går det inte att presentera ett sammanfattande mått som 

är jämförbart. Även kvalitet och underlag i de olika register som används 

kan variera avsevärt och det finns risk för slumputfall särskilt i mindre 

landsting där antalet patienter kan vara få. 

Skillnaderna mellan landstingen analyseras på en övergripande nivå. 

Variationerna mellan landstingen beräknas som standardavvikelsen satt i 

relation till medelvärdet, vilket visar den genomsnittliga avvikelsen från 

medelvärdet i riket uttryckt i procent. En första slutsats är dock att olika 

landsting faller olika väl ut beroende på vilken indikator som analyseras 

– inga landsting är genomgående ”bäst” eller ”sämst”. 

Det finns många olika typer av indikatorer som avser medicinska 

resultat. Några avser ”hårda” indikatorer som visar på skillnader i 

dödlighet inom 28 dagar efter hjärtinfarkt och 5-årsöverlevnad efter 

tjocktarmscancer, ändtarmscancer och bröstcancer. Den genomsnittliga 

spridningen från snittet bland landstingen är generellt +/-6-10 procent. 

Spridningen i överlevnad efter bröstcancer är dock ännu mindre, ca 2 

procent. Skillnaderna mellan landstingen är i genomsnitt relativt måttliga 

för denna typ av indikatorer. Andra indikatorer varierar avsevärt mer, 

exempelvis inom hjärtsjukvården för väntetid till hjärtkirurgi och hur stor 

andel som får PCI (ballongvidgning) och kranskärlsröntgen. 

Vad gäller måtten på befolkningens och patienternas erfarenheter av 

vården föreligger det små skillnader mellan landstingen. Frågorna som 

ställs behandlar exempelvis hur stor andel av befolkningen som anser sig 

ha tillgång till den vård man behöver (73 procent) och patienternas 

sammanfattande betyg på besök till vårdcentraler (79 procent ger ett 

positivt betyg). Variationerna ligger på mellan +/-5 procent från 

genomsnittet. Störst skillnader mellan landstingen föreligger det när det 

gäller hur svårt/lätt det är att komma fram till vårdcentral per telefon. I 

riket anser 60 procent av patienterna att det är lätt att komma fram per 

telefon och variationen från genomsnittet är ca +/-13 procent, dvs. mer än 

dubbelt så stor variation jämfört med andra indikatorer som gäller 

patienternas erfarenheter. 

De största skillnaderna mellan landstingen gäller väntetider och främst 

antal patienter som väntat längre än 90 dagar till besök på mottagning 

eller till behandling inom specialiserad vård. Variationen från genomsnittet 

är ca 40 till 80 procent. Osäkerheten i data om väntetider är dock 

stor, vilket gör dessa jämförelser extra vanskliga. Men skillnaderna 

verkar vara betydande. 

Rapporten redovisar läget under våren 2006. 

Landstingens nettokostnader varierade 2004 mellan ca 13 000 och 

17 000 kronor per invånare medan genomsnittskostnaden uppgick till ca 

14 800 kronor. Tas även hänsyn till faktorer som är opåverkbara för 

landstingen minskar kostnadsskillnaderna till ca +/-10 procent från 

snittet. Baserat på underlaget i öppna jämförelser finns det emellertid 

inget som tyder på att höga kostnader samtidigt leder till goda resultat. 

Olika landsting, oavsett kostnader, hamnar väl till på vissa indikatorer 

och sämre till på andra indikatorer.

Skr. 2006/07:102

50 

Av de skillnader som föreligger i rapporten om öppna jämförelser inom 

hälso- och sjukvård framgår det att alla landsting har mycket att lära av 

varandra. Om sjukvården inom de olika landstingen i ännu större 

utsträckning kan lära sig av de bästa på olika områden borde skillnader i 

resultat och kvalitet kunna reduceras, i bästa fall utan att kostnaderna 

behöver öka. 

Det är emellertid inte möjligt att utvärdera om vården sker på lika 

villkor och är kostnadseffektiv samt uppfyller kriterierna för god vård 

baserat på det underlag som finns tillgängligt – dataunderlaget, 

analyserna och jämförelserna behöver utvecklas ytterligare. Därför är det 

centralt att arbetet med öppna jämförelser fortsätter och att resultaten av 

jämförelserna också hanteras aktivt i landstingen. 

Trots bristfälliga nationella data och enhetliga definitioner när det 

gäller primärvårdens verksamhet valde Socialstyrelsen att i lägesrapporten 

för hälso- och sjukvård 2006 fokusera på utvecklingen inom 

primärvården. I rapporten har några områden varit föremål för djupare 

analys och diskussion – det sjukdomsförebyggande arbetet, vård vid 

psykisk ohälsa, behandling av infektioner och kronisk sjukdom, med 

särskilt fokus på diabetes, samt vård av äldre. 

Det sjukdomsförebyggande arbetet inom primärvården har troligen 

ökat, och allt fler landsting rapporterar att detta är ett prioriterat område. 

Förstärkta insatser avseende evidensbaserade sjukdomsförebyggande 

metoder såsom rökavvänjning och ordination av fysisk aktivitet på recept 

är angelägna. 

Primärvårdens möjligheter att erbjuda en kunskapsbaserad och 

ändamålsenlig vård vid psykisk ohälsa är otillräckliga. Det gäller framför 

allt tillgången till samtalsbehandling med kognitiv inriktning. 

Kvaliteten på antibiotikabehandling av infektioner vid diagnoser som 

luftvägsinfektion och öroninflammation hos barn har förbättrats under 

senare år. Antibiotikaförskrivningen vid luftvägsinfektioner, vilka ofta 

beror på virus, har också minskat under senare år. Förskrivningen av 

vissa typer av antibiotika är generellt dock fortfarande för hög och har 

heller inte minskat. 

Översiktliga analyser av läkemedelsanvändningen tyder på att tillstånd 

såsom astma, hjärt-kärlsjukdom och diabetes behandlas enligt befintliga 

läkemedelsrekommendationer, men att det finns variationer mellan 

landstingen. Särskilda studier på hjärtsvikt tyder på att sjukdomen 

sannolikt underdiagnosticeras och underbehandlas. Positivt är att data ur 

patientregistret visar att allt färre personer läggs in på sjukhus på grund 

av astma, diabetes och hjärt-kärlsjukdom, även om variationerna mellan 

landstingen är stora. Primärvården rapporterar i ökad utsträckning till det 

Nationella diabetesregistret. Skillnaderna i landet är dock stora både när 

det gäller att överhuvudtaget rapportera patienter till registret, men också 

i vilken grad kvalitetsmålen för en rad behandlingsparametrar uppnås. 

Äldres användning av läkemedel har ökat och blivit alltmer komplex och 

visar på kvalitetsbrister. Bristerna är särskilt påtagliga hos de mest sköra 

äldre – de med demenssjukdom eller multisjuklighet. 

Patientsäkerheten i primärvården har möjligen varit något mindre i 

fokus jämfört med den slutna vården. Undersökning av patienter, 

läkemedelshantering och telefonrådgivning är de mest riskfyllda situationerna 

inom primärvården. Läkemedelsrelaterade problem beräknas

Skr. 2006/07:102

51 

utgöra mellan 15 till 22 procent av alla inläggningar på medicinkliniker 

och uppstår ofta när patienter förs över från en vårdform till en annan. 

Befolkningens förtroende för primärvården har förbättrats något, 

liksom tillgängligheten. Mycket av det utvecklingsarbete som pågår inom 

primärvården syftar till att skapa en mer patientfokuserad vård. 

Förtroendet för primärvården är lägre bland personer som inte är födda i 

Sverige. Utlandsfödda är också mindre nöjda med information och 

bemötande. Att bemötandet har relevans för tillfrisknande och 

läkandeprocess är något som det finns allt mer vetenskapligt stöd för. 

Studier visar att personer, som fått behandling för psykisk ohälsa och 

som själva anser att de fått ett gott omhändertagande, i större 

utsträckning uppfattar att den medicinska behandlingen hjälper jämfört 

med dem som inte upplever att de fått ett gott bemötande och 

omhändertagande. 

På vissa ställen i landet prövas en ny vårdform för äldre – så kallade 

äldrevårdscentraler. Vårdformen bygger på att verksamheter inom landsting 

och kommun sammanförs, såväl organisatoriskt som lokalmässigt, 

för att samla kompetensen runt den äldre patienten. 

Jämlikheten i vården uppvisar vissa brister med exempelvis fler 

läkarbesök bland högutbildade än lågutbildade – trots högre ohälsa bland 

lågutbildade. Vidare är dödsfall och intag på sjukhus vid diabetes 

vanligare i glesbygd än i tätort, och vanligare bland män än bland 

kvinnor. 

Det finns också betydande regionala skillnader inom flera av de 

studerade dimensionerna. Regionala skillnader kan vara medicinskt 

motiverade, men kan även bero på skillnader i kunskap och attityder hos 

vårdgivarna. 

Forskning visar att ökad tillgänglighet leder till färre kontakter på sikt 

eftersom man upplever att vården finns tillgänglig när man behöver den. 

Utifrån befolkningsenkäter framträder tillgängligheten som det absolut 

dominerande problemområdet. Enligt databasen Väntetider i vården har 

tillgängligheten förbättrats vad gäller andelen patienter som får komma 

till primärvårdsläkare inom sju dagar. Enligt mätningen i oktober 2006 

låg genomsnittet för riket på 87 procent jämfört med mätningen i oktober 

2004 då riksgenomsnittet låg på 81 procent. Andelen varierar mellan 

landstingen med 78 procent som lägsta och 97 procent som högsta nivå. 

De analyser som gjorts inom utvalda områden i lägesrapporten ger 

upphov till en del frågor kring vårdens effektivitet. Inom några områden 

pekar data på tillfredsställande effektivitet när det gäller behandling, till 

exempel när det gäller behandling av flera kroniska sjukdomar där nya 

effektiva läkemedelsterapier introducerats under senare år. 

Inom andra områden finns frågetecken och ett rimligt antagande är att 

ökad användning av kunskapsbaserade metoder i det förebyggande 

arbetet skulle kunna minska insjuknandet i kroniska sjukdomar. Samma 

sak gäller omhändertagandet vid psykisk ohälsa. Om fler personer fick 

snabbare tillgång till effektiva samtalsbehandlingar, exempelvis kognitiv 

beteendeterapi, skulle sannolikt sjukskrivningar, återbesök och långa 

läkemedelsbehandlingar kunna minska. 

Både när det gäller omhändertagandet vid psykisk ohälsa och 

multibehandling av äldre kan orsakerna till problemen ofta härledas till 

brister i samverkan mellan olika huvudmän eller organisatoriska enheter.

Skr. 2006/07:102

52 

Primärvårdens struktur och organisation varierar stort mellan landstingen 

liksom huvudmännens principer för verksamheternas ersättning och 

förväntningar på måluppfyllelse för god vård. En viktig fråga för framtiden 

är hur primärvårdens uppdrag preciseras. Strategiska förbättringsområden 

inkluderar förbättrad samverkan med andra delar av 

vården och utveckling av ersättningssystem kopplade till uppnådda 

kvalitetsmål. Skillnader i praxis kan utjämnas med en konsekvent 

användning av riktlinjer och rekommendationer vilka utgår från 

kunskapsbaserade underlag i kombination med att primärvården blir mer 

transparent och uppföljningsbar. 

Kostnader och prestationer 

Flera delar av den svenska hälso- och sjukvården visar på positiv 

utveckling. Det är dock inte helt lätt att genomföra prestations- eller 

produktivitetsmätningar inom hälso- och sjukvården. Traditionellt har 

mätningarna baserats på antalet besök och vårdtillfällen men allt 

eftersom arbetssättet inom vården har förändrats ger sådana mätningar 

missvisande resultat. Allt mer vård utförs i öppenvården, vilket innebär 

att färre men mer resurskrävande vårdtillfällen når slutenvården. 

Exempel på behandlingar som förskjutits från den slutna till den öppna 

vården är gråstarrsoperationer och ljumskbråcksoperationer. För 

gråstarrsoperationer ökade andelen operationer som görs i öppen vård 

under 1990-talet från 75 till 95 procent. För ljumskbråcksoperationer 

ökade andelen inom öppenvården från 37 till 70 procent. 

För att ta hänsyn till denna förändring i arbetssätt måste antalet besök 

och vårdtillfällen justeras för vårdtyngd, dvs. hur resurskrävande ett visst 

vårdtillfälle är. Detta görs med hjälp av DRG-poäng (diagnosrelaterade 

grupper). Vissa diagnoser kräver mer vård än andra. En sådan justering 

ger stor effekt på resultatet av prestations- och produktivitetsmätningar. 

Förbättrade mättekniker gör att det finns allt större möjlighet att mäta 

t.ex. vårdens prestationer och produktivitet än vad som varit möjligt 

tidigare. Genom att justera sjukvårdbesök för vårdtyngd kan man ta fram 

mer rättvisande prestationsmått. Enligt en rapport som tagits fram av 

Sveriges Kommuner och Landsting, ”Produktivitet och effektivitet i 

hälso- och sjukvården”, visar beräkningar att prestationerna inom den 

somatiska specialistsjukvården, som utgör ca 45 procent av den totala 

sjukvården, ökade med drygt 4,5 procent under åren 2003 och 2004. 

Kostnaden steg med 1,5 procent. Detta innebär en produktivitetsökning 

med ca 3 procent. Inom den slutna vården har prestationerna ökat med 

drygt 2 procent. 

Vårdtiderna i den slutna vården minskade från i genomsnitt 11 dagar 

1970 till 7,9 dagar1992. 

Trots att det skett en förskjutning från den slutna 

vården till den öppna, vilket medför mer krävande vård inom 

slutenvården har vårdtiderna i slutenvården fortsatt att minska. Den 

genomsnittliga vårdtiden i slutenvården skiljer sig mellan män och 

kvinnor och 2005 var den 6,4 dagar för män och 5,8 dagar för kvinnor, 

vilket ger 6,1 dagar för hela befolkningen. 

Antalet vårdplatser är i Sverige förhållandevis lågt. Sverige och 

Finland hade 2001 det lägsta antalet vårdplatser per invånare inom EU. 

Antalet vårdplatser har sjunkit sedan 1998. Mellan 1998 och 2005

Skr. 2006/07:102

53 

minskade antalet vårdplatser med knappt 4 700 platser och 2005 uppgick 

antalet till knappt 26 500 platser 

Antalet sjukhus har minskat successivt under 1900-talet. I mitten av 

1960-talet fanns 115 akutsjukhus i Sverige. 1990 fanns det 87. Enligt 

Landstingsförbundets definition återstod 76 akutsjukhus 2003. Vid nio av 

dessa bedrivs inte akut kirurgi och vid ytterligare sju sjukhus utförs inte 

akuta operationer på kvällar, helger eller nätter. Förändringarna i vårdens 

struktur handlar både om en anpassning till förändringar i samhällets 

infrastruktur och om den medicinska och tekniska utvecklingen. Både 

vid mitten av 1990-talet och i början av 2000-talet tillkom dessutom att 

sjukvården ställts inför krav på effektiviseringar och ökad kontroll över 

kostnadsutvecklingen. 

Även om utvecklingen har gått från sluten vård till öppen vård har 

inventeringar vid sjukhus, genomförda av Socialstyrelsen, visat att 

många av de patienter som vårdas i slutenvården vid medicinkliniker 

(10–20 procent) vårdas för tillstånd som medicinskt och ansvarsmässigt 

sett borde tas om hand i primärvården eller i hemmet. För att göra detta 

möjligt satsar huvudmännen på en ökad läkartäthet i primärvården. 

Vissa områden inom hälso- och sjukvården har gjort stora framsteg, 

t.ex. hjärt- och cancervården. Tydliga förbättringar i sjukvårdens 

prestation kan urskiljas hos patienter som vårdats på hjärtintensivvårdsavdelning. 

Mellan 1995 och 2003 minskade dödligheten hos 

patienter som vårdats på hjärtintensiven från 13 till 8 procent. 30-dagarsdödligheten 

för samma patientkategori minskade från 16 till 11 procent 

och 1-årsdödligheten minskade från 25 till 23 procent. Ett annat område 

där förbättringar skett är i vård vid cancersjukdomar. Den förväntade 

återstående livslängden för personer med cancer har ökat med sju år 

sedan mitten av 1960-talet. Den relativa femårsöverlevnaden 

(överlevnaden för cancerpatienter jämfört med en normalbefolkning i 

samma ålder) bland patienter som fått diagnosen cancer har från 1960 till 

mitten av 1990-talet ökat från 33 till 56 procent bland män och från 47 

till 64 procent bland kvinnor. Registren inom sjukvården visar att 

dödligheten i bröstcancer långsamt minskar och att dödligheten i 

prostatacancer inte ökat i samma takt som antalet nya fall. Ytterligare ett 

område där stora framsteg gjorts på senare år är behandling av för tidigt 

födda barn där sjukvården lyckas få allt fler att överleva. 

Andelen 

extremt tidigt födda barn (födda efter 23–26 graviditetsveckor) uppgick 

2001 till 0,23 procent av alla födda barn som överlever vilket är en 

fördubbling jämfört med 1985 då dessa utgjorde 0,12 procent av alla 

överlevande barn. 

Mätt som andel av BNP ökade hälso- och sjukvårdens totala kostnader 

under perioden 2000 och 2003. Mellan 2003 och 2004 minskade däremot 

hälso- och sjukvårdskostnadernas andel av BNP från 8,5 procent till 

8,3 procent för att sedan åter öka något till 8,4 procent 2005 (inklusive 

kommunernas äldresjukvård uppgick siffran till 9,1 procent 2005). De 

totala hälso- och sjukvårdskostnaderna uppgick enligt Nationalräkenskaperna 

2005 till 223,1 miljarder kronor. Det var en ökning med 

4,2 procent jämfört med 2004. I dessa kostnader ingår, utöver huvudmännens 

kostnader, också hushållens utgifter för tandvård, läkemedel, 

sjukgymnastik, patientavgifter m.m. Hushållens konsumtionsandel av de 

totala kostnaderna var 15,5 procent under 2005, vilket var i stort sett

Skr. 2006/07:102

54 

samma andel som 2004. De senaste fem åren har hushållens 

konsumtionsandel legat relativt stabilt kring 15 procent. 

Tabell 3.1 Totala hälso- och sjukvårdskostnader, kostnadernas andel av 

BNP samt hushållens respektive det offentligas konsumtion 

Sjukvårdshuvudmännens totala nettokostnader för hälso- och sjukvård 

2005 är, till följd av en förändring i landstingens verksamhetsindelning, 

inte jämförbar med de tidigare åren. I tabell 3.2 redovisas kostnaderna 

(exklusive tandvård) för 2002–2005 samt hur kostnaderna för respektive 

verksamhetsområde förändrades i jämförelse med föregående år. 

Nettokostnaderna uppgick under 2005 till 160,9 miljarder kronor, 

inklusive läkemedelsförmånerna. En jämförelse mellan 2004 års och 

2005 års nettokostnader, öppenvårdsläkemedel och läkemedelsförmånerna 

exkluderade, visar en uppgång på 4 procent. Denna ökning 

var större än den som var mellan 2003 och 2004 (öppenvårdsläkemedlen 

exkluderade) då ökningen låg på 2 procent. Mellan 2002 och 2003 var 

motsvarande ökning 6 procent. 

Den genomsnittliga nettokostnaden per invånare (exklusive tandvård) 

varierade i landstingen under 2004, från 13 050 kronor (Östergötlands 

läns landsting) till 16 690 kronor (Norrbottens läns landsting). Eftersom 

vårdkonsumtionen ökar med stigande ålder kan en förklaring till 

kostnadsskillnaderna mellan landstingen bl.a. vara skillnader i ålderssammansättningen. 

Landstingens förutsättningar att bedriva sjukvård 

påverkas även av förekomsten av särskilt vårdtunga grupper i 

befolkningen samt av socioekonomiska och geografiska förhållanden 

(glesbygd). 

2000 2001 2002 2003 2004 2005

Hälso- och sjukvårdskostnader 170,2 183,4 199,1 210,0 214,1 223,1

Årlig förändring 5,7% 7,8% 8,6% 5,5% 2,0% 4,2%

Andel av BNP, (exklusive kommunernas 

äldresjukvård) 7,7% 8,0% 8,4% 8,5% 8,3% 8,4%

Beräknad andel av BNP, inklusive 

kommunernas äldresjukvård 8,4% 8,7% 9,1% 9,2% 9,0% 9,1%

Hushållens konsumtion hälso- och sjukvård 25,5 27,9 29,6 31,1 33,3 34,5

Hushållens andel av totala kostnader 15,0% 15,2% 14,8% 14,8% 15,6% 15,5%

Offentligas konsumtion hälso- och sjukvård 135,9 146,8 159,7 167,7 170,6 176,7

Offentligas andel av totala kostnader 79,8% 80,0% 80,2% 79,9% 79,7% 79,2%

Investeringar 8,8 8,8 9,9 9,7 9,4 10,8

Källa: Statistiska centralbyrån.

Skr. 2006/07:102

55 

Tabell 3.2 Nettokostnader för hälso- och sjukvård, exklusive tandvård 

Miljoner kronor, löpande priser 

Verksamhetsområde 2002 2003 2004 2005 2005/04 Andel 

2005 

Primärvård 24 049 25 029 26 163 27 022 3,3% 16,8% 

Specialiserad somatisk 

vård 

75 846 81 530 82 176 85 394 3,9% 53,1% 

Specialiserad psykiatrisk 

vård 

13 473 14 102 14 651 15 532 6,0% 9,7% 

Övrig hälso- och sjukvård 10 370 11 597 12 160 12 745 4,8% 7,9% 

Politisk verksamhet 1 779 1 054 1 008 1 013 0,5% 0,6% 

Läkemedel inom 

öppenvård 

- - -632 - - - 

Läkemedel inom 

läkemedelsförmånen 

- - - 19 167 - 11,9% 

Summa 125 517 133 312 135 526 160 874 18,7% 100% 

Källa: Sveriges Kommuner och Landsting. 

Anm. Intäkter och kostnader för läkemedel i öppenvård bröts 2004 ut från 

delverksamhetsområden och verksamhetsområden. Fr.o.m. 2005 redovisas 

läkemedelsförmånen som en egen post i tabellen. 

Läkemedel 

Läkemedel finansieras från tre källor: offentligt genom sjukvårdshuvudmännen 

med statsbidrag (läkemedelsförmånerna), offentligt enbart 

genom sjukvårdshuvudmännen (slutenvård) samt privat genom patienternas 

egenavgifter. 

Kostnaderna för läkemedelsförmånerna har de senaste åren varit i stort 

sett oförändrade. År 2006 ökade förmånskostnaderna, inklusive mervärdesskatt, 

med en procent. Kostnadsutvecklingen påverkas fortfarande 

av ökningar på grund av volymökning efter introduktion av nya läkemedel 

samt prispress genom generikakonkurrens. Inom vissa läkemedelsgrupper 

pågår också ett skifte från originalpreparat till billigare 

läkemedel med annan aktiv substans men likvärdig effekt, vilket sänker 

kostnaderna. Förmånskostnaderna ändras därför ganska kraftigt för vissa 

läkemedelsgrupper och enskilda läkemedelssubstanser, men resultatet 

blir en mycket lugn utveckling av de totala förmånskostnaderna. 

De för läkemedelsförmånerna mest kostsamma läkemedelsgrupperna 

är, enligt Socialstyrelsens rapport ”Läkemedelsförsäljning i Sverige – 

analys och prognos” från september 2006, immunsuppressiva medel, 

antidepressiva medel och insulin. Kostnaden för immunsuppressiva 

medel ökar kraftigt medan kostnaden för antidepressiva medel, magsårsmedel 

och blodfettsänkande medel fortsätter att minska. Teststickor för 

blodglukos är den enskilda vara som kostar mest för läkemedelsförmånerna

. 

Läkemedelskostnaderna i slutenvården ökar allt snabbare. En 

bidragande orsak till detta är att landstingen för över läkemedelskostnader 

från förmånen till slutenvården, där priserna på grund av 

upphandlingsavtal är lägre. En orsak är dock att nyintroduktioner på 

läkemedelsmarknaden allt mer riktar sig mot specialistvården. 

Egenavgifter har varit relativt oförändrade de senaste tre åren och 

uppgår till drygt 21 procent av den totala läkemedelsförmånskostnaderna.

Skr. 2006/07:102

56 

Det finns tydliga skillnader i läkemedelskostnader mellan landstingen. 

Kostnaderna per invånare var högst i Västerbotten, 28 procent högre än i 

Blekinge där kostnaderna var lägst. Det finns en tendens till att 

läkemedelsförmånernas andel är högre i landsting med högre kostnad per 

invånare. Ju högre kostnaden är för en individ desto snabbare avancerar 

individen i ”förmånstrappan" och läkemedelsförmånerna får stå för en 

större andel av kostnaden. 

Fem landsting har begränsat upphandlingen av teststickor för 

blodglukos till ett mindre sortiment än tidigare. Detta har minskat 

förmånskostnaden för förbrukningsartiklar påtagligt. 

Tabell 3.3 Förmånskostnader åren 2000 till 2006 

Miljoner kronor 

År Kostnad inkl. mervärdesskatt Förändring i procent 

2000 14 918 6, 44 

2001 15 879 7, 33 

2002 17 043 8,92 

2003 18 563 2, 27 

2004 18 985 0, 16 

2005 19 015 -0, 18 

2006 18 981 1,00 

Källa: Socialdepartementet. 

Statens ersättning till landstingen för kostnaderna för läkemedelsförmånerna 

Statens ersättning till landstingen för kostnaderna för läkemedelsförmånerna 

har sedan 1997 reglerats genom överenskommelser mellan 

staten och Landstingsförbundet. Nuvarande överenskommelse reglerar 

statens ersättning till landstingen för åren 2005 t.o.m. 2007. Enligt 

överenskommelsen ersätter staten landstingen för läkemedelsförmånskostnaderna 

med 19,8 miljarder kronor för 2005, 20,7 miljarder kronor 

för 2006 och 21,5 miljarder kronor för 2007. Från och med den 1 januari 

2005 finansieras inte längre kostnaderna för dosdispensering av läkemedel 

genom Apoteket AB:s handelsmarginal. I de överenskomna 

beloppen för perioden 2005 t.o.m. 2007 ingår en ersättning till landstingen 

motsvarande en kostnad för 155 000 dospatienter, varför landstingen 

numera betalar för det faktiska utnyttjandet av dosdispensering. 

En behovsmodell för fördelning av statens ersättning till landstingen för 

kostnaderna för läkemedelsförmånerna infördes successivt under 

föregående avtalsperiod. Parterna är eniga om att ersättningen till 

landstingen från och med 2005 fullt ut skall fördelas enligt denna modell. 

Genom avtalet har landstingen fått goda förutsättningar att under den 

kommande perioden hantera läkemedel på ett rationellt sätt. Parterna 

enades också om att mycket kostsam läkemedelsbehandling för vissa 

sjukdomar, som är ojämnt fördelade mellan landstingen och som innebär 

en hög belastning på det enskilda landstingets budget, fr.o.m. 2005 skall 

finansieras solidariskt genom en ny modell. Modellen innebär att endast 

landsting med betydande merkostnader skall omfattas. Landstingen får

Skr. 2006/07:102

57 

fr.o.m. 2005 dessutom stå för kostnaderna för sin egen förskrivning i 

större utsträckning än tidigare, vilket skapar incitament för en rationell 

förskrivning. Vidare ställer den nya modellen högre krav på de landsting 

som drabbas av sådana kostnader att påtala detta. 

Vad driver kostnaderna inom hälso- och sjukvården? 

Enligt nationalräkenskaperna utgör utgifterna för hälso- och sjukvård ca 

8,3 procent av BNP2005. Inkluderar man schablonmässigt kommunernas 

sjukvårdskostnader beräknas andelen uppgå till ca 9 procent. 

Det är många faktorer som påverkar kostnadsutvecklingen för hälso och 

sjukvård. En av faktorerna som kan komma att påverka kostnadsutvecklingen 

är förändringar i demografi eftersom behovet av hälso- och 

sjukvård ökar i takt med åldern och med växande befolkning. Vårdbehoven 

ökar relativt snabbt från 60-årsåldern, framför allt är behovet av 

sjukvård särskilt stort under de sista levnadsåren. 

Historiskt sett har sjukvårdskostnaderna ökat betydligt snabbare än vad 

som följer av den demografiska utvecklingen. Av nedanstående figur 

framgår hur kostnaderna för hälso- och sjukvård i fasta priser utvecklats 

enligt nationalräkenskaperna från1950 samt den utveckling som följer av 

demografiska förändringar. 

Diagram 3.1 Utgifter för hälso- och sjukvård enligt nationalräkenskaperna 

i fasta priser samt den ökning som följer av ändrad 

demografi2 

0,0

1,0

2,0

3,0

4,0

5,0

6,0

7,0

8,0

19501955

19551960

19601965

19651970

19701975

19751980

19801985

19851990

19901995

19952000

20002005*

Hälso- och sjukvård

Demografi

Källor: Statistiska centralbyrån och Socialdepartementet. 

Uppenbarligen är det fler faktorer än enbart demografi som påverkar 

utvecklingen. Några av de mest centrala drivkrafterna bakom ökade 

kostnader för hälso- och sjukvården är: 

• demografi och befolkningens hälsostatus, 

• ekonomisk utveckling, 

2 Hälso- och sjukvårdskostnaderna har fastprisberäknats med hjälp av implicitprisindex för 

kommunal konsumtion enligt NR och den demografiska utvecklingen har beräknats med 

utgångspunkt från kostnadsprofilen per ålder och kön i Skåne läns landsting år 2004.

Skr. 2006/07:102

58 

• innovationer, medicinsk-teknologisk utveckling, 

• sjukvårdssystemets organisering, produktivitet/effektivitet och 

• Hälso- och sjukvårdens insatsfaktorer. 

Det är inte möjligt att på ett enkelt sätt särskilja de enskilda faktorernas 

inverkan. Ofta brukar man utgå från den demografiska effekten och låta 

återstoden vara uttryck för alla övriga faktorers inverkan. 

I grunden är det demografi och hälsostatus i befolkningen som 

påverkar sjukvårdsbehoven och därmed sjukvårdskostnaderna. Trenden 

det senaste århundradet har varit att medellivslängden i befolkningen 

successivt ökat och därmed även antalet personer som uppnår en hög 

ålder. Mellan 1900 och 2000 har den förväntade livslängden vid födelsen 

ökat med ca 25 år enligt statistik från Statistiska centralbyrån (SCB). 

Åldrandet i sig självt påverkar däremot inte direkt behoven utan det är 

snarare hälsostatus som är den viktigaste faktorn. Med stigande ålder 

tenderar dock hälsostatus att försämras med ökande vårdbehov som följd. 

Det finns några olika hypoteser om hur den ökande medellivslängden 

påverkar sjukvårdsbehoven. Enligt hypotesen om uppskjuten sjuklighet 

skjuts vårdbehoven upp i takt med att medellivslängden ökar. Enligt 

denna hypotes är det framförallt i livets slutskede de stora vårdbehoven 

uppstår. Fler äldre leder enligt denna hypotes inte direkt till ökade 

vårdbehov. Hypotesen om komprimerad sjuklighet går ännu längre och 

säger att tiden med dålig hälsa successivt kommer att reduceras, vilket 

innebär att antalet år med god hälsa ökar mer än medellivslängden. En 

tredje mer pessimistisk hypotes om tilltagande sjuklighet utgår från att 

sjukligheten ökar nästan i takt med medellivslängden på grund av att allt 

fler gamla personer, som historiskt sett överlevt sjukdomar, blir kroniskt 

sjuka eller mer utsatta för nya sjukdomar. Det finns inget underlag som 

entydigt visar hur utvecklingen har sett ut historiskt och inte heller någon 

konsensus kring vad som kommer att gälla framöver. 

Utöver demografi och hälsoläge är det enligt litteraturen inkomstutvecklingen 

i samhället tillsammans med den teknologiska utvecklingen 

som driver på kostnaderna3. Internationellt finns ett starkt samband 

mellan BNP och kostnader för sjukvården. Ju rikare ett land är mätt som 

BNP per invånare desto högre är sjukvårdskostnaderna per invånare. 

Tendensen enligt litteraturen är att hälso- och sjukvårdens inkomstelasticitet 

är större än ett, dvs. efterfrågan på hälso- och sjukvård tenderar 

att öka i en snabbare takt än inkomsterna. Den teknologiska utvecklingen 

kan vara kostnadsbesparande genom att styckkostnaderna för behandlingar 

reduceras. Denna effekt motverkas dock ofta av att behandlingarna 

används mer intensivt och till fler patienter, vilket t.o.m. kan leda till 

ökade totalkostnader. Nya behandlingsmöjligheter som tillkommer driver 

också på kostnaderna. 

Även hur sjukvården organiseras och finansieras kan påverka kostnadsutvecklingen. 

Sker finansieringen av sjukvården via försäkringar 

eller via offentliga budgetar kan utformningen av dessa påverka kostnaderna. 

I Sverige var kostnadsökningen för hälso- och sjukvård 

långsam i början på 1990-talet vilket sannolikt hängde samman med de 

3 OECD, Projecting OECD health and long-term care expenditures, Working papers No. 

477, 2006.

Skr. 2006/07:102

59 

strama ekonomiska restriktioner som gällde under den tiden. Kostnaderna 

för sjukvården påverkas även av hur priset för viktiga insatsfaktorer 

utvecklas, exempelvis lönekostnader för personal och läkemedel. 

Det är många komplexa samband som både påverkar utbud och 

efterfrågan och som driver på kostnaderna för hälso- och sjukvård. En 

central fråga är hur efterfrågan på och kostnaderna för hälso- och sjukvård 

kommer att utvecklas framöver när de äldre blir allt fler i befolkningen 

samtidigt som hälso- och sjukvården kan göra allt mer i takt med 

den teknologiska utvecklingen. 

3.2 Verksamhetsområde tandvård 

Mål 

Det övergripande målet för tandvården är enligt tandvårdslagen 

(1985:125) en god tandhälsa och tandvård på lika villkor för hela befolkningen. 

Med tandvård avses åtgärder för att förebygga, utreda och 

behandla sjukdomar och skador i munhålan. Dessutom ställs motsvarande 

krav på tandvården som på hälso- och sjukvården: Tandvården 

skall vara av god kvalitet med en god hygienisk standard och lägga 

särskild vikt vid förebyggande åtgärder, tillgodose patientens behov av 

trygghet i vården och behandlingen, vara lätt tillgänglig, bygga på 

respekt för patientens självbestämmande och integritet samt främja goda 

kontakter mellan patienten och tandvårdspersonalen. Vården och behandlingen 

skall så långt möjligt utformas och genomföras i samråd med 

patienten. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Barn- och ungdomstandvården 

Landstingen ansvarar enligt tandvårdslagen för att barn och ungdomar 

erbjuds fullständig och avgiftsfri tandvård t.o.m. det år de fyller 19 år. De 

flesta barn och ungdomar i Sverige, ca 90 procent, behandlas hos folktandvården, 

men landstinget kan också sluta avtal med privata vårdgivare 

om att utföra de uppgifter som landstinget och folktandvården ansvarar 

för enligt tandvårdslagen. Landstingens nettokostnader för barn- och 

ungdomstandvården 2005 uppskattas till omkring 2,5 miljarder kronor. 

Tandhälsan hos barn och ungdomar följs upp genom att förekomsten 

av karies registreras. Statistik från landstingen sammanställs sedan av 

Socialstyrelsen. I rapporten ”Tandhälsan hos barn och ungdomar 1985–

2005” redovisas att andelen barn som bedömdes kariesfria i det primära 

bettet (mjölktandsbettet) ökade mellan 1985 och 2005, men att det inte 

har skett någon större förändring under den senaste femårsperioden. 

Bland 3-åringarna var 95 procent kariesfria2005 och bland 6-åringarna 

var motsvarande siffra 73 procent. Även bland 12-åringarna ökade 

andelen kariesfria under perioden 1985–2005, men en viss minskning 

noterades 2005. Medelvärdet för DFT, dvs. antalet karierade och fyllda 

tänder, minskade under 20-årsperioden från drygt 3 till ca 1 år 2005. 

Av 

rapporten framgår dock att värdena försämrats något för den tredjedel av 

barnen som har den sämsta tandhälsan. Även när det gäller 19-åringarna

Skr. 2006/07:102

60 

har förändringarna varit små de senaste fem åren, efter att kraftiga 

förbättringar skett under 1980- och 1990-talet. Statistiken visar ingen 

större skillnad i tandhälsa mellan pojkar och flickor i de inrapporterade 

åldersgrupperna. 

På riksnivå finns det således inte belägg för att tandhälsan försämrats. 

Andelen kariesfria är dock ett relativt trubbigt mått som egentligen anger 

tandläkarens bedömning om fyllningsterapi behöver utföras eller inte. 

Socialstyrelsen anser att statistiken behöver utvecklas för att ge en mera 

fullständig bild av tandhälsan hos barn och ungdomar. Bland annat 

behövs relevanta bakgrundsdata, exempelvis socioekonomiska faktorer, 

för att en mer ingående bedömning av tandhälsan och analys av 

tandhälsans utveckling över tiden skall kunna göras. Även uppgifter om 

s.k. initiala kariesskador bör ingå i statistiken. Regeringen har gett 

Socialstyrelsen i uppdrag att under 2007 se över metoderna för att samla 

in statistik avseende tandhälsan hos barn och ungdomar och utarbeta 

förslag till förbättringar. 

Nästan alla landsting uppger att resursfördelningen till de enskilda 

klinikerna bl.a. baseras på tandhälsoläget. Där det finns behov av förstärkningar 

av de förebyggande insatserna, sker detta både genom 

individbaserade förebyggande åtgärder och genom generella åtgärder, 

t.ex. fluorsköljningar. 

Vuxnas tandhälsa och tandvårdskonsumtion 

Folktandvården svarar för omkring en tredjedel av vuxentandvården, 

medan en majoritet av alla vuxna får sin tandvård hos privata vårdgivare. 

Det saknas i stor utsträckning aktuell nationell statistik över tandhälsan 

hos vuxna. Enligt en enkät som Socialstyrelsen och Försäkringskassan lät 

genomföra under 2005 uppgav 3 procent att de endast hade löständer. 

Det innebär en kraftig minskning sedan 1965, då drygt 23 procent hade 

enbart löständer. I det lägsta inkomstskiktet var det en betydligt lägre 

andel som hade besökt tandvården det senaste året jämfört med de 

personer som hade de högsta inkomsterna. Var fjärde person av de som 

tillfrågats uppger att de tvingats avstå från tandvård av ekonomiska skäl. 

Andelen regelbundna tandvårdsbesökare är lägst bland de yngsta. 

I Försäkringskassans rapport ”Analys av tandvårdsförsäkring, tandvårdskonsumtion 

och tandhälsa” från 2006 konstateras att de som 

besöker tandvården minst vartannat år och de som uppger att de har 

ekonomiska möjligheter att klara en oväntad tandvårdsutgift har större 

sannolikhet än andra grupper att ha god tandhälsa. Av rapporten framgår 

också att det finns tendenser till försämringar av de ungas tandhälsa och 

en förbättring av de äldres. 

Tandvård för särskilda patientgrupper 

Landstingen ansvarar enligt tandvårdslagen för uppsökande verksamhet 

och nödvändig tandvård för vissa patientgrupper. Det är huvudsakligen 

fråga om äldre och personer med funktionshinder i särskilda boendeformer 

samt personer som bor i egen bostad men har stort behov av vård 

och omsorg. I landstingens ansvar ingår också tandvård som är ett led i

Skr. 2006/07:102

61 

en sjukdomsbehandling. Landstingens totala kostnader för verksamheten 

uppgick under 2005 till 654 miljoner kronor, vilket var 15 miljoner 

kronor mer än 2004. Förändringarna under de senaste åren har varit små 

och kostnaderna har legat på ungefär samma nivå sedan 2002. Antalet 

personer som blev uppsökta ökade något jämfört med de två föregående 

åren. 

De som blev uppsökta utgjorde ca 58 procent av dem som av 

landstingen bedömts komma i fråga för erbjudande om uppsökande 

verksamhet och nödvändig tandvård. Den uppgivna totala personkretsen 

var mindre under 2005 än föregående år, vilket antas bero på att 

landstingen aktualiserat sina bedömningar. För nödvändig tandvård 

redovisade landstingen ungefär samma omfattning och kostnader som 

året innan. Den totala kostnaden var 67 miljoner kronor för uppsökande 

verksamhet och 365 miljoner kronor för nödvändig tandvård. 

När det gäller tandvård som ett led i en sjukdomsbehandling sjönk 

både antalet personer som fick del av stödet och den genomsnittliga 

kostnaden något under 2005. Den genomsnittliga kostnaden varierade 

mellan drygt 3 000 kronor och omkring 9 500 kronor i de olika landstingen. 

Den totala kostnaden uppgick till 188 miljoner kronor. 

Socialstyrelsen har följt upp den del av det särskilda tandvårdsstödet som 

avser tandvård som utgör ett led i en sjukdomsbehandling. Uppföljningen 

visar att det finns stora variationer mellan landstingen avseende hur stor 

andel av befolkningen som får del av förmånen. Antalet behandlade 

patienter har dock varit relativt konstant under de senaste åren. 

Rapporten visar bl.a. att det finns en brist på kunskap om reformen, 

framför allt bland patienterna. Enligt Socialstyrelsen följer landstingen 

oftast Socialstyrelsens meddelandeblad vid tillämpningen av tandvårdsstödet. 

Det finns dock både landsting som tillämpar en generösare 

praxis och de som tillämpar reglerna mera restriktivt. Majoriteten av 

landstingen uppvisar ett ekonomiskt överskott i relation till den samlade 

kompensationen från staten. Bland de landsting som har en restriktiv 

praxis finns flera som har ett överskott totalt sett. De könsskillnader som 

finns när det gäller utnyttjandet av reformen överensstämmer med de 

skillnader som redovisas i epidemiologiska studier eller register när det 

gäller olika sjukdomstillstånd o.dyl. 

Tillgänglighet 

Socialstyrelsen skall årligen, inom ramen för det nationella planeringsstödet 

(NPS), bedöma tillgången och efterfrågan på vissa yrkeskategorier, 

bl.a. tandläkare. I den senaste rapporten från januari 2007 gör 

Socialstyrelsen bedömningen att arbetsmarknaden för tandläkare är i 

fortsatt obalans, eftersom efterfrågan överstiger tillgången. Detta gäller 

trots att antalet tandläkare visat sig bli något större än det förväntade 

under 2003 och 2004. 

Som förklaringar till detta nämns en positiv 

nettoimmigration, utökningen av antalet utbildningsplatser och en högre 

andel än beräknat som är sysselsatt inom tandvården ett år efter examen. 

Till grund för bedömningen ligger bl.a. enkäter till landstingen och de 

lokala privattandläkarorganisationerna. Flera landsting har angett att tillgången 

varierar inom landstingen och att det är svårare att rekrytera till 

glesbygd. De utökningar av antalet utbildningsplatser på tandläkar

Skr. 2006/07:102

62 

utbildningen som skett under 2005–2007 är enligt Socialstyrelsen inte 

tillräckliga för att säkra en långsiktig tillgång på tandläkare. Arbetsmarknaden 

för tandhygienister bedöms i nuläget vara i balans. Tillväxten 

av antalet tandhygienister kommer att fortsätta. 

Priser 

Sveriges Kommuner och Landsting (SKL) följer upp utvecklingen av 

folktandvårdens priser för allmäntandvård. Prisökningarna på olika 

åtgärder har i SKL:s undersökningar vägts samman med hur vanligt 

förekommande de olika åtgärderna är. I den senaste rapporten, som avser 

utvecklingen mellan januari 2006 och januari 2007, redovisades en prisökning 

på 2 procent. Det var drygt en procentenhet lägre än prisökningen 

föregående år och den lägsta ökningstakten sedan tandvårdspriserna 

avreglerades 1999. Prisökningen under hela perioden 1998–2007 var 

drygt 74 procent. Prisjämförelserna försvåras av att en tandvårdsåtgärd 

kan ha priser i olika nivåer beroende på hur svår åtgärden är att utföra. 

Prisökningarna mellan 1998 och 2007 har varit störst på oralkirurgiska 

behandlingar och konserverande behandlingar (tandfyllningar) och lägst 

på undersökningar, diagnostik och rådgivning samt på pulpakirurgisk 

behandling. 

Försäkringskassan presenterade i december 2006 en rapport om prisutvecklingen 

på tandvårdsmarknaden från maj 2005 t.o.m. juni 2006. 

Svarsfrekvensen från folktandvården i landstingen var låg och Försäkringskassan 

har därför utgått från landstingens prislistor vid analysen 

av prisutvecklingen. De sammanvägda resultaten visar att priserna under 

den aktuella perioden ökade med ca 3 procent för bastandvård och ca 2 

procent för protetik. Patientpriserna för protetik inom högkostnadsskyddet 

för personer som är 65 år eller äldre ökade dock med 

drygt 7 procent. Ökningen var större än den allmänna prisutvecklingen 

men i paritet med den generella löneutvecklingen. Försäkringskassan 

anser att det inte går att jämföra prisutvecklingen inom den offentliga och 

den privata sektorn, eftersom de metoder som använts är olika. Därför 

redovisar Försäkringskassan den sammanvägda prisutvecklingen på 

tandvårdsmarknaden som helhet. 

Sammantaget ger både SKL:s och Försäkringskassans undersökningar 

en bild av att prisutvecklingen dämpats påtagligt jämfört med de stora 

prisökningar som förekom den första perioden efter införande av fri 

prissättning på tandvård 1999. 

Väntetider 

Under 2004 genomförde Socialstyrelsen en enkätundersökning om 

väntetiderna inom folktandvårdens allmäntandvård. Den visade att drygt 

hälften av de redovisade klinikerna hade möjlighet att direkt ta emot nya 

vuxenpatienter. Ytterligare tio procent av klinikerna kunde ta emot nya 

vuxenpatienter inom högst sex månader. Omkring tio procent av 

klinikerna uppgav att väntetiderna för nya patienter översteg 24 månader. 

Någon motsvarande undersökning för senare år har inte redovisats.

Skr. 2006/07:102

63 

Kostnader 

Enligt preliminära uppgifter för 2005 minskade tandvårdens totala 

kostnader med drygt 1 procent jämfört med 2004. Det är landstingens 

investeringsutgifter och tandvårdsförsäkringen som stod för minskningen 

medan de andra posterna i tabellen nedan ökade 2005 jämfört med 2004. 

Utgifterna för tandvårdsförsäkringen minskade med ca 700 miljoner 

kronor. Minskningen förklaras till viss del, drygt 300 miljoner kronor, av 

att försäkringskassan under 2005 övergick till en ny bokföringsprincip. 

Tabell 3.4 Tandvårdens kostnader 2000−2005 

Miljoner kronor, löpande priser 

2000 2001 2002 2003 20042005 

Patientavgifter 9 056 9 862 10 614 11 451 13 177 13 561

därav 

Offentlig tandvård 2 198 2 036 2 156 2 366 2 566 2 638

Privat tandvård 6 858 7 826 8 458 9 085 10 611 10 923

Patientavgifter som andel av totala kostnader 61,8% 63,3% 63,2% 61,1% 62,4% 65,1%

Landstingens nettokostnader 3 411 3 471 4 257 4 354 4 464 4 535

Landstingens investeringsutgifter 151 147 153 136 172 126

Tandvårdsförsäkringen 1 462 1 515 1 604 2 607 3 129 2 426

Statsbidrag till landstingen för särskilt tandvårdsstöd 405 405 0 0 0 0

Administrationskostnader för försäkringen 163 168 169 204 175 186

Summa 14 648 15 568 16 797 18 752 21 117 20 834

Årlig förändring av totala kostnader +7,9% +6,3% +7,9% +11,6% +12,6% -1,3% 

Källa : Socialstyrelsen, Statistiska centralbyrån, Sveriges Kommuner och Landsting och Riksförsäkringsverket.

* Preliminära uppgifter

Skr. 2006/07:102

64 

4 Socialtjänst 

Socialtjänsten består av vård och omsorg om äldre, stöd och service till 

personer med funktionshinder samt individ- och familjeomsorg. Kommunernas 

kostnader för socialtjänsten var 143 miljarder kronor 2005, vilket 

är en ökning med 4 miljarder kronor i löpande priser (ca 3 procent) 

jämfört med 2004. Sedan 2001 har kostnaderna ökat med 18 procent i 

löpande priser. Kostnaderna som redovisas i detta avsnitt avser 

bruttokostnader, dvs. de totala kostnaderna som finansieras med 

skattemedel, avgifter och statsbidrag. De skiljer sig därmed från 

kostnaderna som redovisas i avsnitt 2 Kommunal ekonomi. 

4.1 Äldreomsorg 

Nationella mål 

Kommunernas ansvar för service och omsorg för äldre regleras i socialtjänstlagen 

(2001:453) medan ansvaret för hälso- och sjukvård regleras i 

hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). 

Enligt socialtjänstlagen skall kommunerna verka för att äldre 

människor får möjlighet att leva och bo självständigt under trygga 

förhållanden och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med 

andra. Socialtjänsten skall vara av god kvalitet och kvaliteten i 

verksamheten skall systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras. 

Kommunen skall planera sina insatser för äldre. I planeringen skall 

kommunen samverka med landstinget samt med andra samhällsorgan 

och organisationer. 

Kommunen bör genom stöd och avlösning underlätta för dem som 

vårdar en närstående som är långvarigt sjuk eller äldre eller har 

funktionshinder. 

Kommunen skall verka för att äldre människor får goda bostäder och 

ge stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service åt dem som 

behöver sådana insatser. Kommunen skall inrätta särskilda boendeformer 

för service och omvårdnad för äldre människor som behöver särskilt 

stöd. 

I den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken (prop. 1997/98:113, 

bet. 1997/98:SoU24, rskr. 1997/98:307) fastställde riksdagen nationella 

mål. Äldre skall: 

• kunna leva ett aktivt liv och ha inflytande i samhället och över sin 

vardag, 

• kunna åldras i trygghet och med bibehållet oberoende, 

• bemötas med respekt samt 

• ha tillgång till god vård och omsorg.

Skr. 2006/07:102

65 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Möjligheterna att ge en allsidig och nationell beskrivning av vården och 

omsorgen om äldre är fortfarande begränsad, enligt Socialstyrelsens 

bedömning (Vård och omsorg om äldre, lägesrapport 2006, Socialstyrelsen). 

Det pågår en utveckling i kommunerna i riktning mot en ökad 

systematisk verksamhetsuppföljning, vilket är en god grund för utvecklingen 

av ett enhetligt nationellt system för öppna jämförelser av kvalitet 

och effektivitet inom vården och omsorgen. Utvecklingen av effektiviteten 

inom vården och omsorgen om äldre är också svår att uppskatta. 

Socialstyrelsen menar att mycket talar för att det går att öka effektiviteten 

i verksamheten, bl.a. med hänvisning till att det finns sådana stora, 

oförklarade skillnaderna mellan kommunernas kostnader för vård och 

omsorg (Kostnadsskillnader i äldreomsorgen - Vad beror de på? 

Socialstyrelsen 2007). 

Goda bostäder och stöd i hemmet 

Under 2000-talet har äldrepolitiken fortsatt att präglas av en strävan mot 

att äldre personer skall ges möjlighet att bo kvar i det ordinära boendet så 

länge som möjligt. Antalet platser i särskilt boende har minskat samtidigt 

som antalet personer som beviljas hemtjänst har ökat. Satsningen på 

kvarboende har dock inte åtföljts av en motsvarande satsning på 

stödjande insatser, som korttidsboende, dagvård och anhörigstöd. Socialstyrelsen 

menar att nedläggningen av platser i särskilt boende har 

genomförts utan tillräckliga konsekvensanalyser. I dag kan äldre personer 

få mycket omfattande hjälpinsatser i det egna hemmet. Många vill bo 

kvar hemma. Det minskade antalet platser i särskilt boende har dock 

inneburit att många äldre upplever det som ett tvång att bo kvar hemma, 

enligt Socialstyrelsen. Allt fler äldre med sammansatta behov vårdas 

hemma, vilket ibland kan innebära en känsla av otrygghet för den äldre 

och ett orimligt ansvar för anhöriga. 

Män och kvinnor förefaller beviljas hemtjänstinsatser i ungefär samma 

utsträckning. Skillnaderna mellan könen har minskat kraftigt under 

senare år, sannolikt genom att männen bättre klarar olika hushållssysslor, 

vilket framgått i Statistiska centralbyråns undersökningar av levnadsförhållanden 

(ULF). Ensamboende blir i större utsträckning beviljade 

hemtjänstinsatser, vilket enligt Socialstyrelsen hänger samman med att 

kommunerna beaktar att sammanboende har bättre möjligheter att få 

informell hjälp, dvs. hjälp av någon anhörig. 

Bostadsstandarden i särskilt boende har förbättrats på många håll, 

enligt länsstyrelsernas tillsyn 2005. Antalet boende i rum utan kokmöjligheter, 

wc och dusch/bad har minskat liksom antalet boende som 

delar bostad med annan eller andra än maka/make/sammanboende eller 

annan nära anhörig. 

Den 1 juni 2006 infördes en ändring i socialtjänstförordningen 

(2001:937) som innebär att makar, sambor och 

registrerade partner som båda har behov av särskilt boende skall erbjudas 

plats i samma särskilda boende om de önskar detta.

Skr. 2006/07:102

66 

Tillgång till god vård och omsorg 

Ungefär hälften av länsstyrelserna rapporterar i tillsynsrapporten 

avseende 2005 att handläggningen och innehållet i kommunernas 

utredningar har blivit bättre jämfört med föregående år. Ett exempel på 

förbättring är att behovet av sociala aktiviteter och utevistelse i högre 

utsträckning än tidigare uppmärksammas i utredningarna, även om det 

fortfarande finns många utredningar som inte berör sociala aspekter. 

Andra exempel är att utredningar i högre grad utgår från ett helhetsperspektiv 

och att beslutsformuleringar blivit tydligare. Många kommuner 

arbetar med att utveckla dokumentationen. Detta sker bl.a. inom 

ramen för den s.k. Kompetensstegen. Det finns dock fortfarande brister 

när det gäller handläggning och innehållet i utredningarna. De brister 

som rapporteras är bl.a. att formuleringar är otydliga, att ansökningar om 

bistånd inte utreds, att beslut inte fattas samt att upptagna ansökningar 

begränsas till de insatser som finns enligt kommunens riktlinjer. 

Icke verkställda beslut är fortfarande ett problem, liksom avslag trots 

bedömt behov, främst när det gäller särskilt boende. I vissa ärenden tar 

det lång tid innan ett beslut verkställs. Omfattningen på problemet 

förändrades inte mellan 2004 och 2005. Under 2005 har flera kommuner 

börjat avslå biståndsansökningar endast med hänvisning till att nämnden 

bedömer att ett gynnande beslut inte kan verkställas inom rimlig tid. 

Detta är inte förenligt med gällande lagstiftning, konstaterar 

länsstyrelserna. Enligt en ändring i socialtjänstlagen som gäller från och 

med den 1 juli 2006 skall en kommun som inte inom skälig tid tillhandahåller 

beviljat bistånd enligt socialtjänstlagen åläggas att betala en 

särskild avgift. Socialstyrelsen skall redovisa utfallet av lagändringen i 

en rapport till regeringen senast den 31 augusti 2007. 

Åtta länsstyrelser rapporterar att många äldre är trygga och nöjda med 

de insatser de får. Länsstyrelserna lyfter fram fem grupper bland de äldre 

som har svårt att få sina behov tillgodosedda inom äldreomsorgen trots 

att de har behov av insatser. Det är äldre som saknar anhöriga eller 

socialt nätverk, äldre med psykiska funktionshinder, äldre med 

alkoholproblem samt äldre med invandrarbakgrund. För den sistnämnda 

gruppen är det främst döttrarna som tar ansvar för omsorgen. Enligt 

Socialstyrelsen finns det en risk att många äldre tillhörande etniska 

minoriteter får insatser av låg kvalitet, exempelvis i bemärkelsen att man 

har svårt att kommunicera med den som ger insatserna och att den som 

ger insatserna inte har specifik kulturkompetens. 

Andra grupper som har svårt att få sina behov tillgodosedda är äldre 

med demenssjukdom, äldre med stora omvårdnadsbehov som väntar på 

en beviljad plats i särskilt boende och äldre som inte har behov av 

medicinska eller praktiska insatser utan vars problem främst är otrygghet 

och ensamhet. 

Socialstyrelsen konstaterar att kommunen, och därmed primärvården, 

får ta ett allt större ansvar för äldre i behov av sjukvård. De patienter som 

räknas som utskrivningsklara från sjukhusen har allt större hälso- och 

sjukvårdsbehov och behöver allt mer kvalificerade insatser. Samverkan 

mellan huvudmännen brister, bl.a. när det gäller in- och utskrivning i 

slutenvården, vilket får svåra konsekvenser för patienterna.

Skr. 2006/07:102

67 

Med korttidsboende avses tillfälligt boende i särskilda boendeformer 

förenat med behandling, rehabilitering och omvårdnad för bl.a. avlösning, 

växelvård och eftervård. Korttidsboendena är en riskfylld verksamhet 

i kommunerna, eftersom det där finns patienter med många olika 

diagnoser. Där finns dessutom risker i samband med läkemedelshantering 

och i form av bristande tillgänglighet till läkarinsatser. 

Socialstyrelsen har under 2006 på regeringens uppdrag fördelat ca 

600 miljoner kronor till kommunernas och landstingens arbete att 

utveckla och förstärka vården och omsorgen om de mest sjuka äldre 

avseende rehabilitering, kost och nutrition, läkemedelsgenomgångar samt 

förstärkt läkarmedverkan inom kommunernas vård och omsorg. Samtliga 

21 landsting och 286 av landets 290 kommuner har sökt och beviljats 

medel. Drygt 80 procent av kommunerna har beviljats statliga 

stimulansmedel för 2006 inom området rehabilitering. Det pågår mycket 

utvecklingsarbete runt om i landet när det gäller äldres rehabilitering. 

Socialstyrelsen har påbörjat en uppföljning av projekten och deras 

resultat. 

Stöd till anhöriga som hjälper och vårdar närstående 

Socialstyrelsen konstaterar att den omstrukturering som kännetecknat 

äldreomsorgen de senaste åren har påverkat de anhörigas situation. Färre 

platser i särskilt boende har inneburit sämre möjligheter att t.ex. få 

korttidsvård för den man vårdar, eftersom en allt större andel av platserna 

i korttidsboenden upptas av personer som väntar på en plats i särskilt 

boende. I stort sett alla kommuner prövar numera om make och maka 

kan utföra hjälpinsatser till varandra, åtminstone när det gäller husliga 

sysslor. En ny trend är att kommunerna också frågar om det finns vuxna 

barn i närheten som kan hjälpa de gamla föräldrarna. En fjärdedel av 

kommunerna inkluderar tillgång till vuxna barn i biståndsbedömningen, 

trots att detta saknar stöd i lagstiftningen (Social rapport, Socialstyrelsen 

2006). 

År 2005 beslutade regeringen att tillskjuta 25 miljoner kronor per år 

under tre år (2005–2007) för utveckling av kommunernas stöd till 

anhöriga. Vid årsskiftet 2005/06 togs ytterligare ett initiativ på anhörigområdet 

genom regeringens beslut att fördela ytterligare 100 miljoner 

kronor årligen till förstärkningar inom området. Detta nya stöd innefattar 

också medel till anhörig- och pensionärsorganisationer samt till ett 

nationellt kompetenscentrum för anhörigfrågor. 

I Socialstyrelsens rapportering av utvecklingen under 2004 framkom 

att den bredd av stödformer som fanns när den statliga satsningen 

Anhörig 300 avslutades visade tecken på att minska. Siffrorna för 2005 

går i motsatt riktning, både andelen kommuner som bedriver utvecklingsarbete 

och bredden av stödformer ökar. En av fyra kommuner sökte dock 

inte medel, med motiveringen att de inte hade resurser att göra en 

ansökan. 

De vanligaste anhöriga omsorgsgivarna är hustrur och döttrar. Många 

äldre män står också för omfattande insatser för sina makor. 

.

Skr. 2006/07:102

68 

Personal och kompetensförsörjning 

Arbetsledarna är en av de yrkesgrupper som ökat mest sedan 2001. Det 

kan vara början på en ny trend till följd av de senaste årens debatt om 

arbetsledarnas stora arbetsbörda. 

Frånvaron bland personalen inom äldreomsorgen fortsatte att minska 

under 2005, för fjärde året i rad. Frånvaron är dock högre inom äldreomsorgen 

än inom exempelvis skolan och barnomsorgen. Det var 

framför allt antalet nya sjukskrivningar som minskade under 2004 och 

2005. Andelen riktigt långa sjukskrivningar har fortsatt att öka, liksom 

andelen sysselsatta som är sjukskrivna på deltid. 

Antalet personer med otrygga anställningar, visstidsanställningar samt 

tim- och behovsanställningar är stort inom äldreomsorgen. Denna grupp 

saknar ofta grundläggande vård- och omsorgsutbildning, samtidigt som 

de har mycket svårt att få ta del av fortbildningssatsningar. Detta 

påverkar kvaliteten i äldreomsorgen, både genom att omsorgstagarna 

möter personal som saknar relevant utbildning och genom att det medför 

låg personalkontinuitet. Andelen heltidsanställda i omsorgen om äldre 

och funktionshindrade har ökat till ca 45 procent2005, vilket innebär en 

ökning med knappt en procentenhet jämfört med året innan. 

Det är relativt lätt att rekrytera yrkesutbildad omvårdnadspersonal, 

enligt en studie som Socialstyrelsen genomfört under vintern 2006/07. 

Trots detta har endast drygt hälften av de nyrekryterade en relevant 

yrkesutbildning, vilket tenderar att sänka den totala andelen av personal 

som har yrkesutbildning. År 2005 hade 56 procent av alla månadsavlönade 

vårdbiträden och undersköterskor som rekryterades en omvårdnadsutbildning, 

medan motsvarande andel2004 var 45 procent. 

Prestationer 

Omfattning av kommunernas vård och omsorg 

Omfattningen av den kommunala äldreomsorgen har minskat under de 

senaste decennierna medan antalet äldre personer i befolkningen har 

ökat. Minskningen beror till viss del på att äldres behov av hjälp i 

hushållet eller med personlig omvårdnad har minskat. När ett flertal 

behovsrelaterade faktorer vägs samman framgår dock att det minskade 

utbudet av äldreomsorg inte uppvägs av minskade behov i den äldre 

befolkningen. Tillgången till äldreomsorg har minskat och koncentreras 

numera framför allt till personer med mer omfattande hjälpbehov. De 

som enbart behöver hjälp med hushållssysslor som städning eller 

matinköp får oftare lita till hjälp från anhöriga, eller köpa privata tjänster 

(Social rapport 2006, Socialstyrelsen).

Skr. 2006/07:102

69 

Tabell 4.1 Antal och andel av befolkningen, 65 år och äldre som den 

1 oktober fick insatser från hemtjänst eller i särskilt boende 

Hemtjänst Särskilt boende 

Kvinnor Män Kvinnor Män 

År Antal 

Andel 

(%) Antal 

Andel 

(%) Antal 

Andel 

(%) Antal 

Andel 

(%) 

2001 85 700 9,7 36 100 5,5 83 200 9,5 35 500 5,4 

2002 87 700 10,0 37 400 5,7 81 100 9,2 34 400 5,2 

2003 89 700 10,2 38 300 5,8 78 000 8,9 32 900 5,0 

2004 92 400 10,5 39 900 6,0 73 800 8,4 31 000 4,6 

2005 93 900 10,6 41 100 6,1 70 600 8,0 29 800 4,4 

Källa: Socialstyrelsen. 

De stora könsskillnaderna när det gäller antalet och andelen personer 

med insatser förklaras till stor del av äldre män och kvinnors 

livssituation. Medan männen i större utsträckning delar hushåll med en 

kvinna som vid behov kan ge informella insatser är de äldre kvinnorna 

ofta ensamboende och får därmed vända sig till sina barn eller till den 

offentliga vården och omsorgen för att få hjälp. 

Totalt fick 235 400 personer hjälp av något slag 2005. Det motsvarar 

15 procent av antalet personer 65 år eller äldre, vilket är en minskning 

med en procentenhet jämfört med 2001. Mellan 2001 och 2005 ökade 

antalet personer med hemtjänst med nästan 11 procent och antalet 

personer i särskilt boende minskade med drygt 15 procent. 

Med stigande ålder ökar behoven av insatser från äldreomsorgen. Det 

innebär att huvuddelen av äldreomsorgens hjälpmottagare återfinns bland 

personer som är 80 år eller äldre. Drygt 178 000 personer, 80 år och 

äldre, fick 2005 hemtjänst eller bistånd i form av särskilt boende. Det 

motsvarar ca 37 procent av denna åldersgrupp, vilket innebär en 

minskning med 1,5 procentenheter jämfört med 2001. 

Vid ett visst datum i oktober 2005 hade 8 700 äldre korttidsboende, 

vilket innebar en minskning med drygt 4 procent jämfört med 2004. 

Antalet boendedygn vid korttidsboende ökade med ca 12 procent mellan 

2003 och 2005. Detta tyder på att färre personer vistas längre tid i 

korttidsboende. 

Antalet äldre personer med beslut om dagverksamhet fortsatte att 

minska mellan 2004 och 2005. Med dagverksamhet avses individuellt 

beslutat stöd i form av sysselsättning, gemenskap, rehabilitering, m.m. 

Ca 12 200 personer 65 år och äldre hade ett beslut om dagverksamhet 

den 1 oktober 2005, vilket var ca 15 procent färre än 2001. 

Mat för äldre är en mycket omfattande verksamhet. Totalt uppgår 

antalet äldre som dagligen på något sätt är beroende av kommunen när 

det gäller maten till nästan 200 000 personer, enligt Socialstyrelsens 

beräkningar. 

Det kan handla om allt från att få hjälp med att handla eller 

få matlåda, till att ha en medicinsk diagnos som innebär speciella behov 

när det gäller kost och näring. Kommunerna eftersträvar att i allt större 

utsträckning arbeta systematiskt både avseende riktlinjer och uppföljning. 

Hälften av landets kommuner ansvarar helt eller delvis för hemsjukvården 

i ordinärt boende (exkl. läkarinsatser). Drygt 48 000 äldre var

Skr. 2006/07:102

70 

registrerade som mottagare av hemsjukvård i ordinärt boende den 

1 oktober 2005. Det innebär en ökning med ca 5 procent jämfört med 

motsvarande uppgift 2001 (Vård och omsorg om äldre, lägesrapport 

2006, Socialstyrelsen). 

Strukturen inom vården och omsorgen om äldre 

Som tidigare redovisats har det totala antalet platser i särskilt boende 

minskat de senaste åren, medan det totala antalet personer som får 

hemtjänst har ökat. Utvecklingen i ett lokalt perspektiv är dock mer 

sammansatt och mångsidig. 

Tabell 4.2 Antalet kommuner som ökat respektive minskat utbudet av 

särskilt boende och hemtjänst i relation till befolkningen 80 år och 

äldre 2000−2005 

Särskilt boende 

Ökat* Oförändrat Minskat** Totalt 

Ökat* 3 24 109 136 

Hemtjänst Oförändrat 4 24 74 102 

Minskat** 5 10 36 51 

Totalt 12 58 219 289 

*Ökat = Ökad täckningsgrad 10 procent eller mer 2000-2005 

**Minskat = Minskad täckningsgrad 10 procent eller mer 2000-2005. 

Källa: Socialstyrelsen. 

Av tabell 4.2 framgår att 219 kommuner (75 procent) har minskat 

platsantalet i särskilt boende i relation till befolkningen 80 år och äldre 

mellan 2000 och 2005. Det var 26 kommuner fler än 2004. Knappt 

hälften av de kommuner som har minskat platsantalet i särskilt boende 

har samtidigt ökat antalet personer som får hemtjänst. I 24 kommuner är 

täckningsgraden oförändrad och i 36 kommuner har täckningsgraden 

minskat både i särskilt boende och i hemtjänsten. 

Tabell 4.3 visar hur insatser i hemmet fördelar sig mellan olika 

timintervall (insatsnivåer). Fördelningen av personer med olika nivåer av 

antalet beviljade timmar har varit tämligen stabil under de senaste fem 

åren. Närmare 80 procent av hemtjänstmottagarna finns i nivån upp till 

50 timmar i månaden.

Skr. 2006/07:102

71 

Tabell 4.3 Andel personer, 65 år och äldre i ordinärt boende som får 

hjälp i olika timintervall (insatsnivåer) 2001−2005 (procent) 

Antal timmar 

per månad 2001 2002 2003 2004 2005

1-9 timmar 37,3 37,2 38,2 37,5 38,7

10-49 timmar 42,7 42,2 41,6 41,4 41,2

50-119 timmar 15,6 15,4 15,8 17,2 17,1

120-199 timmar 2,4 2,5 2,8 2,4 2,6

200 tim - 0,5 0,7 0,8 0,5 0,5

Källa: Socialstyrelsen. 

Redovisningen bygger på antalet beviljade timmar, vilket kan skilja sig 

från utförd tid. I en studie som Socialstyrelsen genomfört under 2005 

framkom att betydande delar av den tid som bedömts inte utfördes. 

Socialstyrelsen har i januari 2007 fått i uppdrag av regeringen att 

utveckla öppna jämförelser inom äldreomsorgen. I uppdraget ingår bl.a. 

att genomföra en försöksverksamhet där kommuner registrerar utförda 

insatser. 

Personal 

I november 2005 var ca 230 200 anställda inom vården och omsorgen 

om äldre i kommuner och privata företag, vilket är en minskning med ca 

9 000 personer sedan 2004. Av dessa var 71 procent månadsanställda av 

kommunen, 18 procent timanställda av kommunen och återstående 

11 procent anställda hos privata entreprenörer. Om man därtill lägger 

uppskattningsvis 100 000 anställda inom landstingen som arbetar med 

äldre får man en uppfattning om hur många som i sitt arbete ger vård och 

omsorg om äldre. 

Nästan 90 procent av dem som arbetar inom kommunernas vård och 

omsorg är kvinnor. Medelåldern är relativt hög bland de anställda. 

Flertalet av de timanställda och de med längre vikariat är dock under 

35 år. Här finns en viktig grupp som kan ersätta många av dem som går i 

pension under det kommande decenniet. 

Vård och omsorg i enskild regi 

Av äldreomsorgen bedrevs ca 90 procent i kommunal regi 2005. Av de 

särskilda boendena drevs 13 procent i enskild regi och tio procent av de 

äldre fick hemtjänst i enskild regi. Motsvarande siffror för 2004 var 

11 procent av särskilt boende och sju procent av hemtjänsten. 

En del kommuner har ett system med kundval som tar sikte på att öka 

brukarnas val av vårdgivare. Enligt en enkätundersökning som Sveriges 

Kommuner och Landsting har genomfört 2006 har 24 kommuner infört 

kundval för hemtjänsten och åtta kommuner för särskilda boenden. 

Hälften av de kommuner som har infört kundval finns i Stockholms län. 

Vidare framkom att 29 kommuner planerar att införa kundval i 

hemtjänsten och åtta kommuner planerar att införa kundval i särskilda 

boenden.

Skr. 2006/07:102

72 

Kostnader 

Kommunernas kostnader för vård och omsorg om äldre uppgick 2005 till 

ca 80 miljarder kronor. Detta motsvarar drygt en femtedel av kommunernas 

totala kostnader. Personalkostnaderna utgjorde ca 60 procent av 

kostnaderna för äldreomsorgen. Kostnaderna för vård och omsorg i 

särskilt boende utgjorde 64 procent av äldreomsorgens kostnader medan 

vård och omsorg i ordinärt boende utgjorde 34 procent. Resterande 

2 procent går till öppna verksamheter som inte förutsätter ett biståndsbeslut, 

t.ex. kaféverksamhet och andra former av träffpunkter. 

Kostnadsförändringarna inom äldreomsorgen visas i tabell 4.4. Den 

speglar den omstrukturering som pågår i kommunerna. I fasta priser har 

kostnaderna för insatser i ordinärt boende ökat med ca 13 procent mellan 

2001 och 2005 och för insatser i särskilt boende har de minskat med ca 

11 procent. Mätt i fasta priser har kommunernas totala kostnader4 för 

vård och omsorg om äldre minskat med ca 5 procent under perioden. 

Tabell 4.4 Kostnadsutveckling för kommunernas vård och omsorg till 

äldre 

Miljarder kronor, löpande priser 

2001 2002 2003 2004 2005

Vård och omsorg i ordinärt 

boende 20,3 22,8 24,0 25,6 27,1

Vård och omsorg i särskilt 

boende 49,2 51,6 52,8 52,6 51,8

Öppen verksamhet 1,9* 1,3 1,5 1,4 1,4

Totala kostnader 71,4 75,7 78,3 79,6 80,3

Källa: Statistiska centralbyrån. 

* För år 2001 redovisas kostnaderna för öppna verksamheter för äldre och för personer med 

funktionshinder tillsammans. 

De totala kostnaderna för vård och omsorg om äldre uppskattas till 

161,5 miljarder kronor 2005. Kostnaderna var ungefär lika stora för 

kommunernas äldreomsorg och för landstingens hälso- och sjukvård för 

äldre. Landstingens kostnader har ökat kontinuerligt sedan 2000 medan 

kostnaderna för insatserna inom den kommunala äldreomsorgen ökade 

fram till 2002 för att därefter minska. Totalt sett har de resurser som 

kommuner och landsting tillsammans satsar på vård och omsorg om 

äldre ökat med knappt en procent mellan 2001 och 2005, mätt i fasta 

priser. Kostnaderna för landstingens hälso- och sjukvård för äldre har 

ökat stadigt under perioden och är nu större än kommunens kostnader för 

äldreomsorgen. Uppgifterna är dock endast ungefärliga och bygger på 

beräkningar av Socialstyrelsen, eftersom den nationella statistiken inte 

innehåller någon åldersuppdelning av kostnaderna för landstingens hälso och 

sjukvård. 

Ett sätt att analysera är att relatera kostnadsutvecklingen till 

befolkningsförändringar under motsvarande period. Gruppen 80 år och 

äldre ökade med nära åtta procent. Resurser har inte tillförts i samma takt 

som gruppen 80 år och äldre har ökat, enligt Socialstyrelsen. 

4 Det är kommunernas bruttokostnader som avses, dvs. 

de totala kostnaderna, som 

finansieras med skatt, avgifter och statsbidrag.

Skr. 2006/07:102

73 

Variationer mellan kommunerna 

Det finns stora skillnader mellan kommunernas kostnader för vård och 

omsorg om äldre. Kostnaden 2003 varierade mellan ca 32 000 och 

71 000 kronor per invånare över 65 år. Det innebär att kostnaden var 

ungefär dubbelt så stor i kommunen med de högsta kostnaderna jämfört 

med kommunen med de lägsta kostnaderna. 

Socialstyrelsen har analyserat orsakerna bakom kostnadsskillnaderna och 

bedömt att de till största delen inte kan förklaras av strukturella och 

geografiska förhållanden. Enligt Socialstyrelsen kan kostnaderna 

påverkas på flera olika sätt och kommunerna har ett stort handlingsutrymme 

för att kunna organisera och leda sin verksamhet så effektivt 

som möjligt. Det behövs bättre kunskapsunderlag för att kunna förklara 

vad kostnadsskillnaderna inom äldreomsorgen beror på och hur 

kostnaderna kan påverkas, enligt Socialstyrelsen. 

4.2 Insatser för personer med funktionshinder 

Nationella mål 

Det övergripande målet i socialtjänstlagen (2001:453, SoL) är att verka 

för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter 

betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets 

gemenskap och att leva som andra. För att nå detta mål gäller 

bestämmelserna i SoL för såväl strukturinriktade och allmänt inriktade 

som individuellt inriktade insatser. Personer med stora och varaktiga 

funktionshinder kan dessutom ha rätt till särskilda insatser enligt lagen 

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). 

Målsättningen med all verksamhet enligt LSS är att underlätta det 

dagliga livet för personer med omfattande funktionshinder och främja 

full delaktighet i samhällslivet. Enskilda skall i största möjliga 

utsträckning ges inflytande och medbestämmande över insatserna som 

ges. 

Måluppfyllelse och kvalitet i handikappomsorgen 

I Socialstyrelsens lägesrapport 2006 konstateras att insatserna inom 

handikappområdet på olika sätt bidragit till att utveckla socialtjänstens 

verksamheter och att medvetenheten om problem samt kunskaperna för 

att vidareutveckla stöd och service har ökat. 

Av lägesrapporten framgår att antalet insatser från socialtjänsten 

fortsätter att öka – både insatser enligt LSS och enligt SoL vilket 

Socialstyrelsen menar visar på att kommunernas ambitionsnivå har höjts. 

Även kostnaderna fortsätter att öka och handikappomsorgen utgör nu 

28 procent av socialtjänstens kostnader. Sedan 2001 har kostnaderna för 

handikappomsorgen (i fasta priser) ökat med 13 procent och för LSS med 

15 procent. Mest har kostnaden ökat för personlig assistans och stöd och 

service i det egna boendet enligt SoL och hälso- och sjukvårdslagen 

(1982:763). I syfte att få del av kommunernas erfarenheter av 

utvecklingen i handikappomsorgen har Socialstyrelsen knutit till sig ett 

utvecklingsråd med deltagare från ett antal kommunala verksamheter.

Skr. 2006/07:102

74 

Rådets mening är att kvalitén har förbättrats men att det finns områden 

där brister kvarstår vilket också framgår av länsstyrelsernas tillsynsrapport 

för 2005. Till det positiva hör enligt rådet att tillämpningen av 

LSS börjar bli mer likvärdig mellan kommunerna och att kraven på 

dokumentation har medfört ett tydligare individperspektiv. Samtidigt tar 

administrationen mycket tid i anspråk vilket kan innebära att personalen 

förlorar fokus på brukaren. Till det negativa hör lägre bemanning på 

bostäder med särskild stöd och service och sammanslagning av grupper 

inom daglig verksamhet. En ambition i Socialstyrelsen lägesrapport har 

varit att testa sambandet mellan tänkbara orsaker till skillnader av 

insatser och kostnader mellan kommunerna. Analyserna visar bland 

annat att tidigare förekomst av vårdhem för personer med utvecklingsstörning 

statistiskt sett kan kopplas ihop med vilka kommuner som 

beviljar många insatser enligt LSS. I kommuner där antalet insatser enligt 

socialtjänsten till äldre ökar, ökar också antalet LSS-insatser för yngre. 

Analyser har även gjorts av de kommuner som har de lägsta respektive 

högsta kostnaderna för vissa insatser enligt LSS. Resultaten visar att det 

vanligtvis inte är samma kommuner som har höga respektive låga 

kostnader år efter år. I synnerhet varierar de höga kostnaderna, vilket 

möjligtvis kan bero på placeringar utanför kommunen. Det kan också 

bero på högre ambitionsnivå, omfattande behov hos brukarna eller 

ineffektiva organisationer. 

Riktlinjer – till hjälp eller stjälp? 

Länsstyrelserna fick för 2006 i uppdrag av regeringen att följa upp 

kommunernas riktlinjer för bedömning av insatser enligt LSS. I 

länsstyrelsernas undersökning visar det sig att 128 kommuner har 

riktlinjer och 63 kommuner planerar att ta fram riktlinjer. Innehållet i 

riktlinjerna ser olika ut från kommun till kommun men i nästan alla 

riktlinjer finns det bestämmelser eller rekommendationer som är 

begränsade för de personer som har rätt till insatserna. Vissa kommuner 

har bara någon enstaka begränsning för någon insats medan andra 

kommuner har flera begränsningar i alla insatser. Endast 13 kommuners 

riktlinjer är helt fria från begränsningar. Exempel på begränsningar kan 

vara att personlig assistans får ges för viss tid eller att ledsagarservice får 

utnyttjas inom ett visst begränsat geografiskt område, eller att en person 

som beviljats en insats inte har rätt till andra insatser. Ett antal kommuner 

begränsar rätten till insatser med hänvisning till ålder, t.ex. att man skall 

ha fyllt 12 eller 15 år för att få ledsagarservice eller att man inte får vara 

över 65 år för att få daglig verksamhet. 

En av de viktigaste 

grundtankarna med LSS är att personer med funktionshinder, med 

insatsernas hjälp, skall få möjlighet att leva som andra. Länsstyrelserna 

anser att det på ett allvarligt sätt urholkar lagen om riktlinjerna utformas 

på ett sådant sätt att det försvårar funktionshindrades möjligheter och 

rättigheter att leva ett gott och självständigt liv. Om kommunerna ändå 

väljer att utarbeta riktlinjer måste de utformas så att de är förenliga med 

lag, förarbeten och rättspraxis. De får inte innehålla beskrivningar som 

försvårar tolkningen av lagens innebörd eller innehålla rekommendationer 

eller bestämmelser som försvårar en individuell bedömning. Enligt 

länsstyrelsen bör riktlinjer istället ge vägledning i hur bedömningar

Skr. 2006/07:102

75 

utifrån var och ens behov skall gå till och hur insatserna skall kunna 

bidra till goda levnadsvillkor. 

Viktiga iakttagelser i handikappomsorgen 

I länsstyrelsernas tillsynsrapporter har samverkan både inom socialtjänstens 

verksamheter och mellan olika huvudmän uppmärksammats 

som ett återkommande problem. I rapporten för 2005 lyfts särskilt fram 

brister i ansvarstagande för och samordning av stödet till barn och 

ungdomar som tillhör personkrets 3 och som samtidigt har sociala 

problem och behöver stöd enligt socialtjänstlagen. Ett annat exempel är 

övergången från skola till arbete där det är stor risk att ungdomar beviljas 

aktivitetsersättning utan någon sysselsättning därför att samverkan 

mellan skola och arbetsliv inte fungerat. Bristande samverkan och 

samordning har bidragit till att föräldrar tvingas till att agera samordnare 

för insatserna till deras barn och ungdomar därför att det saknas en 

funktion som tar det samordnande ansvaret. En lösning kan vara att i 

högre grad upprätta individuella planer. Kommunerna är skyldiga att 

informera personer med insatser enligt LSS om möjligheten att begära en 

individuell plan men enligt tillsynsrapporten upprättas alldeles för få 

planer. Det finns dock flera län där de individuella planerna ökar medan 

andra län rapporterar att antalet fortfarande är för lågt. Socialstyrelsen 

har för närvarande ett uppdrag att analysera förutsättningarna för en 

samordning av individuella planer och gemensamma planeringsprocesser 

kring personer med funktionshinder. 

Ej verkställda beslut och domar 

För 2005 har någon nationell kartläggning över antalet ej verkställda 

beslut enligt LSS inte sammanställts eftersom en sådan sammanställning 

genomförs vartannat år. Ett antal länsstyrelser har dock gjort 

kartläggningar för 2005. Resultaten visar på att fler beslut och domar 

verkställs i tid, även om det fortfarande finns problem. De fall där beslut 

och domar inte verkställs i tid gäller framförallt insatserna bostad med 

särskild service för vuxna, kontaktperson och ledsagarservice. Det beror 

delvis på brister i kommunens planering, men kommunerna hänvisar 

också till bristande resurser. Situationen har dock blivit bättre än tidigare 

år inte minst tack vare att kommunerna bygger fler bostäder för personer 

med funktionshinder. Andra beslut som inte verkställs i tid gäller 

ledsagarservice och kontaktperson. Det senare beror ofta på att det kan 

vara svårt att hitta en person som vill ta på sig uppdraget att vara 

kontaktperson. 

Planering och styrning av stöd till personer med psykiska funktionshinder 

Under åren 2005–2006 avsatte riksdagen särskilda medel, sammanlagt 

700 miljoner kronor, till framför allt kommuner och landsting, för att 

förbättra villkoren för personer med psykisk sjukdom eller psykiska 

funktionshinder. Detta tillskott tillsammans med en särskild satsning på 

tillsyn har lett till förbättringar. I bl.a. 

Socialstyrelsens och läns

Skr. 2006/07:102

76 

styrelsernas rapport ”Social tillsyn 2005 – resultat av länsstyrelsernas 

tillsyn”, anges att det pågår en utbyggnad av bostäder som i första hand 

riktar sig till dessa personer. En uppföljning av den tillsynssatsning som 

länsstyrelserna tillsammans med Socialstyrelsen har genomfört under tre 

år har enligt tillsynsrapporten haft tydliga effekter på kommunernas 

verksamhet för personer med psykiska funktionshinder. En verksamhetsutveckling 

har inletts och förändringar har gjorts som ligger i linje 

med lagstiftningens bestämmelser och psykiatrireformens intentioner. 

Exempel på positiva tendenser är enligt rapporten att kommunerna 

öppnar boenden, startar särskilda boendestödsgrupper och sysselsättningsverksamheter, 

också med individuellt anpassade lösningar för 

yngre personer. Enligt tillsynsrapporten har förutom tillsynssatsningen 

även statsbidrag och utvecklingen av verksamheten med personliga 

ombud haft betydelse för att målgruppen har uppmärksammats i 

kommunerna och dess ledning. 

Trots den positiva utvecklingen tillhör personer med omfattande 

psykiska funktionshinder och barn och unga med neuropsykiatriska 

funktionshinder alltjämt de människor i samhället som har det mest svårt 

att få den vård och det stöd de behöver för att vara delaktiga i samhället. 

Enligt tillsynsrapporten är det till exempel brist både på individanpassade 

sysselsättningsformer och boendeformer med behovsanpassat stöd och en 

del länsstyrelser rapporterar att det finns svårigheter att tillgodose barn 

och ungas behov av lämpliga skolformer. Ett annat problem som 

uppmärksammas i rapporten är att det ofta brister i samverkan mellan 

olika enheter inom kommunen. Även samverkansproblem mellan 

kommun och landstingets psykiatriska verksamheter medför att barn och 

unga med neuropsykiatriska funktionshinder inte alltid får lämpliga 

insatser. 

Personliga ombud ger positiva effekter 

Personliga ombud skall se till att kvinnor och män som lever med 

omfattande psykiska funktionshinder får sina behov tillgodosedda och att 

deras insatser planeras, samordnas och genomförs. Verksamheten med 

ombud är framgångsrik och personer som har ett ombud har fått bättre 

levnadsvillkor och blivit mer delaktiga i samhället. En studie visar att 

insatsen också lett till lägre kostnader för samhället genom minskade 

insatser inom sjukvården. År 2005 hade ca 3 600 personer ett ombud, 

vilket innebär en ökning sedan föregående år. 

Kostnader och prestationer 

År 2005 hade ca 54 300 personer insatser enligt LSS, exklusive insatsen 

rådgivning och annat personligt stöd. Av dessa var 30 800 män och 

23 500 kvinnor. Den vanligaste insatsen var daglig verksamhet (ca 

25 000 personer) och därefter följde bostad med särskild service (ca 

20 400 personer). Ungefär 56 procent av de personer som beviljats 

insatser enligt LSS 2005 var män. Männen var fler än kvinnorna i nästan 

alla åldrar och andelen män var som störst i åldersintervallet 15–20 år. 

Könsskillnaderna vad gäller samtliga personer med insatser enligt LSS

Skr. 2006/07:102

77 

har i princip varit oförändrade sedan 2001. Andelen män med insatser 

enlig LSS var större än andelen kvinnor när det gäller alla insatser utom 

ledsagarservice. Störst var andelen pojkar/män som hade insatserna 

boende för barn (66 procent), avlösarservice (63 procent) och 

korttidsvistelse (61 procent). Enligt Socialstyrelsen finns det i dag inte 

tillräcklig kunskap för att bedöma om skillnaderna mellan könen är ett 

uttryck för ojämställdhet eller om behoven faktiskt är olika. 

Tabell 4.5 Antal personer med beslut om insats enligt LSS, med 

individuell plan eller med personligt ombud 

Förändring 

Insats 2001 2002 2003 2004 2005 01-05, % 

Daglig verksamhet 21 100 21 700 23 200 24 100 25 000 15 

Boende, vuxna 17 500 18 000 19 000 19 800 20 300 13 

Kontaktperson 14 000 14 500 15 200 16 100 16 700 15 

Korttidsvistelse 9 600 9 900 10 400 10 500 10 500 6 

Råd och stöd 11 900 11 700 10 400 10 500 -12 

Ledsagarservice 8 100 8 500 9 200 9 400 9 600 13 

Personlig assistans* 4 300 4 300 4 600 3 900 3 600 -16 

Avlösarservice 3 600 3 500 3 600 3 700 3 600 3 

Korttidstillsyn 3 100 3 400 4 000 4 400 4 700 38 

Boende, barn 1 100 1 200 1 300 1 300 1 200 0 

Individuell plan --- 3 200 --- 

Personligt ombud 1 200 2 600 3 200 3 600 200 

* Grundläggande behov mindre än 20 timmar per vecka 

Källa: Socialstyrelsen. 

Ungefär 18 000 barn beviljades insatser enligt LSS 2005 och flertalet 

tillhörde åldersgruppen 13–22 år. Antalet insatser till barn och unga har 

sedan 1999 ökat med 34 procent. Det innebär att ökningstakten för denna 

åldersgrupp är högre än för samtliga med insatser enligt LSS. 

Insatsen råd och stöd tillhör som regel landstingens ansvarsområde och 

den redovisas därför separat i statistiken. År 2005 var 10 600 personer 

beviljade råd och stöd enligt LSS, vilket är ca 1 100 färre än 2002. I 

övrigt är det endast den personliga assistansen som minskar räknat i antal 

personer som får insatser enligt LSS. Det förklaras enligt Socialstyrelsen 

av att definitionen av insatsen förtydligades vid insamlingen 2004. 

Utöver dessa personer var omkring 13 500 personer beviljade statlig 

ersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning (LASS), 

eftersom deras grundläggande behov omfattade 20 timmar eller mer per 

vecka. 

År 2005 var också knappt 18 000 personer i åldrarna 0–64 år beviljade 

hemtjänst enligt SoL och ytterligare 5 700 personer i samma ålders–

intervall var beviljade särskilt boende enligt SoL. I drygt hälften av 

landets kommuner har insatser enligt SoL till personer under 65 år ökat 

sedan 1999. 

Verksamhet enligt LSS finansieras av kommunerna, landstingen och 

staten. I de flesta län finansieras råd och stöd av landstinget. För detta 

utgår ett statsbidrag med 199 miljoner kronor per år. Staten finansierar

Skr. 2006/07:102

78 

merparten av assistansersättningen. Övrig verksamhet finansieras helt av 

kommunerna. Kommunernas kostnader för LSS uppgick 2005 till 

ca 27,7 miljarder kronor. I fasta priser (2005 års prisnivå) var kostnadsökningen 

15 procent mellan 2001 och 2005. Huvuddelen, 80 procent av 

kostnaderna för handikappomsorgen, avsåg kostnader för insatser enligt 

LSS och kommunernas andel av kostnaden för LASS. Mest ökade 

kostnaderna för personlig assistans, 41 procent. Orsakerna är enligt 

Socialstyrelsen troligtvis flera. Bland annat har antalet personer med 

insatser ökat, liksom antalet assistanstimmar per person. En annan orsak 

till ökningen är att kommunerna bland annat betalar sjukkostnader för 

personlig assistans enligt LASS. 

Tabell 4.6 Kommunernas kostnader för insatser till personer med 

funktionshinder 

Miljarder kronor 

Verksamhet 2001 2002 2003 2004 2005 

Insats enligt 

SoL/HSL 5,0 6,4 6,5 6,7 7,1 

Särskilt boende 2,5 2,8 2,8 2,8 2,8 

Ordinärt boende enligt SoL 2,5 2,9 3,0 3,2 3,6 

Öppen verksamhet - 0,7 0,7 0,7 0,7 

Insatser enligt LSS och LASS 20,3 22,5 25,2 26,4 27,7 

Bostad med särskild service 11,1 12,0 13,3 13,8 14,3 

Daglig verksamhet 3,5 3,8 4,1 4,2 4,4 

Personlig assistans* 3,2 4,0 4,6 5,1 5,3 

Övriga insatser enligt LSS 2,5 2,7 3,2 3,3 3,7 

SUMMA 25,3 28,9 31,7 33,1 34,8 

*enligt LSS och kommunernas andel av LASS 

Källa: Statistiska centralbyrån. 

4.3 Individ och familjeomsorg 

Nationella mål 

Målet för socialtjänstpolitiken är 

• att stärka förmågan och möjligheten till social delaktighet för 

människor i ekonomiskt och socialt utsatta situationer samt 

• att stärka skyddet för utsatta barn. 

Individ och familjeomsorgens (IFO) verksamhetsområde omfattar socialt 

arbete som bedrivs enligt socialtjänstlagen (2001:453, SoL), lagen 

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (1990:52) 

med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och föräldrabalken, 

i kommunens regi eller med kommunal finansiering. Inom individ- och 

familjeomsorgen vidtas insatser för att förbättra situationen för de mest 

utsatta grupperna i samhället, t.ex. kvinnor och män med behov av 

ekonomiskt bistånd, flickor och pojkar och familjer i socialt utsatta 

situationer, hemlösa, kvinnor och män med missbruks- och beroende–

problem, personer i prostitution och kvinnor som utsätts för hot och våld.

Skr. 2006/07:102

79 

Individ- och familjeomsorg 

Under 2005 uppgick kostnaderna för IFO till knappt 28 miljarder kronor, 

en ökning med 3,1 procent sedan 2001. Detta motsvarar knappt en 

femtedel av socialtjänstens totala kostnader. Minskade kostnader för 

ekonomiskt bistånd har frigjort utrymme för satsningar på främst barn och 

ungdomsvård. 

Kostnaderna för IFO varierar avsevärt mellan olika kommuner, från 

714 till 5 675 kronor per invånare. De tio kommuner som har de högsta 

kostnaderna är främst storstäderna och några relativt stora kommuner i 

syd- och mellansverige medan de tio med lägsta kostnaderna är små 

kommuner, företrädesvis i Norrland, och några förortskommuner i 

Stockholm. 

Socialstyrelsen skriver i sin rapport ”Lika olika socialtjänst?” att 

variationer i stöd och service inom socialtjänsten kan vara en fullt 

naturlig konsekvens av att lokala förhållanden varierar och av det 

kommunala självstyret. I rapporten framhålls samtidigt att politiska 

strategival och prioriteringar, organisation, styrning och ledning samt 

kompetens påverkar hur effektivt verksamheten bedrivs och mycket talar 

för att det går att förbättra resursanvändningen i socialtjänsten. 

I Socialstyrelsens rapport ”Individ- och familjeomsorg – lägesrapport 

2006” konstateras att utvecklingen inom IFO gått mot ökad kunskap och 

kompetens, mer öppenvård, mer förebyggande insatser och målgrupps–

anpassade verksamheter, tydligare struktur och användning av fler 

metoder som vilar på vetenskaplig grund. Ett exempel på differentiering i 

målgruppsspecifika insatser är att IFO även har verksamheter riktade till 

gruppen ”unga vuxna” dvs. 18–24 år. Det kan t.ex. inom missbruks–

området handla om rådgivning, motivation och behandling utifrån unga 

vuxnas situation. 

Samverkan och samgående i gemensamma verksamheter har blivit 

vanligare. Men den positiva utvecklingen rymmer enligt rapporten också 

oro. IFO möter ständigt ökande krav på fler insatser och nya 

verksamheter. Ökad specialisering och differentiering vad gäller metoder 

och målgrupper ger risk för minskad helhetssyn och kontinuitet. 

Ekonomiskt bistånd 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Rätten till ekonomiskt bistånd regleras i socialtjänstlagen (2001:453 

SoL) och prövas i varje enskilt fall. Ekonomiskt bistånd är tänkt som ett 

yttersta skyddsnät för personer med tillfälliga försörjningsproblem. Målet 

är att den enskilde så snabbt som möjligt skall bryta biståndsmottagandet 

och försörja sig på egen hand. Fortfarande får dock en tredjedel av 

biståndsmottagarna bistånd under mycket långa perioder. Andelen 

minskade emellertid något under 2005. 

Många av orsakerna till försörjningsproblemen är svåra för IFO att 

angripa aktivt, då de ligger utanför socialtjänstens ansvars- och 

kompetensområde. Det gäller t.ex. personer som är arbetslösa utan 

arbetslöshetsersättning, sjuka utan sjukpenning och rehabiliteringsinsatser 

och utrikes födda som har svårt att komma in på arbetsmarknaden.

Skr. 2006/07:102

80 

Det finns goda erfarenheter av finansiell samverkan mellan socialtjänst, 

hälso- och sjukvård, länsarbetsnämnd och försäkringskassa, men 

fortfarande är det förhållandevis få kommuner som ingår i samordningsförbund 

(Finsam). 

Det finns en nära koppling mellan behovet av ekonomiskt bistånd och 

sysselsättningsutvecklingen. Sedan krisåren på 1990-talet har 

kommunerna kommit att spela en allt viktigare roll när det gäller arbetsmarknadsfrågor 

och som ansvariga huvudmän för olika åtgärdsprogram. 

Det finns emellertid ingen samlad bedömning av om insatserna gett 

resultat. 

I Socialstyrelsens och länsstyrelsernas tillsynsrapport för 2005 framgår 

att fem länsstyrelser rapporterar förbättringar av barnperspektivet i 

handläggningen av ekonomiskt bistånd, t.ex. finns barnperspektivet 

uttalat i kommunernas riktlinjer och barnets bästa beaktas tydligare i 

familjeärenden med långvarigt beroende av ekonomiskt bistånd. Brister i 

barnperspektiv rapporteras dock av ett antal länsstyrelser, t.ex. görs 

sällan konsekvensanalyser utifrån barnens situation i utredningar. 

Handläggningen av ekonomiskt bistånd är fortfarande formaliserad och 

restriktiv, på bekostnad av individuella bedömningar. 

Kostnader och prestationer 

Under 2006 uppgick kostnaderna för ekonomiskt bistånd (inklusive 

introduktionsersättning till flyktingar och vissa andra invandrare) till 

8,7 miljarder kronor, vilket är i det närmaste oförändrat jämfört med 

2005. Utbetalningar till flyktingar ökade dock med hela 44 procent under 

året medan utbetalningar till övriga minskade med fem procent. Under 

2005 ökade antalet asylsökanden som fick uppehållstillstånd kraftigt (se 

vidare avsnitt 8 om Introduktionen av nyanlända invandrare). 

Uppgifter om antalet hushåll med ekonomiskt bistånd finns ännu bara 

fram till 2005. Under 2005 fick drygt 225 000 hushåll, bestående av ca 

407 000 personer, ekonomiskt bistånd någon gång under året. Dessa 

hushåll utgör knappt sex procent av hushållen respektive 4,5 procent av 

befolkningen. Antalet biståndsmottagare har sjunkit med 44 procent 

sedan 1998 då antalet var som högst.

Skr. 2006/07:102

81 

Diagram 4.1 Utbetalt ekonomiskt bistånd samt antal biståndsmottagare 

0

2 000

4 000

6 000

8 000

10 000

12 000

14 000

1990

1992

1994

1996

1998

2000

2002

2004

2006

Miljoner kronor 

0

100 000

200 000

300 000

400 000

500 000

600 000

700 000

800 000

Antal biståndsmottagare 

utbetalt ekonomiskt bistånd antal biståndsmottagare

Källa: Socialstyrelsen. 

Antalet biståndsmottagande hushåll av olika sammansättning varierar 

mycket. Det totala antalet kvinnor och män med bistånd är i det närmaste 

detsamma, däremot är det stor skillnad beroende på om de lever i hushåll 

med barn eller inte. Ensamstående män är den största gruppen. 

Ensamstående mammor, unga samt utrikes födda personer är överrepresenterade 

i sin hushållsgrupp. Exempelvis hade 21 procent av alla 

ensamstående kvinnor med barn ekonomiskt bistånd någon gång under 

2005 jämfört med sju procent av alla ensamstående män med barn (se 

tabell 4.7). 

Tabell 4.7 Biståndshushåll fördelade efter hushållets sammansättning 

2005 

Andel biståndshushåll av samtliga hushåll i respektive grupp i befolkningen 

18–64 år, procent 

Hushåll Andel 

Ensamstående kvinnor med barn 21 

Ensamstående kvinnor utan barn 8 

Ensamstående män med barn 7 

Ensamstående män utan barn 9 

Gifta/sammanboende med barn 3 

Gifta/sammanboende utan barn 2 

Samtliga hushåll 6 

Källa: Socialstyrelsen. 

Enligt Socialstyrelsen är det vanligare att mäns beroende av ekonomiskt 

bistånd beror på arbetslöshet eller sociala problem än för kvinnor. För 

kvinnor är det oftare än för män ohälsa som är orsaken. För ungdomar 

och personer med utländsk bakgrund kan det handla om att de aldrig 

kommit in på arbetsmarknaden och därför inte heller kvalificerat sig för 

andra former av ersättning. De är därmed hänvisade till ekonomiskt 

bistånd.

Skr. 2006/07:102

82 

Det långvariga biståndsberoendet minskade något under 2005 och var i 

stort sett lika vanligt bland kvinnor som bland män. 31 procent av 

biståndsmottagarna hade fått ekonomiskt bistånd mer än tio månader 

under året. Andelen unga vuxna (18–29 år) med långvarigt ekonomiskt 

bistånd minskade under 2005, efter en period av ökning åren innan. Den 

genomsnittliga biståndstiden per hushåll var 5,9 månader och det genomsnittliga 

utbetalda beloppet var 38 100 kronor under året. 

Under 2005 var 36 procent av biståndsmottagarna mellan 18 och 64 år 

arbetslösa utan arbetslöshetsersättning någon gång under året. 

Andelen biståndsmottagare varierar kraftigt mellan kommunerna och 

var som störst i Malmö (11 procent) och lägst i Vellinge kommun (0,4 

procent). Än större variation mellan kommunerna gäller för barnen. 

Drygt 20 procent av barnen i Malmö levde i ett hushåll med ekonomiskt 

bistånd 2005 och mindre än en procent av barnen i Danderyd. Nära en 

tredjedel av alla hushåll som fick bistånd under 2005 var barnfamiljer. 

Barn och ungdom 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Socialstyrelsens lägesrapport 2005 visar att det sker en förstärkning av 

förebyggande och öppna insatser för barn och unga och även mer 

strukturerade utredningar och uppföljningar. På många håll ges öppna 

insatser allt mer som service utan föregående utredning. Ambitionsnivån 

inom barn- och ungdomsvården är allt högre och intresset för ett 

kunskapsbaserat arbete är stort. Ändå framförs kritik från exempelvis 

tillsynsmyndigheter och i forskning bl.a. om att handläggningen inte är 

korrekt, att vissa grupper inte uppmärksammas tillräckligt, att barn och 

unga inte kommer till tals och att metoder inte är evidensbaserade. En del 

av kritiken är enligt Socialstyrelsen relevant, men ibland ställs 

orealistiska krav i förhållande till tillgänglig kunskap, resurser och de 

ramar som lagstiftningen ger. 

Arbetsbelastning i kombination med känslomässigt krävande uppgifter 

och svåra bedömningar leder till ökad personalomsättning, bristande 

kontinuitet och svårigheter att upprätthålla tillräcklig kompetens bland 

socialsekreterare som arbetar med myndighetsutövning. Att öka 

stabiliteten och kompetensen i den del av barn- och ungdomsvården som 

ytterst skall säkerställa skyddet för barn och unga är ett strategiskt viktigt 

förbättringsområde på såväl nationell som lokal nivå. 

Det finns ett stort intresse bland kommunerna att införa Barns behov i 

centrum (BBIC). Det är ett enhetligt system inom den sociala barn- och 

ungdomsvården som ger struktur för utredning, dokumentation och 

uppföljning och som också tydliggör kompetensbehov. 

Drygt 

100 kommuner har gått Socialstyrelsens utbildning i BBIC och 130 har 

påbörjat eller står i kö. 

Barn- och ungdomsvårdens främsta samverkanspartners är förskola, 

skola, mödra- och barnhälsovård, barn- och ungdomspsykiatri och polis. 

Knappt en tredjedel av länsstyrelserna anser i tillsynsrapporten 2005 att 

samverkan har förbättrats under senare år, medan ungefär lika många 

länsstyrelser pekar på brister. Bristerna gäller bl.a. samverkan kring barn 

med funktionshinder med insatser både enligt LSS och SoL.

Skr. 2006/07:102

83 

Det finns en lång tradition av samarbete inom området våld och 

övergrepp mot barn mellan socialtjänst, polis, åklagare, rättsmedicin och 

hälso- och sjukvården, med samrådgrupper, gemensamma riktlinjer och 

gemensam kompetensutveckling. Ändå visar forskning att få barn får 

insatser genom socialtjänsten eller behandling inom barn- och ungdoms–

psykiatrin och få polisutredningar leder till åtal och fällande dom. 

Inom ramen för ett regeringsuppdrag har sex försöksverksamheter med 

samverkan under ett tak vid misstanke om brott mot barn (s.k. Barnahus) 

inletts. Tanken är att barnet skall slippa slussas runt i olika miljöer och 

att kvaliteten i utredningarna skall förbättras. Erfarenheter från första 

årets försöksverksamhet är att anmälningsbenägenheten till socialtjänst 

och polis har ökat och att berörda myndigheter samråder i fler ärenden. 

Socialstyrelsen har haft i uppdrag att följa upp lagändringen som 

trädde i kraft 2003 om att socialnämnden skall överväga överflyttning av 

vårdnaden till familjehemsföräldrarna för barn som varit tre år i samma 

familjehem. Antalet vårdnadsöverflyttningar har ökat, men lagändringen 

har inte fått fullt genomslag i alla kommuner. Familjehemsföräldrar 

tvekar att ta över vårdnaden, bl.a. för att de mister stödet från placeringskommunen. 

Socialstyrelsen gjorde hösten 2006 en studie av socialtjänstens arbete 

med romska barn och deras familjer. Den visar att socialnämnderna i 

granskade ärenden haft goda grunder för att ansöka om vård enligt LVU. 

IFO har dock brustit i att tillgodose barnets rätt att behålla och utveckla 

sin kulturella identitet och sitt språk. 

Kostnader och prestationer 

Mellan 2001 och 2005 har kostnaderna för insatser inom barn- och 

ungdomsvården ökat med ca 11 procent mätt i fasta priser. Mest ökade 

kostnaderna för öppna insatser, 32 procent. Kostnaderna för institutionsvård 

minskade med 5 procent. Utvecklingen i enskilda kommuner 

varierar dock stort. 

Tabell 4.8 Kommunernas bruttokostnader för placering av barn och 

unga 

Löpande priser, miljoner kronor 

2001 2002 2003 2004 2005 

Institutionsvård 3 927 4 313 4 581 4 533 4 290 

Familjehemsvård 2 514 2 710 3 038 3 179 3 360 

Summa 6 441 7 023 7 619 7 712 7 650 

Öppna insatser 2 359 2 753 2 975 3 199 3 590 

Totalt 8 800 9 776 10 594 10 911 11 240 

Källa: Socialstyrelsen. 

Antalet barn som får öppenvårdsinsatser har inte ökat de senaste åren 

men antalet öppenvårdsinsatser har ökat markant. Utbudet av olika 

insatsformer och metoder ökar och har på senare år riktats alltmer direkt 

till barnet och den unge. Enskilt samtalsstöd är den vanligaste insatsen 

och erbjuds såväl till föräldrar som barn och unga. Utvecklingen går 

också mot en mer serviceinriktad öppenvård utan föregående utredning. 

Skr. 2006/07:102

84 

Antalet barn och ungdomar placerade i heldygnsvård ökade med knappt 

två procent mellan 2004 och 2005. Ökningen gällde såväl flickor som 

pojkar. Det är familjehemsvården som har ökat, i överensstämmelse med 

uttalade intentioner. Tre fjärdedelar av placeringarna i familjehem och 70 

procent på institution var frivilliga. 

Tabell 4.9 Antal barn med öppenvårds- och heldygnsinsatser den 

1 november 2005 

Öppenvårdsinsatser Heldygnsinsatser 

Totalt andel Totalt andel 

Ålder pojkar flickor pojkar flickor 

0-12 13 414 56% 44% 5 303 54% 46% 

13-17 11 147 55% 45% 7 035 52% 48% 

18-20 3 934 54% 46% 2 835 54% 46% 

Totalt 28 495 55% 45% 15 173 53% 47% 

Källa: Socialstyrelsen. 

Familjerätt och familjerådgivning 

Familjerätt 

Av Socialstyrelsens lägesrapport 2006 framgår att det inte skett några 

större förändringar under en femårsperiod i IFO:s arbete med samarbetssamtal, 

avtal och utredningar om vårdnad, boende och umgänge eller 

faderskapsutredningar. Totalt tecknades under 2005 drygt 4 100 avtal om 

barns vårdnad, boende och umgänge med IFO:s hjälp. Andelen avtal och 

utredningar har varit stabilt under 2000-talet. Länsstyrelserna konstaterar 

i sin tillsyn att det i en del kommuner råder oklarhet i hur man skall 

hantera familjer som samtidigt är aktuella både inom familjerätten och 

barn- och ungdomsvården. Faran är att barnens problem ses som 

familjerättsliga och att deras eventuella behov av stöd och hjälp inte 

uppmärksammas. Barn till föräldrar som inte kommer överens om 

vårdnad och umgänge nämns som en grupp som kan ha svårigheter att få 

sina behov tillgodosedda. 

Medgivandeutredningar för adoption ökade något under 2005. Sverige 

har länge varit ett av de länder som har flest internationella adoptioner i 

förhållande till folkmängden, vilket inte längre är fallet. Idag görs 

11,7 internationella adoptioner per 1 000 födda barn jämfört med 

20 under 1977. Totalt anlände 1 083 utomnordiska adoptivbarn hit under 

2005. Under 2005 lämnade kommunerna drygt 170 yttranden över 

nationella adoptioner, dvs. adoptioner av barn som är födda i Sverige. 

Flertalet gällde styvbarnsadoptioner, vilka har ökat på senare år. 

Kommunen har enligt socialtjänstlagen skyldighet att tillgodose det 

särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas efter adoption. Det är få 

kommuner som har organiserat sådant stöd. Det finns dock exempel på 

kommuner som erbjuder alla adoptanter ett antal samtal – som 

förberedelse inför att de skall hämta barnet samt som stöd efter att barnet 

anlänt.

Skr. 2006/07:102

85 

Familjerådgivning 

Efterfrågan på familjerådgivning fortsätter att öka. Antalet personer som 

gick i familjerådgivning ökade från 46 700 personer2003 till 

49 700 2005, dvs. med 6,4 procent. Kommunerna får tar ut 

självkostnadspris och priserna varierar från kostnadsfritt till ca 

500 kronor per besök. 

Utvecklingen går enligt familjerådgivarna mot att det blivit mer 

naturligt i de yngre paren att söka hjälp i ett tidigare skede i samband 

med svårigheter i relationen. Det är nu också fler män som tar initiativ 

till sådan kontakt. 

Kostnader och prestationer 

Kostnaderna för socialtjänstens arbete med familjerådgivning, fastställande 

av faderskap/moderskap, samarbetsavtal, utredning och avtal 

om vårdnad, boende och umgänge uppgick till 491 miljoner kronor under 

2005. Kostnaderna har ökat med drygt 14 procent i fasta priser sedan 

2000. Det varierar dock kraftigt mellan kommunerna, vissa kommuner 

har inga kostnader alls medan någon har en kostnad om 1 143 kronor per 

barn i befolkningen. Medianen uppgår till 200 kronor. 

Vuxna missbrukare 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Enligt Statens Folkhälsoinstitut har totalkonsumtionen av alkohol gått 

ner något det senaste året, även om minskningen är liten. Ungdomsdrickandet 

i stort har minskat och debutåldern verkar ha höjts. Däremot 

finns det vissa grupper som dricker mer. 

Enligt den senaste nationella folkhälsoenkäten som genomfördes 2006 

hade 10 procent av kvinnorna och 16 procent av männen riskabla 

alkoholvanor. Högkonsumtionen har ökat under en tioårsperiod i alla 

åldersgrupper, utom bland de unga kvinnorna. Alla åldrar har ökad s.k. 

intensivkonsumtion, dvs. mycket alkohol vid ett och samma tillfälle. 

Narkotikaanvändningen minskar bland unga i nionde klass och 

mönstrande. Betydligt färre kvinnor än män som kom till myndigheternas 

kännedom missbrukade narkotika men en högre andel hade ett 

tungt/allvarligt missbruk. Det finns en mycket utsatt grupp kvinnor, ofta 

amfetamin- och heroinmissbrukare med blandmissbruk, som saknade 

arbete och bostad, endast umgicks med andra missbrukare och finansierade 

sitt missbruk genom kriminalitet. 

För att stimulera kommunerna att utveckla och stärka missbrukarvården 

har 700 miljoner kronor anslagits under åren 2005–2007. Av 

dessa är 300 miljoner avsatta för att stärka vårdkedjan i anslutning till 

tvångsvården och 400 miljoner kronor utgår till kommunerna i ett särskilt 

statsbidrag för att ge bättre vård och behandling för personer med tungt 

missbruk. Statsbidraget skall användas till att utveckla arbetssätt och 

organisation, bland annat införande av specialiserade missbruksenheter i 

samverkan med landstinget eller andra kommuner eller införa lokala

Skr. 2006/07:102

86 

behandlingsgarantier. Den omfattande satsningen har enligt Socialstyrelsen 

redan visat positiva effekter. 

Länsstyrelserna menar i sin tillsynsrapport 2005 att de statliga utvecklingsmedlen 

har haft stor betydelse för utbyggnaden av missbrukarvården 

i både små och stora kommuner. I rapporten konstateras att 

kommunernas samverkan med andra aktörer inom missbrukarvården på 

många håll har utvecklats positivt. Många kommuner arbetar för att 

skapa en sammanhållen och heltäckande vårdkedja och satsar på drogförebyggande 

och uppsökande insatser. 

Kostnader och prestationer 

Kostnaderna för kommunernas missbrukarvård ökade med tre procent i 

fasta priser mellan 2001 och 2005. Öppna insatser ökade med 23 procent, 

varav boende som bistånd med 36 procent. 

Tabell 4.10 Kommunernas kostnader för missbrukarvården, vuxna 

Miljoner kronor i löpande priser 

2001 2002 2003 2004 2005 

Institutionsvård 1 994 1 951 2 187 2 046 1 970 

Familjehemsvård 130 119 132 129 135 

Summa dygnetruntvård 2 124 2 070 2 070 2 175 2 105 

Öppen vård 1 813 1 906 2 244 2 424 2 570 

Totalt dygnet runt- och 

öppenvårdsinsatser 3 936 3 976 4 562 4 599 4 675 

Källa: Statistiska centralbyrån. 

Den 1 november 2005 hade knappt 12 300 personer med missbruksproblem 

(varav 30 procent kvinnor) någon individuellt behovsprövad 

öppen insats, och under hela året gavs ca 25 800 sådana insatser (flera 

insatser kan vara aktuella för samma person). Drygt 2 700 personer 

vårdades frivilligt på institution (25 procent kvinnor). Den genomsnittliga 

vårdtiden var 73 dygn per inskrivning. Mindre än 10 procent av 

dygnsvården sker med tvång. Antalet personer i tvångsvård har varit 

nästan konstant under en lång följd av år.

Skr. 2006/07:102

87 

Tabell 4.11 Antal vuxna i missbrukarvård 

Den 1 november respektive år 

2001 2002 2003 2004 2005

Individuellt behovsprövad öppenvård 10 287 10 987 11 221 11 931 12 277 

- kvinnor 3 064 3 323 3 435 3 606 3 676 

- män 7 223 7 664 7 786 8 325 8 601 

Bistånd för boende 5 628 5 928 6 276 6 154 5 852 

- kvinnor 1 362 1 389 1 474 1 437 1 338 

- män 4 266 4 539 4 802 4 717 4 514 

Frivillig institutionsvård 2 388 3 084 3 120 2 781 2 702 

- kvinnor 794 759 800 695 672 

- män 2 388 2 325 2 320 2 086 2 030 

Tvångsvård på institution* 302 289 226 206 255 

- kvinnor 79 94 74 66 100 

- män 223 195 152 140 155 

Summa: 18 605 20 288 20 843 21 072 21 086 

*Inkl. familjehemsvård LVM 

Källa: Socialstyrelsen. 

Boendeinsatser 

En utvecklingstrend inom IFO under senare år är att det finns allt fler 

insatser som rör boende och boendestöd, för ungdomar, personer med 

missbruk och personer med samtidigt missbruk och psykiska funktionshinder. 

Socialstyrelsen fick 2002 i uppdrag att leda ett utvecklingsarbete under 

tre år för att utveckla metoder som kan vara verksamma för att långsiktigt 

komma tillrätta med problem som är kopplade till hemlöshet. För 

2002–2004 avsattes tio miljoner kronor årligen för detta ändamål. I 

september 2006 lämnade Socialstyrelsen en utvärdering av de 19 lokala 

hemlöshetsprojekt som genomförts inom ramen för uppdraget. 

Utvärderingen visar att vissa hemlösa har uppnått målet om ett eget 

kontrakt, samtidigt som majoriteten befinner sig i olika former av 

andrahandskontrakt. För många hemlösa har dock situationen på kort sikt 

förbättrats eller en försämrad situation kunnat undvikas. Det vräkningsförebyggande 

arbetet har visat sig vara mycket framgångsrikt. Projekten 

har lett till att nya vägar för samverkan har utvecklats lokalt. Eftersom 

hemlöshetsproblematiken är komplex och berör flera politikområden 

efterlyser Socialstyrelsen en helhetssyn och en samlad strategi på såväl 

lokal som nationell nivå. 

I februari 2005 fick Socialstyrelsen i uppdrag att fortsätta utvecklingsarbetet 

samt att genomföra en nationell kartläggning av hemlöshetens 

omfattning 2005. Stimulansmedel på knappt 10 miljoner kronor årligen 

är avsatta under åren 2005–2007. Inom ramen för detta uppdrag har 

13 hemlöshetsprojekt beviljats medel. 

Stimulansmedel har bl.a. fördelats till vräkningsförebyggande projekt 

riktade till nya målgrupper, t.ex. äldre som riskerar att hamna i hemlöshet. 

Äldre är en riskgrupp för vräkning på grund av kommunernas 

ambitioner att de skall bo kvar hemma så länge som möjligt. Ibland 

saknar de förmåga att betala räkningar och kommer efter med hyran.

Skr. 2006/07:102

88 

Ofta finns inga alternativa äldreboenden kvar och i några fall har de till 

slut fått bo på härbärgen. Andra projekt rör t.ex. sjukvård för hemlösa 

personer, boende för hemlösa kvinnor som behandlas med läkemedel för 

narkotikamissbruk samt kontaktpersoner för hemlösa personer. 

Satsningen utvärderas i sin helhet 2008. 

Länsstyrelsen i Västra Götaland har 2005 särskilt granskat barnperspektivet 

i avhysningsärenden. Av den aktuella granskningen framgår 

att medvetenheten om barnens situation och behov har ökat samt att det 

är vanligt med aktiva insatser för att undvika vräkning av barnfamiljer. 

Den senaste kartläggningen av hemlöshet genomfördes 2005. Den 

visar att antalet personer utan egen bostad har ökat i Sverige under de 

senaste åren. Minst 17 800 personer var hemlösa under vecka 17, 2005. 

Det finns hemlösa personer i 86 procent av landets kommuner, men 

problemen är större i Stockholm, Göteborg och Malmö. Tre fjärdedelar 

av personerna är män. Den stora merparten är födda i Sverige, men 

personer med utländsk bakgrund är överrepresenterade. 26 procent är 

födda utomlands, jämfört med 12 procent av befolkningen. 

Av de 17 800 hemlösa personerna befinner sig 3 600 (20 procent) i en 

akut situation. De sover ute eller bor tillfälligt på till exempel härbärgen, 

kvinnojourer eller campingplatser. Cirka 4 700 (26 procent) personer bor 

ofrivilligt hos familj och vänner eller har mycket korta andrahandskontrakt. 

8 400 (47 procent) bor på institutioner eller i olika typer av 

stödboenden och saknar egen bostad när de skrivs ut. För resterande 

1 100 är situationen okänd. En stor del av de hemlösa har missbruksproblem, 

62 procent, respektive psykiska problem, 40 procent. Insatser 

för att förbättra missbrukarvården och den psykiatriska vården har därför 

stor betydelse för att komma till rätta med hemlösheten. 

Prostitution 

Socialstyrelsen avser att under hösten 2007 presentera en kartläggning av 

prostitutionens omfattning och utveckling. Prostitutionsenheten i Stockholm 

har under ett års tid (våren 2005–2006) kartlagt prostitutionen på 

Internet. Under ett halvår identifierades 327 personer som annonserade 

att de sålde sex i Stockholmsområdet, vara 272 kvinnor (83 procent). 

Bland de 55 männen ingick sex personer som uppgav sig vara transsexuella. 

Prostitutionsenheten i Stockholm rapporterar att det verkar ha 

skett en ökning av antalet män som säljare, en tendens som också finns i 

andra länder. Av kvinnorna sålde 93 procent sex till män och 73 procent 

av männen sålde sex till kvinnor och en drygt fjärdedel till andra män 

eller gifta par. Endast en uppgav sig vara under 18 år. Uppgifterna om 

ålder är dock osäkra. 

Brottsoffer 

Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas där får det stöd 

och den hjälp de behöver (enligt 2 kap. 2 § SoL). Socialnämnden har ett 

ansvar för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga får stöd och 

hjälp (enligt 5 kap. 11 § SoL).

Skr. 2006/07:102

89 

Mäns våld mot kvinnor 

Enligt 5 kap. 11 § SoL har socialtjänsten ett särskilt ansvar för att 

kvinnor som är eller har varit utsatta för våld i nära relationer får det stöd 

och den hjälp de behöver. Genom en lagändring som trädde i kraft 

15 november 2006 är barn som bevittnar våld eller andra övergrepp av 

eller mot närstående vuxna brottsoffer. 

Utredningen om socialtjänstens stöd till våldsutsatta kvinnor har i sitt 

betänkande (SOU 2006:65) konstaterat att det kommunala arbetet att 

stödja och hjälpa våldsutsatta kvinnor och deras barn till stor del har 

utvecklats positivt. Det finns i dag handlingsplaner i sjuttio procent av 

alla kommuner, dock med skiftande kvalitet. Trots att socialtjänsten på 

flera håll har utvecklat sitt sociala arbete och sina insatser på detta 

område finns det alltjämt oacceptabla brister. 

Specialiseringen inom individ- och familjeomsorgen kan göra att det 

brister i helhetssynen avseende kvinnans och barnens hjälpbehov 

beträffande bostad, ekonomi etc. Länsstyrelsernas tillsyn 2005 visar att 

våldsutsatta kvinnor har svårt att få ekonomiskt bistånd när behov 

uppstått som en konsekvens av deras utsatta situation. Alla kommuner 

har i dag inte möjlighet att erbjuda ett skyddat boende för alla de kvinnor 

som behöver det. 

I syfte att kvalitetsutveckla och förbättra socialtjänstens arbete med 

stöd till våldsutsatta kvinnor och de barn som bevittnar våld eller andra 

övergrepp i nära relationer har regeringen till riksdagen överlämnat 

propositionen (2005/06:38) om socialtjänstens ansvar för våldsutsatta 

kvinnor. 

Av Socialstyrelsens lägesrapport 2006 framgår att det tillkommit allt 

fler verksamheter för barn som bevittnar våld i nära relationer. Av 

rapporten ”Mäns våldsutövande – barns upplevelser” av forskaren Maria 
[REDACTED_EFTERNAMN] framgår att det i dag finns ca 87 verksamheter av detta slag i 

Sverige. Även verksamheter som riktar sig till män som utövar våld har 

ökat under senare år. Idag finns ett femtiotal verksamheter i landet. 

Det finns inga säkra uppgifter om IFO:s kostnader för verksamheter 

och insatser för våldsutsatta kvinnor, deras barn och män som utövar 

våld. Socialtjänstens officiella statistik innehåller inga uppgifter som 

redovisar om en person utsatts för våld. 

Hedersrelaterat våld 

Hedersrelaterat våld har uppmärksammats allt mer de senaste åren. 

Under perioden 2003–2007 har 200 miljoner kronor avsatts för att bistå 

flickor och pojkar, unga kvinnor och unga män som riskerar att utsättas 

för hedersrelaterat våld. Socialstyrelsen har tillsammans med länsstyrelserna 

gjort en uppföljning av hur medlen använts under 2004–2005. 

Inom socialtjänsten pågår ett aktivt arbete för att förstärka insatserna och 

skyddet för kvinnor och ungdomar som utsätts för hedersrelaterat hot och 

våld. Man kan se en positiv utveckling och en ökande medvetenhet om 

problematiken. Enligt den senaste uppföljningen finns nu 105 platser för 

skyddat boende i olika former.

Skr. 2006/07:102

90 

Unga brottsoffer 

Drygt sex procent av niondeklassarna uppger att de slagit någon så att 

personen blivit tvungen att uppsöka sjukhus och var fjärde att de utsatts 

för våld (Individ- och familjeomsorg – lägesrapport 2006, Socialstyrelsen). 

De flesta unga som drabbas av brott är pojkar och det handlar 

ofta om rån och misshandel. Under senare år har många kommuner s.k. 

stödcentra för unga brottsoffer. Denna utveckling fortsätter i positiv 

riktning och i dag finns det stödcentrum på 15 platser i landet, en ökning 

jämfört med tidigare år. Ungefär lika många pojkar som flickor har sökt 

sig till mottagningarna, vilket indikerar att det är en högre andel av de 

brottsutsatta flickorna som söker stöd.

Skr. 2006/07:102

91 

5 Förskoleverksamhet, skolbarnsomsorg, skola 

och vuxenutbildning 

I avsnittet redovisas förskoleverksamhet, skolbarnsomsorg, förskoleklass, 

grundskola, obligatorisk särskola, gymnasieskola, gymnasiesärskola, 

kommunal vuxenutbildning (komvux), vuxenutbildning för 

utvecklingsstörda (särvux) och svenskundervisning för invandrare (sfi). 

Sameskolans och specialskolans verksamhet är statlig och redovisas inte 

i denna skrivelse. Alla statistiska uppgifter för läsåret 2006/07 och vissa 

uppgifter för 2006 bygger på preliminär statistik som kan komma att 

ändras. 

5.1 Förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg 

Förskoleverksamhet omfattar förskola, öppen förskola och familjedaghem 

och vänder sig till barn i åldrarna 1–5 år. Skolbarnsomsorgen 

bedrivs i form av fritidshem, familjedaghem och öppen fritidsverksamhet 

för barn i åldrarna 6–12 år. 

Nationella mål 

Fr.o.m. 1998 ingår förskolan och fritidshemmet i utbildningssystemet för 

barn och ungdom. Samma år infördes 1998 års läroplan för förskolan 

(Lpfö 98) som gäller för alla förskolor med kommunal huvudman. Den 

har samma status och i stort sett samma struktur som övriga läroplaner i 

utbildningssystemet. Tanken är att de olika läroplanerna skall länka i 

varandra utifrån en gemensam syn på kunskap, utveckling och lärande. I 

förskolans läroplan finns de nationella målen för förskolan redovisade. 

Verksamheten i fritidshem omfattas av samma läroplan som förskoleklassen 

och det obligatoriska skolväsendet, 1994 års läroplan för det 

obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet (Lpo 94). 

Dessutom finns allmänna råd utfärdade av Skolverket för fritidshemmet 

och för kvalitet i förskolan. För övriga verksamheter inom förskoleverksamheten 

och skolbarnsomsorgen finns också allmänna råd. 

I skollagen (1985:1100) föreskrivs att kommunerna är skyldiga att 

tillhandahålla förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg för barn i 

åldrarna 1 t.o.m. 12 år i den utsträckning som behövs för att föräldrarna 

skall kunna förvärvsarbeta eller studera eller om barnet har ett eget 

behov. Vidare skall kommunerna erbjuda plats ”utan oskäligt dröjsmål”, 

vilket anses vara inom tre till fyra månader efter det att föräldrarna 

anmält att de efterfrågar en plats. Barn i åldern 1–5 år, vars föräldrar är 

arbetslösa eller föräldralediga, omfattas också av kommunernas 

skyldighet att tillhandahålla plats. I deras fall avser skyldigheten minst 

15 timmar per vecka. Barn i åldern 4–5 år har rätt till avgiftsfri allmän 

förskola under minst 525 timmar per år.

Skr. 2006/07:102

92 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Enligt läroplanen för förskolan skall en bedömning göras hur 

verksamheten utvecklas i relation till strävansmålen. Mål att sträva mot 

anger inriktningen på förskolans arbete. De anger en önskad kvalitetsutveckling 

i förskolan. I många kommuner genomförs enkätundersökningar 

där föräldrar får svara på frågor om hur de uppfattar förskolans 

verksamhet. Internationella undersökningar framhåller den svenska 

förskolan som ledande bland världens länder i kvalitetshänseende 

(Starting strong, OECD, 2001). Skolverket har kunnat konstatera att 

förskolornas arbete med barnens utveckling och lärande överlag är av 

god kvalitet i förhållande till läroplanens mål. 

Öppen förskola, familjedaghem och tillgång på plats 

Ungefär hälften av landets kommuner har öppna förskolor. Antalet öppna 

förskolor har minskat under de senaste åren. Den öppna förskolan 

byggdes ut under 1980-talet, men mellan 1994 och 2004 minskade 

antalet öppna förskolor med nästan två tredjedelar. Mellan 2005 och 

2006 har det emellertid tillkommit ett tjugotal nya avdelningar. 

Sammanlagt fanns det 470 förskoleavdelningar inom den öppna 

förskolan 2006. 

Andelen barn 1–5 år i familjedaghem ligger kvar runt 6 procent. 

Jämfört med föregående år har andelen inte minskat, men den har 

minskat kraftigt sedan 2001. 

Skolverket följer regelbundet upp hur kommunerna uppfyller kravet på 

plats utan oskäligt dröjsmål. Den senaste uppföljningen för 2005 visar att 

nästan alla kommuner kunde erbjuda plats inom den utsatta tiden. 

Skolverkets tillsyn visar att kommunernas ekonomiska situation kan 

påverka i vilken utsträckning kommunerna fullgör denna skyldighet. 

Barngruppernas storlek och personaltäthet i förskola och fritidshem 

Sedan 2001 har den genomsnittliga gruppstorleken i förskolan minskat 

från 17,5 barn per grupp till 16,7 barn per grupp 2006. I hälften av 

grupperna fanns mellan 16 och 20 barn. Den genomsnittliga gruppstorleken 

är minst i glesbygdskommuner. I småbarnsavdelningarna (barn 

i åldern 1–3 år) är gruppstorlekarna mindre och i 44 procent av 

grupperna fanns färre än 14 barn. I mer än 10 procent av 

småbarnsavdelningarna fanns det dock fler än 17 barn. Resultatet från en 

nationell utvärdering av förskolan som Skolverket genomfört (Förskola i 

brytningstid, 2004) visar att det främst är ekonomiska prioriteringar som 

avgör barngruppernas storlek. Faktorer som personalens kompetens, 

upptagningsområdets karaktär, pedagogiska mål och ambitioner uppges 

ha mindre betydelse. Personaltätheten i förskolan har legat på en jämn 

nivå under de senaste åren. Hösten 2006 var antalet barn per årsarbetare 

5,1 vilket är en liten minskning jämfört med 2005. Andelen anställda 

med pedagogisk högskoleutbildning i förskolan var 51 procent 2006. 

Gruppstorlekarna i fritidshemmen har ökat och personaltätheten har 

minskat under flera år. 

Antalet inskrivna barn per avdelning ökade från 

30,6 till 31,7 mellan 2005 och 2006. Hösten 2006 var antalet barn per

Skr. 2006/07:102

93 

årsarbetare 18,9 vilket är en ökning med 0,3 barn per årsarbetare jämfört 

med året innan. År 2006 hade andelen personal med pedagogisk 

högskoleutbildning minskat med en procentenhet till 58 procent. 

Tabell 5.1 Antal årsarbetare och andelen årsarbetare med pedagogisk 

högskoleutbildning 

Förskola Fritidshem 

År Antal 

årsarbetare 

Andel 

pedagoger 

Antal 

årsarbetare 

Andel 

pedagoger 

2002 63 104 51 % 19 107 56 % 

2003 65 498 51 % 18 778 56 % 

2004 67 328 51 % 17 937 58 % 

2005 72 257 51 % 17 409 59 % 

2006 77 506 51 % 17 390 58 % 

Källa: Skolverket. 

Spridningen i gruppstorlekar, personaltäthet och personalens utbildningsnivå 

är dock stor mellan landets olika fritidshem. Skillnaderna mellan 

kommunerna när det gäller personaltäthet är exempelvis tre gånger större 

inom fritidshemmen än vad de är inom förskolan. Enligt Skolverkets 

lägesbedömning har inspektörerna sett många exempel på god 

verksamhet som är varierad och välplanerad, men det finns också många 

exempel där verksamheten måste betraktas som ensidig. Skolverket har 

också ifrågasatt om huvudmännen vid planeringen utgår ifrån skollagens 

formuleringar om att fritidshemmens uppgift är att erbjuda en 

meningsfull fritid, att komplettera skolan och ge stöd till barnens 

utveckling. Det fordras system för planering, styrning, uppföljning och 

utvärdering för att bedöma måluppfyllelsen mot de nationella målen. 

Samtidigt har myndighetens inspektioner visat att skolbarnsomsorgen 

sällan finns med i kommunernas måldokument och kvalitetsredovisningar. 

Personalen på fritidshemmen har en stor del av sin arbetstid 

förlagd till skolan, och på många håll har man svårt att hitta tid till 

planering och förberedelser. 

Delegationen för jämställdhet i förskolan 

I juli 2006 presenterade Delegationen för jämställdhet i förskolan sitt 

slutbetänkande för regeringen (SOU 2006:75). Delegationen hade fått i 

uppdrag att utveckla och förstärka jämställdhetsarbetet i förskolan. Enligt 

delegationen ligger inte förskolans problem i styrdokumentens utformning. 

Problemet är snarare bristen på kunskap. Behovet av mer kunskap 

är inte begränsad till förskolans personal. Bland delegationens förslag 

återfinns det inga krav på direkta förändringar i förskolans styrdokument. 

I dagens styrdokument framgår det tydligt att varje pojke och flicka i 

förskolan skall erbjudas möjlighet att utveckla alla sina färdigheter utan 

att begränsas av stereotypa könsroller. Under arbetets gång har 

delegationen bland annat delat ut pengar till lokala projekt som har 

arbetat med att utveckla jämställdhetsarbetet. Delegationen lyfter fram 

flera viktiga förutsättningar för ett framgångsrikt jämställdhetsarbete som 

man har hämtat från sina projekt: förmågan att granska den egna 

verksamheten, kunskap, tid att reflektera och förmågan att sätta in arbetet

Skr. 2006/07:102

94 

i ett större sammanhang. Dessutom behövs engagemang på alla nivåer 

och ett kontinuerligt arbete med dokumentation och utvärdering. 

Målsättningen måste vara att åstadkomma varaktiga förändringar i 

barnens vardag. 

Utvärdering av maxtaxan 

Enligt Skolverkets avslutande utvärdering av maxtaxereformen har alla 

landets kommuner infört maxtaxa i förskoleverksamheten och skolbarnsomsorgen. 

Maxtaxan är en del av ett reformpaket som infördes 2001–

2003. Reformpaketet innehöll följande delar: maxtaxa (dvs. ett tak för 

avgifterna i förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg), ökad tillgänglighet 

för barn till arbetslösa och föräldralediga samt införandet av en 

allmän, avgiftsfri förskola för alla fyra- och femåringar. Under det första 

året valde ett par kommuner att ställa sig utanför maxtaxan, men fr.o.m. 

den 1 januari 2003 har alla kommuner i Sverige varit anslutna till 

reformen. En allt högre andel barn är inskrivna i förskolan vilket tyder 

på att efterfrågan har ökat. Utvecklingen är den motsatta inom 

familjedaghem, där andelen inskrivna barn har minskat. Kommunernas 

avgifter har sinsemellan harmoniserats under perioden mellan 1999 och 

2005 samtidigt som avgiftsfinansieringsgraden har minskat. Personaltätheten 

har ökat något under perioden och gruppstorlekarna har tenderat 

att minska. Variationerna i personaltäthet mellan olika kommuner har 

också minskat i förskolan. Det är svårt att analysera de kommunalekonomiska 

effekterna av maxtaxan eftersom det saknas någon naturlig 

kontrollgrupp att jämföra med, enligt utvärderingen. Analyser av 

arbetskraftsutbud och sysselsättning har dock inte kunnat påvisa några 

direkta effekter som kan kopplas till maxtaxans införande, enligt IFAU:s 

rapport Maxtaxan inom barnomsorgen – påverkar den hur mycket 

föräldrarna arbetar? (2007:2). 

Kostnad och prestationer 

Inskrivna barn 

Andelen inskrivna barn i förskolan har successivt ökat under de senaste 

åren. En del av ökningen beror på att barn till föräldralediga och 

arbetslösa föräldrar har fått rätt till förskola. Dessutom har alla fyra- och 

femåringar fått rätt till allmän förskola (525 timmar om året). I nuläget 

går 79 procent av 1–5 åringarna i förskolan. Antalet inskrivna barn i 

förskolan har ökat med 17 000 jämfört med förra året. Det totala antalet 

barn i förskolan ligger på 396 000. En stor del av ökningen kan förklaras 

av att antalet barn i förskoleåldern har ökat med nästan 12 500 sedan 

2005. I åtta av tio kommuner är mellan 67 och 83 procent av alla barn i 

förskoleåldern inskrivna i förskolan. Andelen inskrivna 1–5 åringar i 

familjedaghem har minskat under en följd av år, men 2006 har 

minskningen bromsats och andelen inskrivna barn ligger kvar på samma 

nivå som 2005, dvs. 6 procent. Andelen barn på fritidshem ökade med en 

procentenhet jämfört med 2005. 

År 2006 gick 78 procent av alla barn i 

åldern 6–9 år på fritidshem. Samtidigt minskade det totala antalet barn i 

åldern 6–12 år med mer än 21 000.

Skr. 2006/07:102

95 

Tabell 5.2 Andel barn inskrivna i förskoleverksamhet och 

skolbarnsomsorg i respektive åldersgrupp 

Procent 

År Åldersgrupp 

1-5 år 

Åldersgrupp 

6-9 år 

Åldersgrupp 

10-12 år 

2002 80 75 9 

2003 82 74 10 

2004 83 74 10 

2005 84 77 11 

2006 85 78 11 

Källa: Skolverket. 

Kostnader för verksamheten 

Den totala kostnaden för förskolan uppgick 2005 till 37,6 miljarder 

kronor. Personalkostnadens andel av den totala kostnaden i den 

kommunala förskolan ligger på 74 procent. Avgiftsfinansieringen var i 

genomsnitt 8 procent. Den totala kostnaden för fritidshem 2005 var 

10,4 miljarder kronor. För fritidshemmen ligger personalkostnaden på 

72 procent av den totala kostnaden, alltså något lägre än motsvarande 

kostnader i förskolan. I fritidshemmen finansieras i genomsnitt 

16 procent av kostnaderna med hjälp av avgifter. 

Kostnad per barn 

Ett inskrivet barn i förskolan 2005 kostade i genomsnitt 99 100 kronor. 

Den genomsnittliga kostnaden för ett barn i förskolan ökade med nästan 

5 procent mellan 2004 och 2005. I familjedaghemmen kostar en 

genomsnittlig plats 80 700, vilket är en ökning med 2 700 kronor eller 

3,5 procent. Ett inskrivet barn i fritidshem 2005 kostade i genomsnitt 

32 400 kronor vilket är en ökning med 1 000 kronor jämfört med 2004. 

Diagram 5.1 visar bland annat ökningen av antalet barn i förskolan och 

minskningen av antalet inskrivna barn i familjedaghem.

Skr. 2006/07:102

96 

Diagram 5.1 Utveckling* av barn, personal och kostnader i förskolan 

40%

50%

60%

70%

80%

90%

100%

110%

120%

130%

140%

2001 2002 2003 2004 2005

Kostnader förskola

Personal förskola

Barn förskola

Kostnader familjedaghem

Personal familjedaghem

Barn familjedaghem

* Indexerad utveckling av antalet inskrivna barn och personal i årsarbetskrafter inom 

förskola och antal dagbarnvårdare i familjedaghem hösten 2001–hösten 2005 samt 

kostnadsutveckling kalenderåren 2001–2005 (fasta priser). Index 2001=100. 

Källa: Skolverket. 

Nästa diagram visar motsvarande utveckling i fritidshemmen. 

Fritidshemmen har tilldelats mindre resurser jämfört med förskolan. 

Antalet anställda i verksamheten har minskat i snabbare takt än antalet 

barn. Under samma period ökade kostnaderna. Vad detta beror på har 

inte analyserats. 

Diagram 5.2 Utveckling* av antalet barn och personal i fritidshem 

80%

85%

90%

95%

100%

105%

110%

2001 2002 2003 2004 2005

Kostnader 

Personal 

Barn 

* Indexerad utveckling av antalet inskrivna barn och personal (i årsarbetskrafter) inom 

fritidshemmen hösten 2001–hösten 2005 samt kostnadsutveckling kalenderåren 2001–2005 

(fasta priser). Index 2001=100. 

Källa: Skolverket.

Skr. 2006/07:102

97 

5.2 Förskoleklass 

Förskoleklassen är en frivillig skolform inom det offentliga skolväsendet. 

Verksamheten skall betraktas som undervisning i samma mening som i 

övriga skolformer. Förskoleklassen ersatte 1998 den tidigare sexårsverksamheten. 

En avsikt med förskoleklassreformen och integrationen 

av förskola, skola och fritidshem var att implementera förskolans 

pedagogiska tradition i skolan så att lek, skapande och barnens eget 

utforskande ges större utrymme. 

Nationella mål 

Höstterminen det år ett barn fyller sex år skall kommunen erbjuda en 

plats i förskoleklass. Förskoleklassen skall omfatta minst 525 timmar per 

år och vara avgiftsfri för sexåringar. Enligt skollagen (1985:1100) skall 

utbildningen i förskoleklassen stimulera varje barns utveckling och 

lärande samt ligga till grund för fortsatt skolgång. Från 1998 gäller 1994 

års läroplan för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och 

fritidshemmet (Lpo 94) även förskoleklassen, vilket innebär att 

grundskolan och förskoleklassen har en gemensam läroplan. Där anges 

värdegrund tillsammans med mål att sträva mot. Mål att sträva mot anger 

inriktningen på skolans arbete. De anger en önskad kvalitetsutveckling i 

skolan. Läroplanen skall stödja integrationen av förskoleklassen, den 

obligatoriska skolan och fritidshemmet. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Många kommuner har valt att integrera förskoleklassen med 

grundskolan. Enligt en enkät från Skolverket som riktades till ett urval av 

skolor kommer 90 procent av alla skolor att integrera förskoleklasser 

med den obligatoriska skolan vid något tillfälle under terminen 

(Gruppstorlekar i förskola, förskoleklass och fritidshem, 2003). En dryg 

tredjedel av kommunerna svarade att förskoleklassen kommer att arbeta 

integrerat med grundskolan varje dag under terminen. Kvaliteten på 

undervisningen i förskoleklassen är delvis kopplad till personalens 

utbildning. Personal med pedagogisk högskoleutbildning är viktig för att 

aktiviteterna inom förskoleklassen skall bli mer planerade, målstyrda och 

differentierade. Andelen pedagogiskt högskoleutbildad personal i 

förskoleklassen ligger fortfarande på en relativt hög nivå. Läsåret 

2006/07 är andelen personal med pedagogiskt högskoleutbildning i den 

kommunala förskoleklassen 83 procent. 

Skolverkets inspektioner har visat att grundskolans metoder för att 

hitta elever i behov av särskilt stöd även brukar användas i förskoleklass. 

De skolor som jobbar med tester för att kartlägga barnens utveckling 

brukar testa barnen redan i förskoleklass. Ofta används även skolornas 

resurser i form av speciallärare och specialpedagoger. Dessutom är det 

vanligt att man upprättar åtgärdsprogram trots att det inte är ett 

uttryckligt krav i lagstiftningen.

Skr. 2006/07:102

98 

Kostnader och prestationer 

Läsåret 2006/07 gick 91 315 barn i förskoleklass, vilket är en ökning 

med ungefär 3 000 elever. Av det totala antalet barn gick 92 procent i 

kommunal förskoleklass och 8 procent i förskoleklass med annan 

huvudman. Sedan läsåret 1999/2000 har andelen barn som går i 

förskoleklass med enskild anordnare ökat med fyra procentenheter. 

Antalet femåringar i förskoleklass är oförändrat sedan ett par läsår 

tillbaka och utgör ungefär en procent av det totala antalet barn. Den 

genomsnittliga personaltätheten i kommunal förskoleklass har minskat i 

jämförelse med föregående läsår. Personaltätheten uppgår läsåret 

2006/07 till 6,7 årsarbetare per 100 barn. Kostnaden för förskoleklass 

uppgick 2005 till nästan fyra miljarder kronor. Kostnaderna för 

förskoleklass har ökat med ca fyra procent, 156 miljoner kronor, sedan 

föregående år. Varje barn i förskoleklass kostar i genomsnitt 

44 800 kronor. Den genomsnittliga ersättningen till fristående förskoleklass 

var 40 200 kronor2005. Skillnaden i kommunernas kostnad per elev 

är dock mycket stor. Åtta av tio kommuner har en kostnad per elev i 

intervallet 31 300–62 100 kronor. 

5.3 Grundskolan 

Enligt skollagen (1985:1100) är barn mellan 7 och 16 år som är bosatta i 

Sverige skolpliktiga. Som ett komplement till detta fick föräldrar 1991 

rätt att begära att deras barn skulle få börja skolan vid sex års ålder. 

Denna rätt utvidgades från juli 1997 så att kommunerna blev skyldiga att 

ge sexåringar plats i grundskolan om vårdnadshavarna så önskar. 

Skolplikten kan även fullgöras i särskolan eller specialskolan. Elever 

med samisk bakgrund kan också delta i sameskolans undervisning i 

årskurserna 1 till 6. 

Nationella mål 

Utbildningen i grundskolan skall enligt skollagen syfta till att ge eleverna 

de kunskaper och färdigheter som de behöver för att delta i samhällslivet. 

Grundskolan utgör också basen för fortsatt utbildning i gymnasieskolan. 

Kommunen har en skyldighet att anordna utbildning i grundskolan för 

alla elever som har skolplikt och som inte skall gå i särskolan eller 

specialskolan. En elev har även rätt att fullfölja sin skolplikt vid en 

godkänd fristående skola. De mål som styr grundskolan finns fastställda i 

skollagen, 1994 års läroplan för det obligatoriska skolväsendet, 

förskoleklassen och fritidshemmet och i kursplanerna för grundskolan. 

Av skollagen framgår att man i utbildningen skall ta hänsyn till elever i 

behov av särskilt stöd. I läroplanen finns skolans värdegrund och 

uppdrag samt mål och inriktning på en rad olika områden, t.ex. 

kunskaper samt normer och värden. 

Målen är av två olika slag, dels de 

mål som skolan skall sträva mot, dels de mål som skolan ansvarar för att 

alla elever ges möjlighet att uppnå. Mål att sträva mot anger inriktningen 

på skolans arbete. De anger en önskad kvalitetsutveckling i skolan. Mål

Skr. 2006/07:102

99 

att uppnå uttrycker vad eleverna minst skall ha uppnått när de lämnar 

skolan. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Grundskoleelevers kunskaper 

Det mål- och kunskapsrelaterade betygssystemet innebär att en tregradig 

betygsskala tillämpas: Godkänd, Väl godkänd och Mycket väl godkänd. 

Betyget Godkänd motsvaras för varje ämne av de mål att uppnå som 

formuleras i kursplanerna. Elever som inte uppnår målen i årskurs 9 ges 

inte slutbetyg men de har rätt att få ett skriftligt omdöme med en 

beskrivning av kunskapsutvecklingen i ämnet eller ämnesblocken. För att 

vara behörig att söka till ett nationellt gymnasieprogram krävs minst 

betyget Godkänd i ämnena svenska alternativt svenska som andraspråk, 

engelska och matematik eller motsvarande kunskaper. Andelen elever 

som inte når behörighet till gymnasiet ökade kraftigt under slutet av 

1990-talet. Under de senaste åren har andelen elever utan behörighet till 

gymnasiet legat runt 11 procent. Av dem som lämnade grundskolan 

våren 2006 var nära 90 procent behöriga till gymnasieskolan, vilket är en 

liten ökning jämfört med året innan. Andelen behöriga till 

gymnasieskolan bland elever med utländsk bakgrund ökade marginellt 

från 78,0 procent till 78,3 procent. 

Diagram 5.3 Andel elever som saknar behörighet till gymnasieskolan 

6%

7%

8%

9%

10%

11%

12%

1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006

Källa: Skolverket. 

Slutbetygen har legat på en nästan konstant nivå under de senaste tre 

åren. Fortfarande når var fjärde elev inte målen i alla ämnen och det är 

stora betygsskillnader mellan flickor och pojkar. Variationerna är även 

stora mellan kommunerna.

Skr. 2006/07:102

100 

Tabell 5.3 Genomsnittligt meritvärde 2001/02–2005/06 

Läsår Totalt Flickor Pojkar 

2001/2002 204,6 215,6 194,0 

2002/2003 205,4 216,0 195,0 

2003/2004 206,9 218,1 196,3 

2004/2005 206,3 217,3 195,8 

2005/2006 206,8 218,3 195,7 

Källa: Skolverket. 

Våren 2006 var det genomsnittliga meritvärdet 206,8 för elever som gick 

ut skolår nio. Meritvärdet beräknas som summan av betygsvärdena för de 

16 bästa betygen i elevens slutbetyg. Det högsta möjliga värdet är 

320 poäng. Det genomsnittliga meritvärdet i fristående skolor är 

225 vilket är betydligt högre än genomsnittet i den kommunala skolan. 

En stor del av resultatskillnaderna mellan kommunala och fristående 

skolor kan förklaras av att eleverna i fristående skolor har en annan 

social bakgrund. Den genomsnittliga utbildningsnivån hos föräldrar med 

barn i fristående skolor ligger generellt på en högre nivå än 

utbildningsnivån hos föräldrar vars barn går i kommunal skola. Meritvärdet 

för elever med utländsk bakgrund var 190,2, vilket är en svag 

ökning jämfört med våren 2005. 

Statistiska centralbyrån har i rapporten Barn, boendesegregation och 

skolresultat (2007:2) bl.a. visat att barn som bor i områden med stor 

andel barn med utländsk bakgrund oftare är obehöriga till gymnasiet 

jämfört med barn som bor i andra områdestyper. 

På Skolverkets webbplats (www.skolverket.se) finns mer uppgifter om 

grundskolans betygsresultat både på skol-, kommun- och riksnivå. I 

Skolverkets databas SIRIS (http://siris.skolverket.se/) finns uppgifter om 

skolors resultat. 

Grundskollärarnas kompetens 

I sin lägesbedömning 2006 (rapport 288) betonar Skolverket vikten av att 

fler behöriga lärare anställs inom grundskolan och att befintliga lärare 

ges kompetensutveckling. Lärare med god kompetens är bättre på att 

variera undervisningen och motivera eleverna. Skolverket har publicerat 

en fördjupad studie av läraryrket som baseras på data från den stora 

nationella utvärderingen av grundskolan från 2003. Analysen visar att 

lärarens ämneskunskaper och behörighet påverkar förutsättningarna för 

elevens lärande. I ämnena svenska och matematik visar studien också en 

samvariation mellan lärarens trivsel och elevernas resultat. Lärarnas 

förhållningssätt till yrket verkar alltså smitta av sig på eleverna. 

Läraryrket har enligt studien delvis förändrats under de senaste åren. 

Lärarna själva uppger att man får lägga ner mer tid på aktiviteter med en 

mera social tonvikt som t.ex. föräldrakontakter, mobbingfrågor och 

ogiltig frånvaro, medan det har blivit mindre tid för samverkan med 

kollegor och kompetensutveckling. 

En annan viktig förändring enligt 

studien är att lärarna säger sig möta allt fler elever i behov av särskilt 

stöd. Så många som var tredje lärare uppger dock att de saknar rätt 

kompetens för att jobba med elever i behov av särskilt stöd. Den samlade 

bilden visar att den totala arbetsbördan verkar ha ökat.

Skr. 2006/07:102

101 

Skolverket konstaterar också att det är angeläget att alla nytillträdda 

rektorer genomgår en obligatorisk rektorsutbildning, att rektorer får 

möjlighet till kompetensutveckling och att rektorerna ges förutsättningar 

att vara pedagogiska ledare. 

Könsskillnader i måluppfyllelse 

I slutet av 2006 publicerade Skolverket en undersökning av 

prestationsskillnaderna mellan pojkar och flickor i skolan. Studien visar 

att flickor når bättre skolresultat än pojkar inom 15 av totalt 16 ämnen i 

grundskolan. Pojkarna når i genomsnitt ungefär 90 procent av flickornas 

betygsresultat. Statistiken visar emellertid också att det finns stora 

skillnader ämnesvis. Skillnaderna till flickornas fördel är förhållandevis 

liten i matematik och naturvetenskap, men betydligt mer uttalad i 

svenska och vissa samhällsvetenskapliga ämnen. Olika attitydundersökningar 

visar emellertid att pojkarna trivs lika bra i skolan som 

flickorna. Könsskillnaderna i grundskolan har legat på en förhållandevis 

stabil nivå under de senaste 15 åren med en svag tendens till ökning. 

Inom gymnasieskolan har könsskillnaderna ökat, och betygsdifferensen 

mellan pojkar och flickor är numera lika stor på gymnasiet som i 

grundskolan. Skillnaderna mellan pojkarnas och flickornas resultat är 

lika stora oavsett elevernas sociala bakgrund eller eventuell utländsk 

bakgrund. 

Lag om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av 

barn och elever 

Sedan den 1 april 2006 gäller lagen (2006:67) om förbud mot 

diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. 

Lagen skall främja barns och elevers lika rättigheter samt motverka 

diskriminering på grund av kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan 

trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder. Lagen innehåller 

även ett förbud mot annan kränkande behandling som inte direkt kan 

relateras till dessa diskrimineringsgrunder. Huvudmannen skall se till att 

det finns en likabehandlingsplan för varje enskild verksamhet. 

Likabehandlingsplanens syfte är att förebygga och motverka alla former 

av trakasserier och annan kränkande behandling. Planen skall redogöra 

för planerade åtgärder. Uppföljning och utvärdering av åtgärderna skall 

ske årligen. 

Jämställdhetsombudsmannen (JämO), Ombudsmannen mot etnisk 

diskriminering (DO), Ombudsmannen mot diskriminering på grund av 

sexuell läggning (HomO), Handikappombudsmannen (HO) och ett 

nyinrättat Barn- och elevombud för likabehandling (BEO) inom 

Skolverket skall se till att lagen följs. Dessa myndigheter skall också 

kunna föra skadeståndstalan i domstol för ett barn eller en elev. 

Inledningsvis har BEO koncentrerat sig på att skapa rättsäkra rutiner för 

ärendehantering, och man har också haft omfattande kontakter med andra 

myndigheter som har tillsyn över lagen. Under året har 

ca 135 anmälningar om kränkande behandling kommit in. Av dessa har 

20 anmälningar som rört kränkningar kopplade till en diskriminerings

Skr. 2006/07:102

102 

grund lämnats över till respektive diskrimineringsombudsman. BEO har 

hitintills framställt skadeståndskrav gentemot huvudmannen i fem fall. I 

ett av dessa fall har stämningsansökan ingetts till domstol. 

Kostnader och prestationer 

Elever och lärare 

Läsåret 2006/07 är antalet elever i grundskolan 950 500, vilket är en 

minskning med nästan 45 000 elever jämfört med föregående läsår. 

Antalet elever i grundskolan var över en miljon under sin kulmen mellan 

2000–2002, men under de närmaste åren kommer elevtalen stegvis att 

minska. Andelen elever i fristående grundskolor är 8,1 procent vilket är 

en ökning med nästan 2 procentenheter sedan läsåret 2003/04. Andelen 

elever i fristående skolor har ökat varje år. Koncentrationen av fristående 

skolor är särskilt stor i landets tre storstäder med kranskommuner. 

Sedan mitten av 1990-talet har det skett en ökning av antalet lärare per 

100 elever. Lärartätheten uppgick läsåret 2005/06 till 8,3 lärare per 

100 elever. Mellan 1995 och 2002 ökade andelen lärare som saknar 

pedagogisk högskoleutbildning med mer än 10 procentenheter. Av de 

tjänstgörande lärarna i den kommunala skolan hade 86 procent 

pedagogisk högskoleutbildning läsåret 2005/06, vilket är samma nivå 

som föregående läsår. I de kommunala skolorna varierade lärartätheten 

mellan 7,6 till 9,6 lärare per 100 elever. Lärartätheten i de fristående 

skolorna var 7,5 och andelen lärare med pedagogisk högskoleutbildning 

65 procent. 

Personalförstärkning i skola och fritidshem 

Mellan 2001 och 2006 betalade Skolverket ut ett riktat statsbidrag som 

syftade till att öka personaltätheten inom fritidshem och skola. Totalt 

274 kommuner beviljades bidrag 2005/06. Antalet kommuner som har 

valt att inte utnyttja hela bidraget har ökat från 8 läsåret 2002/03 till 

29 läsåret 2005/06. Sammanlagt förblev ca 5 procent av den totala 

bidragsramen outnyttjad under 2005/06. Fr.o.m. 2007 ingår motsvarande 

medel helt i anslaget för kommunalekonomisk utjämning. Den 

uttryckliga målsättningen med bidraget var att 15 000 nya heltidstjänster 

skulle skapas. Skolverkets senaste utvärdering visar att personaltätheten 

har ökat med motsvarande 15 200 heltidstjänster. En mindre del av 

ökningen består av rena nyanställningar. Den största delen av ökningen 

beror på att kommunerna med vikande elevunderlag har gjort mindre 

neddragningar än vad som kunde förväntas. Höstterminen 2006 var 

5 300 fler anställda i skola och fritidshem än 2000/01. Personaltätheten 

har under perioden ökat från 9,3 till 10,3 heltidsanställda per 100 elever. 

Statsbidraget har finansierat 75 procent av kommunernas kostnader för 

personalförstärkningar i skola och fritidshem. 

Statistiken visar också att 

kommunernas kostnader för personalen har ökat i snabbare takt än 

uppräkningen av själva bidraget. 

Parallellt med att personaltätheten har förbättrats har också 

skillnaderna mellan kommunerna ökat. Storstads- och förorts

Skr. 2006/07:102

103 

kommunerna har i genomsnitt ökat sin personaltäthet i mindre omfattning 

än de övriga kommunerna. 

Kostnader 

Kostnaden för grundskolan uppgick 2005 till 71,4 miljarder kronor. 

Kostnaden per elev i grundskolan var 70 700 kronor. Under större delen 

av 1990-talet minskade kostnaden per elev, men under de senaste åren 

har kostnaderna per elev ökat. 

Diagram 5.4 Utveckling* av antalet elever, lärare och kostnader i 

grundskolan 

85%

90%

95%

100%

105%

110%

115%

2001 2002 2003 2004 2005

Kostnader 

Lärare 

Elever 

* Indexerad utveckling av antalet elever och lärare (i årsarbetskrafter) i grundskolan hösten 

2001–hösten 2005 samt kostnadsutveckling kalenderåren 2001–2005 (fasta priser). Index 

2001=100. 

Källa: Skolverket. 

En elev i fristående grundskola kostade i genomsnitt 68 900 kronor, dvs. 

kostnaden var i stort sett densamma som i kommunala skolor. I dessa 

kostnader ingår inte skolskjuts. Fristående grundskolor finansierar sin 

verksamhet i huvudsak genom bidrag från elevernas hemkommuner. Den 

genomsnittliga kommunala ersättningarna till fristående grundskolor 

ökade från 58 200 till 62 300 kronor mellan 2004 och 2005. 

5.4 Gymnasieskola 

Gymnasieskolan är en del av det offentliga skolväsendet, avsedd att 

påbörjas av ungdomar efter avslutad grundskoleutbildning eller motsvarande 

t.o.m. det första kalenderhalvåret det år de fyller tjugo år. Det är 

en frivillig skolform som omfattar 17 nationella program samt specialutformade 

och individuella program. Gymnasieskolan skall ge grundläggande 

kunskaper för yrkes- och samhällsliv samt för vidare studier.

Skr. 2006/07:102

104 

Nationella mål 

Enligt skollagen (1985:1100) skall alla ungdomar ha lika tillgång till 

utbildning, som skall vara likvärdig varhelst den anordnas i landet. 

Gymnasieskolans övergripande mål är att ge eleverna kunskaper och 

färdigheter samt, i samarbete med hemmen, främja deras harmoniska 

utveckling till ansvarskännande människor och samhällsmedlemmar. I 

utbildningen skall hänsyn tas till elever i behov av särskilt stöd. 

Gymnasieskolan skall i enlighet med målen i 1994 års läroplan för de 

frivilliga skolformerna (Lpf 94) fördjupa och utveckla elevernas 

kunskaper som förberedelse för yrkesverksamhet och för studier vid 

universitet och högskolor m.m. samt som förberedelse för vuxenlivet. 

Kommunen är enligt skollagen skyldig att erbjuda alla ungdomar som 

är bosatta i kommunen och som slutfört grundskolan eller motsvarande 

en gymnasieutbildning. Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas 

inom kommunen eller i en annan kommun eller i ett landsting i enlighet 

med samverkansavtal. Erbjudandet skall omfatta ett allsidigt urval av 

nationella program samt specialutformade och individuella program. 

Antalet platser på de olika nationella programmen och deras inriktningar 

skall anpassas med hänsyn till elevernas önskemål. 

Samtliga nationella program har fastställda programmål. För varje kurs 

i gymnasieskolan finns en kursplan, vilken kompletterar läroplanen samt 

anger målen för kursen. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Kunskaper och färdigheter 

Den genomsnittliga betygspoängen, dvs. det genomsnittliga värdet av 

alla betyg som redovisas i elevernas slutbetyg, gör det möjligt att jämföra 

elevernas betygsresultat och kan ses som ett av flera mått på måluppfyllelse. 

Den genomsnittliga betygspoängen läsåret 2005/06 var 

14,1 poäng, vilket är oförändrat jämfört med föregående år. Kvinnorna 

fick läsåret 2005/06 14,7 poäng och männen 13,4 poäng. För elever med 

utländsk bakgrund var motsvarande siffror 13,8 poäng för kvinnor och 

12,5 för män. 

Slutbetyg utfärdas då eleven fått betyg i alla kurser som ingår i dennes 

studieväg. Läsåret 2005/06 fick 84 410 elever ett slutbetyg. Totalt 

103 643 elever gick i årskurs tre läsåret 2005/06. 

Av nybörjarelever i år 1 i gymnasieskolan hösten 2003 fick 

68,3 procent slutbetyg inom tre år (inkl. de som gick ett individuellt 

program). Andelen som fått ett slutbetyg ökar dock betydligt efter fyra 

års studier. Andel med slutbetyg inom fyra år varierar mellan 

kommunerna och var som högst 88 procent och som lägst 58 procent. Av 

andelen 20-åringar i riket har 72 procent ett slutbetyg från 

gymnasieskolan. 

Grundläggande behörighet till universitets- och högskolestudier har 

den som fått slutbetyg från ett nationellt eller specialutformat program 

och har lägst betyget Godkänt på minst 90 procent av de gymnasiepoäng 

som krävs för ett fullständigt program, dvs. 2 250 gymnasiepoäng. 

Läsåret 2005/06 uppnådde 89,2 procent av de elever som fick slutbetyg

Skr. 2006/07:102

105 

grundläggande behörighet till universitets- och högskolestudier, vilket är 

en svag ökning jämfört med föregående år. För kvinnor var andelen 

91,7 procent och för män var andelen 86,6 procent. Variationen är stor 

mellan de olika programmen. 

Andelen 20-åringar med grundläggande behörighet för högskolestudier 

var ca 64 procent. Andelen varierar dock stort mellan kommunerna. 

Kommunerna är skyldiga att erbjuda utbildning på individuella 

program för de ungdomar som inte tagits in på ett nationellt program 

eller en likvärdig utbildning eller som avbrutit en sådan utbildning. 

Utbildningen skall fr.o.m. den 1 juli 2006 bedrivas i en omfattning som 

motsvarar heltidsstudier. Ett mål för det individuella programmet är att 

förbereda för vidare studier på ett nationellt program. Andelen elever 

som i enlighet med intentionerna för programmet övergått till ett 

nationellt eller specialutformat program efter årskurs 1 på individuella 

program var 38 procent hösten 2005. Av de elever som var nybörjare i 

gymnasieskolan 2000 med ett individuellt program hade endast drygt var 

fjärde elev ett slutbetyg senast fem år senare. 

Kommunernas informationsansvar 

Sedan den 1 juli 2005 finns i skollagen en bestämmelse om 

kommunernas informationsansvar för unga som innebär att kommunerna 

skall hålla sig informerade om hur unga upp till 20 år, som inte går eller 

har fullföljt en gymnasieutbildning på ett nationellt eller ett specialutformat 

program, är sysselsatta. Syftet med kommunernas informationsansvar 

är att kunna erbjuda ungdomarna lämpliga individuella åtgärder. 

Skolverket redovisade 2006 ett uppdrag som handlade om att 

undersöka hur kommunerna håller sig informerade om dessa ungdomar 

och om vilka individuella åtgärder som kommunerna erbjuder. 

Det totala antalet ungdomar i åldern 16–20 år som inte går i gymnasieskolan 

och som därmed utgör den grupp som kommunerna har 

skyldighet att hålla sig informerade om avseende deras sysselsättning, 

omfattade hösten 2005 drygt 32 000 ungdomar. Av dem hade 90 procent 

deltagit i gymnasiestudier men avbrutit dem. Nästan hälften hade 

påbörjat årskurs 3. 

I de flesta kommuner hade bestämmelserna ännu inte lett till ändrade 

arbetssätt. Kommunerna har sedan tidigare rutiner för att följa upp 

eleverna när de lämnar grundskolan utan att gå vidare till 

gymnasiestudier eller om de avbryter gymnasiestudier. Kommunerna 

uppgav att det fanns svårigheter att få information om ungdomarnas 

sysselsättning. Ungefär var fjärde kommun saknade en förteckning över 

vilka ungdomar som är aktuella i uppföljningsansvaret. Ansvaret är ofta 

oklart mellan förvaltningarna, olika verksamheter eller skolformer och 

personer. Detta gäller också de insatser som genomförs. 

Kommunerna hade våren 2006 viss beredskap att erbjuda olika 

utbildnings- eller praktikprogram. Det kommunala uppföljningsansvaret 

handhas ofta inom gymnasieskolans individuella program. 

En annan 

vanlig åtgärd för den aktuella ungdomsgruppen är kommunala 

ungdomsprogram där länsarbetsnämnden är samarbetspartner. Under 

2005 påbörjade 17 600 ungdomar kommunala ungdomsprogram som i 

genomsnitt varade i drygt tre månader. Skolverket konstaterar att det

Skr. 2006/07:102

106 

finns för få alternativ för ungdomar som inte vill gå i gymnasieskolan. 

Det finns också oklarheter vad gäller dessa programs förhållande till 

reguljär utbildning samt brister i samverkan mellan arbetsförmedlingarna 

och kommunerna. 

IT – attityder och effekter 

En attitydundersökning om IT i skolan 2006 har tagits fram på uppdrag 

av Stiftelsen för kunskaps- och kompetensutveckling (KK-stiftelsen). I 

undersökningen, som görs vartannat år, tillfrågas 1 200 lärare och 

600 rektorer på grund- och gymnasieskolor och 1 200 gymnasieelever. 

Undersökningen visar att den pedagogiska nyttan av IT i skolarbetet 

upplevs som stor av flertalet lärare och att en bred majoritet av 

gymnasieeleverna upplever sig ha nytta av IT i skolarbetet. Utvecklingen 

sedan slutet av 1990-talet visar på en kraftig ökning av den upplevda 

nyttan. Användningen av IT i skolan är fortsatt hög och den IT-stödda 

kommunikationen ökar stort. Sju av tio gymnasieelever använder dator 

på lektionstid någon gång i veckan eller oftare. 

En studie av effekterna av IT i undervisningen, E-learning Nordic 

2006, har genomförts i Danmark, Finland, Norge och Sverige. En enkät 

har sänts till totalt 8 000 skolledare, lärare, elever och föräldrar i grund och 

gymnasieskola i ett samarbete mellan Myndigheten för skolutveckling 

och dess nordiska motsvarigheter. 

Undersökningen visar att IT-användning har positiv inverkan på 

elevernas lärande, framför allt vad gäller elevernas ämnesrelaterade 

prestationer men även elevernas läs- och skrivutveckling. 

Lärare i undersökningen upplever att IT:s effekter på undervisningens 

innehåll och arbetssätt är begränsade. IT har inte förändrat lärarens 

pedagogiska arbete i någon större utsträckning. Effekter av IT i 

undervisningen är däremot att eleverna blir mer engagerade och att tiden 

kan utnyttjas bättre. 

Skolorna själva är, enligt studien, de främsta hindren för fortsatt 

utveckling och det finns fortfarande brister i såväl infrastruktur som 

kompetens. Fortfarande känner sig bara var tredje lärare förtrogen med 

IT som verktyg. 

Kostnader och prestationer 

Elever 

I gymnasieskolan har elevantalet ökat med drygt fyra procent läsåret 

2006/07 jämfört med året innan. Totalt 376 087 elever går i 

gymnasieskolan. Det finns totalt 817 gymnasieskolor i landets 

kommuner, en ökning sedan föregående läsår med 22 skolor. 

Sammanlagt 493 skolor har kommunal huvudman, vilket motsvarar en 

minskning med sex skolor. Andelen elever som går i en gymnasieskola 

belägen i en annan kommun än hemkommunen är 28,9 procent.

Skr. 2006/07:102

107 

Tabell 5.4 Antal skolor och elever i gymnasieskolan den 15 oktober 

2002–2006 

Andel elever

Antal Antal bosatta i annan

Läsår skolor elever kommun (%)

2002/03 717 321 643 26,4

2003/04 756 333 928 27,3

2004/05 763 347 713 27,9

2005/06 795 359 415 28,4

2006/07 817 376 087 28,9 

Källa: Skolverket. 

Läsåret 2006/07 går ca 68 procent av alla elever på något av de nationella 

programmen. Utbudet av nationella program varierar mellan kommunerna. 

Knappt 10 procent av eleverna går på specialutformade program. 

Eleverna på individuella program (IV) utgör ca 7,5 procent av det 

totala antalet elever i gymnasieskolan. I årskurs 1 i gymnasieskolan utgör 

andelen elever på individuella program ca 14,5 procent. 

Knappt 15 procent av alla elever i gymnasieskolan går på de fristående 

gymnasieskolorna. Sedan den 1 juli 2006 får fristående skolor anordna 

även individuella program. 

Kostnader 

Den totala kostnaden för gymnasieskolan var 29,9 miljarder kronor 2005. 

Jämfört med året innan har kostnaden för gymnasieskolan ökat med 

drygt 5 procent. Den gymnasieutbildning som anordnas av kommunala 

huvudmän stod för ca 86 procent av den totala kostnaden medan 

landstingens gymnasieutbildningar stod för ca 2 procent. Fristående 

gymnasieskolor, riksinternatskolor och internationella skolor utgör 

knappt 12 procent av den totala kostnaden för gymnasieskolan. 

Den genomsnittliga kostnaden per elev för samtliga huvudmän var 

84 700 kronor 2005, vilket innebär att kostnaden ökat med knappt en 

procent jämfört med föregående år. Skillnaden i kostnad per elev mellan 

olika huvudmän är påtaglig, vilket till stor del beror på att huvudmännen 

anordnar olika gymnasieprogram vars kostnader skiljer sig väsentligt åt. 

En elev i kommunal gymnasieskola kostade i genomsnitt knappt 

83 800 kronor, vilket är en ökning med drygt en procent jämfört med året 

innan. Landstingen erbjuder huvudsakligen naturbruksutbildningar, vilka 

är kostsamma att anordna och därmed ger en högre kostnad per elev än 

för andra huvudmän. Den genomsnittliga kostnaden för landstingsutbildning 

minskade dock något jämfört med 2004 och uppgår till 

135 000 kronor per elev. De fristående gymnasieskolorna har ökat sin 

genomsnittskostnad med knappt en procent jämfört med föregående år 

till 82 100 kronor per elev. Kostnaderna för de internationella skolorna 

och riksinternatskolorna fortsätter att öka och uppgår till 

85 800 respektive 107 900 kronor per elev. 

Kostnaden för undervisning är den största kostnadsposten och utgör 

drygt 46 procent av den totala kostnaden. Undervisningskostnaden utgörs 

främst av lärarlöner men även kostnaden för kompetensutveckling ingår.

Skr. 2006/07:102

108 

Som andel av totalkostnaden visar undervisningskostnaden en markant 

ökning från slutet av 1990-talet. Sedan föregående år har undervisningskostnaden 

för kommunal huvudman ökat med drygt 1 procent. 

Lokalkostnaden står för knappt 22 procent av gymnasieskolans totala 

kostnader. Jämfört med föregående år är lokalkostnaden i den 

kommunala gymnasieskolan i stort sett oförändrad. 

Kostnaden för läromedel utgör drygt 8 procent av den totala kostnaden. 

Läromedelskostnaderna i den kommunala gymnasieskolan har ökat med 

knappt 2 procent jämfört med föregående år. 

Sedan 1998 har kostnaden för skolmåltider ökat med drygt 5 procent. 

Elevvård och skolmåltider utgör tillsammans närmare 6 procent av 

gymnasieskolans kostnader. 

Lärare 

Antalet tjänstgörande lärare omräknat till heltidstjänster uppgår läsåret 

2006/07 till 30 584, vilket är en ökning med knappt fem procent sedan 

föregående läsår. Antalet lärare per 100 elever, dvs. lärartätheten, är 8,1, 

vilket är oförändrat sedan föregående läsår. Andel lärare med pedagogisk 

högskoleutbildning är 74 procent. Andelen lärare som saknar pedagogisk 

högskoleutbildning har ökat under de senaste tio åren. 

En särskild satsning på lärarutbildning främst inriktad mot yrkeslärare, 

den s.k. SÄL-utbildningen, startade hösten 2005. Utbildningen omfattar 

1 000 lärare och genomförs som deltidsstudier. Satsningen pågår fram till 

utgången av 2009. 

Diagram 5.5 Utveckling* av antalet elever, lärare (årsarbetskrafter) 

och kostnader i gymnasieskolan 

Fasta priser (Index 2001=100) 

95

100

105

110

115

120

2001 2002 2003 2004 2005

Kostnader Lärare Elever

* Hösten 2001–hösten 2005 samt kostnadsutveckling kalenderåren 

2001–2005. 

Källa: Skolverket.

Skr. 2006/07:102

109 

5.5 Obligatorisk särskola och gymnasiesärskola 

Särskolan består av den obligatoriska särskolan (grundsärskola och 

träningsskola) och gymnasiesärskola med nationella, specialutformade 

och individuella program. 

Nationella mål 

Särskoleutbildningen syftar till att ge barn och ungdomar med 

utvecklingsstörning en till varje elevs förutsättningar anpassad utbildning 

som så långt det är möjligt motsvarar den som ges i grundskolan och 

gymnasieskolan. För den obligatoriska särskolan och gymnasiesärskolan 

gäller samma läroplaner som för grundskolan respektive gymnasieskolan. 

Därtill har den obligatoriska särskolan och gymnasiesärskolan 

kursplaner som är anpassade till respektive skolform samt till de olika 

behov som skolan skall kunna tillgodose för var och en av särskolans 

elever. Elever i gymnasiesärskolan kan också i vissa fall läsa enligt 

gymnasieskolans kursplaner utifrån sina förutsättningar. 

Kostnader och prestationer 

I särskolan är det totala antalet inskrivna elever under läsåret 2006/07 

22 569. Av de 14 352 eleverna i den obligatoriska särskolan är 

15 procent integrerade i grundskolan och 30 procent går i träningsskolan. 

Övriga elever går i grundsärskolan. I gymnasiesärskolan finns 63 procent 

av de 8 217 eleverna på ett program med yrkesinriktning, 23 procent i 

yrkesträning och 14 procent i verksamhetsträning. I den obligatoriska 

särskolan är 39 procent flickor och 61 procent pojkar medan motsvarande 

andelar i gymnasiesärskolan är 41 respektive 59 procent. 

Antalet tjänstgörande lärare omräknat till heltidstjänster uppgår läsåret 

2006/07 till 3 134 för obligatoriska särskolan och 1 887 för gymnasiesärskolan. 

Kostnaderna för särskolan var 5,5 miljarder kronor 2005, en ökning 

med ca 5 procent sedan föregående år. Kommunernas ersättningar till 

fristående särskolor uppgick till 231 miljoner kronor. 

Kostnaden per elev i obligatoriska särskolan med kommunal huvudman 

var 309 700 kronor vilket är en ökning med 4 procent. Kostnaden 

för undervisning uppgick till 145 900 kronor per elev i obligatorisk 

särskola. 

Kostnaden per elev i gymnasiesärskola med kommunal huvudman var 

245 300 kronor, en ökning med drygt en procent. Kostnaden för 

undervisning uppgick till 109 700 kronor per elev. 

Elevökning och variation i andel elever mottagna i särskolan 

Andelen elever i särskolan varierar kraftigt mellan olika kommuner. 

Skolverket genomförde 2006 en studie, Kommunernas särskola – 

Elevökning och variation i andel mottagna i särskolan, för att se 

närmare på de skillnader som finns mellan olika kommuner. På 

kommunnivå varierar andelen elever inskrivna i särskolan mellan noll

Skr. 2006/07:102

110 

och 3,6 procent. Elevantalet i särskolan har historiskt sett fluktuerat som 

en naturlig följd av befolkningsutvecklingen. Under 1990-talet ökade 

antalet elever i både grund- och särskolan. Samtidigt har också andelen 

elever i särskolan ökat. Det är först under de senaste åren som 

utvecklingen har stabiliserats, men andelen elever i särskolan ligger på en 

historiskt sett hög nivå. 

Flera olika förklaringar till särskolans expansion har lyfts fram, bl.a. 

nya arbetssätt i grundskolan, kommunaliseringen av särskolan och nya 

diagnoser. Eleverna i grundskolan förväntas arbeta mer självständigt, 

vilket skapar svårigheter för elever som behöver en tydligare struktur och 

klara riktlinjer. Kommunaliseringen av särskolan fick effekten att en 

särskoleplacering inte längre innebar att man organisatoriskt och 

ekonomiskt bytte huvudman till landstinget. Särskolan har därmed 

närmat sig skolan rent organisatoriskt. 

Skolverkets studie visar att det inte finns några enkla förklaringar till 

att vissa kommuner har en lägre andel elever i särskolan. De kommuner i 

studien som hade en låg andel elever i särskolan hade god överblick och 

utvecklade rutiner. Det finns ingenting som tyder på att det skulle födas 

fler barn med utvecklingsstörning i vissa kommuner än i andra. 

Studien pekar på att det ofta är en liten kommunal organisation som 

arbetar med de här frågorna. Enskilda tjänstemän kan ha stort inflytande 

på hur stödet till denna elevgrupp skall utformas. Dessa personaspekter 

är en viktig förklaring till att kommunerna organiserar stödet på olika 

sätt. Vissa kommuner saknar också långsiktig planering eller 

övergripande strategi för särskolan. Bland praktikerna finns det olika 

uppfattningar om de metoder som används för att testa utvecklingsstörning 

och resultaten av sådana tester värderas olika. 

5.6 Vuxenutbildning 

Under kommunernas ansvar ligger kommunal vuxenutbildning (komvux) 

på grundläggande nivå, gymnasial nivå och påbyggnadsnivå samt 

vuxenutbildning för utvecklingsstörda (särvux) och svenskundervisning 

för invandrare (sfi). 

Vuxenutbildningen är viktig för såväl samhället som den enskilde 

individen. Utbildning för vuxna handlar såväl om att fylla kunskapsluckor 

från ungdomens skolgång och skapa förutsättningar för tillgång 

till högre utbildning. Den handlar också om att stödja den som på grund 

av arbetslivets förändring behöver stärka sin kompetens, skaffa sig en ny 

kompetensprofil för att behålla sitt arbete eller ta sig in på 

arbetsmarknaden. 

Kommunal vuxenutbildning (komvux) 

Nationella mål 

Med de studerandes tidigare utbildning och livserfarenhet som 

utgångspunkt skall utbildningen fördjupa och utveckla de studerandes 

kunskaper som grund för yrkesverksamhet, fortsatta studier och 

deltagande i samhällslivet.

Skr. 2006/07:102

111 

Grundläggande vuxenutbildning syftar till att ge vuxna sådana kunskaper 

och färdigheter som de behöver för att delta i samhälls- och arbetsliv och 

gäller som en rättighet för de personer som saknar sådana färdigheter 

som normalt uppnås i grundskolan. 

Gymnasial vuxenutbildning syftar till att ge vuxna personer kunskaper 

och färdigheter motsvarande gymnasial nivå. Påbyggnadsutbildningar 

syftar till att ge vuxna personer en utbildning som leder till en ny nivå 

inom deras yrke eller till ett nytt yrke. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Måluppfyllelse 

Enligt Skolverkets lägesbedömning 2006 har förutsättningarna för 

flexibelt lärande ökat. Därigenom har vuxna givits ökade möjligheter att 

delta i vuxenutbildning. Reglerna för antagning till kommunal 

vuxenutbildning har resulterat i att de med kortast tidigare utbildning 

prioriterats. 

På samma sätt som i ungdomsskolan sätts betyg på ett likvärdigt sätt 

med resultaten från de nationella proven som utgångspunkt. 

Inom gymnasial vuxenutbildning inrapporterades betyg för 

489 309 kursdeltagare. Sedan läsåret 2000/01 har andelen kursdeltagare i 

gymnasial vuxenutbildning som fått betygen Godkänd och Mycket väl 

godkänd varit relativt konstant. Väl godkänd har minskat med 

ca 5 procentenheter och andelen kursdeltagare som fått betyget Icke 

godkänd har ökat från 6,7 till 10,5 procent. 

Liksom i grundskolan och gymnasieskolan har kvinnor inom 

kommunal vuxenutbildning i genomsnitt högre betyg än män. 

Svenskfödda män och kvinnor har högre betyg än utlandsfödda. 

Andelen studerande som slutför sina kurser och de som avbryter dem 

har förändrats under de senaste åren. Andelen avbrutna kurser har ökat. 

Inom den gymnasiala vuxenutbildningen slutförde, i likhet med 

föregående läsår, ca 74 procent sina kurser läsåret 2005/06. Män avbryter 

sina studier i något högre utsträckning än kvinnor. Utlandsfödda avbryter 

sina studier i något högre grad än svenskfödda. Den största andelen 

studieavbrott sker inom grundläggande vuxenutbildning (27,6 procent) 

även om kursavbrotten också inom gymnasial vuxenutbildning 

(20,8 procent) ökat något. Andelen kursavbrott för påbyggnadsutbildningar 

är betydligt mindre och uppgick endast till 7,7 procent. 

Kvalitet 

Av Skolverkets lägesbedömning 2006 framgår att kvaliteten i 

verksamheten bedöms vara god. Det är också regeringens bedömning att 

verksamheten har bedrivits i överensstämmelse med målen. 

Skolverket har dock iakttagit att det förekommer olikheter vad gäller 

tillgång till vuxenutbildning i landet och hur kommunerna tolkar gällande 

regelverk. Skolverket pekar också på att förnyelsen har kommit olika 

långt i kommunerna. Likvärdighet när det gäller tillgång och kvalitet för 

stöd till vuxenutbildning oberoende av hemkommun är grundläggande 

om de av riksdagen uppställda målen skall kunna nås.

Skr. 2006/07:102

112 

Dessutom påpekas att styrningen av vuxenutbildningen och vuxenutbildningens 

roll i tillväxtsammanhang behöver förtydligas. Resultatet 

behöver följas upp av kommunerna. 

Skolverket konstaterar att många kommuner nu har en kommunal 

vuxenutbildning med flexibla inslag men att det systematiska 

kvalitetsarbetet baserat på kunskapsuppföljning bör utvecklas i många 

kommuner. 

Kostnader och prestationer 

Antalet kommuner som själva anordnar kommunal vuxenutbildning har 

minskat något från 274 läsåret 2004/05 till 272 läsåret 2005/06. 

Kostnader 

Den totala kostnaden för kommunal vuxenutbildning uppgick 2005 till 

4 435 miljoner kronor, en minskning sedan 2004 med 2,8 procent i fasta 

priser. För 2004 motsvarade de statliga bidragen ca 37 procent av de 

totala kostnaderna för vuxenutbildning. Kostnaden per elev uppgick 2005 

till 36 700 kronor. 

För 2006 utgick ett riktat statsbidrag till kommunernas 

vuxenutbildning. Detta bidrag finansierade ca 40 000 årsstudieplatser. 

I januari 2003 infördes rekryteringsbidraget till vuxenstuderande. 

Detta bidrag avsåg att komplettera studiemedelssystemet och riktade sig 

till speciella grupper i samhället. Under 2006 utbetalades 1 065 miljoner 

kronor i rekryteringsbidrag till knappt 26 300 personer. 

Studerande och kursdeltagare 

Läsåret 2005/06 har nära 228 000 personer deltagit i kommunal 

vuxenutbildning. Det motsvarar ca 3,9 procent av befolkningen i 

åldersgruppen 20–64 år. I en internationell jämförelse är det en ganska 

hög andel av befolkningen som deltar i vuxenutbildning. 

Tabell 5.6 Antal studerande i kommunal vuxenutbildning 

Läsåret 

2001/02 

Läsåret 

2002/ 03 

Läsåret

2003/04

Läsåret 

2004/05 

Läsåret 

2005/06 

Grundläggande 

vuxenutbildning 

41 453 40 010 38 881 40 632 40 901 

Gymnasial 

vuxenutbildning 

238 683 197 332 182 114 183 781 184 643 

Påbyggnadsutbildning 7 448 6 735 5 478 4 886 2 138 

Samtliga nivåer 287 584 244 [REDACTED_TELEFONNUMMER] 299 227 682 

Källa: Skolverket. 

Antalet studerande inom kommunal vuxenutbildning har minskat med ca 

20 procent under de senaste fem åren. Antalet heltidsstuderande har 

sjunkit och för läsåret 2005/06 var antalet 142 443.

Skr. 2006/07:102

113 

Antalet studerande födda utomlands har ökat och deras andel av de 

studerande var 35,6 procent under läsåret 2005/06 att jämföra med 

föregående år då motsvarande siffra var 33,9 procent. 

Antalet elever inom påbyggnadsutbildningarna har minskat med drygt 60 

procent sedan våren 2005. Det beror till stor del på att många 

påbyggnadsutbildningar överfördes till kvalificerad yrkesutbildning med 

statlig finansiering under 2005. 

En person räknas som flera kursdeltagare om han eller hon deltar i mer 

än en kurs under läsåret. Antalet kursdeltagare var under läsåret 2006 

925 557 varav 617 160 var kvinnor och 308 397 var män. 

Inom kommunal vuxenutbildning 2006 var 66,7 procent kvinnor och 

33,3 procent män, vilket är en liten ökning av kvinnornas andel jämfört 

med föregående år. En anledning till denna ojämna könsfördelning kan 

enligt Skolverket vara att man behåller ett kursutbud som till stor del 

består av ett innehåll som appellerar till kvinnor. 

Av de studerande inom grundläggande vuxenutbildning var 

34,8 procent under 30 år. Inom den gymnasiala vuxenutbildningen var 

motsvarande siffra 52,4 procent och 48 procent på påbyggnadsnivå. 

Lärare 

Antal tjänstgörande lärare (exkl. korttidsanställda) i kommunal 

vuxenutbildning uppgick vid mätning i oktober 2005 till 6 771 personer. 

Lärartätheten uttryckt som antal lärare (heltidstjänster) per 

100 heltidsstuderande minskade från 4,0 till 3,6 mellan hösten 2004 och 

hösten 2005. Det är troligt att uppgifter om lärare på kurser som köps av 

andra anordnare inte rapporterats fullständigt och att lärartätheten 

därmed kan vara underskattad. Andelen kursdeltagare som deltog i 

utbildning anordnad av annan utbildningsanordnare än kommun och 

landsting var 23,8 procent. 

Hösten 2005 saknade 21,1 procent av årsarbetskraften lärare 

pedagogisk högskoleexamen. Variationerna mellan kommunerna var 

stora och högst var andelen lärare med pedagogisk högskoleexamen i 

kommuner med fler än 25 000 invånare. 

Vuxenutbildning för utvecklingsstörda (särvux) 

Nationella mål 

Vuxenutbildning för utvecklingsstörda (särvux) syftar till att ge vuxna 

med utvecklingsstörning kunskaper och färdigheter motsvarande dem 

som kan fås i den obligatoriska särskolan och på de nationella eller 

specialutformade programmen i gymnasiesärskolan. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Myndigheten för skolutveckling har i rapporten Statligt stöd för 

utveckling av vuxenutbildningen för utvecklingsstörda redovisat att det 

skett en stark utveckling av särvux de senaste åren. Skolverket 

konstaterar i sin lägesbedömning 2006 att innehållet i särvux i många fall

Skr. 2006/07:102

114 

kännetecknas mer av omsorg och mindre av undervisning och de 

studerande har ofta sin utbildning utlagd över lång tid. 

Kommunernas skriftliga utvärderingar och kvalitetsredovisningar bör 

utvecklas inte minst vad gäller särvux. Särvux saknas mycket ofta i 

dessa. Fr.o.m. den 1 januari 2007 har en rättighet till grundläggande 

särvux införts. 

Kostnader och prestationer 

Kommunernas totala kostnad för särvux 2005 uppgick till 

ca 158 miljoner kronor, vilket är en ökning med 12 miljoner kronor 

sedan föregående år. Kostnaden per elev uppgick till 32 600 kronor. 

Enligt Skolverket bedrevs ingen undervisning för utvecklingsstörda i 

36 kommuner. 

Antalet studerande 2005/06 var inom särvux 4 954 personer varav 

2 450 var kvinnor och 2 504 var män. Av de studerande deltog 

24 procent på gymnasiesärskolenivå. Resterande deltog på grundsärskolenivå 

och träningsskolenivå. Antalet studerande i särvux ökade 

med drygt 3 procent sedan föregående läsår. Undervisningstiden låg på i 

genomsnitt 2,8 timmar i veckan vilket var en liten ökning jämfört med 

föregående läsår. 

Lärare 

Andelen lärare med pedagogisk utbildning läsåret 2005/06 har minskat 

till 89 procent jämfört med 91,8 procent läsåret 2001/02. Samtidigt har 

antalet tjänstgörande lärare ökat från 349 till 410 lärare under 

motsvarande period. Lärartätheten omräknat till heltidstjänster per 

100 studerande var 5,1 läsåret 2005/06. 

Svenskundervisning för invandrare (sfi) 

Nationella mål 

Svenskundervisning för invandrare (sfi) syftar enligt skollagen 

(1985:1100) till att ge vuxna invandrare grundläggande kunskaper i 

svenska språket. Sfi syftar även till att ge vuxna invandrare som saknar 

grundläggande färdigheter i att skriva och läsa möjlighet att förvärva 

sådana färdigheter. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

Sfi är en viktig verksamhet som bidrar till att uppfylla de 

integrationspolitiska målen. Varje kommun är skyldig att se till att sfi 

erbjuds till vuxna invandrare som saknar grundläggande kunskaper i 

svenska språket fr.o.m. andra kalenderhalvåret det år de fyller sexton. De 

studerande kan påbörja sfi-utbildningen när som helst under året. En 

kommun är normalt skyldig att se till att sfi erbjuds senast inom tre 

månader från det att invandraren folkbokförts i kommunen. Från och 

med den 1 januari 2005 har alla varit tvungna att studera enligt en

Skr. 2006/07:102

115 

kursplan som trädde i kraft 2003. Kursplanen består av tre studievägar 

fördelat på fyra kurser (A–D) anpassade för att möta deltagarnas olika 

behov och förutsättningar. Hänsyn tas till utbildningsbakgrund och 

studiemål så att målen för utbildningen kan nås inom rimlig tid. 

I Skolverkets utvärdering av 2003 års kursplaner framkom att en 

positiv effekt av den nya kursplanen i sfi var att den stora andelen som 

under den tidigare kursplanen började sfi men aldrig nådde ett sfi-betyg 

istället fick betyg efter varje kurs. 

Många sfi-deltagare, även flera av dem som börjar på A-kursen med 

ingen eller liten läs- och skrivkunnighet, har som mål att nå D-nivån. I 

både den tidigare och den senare kursplanen är det en högre andel 

kvinnor, en högre andel med längre utbildningsbakgrund och en högre 

andel yngre som har betyg motsvarande kurs D. 

Kostnader och prestationer 

Kommunernas kostnad för sfi uppgick till 897 miljoner kronor 2005, en 

ökning med 47 miljoner kronor från föregående år. Kostnaden per elev 

var 32 800 kronor. 

Antalet deltagare i sfi var under läsåret 2004/05 48 006, ca 400 fler än 

föregående år. Andelen kvinnor var 60 procent, vilket är en svag ökning. 

Sfi anordnades i 252 kommuner läsåret 2004/05 jämfört med 

241 kommuner 2001/02. Av studieanordnarna var 242 kommunala, 

9 studieförbund och 18 övriga studieanordnare. 

Sfi är en liten verksamhet i många kommuner. Antalet kommuner med 

25 elever eller färre har dock sjunkit från 79 till 42 på ett år. I 

14 kommuner var elevantalet under 10. Bara 74 kommuner eller 

kommunalförbund hade fler än 100 elever under läsåret 2004/05. 

Lärare 

Andelen verksamma sfi-lärare med pedagogisk utbildning läsåret 

2005/06 var 72,9 procent, omräknat till heltidstjänster, en minskning med 

2,3 procentenheter från föregående år. Antalet lärare omräknat till 

heltidstjänster var 1 198 i likhet med föregående år. 

Andelen lärare med pedagogisk högskoleutbildning var 78,5 procent i 

sfi i kommunal regi och 51,6 procent hos andra utbildningsanordnare. 

Endast 11 procent av sfi-lärarna hade ämneskompetens motsvarande 

40 poäng i ämnet svenska som andraspråk 2005. 

Satsningen på utveckling av sfi-lärares ämneskompetens som 

Skolverket påbörjade och som Myndigheten för skolutveckling i maj 

2003 fick i uppdrag att fortsätta, pågick under 2006. Satsningen var inte 

högskolepoänggivande. Myndigheten för skolutveckling har samarbetat 

med Nationellt centrum för sfi och svenska som andraspråk kring 

upplägg, innehåll och genomförande samt finansiering av de insatser som 

överenskommits.

Skr. 2006/07:102

116 

6 Demokrati och organisation 

I mars 2004 överlämnades skrivelsen Demokratipolitik 

(skr. 2003/04:110) till riksdagen. Skrivelsen innehåller bl.a. en 

redovisning av den svenska demokratins utveckling efter 2002 i 

förhållande till de mål för demokratipolitiken som angavs i propositionen 

Demokrati för det nya seklet (prop. 2001/02:80) samt en redovisning av 

de åtgärder som vidtagits för att bidra till att målen uppfylls. 

Nedan lämnas en kortfattad redovisning av valet 2006, om 

förtroendevalda samt om demokratins utveckling på lokal nivå sedan 

demokratiskrivelsen överlämnades till riksdagen. Dessutom redovisas 

vissa förändringar av kommunernas politiska organisation. 

6.1 Valet 2006 

Valdeltagandet 

Den 17 september 2006 genomfördes val till riksdagen, landstingsfullmäktige 

och kommunfullmäktige. Valdeltagandet ökade i samtliga 

val och blev 82,0 procent i riksdagsvalet (+1,9 procentenheter), 

78,8 procent i landstingsvalet (+1,3 procentenheter) och 79,4 procent i 

kommunvalet (+1,5 procentenheter). 

Valdeltagandet i riksdagsvalet skiljer sig avsevärt mellan landets 

kommuner. Högst valdeltagande hade Lomma med 89,7 procent medan 

68,6 procent röstade i Haparanda. Sammantaget ökade valdeltagandet i 

277 kommuner och sjönk i 13 kommuner. 

Några av de kommuner som uppvisade lägst valdeltagande i 2002 års 

kommunalval (Dals-Ed, Eda, Haparanda, Strömstad och Årjäng) 

beviljades bidrag av regeringen för att i samverkan med det lokala 

föreningslivet genomföra insatser med syfte att öka kunskapen om det 

svenska demokratiska systemet i allmänhet och valfrågor i synnerhet. 

Även de kommuner som har tecknat storstadspolitiska lokala utvecklingsavtal 

(Botkyrka, Göteborg, Haninge, Huddinge, Malmö, Stockholm 

och Södertälje) deltog i aktiviteten. 

En nyhet i valet 2006 var att kommunerna övertog ansvaret för 

förtidsröstningen från Posten. Nära 32 procent av väljarna valde att 

förtidsrösta i valet 2006 jämfört med ca 30 procent 2002. 

Lokala partier och obesatta mandat 

Andelen röster på partier som saknar representation i riksdagen har 

successivt ökat sedan 1970. För att komma in i landstingsfullmäktige 

krävs att ett parti får tre procent av rösterna i hela landstinget. På 

kommunal nivå finns inte någon sådan spärr. I senaste valet gick 

7,3 procent av rösterna i kommunfullmäktigevalet samt 7 procent av 

rösterna i landstingsvalet till partier som inte är representerade i

Skr. 2006/07:102

117 

riksdagen. Vid valet 2002 var siffran 5,4 procent för både kommun- och 

landstingsvalen. 

Efter valet 2002 var endast två platser i kommunfullmäktige obesatta. 

Vid valperiodens slut 2006 fanns elva obesatta mandat. Detta indikerar 

vissa svårigheter för partierna att rekrytera ersättare för de ledamöter som 

av olika skäl har lämnat sina uppdrag. Efter det senaste valet fanns i 

mitten av februari 2007 enligt Valmyndigheten 25 obesatta mandat i 

sammanlagt 23 kommuner. 

Personröster 

Omkring 28 procent av väljarna valde att personrösta i 2006 års 

kommunalval, vilket kan jämföras med 31 procent i valet 2002. I 

landstingsvalet var siffran nära 22 procent, att jämföra med drygt 

25 procent i valet 2002. Flertalet av de kandidater som klarade 

personvalsspärren i kommunalvalet på 5 procent (av partiets röster) stod 

redan på valbar plats på sina partiers listor och skulle således också ha 

blivit valda i ett system utan personval. Att de blev personvalda kan 

sägas innebära att den rangordning som gjorts inom partierna bekräftades 

av väljarna. Av de kandidater som stod på icke valbar plats i 

kommunalvalet blev 129 inröstade via personval, att jämföra med 

161 kandidater i valet 2002. 

6.2 Folkomröstningar 

I samband med 2006 års val höll 22 kommuner folkomröstning, jämfört 

med nio kommuner i valet 2002. I femton av dessa kommuner handlade 

omröstningen om trängselskatten i Stockholms kommun. Valdeltagandet 

i folkomröstningarna varierade betydligt. I Ekerö kommun respektive 

Täby kommun deltog 78 procent av befolkningen i omröstningen 

gällande trängselskatten, jämfört med 53 procent i Eskilstuna kommun 

där omröstningen gällde en eventuell delning av kommunen. 

6.3 Förtroendevalda 

I demokratiskrivelsen konstaterades att de hittills genomförda åtgärderna 

avseende de förtroendevaldas villkor visade på ett fortsatt behov av att 

följa upp och förbättra dessa villkor. Nedan följer exempel på åtgärder 

och aktiviteter inom området under perioden 2005 till 2006. 

I september 2005 publicerades rapporten Diskriminering i politiken 

(Ju2004/11656/D), som ger en översikt av kunskapen om strukturella 

hinder bland förtroendevalda i Sverige. Syftet bakom studien var att 

synliggöra i vilken utsträckning det finns skillnader i bemötandet av 

människor i politiken som kan härledas till ålder, kön, funktionshinder, 

etnisk eller religiös tillhörighet eller sexuell läggning och som kan vara 

ett uttryck för diskriminering. Rapporten visar bl.a. på viktiga skillnader 

mellan de olika diskrimineringsgrunderna när det gäller bemötandet i 

medlemsrekrytering, nominering och tillsättning av förtroendevalda.

Skr. 2006/07:102

118 

I april 2006 redovisade den parlamentariska kommittén, Kommittén om 

hot och våld mot förtroendevalda, sitt betänkande Jakten på makten 

(SOU 2006:46). Kommitténs undersökning visar att ca 29 procent av de 

förtroendevalda i landsting och kommuner upplever att de i egenskap av 

förtroendevalda utsatts för trakasserier, hot eller våld under perioden 

1988 till 2004. De vanligaste gärningarna som landstings- och kommunfullmäktigeledamöterna 

säger sig ha utsatts för är i tur och ordning 

förolämpning, förtal, ofredande och olaga hot. 

Under mandatperioden har ett antal ledamöter valt att hoppa av sina 

förtroendeuppdrag. I kommunerna har totalt 15,7 procent av ledamöterna 

i fullmäktige avgått under mandatperioden. För landstingen är 

motsvarande siffra 10,9 procent. 

6.4 Demokratiarbetet på lokal nivå 

Former för inflytande 

Inom kommuner och landsting pågår ett kontinuerligt arbete för att 

utveckla medborgarnas möjligheter till demokratiskt inflytande på lokal 

nivå. Nedan följer exempel på hur detta arbete har bedrivits på lokal 

nivå. 

Sedan den 1 juli 2002 har kommuner och landsting möjlighet att införa 

medborgerlig förslagsrätt, dvs. att en person som är folkbokförd i en 

kommun eller ett landsting får lov att väcka ärenden i fullmäktige. Detta 

innebär att även barn, ungdomar och utländska medborgare utan lokal 

rösträtt har rätt att lämna in medborgarförslag. Sedan bestämmelsen om 

medborgarförslag infördes i kommunallagen har ca två tredjedelar av alla 

kommuner och en tredjedel av alla landsting infört förslagsrätten. 

Enligt rapporten Användning av informationsteknik i demokratiska 

beslutsprocesser (Ju2005/9468/D) från Örebro universitet kan det noteras 

ett avtagande intresse för användningen av IT i demokratiska processer 

sedan 2000-talets början. Det är till exempel endast en liten andel av de 

förtroendevalda som utnyttjar IT-baserade debattfora för att diskutera 

med medborgarna. Enligt samma rapport kan den slutsatsen dras från 

olika internationella jämförelser och benchmarking-rapporter att det 

minskade intresset framförallt märks på e-demokratiområdet, medan det 

på området e-förvaltning fortfarande noteras höga positioner för Sveriges 

del. 

Inför 2006 års val genomfördes en särskild demokratisatsning med 

statliga medel. Sammantaget avsattes ca 21 miljoner kronor. Insatser 

avseende valet har redan nämnts ovan. Som exempel på aktiviteter inom 

demokratisatsningen inriktade mot deltagande mellan valen kan nämnas 

att Sveriges Kommuner och Landsting samordnar ett projekt där fem 

kommuner har beviljats bidrag för att arbeta med att integrera 

medborgarinflytande mellan valen som ett permanent inslag i 

kommunens beslutsprocesser. De fem kommunerna är Botkyrka, 

Huddinge, Hudiksvall, Sigtuna och Vara.

Skr. 2006/07:102

119 

Demokratidatabasen 

Statistiska centralbyrån (SCB) har på regeringens uppdrag fortsatt arbetet 

med att utveckla den databas om kommunernas och landstingens 

förnyelsearbete som ursprungligen skapades av Statskontoret 2002. SCB 

har i september 2005 inkommit med rapporten ”Kvalitetsutveckling och 

kvalitetssäkring av variablerna i demokratistatistisk databas”. Det arbete 

som SCB har genomfört har resulterat i en viss avgränsning av 

variabeluppsättningen, men ytterligare variabler kan tillkomma i takt 

med att nya demokratiutvecklande åtgärder utvecklas av kommuner och 

landsting. 

6.5 Förändringar av kommunernas politiska organisation 

Sveriges Kommuner och Landsting har genomfört en översiktsstudie av 

förändringar av den politiska organisationen i Sveriges kommuner. 

Studien genomfördes under perioden november 2005 – februari 2006 och 

bestod av dels en översikt av förändringar gjorda under den senaste 

mandatperioden, dels en översikt av planerade eller övervägda 

förändringar av den politiska organisationen. Delar av studien genomfördes 

i form av en enkätstudie där svarsfrekvensen var drygt 

80 procent. 

Undersökningen visade att ca en tredjedel av kommunerna som svarat 

genomfört någon form av förändring av nämndsorganisationen. Åtta 

procent av de svarande kommunerna hade genomfört förändringar i 

fullmäktige. Bland annat har tio kommuner infört fullmäktigeberedningar. 

Cirka 50 procent av de svarande kommunerna övervägda att 

genomföra förändringar av den politiska organisationen. 

De flesta övervägda förändringar består av smärre förändringar i 

nämndsorganisationen men det förekommer också planer på mer 

genomgripande sådana t.ex. att verksamhetsnämnderna avvecklas och 

ansvaret förs över till kommunstyrelsen. Enligt Sveriges Kommuner och 

Landsting kan man även se en utveckling där nämnderna blir färre och 

ersätts med större mer tematiserande nämnder. En konsekvens av 

förändringarna är att antalet förtroendeuppdrag minskar.

Skr. 2006/07:102

120 

7 EU:s påverkan på kommuner och landsting 

Större delen av kommunernas och landstingens ansvarsområden ligger 

utanför de områden EU har kompetens att reglera. Det gäller t.ex. skola, 

vård och omsorg, sjukvård, fritid, plan- och byggfrågor och bostadsförsörjningen. 

Trots detta påverkas kommuner och landsting på många 

olika sätt av EU-samarbetet. 

Den kanske viktigaste källan till påverkan är EU:s inre marknadslagstiftning 

och andra åtgärder som syftar till att främja fri rörlighet för 

varor tjänster, kapital och arbetskraft. Det tar sig t. ex. uttryck i EU:s 

upphandlings- och statstödsregler men har även bidragit till en harmonisering 

av regler kring miljö-, livsmedels- och djurskyddstillsyn där 

Sveriges kommuner har ett stort ansvar. 

På flera områden där EU inte har rättslig kompetens, t.ex. inom sociala 

frågor, utbildning och hälso- och sjukvård pågår även ett relativt 

omfattande informellt samarbete mellan medlemsstaterna. Samarbetet 

benämns ibland som den öppna samordningsmetoden. 

Sveriges Kommuner och Landsting hävdar i skriften EU-ABC för 

kommuner, landsting och regioner att ungefär 60 procent av det som 

behandlas av fullmäktigeförsamlingar runt om i landet direkt eller 

indirekt påverkas av EU. Skriften tar upp ett 30-tal områden där EU:s 

påverkan beskrivs. Kommuner och landsting påverkas i deras roller som 

arbetsgivare, serviceproducent, samhällsbyggare och tillsynsmyndigheter. 

Statskontoret har i rapporten EU:s påverkan på kommuner och 

landsting (2005:12) beskrivit och analyserat hur kommuner och landsting 

påverkas av EU. Statskontoret drar slutsatsen att samarbetet inom EU har 

utvecklats på allt fler områden vilket gjort att kommuner och landsting i 

allt större utsträckning påverkas av det. 

I rapporten Förvaltning för fri rörlighet (2006:16) beskriver Statskontoret 

genom ett antal fallstudier hur statliga och kommunala 

myndigheter hanterar EU:s regelverk för fri rörlighet för varor och 

tjänster inom det icke-harmoniserade området, dvs. det område där EGfördraget 

har direkt effekt och inte är införlivat i medlemsstaternas 

nationella lagstiftning. Statskontoret visar i rapporten att det finns en 

bristande medvetenhet om EG-fördragets regler i svensk förvaltning och 

att tjänstemän är ovana att använda EG-rättslig metod vid tolkning av 

rättsliga problem. Det finns även en bristande medvetenhet hos företag 

om deras rättigheter på den inre marknaden. 

Nedan följer en beskrivning av några av de områden där EU:s 

påverkan på kommuner och landsting är särskilt stor eller där det för 

tillfället sker större förändringar som påverkar kommuner och landsting. 

7.1 EU:s upphandlings- och statsstödsregler 

EU:s regelverk om offentlig upphandling är kanske den del av EU:s inre 

marknadslagstiftning som påverkar kommuner och landsting mest. EU:s

Skr. 2006/07:102

121 

upphandlingsdirektiv förhindrar diskriminering på grund av nationalitet 

och ställer krav på öppenhet och transparens, bland annat genom att 

ställa krav på genomarbetade anbudsunderlag där olika kriterier för 

upphandling anges. EU:s direktiv är införlivade i den svenska lagstiftningen 

genom lagen (1992:1528) om offentlig upphandling (LOU). 

Reglerna innebär att kommuner och landsting inte får ta regionala hänsyn 

vid upphandling. Lokala leverantörer får alltså inte gynnas framför 

företag från andra delar av landet eller EU. Kommuner och landsting får 

inte heller, utan vidare, sluta avtal med kommunala bolag eller med 

avknoppad verksamhet utan föregående upphandlingsförfarande, s.k. 

direktupphandling. Inom fastighetsförvaltning och sophantering finns 

flera exempel under senare år där kommuners agerande varit föremål för 

domstolsprövning. År 2003 beslöt t.ex. regeringsrätten i en dom att en 

direktupphandling av fastighetsförvaltning som Haninge kommun 

genomfört med sitt fastighetsbolag skulle göras om då den stred mot 

LOU. 

EU:s statstödsregler innebär att offentliga medel från stat, kommun 

och landsting inte får gynna vissa företag eller viss produktion om den 

påverkar handeln mellan medlemsstaterna i EU. Statstöd inbegriper 

förutom direkta stöd som t.ex. offentliga bidrag och billiga lån även 

skattelättnader och garantier för lån. Stöd av social karaktär till enskilda 

eller stöd till ekonomiskt eftersatta regioner kan dock vara tillåtna. 

Europeiska kommissionen skall i samarbete med medlemsstaterna 

granska de stödprogram som förekommer och kan besluta att ett land 

skall upphäva eller ändra ett visst stöd. Kommuners stöd till flygföretag 

och kommuners mark- och fastighetsförsäljning utgör exempel på 

områden som varit eller är föremål för kommissionens prövning enligt 

statstödsreglerna. Kommissionen har även granskat kommuners stöd till 

egna bolag. Ett exempel är Stockholms kommuns stöd till sitt eget 

turistbolag Stockholm Visitors Board. 

7.2 Miljö, livsmedel och djurskydd 

Miljö, livsmedel och djurskydd är områden där EU har relativt omfattande 

lagstiftningskompetens. Genom att svenska kommuner är 

ansvariga för tillsynen av stora delar av dessa områden påverkas de i hög 

utsträckning av EU:s direktiv och förordningar på området. Kommunerna 

kan på dessa områden betraktas som en länk i EU:s förvaltningskedja. 

Miljöpolitiken har med åren fått en allt starkare ställning inom EU. 

Kommunerna ansvarar för provtagningar, mätningar och rapporteringar 

och tillämpar då EU:s miljöregler för t.ex. avfallshantering, bullerskydd, 

avlopp, hälsoskydd m.m. EU ställer även krav på miljökonsekvensbedömningar 

i utarbetandet av planer och program som berör fysisk 

planering, markanvändning och avfallshantering. 

Kommissionen övervakar att medlemsländerna inför och hur de 

tillämpar EU:s lagstiftning. 

Kommissionen har påpekat att Sverige på 

vissa områden inte lever upp till bestämmelserna. Från kommunalt håll 

har det riktats kritik mot att EU:s direktiv inte alltid är anpassade till 

lokala förhållanden. Ett exempel på det sistnämnda är EU-direktivet om 

deponering av avfall. Kommunerna menar att direktivet inte tagit

Skr. 2006/07:102

122 

tillräcklig hänsyn till att svenska geologiska förhållanden skiljer sig från 

stora delar av övriga Europa. 

På livsmedelsområdet ställer EU säkerhetskrav för att varor skall 

kunna få tillträde till hela marknaden i unionen. EU-medlemskapet har 

enligt Statskontoret inneburit allt högre krav på en nationellt samordnad 

och likvärdig tillsyn. Vid inspektioner av den svenska livsmedelskontrollen 

har kommissionen funnit att livsmedelslagstiftningen inte 

tillämpas på ett enhetligt sätt över landet och att inspektionsfrekvensen 

varierar stort mellan olika kommuner. 

7.3 Hälso- och sjukvård 

Ett område som särskilt uppmärksammats under senare år är samarbetet 

inom hälso- och sjukvårdsområdet. Hälso- och sjukvården ligger utanför 

EU:s direkta rättsliga kompetens men påverkas ändå indirekt på flera 

sätt. 

Genomförandet av den inre marknaden är en viktig faktor. För att 

underlätta fri rörlighet för personer finns inom EU regler om hur 

ländernas sociala trygghetssystem skall samordnas. Det innebär att såväl 

patienter som hälso- och sjukvårdspersonal har rätt att söka vård 

respektive praktisera eller arbeta i andra länder. För att underlätta 

röligheten på arbetskraft har EU infört regler om erkännande av examina 

för t.ex. läkare och sjuksköterskor. 

Rörligheten över gränserna både vad gäller patienter och yrkesutövare 

inom sjukvården har ökat under senare år. Enligt Försäkringskassans 

statistik var antalet ansökningar om utlandsvård, inklusive tandvård, 

enligt EG-fördraget ca 1000 stycken under det första halvåret 2006. Det 

var ungefär lika många som under hela året 2005. En allt större del av 

läkarna och sjuksköterskorna inom svensk sjukvård får sin utbildning i 

utlandet och då särskilt i andra EU-länder. År 2004 var det fler läkare 

med utländsk utbildning som erhöll legitimation än läkare med svensk 

utbildning. Förändringarna påverkar bland annat landstingens planeringsförutsättningar 

och möjlighet att rekrytera personal. 

EU:s arbetstidsregler, som införlivades i svensk lagstiftning från och 

med den 1 januari 2007, påverkar särskilt sjukvården eftersom de bland 

annat reglerar formerna för övertid och jourtjänstgöring. 

Det pågår också ett informellt samarbete mellan medlemsstaterna som 

syftar till att identifiera lösningar på gemensamma problem. Exempel på 

frågor som är föremål för det informella samarbetet är medicinsk 

utvärdering av behandlingar, patientsäkerhet, gränsöverskridande vård 

och e-hälsovård. 

7.4 Regional utvecklingspolitik 

EU:s politik för regional utveckling, den s.k. sammanhållningspolitiken, 

har varit viktig för kommunernas och landstingens arbete med lokal och 

regional utveckling. 

Sammanhållningspolitikens mål är att bidra till 

ekonomisk och social sammanhållning genom att minska regionala 

skillnader och ojämlikheter mellan människor. Den viktigaste delen

Skr. 2006/07:102

123 

utgörs av EU:s strukturfonder som tillfört ekonomiska medel till det 

lokala utvecklingsarbetet som kommuner och landsting bedriver. Deltagandet 

i de projekt som EU delfinansierat har även inneburit att 

kommunerna och landstingen har lärt sig nya sätt att samarbeta på och 

skapat nya nationella och transnationella nätverk. 

Under den förra programperioden 2000–2006 tillförde fonderna ca 

20 miljarder kronor till projekt inom Sverige. Till detta tillkommer 

ungefär lika mycket offentlig svensk finansiering från stat, kommuner 

och landsting samt ytterligare lika mycket privat medfinansiering. 

Strukturfondsmedel används inom en många olika områden. Enligt en 

kartläggning genomförd av Verket för näringslivsutveckling (NUTEK) i 

samverkan med Näringsdepartementet och Sveriges Kommuner och 

Landsting (Frukter av samverkan, 2006) utgjorde, under tidsperioden 

2000–2004, satsningar inom utbildning, social integration, företagsstöd, 

landsbygdsutveckling, turism, infrastruktur samt forskning och 

utveckling vanliga områden för strukturfondsstöd.

Skr. 2006/07:102

124 

8 Introduktion av nyanlända invandrare 

Mål för introduktionen av nyanlända 

Övergripande mål 

Samhällets insatser för nyanlända invandrare under deras första tid i 

Sverige skall inriktas på att ge förutsättningar till egen försörjning, 

utbildning och delaktighet i samhällslivet. 

Integrationsverket har formulerat följande övergripande mål för 

introduktionen av nyanlända invandrare: När behovet av individuellt 

anpassat stöd har upphört kan individen själv ta del av och bidra till det 

svenska samhällets utveckling. Detta förutsätter kunskaper: 

• i det svenska språket, 

• om det svenska samhället, 

• om det svenska arbetslivet. 

Kunskaperna skall relateras till individens kompetens och livssituation. 

Ansvarsfördelningen mellan staten och kommunerna när det gäller 

introduktion av nyanlända framgår av förordningen (1990:927) om 

statlig ersättning för flyktingmottagande m.m. Där finns reglerat att 

staten ersätter kommunerna för extra kostnader som uppstår till följd av 

flyktingmottagandet och en specificering av vad introduktionen av 

nyanlända skall innehålla. 

Delmål 

Varje individs behov och förutsättningar skall vara utgångspunkt i en 

individuell introduktionsplan. Planering av denna samordnas av 

kommunen och sker tillsammans med olika aktörer och den enskilde. 

Efter introduktionen skall följande delmål vara uppfyllda. 

Individen: 

• har fått sin utbildning och yrkeskompetens värderad på ett 

sådant sätt att den är användbar i planeringen av kommande 

yrkesliv, 

• har fått kontakt och förutsättningar att verka i svenska arbets och 

föreningsliv, 

• förstår och har kunskaper om hur det svenska samhället 

fungerar med särskild betoning på svenskt arbetsliv, 

• har sådana kunskaper i svenska att språket fungerar som ett 

kommunikationsmedel i såväl vardags- och yrkesliv som vid 

utbildning, 

• förstår och har kunskaper om samhällets grundläggande 

demokratiska värderingar såsom människors lika rättigheter, 

skyldigheter och möjligheter samt om jämställdhet mellan 

könen, barns rättigheter och det demokratiska samhällets 

utveckling,

Skr. 2006/07:102

125 

• har som förälder fått relevant kunskap om svenskt utbildningsväsen 

för att kunna tillgodose sina barns behov av goda 

uppväxtvillkor, 

• som saknar utbildning motsvarande svensk grundskola skall ha 

påbörjat kompletterande utbildning/sysselsättning utifrån sina 

individuella förutsättningar om han/hon är i arbetsför ålder. 

Integrationsverket har fram till sin avveckling den 1 juli 2007 

regeringens uppdrag att belysa utvecklingen inom olika samhällsområden 

ur ett integrationspolitiskt perspektiv. Områden som skall belysas är 

arbete, utbildning, boende, folkhälsa samt uppväxtvillkor för barn och 

ungdomar med utländsk bakgrund. Därefter förs ansvaret till respektive 

sektorsmyndighet. 

Individuellt anpassad introduktion 

Ett introduktionsprogram för personer som fyllt 16 år skall innehålla 

svenskundervisning för invandrare (sfi) enligt skollagen (1985:1100) och 

praktik i den utsträckning som är möjlig, orientering om svenska 

samhällsförhållanden och svenskt samhällsliv samt information om 

vardagslivet i en kommun och andra liknande förhållanden enligt 

förordningen om statlig ersättning för flyktingmottagande m.m. 

Integrationsverket genomförde i september 2005 en stickprovskontroll. 

Av 615 begärda introduktionsplaner inkom 72 procent. Planerna visar att 

knappt tre procent har en egen försörjning efter ett år i kommunen. Cirka 

åtta procent har enligt kommunernas uppgifter erbjudits introduktion, 

men tackat nej. Endast 43 procent av de inkomna introduktionsplanerna 

var undertecknade av båda parter. Integrationsverket anser detta vara en 

stor brist och i strid mot kravet i förordningen om statlig ersättning för 

flyktingmottagande m.m. 

Enligt Integrationsverkets rapport Den aktive deltagaren5 förutsätts den 

nyanlände vara stark och handlingskraftig. Individualisering är en 

utgångspunkt för introduktionen, men det saknas praktiska förutsättningar 

i form av tillräckliga resurser, tydliga uppdrag och mandat, 

tillgång till boende, praktik och arbete för de nyanlända. I många 

intervjuer efterfrågas stöd från politiker och ledning. Kravet på snabb 

introduktion krockar med ett motstånd från omgivningen som försvårar 

möjligheterna att skapa goda förutsättningar för introduktionen. 

Måluppfyllelse och kvalitet 

I Integrationsverkets årsredovisning för 2005 understryks behovet av 

strukturella förändringar. Ett sådant område är introduktionen av nyanlända 

invandrare. Ett annat område med stort behov av kraftfulla insatser 

är arbetsmarknaden. 

5 Integrationsverkets rapportserie 2006:03

Skr. 2006/07:102

126 

Skolan 

Flera rapporter6 har visat på brister i introduktionen för barn och 

ungdomar. I Myndighetens för skolutveckling rapport Vid sidan av eller 

mitt i? understryks behovet av individanpassad introduktion för 

nyanlända elever. Generellt gäller att det brister i samverkan inom 

kommunen kring barns och ungdomars introduktion, att målen är allt för 

snävt inriktade på vuxna samt bristande helhetssyn kring introduktionen 

och bristande föräldrasamverkan. Integrationsverket påpekar att det finns 

klara behov av ökad samverkan mellan kommunernas introduktionsansvariga 

och skolan samt med arbetsförmedlingen när det gäller äldre 

ungdomar. 

I grundskolan och gymnasieskolan har elever som varit kort tid i 

Sverige förbättrat sina skolresultat mer än andra elever, men fortfarande 

finns stora skillnader i resultat mellan elever med svensk och utländsk 

bakgrund7. Ungdomar med utländsk bakgrund studerar i hög grad på 

individuella program, ca 30 procent av elevgruppen i landet som helhet 

och 50 procent i storstäderna. Samtidigt återfinns en något högre andel 

elever med utländsk bakgrund på de studieförberedande programmen än 

elever med svensk bakgrund. 

Vuxenutbildning 

Efter avslutade studier i sfi går ett stort antal studerande vidare till studier 

inom kommunal vuxenutbildning. Många utrikes födda akademiker 

deltar i kommunens vuxenutbildning för att få kunskaper motsvarande 

svensk gymnasiekompetens i svenska och engelska. Först därefter kan de 

komplettera sin utländska utbildning på högskolan. Eftersom det tar flera 

år att få behörighet till högskolan fördröjs etableringen på 

arbetsmarknaden avsevärt för invandrare med högskoleutbildning. 

Sysselsättning 

Enligt Statistikrapport 20048 har sysselsättningsgraden fördubblats för 

kvinnor från länder utanför Norden och EU och som har bott i Sverige 

högst fyra år, från lägst 18,2 procent 1995 till 34,1 procent 2004. 

Skillnaderna i sysselsättningsgrad mellan inrikes födda och utrikes födda 

har minskat något. 

Rapporten Integration 2005 visar att det finns stora klyftor i levnadsförhållanden 

mellan utrikes respektive inrikes födda. Jämfört med andra 

länder som också har haft en låg arbetskraftsinvandring har utrikes födda 

kvinnor högre sysselsättning i Sverige, även om den är lägre än för 

utrikes födda män. 

6 Utveckling av introduktionen för nyanlända invandrare år 2002, Integrationsverkets 

rapportserie 2003:2, Integration – var god dröj. Utvärdering av kommunernas 

introduktionsverksamhet, Integrationsverkets rapportserie 2004:1, Statistikrapport 2004 – 

en uppföljning av Rapport Integration 2003, Rapport Integration 2005 

7 Två utrikes födda föräldrar 

8 Statistikrapport 2004 – statistisk uppföljning av Rapport Integration 2003, 

Integrationsverket

Skr. 2006/07:102

127 

Bosättningsmönster 

Väntetiden mellan beviljat uppehållstillstånd och permanent bosättning i 

en kommun tenderar att öka i takt med att det blir mer ont om lediga 

bostäder i kommunerna. Drygt 60 procent av de asylsökande och deras 

anhöriga vistas i en kommun dit de själva har sökt sig medan deras 

asylansökan behandlas. De skaffar sig därigenom en förankring i 

”väntekommunen” och tenderar att stanna där när de har fått uppehållstillstånd. 

Rapporten Utvecklingen i storstadssatsningens 24 områden 1997–

20039 visar en negativ utveckling beträffande omflyttning av boende. De 

som flyttade ut var i betydligt större utsträckning sysselsatta än de som 

flyttade in. 

Drygt 15 procent av 2003 års nyanlända bosatte sig i något av de 

24 områdena för storstadssatsningen. Dessa områden omfattar knappt tre 

procent av landets befolkning totalt. Boendesegregationen antar därmed 

en allt mer etnisk karaktär. 

Hushåll med särskilda behov 

Andelen flyktinghushåll med särskilda mottagningsbehov (vård, rehabilitering 

och stödinsatser i boendet) har ökat från en fjärdedel till en 

tredjedel vilket speglar att nyanlända flyktingar kommer från områden 

och förhållanden med större andel ohälsa. Hälsoproblemen medför att 

introduktionen försenas och förutsättningarna till egen försörjning 

försämras. 

Bristen på bostäder har vidare inneburit att en tredjedel av flyktingarna 

med särskilda mottagningsbehov har fått långa väntetider på introduktionsplats 

i någon kommun. Bland vuxna som står utanför arbetslöshets och 

sjukförsäkringssystemen är två tredjedelar utrikes födda. Utrikes 

födda kvinnor har det högsta ohälsotalet av alla grupper i samhället. 

8.1 Kostnader och prestationer 

Under perioden 2002–2006 har Sverige tagit emot drygt 

70 000 flyktingar eller skyddsbehövande. Integrationsverket hade 2006 

slutit överenskommelser med 233 kommuner om introduktionsplatser 

vilket har bidragit till att nyanlända flyktingar har kunnat bosätta sig över 

hela Sverige. 

Det har med åren blivit allt svårare för kommunerna att ta emot 

nyanlända flyktingar, framför allt på grund av brist på lämpliga bostäder. 

De senaste åren har behovet av introduktionsplatser i kommunerna 

varierat mellan knappt 9 000, 2005 och drygt 27 000, 2006. 

Variationerna har två orsaker: dels skiftar antalet asylsökande mellan 

åren, dels har andelen asylsökande som har beviljats uppehållstillstånd 

under senare år minskat. År 2005 beviljades uppehållstillstånd till ca 20 

procent av de asylsökande. Under 2006 ökade dock antalet asylsökande 

samtidigt som andelen beviljade tillstånd kraftigt ökade på grund av den 

9 Integrationsverkets stencilserie 2005:04

Skr. 2006/07:102

128 

tillfälliga lagändringen i utlänningslagen (2005:716) om förnyad 

prövning av avvisnings- och utvisningsbeslut. Cirka 30 000 personer fick 

uppehållstillstånd som flyktingar, skyddsbehövande eller på grund av den 

tillfälliga lagändringen under 2006. 

Statsbidrag 

Statsbidragen för kostnaderna för flyktingmottagande består av en statlig 

grund- och schablonersättning. Grundersättning utbetalas en gång per år 

till varje kommun som har en överenskommelse om flyktingmottagning. 

Schablonersättning utbetalas för varje person, periodiserat över två år. 

De statliga schablonersättningarna skall förutom kommunernas försörjningskostnader 

även täcka kostnader för aktiva insatser under 

introduktionen, t.ex. svenskutbildning, arbetsmarknadsinsatser, tolkkostnader, 

merkostnader inom skola och barnomsorg och vissa personalkostnader. 

Utöver schablonersättningen kan kommuner och landsting ansöka om 

ersättning för kostnader för försörjningsstöd, hemtjänst och färdtjänst för 

äldre och funktionshindrade, för kostnader för mottagande av barn som 

kommer till Sverige utan vårdnadshavare samt för kostnader för varaktig 

vård. Kommunerna har dessutom möjlighet att söka ersättning för 

betydande extraordinära kostnader på grund av flyktingmottagande som 

inte täcks av de övriga ersättningar som kommunen har rätt att ansöka 

om. Integrationsverket har fram till 2005 haft ett ramanslag på 

30 miljoner kronor för detta. Kommunernas ansökningar har alltid 

överstigit tillgängliga medel. 

Sveriges Kommuner och Landsting, liksom enskilda kommuner, har 

påpekat att statsbidragen för flyktingmottagande i stort sett täcker 

invandrarnas behov av försörjning. Andra insatser som t.ex. utbildning i 

svenska språket, arbetsmarknadsåtgärder, barns introduktion till skolan 

och tolkkostnader belastar den mottagande kommunen. 

Integrationsverket har följt upp kostnaderna för flyktingar och 

skyddsbehövande fyra år efter mottagandet i kommunerna. De senaste 

tillgängliga uppgifterna rör 2001 års flyktingkontingent och visar att det 

råder obalans mellan statens bidrag och kommunernas kostnader. 

Exempelvis gick 94 procent av statsbidraget till försörjningsstöd och 

endast 6 procent kunde disponeras för aktiva insatser under flyktingarnas 

introduktion. För kommunernas del innebär det alltså att kostnaderna för 

flyktingmottagandet inte täcks inom det nuvarande statsbidragssystemet 

för flyktingmottagande. Effekterna i ordinarie system för skatteintäkter, 

utjämning och statsbidrag är dock ej belysta i uppföljningen. 

Under 2006 höjdes statsbidraget till 100 miljoner kronor som också 

kunde användas för att stimulera ett utökat mottagande i kommunerna. 

Kommunerna fick därutöver en extra ersättning på 20 000 kronor per 

person under förutsättning att de ökade antalet introduktionsplatser över 

redan avtalad nivå.

Skr. 2006/07:102

129 

Kommunernas avtal om flyktingmottagning 

Den statliga ersättningen för flyktingmottagande uppgick under perioden 

2002 – 2006 till 11,5 miljarder kronor. Under 2006 gällde förordningen 

(2006:1005) om tillfälligt stöd för flyktingmottagande vilket ledde till att 

ersättningen till kommunerna under 2006 ökade och uppgick till totalt 

3 miljarder kronor. De nyanlända flyktingarna och invandrarna som togs 

emot hade antingen på eget initiativ sökt sig till en kommun för 

bosättning eller anvisats en kommunplats genom Integrationsverket. 

Drygt 27 000 personer togs emot i landets kommuner 2006. Många av 

de kommunmottagna hade vistats länge i Sverige utan att bo på någon av 

Migrationsverkets anläggningar och därigenom skaffat sig en förankring 

i den mottagande kommunen. 

Tabell 8.1 Antal mottagna flyktingar m.m. 

Källa: Integrationsverket och Integrations- och jämställdhetsdepartementet.

År Överenskommelse 

om mottagande 

(kommuner) 

Antal mottagna 

flyktingar 

Utbetald ersättning 

till kommuner och 

landsting – mnkr 

2002 148 12 944 2 387 

2003 169 12 218 2 408 

2004 174 9 209 1 883 

2005 173 8 711 1 736 

2006 233 27 138 3 045 

Totalt 70 220 11 459

Skr. 2006/07:102

130 

Finansdepartementet 

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 april 2007 

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], 
[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], 
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Littorin,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] 

Föredragande: Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] 

Regeringen beslutar skrivelse Utvecklingen inom den kommunala 

sektorn

Denna skrivelse innehåller uppgifter om utvecklingen i kommuner 

och landsting i landet. Den inleds med en övergripande beskrivning 

av kommunsektorns ekonomi. Sedan följer redovisningar av de stora 

kommunala verksamheterna - hälso- och sjukvård, socialtjänst och 

utbildningsväsende - och hur dessa utvecklas i förhållande till de 

nationella mål som fi nns för varje verksamhet.

Beställningar:

Riksdagens tryckeriexpedition, 100 12 Stockholm

Tfn: 08-786 58 10 E-post: ordermottagningen@riksdagen.se