Regeringens proposition

1995/96:180

Teleoperatörernas skyldigheter vid hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 7 mars 1996

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att de teleoperatörer som tillhandahåller

telefonitjänst, mobil teletjänst eller fasta teleförbindelser och vilkas

verksamhet är av betydande omfattning skall svara för att deras telesystem är

uppbyggda och utformade på ett sådant sätt att tvångsmedlen på teleområdet -

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning - alltid kan verkställas. Detta

innebär att teleoperatörerna kontinuerligt, t.ex. vid byte till ny teknik, måste

se till att möjligheter finns till hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning. Innebörden av denna förpliktelse är i praktiken ett krav på att

telesystemen skall innehålla särskilda hårdvaror och särskilda datorprogram.

 Teleoperatörerna skall svara för de kostnader som hänför sig till

anpassningarna av telesystemen medan polisen även i fortsättningen skall ersätta

teleoperatörerna för de kostnader som uppkommer vid varje enskild

verkställighet.

 De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 juli 1996. För att de

teleoperatörer som före ikraftträdandet har fått tillstånd att driva

televerksamhet skall få tillfälle att anpassa de befintliga systemen till de nya

reglerna föreslås en övergångsperiod fram till den 1 juli 1997. Teleoperatören

skall dock alltid ha minst sex månader på sig från det att Post- och

telestyrelsen fastställt de närmare villkoren.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Lagtext.................................................... 4

 2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken...... 4

 2.2 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597).. 5

3 Ärendet och dess beredning................................. 7

4 Bakgrund................................................... 7

5 Nuvarande ordning.......................................... 8

6 Internationell jämförelse.................................. 14

7 Reformbehovet.............................................. 17

8 Ansvaret för telesystemens utformning...................... 21

9 Kostnader.................................................. 29

 9.1 Kostnader för verkställighet i det enskilda fallet.. 29

 9.2 Kostnader för anpassning av telesystemen............ 30

 9.3 Kostnadskonsekvenser i övrigt....................... 36

10 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser.................. 36

11 Författningskommentar...................................... 37

 11.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken.... 37

 11.2 Förslaget till lag om ändring i telelagen........... 37

Bilaga 1 Promemorians lagförslag.............................

 40

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

 promemorians lagförslag............................. 43

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag.........................

 44

Bilaga 4 Lagrådets yttrande..................................

 47

Bilaga 5 Resolution on the lawful interception of tele-

 communications (9529/95 ENFOPOL 90)................. 48

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 mars 1996..... 57

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i telelagen (1993:597).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 27 kap. 25 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

27 kap.

25 §1

 Har rätten lämnat tilltånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig

teleövervakning, får de tekniska hjälpmedel som behövs för avlyssningen eller

övervakningen användas.

--------------------------------------------------------------------

 I telelagen (1993:597) finns

 bestämmelser om hemlig tele-

 avlyssning och hemlig teleöver-

 vakning som gäller för den som

 har tillstånd att driva tele-

 verksamhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1995:1230.

2.2 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597)

 Härigenom föreskrivs i fråga om telelagen (1993:597)

 dels att 13 § skall ha följande lydelse,

 dels att det skall införas en ny paragraf, 14 a §, samt närmast före 14 a § en

ny rubrik av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

13 §

 Tillstånd enligt 5 § att driva televerksamhet får förenas med villkor.

 Tillståndsvillkor kan avse bl.a. skyldighet för tillståndshavare

 1. att på vissa villkor tillhandahålla telefonitjänst åt var och en som

efterfrågar denna tjänst,

 2. att med beaktande av tillgänglig kapacitet på vissa villkor tillhandahålla

fasta teleförbindelser åt den som efterfrågar sådana,

 3. att bedriva verksamheten under de förutsättningar som följer av de

internationella överenskommelser som Sverige har biträtt,

 4. att i verksamheten ta hänsyn till handikappades behov av särskilda

teletjänster,

 5. att medverka till att telemeddelanden kan förmedlas till samhällets alarme-

rings- och räddningstjänst,

 6. att beakta totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd

beredskap,

 7. att årligen redovisa sin verksamhet i de delar som berörs av tillståndet

efter för verksamheten särskilt avpassade principer samt att ställa

redovisningen till förfogande för tillståndsmyndigheten eller den som anvisas av

myndigheten,

 8. att på skäliga villkor till annan tillståndshavare lämna ut sådana

publicerade uppgifter om enskildas teleabonnemang som inte omfattas av

tystnadsplikt enligt 25 § första stycket 1 denna lag, samt

 9. att på skäliga villkor i egen telekatalog publicera och i sin verksamhet

till allmänheten lämna ut uppgifter om enskildas teleabonnemang hos annan

tillståndshavare i den utsträckning de inte omfattas av tystnadsplikt enligt

lag.

--------------------------------------------------------------------

 Tillstånd enligt 5 § att driva

 televerksamhet skall förenas med

 villkor att på ett visst sätt

 full-göra vad som föreskrivs i

 14 a §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om tillståndsvillkor.

--------------------------------------------------------------------

 Hemlig teleavlyssning m.m.

 14 a §

 Den som beviljas tillstånd

 enligt 5 § skall bedriva denna

 televerksamhet så att beslut om

 hemlig teleavlyssning och

 hemlig teleövervakning kan

 verkställas och så att

 verkställandet inte röjs.

 Innehållet i och uppgifter om

 de avlyssnade eller övervakade

 telemeddelandena skall göras

 tillgängliga så att informationen

 enkelt kan tas om hand.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 2. Även tillstånd enligt 5 § som har beviljats före ikraftträdandet skall

förenas med villkor enligt 13 § tredje stycket. I fråga om dessa tillstånd

tillämpas bestämmelserna i 14 a § från den dag då sex månader har förflutit

efter det att tillståndsvillkoren enligt 13 § tredje stycket fastställdes, dock

tidigast den 1 juli 1997.

3 Ärendet och dess beredning

Den snabba tekniska utvecklingen på teleområdet och den avreglerade

telemarknaden har ändrat förutsättningarna för att genomföra ett beslut om

hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning. I departementspromemorian

Teleoperatörernas skyldigheter vid hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning (Ds 1995:48) föreslås vissa ändringar i rättegångsbalken,

telelagen och teleförordningen som syftar till att säkerställa fortsatt

möjlighet till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Promemorians

lagförslag finns intaget som bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En

sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet

(dnr Ju 95/3257). En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2.

Regeringen tar i detta ärende upp de frågor som behandlas i promemorian.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 15 februari att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som utarbetats i ärendet. Förslagen som remitterades till Lagrådet

finns i bilaga 3. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 4.

4 Bakgrund

Det har tidigare gått att klart skilja mellan radio, TV, kabelkommunikation,

telekommunikation och datorkommunikation med utgångspunkt från

informationsinnehåll och metoder för användning och överföring. Dessa skillnader

har emellertid blivit alltmer otydliga. Den nya informationstekniken (IT) har

dessutom tillfört nya former av kommunikation där tal, text och bild

integreras. Det förekommer att mottagaren kan påverka informationsinnehållet,

s.k. interaktiv kommunikation. Överföringen av telemeddelanden sker via såväl

allmänt tillgängliga telenät som privata företagsnät. Trådlös telekommunikation

har också blivit vanlig. Vidare har ägarstrukturerna förändrats på senare år

till följd av bl.a. en fri telemarknad och att abonnenter i stället för

operatörer i allt högre grad kommit att äga nät, abonnentväxlar och annan tele-

utrustning.

 Internationaliseringen har ökat, vilket bl.a. användningen av IT har bidragit

till. Kommunikation sker idag nästan helt oberoende av landsgränser. Inom

Europeiska unionen (EU) har intresset för IT-området ökat markant på senare år.

En rapport har arbetats fram (den s.k. Bangemannrapporten) med en rad förslag

till framför allt en rättslig nyordning där avreglering är det mest

kännetecknande draget.

 Målet för den svenska telepolitiken är att ge hushåll, företag och myndigheter

tillgång till ett ändamålsenligt telesystem som bidrar till ett effektivt

resursutnyttjande i samhället som helhet. Riksdagen har slagit fast bl.a. att

staten skall svara för att det finns ett sammanhållet och öppet telenät som

täcker hela landet. Vidare har betonats vikten av att staten skapar

förutsättningar för en effektiv konkurrens på utrustningsmarknaden och vid

utvecklingen av teletjänster (prop. 1987/88:118, bet. 1987/88:TU28, rskr.

1987/88:402 och prop. 1990/91:87, bet. 1990/91: TU28, rskr. 1990/91:369).

 Frågor om ändrad verksamhetsform för Televerket och en rättslig reglering av

en fri telemarknad har under senare år behandlats av riksdagen (prop.

1991/92:100 bil. 7, bet. 1991/92:TU20, rskr. 1991/92:312 och prop. 1992/93:200,

bet. 1992/93:TU30, rskr. 1992/93:443). Härvid har betydelsen för

samhällsutvecklingen av effektiva telekommunikationer ytterligare framhållits

och det statliga ansvaret för grundläggande telekommunikationer har utvidgats

från taltelefoni till att omfatta även telefax och viss datakommunikation.

 De nya IT-baserade rutinerna, den öppna telepolitiken och den ökade

internationaliseringen har förändrat förutsättningarna för att använda

tvångsmedel på teleområdet. Frågan om i vilken omfattning hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning bör kunna användas i brottsutredningar har därvid

fått förnyad aktualitet.

 Riksdagen har nyligen antagit de förslag som regeringen lade fram i en

proposition om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (prop.

1994/95:227, bet. 1995/96:JuU1, rskr. 1995/96:17, SFS 1995:1230). Ändringarna

grundas på förslag från Datastraffrättsutredningen i betänkandet Information och

den nya informationsteknologin (SOU 1992:110) och innebär en anpassning av

reglerna i rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

till utvecklingen på teleområdet. Propositionen innehöll inte några förslag som

direkt tar sikte på dem som tillhandahåller teletjänster eller fasta

teleförbindelser. Sådana företag som bedriver televerksamhet, s.k.

teleoperatörer, har emellertid till följd av den snabba tekniska utvecklingen på

teleområdet och den avreglerade telemarknaden kommit att inta en central roll

vid verkställighet av tvångsmedel på teleområdet.

 Regeringen tar i detta ärende upp frågan vilka skyldigheter som bör vila på

teleoperatörerna för att möjligheterna till verkställighet av beslut om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall kunna upprätthållas. Däremot

behandlas inte de frågeställningar som tar sikte på ansvar och skyldigheter för

producenter av telekommunikationsutrustning eller för den som tillhandahåller

underhållstjänster i fråga om telekommunikationer.

5 Nuvarande ordning

Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna

skyddad mot bl.a. hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller

annat förtroligt meddelande. Detta skydd får enligt 12 § i samma kapitel

begränsas genom lag. Sådana begränsningar får endast ske för att tillgodose

ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig

gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett

den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria

åsiktsbildningen.

 Den grundläggande lagregleringen om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning finns i 27 kap. 18-25 §§ rättegångsbalken (RB). Genom en ändring

i rättegångsbalken år 1989 togs nya föreskrifter om dessa tvångsmedel in i 27

kap. 18-24 §§ RB (prop. 1988/89:124, bet. 1988/89:JuU25, rskr. 1988/89:313, SFS

1989:650). Bestämmelserna innebar en saklig och terminologisk anpassning till ny

teknik. Redan i det lagstiftningsarbetet konstaterades emellertid att den

förändrade konkurrenssituationen på telekommunikationsområdet kunde ha återverk-

ningar på möjligheterna att utnyttja hemlig teleavlyssning som ett straff-

processuellt tvångsmedel men att detta problem fick tas upp i ett annat

sammanhang (prop. s. 40).

 Bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning anpassades

1993 till de ändringar som införandet av telelagen (1993:597) innebar. Denna

reglering öppnade telemarknaden för flera operatörer. Rättegångsbalkens före-

skrifter om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning anpassades så att

begränsningen till telemeddelanden som befordras av Televerket ersattes av en

begränsning till telemeddelanden som befordras via allmänt tillgängliga telenät.

Vidare infördes en bestämmelse rörande verkställighet av sådana åtgärder (27

kap. 25 § RB, se prop. 1992/93:200, bet. 1992/93:TU30, rskr. 1992/93:443, SFS

1993:602).

 Som tidigare nämnts har riksdagen nyligen antagit de förslag som regeringen

lade fram i en proposition om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

(prop. 1994/95:227). Härigenom har rättegångsbalkens regler om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning ändrats så att begränsningen till viss

teleanläggning slopats och ersatts av en begränsning till viss teleadress.

Vidare innebär ändringarna i rättegångsbalken att avlyssning och övervakning

även kan ske i privata telenät, t.ex. i större företagsnät.

 Utöver rättegångsbalkens bestämmelser om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning finns sådana begränsningar av fri- och rättigheterna enligt

regeringsformen också i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om

tvångsmedel i vissa brottmål (1952 års tvångsmedelslag), lagen (1988:97) om

förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig

eller krigsfara m.m. (1988 års lag) och i lagen (1991:572) om särskild

utlänningskontroll (1991 års lag).

Rättegångsbalken

Hemlig teleavlyssning innebär - sedan den 1 januari 1996 - att telemeddelanden

som befordras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress,

i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för

återgivning av innehållet i meddelandet (27 kap. 18 § första stycket RB). För

att sådan avlyssning skall få ske krävs att någon är skäligen misstänkt för ett

brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

eller för försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan

gärning är belagd med straff (18 § andra stycket).

 Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om

telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss

teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram. Tvångsmedlet

får användas vid förundersökning i brottmål om det för brottet inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex månader och vid narkotikabrott

med enbart fängelse i straffskalan samt vid försök, förberedelse eller stämpling

till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två

år, om sådan gärning är belagd med straff (27 kap. 19 § RB).

 Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning kan också komma i fråga vid

misstanke om anstiftan eller medhjälp till brottslighet av angivet kvalificerat

slag.

 För tillstånd till sådan avlyssning eller övervakning krävs - utöver att någon

är skäligen misstänkt för brott av viss svårighetsgrad - att åtgärden är av

synnerlig vikt för utredningen. Vidare får åtgärden endast avse en teleadress

som innehas eller annars kan antas komma att användas av den misstänkte (27 kap.

20 § första stycket RB). En teleadress till vilken den misstänkte kan antas

komma att ringa får alltså inte avlyssnas. Från tillämpningsområdet undantas

slutligen telemeddelanden som endast befordras inom ett telenät som med hänsyn

till sin ringa omfattning och omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre

betydelse från allmän kommunikationssynpunkt (20 § andra stycket).

 För all tvångsmedelsanvändning gäller tre allmänna principer. De tre

principerna, som anknyter till innehållet i 2 kap. 12 § regeringsformen, är

ändamålsprincipen, behovsprincipen och proportionalitetsprincipen.

Ändamålsprincipen innebär att en myndighets befogenhet att använda tvångsmedlet

skall vara bunden till det ändamål för vilket tvångsmedlet har beslutats.

Behovsprincipen innebär att en myndighet får använda ett tvångsmedel bara när

det finns ett påtagligt behov och en mindre ingripande åtgärd inte är

tillräcklig. Proportionalitetsprincipen, som är lagfäst i bl.a. 27 kap. 1 §

tredje stycket RB, innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd

och varaktighet skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med

åtgärden.

 Frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning prövas av rätten på

ansökan av åklagaren. I beslutet skall det anges vilken teleadress och under

vilken tid tillståndet gäller. Tiden, som inte får bestämmas längre än

nödvändigt, får inte överstiga en månad från dagen för beslutet (21 § första

stycket). Vidare skall i beslutet särskilt anges om åtgärden får verkställas

utanför allmänt tillgängliga telenät (21 § andra stycket). Hemlig teleavlyssning

får inte ske av telemeddelanden mellan den misstänkte och hans försvarare. Om

det framkommer att en avlyssning avser ett sådant meddelande skall avlyssningen

avbrytas och upptagningar eller uppteckningar som omfattas av förbudet skall

omedelbart förstöras (22 §). Föreskrifter ges också om hävande av beslut (23 §)

och om tid för granskning och förstöring av upptagningar och uppteckningar

(24 §). Vidare finns en bestämmelse om verkställighet. Har rätten lämnat

tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning, får de

tekniska hjälpmedel som behövs för avlyssningen eller övervakningen användas (25

§).

 Regeringen redovisar varje år genom en skrivelse till riksdagen hur reglerna i

rättegångsbalken om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning har

tillämpats (se regeringens skrivelse 1995/96:9, bet. 1995/96:JuU1, rskr.

1995/96:17).

1952 års tvångsmedelslag

Lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål

innehåller tilläggs- och undantagsbestämmelser till den grundläggande

regleringen i rättegångsbalken i fråga om straffprocessuella tvångsmedel. Lagen,

som är tidsbegränsad, gäller vid förundersökning angående vissa brott mot rikets

säkerhet och vissa andra grova brott. Efter den senast gjorda förlängningen

gäller lagen till utgången av år 1996 (prop. 1995/96:14, bet. 1995/96:JuU11,

rskr. 1995/96:125, SFS 1995:1511).

 1952 års tvångsmedelslag gäller vid förundersökning angående dels

allmänfarliga brott, t.ex. mordbrand och sabotage, dels vissa högmålsbrott såsom

uppror och olovlig kårverksamhet, dels vissa brott mot rikets säkerhet, t.ex.

spioneri. Lagen gäller också försök, förberedelse och stämpling till dessa brott

om sådan gärning är straffbar. I förhållande till regleringen i rättegångsbalken

innebär lagen utvidgade möjligheter att använda vissa tvångsmedel, bl.a. hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Rätten får alltså lämna tillstånd

till tvångsmedel på teleområdet enligt denna lag även om det för brottet är

föreskrivet lindrigare straff än vad som krävs enligt rättegångsbalken (5 §).

Åklagaren får i brådskande fall själv besluta om användning av tvångsmedlen. Har

åklagaren gjort detta, skall anmälan ofördröjligen göras hos domstolen, som

skyndsamt skall pröva ärendet (6 §).

1988 års lag

I lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och

domstolarna under krig eller krigsfara m.m. regleras hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning i 28 §. Där föreskrivs att åklagaren får besluta om sådan

åtgärd om det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd skulle medföra

sådan fördröjning eller annan olägenhet som är av väsentlig betydelse för

utredningen. Om åklagaren har fattat ett beslut om hemlig teleavlyssning eller

hemlig teleövervakning skall han genast anmäla det hos rätten, som snabbt skall

pröva ärendet.

1991 års lag

Enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll får i vissa fall

tvångsåtgärd såsom t.ex. hemlig teleavlyssning tillgripas. För detta krävs att

åtgärden är påkallad för att utröna om en utlänning eller en organisation eller

en grupp som han tillhör eller verkar för planlägger eller förbereder någon

gärning som innebär våld, hot eller tvång för politiska syften och som

innefattar brott för vilket lindrigare straff än fängelse i två år inte är

föreskrivet. Tvångsmedlen har alltså i detta sammanhang ett brottsförebyggande

syfte. Den parlamentariska kontrollen av lagens tillämpning sker, liksom av 1952

års tvångsmedelslag, genom att regeringen årligen lämnar en skrivelse om denna

till riksdagen.

Telelagen

Telelagen (1993:597) syftar till att enskilda och myndigheter skall få tillgång

till effektiva telekommunikationer till lägsta samhällsekonomiska kostnad (2 §).

För rätten att få tillhandahålla vissa centrala teletjänster krävs tillstånd om

verksamheten är av betydande omfattning (5 §). Frågor om tillstånd prövas av

tillståndsmyndigheten, som är Post- och telestyrelsen. Myndigheten har möjlighet

att medge undantag från tillståndsplikten om det finns särskilda skäl och i

sådana fall får tillståndsplikten ersättas med en anmälningsplikt (8 §).

Tillstånd skall beviljas om inte den sökande saknar förutsättningar att bedriva

verksamheten varaktigt och med god kapacitet och kvalitet (11 §). Tillstånd att

driva televerksamhet får vidare förenas med villkor, vilka kan avse bland annat

skyldighet för tillståndshavare att på vissa villkor tillhandahålla

telefonitjänst åt var och en som efterfrågar denna tjänst, att i verksamheten ta

hänsyn till handikappades behov av särskilda teletjänster och att beakta

totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd beredskap.

Tillståndsvillkoren skall gälla för en bestämd tid (13 och 14 §§). Ett tillstånd

kan återkallas om verksamheten bedrivs i strid med telelagen eller i strid med

föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av lagen och avvikelsen

inte kan anses vara av mindre betydelse (10 §).

 Post- och telestyrelsen har till uppgift att utöva tillsyn över efterlevnaden

av telelagen och av de föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av lagen

(31 §). Myndigheten får i detta syfte meddela de förelägganden och förbud som

behövs, vilka får förenas med vite (33 §). Uppkommer tvist om tillämpningen av

lagen skall myndigheten som huvudregel medla mellan parterna (32 § andra

stycket). Tillståndsmyndighetens beslut får överklagas hos länsrätten (37 §).

Telelagen innehåller också vissa straffbestämmelser (34-36 §§).

 Enligt telelagen får den som i televerksamhet har fått tillgång till uppgift

om teleabonnemang, innehållet i ett telemeddelande eller annan uppgift som angår

ett särskilt telemeddelande som huvudregel inte obehörigen föra vidare eller

utnyttja det han fått del av eller tillgång till (25 § första stycket).

Tystnadsplikt gäller också för angelägenhet som avser användning av hemlig

teleavlyssning eller hemlig teleövervakning enligt 27 kap. 18 eller 19 § RB och

för uppgift som hänför sig till åtgärden att kvarhålla försändelser enligt 9 §

samma kapitel. På begäran av åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan

myndighet som har att ingripa mot ett brott skall emellertid den som driver

televerksamhet och därvid har fått del av eller tillgång till uppgift som avses

i 25 § första stycket lämna uppgift som angår misstanke om brott. Denna

uppgiftsskyldighet är begränsad till uppgift om teleabonnemang (namn, titel,

adress och telefonnummer, etc.) och annan uppgift som angår ett särskilt

telemeddelande, t.ex. uppgift om mellan vilka abonnemang ett telemeddelande har

förmedlats. Undantaget från tystnadsplikten såvitt avser uppgift om

teleabonnemang gäller endast om fängelse är föreskrivet för brottet och detta

enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter. För annan

uppgift som angår ett särskilt telemeddelande gäller undantaget endast om det

för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år (27 §).

Beträffande uppgifter om innehållet i ett telemeddelande genombryts

tystnadsplikten inte i något fall.

 För myndigheter som driver televerksamhet gäller i stället 9 kap. 8 § och 14

kap. 2 § sekretesslagen (1980:100). Bestämmelserna motsvarar i huvudsak

regleringen i telelagen. Enligt sekretesslagen kan emellertid också - när

förutsättningarna är uppfyllda - uppgifter om innehållet i telemeddelanden

lämnas ut.

Mänskliga rättigheter

Användningen av tvångsmedel på teleområdet berör bl.a. frågor om mänskliga

rättigheter. FN:s generalförsamling antog år 1948 en allmän förklaring om de

mänskliga rättigheterna. I art. 12 sägs bl.a. att ingen får utsättas för

godtyckliga ingripanden i fråga om privatliv, familj, hem eller korrespondens.

Grundsatsen har därefter arbetats in i 1966 års FN-konvention om medborgerliga

och politiska rättigheter.

 Den europeiska konventionen den 4 november 1950 angående skydd för de

mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna är av intresse också på

teleområdet. I art. 8 första punkten tillförsäkras envar rätt till skydd för

sitt privatliv och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Begränsningar får

ske endast om åtgärden är förenlig med de strikta undantag som ställs upp i art.

8 andra punkten.

 I den praxis som har utvecklats hos den europeiska domstolen för mänskliga

fri- och rättigheter vid tillämpningen av den europeiska konventionen har

fastslagits att hemlig teleavlyssning kan ses som ett ingrepp i såväl privatliv

som korrespondens (t.ex. fallen Huvig, Malone och Klass).

6 Internationell jämförelse

I internationella fora pågår arbete med olika frågor som rör telekommunikation.

Inom Europarådet har en expertkommitté nyligen arbetat fram ett förslag till

rekommendation rörande processuella frågor med anknytning till

informationsteknik där vissa aspekter av hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning uppmärksammas. Även inom EU, inom gruppen för polissamarbete

under den s.k. tredje pelaren, är frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning aktuella. Ministerrådet har nyligen antagit en resolution

(9529/95 ENFOPOL 90) som hänvisar till en upprättad kravspecifikation för

verkställighet av tvångsmedel på teleområdet (se vidare härom i avsnitt 8).

Syftet är bl.a. att de angivna kraven skall beaktas i det nationella

lagstiftningsarbetet.

 När man från svensk sida överväger olika frågor som har anknytning till hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning är det naturligtvis av intresse att

jämföra hur andra länder har hanterat dessa frågor. Det bör emellertid redan

från början klargöras att problemställningarna för närvarande är gemensamma för

de flesta länder. Detta innebär att några nationella regelsystem som skulle

kunna tjäna som direkta förebilder för en svensk reglering är svåra att

urskilja. Något skall dock beröras den reglering som finns i vissa andra länder

med avseende på teleoperatörernas ansvar och skyldigheter.

 I Danmark, Tyskland, Frankrike, Italien och Holland finns lagregler som

förpliktar teleoperatörer att se till att hemlig teleavlyssning möjliggörs. I

Holland är vissa teleoperatörer undantagna från denna skyldighet. Den holländska

regeringen har nyligen överlämnat en proposition till parlamentet med förslag om

att de teleoperatörer som tillhandahåller GSM-baserad mobiltelefoni skall stå

för de kostnader som uppkommer när telesystemen skall anpassas. I Tyskland står

teleoperatörerna själva för anpassningskostnaderna. Även i Frankrike har teleo-

peratörerna ett kostnadsansvar. Storbritannien har bestämmelser som förpliktar

teleoperatörerna att utföra ett avlyssningsbeslut. Därutöver måste tele-

operatörerna, samtidigt med ansökan om tillstånd att driva televerksamhet, lämna

in en plan över hur avlyssnade meddelanden kommer att hållas tillgängliga.

Teleoperatörerna är dessutom skyldiga att svara för kostnaderna med att anpassa

sina telesystem så att beslut om hemlig teleavlyssning kan verkställas. På

Irland framgår teleoperatörernas skyldighet att möjliggöra hemlig teleavlyssning

av en Ministerial Order. I Spanien finns inga uttryckliga bestämmelser som

reglerar operatörernas skyldigheter men dessa anses följa implicit av ett beslut

om hemlig teleavlyssning.

 I vissa länder framgår teleoperatörernas skyldigheter av de koncessionsvillkor

som berättigar dem till att bedriva televerksamhet. Inte i något land görs någon

skillnad mellan enskilda företag och sådana företag som drivs i allmän regi. De

flesta länder har straffbestämmelser för operatörer som inte uppfyller sina

skyldigheter. Det är här ofta fråga om påföljderna böter och fängelse.

 Den närmare praktiska innebörden av teleoperatörernas skyldigheter att

tillhandahålla möjligheter till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

tycks i många länder ha lämnats oreglerad. I bl.a. Australien och USA har

lagstiftningen däremot kommit längre.

 Australiens framskjutna position i världen avseende reglerna om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning hänger samman med att landet är mycket

långt framme när det gäller telekommunikationer i allmänhet. Detta förklaras i

sin tur av att landet till ytan är mycket stort men har ett lågt antal invånare

som dessutom till största delen är bosatta inom ett begränsat område i sydöstra

Australien. Australien har påbörjat en avreglering av telemarknaden som

förväntas vara helt genomförd 1997. I dag finns det tre stora teleoperatörer,

Telecom, Optus och Vodaphone och ett fyrtiotal mindre operatörer som hyr

kapacitet från de stora operatörerna. De tre stora teleoperatörerna har var och

en ett tillstånd att driva televerksamhet som, till skillnad från de mindre

operatörerna, är förenat med villkor avseende bl.a. hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning. Av villkoren framgår att telesystemen måste vara

uppbyggda och utformade på ett sådant sätt att beslut om hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning kan verkställas. Det finns möjlighet för

kommunikationsministern att medge undantag från detta villkor. Teleoperatörerna

är vidare skyldiga att samråda med de olika myndigheter som kan verkställa

beslut om tvångsmedel på teleområdet vid införande av ny teknik i systemen. Även

samråd med Australian Telecommunication Authority (AUSTEL), vilken myndighet

närmast motsvarar Post- och telestyrelsen, är nödvändigt. Denna myndighet har

möjlighet att meddela föreskrifter om operatörernas verksamhet i olika

hänseenden.

 Kostnaderna för anpassningar av systemen betalas i Australien för närvarande

av teleoperatörerna som sedan har rätt att få ersättning från staten med

motsvarande belopp. Under en treårsperiod fram till 1997 har de tre federala

polisiära myndigheterna som verkställer tvångsmedel på teleområdet erhållit ett

tilläggsanslag om motsvarande etthundraåttio miljoner kronor. Denna summa utgör

den ekonomiska ram inom vilken myndigheterna får prioritera vilka anpassningar i

operatörernas system som de anser mest angelägna. Samtidigt är alltså

teleoperatörerna skyldiga att anpassa sina system. I de fall operatörerna och

polismyndigheterna inte kan komma överens får AUSTEL agera skiljenämnd. Denna

ordning är en slags kompromisslösning under den tid som rådande system ses över.

Det kan nämnas att de anslagna medlen till alldeles övervägande del kommer att

bekosta anpassningar av det mobila GSM-nätet. Inom berörda departement utesluter

man inte att det efter 1997, bland annat på grund av det ansträngda

statsfinansiella läget, blir teleoperatörerna som får bära hela eller delar av

kostnaderna. Tele-operatörerna svarar för övrigt redan i dag för en stor del av

de kostnader som är betingade av försvarets behov av telekomunikationer och av

nödvändiga teleanläggningar för att nå alarmeringstjänsten. Detsamma gäller

kostnaderna för olönsamma abonnemang. Det bör nämnas att polismyndigheterna i

Australien utöver de tidigare angivna kostnaderna betalar en viss avtalad mindre

summa vid varje enskild verkställighet.

 I Australien betonas vikten av gemensamma internationella kravspecifikationer

som kommer att leda till standardprodukter hos tillverkarna.

 I USA finns en långtgående skyldighet för teleoperatörerna att medverka vid

verkställighet av beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning.

Teleoperatörerna skall lämna all information, upplåta all teknisk utrustning

samt ge den tekniska assistans som behövs för att avlyssningen eller

övervakningen skall kunna genomföras på ett så smidigt sätt som möjligt. Vidare

har i USA nyligen antagits vissa federala lagändringar som syftar till att

ytterligare klargöra och definiera innebörden av teleoperatörernas skyldigheter.

Lagstiftningen innehåller även regler för företag som tillhandahåller

underhållstjänster samt för företag som tillverkar telekommunikationsutrustning.

 De nya amerikanska bestämmelserna, som är mycket detaljerade och innehåller en

rad undantagssituationer, innebär bl.a. följande. Tele-operatörerna är skyldiga

att anpassa sina telesystem så att hemlig teleavlyssning och hemlig tele-

övervakning kan ske av alla telemeddelanden som förmedlas inom operatörens egen

televerksamhet. Bestämmelsen omfattar alltså även trådlös kommunikation, t.ex.

mobiltelefoni, för vilken verksamhet gäller en rad särskilda regler.

Teleoperatören skall se till att avlyssningen eller övervakningen kan genomföras

utan tidsutdräkt. Det skall vara möjligt att samtidigt avlyssna flera samtal

utan att detta drabbar personer som inte innefattas i beslutet om avlyssning.

Teleoperatören skall se till att avlyssningen eller övervakningen sker diskret

och på ett sådant sätt att andra abonnenter förorsakas så lite besvär som

möjligt. Det ankommer på teleoperatören att göra innehållet i ett avlyssnat

meddelande eller uppgifterna som hämtats in vid en övervakning tillgängliga i en

godtagbar form och på en annan plats än hos operatören. Teleoperatören skall se

till att verkställigheten av tvångsmedlen inte röjs. Bestämmelserna innebär inte

någon begränsning avseende vilken utrustning eller annat som får användas i

systemen så länge operatören uppfyller de angivna kraven. Vidare finns regler

för operatörens skyldigheter avseende krypterade meddelanden som i korthet

innebär att teleoperatörerna är skyldiga att dekryptera meddelanden endast i de

fall som operatören tillhandahåller krypteringssystemet och operatören har

möjlighet att dekryptera meddelandet. Det finns också ett relativt komplicerat

regelsystem som tar sikte på hur och under vilken period teleoperatörerna skall

uppfylla sina åtaganden och under vilka förutsättningar som operatören kan

underlåta att anpassa sina system. Här inryms bland annat ett administrativt

förfarande med publicering och registrering av olika uppgifter.

 Vad avser kostnader för anpassningar av telesystemen som blivit nödvändiga

till följd av de nya reglerna ersätter staten teleoperatörerna i denna del.

Statens kostnadsansvar gäller dock endast om kostnaderna är skäliga och längst

till den 1 januari 1995. Därefter får teleoperatörerna stå för kostnaderna om

detta kan anses skäligt, vilket innebär att teleoperatörerna får betala om

anpassningarna kan ske utan betydande svårigheter och oproportionellt stora

kostnader. För kostnader som ligger över denna gräns kan de få ersättning av

staten. Alternativt kan teleoperatörerna undantas från bestämmelserna. Slutligen

finns bestämmelser om effekten av utebliven betalning från statens sida och om

kontrollfunktionen över betalningssystemet. Som ett grundbelopp för statens

kostnadsansvar under åren 1995-1998 har budgeterats femhundra miljoner dollar.

7 Reformbehovet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den tekniska utvecklingen på teleområdet |

| och den avreglerade telemarknaden har skapat behov av regler |

| om telesystemens utformning för att bibehålla hemlig |

| teleavlyssning och hemlig teleövervakning som effektiva tvångs- |

| medel. En sådan reglering kräver inte att man samtidigt reglerar|

| närliggande frågor som tredje mans medverkan vid all tvångs- |

| medelsanvändning, kryptering av telemeddelanden och användande |

| av s.k. överskottsinformation. |

--------------------------------------------------------------------

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i promemorians

bedömning eller lämnar denna utan erinran. Telia anser att behovet av

lagstiftning är svårt att bedöma eftersom promemorian inte närmare anger i

vilken utsträckning som teleoperatörerna underlåter att medverka vid

verkställighet i dag. Förslaget kommer enligt Post- och telestyrelsens

uppfattning inte att få avsedda effekter bl.a. på grund av teknikutvecklingen

och alltmer lätthanterliga krypteringsprogram. Den enda realistiska vägen för

att upprätthålla effektiva möjligheter till avlyssning är enligt styrelsen att

ingripa i klartextmomentet, dvs. ha en avlyssningsanordning placerad där

information lämnas eller tas emot (buggning). Svenska Arbetsgivareföreningen

(SAF) anser att det saknas en analys av tvångsmedlens effektivitet så att nyttan

av en reform kan vägas mot kostnaderna. Vidare bör enligt föreningen tredje mans

medverkan vid all verkställighet av beslut om tvångsmedel på teleområdet

klarläggas liksom behovet av skydd för näringslivets informationssystem och

användande av krypteringslösningar, innan någon lagstiftning genomförs. Några

remissinstanser vill också se en reglering av användandet av s.k.

överskottsinformation.

 Regeringens bedömning: Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning är

betydelsefulla straffprocessuella tvångsmedel bl.a. i kampen mot narkotikan, den

organiserade brottsligheten och allvarligare ekonomisk brottslighet samt vid

brott mot rikets inre och yttre säkerhet. Tvångsmedlen är i dessa fall

oumbärliga verktyg i den brottsutredande verksamheten. Det kan med fog hävdas

att avancerade brottslingar som har tillgång till kommunikationsvägar som inte

kan avlyssnas eller övervakas har goda möjligheter att bedriva sina kriminella

aktiviteter utan att avslöjas. Det är därför enligt regeringens mening ytterst

angeläget att möjligheterna till verkställighet av tvångsmedlen på teleområdet

upprätthålls.

 Den tekniska utvecklingen på telekommunikationsområdet har inneburit nya och

utvidgade möjligheter för människor att kommunicera på andra sätt än genom att

tala i telefon. Framför allt har kommunikation med hjälp av telefax och datorer

kommit att i stor utsträckning ersätta de vanliga telefonsamtalen. Men även

taltelefonin har genomgått stora förändringar. Utvecklingen av mobiltelefoni har

varit rekordartad och Sverige har för närvarande flest sådana abonnemang per

person i världen.

 Den i rättegångsbalken reglerade teleavlyssningen och teleövervakningen

omfattar alla telemeddelanden som befordras via ett telenät. Dock får avlyssning

eller övervakning inte avse telemeddelanden som endast befordras inom ett

telenät som med hänsyn till sin begränsade omfattning och omständigheterna i

övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt.

Telemeddelanden via datorer, telefax och mobiltelefoner får alltså avlyssnas och

övervakas på samma sätt som vanliga telefonsamtal. Den tekniska utvecklingen

på telekommunikationsområdet har dock inneburit att de praktiska

förutsättningarna för att verkställa beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning har ändrats radikalt. Beslut om hemlig teleavlyssning verkställs

numera i allt större utsträckning genom en anpassning av de datorprogram som

styr telekommunikationerna. En allmän förutsättning för att hemlig teleav-

lyssning och hemlig teleövervakning sålunda skall vara möjlig är att

telekommunikationssystemet är anpassat för detta. Anpassningen kan avse såväl

hård- som mjukvara. Det går inte att upprätthålla acceptabel kvalitet och

effektivitet vid användningen av tvångsmedlen på teleområdet om sådana

anpassningar inte har vidtagits i systemen. Bakgrunden till den inom EU antagna

resolutionen om tvångsmedlen på teleområdet (9529/95 ENFOPOL 90, se avsnitt 6

och 8) är just risken för att de moderna telekommunikationssystemens utformning

kan hindra hemlig teleavlyssning såvida de inte anpassas för det ändamålet.

 Televerket var tidigare den enda teleoperatören på telemarknaden. Televerket

samarbetade med polisen när beslut om tvångsmedel på teleområdet skulle

verkställas. Som en följd av att telemarknaden har avreglerats finns det i dag

flera bolag som bedriver televerksamhet. Förutom det av staten helägda

aktiebolaget Telia kan nämnas aktiebolagen Comvik GSM, Europolitan och Tele2.

Förekomsten av enskilda från staten fristående teleoperatörer och den snabba

tekniska utvecklingen innebär försämrade möjligheter för polisen att verkställa

beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Man kan inte utan

vidare räkna med att alla nya teleoperatörer på marknaden kommer att medverka i

den utsträckning som erfordras.

 Några remissinstanser har ifrågasatt om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning numera är så verkningsfulla straffprocessuella tvångsmedel att

det finns skäl att, med beaktande bl.a. av de kostnader det medför, genomföra en

reform av det slag som föreslås i promemorian. SAF hävdar att det redan av det

förhållandet att telefonavlyssning endast förekommer i några hundratal fall per

år kan dras slutsatsen att teleavlyssning inte har någon avgörande betydelse för

brottsbekämpningen i landet.

 Att antalet teleavlyssningar är begränsat kan enligt regeringens mening inte

leda till slutsatsen att hemlig teleavlyssning inte är ett verkningsfullt

straffprocessuellt tvångsmedel. Detta är i stället en naturlig följd av den

restriktiva lagstiftningen på området, som har sin grund i en önskan att värna

den enskildes integritet. Den användning av tvångsmedlen på teleområdet som

varje år redovisas till riksdagen tyder tvärtom på en ganska hög grad av

effektivitet (se regeringens skrivelse 1995/96:9). Så hade hemlig teleavlyssning

betydelse för förundersökningen i fråga om den misstänkte i drygt 50 % av fallen

år 1994. Svaren från flera remissinstanser talar i samma riktning. Bl.a. Riks-

åklagaren framhåller att hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning är

mycket viktiga instrument för inhämtande av uppgifter vid bekämpning av

allvarlig brottslighet.

 Teknikutvecklingen, som bl.a. lett till alltmer lätthanterliga krypterings-

program, innebär enligt Post- och telestyrelsen att hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning i framtiden inte kommer att vara de verkningsfulla

straffprocessuella tvångsmedel som de varit. Förslaget kommer därför inte att få

avsedd verkan enligt styrelsens mening. SAF har också tagit upp

krypteringsfrågor i sitt remissvar och anser att lagstiftaren i detta sammanhang

måste ta ställning till den framtida användningen av kryptering bl.a. med

beaktande av näringslivets behov av skydd för sina informationssystem.

 Den sist nämnda problemställningen är mycket komplicerad och bör lösas i

samförstånd med andra länder i vår omvärld. Det pågår för närvarande också flera

internationella projekt på området där Sverige deltar. Det är därför varken

önskvärt eller möjligt att Sverige nu tar ställning för en viss lösning.

 Det är otvivelaktigt så att kryptering försvårar polisens arbete i viss

utsträckning. Kryptering förutsätter dock, som framhålls i promemorian, en viss

administration. De kriminella måste ha krypteringsutrustning tillgänglig och de

måste samordna sig. Vissa krypteringsanläggningar är inte helt enkla att

använda. Vidare kan krypton forceras. I det avseendet skiljer sig ett krypterat

meddelande inte från ett meddelande där t.ex. en kod används. Kriminella måste

tala i klartext när de talar med andra än medbrottslingar. Kryptering kommer

inte i fråga när den kriminelle beställer varor, bokar flygbiljetter, hyr lokal

osv. Vidare kan alla samtal - även krypterade - ge betydelsefull information vid

hemlig teleövervakning. De farhågor som framförts om att utvecklingen av

krypteringslösningar mer eller mindre skulle innebära slutet för tvångsmedlen på

teleområdet är enligt regeringens mening överdrivna. Att de myndigheter som

närmast sysslar med telekontroll är angelägna om en reform talar också i denna

riktning. Så instämmer Riksåklagaren, Överåklagaren i Stockholm, Regionåklagar-

myndigheten i Linköping, Rikspolisstyrelsen, Säkerhetspolisen och

Generaltullstyrelsen i de bedömingar som görs i promemorian. Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet framhåller att det vore oacceptabelt

att låta den snabba utvecklingen leda till att möjligheterna till telekontroll

tunnas ut eller försvinner. Regeringen delar denna uppfattning och avser inte

att mer eller mindre ge upp tvångsmedlen på teleområdet. Denna bedömning hindrar

inte att det kan finnas skäl att bl.a. med hänsyn till teknikutvecklingen

överväga behovet av avlyssning i klartextmomentet och även i övrigt noga följa

utvecklingen på teleområdet.

 En annan fråga som aktualiserats i promemorian och som också tagits upp av

några remissinstanser är frågan om teleoperatörernas roll när beslut om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall verkställas och om vilka

befogenheter som rent allmänt kan härledas ur ett beslut om tvångsmedel.

Användandet av tvångsmedel innebär alltid ett visst intrång utöver vad som

följer av själva tvångsmedlet. Lika självklart är att även utomstående kan

drabbas av effekterna av ett tvångsmedel. Det är däremot inte lika klart vad som

gäller om tredje mans medverkan vid verkställighet av ett tvångsmedel. SAF har

framhållit att detta bör klarläggas innan någon lagstiftning genomförs. Denna

allt annat än okomplicerade fråga aktualiseras emellertid vid all tvångsmedels-

användning och måste därför enligt regeringens mening behandlas i ett större

sammanhang än inom ramen för tvångsmedlen på teleområdet. Den tveksamhet som

finns på området förorsakar inte några andra praktiska problem vid

verkställigheten av beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

än de som behandlas i detta ärende.

 Slutligen har bl.a. Post- och telestyrelsen, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet och SAF kritiserat att promemorian inte behandlar frågan

om användande av s.k. överskottsinformation - dvs. information som inte har

samband med den brottsmisstanke som har föranlett ingripandet. Denna fråga har

tagits upp i olika sammanhang, senast i Polisrättsutredningens slutbetänkande

Tvångsmedel (SOU 1995:47) s. 196 f. Polisrättsutredningen anser där att det inte

finns skäl att reglera polisens rätt att använda överskottsinformationen. Det är

närmast i ett sådant bredare sammanhang som denna fråga bör övervägas. Den

reform som behandlas i detta ärende avser egentligen inte att utöka polisens

tillgång till information, utan endast till att återställa telekontrollens

effektivitet. Problematiken kring användandet av s.k. överskottsinformation bör

inte hindra en sådan begränsad reform som behandlas i detta lagstiftningsärende.

8 Ansvaret för telesystemens utformning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Teleoperatörer som beviljas tillstånd enligt|

| 5 § telelagen (1993:597) att inom ett allmänt tillgängligt telenät|

| tillhandahålla telefonitjänst, mobil teletjänst eller fasta tele-|

| förbindelser är skyldiga att se till att telesystemen som |

| tillhandahåller dessa tjänster är så uppbyggda och utformade att|

| beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning kan |

| verkställas. Teleoperatörerna svarar vidare för att innehållet i|

| och uppgifter om telemeddelanden som avlyssnas eller hämtas in |

| görs tillgängliga så att informationen enkelt kan tas om hand |

| samt att verkställandet av beslut om hemlig teleavlyssning och |

| hemlig teleövervakning inte röjs. |

--------------------------------------------------------------------

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i denna del

tillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran.

 Telia och Comviq GSM anser att det principiella ansvaret bör vila på polisen,

som genom kravspecifikationer skall ange vilken information man önskar tillgång

till. Med dessa som utgångspunkt skulle operatörerna sedan göra nödvändiga

anpassningar. Riksrevisionsverket (RRV) och Telenordia påpekar att

gränsdragningen mellan de operatörer som omfattas av förslaget och de som faller

utanför är oklar. RRV framhåller vidare att det finns en mängd möjligheter att

skicka meddelanden som inte regleras i telelagen, t.ex. datatrafik, internet, e-

mail, satellittelefoni och dataöverförda telefonsamtal.

 Några teleoperatörer menar att det skall fastställas standardiserade normer

som är lika för alla operatörer som omfattas av förslaget medan ett par andra

remissinstanser framhåller att det bör fastställas standardiserade och lika

villkor för samtliga teleoperatörer. Post- och telestyrelsen anser att ansvaret

bör begränsas till att möjliggöra avlyssning av telemeddelanden mellan enklare

teleterminaler. Tele2 framhåller att i propositionen bör förtydligas vad som

skall gälla t.ex. när en teleoperatörs abonnent är fysiskt ansluten till en

annan operatörs nät. Den lagtekniska utformningen av teleoperatörernas ansvar

berörs av ett par remissinstanser.

 Skälen för regeringens förslag: När domstolen har gett tillstånd till hemlig

teleavlyssning underrättas den teleoperatör som har den misstänkte som abonnent

i sitt telenät om beslutet. Av beslutet framgår vilken teleadress som får

avlyssnas och under hur lång tid tvångsmedlet får användas. På polisens begäran

gör sedan teleoperatören en inkoppling på den misstänktes teleledning.

Inkopplingen kan antingen ske med hjälp av viss teknisk utrustning genom att den

ledning som går till den misstänkte ansluts till en parallell analog förbindelse

som går till polisen. Alternativt ansluts den misstänktes teleledning med en

parallell förbindelse till polisen med hjälp av en programvara i teleoperatörens

växel. Man talar i det förra fallet om en hårdvarumässig inkoppling och i det

senare fallet om en mjukvarumässig inkoppling. Vilken metod som används beror på

vilken version av televäxel som används av den berörda teleoperatören. När tiden

enligt domstolsbeslutet har löpt ut, eller när tvångsmedlet upphör av annat

skäl, kopplar teleoperatören, på endera sättet, ur anslutningen till den

misstänktes teleledning.

 I 27 kap. 25 § RB finns bestämmelser om verkställighet av hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Paragrafen fördes in i

rättegångsbalken i samband med telelagens tillkomst år 1993 som en anpassning

till den avreglerade telemarknaden med fristående tele-operatörer och justerades

genom 1995 års ändringar i reglerna om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning. Av paragrafen framgår att de tekniska hjälpmedel som behövs för

avlyssningen eller övervakningen får användas när domstolen har lämnat tillstånd

till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning. Bestämmelsen ger

polisen befogenheter att vidta vissa praktiska åtgärder när beslut om

tvångsmedel på teleområdet skall verkställas. Det saknar här betydelse om

teleoperatören är ett privat företag eller ett företag som drivs i statlig regi.

Den ändring som genomfördes i 1995 års lagstiftningsärende syftade till att

klargöra att verkställigheten av ett beslut att tillåta tvångsmedel på

teleområdet kan ske både med hjälp av traditionell avlyssningsutrustning för

analoga telesystem och med hjälp av de hårdvaror jämte datorprogram som behövs

för verkställigheten i andra fall.

Teleoperatörerna skall svara för anpassningen av telesystemen

Den nuvarande regleringen i 27 kap. 25 § RB ger polisen befogenhet att använda

såväl teknisk utrustning som olika datorprogram när ett beslut om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall verkställas. Bestämmelsen kan i

konsekvens härmed även sägas innebära en förpliktelse för teleoperatörerna att

medverka i viss utsträckning. Som tidigare nämnts bör denna skyldighet att med-

verka i det enskilda fallet i viss mån hållas skild från frågan om

teleoperatörerna bör vara skyldiga att tillhandahålla de tekniska hjälpmedel i

form av hård- och mjukvaror i telesystemen som kan krävas för att hemlig teleav-

lyssning och hemlig teleövervakning skall kunna ske. Det torde, som tidigare

framhållits, knappast gå att slå fast en sådan skyldighet enligt gällande rätt.

 I promemorian diskuteras om teleoperatörerna här bör ges ett vidare ansvar.

Diskussionen förs med utgångspunkt i frågan om vem som rent principiellt bör ha

det huvudsakliga ansvaret för att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning kan ske - de brottsutredande myndigheterna eller

teleoperatörerna - och vem av dem som rent faktiskt har de bästa

förutsättningarna att genomföra de anpassningar i telesystemen som krävs för att

tvångsmedlen på teleområdet skall kunna användas. Promemorians slutsats är att

detta ansvar bör åvila teleoperatörerna och att anpassningen i systemen bör

utföras av dessa.

 Det råder enighet bland remissinstanserna om att den faktiska anpassningen av

systemen inte kan göras av de brottsutredande myndigheterna utan bör utföras av

teleoperatörerna. Regeringen ansluter sig till den uppfattningen. Det är

knappast möjligt för polisen att på egen hand modifiera ett datorprogram i ett

telekommunikationssystem, att tillföra systemet nya datorprogram eller att

anpassa hårdvarorna. Förutom att det hos polisen skulle behöva finnas en

omfattande teknisk expertis som hela tiden följde utvecklingen på teleteknikens

område, skulle det vara nödvändigt för polisen att hålla sig med en stor mängd

tekniska hjälpmedel. Härutöver skulle det krävas en rad olika provanläggningar.

De tekniska hjälpmedlen skulle hela tiden behöva uppdateras. Vidare skulle

polisen behöva se till att det fanns reservsystem för det fall t.ex. en växel

slogs ut som en följd av någon polisens åtgärd. Även om polisen hade möjlighet

att upphandla alla nödvändiga tekniska hjälpmedel och utbilda erforderlig

personal skulle polisen ändå behöva stå i ständig kontakt med operatörerna. Det

skulle nämligen vara nödvändigt för polisen att hela tiden få information om

samtliga åtgärder som vidtas i telesystemen för att kunna genomföra erforderliga

anpassningar. Risken för att polisen skulle kunna skada telekommu-

nikationssystemet är också uppenbar om polisen själv skulle ansvara för

anpassningarna av hård- och mjukvarorna.

 Det finns också en rad andra tungt vägande skäl mot att polisen svarar för den

anpassning som krävs för att det skall vara möjligt att utföra hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning. De åtgärder i maskin- och

programvaror som behöver vidtas för att tvångsmedlen skall kunna verkställas bör

ske på ett så tidigt stadium som möjligt. Det är alltså mindre lämpligt att

anpassningarna görs i ett färdigt telekommunikationssystem. Det mest praktiska

och överlägset mest ekonomiska tillvägagångssättet är att möjligheterna till

telekontroll beaktas i utvecklings- och uppbyggnadsarbetet av telekommunika-

tionssystemen. Detta innebär att den utrustning för telekommunikation, såväl

hård- som mjukvara, som utvecklas och upphandlas av teleoperatörerna redan från

början bör vara så konstruerad att den möjliggör hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning.

 Vi vill framhålla att vi är ense med de remissinstanser som kritiserar det

synsätt som redovisas i promemorian, nämligen att teleoperatörerna skall bära

det huvudsakliga ansvaret för att beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning kan genomföras. Vad vi åsyftar är ett faktiskt ansvar för

teleoperatörerna när det gäller telesystemens utformning.

Vilka teleoperatörer skall omfattas?

Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning får efter 1995 års lagändring

ske även utanför allmänt tillgängliga telenät. Från tvångsmedlens

tillämpningsområde undantas dock telemeddelanden som befordras inom ett telenät

som med hänsyn till sin begränsade omfattning och omständigheterna i övrigt får

anses vara av mindre betydelse från kommunikationssynpunkt (27 kap. 20 § andra

stycket RB). I kongruens med denna reglering borde skyldigheten att anpassa

telesystemen omfatta alla teleoperatörer som bedriver televerksamhet av sådan

omfattning.

 I promemorian föreslås en annan gränsdragning, som anknyter till

tillståndsplikten enligt 5 § telelagen. Denna plikt är begränsad till att avse

allmänt tillgängliga telenät. Det krävs enligt 5 § telelagen tillstånd för att

inom ett sådant telenät få tillhandahålla telefonitjänst, mobil teletjänst eller

fasta teleförbindelser, om verksamheten har en betydande omfattning. I sin

praxis har tillståndsmyndigheten tolkat bestämmelsen så att de teleoperatörer

som har en marknadsandel om minst fem procent får anses driva verksamhet av

betydande omfattning. De teleoperatörer som driver annan form av televerksamhet

eller tillhandahåller telefonitjänst, mobil teletjänst eller fasta

teleförbindelser i annat än betydande omfattning är däremot inte

tillståndspliktiga.

 Som framhålls i promemorian skulle det naturligtvis vara önskvärt att samtliga

teleoperatörer på marknaden anpassade sina system så att hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning enkelt kunde genomföras i den utsträckning som

regleringen i rättegångsbalken medger. En sådan ordning är dock förenad med

betydande svårigheter av olika slag och det finns marknadsmässiga aspekter som

måste beaktas. Så skulle t.ex. en sådan generell skyldighet kunna drabba de

mindre teleoperatörerna särskilt hårt, vilket skulle motverka konkurrensen på

telemarknaden och hämma nyetableringar. En sådan utveckling är inte önskvärd.

Det skulle vidare, delvis av samma skäl, föra för långt att belasta innehavare

av privata nät, t.ex. interna företagsnät, med långtgående skyldigheter att

svara för telesystemens uppbyggnad och utformning.

 De brottsutredande myndigheternas behov av hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning fokuserar i första hand på stora fasta telenät och på

mobiltelefoni. Detta behov kan för närvarande i allt väsentligt tillgodoses

genom att de stora teleoperatörerna förpliktas att anpassa sina system.

Härigenom öppnas en möjlighet att verkställa tvångsmedlen även när teletjänsten

tillhandahålls av en icke tillståndspliktig teleoperatör som hyr kapacitet i ett

telenät av en tillståndspliktig operatör. Internationella erfarenheter visar

också att de privata näten ännu inte har orsakat några större problem.

 En avgränsning som anknyter till den gräns som dras upp av 5 § telelagen

framstår också enligt regeringens uppfattning som rimlig. De flesta

remissinstanserna har inte berört gränsdragningen. RRV har emellertid framhållit

att promemorians gränsdragning är oklar när det gäller vilka teleoperatörer som

omfattas av anpassningskravet. Enligt verket är det osäkert om kravet omfattar

alla tre kategorierna av tillståndshavare; för fasta teleförbindelser, för

telefoni och för mobiltelefoni. Vidare har Telenordia uppgett att Post- och

telestyrelsen i praxis ger tillstånd till den som begär det utan att kräva att

televerksamheten skall ha en betydande omfattning. Det finns därför i dag

tillståndshavare som inte är tillståndspliktiga. Från vissa håll ifrågasätts om

avsikten är att de som är tillståndspliktiga eller de som beviljas tillstånd

skall omfattas.

 Varje gräns medför att det kan bli någon gråzon där det är osäkert om en viss

teleoperatör faller strax innanför eller utanför gränsen. Det är därför

angeläget att se till att gränsdragningen blir så förutsebar och klar som

möjligt. Enligt regeringens mening bör skyldigheten att anpassa telesystemet

anknytas till att en teleoperatör faktiskt beviljas tillstånd enligt 5 §

telelagen. Det är alldeles klart vilka som fått tillstånd och det finns enligt

telelagen möjlighet för en tveksam operatör att begära förhandsbesked från

tillståndsmyndigheten om de är skyldiga att söka tillstånd för sin verksamhet

(7 § telelagen). Skyldigheten att anpassa systemen bör omfatta alla tre

kategorierna av tillståndshavare; för fasta teleförbindelser, för telefonitjänst

och för mobil teletjänst.

 Teleoperatörer som i och för sig inte är tillståndspliktiga kommer med denna

reglering att bli skyldiga att anpassa telesystemen, om de begär och beviljas

tillstånd enligt 5 § telelagen. Lagstiftningen innebär dock inte någon

skyldighet för en mindre teleoperatör att söka tillstånd. Det finns för övrigt

inte heller något hinder för mindre teleoperatörer att på frivillig väg anpassa

sina telesystem.

 Genom att man ålägger de teleoperatörer som beviljas tillstånd enligt 5 §

telelagen att anpassa sina telesystem för hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning kommer åklagare och polis att få effektiv tillgång till

tvångsmedel på teleområdet i den utsträckning som behövs i dag. Skulle en

avgränsning i enlighet med det nu sagda i en framtid visa sig vara alltför snäv

kan frågan övervägas på nytt. Det finns därför, som Överåklagaren i Stockholm

framhållit, skäl att noga följa utvecklingen i detta avseende.

Den närmare innebörden av skyldigheten att anpassa telesystemen

Skyldigheten att anpassa telesystemen så att hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning kan ske kan knappast begränsas till anpassningar i systemen

varje gång ett beslut om tvångsmedel på teleområdet skall verkställas. Det bör i

stället vara fråga om en generell skyldighet som hänför sig till konstanta

egenskaper i telesystemet oberoende av om det pågår någon hemlig teleavlyssning

eller hemlig övervakning. Telesystemet bör alltså vid varje givet tillfälle

innehålla de egenskaper som behövs för att beslutet genast skall kunna

verkställas.

 Den närmare innebörden av teleoperatörernas skyldighet blir i praktiken ett

krav på att teleoperatören i sin verksamhet skall använda sig av tekniska

hjälpmedel som har vissa egenskaper. Vidare måste sådana personella och

organisatoriska dispositioner vidtas som krävs för att hantera hjälpmedlen. Men

det gäller alltså främst för operatörerna att använda sig av viss maskinell

utrustning, hårdvaror, och av de datorprogram, mjukvaror, som erfordras för att

tillgodose de krav som riktas mot dem.

 Som framgått av tidigare avsnitt omfattar de aktuella åtgärderna inte alla

fall där hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning är möjlig enligt

rättegångsbalkens reglering. Enbart den teleoperatör som beviljats tillstånd

enligt 5 § telelagen för telefoni, mobiltelefoni eller fasta teleförbindelser

omfattas av förslaget. Avsikten är inte heller att den teleoperatör som i och

för sig beviljas tillstånd enligt 5 § telelagen skall vara skyldig att anpassa

sitt telesystem avseende annan verksamhet än den som hans tillstånd omfattar.

Det innebär, som RRV påpekat, t.ex. att den som beviljats tillstånd för enbart

telefoni inte är skyldig att anpassa sitt telesystem utanför området för vad som

enligt 1 § telelagen betecknas som telefonitjänst, dvs. teletjänst bestående i

överföring av tal och som medger överföring av telefaxmeddelanden samt

datakommunikation via låghastighetsmodem. Däremot har den som beviljas tillstånd

att tillhandahålla fasta teleförbindelser ett ansvar för att alla telemed-

delanden som förmedlas via nätet kan avlyssnas och övervakas, dvs. även t.ex.

datatrafik, internet, e-mail och dataöverförda telefonsamtal.

 Ministerrådet inom EU har, som tidigare nämnts, antagit en resolution om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Till resolutionen har fogats

en bilaga som innehåller en uppställning över polisens krav i olika hänseenden i

anslutning till användningen av de berörda tvångs-medlen. Denna

kravspecifikation anger bl.a. vilka uppgifter som polisen behöver få tillgång

till när hemlig teleavlyssning och hemlig tele-övervakning genomförs. Vidare

anges på vilket sätt teleoperatören skall tillhandahålla uppgifterna samt vilka

övriga åtaganden som operatören bör uppfylla vid verkställighet av tvångsmedlen.

Resolutionen syftar till att åstadkomma en internationell gemensam lösning som

skall gälla i samtliga medlemsländer. Resolutionen i dess engelska lydelse (den

svenska versionen är ännu inte färdigställd) finns intagen som bilaga 5.

 Det är tveklöst så att internationellt giltiga krav i nu aktuellt avseende

skulle innebära en lösning på många av de problem som den tekniska utvecklingen

innebär för verkställandet av tvångsmedlen på teleområdet. Vikten av en sådan

internationell gemensam lösning understryks av det faktum att den av EU antagna

resolutionen är frukten av ett omfattande internationellt arbete där bl.a. ett

flertal europeiska länder, inklusive Sverige, samt USA och Australien har

deltagit. Den nyligen antagna amerikanska lagstiftningen överensstämmer också i

stora delar med resolutionens krav och i Australien har de olika verkställande

myndigheterna upprättat en kravspecifikation för GSM-baserad mobiltelefoni som i

stort motsvarar den europeiska resolutionen. Om en sådan internationell gemensam

lösning skulle komma att gälla i samtliga länder i världen skulle tillverkarna

av telekommunikationsutrustning med all säkerhet se till att funktionerna ingick

i den ursprungliga produkten som levererades till teleoperatörerna. En stor del

av de nu förekommande problemen skulle därmed vara lösta och en sådan utveckling

är också det yttersta syftet med EU-resolutionen.

 De krav som framgår av den av EU antagna resolutionen är mycket långtgående.

De syftar till att vara heltäckande i så måtto att alla telemeddelanden i

princip skall kunna avlyssnas till hundra procent. I arbetet med att utarbeta en

kravspecifikation har de brottsutredande myndigheternas intressen kommit att stå

i fokus. Andra aspekter på frågan, t.ex. teleoperatörernas möjligheter att med

en rimlig arbetsinsats och till en rimlig kostnad uppfylla kraven, har av

naturliga skäl inte tillmätts samma vikt. Mot denna bakgrund kan de krav som

presenteras i resolutionen inte utan vidare läggas till grund för lagstiftning.

Av betydelse i sammanhanget är vem som skall stå för kostnaderna (jfr avsnitt

9).

 Det är emellertid klart att teleoperatörerna måste uppfylla många av de krav

som anges i resolutionen. Naturligtvis måste polisen kunna få tillgång till

innehållet i ett telemeddelande som är föremål för hemlig teleavlyssning. Det är

väsentligt att hela meddelandet utan inskränkning blir tillgängligt utan att för

den sakens skull innehållet i ett annat telemeddelande tas upp. Den avlyssnade

skall givetvis inte kunna upptäcka att han är föremål för ett beslut om hemlig

teleavlyssning och inte heller någon annan abonnent skall kunna få kännedom om

detta. Det bör särskilt framhållas att andra abonnenter över huvud taget inte

skall behöva påverkas av den pågående verkställigheten som också bör ske på ett

sådant sätt att förekomsten av hemlig teleavlyssning inte röjs. När en avlyssnad

teleadress medflyttas till en annan abonnents telefon skall avlyssningen kunna

begränsas till att omfatta endast den medflyttade teleadressen. Vidare är det av

avgörande betydelse att telesystemen har kapacitet att genomföra flera

avlyssningar samtidigt. Innehållet i telemeddelandet måste göras tillgängligt

samtidigt som det förmedlas eller i vart fall i omedelbar anslutning till att

det förmedlas. Det är också nödvändigt att polisen kan identifiera

telemeddelandet. Likaså finns ett behov av att det avlyssnade telemeddelandet

görs tillgängligt för polisen på ett sådant sätt och på en sådan plats att det

enkelt kan tas om hand av polisen. Detta innebär att om teleoperatören, av

effektivitetsskäl eller andra skäl, kodar eller komprimerar telemeddelandena,

dessa måste levereras i klartext. Detsamma gäller för krypterade meddelanden. En

förutsättning i det sistnämnda fallet är givetvis att det är teleoperatören som

tillhandahåller krypteringssystemet och att teleoperatören har möjlighet att

dekryptera meddelandet. Teleoperatörerna bör alltså inte kunna avkrävas

telemeddelandena i klartext om abonnenten själv komprimerar eller krypterar sina

meddelanden. Därmed behövs det inte heller någon begränsning av

teleoperatörernas skyldigheter till att möjliggöra avlyssning av telemeddelanden

mellan enklare teleterminaler som Post- och telestyrelsen förespråkat. Använder

abonnenterna sig av t.ex. avancerade teleterminaler med krypteringsfunktioner

föreligger enligt förslaget ingen skyldighet för teleoperatören att dekryptera

meddelanden om annan än operatören tillhandahållit krypteringssystemet. Den mera

övergripande frågan om användande av kryptering behandlas, som tidigare nämnts,

i internationella sammanhang där Sverige deltar. Det går inte nu att förutse om

och hur frågan kan komma att regleras.

 Det nu presenterade förslaget innebär att t.ex. en nätoperatör som enbart

tillhandahåller fasta teleförbindelser är skyldig att se till att alla

telemeddelanden som distribueras där går att avlyssna och övervaka. Däremot har

han inte någon skyldighet att tillhandahålla dessa meddelanden i klartext om den

som använder nätet komprimerar eller krypterar meddelandena.

 Vad som tidigare sagts om innebörden av teleoperatörernas förpliktelser

beträffande hemlig teleavlyssning gör sig i allt väsentligt gällande också för

hemlig teleövervakning. Sålunda bör det finnas kapacitet som möjliggör flera

övervakningar samtidigt och samtliga de uppgifter som omfattas av hemlig

teleövervakning måste kunna hämtas in. Vidare bör övervakningen ske utan intrång

för de abonnenter som inte omfattas av beslutet om övervakning och med beaktande

av de olika behov av sekretess som ovan redovisats. Även för hemlig teleöver-

vakning gäller att uppgifterna bör hållas tillgängliga inom viss tid, på visst

sätt och på viss plats så att de enkelt kan tas om hand.

 Det förekommer samtrafik mellan flera teleoperatörer i ett och samma telenät.

Varje teleoperatör som beviljas tillstånd enligt 5 § telelagen har dock ett eget

ansvar för att ett beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning

kan verkställas beträffande operatörens abonnenter. Inget hindrar emellertid att

de teleoperatörer som bedriver samtrafik gemensamt anpassar systemet så att

avlyssning kan ske av alla telemeddelanden som befordras i nätet. Det kan också

vara tillräckligt att nätoperatören vidtar anpassningsåtgärder.

 Några remissinstanser har ansett att det skall fastställas standardiserade

normer som skall gälla för samtliga teleoperatörer som omfattas av kravet på

anpassning. Detta låter sig emellertid knappast göras i praktiken. Det är

självfallet så att en teleoperatör med ett mycket stort antal abonnenter kan

behöva tillhandahålla ett system som möjliggör fler inkopplingar samtidigt än en

teleoperatör som har ett förhållandevis litet antal abonnenter. De olika

tekniska lösningar som används i moderna telesystem kan också föranleda att den

avvägning mellan effektivitet och ekonomi som måste göras utfaller olika i de

enskilda fallen om varje teleoperatör kan bedömas för sig. En mera fyrkantig

reglering kan medföra behov av betydligt större ingrepp i vissa telesystem än

andra och sålunda utgöra en tyngre börda för vissa teleoperatörer. Det skulle

rent av kunna leda till att ett visst telesystem inte längre gick att använda på

marknaden. Man skulle därigenom riskera att allvarligt snedvrida konkurrensen på

telemarknaden. Vidare är en inte alltför handfast regel nödvändig om inte snart

sagt varje teknisk landvinning på teleområdet skall leda till

författningsändringar. Slutligen kan det finnas skäl att göra skillnad på krav

som riktas mot en teleoperatör vid införande av ett nytt telesystem och krav på

anpassningar av redan befintliga telesystem som lagstiftningen inledningsvis ger

upphov till. Några mera preciserade anvisningar om vad som bör krävas av varje

teleoperatör bör därför enligt regeringens mening inte anges direkt i lag eller

annan författning.

 Post- och telestyrelsen bör i egenskap av tillståndsmyndighet - inom ramen för

myndighetens befogenheter att meddela tillståndsvillkor och föreskrifter -

avgöra vilka åtgärder som skall vidtas för att bestämmelserna skall uppfyllas.

Det finns goda skäl för Post- och telestyrelsen att i ett inledande skede nöja

sig med att meddela individuella tillståndsvillkor. Något hinder mot att

precisera närmare krav även i generella föreskrifter bör dock inte finnas. De

inblandade parternas egna uppfattningar är givetvis av stor betydelse. Råder det

enighet mellan de brottsutredande myndigheterna, Rikspolisstyrelsen och

Riksåklagaren, och teleoperatören om vilka krav, utöver de eventuella generella

föreskrifterna, som operatören skall uppfylla, torde det normalt inte finnas

anledning för Post- och telestyrelsen att göra någon mer ingående prövning utan

myndigheten bör kunna utfärda villkor i enlighet med parternas överenskommelse.

Det är alltså normalt endast i de fall som teleoperatören och de brottsutredande

myndigheterna har olika uppfattningar som tillståndsmyndigheten behöver ingripa

(jfr den medlande funktion som Post- och telestyrelsen har enligt 32 § andra

stycket telelagen). Kan Post- och telestyrelsen inte jämka samman parterna får

styrelsen avgöra frågan genom att meddela ett tillståndsvillkor. Även innan

generella föreskrifter utfärdas finns det anledning för Post- och telestyrelsen

att först höra parterna och att fästa stor vikt vid deras gemensamma

uppfattning.

 När det gäller den som redan erhållit tillstånd till televerksamhet enligt 5 §

telelagen bör särskilda hänsyn tas. Något hinder för Post- och telestyrelsen att

meddela generella föreskrifter eller att fastställa ett nytt tillståndsvillkor

finns inte; 14 § telelagen reglerar endast ändringar i ett utfärdat villkor. Det

är emellertid naturligt att Post- och telestyrelsen när de närmare kraven

fastställs beaktar att det rör sig om ändringar i efterhand och att

anpassningskraven därför kan behöva sättas lägre än vad som blir fallet vid nya

tillstånd eller vid övergång till ny teknik. Även när det gäller dessa

anpassningar i befintliga system bör det i första hand ankomma på de

brottsutredande myndigheterna, Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren, och den som

erhållit tillstånd enligt 5 § telelagen att komma överens om vad som behöver

göras. Kan de inte enas bör Post- och telestyrelsen i enlighet med vad som

tidigare sagts i första hand söka jämka samman parterna. Går inte detta har

styrelsen att genom individuellt utformade tillståndsvillkor fastställa hur

tillståndshavaren skall uppfylla sina skyldigheter, utöver vad som kan framgå av

generella föreskrifter.

 Den nu föreslagna ordningen bör lämpligen regleras i telelagen. En hänvisning

till dessa bestämmelser bör göras i 27 kap. 25 § rättegångsbalken.

 Regeringen återkommer till ikraftträdande- och övergångsbestämmelser i avsnitt

10.

9 Kostnader

9.1 Kostnader för verkställighet i det enskilda fallet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Polisen bör även i fortsättningen vara |

| skyldig att ersätta teleoperatörerna för de kostnader som upp- |

| kommer vid varje enskild verkställighet. |

--------------------------------------------------------------------

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Det finns en stor enighet bland remissinstanserna om att

polisen bör ersätta teleoperatörerna för de kostnader som uppkommer vid varje

enskild verkställighet. Riksrevisionsverket (RRV) anser dock att det bör

klargöras hur polisens avgift för verkställighet skall beräknas. Även Telia

Mobitel framhåller att det är oklart vad som är kostnader för verkställighet i

det enskilda fallet.

 Skälen för regeringens bedömning: De kostnader som uppkommer vid varje enskild

verkställighet för att ta i anspråk överföringskapacitet betalas i dag av

polisen. Polisen ersätter teleoperatörerna även för vissa andra kostnader som

uppkommer i samband med verkställigheten av ett beslut om hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning. Det finns ingen anledning att överväga någon

förändring i detta hänseende. De brottsutredande myndigheterna bör också i

fortsättningen få väga kostnaderna och fördelarna med dessa tvångsmedel mot

kostnaderna och fördelarna med andra åtgärder som kan komma i fråga. Polisen bör

således liksom i dag stå kostnaden dels för överföringskapaciteten, dels för de

övriga kostnader som uppkommer vid varje tillfälle då ett beslut om tvångsmedel

på teleområdet skall verkställas.

 Regeringen föreslår alltså inte några ändringar jämfört med vad som nu gäller

vid hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Regeringen utgår från att

ersättningsfrågan, liksom hittills, skall kunna lösas av teleoperatörerna och

polisen själva. Det finns därför enligt regeringens mening inte tillräckliga

skäl att, såsom RRV föreslagit, i lag eller annan författning nu försöka att

närmare reglera denna ersättningsfråga. Detta torde för övrigt knappast gå att

göra utan att använda ganska grova schabloner.

 Det bör i detta sammanhang framhållas att användningen av hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning är mycket resurskrävande för de

brottsutredande myndigheterna. Inte minst den bearbetning av insamlat material

som måste göras för att nå önskvärt resultat tar stora personella resurser i

anspråk. De kostnader som polisen i dag har för att ersätta teleoperatörerna,

och som även de uppgår till ansenliga belopp, är sålunda endast en del av

polisens totala kostnad för användningen av ifrågavarande tvångsmedel.

9.2 Kostnader för anpassning av telesystemen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Teleoperatörerna skall stå för de kostnader|

| för anpassning, drift och underhåll av telesystemen som krävs för|

| att beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning |

| skall kunna verkställas. |

--------------------------------------------------------------------

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: En knapp majoritet av remissinstanserna, däribland

Riksrevisionsverket och Konkurrensverket, instämmer i förslaget eller lämnar

detta utan erinran. Det är framför allt teleoperatörer och deras

intresseorganisationer som motsätter sig förslaget, men även myndigheter som

Justitiekanslern och Post- och telestyrelsen anser att kostnaden bör belasta

statsbudgeten.

 Skälen för regeringens förslag: Skyldigheten för teleoperatörerna att

upprätthålla de tekniska och administrativa förutsättningarna för hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning får naturligtvis ekonomiska

konsekvenser. De största kostnaderna kommer att uppstå vid de tillfällen som nya

tekniska lösningar introduceras i telesystemen. Det är nämligen de erforderliga

grundinstallationerna i form av hård- och mjukvaror som är mest kostsamma. I

praktiken innebär detta att kostnaderna kommer att uppstå dels under ett

initialt skede då berörda operatörer måste anpassa sina befintliga system, dels

vid de senare tillfällen då operatörerna byter till ny teknik. Det kan antas att

det är förenat med större kostnader att anpassa ett befintligt system än att

bygga in vissa avlyssnings- och övervakningsfunktioner i ett helt nytt

telesystem.

 Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning medför även kostnader utöver

vad som nu har anförts. Tekniska anpassningar i telesystemen för att kunna

verkställa tvångsmedlen innebär att det uppstår drifts- och underhållskostnader,

innefattande bl.a. kostnader för den arbetskraft som handhar och finns i

beredskap för den praktiska hanteringen av verkställigheten.

 Något underlag för en tillförlitlig beräkning av kostnaderna för anpassningar,

drift och underhåll av telekommunikationssystemen finns inte och det är tveksamt

om det över huvud taget är möjligt att i förväg få fram ett sådant underlag. Det

finns heller inga möjligheter att nu förutse vilka ekonomiska konsekvenser som

kommer att följa av den tekniska utvecklingen på teleområdet. Det finns

emellertid anledning att anta att kostnaderna kommer att uppgå till avsevärda

belopp. I promemorian redovisas att enligt företrädare för Telia en anpassning

av bolagets samtliga nät sammanlagt kan beräknas uppgå till cirka 34 miljoner

kronor. Av denna summa hänför sig 7 miljoner till NMT-nätet, 14 miljoner till

GSM-nätet och 13 miljoner till det fasta telenätet. Det är här fråga om

kostnader för anpassningar av befintliga redan uppbyggda nät. I remissvaren

anger Europolitan att de belopp Telia angett för anpassningen av sitt GSM-nät

synes inte vara helt orimliga medan Telia Mobitel bedömer att de angivna

kostnaderna är för låga.

 Kostnaderna torde variera väsentligt beroende på om det är fråga om en

anpassning av ett befintligt telesystem eller om det gäller att försäkra sig om

möjligheterna till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning vid

uppbyggnaden av ett nytt telesystem. Det finns skäl att anta att kostnaden

skulle bli väsentligt lägre i det senare fallet och kanske inte ens en gång gå

att närmare särskilja från totalkostnaden.

 I promemorian diskuteras vem som skall bära dessa kostnader. De kan bäras av

polisen eller av teleoperatörerna. En tredje möjlighet är att, utan att belasta

polisens anslag, betala kostnaderna via statsbudgeten. Det finns också den

möjligheten att fördela kostnaderna mellan teleoperatörerna och polisen/staten.

Ytterligare en möjlighet är att de teleoperatörer som redan har erhållit

tillstånd att driva televerksamhet kompenseras för de kostnader som de initialt

kommer att drabbas av till följd av den nya regleringen medan de vid byte till

ny teknik liksom också nya operatörer får stå kostnaderna fullt ut.

 Promemorians förslag är att teleoperatörerna skall stå för kostnaderna.

Särskilda övergångsbestämmelser föreslås för de teleoperatörer som redan har

fått tillstånd att bedriva televerksamhet. Remissutfallet är blandat.

 En allmän utgångspunkt när det gäller kostnader för den brottsutredande

verksamheten är att polisen skall svara för dessa. Detta argument har också

framförts av de remissinstanser som är kritiska mot promemorians förslag. Den

brottsutredande verksamheten är enligt dessa remissinstanser en statlig

angelägenhet som bör bekostas av samhällsmedborgarna som kollektiv och inte av

teleabonnenterna. Frågan är då om detta argument bör hindra andra lösningar.

 Det finns en rad verksamhetsområden där samhället som förutsättning för att få

idka näring kräver att vissa samhälleliga intressen beaktas. I promemorian

lämnas flera exempel på detta. Det tydligaste exemplet är kanske arbetsgivares

skyldighet att uppbära, redovisa och inbetala preliminär skatt för anställda.

Som ett annat exempel kan nämnas miljöfarlig verksamhet där företagen måste

investera stora summor för att minimera de skador som kan följa med

verksamheten. Denna jämförelse har kritiserats under remissbehandlingen. Enligt

regeringens mening finns det emellertid ingen avgörande principiell skillnad

mellan dessa förpliktelser och en förpliktelse att på egen bekostnad anpassa

telesystemen så att möjligheterna till hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning bibehålls. Inte heller kan hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning sägas inta någon särställning i nu berört avseende endast på den

grunden att det rör sig om brottsutredande verksamhet. Det finns redan i dag

lagstadgade skyldigheter för företag att vidta vissa åtgärder för att underlätta

den brottsutredande verksamheten. Bankernas uppgiftsskyldighet enligt lagen

(1993:768) om åtgärder mot penningtvätt är ett exempel på detta. Om man ålägger

teleoperatörerna skyldighet att på egen bekostnad anpassa sina system innebär

det inte att man därigenom ålägger dem ett ansvar för brottsutredande verksamhet

i egentlig mening. Teleoperatörernas skyldighet att anpassa sina system så att

möjligheterna till verkställighet av beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning bibehålls är nämligen helt fristående från pågående

förundersökningar och aktualiseras utan hänsyn till hur och när polisen sedan

kan komma att verkställa ett beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig tele-

övervakning. Från principiell synpunkt skiljer sig denna situation enligt

regeringens mening inte från bestämmelserna om bankernas skyldighet att lämna

uppgifter enligt lagen om åtgärder mot penningtvätt.

 Det finns andra skäl som skulle kunna åberopas för att teleoperatörerna inte

bör svara för de nu aktuella kostnaderna. En finansiering över statsbudgeten kan

sägas stå i överensstämmelse med vad som anges i förarbetena till telelagen om

bestridande av vissa kostnader, särskilt de kostnader som uppkommer för

totalförsvarets behov av telekommunikationer och handikappades behov av

särskilda teletjänster (prop. 1992/93:200 s. 115 ff. och s. 288 ff.).

 De tillståndspliktiga teleoperatörerna kan emellertid inom andra områden genom

villkor åläggas att driva televerksamheten med beaktande av vissa centrala

samhälleliga intressen som medför kostnader för operatörerna utan att de får

ekonomisk kompensation från staten för detta. Ett exempel på en sådan funktion

är skyldigheten att tillhandahålla teletjänster i glesbygd. Tillståndshavare,

som genom ett villkor blir ålagd att ansluta även inte lönsamma kunder, skall

som regel göra detta utan särskild ersättning från staten (a. prop. s. 113).

Såsom påpekats under remissbehandlingen bör det framhållas att det hittills

endast är Telia som har ålagts en sådan skyldighet och att Telia kan kompensera

sig för detta via samtrafikavgifter. Denna ordning med avgiftsfinansiering i

stället för finansiering via statsbudgeten är enligt regeringen ett exempel som

skulle kunna tjäna som förebild för en reglering på tvångsmedelsområdet. Lika

viktigt som goda kommunikationer i glesbygd är det att bibehålla möjligheten att

bekämpa den allvarligare brottsligheten.

 En betydelsefull omständighet att beakta vid valet mellan olika lösningar är

kostnadseffektiviteten. Den som drabbas av kostnaderna har naturligtvis ett

starkt incitament att söka hålla kostnaderna nere. I promemorian görs den

bedömningen att teleoperatörerna här har ett försteg framför polisen. RRV delar

i sitt remissvar den bedömningen och anför att det finns skäl att tro att ett

eget finansieringsansvar hos operatörerna skulle leda till mer kostnadseffektiva

lösningar. Till skillnad från polisen kan teleoperatörerna påverka priserna vid

upphandlingen av de hård- och mjukvaror som krävs. Teleoperatörerna har en

förhandlingsposition som bör kunna leda till att största kostnadseffektivitet

uppnås i detta hänseende. Teknik som möjliggör hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning kommer nämligen att omfattas av förhandlingar om helt nya

telesystem och om ny teknik i befintliga system som en mycket liten del i ett

större paket. Teleoperatörerna kan också i stor utsträckning välja mellan olika

tillverkare. Ifrågavarande kostnader kan hållas nere om de aktuella funktionerna

beaktas på ett så tidigt stadium som möjligt. En internationellt godtagen

standard på området, som EU-samarbetet kan leda till, skulle också bidra till

lägre merkostnader. Polisen däremot är utlämnad till den teleoperatör vars

system skall göras avlyssningsbart, vilket innebär att någon

upphandlingssituation i egentlig mening inte uppstår. Vidare skulle polisen i

dessa fall ha stora svårigheter att bedöma rimligheten i de ekonomiska krav som

teleoperatörerna skulle rikta mot dem. Den kompetens som erfordras för en sådan

bedömning skulle inte utan betydande svårigheter kunna inhämtas och

upprätthållas hos polisen. Det saknas också i denna situation ett eget

ekonomiskt incitament för operatörerna att förhandla fram ett så fördelaktigt

pris som möjligt. Dessutom skulle polisen komma in i bilden, om man ser till

kostnadseffektiviteten, på ett alldeles för sent stadium. Det är heller inte

önskvärt att polisen skulle behöva förhandla med operatörerna varje gång ny

teknik tas i anspråk. Det som för polisen skulle kunna bli ansenliga kostnader

bör alltså kunna begränsas av operatörerna, särskilt om det ligger i

operatörernas intresse att hålla nere kostnaderna.

 Det nu sagda har under remissbehandlingen kritiserats av flera teleoperatörer.

Det anförs från flera håll att promemorians förslag riskerar att öka kostnaderna

och att det finns risk för att polisen överkonsumerar en till synes gratis

nyttighet. Om polisen har ett kostnadsansvar skulle detta avhålla polisen från

att begära alltför vidlyftiga tekniska lösningar till stora kostnader. Ett

kostnadsansvar för polisen skulle i enlighet med detta resonemang medföra att

endast de anpassningar av telesystemen vidtogs som de brottsutredande myndig-

heterna fann mest angelägna. De brottsutredande myndigheterna skulle helt enkelt

på vanligt sätt prioritera olika verksamheter och lägga sina pengar där de

bedömdes göra bäst nytta.

 Regeringen kan inte ansluta sig till detta resonemang. Den ordning som vi

redovisat i det föregående (avsnitt 8) innebär inte att polisen fritt får

bestämma vilka anpassningar som skall göras i telesystemen. Enligt vårt förslag

skall de grundläggande kraven på teleoperatörerna framgå av lag och den närmare

innebörden av teleoperatörernas skyldigheter formuleras genom tillståndsvillkor

och föreskrifter, som bestäms av Post- och telestyrelsen efter samråd med

teleoperatören, Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen. Med en sådan reglering kan

de telepolitiska målen balanseras mot de kriminalpolitiska och därigenom

elimineras också risken för att polisen skulle kunna utverka t.ex. orealistiskt

dyra anpassningar av vissa telesystem.

 En reglering som innebär att teleoperatörerna skall bära kostnaderna för

anpassningarna av telesystemen måste vägas mot de konsekvenser som en sådan

reglering innebär. Det är av stor betydelse att de telepolitiska målen, såsom de

kommit till uttryck i bl.a. telelagen, kan uppnås och vidmakthållas. Detta

framhålls också med skärpa från flera remissinstanser. Det är därför mycket

viktigt att de tillståndspliktiga operatörerna ges möjlighet att verka på

telemarknaden på rimliga villkor för att på så sätt tillgodose samhällets behov

av goda och billiga telekommunikationer. Mot denna bakgrund är det olyckligt om

teleoperatörerna skulle bli ekonomiskt ansvariga för alltför stora samhälleliga

åtaganden. Samtidigt är televerksamheten så speciell att det är oundvikligt att

ett relativt stort samhällsansvar måste följa med verksamheten. Självklart kan

det innebära en stor ekonomisk belastning för en operatör att stå kostnaderna

för anpassningen av det egna telesystemet. Det torde emellertid inte vara fråga

om summor som inte kan bäras av en teleoperatör. Detta gäller särskilt som de

teleoperatörer vars verksamhet inte är av betydande omfattning är undantagna

från skyldigheten att anpassa systemen. De telepolitiska målen bör enligt rege-

ringens mening kunna uppnås och vidmakthållas även med en sådan reglering.

 Till bilden hör att det i en framtid kan komma att finnas ett stort antal

teleoperatörer som erbjuder teletjänster och att ett kostnadsansvar för polisen

skulle bli mycket betungande. Det är inte realistiskt att förvänta sig att

polisen kan tillföras motsvarande ekonomiska resurser, särskilt mot bakgrund av

det ytterst ansträngda statsfinansiella läget. Det är av samma skäl inte ett

alternativ att sköta finansieringen över statsbudgeten. Till en del gäller detta

även ett system där kostnaderna delas upp mellan operatörerna och de

brottsutredande myndigheterna. Förutom den administration som erfordras för ett

sådant system blir det dessutom alltid i sista hand fråga om skönsmässiga

bedömningar.

 Alternativet till ett kostnadsansvar för teleoperatörerna är i praktiken att

tvångsmedlen på teleområdet får ges upp. Även om ett kostnadsansvar för de

tillståndspliktiga teleoperatörerna i någon mån skulle verka hämmande för

televerksamheten som helhet är det enligt regeringens mening inte rimligt att

oinskränkt vidmakthålla de telepolitiska målen på bekostnad av statens

möjligheter att bekämpa grova brott och upprätthålla rikets inre och yttre

säkerhet.

 I de fall samtrafik förekommer kan nätoperatören kompensera sig via

samtrafikavgifterna (jfr avsnitt 8). I övrigt innebär en ordning där

teleoperatörerna står för alla kostnader för anpassningar, drift och underhåll

av telesystemen i slutändan att abonnenterna får betala. Detta är inte orimligt

med tanke på att det är abonnenterna som drar nytta av att telesystemen hela

tiden moderniseras och förbättras, vilket ju i sin tur är orsaken till att

polisens möjligheter att bedriva hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning har försämrats. En sådan ordning kan därför förefalla mer

rättvis än att låta skattebetalarna betala, oavsett i vilken utsträckning de

använder sig av moderna telekommunikationer.

 Det finns också utrymme för teleoperatörerna och polisen att dela på

kostnaderna i vissa fall. Skulle det t.ex. visa sig att ett system i och för sig

är avlyssningsbart men att, om teleoperatören installerade ny teknik, detta

skulle innebära lägre kostnader för polisen vid varje enskild verkställighet bör

det finnas utrymme för förhandlingar mellan teleoperatören och polisen. Detsamma

bör kunna gälla om det finns möjlighet för teleoperatörerna att välja olika

lösningar när ett system skall anpassas och en av lösningarna innebär högre

kostnader för teleoperatören men lägre kostnader för varje enskild verkställig-

het. Även i sådana fall bör förhandlingar om hur kostnaderna skall bäras vara

till gagn både för teleoperatörerna och polisen. Det finns enligt regeringens

mening inte anledning att, som Telia föreslagit i sitt remissvar, lagreglera

denna möjlighet. En sådan bestämmelse skulle nämligen endast kunna slå fast att

polisen och teleoperatörerna har frihet att förhandla i nu berört hänseende.

 Några remissinstanser har uttalat farhågor för att anpassnings-kostnaderna kan

leda till en snedvridning av konkurrensen. Europolitan hävdar att det föreligger

en mycket stor risk för att kostnaderna kommer att bli olika för de olika

operatörerna, vilket medför att konkurrensförutsättningarna blir olika.

Telenordia anför att investeringarna förefaller vara av den karaktären att

kostnaderna är relativt oberoende av antalet abonnenter. Följden härav är enligt

deras mening att förslaget riskerar att snedvrida konkurrensen genom att

kostnaderna per abonnent blir större för små operatörer. Konkurrensverket å sin

sida har principiellt inget att erinra mot förslaget att teleoperatörerna skall

svara för anpassningskostnaderna. Enligt verket är det emellertid från

konkurrenssynpunkt väsentligt att - när statsmakterna ändrar spelreglerna för en

marknad - de operatörer som redan erhållit tillstånd att verka på telemarknaden

ges rimlig tid att anpassa sina system.

 I fråga om sådana operatörer som ännu inte har fått tillstånd att bedriva

televerksamhet anser regeringen i belysning av de överväganden vi redovisat i

det föregående att det närmast är en självklarhet att den kostnad som uppkommer

för att anpassa systemen för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning

skall bäras av operatörerna.

 Situationen är en annan för de operatörer som redan har tillstånd att bedriva

televerksamhet och som påbörjade sin verksamhet under de förutsättningar som då

gällde; ett kostnadsansvar för anpassning av de befintliga systemen kan sägas

rubba dessa förutsättningar. Mot detta kan sägas att en förpliktelse för

operatörer med tillstånd att bekosta anpassningar i befintliga system drabbar

dem alla, även om kostnaderna av naturliga skäl inte blir lika tunga att bära

för alla operatörer. Regeringen har anledning att utgå från att de aktuella

operatörerna kan bära dessa kostnader om de ges en rimlig övergångstid och

rimliga villkor för anpassningen. De närmare ikraftträdande- och övergångs-

bestämmelserna behandlas vidare i avsnitt 10.

9.3 Kostnadskonsekvenser i övrigt

Kostnaderna för reformen kommer i första hand att drabba teleoperatörerna. Dessa

kan i sin tur komma att övervältra kostnaderna på sina abonnenter, dvs. såväl

stat och kommuner som företag och privatpersoner. Det är ju också ytterst

abonnenterna som drar nytta av de tekniska landvinningar som har försämrat

möjligheterna till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Regeringen

bedömer att de eventuella merkostnader som på detta sätt kan komma att drabba

stat och kommuner ryms inom befintliga ramar. Några andra kostnadsökningar för

det allmänna innebär förslagen inte.

10 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1996.|

| De teleoperatörer som då redan har tillstånd enligt 5 § telelagen|

| tillförsäkras en generell övergångstid om ett år från lagens |

| ikraftträdande, dock minst sex månader från det att Post- och |

| telestyrelsen fastställt de närmare villkoren. |

--------------------------------------------------------------------

Promemorians förslag: De nya bestämmelserna träder i kraft den 1 juli 1996. De

teleoperatörer som redan har tillstånd enligt 5 § telelagen får en övergångstid

om ett år från ikraftträdandet att anpassa sina telesystem.

 Remissinstanserna: Konkurrensverket anser sig inte ha underlag för att bedöma

om den i promemorian föreslagna övergångsperioden är tillräckligt lång. Telia

Mobitel framhåller att övergångsperioden bör sättas till ett år efter det att

detaljkraven har fastställts.

 Skälen före regeringens förslag: Den i promemorian föreslagna övergångstiden

har knappast berörts alls i remissvaren. Enligt regeringens bedömning har det

inte framkommit något som talar för att den grundläggande övergångstiden om ett

år är för kort. Det kan dock ta viss tid innan de närmare villkoren preciserats.

Förutom den i promemorian föreslagna övergångstiden om ett år bör det därför

införas en övergångsbestämmelse som alltid tillförsäkrar en tillståndshavare en

tid för anpassning om sex månader från det att Post- och telestyrelsen

fastställt de närmare villkoren.

11 Författningskommentar

11.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

27 kap. 25 §

Paragrafen har fått ett nytt andra stycke som innehåller en hänvisning till

bestämmelserna i telelagen (1993:597) om vissa teleoperatörers förpliktelser med

avseende på verkställandet av beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig

teleövervakning. Till skillnad från vad som föreskrivs i första stycket om

verkställighet i det enskilda fallet syftar hänvisningen i andra stycket på

teleoperatörernas generella skyldigheter enligt 14 a § telelagen att driva

televerksamheten på visst sätt (se avsnitt 8).

11.2 Förslaget till lag om ändring i telelagen

13 §

Till paragrafen har fogats ett nytt tredje stycke. Enligt detta skall

tillståndsmyndigheten meddela individuella villkor för hur den berörde

teleoperatören skall uppfylla sina åligganden enligt 14 a §. Ett tillstånds-

villkor kan avse t.ex. vilken kapacitet teleoperatören skall ha för att kunna

verkställa flera beslut samtidigt och på vilket närmare sätt innehållet i eller

uppgifterna om det avlyssnade meddelandet skall göras tillgängliga för polisen.

Flera av de krav som framgår av EU-resolutionen den 17 januari 1995 om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning bör kunna anges som tillståndsvillkor

(se avsnitt 8 och bilaga 5). Tillståndsmyndigheten bör vid sin prövning beakta

nyttan av en viss anpassning mot kostnaden för denna. Vidare bör myndigheten ta

särskild hänsyn till om det rör sig om ändringar i ett befintligt telesystem

eller krav som ställs vid byte till ny teknik. Att villkoren ofta bör kunna

utformas i enlighet med teleoperatören och de brottsutredande myndigheternas

överenskommelse har redovisats i avsnitt 8.

 Ett tillståndsvillkor skall som regel gälla viss tid och ändring av villkoret

under löpande tillståndsperiod får ske endast under vissa förhållanden, t.ex. om

tillståndsmyndigheten förbehållit sig rätt att göra detta (14 §). När det gäller

nu aktuella villkor är det lämpligt att tillståndsmyndigheten gör ett sådant

förbehåll så att de närmare villkoren fortlöpande kan anpassas till

teknikutvecklingen.

 Paragrafens fjärde stycke motsvarar det tidigare tredje stycket. Det nya

tredje stycket medför dock att tillståndsmyndigheten även genom generella

föreskrifter kan precisera hur teleoperatörerna skall uppfylla de krav som

behandlas i 14 a §, se 4 § teleförordningen (1993:598).

14 a §

Paragrafen är ny. Den innehåller generella bestämmelser om att tele-operatörerna

är skyldiga att anpassa sina telesystem så att beslut om hemlig teleavlyssning

och hemlig teleövervakning kan verkställas. Regleringen har behandlats i avsnitt

8.

 Första stycket innehåller den grundläggande bestämmelsen om att berörda

teleoperatörer är skyldiga att bedriva sin verksamhet så att beslut om hemlig

teleavlyssning och hemlig teleövervakning kan verkställas. Inledningsvis framgår

att det endast är de teleoperatörer som beviljas tillstånd enligt 5 § som

omfattas av bestämmelserna. Härav följer också att reglerna endast tar sikte på

teleoperatörer vars verksamhet är av betydande omfattning. Bestämmelsen innebär

i praktiken att teleoperatörerna måste utforma och anpassa sina telesystem med

beaktande av denna förpliktelse. Av ordalydelsen framgår vidare att skyldigheten

inte sträcker sig längre än till den egna televerksamhet som omfattas av

tillståndet. Härav följer att den som beviljats tillstånd för telefonitjänst

inte behöver i klartext tillhandahålla meddelanden som krypterats av abonnenten

själv. En nätoperatör som hyr ut kapacitet behöver inte heller i klartext

tillhandahålla telemeddelanden som komprimeras eller krypteras av någon annan.

Däremot skall han tillhandahålla samtliga telemeddelanden som går via det nät

som tillståndet omfattar. Vilken anpassning i systemen som behöver göras av den

enskilda operatören preciseras i de tillståndsvillkor som Post- och

telestyrelsen skall föreskriva enligt det nya tredje stycket i 13 §,

kompletterade med de eventuella generella föreskrifter som styrelsen kan

meddela. Det anges vidare att teleoperatörerna skall bedriva verksamheten så att

verkställandet av hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning inte röjs.

Bestämmelsen tar sikte på den praktiska verkställigheten av ifrågavarande beslut

och avser de tekniska förfaranden som blir aktuella. Bestämmelsen innebär inte

någon förändring i förhållande till gällande regler om tystnadsplikt och

sekretess i 24-28 §§.

 Enligt andra stycket skall teleoperatörerna göra innehållet i det avlyssnade

meddelandet eller uppgifterna om meddelandet tillgängliga så att informationen

enkelt kan tas om hand. Innebörden härav har behandlats i avsnitt 8.

Ikraftträdande

Lagen träder i kraft den 1 juli 1996. För de teleoperatörer som har fått

tillstånd att bedriva televerksamhet före lagens ikraftträdande föreskrivs en

övergångsbestämmelse som innebär att dessa operatörer har minst ett år på sig

att anpassa sina telesystem. Fastställs de närmare villkoren inte före utgången

av år 1996 är teleoperatören ändå tillförsäkrad en tid om sex månader för att

anpassa systemen. Genom denna övergångsbestämmelse ges ifrågavarande operatörer

en rimlig tid att anpassa sina system och de kan kanske vidta

anpassningsåtgärderna i samband med andra tekniska förändringar.

Övergångsbestämmelsen hindrar givetvis inte polisen att verkställa beslut om

hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning i telesystemen dessförinnan.

 För de teleoperatörer som beviljas tillstånd enligt 5 § efter lagens

ikraftträdande gäller bestämmelserna omedelbart.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 27 kap. 25 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

27 kap.

25 §

 Har rätten lämnat tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig

teleövervakning, får de tekniska hjälpmedel som behövs för avlyssningen eller

övervakningen anslutas, underhållas och återtas.

--------------------------------------------------------------------

 I telelagen (1993:597) finns

 bestämmelser om hemlig tele-

 avlyssning och hemlig teleövervak-

 ning som gäller för den som har

 tillstånd att driva

 televerksamhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

2 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597)

 Härigenom föreskrivs i fråga om telelagen (1993:597)

 dels att 13 § skall ha följande lydelse,

 dels att det skall införas en ny paragraf, 14 a §, samt närmast före 14 a § en

ny rubrik, av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

13 §

 Tillstånd enligt 5 § att driva televerksamhet får förenas med villkor.

 Tillståndsvillkor kan avse bl.a. skyldighet för tillståndshavare

 1. att på vissa villkor tillhandahålla telefonitjänst åt var och en som

efterfrågar denna tjänst,

 2. att med beaktande av tillgänglig kapacitet på vissa villkor tillhandahålla

fasta teleförbindelser åt den som efterfrågar sådana,

 3. att bedriva verksamheten under de förutsättningar som följer av de

internationella överenskommelser som Sverige har biträtt,

 4. att i verksamheten ta hänsyn till handikappades behov av särskilda

teletjänster,

 5. att medverka till att telemeddelanden kan förmedlas till samhällets alarme-

rings- och räddningstjänst,

 6. att beakta totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd

beredskap,

 7. att årligen redovisa sin verksamhet i de delar som berörs av tillståndet

efter för verksamheten särskilt avpassade principer samt att ställa

redovisningen till förfogande för tillståndsmyndigheten eller den som anvisas av

myndigheten,

--------------------------------------------------------------------

 8. att på skäliga villkor till 8. att på skäliga villkor till

annan tillståndshavare lämna ut annan tillståndshavare lämna ut

sådana publicerade uppgifter om sådana publicerade uppgifter om

enskildas teleabonnemang som enskildas teleabonnemang som inte

inte omfattas av tystnadsplikt omfattas av tystnadsplikt enligt

enligt 25 § första stycket 1 denna 25 § första stycket 1 denna lag,

lag, samt 9. att på skäliga villkor i egen

 9. att på skäliga villkor i egen telekatalog publicera och i sin

telekatalog publicera och i sin verksamhet till allmänheten lämna

verksamhet till allmänheten lämna ut uppgifter om enskildas tele-

ut uppgifter om enskildas tele- abonnemang hos annan tillstånds-

abonnemang hos annan tillstånds- havare i den utsträckning de inte

havare i den utsträckning de inte omfattas av tystnadsplikt enligt

omfattas av tystnadsplikt enligt lag, samt

lag. 10. att bedriva verksamheten på

 ett visst sätt för att fullgöra vad

 som föreskrivs i 14 a §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om tillståndsvillkor.

--------------------------------------------------------------------

 Hemlig teleavlyssning m.m.

 14 a §

 Den som beviljas tillstånd enligt

 5 § skall bedriva televerksamheten

 på ett sådant sätt att hemlig tele-

 avlyssning och hemlig teleöver-

 vakning kan verkställas och på ett

 sådant sätt att verkställandet inte

 röjs.

 Innehållet i och uppgifter om de

 avlyssnade eller övervakade tele-

 meddelandena skall göras till-

 gängliga inom viss tid och på visst

 sätt och viss plats.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 2. För den som beviljats tillstånd enligt 5 § före ikraftträdandet gäller

bestämmelserna i 14 a § från och med den 1 juli 1997.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över promemorians lagförslag

Efter remiss har yttrande över promemorian avgetts av Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Säkerhetspolisen, Datainspektionen,

Försvarsmakten, Generaltullstyrelsen, Riksrevisionsverket, Post- och

telestyrelsen, Konkurrensverket, Banverket, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet, Sveriges Industriförbund, Telia AB, Telia Mobitel AB,

Tele2 AB, FTNS Nordic AB, Comviq GSM AB, Europolitan AB, Telenordia AB samt

Svenska IT-företagens organisation.

 Riksåklagaren har bifogat yttranden från Överåklagaren i Stockholm och

Regionåklagarmyndigheten i Linköping.

 Yttrande har också kommit in från Svenska Arbetsgivareföreningen.

 Informationstekniska standardiseringen har avstått från att yttra sig.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 27 kap. 25 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

27 kap.

25 §1

 Har rätten lämnat tilltånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig

teleövervakning, får de tekniska hjälpmedel som behövs för avlyssningen eller

övervakningen användas.

--------------------------------------------------------------------

 I telelagen (1993:597) finns

 bestämmelser om hemlig tele-

 avlyssning och hemlig teleöver-

 vakning som gäller för den som

 har tillstånd att driva tele-

 verksamhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1995:1230.

2 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597)

 Härigenom föreskrivs i fråga om telelagen (1993:597)

 dels att 13 § skall ha följande lydelse,

 dels att det skall införas en ny paragraf, 14 a §, samt närmast före 14 a § en

ny rubrik av följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

13 §

 Tillstånd enligt 5 § att driva televerksamhet får förenas med villkor.

 Tillståndsvillkor kan avse bl.a. skyldighet för tillståndshavare

 1. att på vissa villkor tillhandahålla telefonitjänst åt var och en som

efterfrågar denna tjänst,

 2. att med beaktande av tillgänglig kapacitet på vissa villkor tillhandahålla

fasta teleförbindelser åt den som efterfrågar sådana,

 3. att bedriva verksamheten under de förutsättningar som följer av de

internationella överenskommelser som Sverige har biträtt,

 4. att i verksamheten ta hänsyn till handikappades behov av särskilda

teletjänster,

 5. att medverka till att telemeddelanden kan förmedlas till samhällets alarme-

rings- och räddningstjänst,

 6. att beakta totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd

beredskap,

 7. att årligen redovisa sin verksamhet i de delar som berörs av tillståndet

efter för verksamheten särskilt avpassade principer samt att ställa

redovisningen till förfogande för tillståndsmyndigheten eller den som anvisas av

myndigheten,

 8. att på skäliga villkor till annan tillståndshavare lämna ut sådana

publicerade uppgifter om enskildas teleabonnemang som inte omfattas av

tystnadsplikt enligt 25 § första stycket 1 denna lag, samt

 9. att på skäliga villkor i egen telekatalog publicera och i sin verksamhet

till allmänheten lämna ut uppgifter om enskildas teleabonnemang hos annan

tillståndshavare i den utsträckning de inte omfattas av tystnadsplikt enligt

lag.

--------------------------------------------------------------------

 Tillstånd enligt 5 § att driva

 televerksamhet skall förenas med

 villkor att på ett visst sätt

 full-göra vad som föreskrivs i

 14 a §.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om tillståndsvillkor.

--------------------------------------------------------------------

 Hemlig teleavlyssning m.m.

 14 a §

 Den som beviljas tillstånd

 enligt 5 § skall bedriva denna

 televerksamhet så att beslut om

 hemlig teleavlyssning och

 hemlig teleövervakning kan

 verkställas och så att

 verkställandet inte röjs.

 Innehållet i och uppgifter om

 de avlyssnade eller övervakade

 telemeddelandena skall göras

 tillgängliga så att informationen

 enkelt kan tas om hand.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996.

 2. Även tillstånd enligt 5 § som har beviljats före ikraftträdandet skall

förenas med villkor enligt 13 § tredje stycket. I fråga om dessa tillstånd

tillämpas bestämmelserna i 14 a § från den dag då sex månader har förflutit

efter det att tillståndsvillkoren enligt 13 § tredje stycket fastställdes, dock

tidigast den 1 juli 1997.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-02-29

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 15 februari 1996 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i telelagen (1993:597).

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Bengt[REDACTED_EFTERNAMN].

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Resolution on the lawful interception of telecommunications (9529/95 ENFOPOL 90)

RESOLUTION OF THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION

of 17 January 1995

on the lawful interception of telecommunications

The Council of the European Union,

Having regard to the Treaty establishing the European Union,

Recalling Articles K.1(9) and K.2(2) of that Treaty,

Reaffirming the need, when implementing telecommunications interception

measures, to observe the right of individuals to respect for their privacy as

enshrined in the territorially applicable national legislation,

Aware of the fact that observing that right comes up against specific legal and

technical difficulties in view of technological developments,

Determined to identify and overcome these difficulties in implementing the

requirements set out in the Annex while observing human rights and the

principles of data protection,

Whereas in the laws of the Member States possibilities are provided for

restricting the secrecy of communications and, under certain circumstances,

intercepting telecommunications;

Whereas the legally authorized interception of telecommunications is an

important tool for the protection of national interest, in particular national

security and the investigation of serious crime;

Whereas interception may only be effected insofar as the necessary technical

provisions have been made;

Whereas in accordance with a decision by the TREVI Ministers in December 1991 a

study should be made of the effects of legal, technical and market developments

within the telecommunications sector on the different interception possibilities

and of what action should be taken to counter the problems that have become

apparent,

HAS ADOPTED THIS RESOLUTION:

1. The Council notes that the requirements of Member States to enable them

 to conduct lawful interception of telecommunications, annexed to this

 Resolution ("the Requirements"), constitute an important summary of the

 needs of the competent authorities for the technical implementation of

 legally authorized interception in modern telecommunications systems.

2. The Council considers that the aforementioned Requirements should be

 taken into account in the definition and implementation of measures which

 may affect the legally authorized interception of telecommunications and

 requests Member States to call upon the Ministers responsible for

 telecommunications to support this view and to cooperate with the

 Ministers responsible for Justice and Home Affairs with the aim of

 implementing the Requirements in relation to network operators and

 service providers.

For the Council of the European Union

The President

ANNEX

REQUIREMENTS

This section presents the Requirements of law enforcement agencies relating to

the lawful interception of telecommunications. These requirements are subject to

national law and should be interpreted in accordance with applicable national

policies.

Terms are defined in the attached glossary.

1. Law enforcement agencies require access to the entire telecommunications

 transmitted, or caused to be transmitted, to and from the number or other

 identifier of the target service used by the interception subject. Law

 enforcement agencies also require access to the call-associated data that

 are generated to process the call.

1.1 Law enforcement agencies require access to all interception subjects

 operating temporarily or permanently within a telecommunications system.

1.2 Law enforcement agencies require access in cases where the interception

 subject may be using features to divert calls to other telecommunications

 services or terminal equipment, including calls that traverse more than

 one network or are processed by more than one network operator/service

 provider before completing.

1.3 Law enforcement agencies require that the telecommunications to and from a

 target service be provided to the exclusion of any telecommunications that

 do not fall within the scope of the interception authorization.

1.4 Law enforcement agencies require access to call associated data such as:

1.4.1 Signalling of access ready status

1.4.2 Called party number for outgoing connections even if there is no

 successful connection established

1.4.3 Calling party number for incoming connections even if there is no

 successful connection established

1.4.4 All signals emitted by the target, including post-connection dialled

 signals emitted to activate features such as conference calling and call

 transfer

1.4.5 Beginning, end and duration of the connection

1.4.6 Actual destination and intermediate directory numbers if call has beed

 diverted.

1.5 Law enforcement agencies require information on the most accurate

 geographical location known to the network for mobile subscribers.

1.6 Law enforcement agencies require data on the specific services used by the

 interception subject and the technical parameters for those types of

 communication.

2. Law enforcement agencies require a real-time, fulltime monitoring

 capability for the interception of telecommunications. Call associated

 data should also be provided in real-time. If call associated data cannot

 be made available in real time, law enforcement agencies require the data

 to be available as soon as possible upon call termination.

3. Law enforcement agencies require network operators/service providers to

 provide one or several interfaces from which the intercepted

 communications can be transmitted to the law enforcement monitoring

 facility. These interfaces have to be commonly agreed on by the

 interception authorities and the network operators/service providers.

 Other issues associated with these interfaces will be handled according to

 accepted practices in individual countries.

3.1 Law enforcement agencies require network operators/service providers to

 provide call associated data and call content from the target service in a

 way that allows for the accurate correlation of call associated data with

 call content.

3.2 Law enforcement agencies require that the format for transmitting the

 intercepted communications to the monitoring facility be a generally

 available format. This format will be agreed upon on an individual country

 basis.

3.3 If network operators/service providers initiate encoding, compression or

 encryption of telecommunications traffic, law enforcement agencies require

 the network operators/service providers to provide intercepted

 communications en clair.

3.4 Law enforcement agencies require network operators/service providers to be

 able to transmit the intercepted communications to the law enforcement

 monitoring facility via fixed or switched connections.

3.5 Law enforcement agencies require that the transmission of the intercepted

 communications to the monitoring facility meet applicable security

 requirements.

4. Law enforcement agencies require interceptions to be implemented so that

 neither the interception target nor any other unauthorized person is aware

 of any changes made to fulfil the interception order. In particular, the

 operation of the target service must appear unchanged to the interception

 subject.

5. Law enforcement agencies require the interception to be designed and

 implemented to preclude unauthorized or improper use and to safeguard the

 information related to the interception.

5.1 Law enforcement agencies require network operators/service providers to

 protect information on which and how many interceptions are being or have

 been performed, and not disclose information on how interceptions are

 carried out.

5.2 Law enforcement agencies require network operators/service providers to

 ensure that intercepted communications are only transmitted to the

 monitoring agency specified in the interception authorization.

5.3 According to national regulations, network operators/service providers

 could be obliged to maintain an adequately protected record of activations

 of interceptions.

6. Based on a lawful inquiry and before implementation of the interception,

 law enforcement agencies require (1) the interception subject s identity,

 service number or other distinctive identifier, (2) information on the

 services and features of the telecommunications system used by the

 interception subject and delivered by network operators/service providers,

 and (3) information on the technical parameters of the transmission to the

 law enforcement monitoring facility.

7. During the interception, law enforcement agencies may require information

 and/or assistance from the network operators/service providers to ensure

 that the communications acquired at the interception interface are those

 communications associated with the target service. The type of information

 and/or assistance required will vary according to the accepted practices

 in individual countries.

8. Law enforcement agencies require network operators/service providers to

 make provisions for implementing a number of simultaneous intercepts.

 Multiple interceptions may be required for a single target service to

 allow monitoring by more than one law enforcement agency. In this case,

 network operators/service providers should take precautions to safeguard

 the identities of the monitoring agencies and ensure the confidentiality

 of the investigations. The maximum number of simultaneous interceptions

 for a given subscriber population will be in accordance with national

 requirements.

9. Law enforcement agencies require network operators/service providers to

 implement interceptions as quickly as possible (in urgent cases within a

 few hours or minutes). The response requirements of law enforcement

 agencies will vary by country and by the type of target service to be

 intercepted.

10. For the duration of the interception, law enforcement agencies require

 that the reliability of the services supporting the interception at least

 equals the reliability of the target services provided to the interception

 subject. Law enforcement agencies require the quality of service of the

 intercepted transmissions forwarded to the monitoring facility to comply

 with the performance standards of the network operators/service providers.

GLOSSARY

Access The technical capability to interface with a

 communication facility, such as a communications line or

 switch, so that a law enforcement agency can acquire and

 monitor communications and call associated data carried

 on the facility.

Call Any connection (fixed or temporary) capable of

 transferring information between two or more users of a

 telecommunications system.

Call Associated Data Signalling information passing between a target service

 and the network or another user. Includes signalling

 information used to establish the call and to control its

 progress (e.g. call hold, call handover). Call associated

 data also includes information about the call that is

 available to the network operator/service provider (e.g.

 duration of connection).

Interception As used here, the statutory-based action of providing

 access and delivery of a subject s telecommunications and

 call associated data to law enforcement agencies.

Interception Interface The physical location within the network

 operator s/service provider s telecommunications

 facilities where access to the intercepted communications

 or call associated data is provided. The interception

 interface is not necessarily a single, fixed point.

Interception Order An order placed on a network operator/service provider

 for assisting a law enforcement agency with a lawfully

 authorized telecommunications interception.

Interception Subject Person or persons identified in the lawful authorization

 and whose incoming and outgoing communications are to be

 intercepted and monitored.

Law Enforcement A service authorized by law to carry out Agencytelecommu-

nications interception.

Law Enforcement A law enforcement facility designated as the Monitoring

 Facilitytransmission destination for the intercepted

 communications and call associated data of a particular

 interception subject. The site where monitoring/recording

 equipment is located.

Lawful Authorization Permission granted to a law enforcement agency under

 certain conditions to intercept specified

 telecommunications. Typically this refers to an order or

 warrant issued by a legally authorized body.

Network Operator/ - "network operator" = the operator of a public Service

 Providertelecommunications infrastructure which permits

 the conveyance of signals between defined network

 termination points by wire, by microwave, by optical

 means or by other electromagnetic means;

 - "service provider" = the natural or legal person

 providing (a) public telecommunications service(s) whose

 provision consists wholly or partly in the transmission

 and routing of signals on a telecommunications network.

Quality of Service The quality specification of a communications channel,

 system, virtual channel, computer-communications session,

 etc. Quality of service may be measured, for example, in

 terms of signal-to-noise ratio, bit error rate, message

 throughput rate or call blocking probability.

Reliability The probability that a system or service will perform in

 a satisfactory manner for a given period of time when

 used under specified operating conditions.

Roaming The ability of subscribers of mobile telecommunications

 services to place, maintain, and receive calls when they

 are located outside their designated home serving area.

Target Service A service associated with an interception subject and

 usually specified in a lawful authorization for

 interception.

Telecommunications Any transfer of signs, signals, writing, images, sounds,

 data or intelligence of any nature transmitted in whole

 or in part by a wire, radio, electromagnetic,

 photoelectronic or photooptical system.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 mars 1996

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1995/96:180 Teleoperatörernas skyldigheter vid

hemligteleavlyssning och hemlig teleövervakning.