Regeringens proposition

2000/2001:34

Talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter

och konsumentorganisationer

Prop.

2000/2001:34

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 19 oktober 2000

Lena Hjelm-Wallén

 Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag som syftar till att genomföra ett EG-

direktiv (98/27/EG) om förbudsföreläggande för att skydda konsu-

menternas intressen. Syftet med direktivet är att stärka

konsumentskyddet inom EU vid gränsöverskridande överträdelser av

bestämmelser i vissa konsumentskyddsdirektiv. Det föreslås i huvudsak

ske genom att s.k. godkända organ (konsumentorganisationer och

offentliga organ) får väcka talan i det land där en ifrågasatt överträdelse

har sitt ursprung. Direktivet skall vara genomfört senast den 1 januari

2001.

I propositionen föreslås en lag som säkerställer att utländska

godkända organ i en EES-stat ges behörighet att företräda sitt lands

konsumentintressen i svensk domstol, i första hand

Marknadsdomstolen. Talan får riktas mot en näringsidkare i Sverige och

får avse föreläggande om förbud eller åläggande att lämna information

samt åläggande att betala särskild avgift. Innan talan väcks skall det

godkända organet först genom samråd med motparten ha gett denne

möjlighet att frivilligt upphöra med överträdelsen.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 januari 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 1

2 Lagtext 1

2.1 Förslag till lag om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer 1

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om

marknadsdomstol m.m. 1

3 Ärendet och dess beredning 1

4 Direktivet om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas

intressen 1

4.1 Inledning 1

4.2 Det huvudsakliga innehållet i direktivet 1

4.3 Konsumenters intresse 1

4.4 Överträdelser 1

4.5 De i bilagan till förbudsföreläggandedirektivet upptagna

direktiven och hur de genomförts i svensk rätt 1

4.5.1 Inledning 1

4.5.2 Direktivet om vilseledande reklam 1

4.5.3 Direktivet om konsumentkrediter 1

4.5.4 TV-direktivet 1

4.5.5 Direktivet om paketresor 1

4.5.6 Direktivet om marknadsföring av läkemedel 1

4.5.7 Direktivet om oskäliga villkor i

 konsumentavtal 1

4.5.8 Direktivet om konsumentskydd vid avtal om

tidsdelat boende 1

4.5.9 Direktiven om konsumentskydd dels i de fall

 då avtal ingås utanför fasta affärslokaler

(hemförsäljningsdirektivet), dels vid

distansavtal (distans-avtalsdirektivet) 1

4.5.10 Direktivet om konsumentköp 1

4.5.11 Direktiv om elektronisk handel 1

4.5.12 Direktiv om distansförsäljning av finansiella

tjänster 1

5 Hur EG-direktivet bör genomföras 1

5.1 Beslutande domstolar 1

5.2 Tillämplig lag m.m. 1

5.3 Sanktioner 1

5.4 Föregående samråd 1

5.5 Lagteknisk lösning 1

6 Anmälan av godkända organ 1

7 Kostnader 1

8 Ikraftträdande 1

9 Författningskommentarer 1

9.1 Förslaget till lag om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer 1

9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:417) om

marknadsdomstol m.m. 1

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 1

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser 1

Bilaga 3 Förbudsföreläggandedirektivet 1

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 1

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 1

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 oktober 2000 1

Rättsdatablad 1

1

2 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och

konsumentorganisationer,

2. lag om ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m.

3 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

3.1 Förslag till lag om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas i fråga om överträdelser av bestämmelser som

genomför de direktiv som anges i en bilaga till Europaparlamentets och

rådets direktiv 98/27/EG av den 19 maj 1998 om förbudsföreläggande

för att skydda konsumenternas intressen.

Lagen gäller dock endast sådana överträdelser av bestämmelser till

skydd för konsumenters intressen som påverkar

konsumenter i en annan stat som är ansluten till Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES-stat) än Sverige.

Godkända organs talan vid svensk domstol

2 § En myndighet eller organisation i en annan EES-stat än Sverige får

väcka talan i en svensk domstol med anledning av en överträdelse som

avses i 1 §, om den är godkänd enligt en särskild förteckning som har

upprättats av Europeiska unionen och publicerats i Europeiska gemen-

skapernas officiella tidning.

3 § Talan får avse att åtgärder skall vidtas mot någon för att denne

åsidosätter en bestämmelse som avses i 1 §. Åtgärderna får gälla

1. förbud eller ålägganden med stöd av 14 16 §§, 17 § första stycket,

18 20 §§ marknadsföringslagen (1995:450),

2. åläggande att till svenska staten betala en sådan särskild avgift som

avses i 10 kap. 5 och 6 §§ radio- och TV-lagen (1996:844), eller

3. utdömande av vite som förelagts i de fall som avses i 1.

4 § Talan får väckas endast om

1. sökanden genom samråd försökt att få motparten att upphöra med

den påstådda överträdelsen, och

2. denna inte upphört inom två veckor efter det att motparten mottagit

begäran om samråd.

Behörig domstol

5 § Talan skall väckas vid

1. Marknadsdomstolen i fråga om förbud och ålägganden som avses i

marknadsföringslagen (1995:450),

2. Länsrätten i Stockholms län i fråga om sådan särskild avgift som

avses i radio- och TV-lagen (1996:844),

3. tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken eller

Stockholms tingsrätt i fråga om utdömande av vite.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

3.2

3.3 Förslag till lag om ändring i lagen

(1970:417) om marknadsdomstol m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1970:417) om marknadsdomstol

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Marknadsdomstolen handlägger mål och ärenden enligt

1. konkurrenslagen (1993:20),

2. marknadsföringslagen (1995:450),

3. lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,

4. lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare,

5. produktsäkerhetslagen (1988:1604),

6. lagen (1994:615) om ingrip-

ande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling.

6. lagen (1994:615) om ingrip-

ande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling,

7. lagen (2000:000) om

talerätt för vissa utländska

konsument-myndigheter och

konsumentorganisationer.

Bestämmelserna i 14, 15 och 16 22 §§ tillämpas inte i mål och

ärenden enligt konkurrenslagen (1993:20) eller marknadsföringslagen

(1995:450). I mål enligt marknadsföringslagen tillämpas inte heller 13 a

§. I stället gäller vad som föreskrivits i dessa lagar.

_________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

4

5 Ärendet och dess beredning

I maj 1998 antog Europaparlamentet och Europeiska unionens råd

direktiv (98/27/EG) om förbudsföreläggande för att skydda konsu-

menternas intressen. Den svenska versionen av direktivet finns som

bilaga 1 till denna proposition.

I en promemoria utarbetad inom Finansdepartementet (Talerätt vid

gränsöverskridande överträdelser inom konsumenträtten -

genomförande av förbudsföreläggandedirektivet 98/27/EG, Ds

2000:32) behandlas frågor om genomförande av

förbudsföreläggandedirektivet. I prome-morian föreslås en ny lag om

talan om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen

över gränserna. Promemorian har remissbehandlats. Promemorians

lagförslag finns i bilaga 2. En förteckning över de remissinstanser som

har yttrat sig finns i bilaga 3. En sammanställning över remissvaren

finns tillgänglig hos Finans-departementet (dnr Fi2000/2011).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 september 2000 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 5. Regeringen har följt Lagrådets förslag i allt väsentligt.

6 Direktivet om förbudsföreläggande för att

skydda konsumenternas intressen

6.1 Inledning

Inom EU har ett flertal direktiv tagits fram i syfte att skydda konsu-

menterna, både konsumenter i det enskilda fallet och konsumenterna

som kollektiv. Det har visat sig att det inte alltid varit möjligt att få

överträdelser av bestämmelser till skada för konsumenternas kollektiva

intressen att upphöra i tid. I maj 1998 antog Europaparlamentet och

Europeiska unionens råd direktiv (98/27/EG) om förbudsföreläggande

för att skydda konsumenternas intressen. Medlemsstaterna skall ha

genomfört direktivet senast den 1 januari 2001.

Direktivets syfte är att stärka konsumentskyddet vid sådana över-

trädelser av bestämmelser som genomför vissa

konsumentskyddsdirektiv som har sitt ursprung i en medlemsstat men

sina skadliga verkningar i en annan medlemsstat.

Detta konsumentskydd kan enligt direktivet åstadkommas genom

ömsesidigt erkännande av s.k. godkända organ, vilka ges rätt att vända sig

till tillsynsorgan och domstol i det land varifrån överträdelsen har sitt

ursprung med yrkande om att den fortsatta överträdelsen omedelbart

skall stoppas. Härigenom finns goda utsikter för att tillsynsorgan

effektivt kan ingripa mot överträdelser inte bara i det egna landet utan

även i ett annat land inom EU.

Direktivet syftar till att både stärka konsumentskyddet vid gränsöver-

skridande överträdelser och den inre marknadens funktion.

6.2 Det huvudsakliga innehållet i direktivet

Artikel 1

I den första artikeln anges direktivets tillämpningsområde. Syftet

beskrivs vara att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar

till varandra när det gäller åtgärder för förbudsföreläggande till skydd

för de kollektiva konsumentintressen som omfattas av de direktiv som

anges i en förteckning som finns i en bilaga till direktivet. Med

överträdelse avses i direktivet varje handling som strider mot de direktiv

som anges i förteckningen, så som de har införlivats i medlemsstaternas

rätts-ordningar, och som skadar de kollektiva konsumentintressena.

Artikel 2

Åtgärder för förbudsföreläggande behandlas i artikel 2.

Medlemsstaterna skall utse de domstolar eller administrativa

myndigheter som skall vara behöriga att besluta vid förfaranden som

inleds av sådana godkända organ som avses i artikel 3. Förfarandena

skall innefatta förelägganden om upphörande av eller förbud mot varje

överträdelse så snart som möjligt och där det är lämpligt inom ramen

för ett förenklat förfarande. Där det är lämpligt skall åtgärder vidtas som

går ut på att offentliggöra beslutet, helt eller delvis och på sätt som

bedöms som lämpligt, eller offentliggöra ett beriktigande i syfte att

undanröja fortsatta verkningar av överträdelsen. Om näringsidkaren

underlåter att rätta sig efter beslutet inom en frist som domstolar eller

administrativa myndigheter bestämmer för att säkerställa att beslutet

följs, hänvisas till möjligheten enligt den nationella rättsordningen att

ålägga svaranden, om han är förlorande part, att till statskassan eller

annan mottagare som utses i eller enligt nationell lagstiftning betala

dagsböter eller andra böter, som föreskrivs i nationell lagstiftning.

I artikel 2.2 klargörs att direktivet inte skall påverka internationellt

privaträttsliga regler med avseende på tillämplig lag. Det leder således,

som det anges i direktivet, normalt till tillämpning av antingen lagen i

den medlemsstat där överträdelsen har sitt ursprung eller lagen i den

medlemsstat där överträdelsen får effekt.

Artikel 3

Artikel 3 innehåller bestämmelser om godkända organ. Med godkänt

organ avses varje organ eller organisation som vederbörligen inrättas i

enlighet med gällande lag i en medlemsstat och som har ett berättigat

intresse av att säkerställa att de bestämmelser som avser det kollektiva

konsumentintresset följs. Det gäller särskilt ett eller flera oberoende

offentliga organ med särskilt ansvar för att skydda de kollektiva

konsumentintressena i medlemsstater där sådana organ finns eller

organisationer vilkas syfte är att skydda sådana intressen i enlighet med

de kriterier som föreskrivs i deras nationella lag.

Artikel 4

Som framgår av artikel 4 skall varje medlemsstat, om en överträdelse

har sitt ursprung i den medlemsstaten, vidta de åtgärder som är

nödvändiga för att säkerställa följande. Varje godkänt organ från en

annan medlemsstat där de intressen som skyddas av det godkända

organet påverkas av överträdelsen skall få ansöka hos den domstol eller

den administrativa myndighet som avses i artikel 2. Därvid skall organet

visa att det finns upptaget på en förteckning över godkända organ, som

skall utarbetas av kommissionen och publiceras i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning (artikel 4.1 och 4.3). Domstolarna

eller de administrativa myndigheterna skall godta förteckningen som

bevis på det godkända organets rättskapacitet. Det skall dock inte

påverka det prövande organets rätt att granska om det syfte som uppbär

det godkända organet ger den rätt att föra talan i ett bestämt fall.

Medlemsstaterna skall enligt artikel 4.2 på begäran av sina godkända

organ meddela kommis-sionen att dessa organ är godkända för att väcka

talan enligt artikel 2. I underrättelsen skall anges dessa godkända organs

namn och syfte.

Artikel 5

I artikel 5 finns bestämmelser om föregående samråd. Medlemsstaterna

får införa eller behålla bestämmelser enligt vilka det godkända organet

som avser att ansöka om förbudsföreläggande kan inleda detta

förfarande först efter att ha försökt att få överträdelsen att upphöra

genom samråd med antingen svaranden eller både med svaranden och ett

godkänt organ i den medlemsstat där förbudsföreläggande söks. Det är

denna medlemsstat som skall avgöra, om den part som ansöker om

förbudsföreläggande måste samråda med det godkända organet. Om

överträdelsen inte upphör inom två veckor efter det att begäran om

samråd har mottagits, får den berörda parten väcka talan om

förbudsföreläggande utan ytterligare dröjsmål.

Artikel 6

Kommissionen åläggs enligt artikel 6 att lämna rapport om

tillämpningen av direktivet vart tredje år och första gången senast vid

utgången av år 2006. I sin första rapport skall kommissionen särskilt

granska direktivets tillämpningsområde dels i förhållande till skyddet

för kollektiva intressen för personer som är verksamma inom handel,

industri, hantverk eller fria yrken, dels såsom det är bestämt i de direktiv

som ingår i förteckningen i bilagan till förbudsföreläggandedirektivet.

Vidare skall rapporteras om bestämmelserna om föregående samråd har

bidragit till ett effektivt konsumentskydd.

Artikel 7

I artikel 7 anges att direktivet inte utgör hinder för medlemsstaterna att

anta eller behålla bestämmelser som är utarbetade för att tillerkänna

godkända organ och alla andra berörda mer vittgående rättigheter att

väcka talan på nationell nivå.

Bilagan till direktivet

De i bilagan till förbudsföreläggandedirektivet uppräknade direktiven till

skydd för konsumenternas intresse är

1. Direktiv 84/450/EEG (vilseledande reklam),

2. Direktiv 85/577/EEG (avtal ingångna utanför fasta affärslokaler),

3. Direktiv 87/102/EEG (konsumentkrediter),

4. Direktiv 89/552/EEG (sändningsverksamhet för television: artiklarna

10-21),

5. Direktiv 90/314/EEG (paketresor, semesterpaket och andra paket-

arrangemang),

6. Direktiv 92/28/EEG (marknadsföring av humanläkemedel),

7. Direktiv 93/13/EEG (oskäliga villkor i konsumentavtal),

8. Direktiv 94/47/EG (nyttjanderätt till fast egendom på tids-

delningsbasis),

9. Direktiv 97/7/EG (distansavtal), och

10. Direktiv 1999/44/EG (försäljning av konsumentvaror och härmed

förknippade garantier.

6.3 Konsumenters intresse

Flera av de direktiv som finns i bilagan till förbudsföreläggande-

direktivet innehåller bestämmelser som antingen rör konsumenters

individuella rättigheter (civilrättsliga rättigheter) eller deras skydd som

kollektiv (marknadsrättsliga regler). Förbudsföreläggandedirektivet

avser enbart att reglera överträdelser av bestämmelser som avser att

skydda konsumenters kollektiva intressen och det är bara för att skydda

sådant intresse som godkänt organ tillförsäkras talerätt. Det är därför

nödvändigt att försöka identifiera de bestämmelser som avser detta

skydd bland de berörda direktivens bestämmelser. De synpunkter som

presenteras här kan tjäna som vägledning.

I förbudsföreläggandedirektivets beaktandesats (2) beskrivs mycket

kortfattat vad som avses med konsumenternas kollektiva intressen. Det

anges där att "kollektiva intressen är sådana intressen som inte innefattar

kumulering av enskildas intressen, vilka enskilda har skadats genom en

överträdelse. Detta påverkar inte talan som väcks av enskilda, som har

skadats genom en överträdelse". Kommissionen har vidare till

vägledning för arbetet att identifiera de artiklar i respektive direktiv som

repre-senterar det kollektiva konsumentintresset utarbetat ett s.k.

"tekniskt dokument", som behandlar fem av de listade direktiven som

innehåller artiklar som är "blandade". Beträffande de återstående

direktiven, nämligen direktiven om vilseledande reklam, TV-reklam,

marknads-föring av läkemedel och oskäliga avtalsvillkor, anges att de

tydligt nog förutsätter möjligheter till ingripande för kollektivt syfte,

varför de utelämnats i dokumentet.

När det gäller vad som kan anses känneteckna ett kollektivt konsu-

mentintresse kan allmänt konstateras att det enbart berör eller

potentiellt kan beröra en obestämd krets av konsumenter. En dom där en

talan om förbud eller åläggande bifalls får inga rättsverkningar för någon

enskild konsument. Däremot kan en bifallen sådan talan få preventiva

effekter, dvs. förbudet syftar till att förhindra negativa effekter för

konsu-mentkollektivet i framtiden. Förbudsföreläggandedirektivet

omfattar inte sådana fall där det skyddsintresse som kränks grundar rätt

för enskilda konsumenter att väcka talan om avtalsbrott, skadestånd etc.

Det är då fråga om ett skyddsintresse med en individuell reparativ

funktion. Om det individuella rättsintresset däremot sätts åt sidan

upprepade gånger eller systematiskt kan det övergå till att bli ett

kollektivt rättsintresse. Det kan illustreras med följande exempel.

Underlåtenhet i ett enskilt fall att lämna sådan information som

föreskrivs i ett konsumentskyddsdirektiv kan medföra att en väsentlig

förutsättning för ett träffat avtal brister och kan göra det helt eller delvis

ogiltigt, för den händelse informationen hade lämnats före avtalets

ingående och detta skulle ha lett till att konsumenten inte velat ingå

avtalet. Det är då fråga om en civilrättslig ogiltighets-påföljd

(individuellt rättsintresse). Om detta slag av information som

uppenbarligen har betydelse för konsumentens vilja att ingå ett avtal

eller ej inte lämnas överhuvudtaget eller endast slumpvis, måste det

finnas möjlighet att påverka näringsidkaren så att denne lämnar sådan

information i fortsättningen. De instrument i form av förbud eller åläg-

gande som kännetecknar den kollektiva konsumenträtten kan då utnyttjas

för att åstadkomma detta.

Under alla förhållanden måste det kollektiva intresset hållas isär från

det enskilda rättsförhållandet mellan en eller flera enskilda konsumenter

och en näringsidkare. Detta är tydligt när det gäller marknadsföring.

Samma sak gäller emellertid i fråga om förbud mot oskäliga

avtalsvillkor. Om en näringsidkare förbjuds att använda ett visst

avtalsvillkor, har det förbudet enbart betydelse för näringsidkarens

framtida användning av villkoret. Vill en konsument som tidigare med

näringsidkaren har ingått ett avtal som innehåller ett sådant villkor, att

villkoret inte skall tillämpas får konsumenten föra en talan i en separat

process mot näringsidkaren under åberopande av reglerna om avtals

ogiltighet eller jämkning av avtal. Det handlar då om konsumentens

individuella rättigheter.

En dom om förbud eller åläggande har betydelse för konsumenter på

ett annat plan än det rent individuella för varje enskild konsument. Det är

fråga om ingripanden för att sanera marknaden i syfte att tillgodose

konsumenternas kollektiva intresse. Uttrycket "konsumenternas

kollektiva intresse" skall därför inte förstås så att det rör sig om en

grupp av konsumenters individuella intressen. Det är inte fråga om

grupptalan för att ta tillvara enskildas intresse. Det handlar i stället om

konsu-menternas abstrakta intresse av en marknad fri från överträdelser

av regler som har införts till skydd för konsumenterna. Det gäller t.ex.

regler som syftar till vederhäftig och tillbörlig marknadsföring.

6.4 Överträdelser

Enligt förbudsföreläggandedirektivet definieras i princip "överträdelser"

som sådana handlingar som strider mot de i bilagan upptagna direktiven,

så som (här kursiverat) de införlivats i medlemsstaternas nationella

rättsordningar, och som skadar de kollektiva konsumentintressen som

omfattas av dessa direktiv (artikel 1. 2). Definitionen bör ses i ljuset av

beaktandesats (3), vari såvitt gäller direktivets syfte att få en enligt

nationella bestämmelser olaglig verksamhet att upphöra uttalas att

verkningarna av de åtgärder som en medlemsstat vidtar för att

genomföra konsumentskyddsdirektiven, inbegriper sådana enligt

fördraget och respektive direktiv tillåtliga skyddsåtgärder som går

utöver den nivå som krävs i dessa direktiv (här kursiverat), kan

komma att motverkas om verksamheten får effekt i en annan

medlemsstat än den i vilken den har sitt ursprung.

Eftersom direktiven i princip är s.k. minimidirektiv, kan medlems-

staterna ha gått längre i konsumentskyddande riktning än vad som

föreskrivs i direktiven. Det kan antas att syftet med nämnda formu-

leringar i förbudsföreläggandedirektivet är att ge utrymme för ett åbe-

ropande av ett mer omfattande konsumentskydd vid ingripanden mot

överträdelser inom ramen för det nya systemet än vad som följer av de

listade direktiven.

Kommissionen har efter att direktivet antogs givit ut reflexioner om

räckvidden av bestämmelserna i direktivet. I denna ges stöd för den

nämnda tolkningen. Där framgår nämligen att om ett beteende strider

mot en nationell lagstiftning som ger ett förstärkt skydd jämfört med

det minimiskydd som erbjuds av direktivet faller det inom gemenskaps-

lagstiftningens tillämpningsområde. Däremot befinner man sig utanför

tillämpningsområdet för artikel 1.2, om handlingen strider mot en

nationell lagstiftning som infört ett nytt skydd för konsumenten, vilket

inte föreskrivs i gemenskapsbestämmelserna.

Ett aktuellt exempel på ett sådant fall är det i nordisk marknads-

föringslagstiftning rådande förbudet mot s.k. otillbörlig marknadsföring,

dvs. marknadsföring som har oetiska inslag utan att marknadsföringen

för den skull behöver vara vilseledande. Förbudet finns inte angivet i

direktivet om vilseledande reklam men det har införts i de nordiska

länderna med åberopande av detta direktivs minimikaraktär. Frågan är nu

om en överträdelse av ett sådant förbud är att betrakta som en över-

trädelse i förbudsföreläggandedirektivets mening. En prövning av detta

slag kan bli aktuell, om exempelvis Konsumentombudsmannen väcker

talan mot en utländsk näringsidkare vid en utländsk domstol angående

otillbörlig marknadsföring som näringsidkaren riktar mot den svenska

konsumentmarknaden.

Mot bakgrund främst av en utveckling inom EU mot synsättet att

åtminstone allvarliga övertramp i form av otillbörlig reklam, riktad t.ex.

mot utsatta grupper som barn, ungdomar och sjuka, bör motarbetas ter

det sig inte osannolikt att domstolarna kan komma att anse att otillbörlig

marknadsföring utgör överträdelse i förbudsföreläggandedirektivets

mening.

6.5 De i bilagan till förbudsföreläggandedirektivet upptagna

direktiven och hur de genomförts i svensk rätt

6.5.1 Inledning

I avsnitt 4.5.2 4.5.9 beskrivs de direktiv som fanns upptagna i bilagan

till förbudsföreläggandedirektivet när det antogs. I avsnitt 4.5.10 4.5.12

beskrivs de direktiv som har lagts till eller förväntas komma att läggas

till i bilagan. De artiklar i direktiven behandlas, vilka bedöms ge uttryck

för sådant konsumentintresse, som förbudsföreläggandedirektivet avser

att skydda. Bedömningarna görs i nära anslutning till de synpunkter som

kommissionen redovisat i sitt "tekniska dokument". De nationella

bestämmelser som avses genomföra dessa direktivbestämmelser

behandlas också.

6.5.2 Direktivet om vilseledande reklam

Genom Europaparlamentets och rådets direktiv 97/55/EG av den 6

oktober 1997 om ändring av direktiv 84/450/EEG om vilseledande

reklam så att detta omfattar jämförande reklam, benämns nu det sist-

nämnda direktivet Rådets direktiv 84/450/EEG av den 10 september

1984 om vilseledande och jämförande reklam (EGT L 290, 23.10.1997,

s. 18). Som en följd av tillägget till det ursprungliga direktivet har vissa

ändringar genomförts i marknadsföringslagen (1995:450) (prop.

1999/2000: 40, bet. 1999/2000:LU13, rskr. 1999/2000:163).

Det aktuella direktivet med det åtföljande nationella genomförandet är

utan tvekan bland de viktigaste regleringarna med gränsöverskridande

förfaranden som förbudsföreläggandedirektivet avser att fånga upp.

Regleringen är när det gäller konsumenterna som målgrupp uteslutande

avsedd att tjäna som kollektivt skydd för dem i syfte att motverka att de

luras av vilseledande reklam.

Direktivet har i svensk rätt genomförts i marknadsföringslagen.

Marknadsföringslagen tillhandahåller redan de medel som behövs för att

förbudsföreläggandedirektivet skall kunna tillämpas här i landet när det

gäller vilseledande reklam. Det finns domstol (Marknadsdomstolen i

första hand) som kan pröva en talan av ett utländskt godkänt organ. Det

finns organ som skulle kunna representera konsumentintresset i en talan

utomlands mot en utländsk marknadsförare i ett annat EU-land som

skickar ifrågasatt vilseledande reklam till Sverige med verkan här. Det

rör sig härvid antingen om Konsumentombudsmannen (KO) eller en

sammanslutning av konsumenter (eller löntagare). Det är möjligt för

domstol att utfärda sådana förbud eller ålägganden som anges i

förbudsföreläggandedirektivet samt att meddela interimistiska beslut.

6.5.3 Direktivet om konsumentkrediter

I Europaparlamentets och rådets direktiv 98/7/EG av den 16 februari

1998 om ändring av direktiv 87/102/EEG om tillnärmning av medlems-

staternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L

101, 1.4.1998, s. 17) finns en del artiklar som får anses avse det

kollektiva konsumentskyddet. Det gäller artiklarna 3 (reklam eller

erbjudanden måste innehålla uppgift om den effektiva räntan), 4 (krav på

skriftlig form för avtalet samt innehållet i det skriftliga avtalet), 6 (olika

informationskrav i samband med s.k. löpande krediter gällande bl.a. den

årliga räntan och tillämpliga avgifter), 7 (återtagande av varor som köpts

på kredit), 8 (rätt för konsumenten att säga upp krediten i förtid) och 14

(regleringens tvingande natur till skydd för konsumenten).

I konsumentkreditlagen (1992:830) finns nämnda artiklar genomförda

genom paragraferna 4 (lagens tvingande natur), 6 och 7 (marknadsföring

och information), 9 (kreditavtalet), 20 24 (betalning av skulden i förtid)

och 25 (återtaganderätt vid kreditköp). Härutöver finns en bestämmelse

om kontantinsats vid kreditköp (14 §).

Beträffande sanktioner vid överträdelser av dessa bestämmelser

hänvisas till andra lagars sanktionssystem. I fråga om underlåtenhet att

lämna information som anges i 6 och 7 §§ eller som annars är av

särskild betydelse från konsumentsynpunkt hänvisas till

marknadsföringslagens sanktionssystem (8 § konsumentkreditlagen).

Enligt 15 § skall det anses utgöra en sådan handling som avses i 14 §

marknadsföringslagen (förbud mot fortsatt marknadsföring av ett visst

slag), om en näringsidkare för sin egen eller för någon annans räkning

säljer en vara utan att iaktta vad som sägs i 14 § om kontantinsats vid

kreditköp. I 26 § anges att, om en näringsidkare använder förbehåll om

återtagande vid försäljning av en vara som med hänsyn till sin

beskaffenhet eller sitt värde eller på grund av förhållandena på

marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet, kan näringsidkaren

förbjudas att framdeles i liknande fall använda sådana förbehåll. Det

anges vidare att i fråga om förbud gäller i övrigt bestäm-melserna i lagen

om avtalsvillkor i konsumentförhållanden.

6.5.4 TV-direktivet

När det gäller Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG om

ändring av rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa

bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra

författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT

L 202, 30.7.1997, s. 60) har i förbudsföreläggandedirektivets bilaga

uttryckligen angetts att det i detta sammanhang endast handlar om

artiklarna 10 21. Artikel 21 har utgått.

I radio- och TV-lagen (1996:844) finns bestämmelser som genomför

artiklarna 10 20 i direktivet. Av artikel 10 framgår bl.a. att TV-reklam

och köp-TV skall vara lätta att känna igen och klart avskilda från

programtjänsten i övrigt. Vidare regleras i nämnda artikel samt artiklarna

11, 18, 18a, 19 och 19a omfattningen av reklam- och köp-TV-inslagen.

Dessa artiklar i direktivet har motsvarigheter i radio- och TV-lagen, dels

i 7 kap. om reklam och annan annonsering, dels i 6 kap. 4 § om

otillbörligt gynnande av kommersiella intressen. I de övriga berörda

artiklarna behandlas främst frågor om sponsring, förbud mot reklam för

tobak och sprit samt för medicinska produkter och medicinsk

behandling. Också dessa artiklar är genomförda i svensk lagstiftning.

Granskningsnämnden för Radio och TV har tillsynsansvar i fråga om

samtliga berörda regler i radio- och TV-lagen utom bestämmelserna i 7

kap. 3 § (nyhetsuppläsare), 4 § (barnreklam och programledare för

barnreklam) och 10 § (reklam för receptbelagda läkemedel och

medicinsk behandling som är tillgänglig efter ordination). Beträffande

nämnda bestämmelser är i stället KO tillsynsansvarig. Läkemedelsverket

har ett medansvar vid tillsynen av efterlevnaden av 7 kap. 10 §. Den

slutliga prövningen av överträdelser görs av Marknadsdomstolen med

stöd av bestämmelsen i 10 kap. 7 § radio- och TV-lagen, enligt vilken en

handling som strider mot 7 kap. 3, 4 och 10 §§ nämnda lag skall vid

tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ marknadsföringslagen anses vara

otillbörlig mot konsumenter.

Vad gäller frågan om ingripandemöjligheter för Granskningsnämnden

för Radio och TV som syftar till att säkerställa förbud mot fortsatt

reklam i strid mot de radiorättsliga bestämmelserna i 7 kap. radio- och

TV-lagen kan ingripandet ske endast i form av utverkande hos

förvaltningsdomstol (Länsrätten i Stockholms län) av en särskild avgift

att betalas av den som begår överträdelsen. Däremot saknar nämnden

laglig möjlighet att förelägga näringsidkaren vid vite att omedelbart

upphöra med över-trädelsen eller att förbjuda denne att upprepa

överträdelsen i framtiden.

6.5.5 Direktivet om paketresor

Rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor,

semesterpaket och andra paketarrangemang (EGT L 158, 23.6.1990, s.

59) är genomfört genom lagen (1992:1672) om paketresor samt genom

ändringar i resegarantilagen (1972:204). Bestämmelser till skydd för

konsumenterna i detta direktiv synes vara artiklarna 3 (beskrivning och

information i broschyr etc.), 4 punkterna 1, 2 och 4 (olika

informationskrav innan avtal ingås, utformningen av avtal och avtals-

villkor samt prisfrågor) samt 7 (säkerhet för återbetalning av erlagda

belopp och för hemtransport av konsumenten vid företagets obestånd).

Beträffande kraven i artiklarna 3 och 4 finns motsvarigheter i 5 8 §§

paketreselagen. Konsumentverket är tillsynsmyndighet. Lagens bestäm-

melser kompletteras med regler i Konsumentverkets föreskrifter och

allmänna råd om paketresor (KOVFS 1993:3). Vid brister i

informationen gäller marknadsföringslagens bestämmelser (7 § tredje

stycket paketreselagen). Med resegarantilagen (1972:204) genomförs

artikel 7 i direktivet. Kammarkollegiet är tillsynsmyndighet enligt den

lagen. Ärende om ianspråktagande av säkerhet prövas av Resegaranti-

nämnden.

6.5.6 Direktivet om marknadsföring av läkemedel

Rådets direktiv 92/28/EEG av den 31 mars 1992 om marknadsföring av

humanläkemedel (EGT L 113, 30.4.1992, s. 13) är genomfört genom

flera författningar. Det finns bestämmelser dels i marknadsföringslagen

(i fråga om tillämpning generellt sett), dels i radio- och TV-lagen (med

dess särbestämmelse som ovan redovisas i avsnittet 4.5.4 om TV-

direktivet). Vidare finns det i läkemedelslagen (1992:859) en särskild

bestämmelse som rör marknadsföring av läkemedel. Enligt 21 § andra

stycket skall information som utgör ett led i marknadsföringen av ett

läkemedel vara aktuell, saklig och balanserad. Den får inte vara

vilseledande.

Direktivet innehåller i övrigt bestämmelser om reklam som riktas

dels till allmänheten, dels till personer som är verksamma inom hälso-

och sjukvård. Motsvarande bestämmelser finns i de av

Läkemedelsindustriföreningen (LIF) fastställda "Regler för

läkemedelsinformation mm".

Konsumentverket/KO har tillsyn beträffande vilseledande eller eljest

otillbörlig marknadsföring av läkemedel som sker i strid mot marknads-

föringslagen eller radio- och TV-lagen. Läkemedelsverket har enligt 23

och 24 §§ läkemedelslagen det allmänna tillsynsansvaret avseende

nämnda lag. Det innefattar därför en tillsyn även över efterlevnaden av

den särskilda bestämmelsen om information och marknadsföring i 21 §.

Läkemedelsverket har också utnyttjat sin ställning som tillsynsansvarig

enligt läkemedelslagen genom att bl.a. i ett beslut från december 1999

förelägga ett i Sverige stationerat läkemedelsföretag vid vite att

omedelbart upphöra med viss marknadsföring. Beslut som Läkemedels-

verket i ett enskilt fall meddelar enligt läkemedelslagen kan överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Så har också skett i det nämnda fallet.

I det praktiska arbetet med marknadsbevakning och prövning av

överträdelser fungerar också Läkemedelsindustrins informations-

granskningsman (IGM) och Nämnden för Bedömning av Läkemedels-

information (NBL).

6.5.7 Direktivet om oskäliga villkor i konsumentavtal

Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i

konsumentavtal (EGT L 95, 21.4.1993, s. 29) är begränsat till att avse

konsumentavtal och avtalsvillkor som inte har varit föremål för

individuell förhandling. Direktivet, som innehåller såväl civilrättsliga

som marknadsrättsliga regler, har följande bestämmelser av intresse. I

artikel 2 lämnas bl.a. en definition av vad som kännetecknar "oskäliga

villkor". En precisering av i vilka fall ett sådant avtalsvillkor som

direktivet omfattar skall anses oskäligt lämnas i artikel 3.1 medan en

precisering av när ett avtalsvillkor anses inte ha varit föremål för

individuell förhandling görs i artikel 3.2. I artikel 3.3 görs en hänvisning

till en bilaga med en vägledande, icke uttömmande lista över

kontraktsvillkor som kan betecknas som oskäliga. En regel om vilka

omständigheter som skall beaktas vid bedömning av om ett avtalsvillkor

är oskäligt finns i artikel 4.1. I artikel 4.2 finns ett undantag från denna

regel för vissa centrala delar av avtalet. En föreskrift om utformningen

av skriftliga villkor samt en regel om hur ett villkor skall tolkas vid

tveksamhet om dess innebörd finns i artikel 5. Vidare finns en regel om

påföljd av att ett avtalsvillkor är oskäligt (artikel 6.1) och en

bestämmelse om att de nationella rättsordningarna skall innehålla

verksamma medel för att bringa oskäliga villkor till upphörande (artikel

7.1) samt föreskrifter om hur reglerna härom skall vara utformade, bl.a.

om vem som skall kunna ta initiativ och mot vilka ett förbud eller dylikt

skall kunna riktas (artikel 7.2 och 7.3).

Direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (1994:1512) om

avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Lagen är uppdelad på marknads-

rättsliga och civilrättsliga bestämmelser. De förstnämnda

bestämmelserna (3 9 §§) innebär i huvudsak att Marknadsdomstolen får

förbjuda vid vite en näringsidkare att i framtiden i liknande fall använda

samma eller väsentligen samma villkor som bedömts vara oskäligt, om

förbudet är påkallat från allmän synpunkt eller annars ligger i bl.a.

konsumenternas intresse. Talan hos domstolen förs av KO eller, om KO

för ett visst fall beslutar att inte väcka talan, av en sammanslutning av

bl.a. konsumenter. Marknadsdomstolen kan meddela ett interimistiskt

beslut.

Förbudsföreläggandedirektivet kan utan problem komma till använd-

ning vid överträdelser av bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor i

konsumentförhållanden.

6.5.8 Direktivet om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat

boende

Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26 oktober

1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om

nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis (EGT L 280,

29.10.1994, s. 83) har genomförts i Sverige genom lagen (1997:218)

om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende. De bestämmelser i

direktivet som rör konsumenters kollektiva intresse torde finnas i

artiklarna 3, 4 och 6 samt i en bilaga till direktivet. Bestämmelserna

avser krav på skriftlig information rörande en hel del aspekter i

anslutning till köpet av nyttjanderätten, såsom bl.a. information om

rätten att ångra köpet. Vidare föreskrivs att alla de punkter varom

information skall finnas tillgänglig i skriftlig form också skall utgöra en

integrerad del av avtalet. Medlemsstaterna skall också i sin lagstiftning

föreskriva förbud mot förskottsbetalningar av köparen före utgången av

den tidsfrist under vilken han kan utöva sin rätt att frånträda avtalet.

I den svenska lagen finns informationskrav som motsvarar direktivets i

4 och 5 §§. Enligt 6 § skall marknadsföringslagen tillämpas i fråga om

underlåtelse att lämna information enligt 4 och 5 §§.

Bestämmelser om avtalet och vad det skall innehålla finns i 7 och 8

§§.

6.5.9 Direktiven om konsumentskydd dels i de fall då avtal

ingås utanför fasta affärslokaler

(hemförsäljningsdirektivet), dels vid distansavtal

(distans-avtalsdirektivet)

Rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda

konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L

372, 31.12.1985, s. 31) har tidigare genomförts i svensk rätt genom

hemförsäljningslagen (1981:1361). Direktivet och lagen behandlas i

anslutning till vad som följer av distansavtalsdirektivet och dess

genomförande i svensk lag.

Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG om konsumentskydd

vid distansavtal (EGT L 144, 4.6.1997, s. 19) är genomfört i svensk rätt

genom en ny lag, nämligen lagen (2000:274) om konsumentskydd vid

distansavtal och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen).

Som framgår av lagens rubrik har hemförsäljningslagens regler

inarbetats i den nya lagen.

Båda direktiven innehåller regler om krav på information. Hem-

försäljningsdirektivet har i artikel 4 regler om informationskrav i

skriftlig form som i första hand avser rätten att ångra köpet. Artikel 4

motsvarades tidigare av 4 § hemförsäljningslagen. Den paragrafens

första och tredje stycken har med visst tillägg fått sin motsvarighet i 11

§ i den nya lagen.

Distansavtalsdirektivet innehåller också regler om krav på information

(artiklarna 4 och 5). Artikel 4 innehåller bestämmelser om en närings-

idkares skyldighet att lämna förhandsinformation till en konsument.

Konsumenten skall i god tid innan ett avtal sluts få information om bl.a.

näringsidkarens identitet, eventuell ångerrätt och varans eller tjänstens

väsentliga egenskaper. Konsumenten skall också informeras om priset,

inklusive skatter och avgifter, och eventuella leveranskostnader. I den

nya distansavtalslagen finns bestämmelser som gäller information vid

marknadsföring som syftar till distansavtal (9 §). Bestämmelserna utgör

därmed ett komplement till och preciseringar av andra marknadsrättsliga

bestämmelser och då framför allt till de bestämmelser som finns i

marknadsföringslagen om otillbörlig marknadsföring och

reklamidentifi-ering.

Enligt reglerna i artikel 5 skall konsumenten på ett tidigt stadium i

samband med att avtalet fullgörs och, såvitt avser varor som inte är

avsedda att levereras till tredje man, senast vid leveranstillfället få en

bekräftelse med viss del av förhandsinformationen. Enligt

bestämmelsen skall informationen lämnas skriftligen eller i annan

varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Under alla

omständigheter måste enligt artikel 5 andra stycket viss information

lämnas, nämligen sådan som avser villkoren och förfarandet för att

utnyttja ångerrätten, den geografiska adress till leverantörens företag

som konsumenten kan vända sig till för reklamation, service efter köpet

och om existerande garantier samt villkoren för att säga upp avtalet när

dess varaktighet är obestämd eller längre än ett år. I den nya

distansavtalslagen finns bestämmelser i 10 § som genomför direktivets

nu beskrivna regler.

Om en näringsidkare inte ger information i enlighet med 9 11 §§ i

den nya lagen, skall enligt 12 § nämnda lag marknadsföringslagen

tillämpas. Information enligt 9 11 §§ skall därvid anses vara sådan

information av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4

§ andra stycket marknadsföringslagen.

6.5.10 Direktivet om konsumentköp

Av Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG av den 25 maj

1999 om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och

härmed förknippade garantier (EGT L 171, 7.7.1999, s. 12) framgår att

bilagan till förbudsföreläggandedirektivet skall kompletteras med det

nya direktivet (artikel 10). Aktuella direktivbestämmelser som avser det

kollektiva konsumentintresset torde endast vara de som finns i artikel 6

och som handlar om kommersiella garantier. Enligt denna artikel skall

det i garantin anges att konsumenten har vissa rättigheter enligt lag,

enligt tillämplig nationell lagstiftning om försäljning av

konsumentvaror, samt klargöras att dessa rättigheter inte påverkas av

garantin. Vidare skall det i garantin förklaras på vanligt begripligt språk

vad garantin innehåller och vilka huvudsakliga uppgifter som är

nödvändiga för att framställa anspråk enligt garantin, särskilt dennas

varaktighet och territoriella omfattning samt garantigivarens namn och

adress.

Direktivet skall vara genomfört senast den 1 januari 2002.

Det återstår att senare ta ställning till om konsumentköplagen behöver

kompletteras med marknadsrättsliga bestämmelser till följd av det nya

direktivet.

6.5.11 Direktiv om elektronisk handel

Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000

om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt

elektronisk handel, på den inre marknaden (direktiv om elektronisk

handel) antogs i juni 2000 (EGT L 178 17.7.2000 s. 1).

Direktivet syftar till att åstadkomma en gemenskapsintegration på hög

nivå inom det rättsliga området för att man skall få till stånd ett område

utan inre gränser för informationssamhällets tjänster när det gäller

information, marknadskommunikation och handel som sker via

elektroniska media. Vad som skall utgöra informationssamhällets

tjänster ges en mycket vid tolkning.

Direktivet innehåller allmänna informationskrav som avser bl.a.

tjänsteleverantörens namn, geografiska adress och e-postadress. Beträf-

fande marknadskommunikation föreskrivs att denna skall vara klart

identifierbar som sådan, att den fysiska eller juridiska person för vars

räkning marknadskommunikationen utförs också skall vara klart

identifierbar samt att säljfrämjande erbjudanden när sådana är tillåtna av

den medlemsstat i vilken tjänsteleverantören är etablerad, såsom

rabatter, premier och gåvor, skall vara klart identifierbara som sådana

och villkoren för att utnyttja dem lätt tillgängliga och klart och

otvetydigt presenterade. Vidare skall tävlingar och säljfrämjande spel,

när sådana är tillåtna av den medlemsstat i vilken tjänsteleverantören är

etablerad, vara klart identifierbara som sådana och villkoren för

deltagande i dem skall vara lätt tillgängliga och framställas klart och

otvetydigt. Vad gäller s.k. obeställd marknadskommunikation anges att

de medlemsstater som tillåter sådan kommunikation via elektronisk post

skall i sin lagstiftning föreskriva att sådan kommunikation från en

tjänsteleverantör på deras territorium skall vara klart och otvetydigt

identifierbar som sådan, så snart som användaren tar emot den.

Medlemsstaterna skall också vidta åtgärder för att säkerställa att

tjänsteleverantörer som sänder icke begärd marknadskommunikation via

elektronisk post regelbundet konsulterar och respekterar register där

fysiska personer som inte önskar erhålla sådan marknadskommunikation

kan registrera sig.

När det gäller avtal på elektronisk väg finns enligt direktivets krav på

vissa uppgifter som skall tillhandahållas, bl.a. kravet på att tjänste-

leverantören på ett klart, begripligt och otvetydigt sätt innan avtal kan

ingås informerar om de olika efterföljande elektronisktekniska åtgärder

som måste vidtas för träffandet av avtalet samt sätten att korrigera

handhavandefel.

6.5.12 Direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster

Det finns ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om

distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter som nu

behandlas i en rådsarbetsgrupp. Om och när detta direktiv antas, kommer

det att läggas till som en ny punkt i bilagan till förbudsföreläg-

gandedirektivet.

7 Hur EG-direktivet bör genomföras

7.1 Beslutande domstolar

Regeringens förslag: Talan i Sverige skall få väckas av ett s.k. godkänt

organ (myndighet eller konsumentorganisation) i ett land inom EES-

området för att ta till vara konsumentintressen i det landet. Talan skall få

föras vid den domstol som varit behörig om talan endast avsett svenska

förhållanden.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i fråga om

beslutande organ har tillstyrkt att talan skall väckas vid domstol och inte

hos myndighet.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 2.1 i förbuds-

föreläggandedirektivet skall medlemsstaterna utse de av sina domstolar

eller administrativa myndigheter som skall vara behöriga att på talan av

ett s.k. godkänt organ besluta om åtgärder med anledning av sådana

överträdelser av bestämmelser till skydd för konsumenter som har sitt

ursprung inom landet.

Kommissionen skall låta publicera en lista på de godkända organ som

anmälts till kommissionen i Europeiska gemenskapernas officiella

tidning. Ett organ är godkänt om det är ett organ eller organisation som

vederbörligen inrättas i enlighet med lagen i en medlemsstat och som

har ett berättigat intresse av att säkerställa att de bestämmelser som

avses i artikel 1 följs, antingen de är offentliga organ eller

organisationer vilkas syfte är att skydda konsumentintressen.

Enligt svensk rätt främst marknadsföringslagen prövas talan

gällande överträdelser av flertalet av de i bilagan upptagna direktiven av

Marknadsdomstolen på talan av Konsumentombudsmannen. Det gäller

således redan nu att överträdelser prövas av domstol. Men det

förekommer också att förvaltningsmyndigheter prövar nu aktuella

frågor. Konsumentombudsmannen har möjlighet att själv utfärda

förbuds- och informationsförelägganden. Det förutsätter dock dels att

det skall röra sig om fall som inte är av större vikt, dels att

näringsidkaren godkänner föreläggandet omedelbart eller inom en viss

tid (21 § marknadsföringslagen).

Behandling av en överträdelse med ursprung här och med verkningar i

ett annat land torde knappast kunna betraktas som ett fall av mindre vikt.

Det ligger därför i linje med nuvarande ordning att endast göra domstol

behörig att pröva en talan från utlandet. Dessutom ligger det nära till

hands att Konsumentombudsmannen kan ses som ett godkänt organ som

för Sveriges del skall få föra en motsvarande talan i ett annat land. Det är

mindre lämpligt att samma organ kan vara både godkänt organ och

dömande instans.

Beträffande överträdelser av läkemedelslagen samt radio- och TV-

lagen är det också hos domstol som det slutliga ställningstagandet till en

överträdelse kan träffas. Visserligen har Läkemedelsverket möjlighet att

självt utfärda förbudsförelägganden vid vite med stöd av bestämmelser i

läkemedelslagen. Det förefaller dock som nyss anförts inte vara

lämpligt att en myndighet är dömande instans, även om den bara är första

instans med överklagandemöjlighet. Härtill kommer att

Läkemedelsverket kan komma att uppträda som ett s.k. godkänt organ,

vilken skall kunna fungera som förmedlande länk och kontaktorgan vis-

à-vis det utländska organ som för talan här i landet. Det talar i stället för

att myndigheten i sådana här fall är den som endast bistår det utländska

organet vid dennes talan hos svensk domstol.

På anförda skäl bör genomgående den lösningen väljas som innebär att

det är domstol och inte myndighet som handlägger detta slag av över-

trädelser.

7.2

7.3 Tillämplig lag m.m.

Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om vilket lands

materiella regler om konsumentskyddet som skall tillämpas införs inte.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Juridiska fakulteten vid Stockholms

Universitet anför att det i rådande läge, där rättsläget är osäkert, torde

vara lämpligast att lämna dessa komplicerade frågor om lagval till

rättstillämpningen, särskilt som man får räkna med att det kommer fram

ytterligare domar i EG-domstolen som berör saken. Sveriges

Reklamförbund anser också att det bör ankomma på domstolen att

avgöra vilket lands lag som skall tillämpas. Förbundet tillägger, att det i

de fall en medlemsstat har gått längre än direktivets minimikrav, kan vara

lämpligt att tillämpa de materiella regler som gäller i det land där

maknadsföringsåtgärden har effekt. Sveriges Advokatsamfund anser att

frågorna behöver belysas ytterligare. Samfundet anför vidare att det inte

är bra ur närings-livsperspektiv med osäkerhet. Sveriges

Industriförbund anser att man måste söka en renodlad lagvalsprincip.

Förbundet menar att sändarlands-principen (ursprungslandsprincipen)

bör vara huvudregel. Annonsör-föreningen efterlyser harmonisering av

sändarlandsprincipen och Svenska Postorderföreningen anser att

tillämpning av sändarlandets lag skall lagfästas. Swedish Direct

Marketing Association (Swedma) anser att det antingen är sändarlandets

eller effektlandets lag som skall tillämpas och att någon växling

däremellan inte skall kunna ske. Svenska Bank-föreningen framför att

sändarlandsprincipen gäller för marknadsföring per Internet enligt e-

handelsdirektivet.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 2.2 i förbuds-

föreläggandedirektivet skall direktivet inte påverka internationellt

privaträttsliga regler med avseende på tillämplig lag. Det leder således,

enligt vad som anges i artikeln, normalt till tillämpning av antingen lagen

i den medlemsstat där överträdelsen har sitt ursprung eller lagen i den

medlemsstat där överträdelsen får effekt.

Formuleringen av artikeln är så allmän och utan styrande effekt att den

knappast medför några förpliktelser för medlemsstaterna. Det är uppen-

bart att man med enbart bestämmelsen som grund inte kan träffa något

bestämt val mellan ursprungslandets lag som här också är domstols-

landets lag och effektlandets lag när det gäller tillämplig kollektiv

konsumenträtt. Det styrks bl.a. också av att tillämpningen av något av de

angivna alternativen anges kunna ske "normalt", vilket närmast tyder på

att även ett tredje lands lag undantagsvis kan komma till användning. Det

framgår dock inte vilket lands lag det i så fall kan tänkas röra sig om.

Lagval vid marknadsrätt av processrättslig karaktär

Sverige och övriga medlemsstater har i princip fria händer när det gäller

att bestämma vilket lands marknadsrätt som skall tillämpas vid

gränsöverskridande marknadsföring och tillhandahållande av information

m.m. Det gäller i första hand den materiella rätten. Vissa delar av

marknadsrätten har övervägande processrättslig karaktär, såsom

exempelvis möjligheterna att förelägga och att döma ut vite. Dylika

processuella spörsmål, vilka i och för sig kan vara svåra att avgränsa från

den materiella marknadsrätten, prövas i princip enligt domstolslandets

egen lag. Visst stöd för denna uppfattning kan också hämtas från den

närmast processrättsliga regeln i artikel 2.1 (c) i direktivet, som

innehåller regler om sanktioner. Påföljderna skall kunna beslutas av

domstolen i domstolslandet, "i den mån rättsordningen i den berörda

medlemsstaten tillåter" det.

I linje med denna bestämmelse i direktivet och rådande synsätt att

bestämmelser av övervägande processrättslig natur prövas enligt

domstolslandets egen lag bör det inte råda någon tvekan om att svensk

domstol har att tillämpa endast svenska bestämmelser om vitesförbud

och andra sanktioner.

Materiell marknadsrätt på den svenska marknaden

Internationellt sett råder det ingen enighet i frågan om det i frånvaro av

någon i direktiv fastslagen lagvalsprincip är ursprungslandets eller

effektlandets materiella marknadsrätt som bör fälla utslaget vid gräns-

överskridande överträdelser av denna rätt. Den svenska internationella

marknadsrätten bygger på principen att det är effektlandets lagregler

som gäller när överträdelsen får sin verkan på den svenska marknaden.

Samma synsätt torde råda i övriga nordiska länder och delas också av

flera andra medlemsstater inom EU. Lagvalsprincipen är för svensk del

inte lagfäst men anses ha fast hävd genom bl.a. uttalanden i

propositioner (jfr prop. 1970:57 s. 92 93 och prop. 1990/91:149 s.

114 115) och i Marknadsdomstolens praxis. I först nämnda proposition

som låg till grund för 1973 års marknadsföringslag och dess

generalklausul, uttalade departementschefen att "avgörande för om

generalklausulen skall tillämpas på en viss åtgärd bör därför vara om

åtgärden är inriktad på svensk publik. Var åtgärden har företagits är i

princip utan betydelse. Generalklausulen bör sålunda kunna tillämpas

exempelvis i fråga om reklammaterial som har producerats i utlandet

och därifrån distribuerats till mottagare i Sverige. Detta bör gälla vare

sig reklamen är särskilt inriktad på Sverige eller vänder sig till en

internationell publik, däribland den svenska".

Enligt Marknadsdomstolens avgörande MD 1973:11 bedömdes den

svenska avtalsvillkorslagstiftningen vara tillämplig beträffande ett danskt

företag i Köpenhamn, eftersom "det aktuella avtalsvillkoret har använts

vid marknadsföring i Sverige, inriktad på svensk publik". I ett annat

avgörande, MD 1989:6, konstaterade Marknadsdomstolen beträffande

dåvarande alkohol- och tobaksreklamlagarnas tillämpningsområde (jfr

departementschefens uttalanden i prop. 1977/78:178 s. 48 och 53 f.) att

"syftet med lagstiftningen är att sörja för att vissa normer iakttas på den

svenska marknaden. Avgörande för om lagreglerna skall tillämpas på en

viss åtgärd är om åtgärden är inriktad på en svensk publik och den

svenska marknaden". Ett liknande resonemang finns i Marknads-

domstolens dom MD 2000:8. Av Marknadsdomstolens beslut MD

1998:17 framgår vidare att marknadsföringslagen kan tillämpas mot en

annonsör för vilseledande eller på annat sätt otillbörlig TV-reklam som

sänds via satellitkanal från ett annat medlemsland till den svenska

marknaden. Förbudet i svensk rätt mot reklam som riktas mot barn

kunde däremot inte upprätthållas eftersom det i TV-direktivet finns

särskilda bestämmelser om reklam till barn.

Svensk marknadsrätts tillämpning i rummet

Normalt är svenska marknadsrättsliga lagar inte uttryckligen begränsade

i rummet till att gälla enbart i Sverige. Det beror sannolikt på att det

betraktats som självklart att exempelvis marknadsföringslagen gäller

endast inom landet, varför något förtydligande i lagtexten i detta

avseende inte har ansetts nödvändigt. I förarbetena till den äldre

marknadsföringslagen uttalades också att huvudsyftet med general-

klausulen om otillbörlig marknadsföring i lagen var att sörja för att vissa

normer iakttas inom reklam och marknadsföring "på den svenska

marknaden" (prop.1970:57 s. 93).

Frågan om marknadsföringslagen har en räckvidd utanför Sverige

diskuterades i samband med 1991 års radiorättsliga lagstiftning (prop.

1990/91:149 s. 114 f.). Departementschefen slog fast att man av de

nyssnämnda förarbetsuttalandena till den äldre marknadsföringslagen

kunde dra en alldeles bestämd slutsats: generalklausulen i den dåvarande

marknadsföringslagen var inte tillämplig på TV-reklam som inte kan tas

emot i Sverige utan bara av TV-publiken i andra länder.

För att genomföra en nödvändig EES-anpassning av marknadsförings-

lagen i ljuset av bl.a. TV-direktivets krav föreslogs av Marknads-

föringsutredningen att marknadsföringslagen skulle kompletteras med

en ny bestämmelse av innebörd att lagen skulle tillämpas även på sådana

televisionssändningar över satellit som kan tas emot endast i något annat

land som är bundet av EES-avtalet (SOU 1992:49 s. 76 f.). Förslaget

följdes genom en komplettering av lagen. En motsvarande bestämmelse

finns i gällande marknadsföringslag (2 § andra stycket).

Frågan är nu om det till följd av förbudsföreläggandedirektivet och det

motsvarande nationella genomförandet av detta kan anses erforderligt att

göra ett motsvarande klargörande som infördes i marknadsförings-

lagstiftningen på grund av en EES-anpassning i svensk rätt av TV-

direktivets bestämmelser. Det kan till en början konstateras att ett

sådant klargörande inte bör övervägas enbart beträffande

marknadsföringslagen utan måste också omfatta de andra lagar som är

aktuella i sammanhanget.

Den föreslagna ramlagen behandlar det särskilda förfarandet vid

gränsöverskridande överträdelser och berör överhuvudtaget inte de

svenska lagarnas territoriella räckvidd.

Det ter sig också problematiskt att överblicka de konsekvenser som

kan inträffa, om man i de berörda lagarna ger sig in på att klargöra att

respektive lag gäller både i Sverige och utomlands.

Med hänsyn till det anförda synes övervägande skäl tala för att det i

lagstiftningen inte bör anges något om den respektive lagens tillämp-

lighet i rummet. Det får i stället förutsättas att domstolarna i ljuset av

ramlagens speciella karaktär och syften kommer att tillämpa den

nationella lagen extraterritoriellt när domstolen efter sitt val av

tillämplig lag kommit fram till att lagen skall tillämpas beträffande

sådana överträdelser av den som uteslutande ägt rum i något eller några

andra av medlemsstaterna i Europeiska unionen.

Skäl för att inte lagfästa lagval

Ovanstående praxis har gällt huruvida svensk marknadsrättslig lag skall

tillämpas av svensk domstol på åtgärder som har effekt på den svenska

marknaden. Hur bör det förhålla sig om det utländska organet som för

talan här i Sverige hävdar att den svenska domstolen skall tillämpa lagen

i det land där åtgärder som har sitt ursprung i Sverige får sin effekt?

Finns det några bärande skäl för att man i svenska domstolar skall döma

efter främmande rätt i dessa fall? Skall den princip som hävdas för den

svenska marknaden vara giltig om det rör sig om ett annat lands

marknad?

Som en följd av att direktiv förutsätts leda till en harmonisering av

medlemsstaternas lagar på ungefär samma nivå kan det med ett

teoretiskt synsätt hävdas att det konsumentskydd som kommer till

uttryck i de listade direktiven bör vara av samma styrka, vilket skulle

kunna leda till bedömningen att det inte torde spela någon större roll

vilket lands lag som tillämpas. I praktiken kan det dock finnas inte

oväsentliga skillnader mellan själva lagarna i de olika länderna. Det kan

även föreligga skillnader i fråga om lagtillämpningen, trots att lagarna

kan synas identiska. Om effektlandets aktuella regler ger ett starkare

konsument-skydd än det som kommer till uttryck i det berörda

minimidirektivet och domstolslandet saknar motsvarande regler, blir

ställningstagandet beträf-fande tillämplig lag under alla förhållanden

betydelsefullt. Effektlandets godkända organ torde då komma att grunda

sin talan på det landets lagstiftning och försöka övertyga domstolen att

det är denna lagstiftning som skall tillämpas. En tillämpning av

effektlandets lag medför att det finns förutsättning för att alla aktörer på

den marknaden behandlas lika. Därigenom kan också lokala traditioner

och värderingar beaktas på den marknad som de konsumenter åtgärderna

riktar sig mot finns.

Till stöd för tillämpning av svensk rätt kan åberopas process-

ekonomiska skäl. Såsom Sveriges Reklamförbund anför förlorar detta

skäl i styrka genom att domstolen även vid tillämpning av svensk rätt

torde behöva orientera sig om lagen i det land där marknadsföringen har

sin effekt.

Flera remissinstanser påpekar vikten av rättssäkerhet. Naturligtvis

vore det tillfredsställande för den svenske näringsidkaren att kunna

förlita sig på att svensk rätt, som får antas vara mer bekant än främmande

rätt, kommer att tillämpas på marknadsföringen. Häremot kan ställas

konsu-menternas intresse av att kunna förlita sig på att samma regler

gäller inom samma marknad oavsett var aktiviteten har sitt ursprung.

Från konkurrenssynpunkt kan det också ligga i näringsidkarens intresse

att marknadsföringsåtgärder som riktar sig till en viss marknad

behandlas på samma sätt och inte enligt olika rättsordningar. Det kan

exempelvis inte ligga i svenska företags intressen att en jämförelsevis

långtgående svensk lagstiftning skall hindra dem från att i ett annat land

vidta marknadsföringsåtgärder som är tillåtna för inhemska företag.

Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG om vissa

rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt

elektronisk handel, på den inre marknaden (direktivet om elektronisk

handel) har nyligen antagits och skall genomföras i svensk rätt.

Direktivet föreskriver som huvudregel en tillämpning av

ursprungslandets (sändarlandets) lag för informationssamhällets

tjänster. I Regeringskansliet bereds ett förslag till den reglering som

behövs för genomförandet.

Det är svårt att nu överblicka och ge generella riktlinjer för i vilka

situationer ursprungslandsprincipen respektive effektlandsprincipen bör

tillämpas på lagvalet. Rättsläget är således såsom Juridiska fakulteten

vid Stockholms universitet också påpekar osäkert. Det kan förväntas

att EG-domstolen kommer att ge vägledning i fråga om vilken lagvals-

princip som skall tillämpas. Det bör ankomma på den nationella

domstolen att avgöra vilket lands lag som skall tillämpas. Det föreslås

därför att det när det gäller den materiella rätten inte nu skall slås fast

något lagval i lagen.

Svensk domstols internationella behörighet

Lagrådet har i sitt yttrande pekat på att bestämmelsen i 1 § andra stycket

1 i det till Lagrådet remitterade lagförslaget i realiteten är en

bestämmelse om internationell jurisdiktion. Mot den bakgrunden anser

Lagrådet att bestämmelsen inte kan godtas om Bryssel- och Lugano-

konventionerna är tillämpliga på behörighetsfrågan. I detta avseende

delar regeringen Lagrådets uppfattning.

När det gäller frågan om den aktuella lagen faller utanför privaträttens

område anser regeringen liksom Lagrådet att gränsen mellan privaträtt

och offentlig rätt är obestämd, inte minst när det gäller vissa delar av

konsumenträtten. Begreppet privaträtt kan enligt ett svenskt hävdvunnet

synsätt anses utesluta marknadsrätten. Frågan kan dock inte besvaras

med utgångspunkt i det svenska synsättet. Begreppet privaträttens

område , som i den engelska språkversionen betecknas civil and

commercial matters , skall tolkas autonomt och ges en självständig, av

nationell rätt oberoende och för samtliga konventionsstater gemensam

tolkning. Det är inte självklart hur EG-domstolen skulle klassificera

marknadsrätten. Detta gäller särskilt mot bakgrund av att talerätt i

marknadsrättsliga frågor tillkommer inte bara offentligrättsliga subjekt

utan även privata sådana. EG-domstolen har i tidigare avgöranden när det

gäller tolkningen av Brysselkonventionen och begreppet privaträtt haft

att bedöma om käranden är en offentlig myndighet och om myndigheten

utövar offentligrättsliga befogenheter. Dessa avgöranden ger inget svar

på hur man skall se på frågor där talan i samma syfte kan föras både av en

offentlig myndighet och en privat organisation. Hur EG-domstolen

skulle tolka begreppet i den situationen är inte möjligt att förutsäga.

Med detta synsätt anser regeringen till skillnad från vad som

föreslogs i lagrådsremissen att det i lagen inte bör införas någon

bestämmelse om svensk domstols internationella behörighet.

7.4 Sanktioner

Regeringens förslag: Det godkända organet får ansöka om förbud

och åläggande vid vite enligt marknadsföringslagen eller särskild avgift

enligt radio- och TV-lagen.

Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att ansökan också

skulle få avse marknadsstörningsavgift.

Remissinstanserna: Annonsörföreningen, Sveriges

Industriförbund och Sveriges Reklamförbund framför att

marknadsstörningsavgift eller särskild avgift enligt radio- och TV-lagen

inte bör komma i fråga. Industriförbundet och Reklamförbundet anser

att man i stället för att ålägga särskilt avgift bör tillämpa

marknadsföringslagen för att rikta ett förbud mot annonsören.

Hovrätten för övre Norrland pekar på att det varken i

marknadsföringslagen eller i de lagar som genomför de berörda

direktiven anges möjlighet att vidta åtgärder som att offentliggöra

beslutet eller till beriktigande och menar att det bör övervägas att införa

sådana sanktioner om de är vanliga i andra medlemsstater.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 2.1 i förbudsföreläggande-

direktivet räknas de åtgärder mot överträdelser upp som domstolen skall

kunna besluta om. Dessa åtgärder består i grova drag av föreläggande om

upphörande av eller förbud mot överträdelsen, offentliggörande av

beslutet eller av ett beriktigande för att undanröja fortsatta verkningar av

överträdelsen, och i den mån rättsordningen i den berörda medlems-

staten tillåter det åläggande mot näringsidkaren att till statskassan

eller annan mottagare betala böter om han underlåter att rätta sig efter

beslutet inom den förelagda fristen. Offentliggörande av beslut och

beriktigande behöver dock bara äga rum i den mån det är lämpligt.

Enligt svensk rätt torde aktuella åtgärder begränsas till föreläggande

om förbud mot överträdelsen eller åläggande om att lämna information

samt till utdömande av förelagt vite till staten. Emellertid finns i

marknadsföringslagen och radio- och TV-lagen ett speciellt slag av

påföljd i form av avgift (marknadsstörningsavgift respektive särskild

avgift). Denna påföljd torde falla vid sidan av de åtgärder som räknas upp

i direktivet, eftersom båda avgifterna döms ut i efterhand till följd av en

redan begången överträdelse av ett lagfäst förbud. Avgifterna hänför sig

inte heller till en överträdelse av ett till den aktuelle näringsidkaren

riktat förbudsföreläggande. Det kan emellertid inte utläsas av direktivet

att det skulle finnas ett förbud mot att använda sig av avgifter av detta

slag när talan här väcks mot ett svenskt företag avseende dess beteende

på en utländsk konsumentmarknad.

Marknadsstörningsavgift infördes i stället för den straffpåföljd som

kunde följa enligt äldre marknadsföringslag. Sådan avgift är avsedd att

utgå endast vid allvarliga överträdelser.

Principiella skäl, främst från likabehandlingssynpunkt, talar för att

utesluta marknadsstörningsavgift och särskild avgift enligt radio- och

TV-lagen som sanktionsmedel i de aktuella situationerna. Mot bakgrund

av att det inte är helt i överensstämmelse med direktivet att ålägga en

repressiv avgift och att sådan avgift sannolikt inte skulle kunna drabba

andra aktörer på den utländska marknaden, bör möjligheten att ålägga

marknadsstörningsavgift inte införas här.

När det gäller sanktioner med anledning av i detta sammanhang

aktuella överträdelser av radio- och TV-lagen som kan påtalas av

Granskningsnämnden för Radio och TV är avgiften den enda påföljd som

kan komma i fråga. Det förordas därför att den särskilda avgiften skall

kunna dömas ut om ett utländskt organ för talan här.

Hovrätten för Övre Norrland pekar på att det varken i marknads-

föringslagen eller i de andra lagar som genomför de berörda direktiven

anges möjlighet att vidta åtgärder som att offentliggöra beslut eller

beriktigande.

I den mån utländska rättsordningar har regler om offentliggörande av

beslut eller beriktigande skulle införande av sådana bestämmelser för

svensk del vara ur konkurrenssynpunkt neutralt för svenska närings-

idkare när de verkar på utländsk marknad. I radio- och TV-lagen ges

möjlighet för Granskningsnämnden för radio- och TV att ålägga

sändande företag att offentliggöra nämndens beslut. I radio- och TV-

lagen finns också bestämmelser om beriktigande. Några motsvarande

bestämmelser finns inte, såsom Hovrätten påpekat, i marknads-

föringslagen.

Direktivets bestämmelse är utformad så att domstolen skall vara

behörig att besluta vid förfaranden om att, där det är lämpligt, vidta

åtgärder som att offentliggöra beslutet och/eller offentliggöra ett

beriktigande. Genom den offentlighetsprincip som råder i Sverige är

domstolarnas domar och beslut offentliga. När det gäller beriktigande

kan möjligheten för Marknadsdomstolen att utfärda åläggande om att

lämna information enligt 15 och 16 §§ marknadsföringslagen till stor

del uppfylla samma ändamål som ett beriktigande, nämligen att korrekta

upplysningar lämnas.

7.5 Föregående samråd

Regeringens förslag: Ett godkänt organ skall samråda med

motparten innan talan får väckas vid domstol.

Promemorians förslag: I promemorian ställs inget krav på

föregående samråd. I stället anförs att motparten till följd av den

kommunikation som sker inom ramen för en process vid domstol har

möjlighet att vidta rättelse.

Remissinstanserna: Konsumentverket/KO, Annonsörföreningen,

Sveriges Industriförbund, Swedma och Svenska Postorderföreningen

framför att det är angeläget med föregående samråd för att undvika att

ärendet över huvud taget anhängiggörs hos domstol. Hovrätten för Övre

Norrland menar att det i promemorian redovisade kravet på kom-

munikation i domstolen inte ersätter ett samrådsförfarande i direktivets

mening.

Skälen för regeringens förslag. Artikel 5 i förbudsföreläggande-

direktivet innehåller bestämmelser om föregående samråd mellan det

godkända organet och den som begått en överträdelse och det godkända

organet och det motsvarande godkända organ som finns i den

medlemsstat där åtgärden för att stoppa överträdelsen söks. Det

föreskrivs vara medlemsstatens sak att avgöra, om den part som ansöker

om förbudsföreläggande måste samråda med det godkända organet. Om

överträdelsen inte upphör inom två veckor efter det att begäran om

samråd har mottagits, får den berörda parten väcka talan om förbuds-

föreläggande utan ytterligare dröjsmål.

Enligt förvaltningsrättsliga principer har den som misstänks för att ha

begått en överträdelse rätt att både få ta del av det som anförs mot

vederbörande och att få yttra sig över detsamma. Endast i särskilda

undantagsfall såsom att ärendet är av brådskande natur kan möjligheten

att få yttra sig begränsas. Det gäller ibland i sådana fall då ett

interimistiskt beslut påkallas.

En viktig orsak till att artikelbestämmelsen om samråd mellan det

godkända organet och dess motsvarighet i domstolslandet infördes var

att den öppnar möjlighet för det godkända organet i domstolslandet

antingen att själv försöka få stopp på överträdelsen genom samråd med

den berörde näringsidkaren eller att överlämna ärendet till en själv-

regleringsinstans för skyndsamt avgörande.

Enligt 13 § förordningen (1995:868) med instruktion för Konsument-

verket måste Konsumentombudsmannen bereda motparten tillfälle att

yttra sig innan den ansöker om förbud, åläggande eller marknads-

störningsavgift. Endast i brådskande eller andra särskilda fall får sådant

underlåtas.

Flera remissinstanser har påpekat nyttan med krav på föregående

samråd. En fördel är att det kan undvikas att vissa mål över huvud taget

anhängiggörs vid domstol. Det är också möjligt att det går snabbare att

uppnå rättelse. Vidare är det en uttalad strävan i marknadsrättsliga

sammanhang inom EU att tvister helst skall lösas utanför domstolarna.

Från kostnadssynpunkt kan således ett krav på föregående samråd vara

fördelaktigt både för parter och domstolar. Innan talan väcks bör det

därför krävas av det godkända organet att det först har givit motparten

tillfälle att frivilligt vidta rättelse. Någon skyldighet för det godkända

organet att samråda med motsvarande godkänt organ i Sverige bör dock

inte införas.

7.6 Lagteknisk lösning

Regeringens förslag: Förbudsföreläggandedirektivet genomförs i en

särskild lag och inte i de lagar som genomför de konsumentskydds-

direktiv som räknas upp i bilagan till förbudsföreläggandedirektivet.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans framför några invändningar

mot att direktivet genomförs i en speciallag.

Skälen för regeringens förslag: De alternativ som står till buds för

att genomföra förbudsföreläggandedirektivet är att införa en allmän

processuell speciallag eller att endast göra ändringar i de lagar som

nationellt genomför de direktiv som finns angivna i bilagan till förbuds-

föreläggandedirektivet.

Alternativet att genomföra direktivet genom att komplettera de

enskilda lagarna med vissa bestämmelser som rör förbudsföreläg-

gandedirektivet medför med nödvändighet att var och en av dessa lagar

kommer att tillföras nya förfaranderegler som tar sikte på ganska

speciella förhållanden. Det bör i princip undvikas att tynga ett flertal

lagar med nya bestämmelser, om det kan säkerställas att direktivet blir

genomfört på ett annat, smidigare sätt. En generellt verkande ramlag får

anses vara ett smidigare instrument. Härtill kommer att de författ-

ningsbestämmelser som måste till för att genomföra direktivet har, en

mycket begränsad målgrupp, nämligen främst Marknadsdomstolen och

Länsrätten i Stockholms län.

På angivna skäl förordas att genomförandet görs i en ny speciallag och

inte i respektive lag som genomför respektive direktiv i bilagan till

förbudsföreläggandedirektivet.

Direktivet behandlar endast medlemsstater i Europeiska unionen.

Flera av de lagar som genomför direktiven i bilagan till förbudsföreläg-

gandedirektivet omfattar även stater som är anslutna till Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES-stat). Det finns därför skäl att låta

den nya lagen omfatta även sådana stater.

Genomförandet av förbudsföreläggandet föranleder här inga förslag

om ändringar i de lagar som genomför de direktiv som anges i bilagan

till förbudsföreläggandedirektivet.

Resegarantilagsutredningen har föreslagit nya bestämmelser som i

flera hänseenden förändrar det nuvarande systemet. Den nya

resegarantilagen bör enligt utredningens förslag träda i kraft den 1

januari 2001. I samband med arbetet med utredningens förslag får

övervägas vilket organ som skall vara det som enligt

förbudsföreläggandedirektivet skall vara prövande domstol eller

administrativ myndighet.

8 Anmälan av godkända organ

Regeringens bedömning: De organ som uppfyller de i direktivet

angivna kvalifikationerna, anmäls till kommissionen efter beslut av

regeringen, för publicering i Europeiska gemenskapernas officiella

tidning.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har efterlyst regler för

anmälan av godkänt organ. Sveriges Industriförbund och Annonsör-

föreningen anser att företag och företagarorganisationer skall komma i

fråga som godkänt organ, Direkthandlarnas förening anser att

direkthandlarnas organisationer kan anses utgöra godkänt organ,

Svenska Postorderföreningen och Swedma anser att

branschorganisationer och möjligen enskilda företag kan ges ställning

som godkänt organ.

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 3 i förbudsföreläg-

gandedirektivet definieras de i effektlandet godkända organ som kan

väcka talan mot ett företag i domstolslandet. Det rör sig om varje organ

eller organisation som vederbörligen inrättats i enlighet med lagen i en

medlemsstat och som har ett berättigat intresse av att säkerställa att man

följer de bestämmelser som nationellt genomförts på grundval av de

direktiv som finns i bilagan till förbudsföreläggandedirektivet. Som

sådana organ anges "särskilt" ett eller flera oberoende offentliga organ

med särskilt ansvar för att skydda kollektiva konsumentintressen eller

organisationer vilkas syfte är att skydda sådana intressen.

Begränsningen till att organet skall ha ett särskilt ansvar för att skydda

de kollektiva konsumentintressena (avser offentliga organ) eller ett

syfte att skydda intressena (avser organisationer) torde utesluta att

exempelvis företag eller företagarorganisationer kan tillerkännas status

som godkänt organ. En annan begränsning är att det endast kan komma i

fråga att godkänna organ som har inrättats i enlighet med lagen i en

medlemsstat. Det betyder att världsomfattande organisationer med säte

utanför EU inte kan bli godkända organ. En annan fråga beträffande

företagar-organisationer och sistnämnda slag av organisationer är om

domstolen ändå vill ge organisationen talerätt i ett enskilt fall. Detta

torde knappast direktivet eller den föreslagna lagen förhindra.

För svenskt vidkommande får övervägas vilka organ som lämpligen

bör anmälas till kommissionen som godkända organ. Endast sådana

organ bör anmälas som har ekonomiska förutsättningar och realistiska

möjligheter att både initiera och föra en process utomlands.

Det bör framhållas i sammanhanget att domstolen enligt vad som

anges i artikel 4.1 behåller rätten att pröva om organets syfte berättigar

att den vidtar åtgärder i ett speciellt fall (t.ex. huruvida fallet ryms inom

en specialiserad konsumentsammanslutnings verksamhetsområde).

Det kan diskuteras av flera skäl, inte minst med hänsyn till kost-

naderna, om en konsumentmyndighet eller konsumentorganisation är

villig att engagera sig i en process om förbudsföreläggande i en annan

medlemsstat. Ett mer attraktivt alternativ torde vara att man uppträder

som rättegångsombud. Konsumentombudsmannen i Sverige skulle t.ex.

kunna vara rättegångsombud för en utländskt godkänt organ som för

talan mot ett svenskt företag vid Marknadsdomstolen. I vad mån

Konsumentombudsmannen skulle kunna ge ett utländskt organ i uppdrag

att föra Konsumentombudsmannens talan vid utländsk domstol är

beroende av om detta accepteras av det utländska organet. Förutsätt-

ningarna för en sådan acceptans torde vara större, om det utländska

organet är en myndighet eller liknande. Det beror främst på att det sedan

länge utvecklats väl fungerande former för samarbete i form av nätverk

och liknande mellan berörda tillsynsmyndigheter från olika länder.

Tanken är att sådana former av administrativt samarbete skall fördjupas

inom EU.

Genomgående torde det inte vara några problem förknippade med att

någon inom en godkänd privat organisation ges uppdraget att vara

rättegångsombud.

Svensk lag torde under alla förhållanden inte hindra att ett svenskt

godkänt organ kan föra talan för en motsvarande utländsk sådan som vill

väcka talan här i riket. Det gäller också beträffande myndigheter, dock

under förutsättning att saken ligger inom dessas kompetens.

Konsument-ombudsmannen kan t.ex. inträda som rättegångsombud i en

sak som gäller överträdelse av marknadsföringslagens bestämmelser.

Det är för tidigt, åtminstone i samband med detta lagstiftningsärende,

att kunna bedöma behovet av ett mer formaliserat förfarande med

rättegångsombud eller liknande inom ramen för det system som

förbudsföreläggandedirektivet ställer upp. Om utvecklingen pekar mot

att ett sådant behov finns, får det senare övervägas vilka eventuella

författningsändringar som bör göras för att kunna åstadkomma att någon

inom en myndighet skall kunna uppträda som rättegångsombud i de här

aktuella sammanhangen. Det finns många oklara frågor att ta ställning

till i samband med sådana eventuella överväganden, såsom frågor om

rättegångsombudets befogenhet och behörighet, rättegångskostnader

etc.

9 Kostnader

Genomförandet av förbudsföreläggandedirektivets mekanism på det

nationella planet för otvivelaktigt i teorin med sig en utökad

ärendehantering hos myndigheter och domstolar. Det gäller i första hand

för Konsumentombudsmannen och Marknadsdomstolen, eftersom andra

instanser som kan beröras (till följd av en tillämpning av denna

mekanism inom ramen för delar av radio- och TV-lagen samt

läkemedelslagen) knappast kommer att påverkas annat än i sällsynta

undantagsfall. Det kan därmed leda till ökade kostnader för Konsument-

ombudsmannen och Marknadsdomstolen. Hur stora kostnadsökningarna

i praktiken kan beräknas bli är inte möjligt att uppskatta. Det är givetvis i

första hand avhängigt av i vilken omfattning den nya mekanismen

kommer att utnyttjas.

Kostnadsökningarna skall tas inom myndigheternas och domstolarnas

befintliga ramar.

10 Ikraftträdande

Det föreslås att lagen träder i kraft den 1 januari 2001, vilket är den dag

direktivet senast skall vara genomfört i medlemsstaterna.

11

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer

1 §

I första stycket anges lagens tillämpningsområde. För närmare

redovisning av omfattningen av de överträdelser för vilka lagen skall

tillämpas hänvisas till den allmänna motiveringen i avsnittet 4.4.

I andra stycket preciseras närmare i vilken situation lagen skall

tillämpas när det gäller överträdelser. Det skall vara fråga om över-

trädelser av bestämmelser som finns till skydd för konsumenters

intressen, dvs. det intresse konsumenterna som kollektiv representerar,

och som får sin verkan i en annan stat inom EES. Beträffande frågan vad

som skall hänföras till det kollektiva konsumentskyddsintresset hänvisas

till avsnitt 4.3.

2 §

I paragrafen ges utländska organ rätt att föra talan vid svensk domstol.

Respektive medlemsstat skall anmäla godkända organ till kommissionen

för publicering i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Ett

publicerat organ har rättskapacitet till dess motsatsen publiceras.

3 §

I paragrafen anges vad talan får avse.

Genom hänvisningen i första punkten till marknadsföringslagen

omfattas föreläggande om förbud, åläggande att lämna information samt

interimistiska förelägganden och ålägganden.

I andra punkten anges den särskilda avgift som sändande bolag kan

föreläggas att betala enligt radio- och TV-lagen.

Av tredje punkten framgår att talan får avse utdömande av förelagt

vite.

4§

Av paragrafen framgår att det godkända organet först måste ha försökt få

överträdelsen att upphöra på frivillig väg. Om sådana kontakter inte har

lett till resultat får talan väckas vid domstol. Paragrafen har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

5 §

I paragrafen anges vid vilken domstol talan får väckas.

Enligt punkten tre kan talan om vite väckas antingen vid tingsrätt som

är behörig enligt 10 kap rättegångsbalken eller vid Stockholms tingsrätt.

Stockholms tingsrätt är i likhet med vad som sägs i 40 § marknads-

föringslagen alltid behörig och således inte endast i den mån någon

annan behörig tingsrätt inte finns.

12.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:417) om

marknadsdomstol m.m.

1 §

Enligt den nya sista punkten i första stycket ges Marknadsdomstolen

behörighet att tillämpa den nya lagen om talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om talan om förbudsföreläggande för att skydda

konsumenternas intressen över gränserna

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas i fråga om överträdelser av bestämmelser, som

genomför de direktiv som anges i en bilaga till Europaparlamentets och

rådets direktiv 98/27/EG om förbudsföreläggande för att skydda konsu-

menternas intressen .

Lagen tillämpas dock endast i fråga om överträdelser av bestämmelser

till skydd för konsumenternas intressen som begås av en näringsidkare i

en medlemsstat i Europeiska unionen men som har effekt i en annan

medlemsstat.

Godkända organs talan vid svensk domstol

2 § Varje sådan myndighet eller organisation i en annan medlemsstat

som enligt en av Europeiska kommissionen upprättad och i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning publicerad förteckning är godkänd för

att väcka talan som avses i denna lag, har rätt att vid överträdelse av

sådana bestämmelser som avses i 1 § väcka talan i Sverige.

3 § Talan skall väckas vid

 1. Marknadsdomstolen i fråga om förbudsföreläggande,

 2. Stockholms tingsrätt i fråga om marknadsstörningsavgift,

 3. Länsrätten i Stockholm län i fråga om sådan särskild avgift som

avses i radio- och TV-lagen (1996:844),

 4. tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken eller vid

Stockholms tingsrätt i fråga om utdömande av vite.

Marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas på förfaranden i

Marknadsdomstolen och Stockholms tingsrätt medan radio- och TV-

lagen (1996:844) tillämpas på förfaranden vid Länsrätten i Stockholms

län.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om

Marknadsdomstol m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1970:417) om marknadsdomstol

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1

Marknadsdomstolen handlägger mål enligt

1. konkurrenslagen (1993:20),

2. marknadsföringslagen (1995:450),

3. lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,

4. lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare,

5. produktsäkerhetslagen (1988:1604),

6. lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling.

7. de författningsbestämmelser

i andra medlemsstater i

Europeiska unionen som kan

tillämpas vid bedömningen av en

överträdelse när ett utländskt

organ för talan enligt lagen

(2000:XXX) om talan om

förbudsföreläggande för att

skydda konsumenternas

intressen över gränserna.

Bestämmelserna i 14, 15 och 16 22 §§ tillämpas inte i mål enligt

konkurrenslagen (1993:20) eller marknadsföringslagen (1995:450). I

mål enligt marknadsföringslagen tillämpas inte heller 13 a §. I stället

gäller vad som föreskrivs i dessa lagar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förteckning över remissinstanser

Följande instanser har yttrat sig över promemorian Talerätt vid gräns-

överskridande överträdelser inom konsumenträtten genomförande av

förbudsföreläggandedirektivet 98/27/EG (Ds 2000:32). Hovrätten för

Övre Norrland, Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Stockholms län,

Marknadsdomstolen, Stockholms tingsrätt, Riksrevisionsverket, Stats-

kontoret, Konkurrensverket, Konsumentverket/KO, Gransknings-

nämnden för radio och TV, Läkemedelsverket, Kammarkollegiet,

Juridiska fakulteten vid Stockholms universitet, Juridiska fakulteten vid

Lunds universitet, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Industriförbund,

Svensk Handel, Företagarnas Riksorganisation, Sveriges Marknads-

förbund, Sveriges Reklamförbund, Annonsörföreningen, Direkt-

handelsföretagens förening, Swedish Direct Marketing Association,

Svenska postorderföreningen, Svenska Bankföreningen, Tjänstemännens

centralorganisation och Sveriges Konsumentråd.

Justitiekanslern, Landsorganisationen i Sverige, Sveriges Akademikers

centralorganisation, och Svenska Arbetsgivareföreningen har avstått från

att yttra sig.

Förbudsföreläggandedirektivet

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 98/27/EG

av den 19 maj 1998

om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ,

i enlighet med det i artikel 189b i fördraget angivna förfarandet , och

med beaktande av följande:

(1) I vissa direktiv, som anges i förteckningen i bilagan till detta

direktiv, föreskrivs bestämmelser om skydd för konsumenternas

intressen.

(2) Med de mekanismer som nu finns på såväl nationell nivå som på

gemenskapsnivå för att säkerställa att dessa direktiv följs, är det

inte alltid möjligt att få överträdelser som skadar konsumenternas

kollektiva intressen att upphöra i rätt tid. Kollektiva intressen är

sådana intressen som inte innefattar kumulering av enskildas

intressen, vilka enskilda har skadats genom en överträdelse. Detta

påverkar inte talan som väcks av enskilda, som har skadats genom

en överträdelse.

(3) När det gäller direktivets syfte att få sådan verksamhet som är

olaglig enligt de nationella bestämmelserna att upphöra, kan

verkningarna av nationella åtgärder för att införa de ovannämnda

direktiven, inklusive sådana skyddsåtgärder som går utöver den

nivå som krävs i de direktiven, motverkas, under förutsättning att

de är förenliga med fördraget och tillåtliga enligt de direktiven,

om verksamheten får effekt i en annan medlemsstat än den i vilken

den har sitt ursprung.

(4) Dessa svårigheter kan splittra en väl fungerande inre marknad,

eftersom de innebär att det är tillräckligt att flytta källan till en

olaglig verksamhet till ett annat land för att förlägga den utom

räckhåll för alla rättsliga åtgärder och detta utgör en snedvridning

av konkurrensen.

(5) Dessa svårigheter kommer sannolikt att minska konsumenternas

förtroende för den inre marknaden och kan komma att begränsa

handlingsutrymmet för organisationer, som företräder konsument-

ernas kollektiva intressen, eller oberoende offentliga organ, som

är ansvariga för att skydda konsumenternas kollektiva intressen,

när dessa påverkas negativt av verksamhet som innebär att gemen-

skapsrätten överträds.

(6) Eftersom sådan verksamhet ofta sträcker sig bortom medlems-

staternas gränser, brådskar det att genomföra en viss tillnärmning

av de nationella bestämmelser som är utarbetade för att få

ovannämnda olagliga verksamhet att upphöra, oavsett i vilket land

den olagliga verksamheten har fått effekt. Med avseende på

behörighet skall detta inte påverka den internationella privaträttens

regler eller mellan medlemsstaterna gällande konventioner, varvid

hänsyn skall tas till de allmänna skyldigheter för medlemsstaterna

som härrör från fördraget, särskilt dem som har samband med att

den inre marknaden fungerar väl.

(7) Syftet med den tänkta åtgärden kan endast uppnås av gemenskapen

och det åligger följaktligen gemenskapen att vidta åtgärder.

(8) I enlighet med artikel 3b tredje stycket i fördraget åligger det

gemenskapen att inte vidta någon åtgärd som går utöver vad som är

nödvändigt för att uppnå målen i fördraget. I överensstämmelse

med den artikeln måste särdragen hos de nationella

rättsordningarna beaktas i så stor utsträckning som bara är möjligt

genom att medlemsstaterna tillåts att fritt välja mellan olika

alternativ, som har samma verkan. De domstolar eller

administrativa myndigheter som är behöriga att fatta beslut i de

förfaranden som avses i artikel 2 i detta direktiv bör ha rätt att

granska verkningarna av tidigare beslut.

(9) Ett alternativ bör bestå i att ett eller flera oberoende offentliga

organ, med särskilt ansvar för att skydda konsumenternas

kollektiva intressen, utövar rätten till talan i frågor som framläggs

i detta direktiv. Ett annat alternativ bör sörja för att organisationer,

vilkas ändamål är att skydda konsumenternas kollektiva intressen,

utövar dessa rättigheter i enlighet med de kriterier som föreskrivs

i nationell lag.

(10) Medlemsstaterna bör kunna välja mellan eller kombinera båda

dessa alternativ när de på nationell nivå utser de organ och/eller

organisationer som skall vara behöriga för ändamålen i detta

direktiv.

(11) För överträdelser inom gemenskapen bör principen om ömsesidigt

erkännande tillämpas på dessa organ och/eller organisationer.

Medlemsstaterna bör på begäran av sina nationella inrättningar

meddela kommissionen namn och syfte avseende de nationella

inrättningar som är godkända för att väcka talan i deras eget land

enligt bestämmelserna i detta direktiv.

(12) Det är kommissionens sak att i Europeiska gemenskapernas

officiella tidning offentliggöra en förteckning över dessa

godkända inrättningar. Till dess att ett meddelande om motsatsen

offentliggörs, anses en godkänd inrättning ha rättskapacitet om

dess namn ingår i den förteckningen.

(13) Medlemsstaterna bör kunna kräva att den part som avser att ansöka

om förbudsföreläggande på förhand samråder med svaranden, så att

denne får möjlighet att upphöra med den omtvistade överträdelsen.

Medlemsstaten bör kunna kräva att detta föregående samråd sker

tillsammans med ett oberoende offentligt organ, som utses av

dessa medlemsstater.

(14) Om medlemsstaterna har bestämt att föregående samråd skall äga

rum bör en frist om två veckor sättas ut från det att begäran om

samråd tagits emot, och om överträdelsen inte har upphört inom

fristen får sökanden väcka talan hos den behöriga domstolen eller

administrativa myndigheten utan ytterligare dröjsmål.

(15) Det är lämpligt att kommissionen framlägger en rapport om hur

detta direktiv fungerar och särskilt om dess tillämpningsområde

och om verkan av föregående samråd.

(16) Tillämpningen av detta direktiv bör inte påverka tillämpningen av

gemenskapens konkurrensregler.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Tillämpningsområde

1. Syftet med detta direktiv är att närma medlemsstaternas lagar och

andra författningar till varandra när det gäller åtgärder för förbuds-

föreläggande enligt artikel 2 för skydd för de kollektiva konsument-

intressen som omfattas av de direktiv som anges i förteckningen i

bilagan för att säkerställa att den inre marknaden fungerar väl.

2. Med överträdelse avses i detta direktiv varje handling som strider mot

de direktiv som anges i förteckningen i bilagan, så som de införlivats i

medlemsstaternas nationella rättsordningar, och som skadar de

kollektiva intressen som avses i punkt 1.

Artikel 2

Åtgärder för förbudsföreläggande

1. Medlemsstaterna skall utse de domstolar eller administrativa

myndigheter som skall vara behöriga att besluta vid förfaranden som

inleds av sådana godkända inrättningar som avses i artikel 3 om att

a) så snart som möjligt, och där det är lämpligt inom ramen för ett

förenklat förfarande, meddela föreläggande om upphörande av

eller förbud mot varje överträdelse,

b) där det är lämpligt vidta åtgärder som att offentliggöra beslutet,

helt eller delvis och på sätt som bedöms som lämpligt, och/eller

offentliggöra ett beriktigande i syfte att undanröja fortsatta verk-

ningar av överträdelsen,

c) i den mån rättsordningen i den berörda medlemsstaten tillåter,

ålägga svaranden, om han är tappande part, att till statskassan eller

annan mottagare som utses i eller enligt nationell lagstiftning

betala dagsböter eller andra böter, som föreskrivs i nationell

lagstiftning, om han underlåter att rätta sig efter beslutet inom en

frist som domstolar eller administrativa myndigheter bestämmer

för att säkerställa att besluten följs

2. Detta direktiv skall inte påverka internationell-privaträttsliga regler

med avseende på tillämplig lag och leder således normalt till tillämpning

av antingen lagen i den medlemsstat där överträdelsen har sitt ursprung

eller lagen i den medlemsstat där överträdelsen får effekt.

Artikel 3

Inrättningar som kan föra talan

Med godkänd inrättning avses i detta direktiv varje organ eller

organisation som vederbörligen inrättas i enlighet med lagen i en

medlemsstat och som har ett berättigat intresse av att säkerställa att de

bestämmelser som avses i artikel 1 följs, särskilt

a) ett eller flera oberoende offentliga organ, med särskilt ansvar för

att skydda de intressen som avses i artikel 1 i medlemsstater där

sådana organ finns, och/eller

b) organisationer vilkas syfte är att skydda de intressen som avses i

artikel 1, i enlighet med de kriterier som föreskrivs i deras

nationella lag.

Artikel 4

Överträdelser inom gemenskapen

1. Varje medlemsstat skall, om en överträdelse har sitt ursprung i den

medlemsstaten, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa

att varje godkänd inrättning från en annan medlemsstat, där de intressen

som skyddas av den godkända inrättningen påverkas av överträdelsen, får

ansöka hos den domstol eller den administrativa myndighet som avses i

artikel 2 mot uppvisande av den förteckning som nämns i punkt 3.

Domstolarna eller de administrativa myndigheterna skall godta denna

förteckning som bevis på den godkända inrättningens rättskapacitet utan

att deras rätt att pröva om den godkända inrättningens syfte berättigar att

den vidtar åtgärder i ett bestämt fall påverkas.

2. För överträdelser inom gemenskapen, och utan att det påverkar de

rättigheter som andra inrättningar har enligt nationell lagstiftning, skall

medlemsstaterna på begäran av sina godkända inrättningar meddela

kommissionen att dessa inrättningar är godkända för att väcka talan

enligt artikel 2. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om

dessa godkända inrättningars namn och syfte.

3. Kommissionen skall utarbeta en förteckning över de godkända

inrättningar som avses i punkt 2 med angivande av deras syfte. Denna

förteckning skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas

officiella tidning; ändringar i denna förteckning skall offentliggöras

utan dröjsmål och den med nya uppgifter kompletterade förteckningen

skall offentliggöras var sjätte månad.

 Artikel 5

Föregående samråd

1. Medlemsstaterna får införa eller behålla i kraft bestämmelser enligt

vilka den part som avser att ansöka om förbudsföreläggande kan inleda

detta förfarande först efter att ha försökt att få överträdelsen att upphöra

genom samråd med antingen svaranden eller både med svaranden och en

sådan godkänd inrättning som avses i artikel 3 a i den medlemsstat där

förbudsföreläggande söks. Det är medlemsstaten som skall avgöra, om

den part som ansöker om förbudsföreläggande måste samråda med den

godkända inrättningen. Om överträdelsen inte upphör inom två veckor

efter det att begäran om samråd har mottagits, får den berörda parten

väcka talan om förbudsföreläggande utan ytterligare dröjsmål.

2. De regler för föregående samråd som antas av medlemsstaterna skall

anmälas till kommissionen och offentliggöras i Europeiska gemen-

skapernas officiella tidning.

Artikel 6

Rapporter

1. Vart tredje år och första gången senast fem år efter detta direktivs

ikraftträdande skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet

överlämna en rapport om tillämpningen av detta direktiv.

2. Kommissionen skall i sin första rapport särskilt granska

 detta direktivs tillämpningsområde i förhållande till skyddet för

kollektiva intressen för personer som är verksamma inom handel,

industri, hantverk eller fria yrken,

 detta direktivs tillämpningsområde som det stadgas i de direktiv

som ingår i förteckningen i bilagan,

 om det föregående samrådet i artikel 5 har bidragit till ett effektivt

konsumentskydd.

Där det är lämpligt skall denna rapport åtföljas av förslag som syftar till

att ändra detta direktiv.

Artikel 7

Bestämmelser om mer omfattande åtgärder

Detta direktiv skall inte utgöra hinder för medlemsstaterna att anta eller

behålla i kraft bestämmelser som är utarbetade för att tillerkänna

godkända inrättningar och alla andra berörda personer mer vittgående

rättigheter att väcka talan på nationell nivå.

Artikel 8

Genomförande

1. Medlemsstaterna skall senast 30 månader efter detta direktivs

ikraftträdande sätta i kraft de lagar och andra författningar som är

nödvändiga för att följa direktivet. De skall genast underrätta

kommissionen om detta.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en

hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de

offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras

skall varje medlemsstat själv utfärda.

2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texten till de

bestämmelser i nationell lag som de antar inom det område som

omfattas av detta direktiv.

Artikel 9

Ikraftträdande

Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har

offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 10

Adressater

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdad i Bryssel den 19 maj 1998.

På Europaparlamentets vägnar

På rådets vägnar

J. M. GIL-ROBLES

Ordförande

G. BROWN

Ordförande

BILAGA

FÖRTECKNING ÖVER DIREKTIV SOM OMFATTAS AV ARTIKEL

1

1) Rådets direktiv 84/450/EEG av den 10 september 1984 om

tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om

vilseledande reklam (EGT L 250, 19.9.1984, s. 17).

2) Rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att

skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta

affärslokaler (EGT L 372, 31.12.1985, s. 31).

3) Rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om

tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om

konsumentkrediter (EGT L 42, 12.2.1987, s. 48), senast ändrat

genom direktiv 98/7/EG (EGT L 101, 1.4.1998, s. 17).

4) Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om sam-

ordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas

lagar och andra författningar om utförandet av sändnings-

verksamhet för television: Artiklarna 10-21 (EGT L 298,

17.10.1989, s. 23), i dess lydelse enligt direktiv 97/36/EG (EGT L

202, 30.7.1997, s. 60).

5) Rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor,

semesterpaket och andra paketarrangemang. (EGT L 158,

23.6.1990, s. 59).

6) Rådets direktiv 92/28/EEG av den 31 mars 1992 om marknads-

föring av humanläkemedel (EGT L 113, 30.4.1992, s. 13).

7) Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor

i konsumentavtal (EGT L 95, 21.4.1993, s. 29).

8) Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26

oktober 1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal

om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis (EGT L

280, 29.10.1994, s. 83).

9) Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj

1997 om konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, 4.6.1997,

s. 19).

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om talerätt för vissa utländska

konsumentorganisationer

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas i fråga om överträdelser av bestämmelser som

genomför de direktiv som anges i en bilaga till Europaparlamentets och

rådets direktiv 98/27/EG av den 19 maj 1998 om förbudsföreläggande

för att skydda konsumenternas intressen.

Lagen gäller dock endast sådana överträdelser av bestämmelser till

skydd för konsumenters intressen som

1. begås av någon som har sitt hemvist i Sverige eller annan väsentlig

anknytning till Sverige, och

2. påverkar konsumenter i en annan stat som är ansluten till

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stat).

Godkända organs talan vid svensk domstol

2 § En myndighet eller organisation i en annan EES-stat än Sverige får

väcka talan i en svensk domstol med anledning av en överträdelse som

avses i 1 §, om den är godkänd enligt en särskild förteckning som har

upprättats av Europeiska unionen och publicerats i Europeiska gemen-

skapernas officiella tidning.

3 § Talan får avse att åtgärder skall vidtas mot någon för att denne

åsidosätter en bestämmelse som avses i 1 §. Åtgärderna får gälla

1. förbud eller ålägganden som avses i 14 16 §§, 17 § första stycket,

18 20 §§ marknadsföringslagen (1995:450),

2. åläggande att till svenska staten betala en sådan särskild avgift som

avses i 10 kap. 5 och 6 §§ radio- och TV-lagen (1996:844), eller

3. utdömande av vite som förelagts i de fall som avses i 1.

4 § Talan får väckas endast om

1. den som talan riktas mot fått tillfälle att yttra sig, och

2. överträdelsen inte upphör inom två veckor från det att denne tog

emot begäran om yttrande.

Behörig domstol

5 § Talan skall väckas vid

1. Marknadsdomstolen i fråga om förbud och ålägganden som avses i

marknadsföringslagen (1995:450) ,

2. Länsrätten i Stockholms län i fråga om sådan särskild avgift som

avses i radio- och TV-lagen (1996:844),

3. tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken eller

Stockholms tingsrätt i fråga om utdömande av vite.

Handläggningen

6 § Vid handläggningen av ärenden enligt denna lag tillämpas

bestämmelserna om överklagande, rättskraft, rättens sammansättning

m.m. och rättegångsbestämmelserna i 43, 44, 52, 54 och 55 §§

marknadsföringslagen (1995:450) och 10 kap. 5 och 6 §§ radio- och

TV-lagen (1996:844).

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om

marknadsdomstol m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1970:417) om marknadsdomstol

m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1§

Marknadsdomstolen handlägger mål enligt

1. konkurrenslagen (1993:20),

2. marknadsföringslagen (1995:450),

3. lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,

4. lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare,

5. produktsäkerhetslagen (1988:1604),

6. lagen (1994:615) om ingrip-

ande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling.

6. lagen (1994:615) om ingrip-

ande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling,

7. lagen (2000:XXX) om

talerätt för vissa utländska

konsument-organisationer.

Bestämmelserna i 14, 15 och 16 22 §§ tillämpas inte i mål eller

ärenden enligt konkurrenslagen (1993:20) eller marknadsföringslagen

(1995:450). I mål enligt marknadsföringslagen tillämpas inte heller 13 a

§. I stället gäller vad som föreskrivits i dessa lagar.

_________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-10-10

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 28 september 2000 (Finansdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om talerätt för vissa utländska konsumentorganisationer,

2. lag om ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Gun Lombach.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om talerätt för vissa utländska

konsumentorganisationer

1 §

Enligt andra stycket 1 gäller lagen endast sådana överträdelser av

bestämmelser till skydd för konsumenters intressen som begås av någon

som har sitt hemvist i Sverige eller annan väsentlig anknytning till

Sverige. Bestämmelsen har utformats som en materiell bestämmelse

om förutsättningarna för tillämpningen av lagen men anger i sak mot

vem talan får föras. I realiteten är det alltså fråga om en bestämmelse

om svensk domstols behörighet. (internationell jurisdiktion).

Bestämmelsen skulle inte kunna godtas om Bryssel- och Lugano-

konventionerna vore tillämpliga på behörighetsfrågan. Enligt artikel 1 i

båda konventionerna är emellertid konventionerna tillämpliga på privat-

rättens område. Gränsen mellan privaträtt och offentlig rätt är

visserligen många gånger obestämd och inte minst gäller detta inom

konsumenträtten. De frågor som regleras i förevarande lag får dock

anses falla utanför privaträttens område, varför bestämmelsen från nu

angiven synpunkt får accepteras.

Betraktad som en regel om svensk domstols behörighet är den ovanligt

utformad men bygger på hävdvunna internationellträttsliga begrepp. I

regel brukar dock lagen konkret ange de anknytningsmoment som anses

väsentliga och därför grundar svensk domsrätt. Nu överlämnas frågan till

rättstillämpningen som kan få svårt att finna ledning i exempelvis

direktivet. Ett exempel på väsentlig anknytning bör kunna vara om en

juridisk person med hemvist utomlands har fast driftställe här.

Under föredragningen inför Lagrådet har blivit upplyst att annan

väsentlig anknytning syftar på det förhållandet att den mot vilken talan

väcks har egendom här, i vilken exekution kan ske. Detta motsvarar

alltså i interna rättsförhållanden forumregeln i 10 kap. 3 § första

meningen rättegångsbalken. Detta forum har i artikel 3 andra stycket i

Brysselkonventionen (motsvarande i Luganokonventionen) uttryckligen

uteslutits i fall när talan väcks mot den som har sitt hemvist i en

konventionsstat (s.k. exorbitant forum). Med ledning av dessa

konventioner skulle domstolarna närmast komma till att det förhållandet

att egendom finns här inte kan betraktas som väsentlig anknytning.

3 §

Enligt artikel 2.1 b i EG-direktivet skall medlemsstaterna utse de

domstolar eller administrativa myndigheter som skall vara behöriga att

besluta om att där det är lämpligt vidta åtgärder i fråga om offentlig-

görande. Den diskretionära bedömning som orden där det är lämpligt

medger måste som artikeln är uppbyggd ankomma på de beslutande

myndigheterna, inte på medlemsstaterna som lagstiftare. De engelska

och franska texterna är uppbyggda på motsvarande sätt och föranleder

inte någon annan tolkning.

Det kan med vår offentlighetsprincip framstå som närmast löjligt att

föreskriva att domstolar skall om det är lämpligt offentliggöra sina

avgöranden, när det inte finns krav på att offentliggörandet skall ske

exempelvis i massmedia. Beriktigande, varom också talas i bestäm-

melsen, kan åstadkommas genom ålägganden att lämna information

enligt 15 och 16 §§ marknadsföringslagen, vartill förevarande paragraf

hänvisar. Lagrådet vill dock anmärka att det finns en risk att direktivet

inte på förevarande punkt skulle anses till fullo genomfört med den här

föreslagna lagtexten.

4 §

I paragrafen uppställs såsom en förutsättning för talans väckande att

motparten fått tillfälle att yttra sig. Av artikel 5 i direktivet framgår att

vad som egentligen avses är ett föregående samråd mellan parterna och

inte endast en möjlighet för motparten att avge ett yttrande. Paragrafen

bör formuleras om i närmare anslutning till direktivet, vilket förslagsvis

kan ske på följande sätt:

 Talan får väckas endast om

1. sökanden genom samråd försökt att få motparten att upphöra med den

påstådda överträdelsen, och

2. denna inte upphört inom två veckor efter det att motparten mottagit

begäran om samråd.

6 §

I paragrafen anges vissa handläggningsbestämmelser, men uppräkningen

är inte uttömmande. En fullständig reglering skulle naturligtvis bli

mycket omfattande. Avsikten med den föreslagna bestämmelsen är inte

att utesluta någon särskild bestämmelse som eljest skulle vara tillämplig

utan i stället, enligt vad som framgår av författningskommentaren till det

remitterade förslaget, att ange att svensk domstol har att tillämpa endast

svenska bestämmelser i fråga om åtgärder av processrättslig karaktär.

Detta gäller emellertid utan särskild bestämmelse därom. Lagrådet

förordar att paragrafen utgår.

Förslaget till lag om ändring i lagen om marknadsdomstol m.m.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 oktober 2000

Närvarande: Statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Talerätt för vissa utländska

konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om talerätt för

vissa utländska

konsument-

myndigheter och

konsument-

organisationer

31998L0027

 (EGT L166, 11.6.1998, s. 51, Celex 31998L0027).

 Lagen omtryckt 1984:294.

 Senaste lydelse 1998:649.

 Genom artikel 10 i direktiv 1999/44/EG ändras direktiv 98/27/EG på så sätt att

 det föreskrivs

att det förra direktivet skall inkluderas i bilagan till det senare.

 (EGT L 166, 11.6.1998, s. 51, Celex 31998L0027)

 Lagen omtryckt 1984:294.

 Senaste lydelse 1998:649.

 EGT C 107, 13.4.1996, s. 3 och EGT C 80, 13.3.1997, s. 10.

 EGT C 30, 30.1.1997, s. 112.

 Europaparlamentets yttrande av den 14 november 1996 (EGT C 362, 2.12.1996, s.

236).

Rådets gemensamma ståndpunkt av den 30 oktober 1997 (EGT C 389, 22.12.1997, s.

51) och

Europaparlamentets beslut av den 12 mars 1998 (EGT C 104, 6.4.1998). Rådets

beslut av den

23 april 1998.

 Direktiv nr 1, 6, 7 och 9 innehåller särskilda bestämmelser om

förbudsföreläggande.

 (EGT L166, 11.6.1998, s. 51, Celex 31998L0027).

 Lagen omtryckt 1984:294.

 Senaste lydelse 1998:649.

Prop. 2000/2001:34

3

1

Prop. 2000/2001:34

Prop. 2000/2001:xx

37

Prop. 2000/2001:34

Bilaga 1

51

Prop. 2000/2001:34

Bilaga 2

46

Prop. 2000/2001:34

Bilaga 3

48

Prop. 2000/2001:34

Bilaga 4

51

Prop. 2000/2001:34

Bilaga 5

52

52

Prop. 2000/2001:34

53

Prop. 2000/2001:34

53