Regeringens proposition

1991/92:138

om ändringar i utlänningslagen (1989:529),

m.m.

 [Picture]

 Prop.

 1991/92:138

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits

upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 26 mars 1992.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Birgit[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att barn under sexton år inte skall få tas

i förvar enligt utlänningslagen (1989:529). Undantag skall dock

gälla i ärenden som avser avvisning med omedelbar verkställighet

och där det är angeläget att verkställighet av avvisningsbeslutet

kan ske omgående. I sådana fall får barnet dock tas i förvar endast

tillsammans med vårdnadshavare. Den som är under sexton år skall

inte få hållas i förvar under längre tid än sjuttiotvå timmar.

 Vidare föreslås en ändring i

lagen (1988:153) om bistånd åt asylsökande m.fl. Ändringen innebär

att en asylsökande som har inkomst av förvärvsarbete skall kunna

åläggas att betala för logi på en statlig förläggning eller i en

kommun. Ändringen föranleds närmast av att regeringen överväger

ändringar i utlänningsförordningen som skall göra det möjligt för

vissa asylsökande att arbeta under den tid de väntar på slutligt

beslut om de skall få stanna här i landet eller inte.

 I propositionen föreslås

slutligen några smärre ändringar i utlänningslagen som en följd av

att utredningsansvaret i asylärenden förs över från

polismyndigheterna till statens invandrarverk den 1 juli 1992.

 Förslag tillLag om ändring i lagen (1988:153) om bistånd åt

asylsökande m.fl.

 Härigenom föreskrivs att det

i lagen (1988:153) om bistånd åt asylsökande m.fl. skall införas en

ny paragraf, 8 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse_Föreslagen lydelse__

 8 a §

 Den som har inkomst av

förvärvsarbete skall erlägga skäligt belopp som ersättning till

invandrarverket om han eller hon har tillfälligt logi på en statlig

förläggning, eller till kommunen om han eller hon anvisats plats i

en kommun.

 När kost ingår i

inkvarteringen på en förläggning skall skälig ersättning erläggas

för detta.

 Regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om

ersättningens storlek.

 __

____________

 Denna lag träder i kraft den

1 juli 1992.

 Förslag tillLag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

 Härigenom föreskrivs i fråga

om utlänningslagen (1989:529)

 dels att 5 kap. 3-6 §§, 6

kap. 3 § och 7 kap. 6 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall

införas en ny paragraf, 5 kap. 7 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse_Föreslagen lydelse__

 5 kap.

 3 §

 Om en utlänning vid ankomsten

till Sverige eller därefter ansöker om uppehållstillstånd, får

polismyndigheten ta hand om hans pass eller annan

identitetshandling i avvaktan på att han får tillstånd att vistas

här eller lämnar landet._Om en utlänning vid ankomsten till Sverige

eller därefter ansöker om uppehållstillstånd, får statens

invandrarverk eller polismyndigheten ta hand om hans pass eller

annan identitetshandling i avvaktan på att han får tillstånd att

vistas här eller lämnar landet.__

 4 §

 En utlännings biljett för

resan från Sverige får omhändertas av polismyndigheten i avvaktan

på att utlänningen får tillstånd att vistas i Sverige eller lämnar

landet, om_En utlännings biljett för resan från Sverige får

omhändertas av statens invandrarverk eller polismyndigheten i

avvaktan på att utlänningen får tillstånd att vistas i Sverige

eller lämnar landet, om__1. utlänningen saknar pass, visering,

uppehållstillstånd eller arbetstillstånd när detta fordras för

inresa eller vistelse i Sverige, eller

 2. utlänningen kan antas

komma att ansöka om uppehållstillstånd.

 Biljetten får omhändertas

bara om det

 dels framstår som sannolikt

att utlänningen kommer att vägras tillstånd att vistas här,

 dels finns anledning att

anta att utlänningen annars gör sig av med biljetten och inte själv

kan betala kostnaden för sin resa från Sverige.

 Polismyndigheten får försöka

lö-sa in biljetten, om den annars skulle förlora sitt värde. Om

inlösen sker, skall omhändertagandet avse de pengar som då betalas

ut._Statens invandrarverk eller polismyndigheten får försöka lösa

in biljetten, om den annars skulle förlora sitt värde. Om inlösen

sker, skall omhändertagandet avse de pengar som då betalas ut.__

 Nuvarande lydelse_Föreslagen

lydelse__

 5 §

 Polismyndigheten får

fotografera en utlänning och ta hans fingeravtryck om_Statens

invandrarverk eller polismyndigheten får fotografera en utlänning

och ta hans fingeravtryck om__1. utlänningen inte kan styrka sin

identitet vid ankomsten till Sverige eller när han därefter ansöker

om uppehållstillstånd, eller

 2. det finns förutsättningar

att ta utlänningen i förvar.

 6 §

 En utlänning som vistas i

Sverige är skyldig att på begäran av en polisman visa upp sitt pass

eller andra handlingar som visar att han har rätt att uppehålla sig

i Sverige. Han är också skyldig att efter kallel-se av

polismyndigheten komma till myndigheten och lämna uppgifter om sin

vistelse här. Om utlänningen inte gör det, får han hämtas. Om det

med hänsyn till utlänningens per-sonliga förhållanden eller av

annan anledning kan antas att han inte skulle följa kallelsen, får

han hämtas utan föregående kallelse._En utlänning som vistas i

Sverige är skyldig att på begäran av en polisman visa upp sitt pass

eller andra handlingar som visar att han har rätt att uppehålla sig

i Sverige. Han är också skyldig att efter kallelse av statens

invandrarverk eller polismyndigheten komma till verket eller

myndigheten och lämna uppgifter om sin vistelse här. Om utlänningen

inte gör det, får han hämtas genom polismyndighetens försorg. Om

det med hänsyn till utlänningens personliga förhållanden eller av

annan anledning kan antas att han inte skulle följa kallelsen, får

han hämtas utan föregående kallelse.__Kontrollåtgärder enligt

första stycket får vidtas endast om det finns anledning att anta

att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här eller om det

annars finns särskild anledning till kontroll.

 7 §

 _Om en utlänning vägrar att

följa ett beslut som statens invandarverk fattat med stöd av 3-6

§§, får verket begära biträde av polismyndigheten för att genomföra

beslutet. __

 Nuvarande lydelse_Föreslagen

lydelse__

 6 kap.

 3 §

 En utlänning under sexton år

får tas i förvar endast om det är sannolikt att han kommer att

avvisas eller utvisas enligt 4 kap. 1, 2 och 3 § eller fråga

uppkommer om verkställighet av ett beslut om avvisning eller

utvisning och det

 1. finns en uppenbar risk för

att han annars håller sig undan och därigenom äventyrar en

förestående verkställighet som inte bör fördröjas, eller

 2. finns anledning att anta

att han annars bedriver brottslig verksamhet i Sverige.

 Den som är under sexton år

får inte tas i förvar om det är tillräckligt att han ställs under

uppsikt enligt bestämmelserna i 5 § andra stycket.

 Om ett barn under sexton år

skulle komma att skiljas från sin vårdnadshavare eller, om de är

flera, en av dem genom att vårdnadshavaren eller barnet tas i

förvar får åtgärden vidtas endast om det föreligger synnerliga

skäl._Ett utländskt barn under sexton år får inte tas i förvar.

 Detta gäller dock inte om

 1. det är sannolikt att

barnet kommer att avvisas enligt 4 kap. 1 eller 2 § och att

förordnande om omedelbar verkställighet enligt 8 kap. 8 § kommer

att meddelas eller fråga uppkommer om verkställighet av ett sådant

beslut om avvisning , och

 2. det finns en uppenbar risk

för att barnet annars håller sig undan och därigenom äventyrar en

förestående verkställighet som inte bör fördröjas.

 Barnet får inte tas i förvar

om det är tillräckligt att det ställs under uppsikt enligt

bestämmelserna i 5 § andra stycket.

 Barnet får inte skiljas från

sin vårdnadshavare eller, om de är flera, en av dem genom att

vårdnadshavaren eller barnet tas i förvar. Ett barn får tas i

förvar endast tillsammans med vårdnadshavare.

 Ett barn får inte hållas i

förvar längre tid än 72 timmar.__

 7 kap.

 6 §

 En polismyndighets beslut om

att omhänderta en biljett får av utlänningen överklagas till

kammar-rätten._Statens invandrarverks eller en polismyndighets

beslut om att om-händerta en biljett får av utlänningen överklagas

till kammarrätten.__

 Denna lag träder i kraft den

1 juli 1992.

Kulturdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 1992.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

______________

Proposition om ändring i utlänningslagen (1989:529), m.m.

1 Inledning

Regeringen beslutade den 5 mars 1992 att inhämta lagrådets yttrande

över ett förslag till ändring i utlänningslagen innebärande att

möjligheterna att ta barn i förvar begränsas. Det lagförslag som

remitterades till lagrådet bör fogas till protokollet i detta

ärende som bilaga 1.

 Lagrådet har den 19 mars 1992

yttrat sig över förslaget. Yttrandet bör fogas till protokollet

som bilaga 2. Lagrådet har inte haft något att erinra mot att

möjligheterna att ta barn i förvar begränsas men har haft vissa

invändningar mot den föreslagna lagtextens utformning. Jag

återkommer till lagrådets yttrande i avsnitt 2.2.

 I regeringsförklaringen slås

fast att asylsökande bör ges rätt att ta tillfälliga arbeten. Inom

kulturdepartementet har utarbetats en promemoria om arbete för

asylsökande som för närvarande remissbehandlas. Om förslaget

genomförs bör en asylsökande som förvärvsarbetar betala ersättning

för logi m.m. om han bor på en flyktingförläggning eller anvisats

plats i en kommun. Detta kräver en ändring i lagen (1988:153) om

bistånd åt asylsökande m.fl.

 Statens invandrarverk har den

20 december 1991 inkommit med förslag till de författningsändringar

i utlänningslagen (1989:529) som behövs med anledning av att verket

den 1 juli i år övertar utredningsansvaret från polisen i

asylärenden.

 Barn i förvar

2.1 Inledning

Under senare år har upprepade inskränkningar gjorts i möjligheterna

att ta barn i förvar i utlänningsärenden. Utlänningslagens

bestämmelser på denna punkt ändrades senast med verkan från den 1

juli 1990. I propositionen framhölls att de ändringar som föreslogs

borde leda till att intentionerna bakom de dittillsvarande

bestämmelserna uppfylldes bättre och till att barn därigenom skulle

komma att tas i förvar i färre fall än tidigare (prop. 1988/89:86

s.99).

 På regeringens uppdrag har

rikspolisstyrelsen i januari 1992 redovisat en undersökning av hur

bestämmelserna om förvar av barn tillämpats före och efter den 1

juli 1990. Av undersökningen framgår bl.a. att antalet fall där

barn tagits i förvar ökat sedan de nya bestämmelserna trädde i

kraft. Undersökningen omfattar perioderna juli - oktober 1988 samt

juli - oktober 1991. Antalet asylsökande har visserligen också ökat

kraftigt mellan de två undersökta perioderna. Likaså har andelen

barnfamiljer bland de asylsökande ökat. Ökningen av antalet barn i

förvar är emellertid relativt sett ännu större.

 Tvärtemot avsikten med

lagändringen den 1 juli 1990 har således antalet barn i förvar

ökat. Det är enligt min mening en ytterst allvarlig och oroande

utveckling. Att ta barn i förvar måste vara en sista utväg som

endast tillgrips i undantagsfall. Jag bedömer därför att en snar

ändring av förutsättningarna för att få ta barn i förvar är

synnerligen angelägen för att komma till rätta med dessa

förhållanden. Jag föreslår därför att utlänningslagen ändras så att

det i fortsättningen skall vara möjligt att ta barn i förvar i

färre fall och under kortare tid än för närvarande.

 De förslag jag lägger fram

har inte varit föremål för sedvanlig remissbehandling. Företrädare

för rikspolisstyrelsen har dock vid flera tillfällen deltagit i

möten inom kulturdepartementet (och tidigare

arbetsmarknadsdepartementet) och redogjort för rapporter och

diskuterat frågan. Synpunkter har ockå inhämtats under hand på de

förslag jag lägger fram. Jag anser därför att förslagen är

tillräckligt beredda för att kunna läggas fram. Jag bedömer det som

synnerligen angeläget att en ändring av de rådande förhållandena

kan komma till stånd snarast. En formell remissbehandling skulle

avsevärt fördröja ikraftträdandet.

.2 Överväganden

Mitt förslag: Barn får inte tas i förvar i utlänningsärenden.

Undantag gäller dock i ärenden som avser avvisning med omedelbar

verkställighet. Förvar får även då tillgripas endast när det är

angeläget att verkställighet av avvisningsbeslutet kan ske

omgående. Förvar får tillgripas endast som en sista utväg och för

en tid av högst sjuttiotvå timmar. Barn får tas i förvar endast

tillsammans med en vårdnadshavare.

 Bakgrunden till mitt förslag:

En utlänning kan under vissa i utlänningslagen angivna

förutsättningar tas i förvar i samband med utredning om hans rätt

att få uppehållstillstånd eller för att säkerställa

verkställigheten av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut.

 Särskilda bestämmelser om

förvar av barn infördes i utlänningslagen från den 1 januari 1985.

I prop. 1983/84:144 om invandrings- och flyktingpolitiken anförde

föredragande statsrådet (s. 111 f.) att det är ytterst viktigt att

förvarstagande inte tillgrips annat än då detta är oundgängligen

nödvändigt. Föredraganden framhöll vidare att det är särskilt

viktigt att undvika förvarstagande av barn och deras

vårdnadshavare. Därför föreskrevs att utlänning under 16 år skulle

få tas i förvar endast om det förelåg synnerliga skäl. Detsamma

skulle gälla hans vårdnadshavare eller, om de var flera, en av dem.

 Som exempel på fall där

synnerliga skäl skulle kunna föreligga nämndes fall av

direktavvisning, dvs. då avvisning sker med omedelbar

verkställighet utan hinder av att beslutet inte vunnit laga kraft.

Föredraganden sade sig heller inte vilja utesluta att synnerliga

skäl även annars undantagsvis skulle kunna bedömas föreligga,

exempelvis i samband med verkställighet. Om det i dessa fall blev

nödvändigt att ta någon under 16 år i förvar var det enligt

föredraganden angeläget att förvarstiden blev så kort som möjligt.

 Genom en ändring i

utlänningsförordningen år 1987 avskaffades helt den tidigare

möjligheten att placera förvarstagna barn i kriminalvårdsanstalt

eller allmänt häkte och år 1989 avskaffades även möjligheten till

placering i polisarrest. I samband med ändringen år 1987 underströk

föredragande statsrådet (regeringens förordningsmotiv 1987:3) på

nytt att barn endast undantagsvis får tas i förvar.

 De nuvarande bestämmelserna

rörande förvar av barn infördes i utlänningslagen med verkan från

den 1 juli 1990. I 6 kap. 3 § utlänningslagen föreskrivs att en

utlänning under 16 år får tas i förvar endast om det är sannolikt

att han kommer att avvisas eller utvisas eller fråga uppkommer om

verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. I det

första fallet är det alltså fråga om förvar i samband med utredning

om sökanden skall avvisas eller utvisas. I det andra fallet handlar

det om förvar för att säkerställa verkställighet av ett redan

meddelat beslut om avvisning eller utvisning. Det måste vidare

antingen finnas en uppenbar risk för att sökanden annars håller sig

undan och därigenom äventyrar en förestående verkställighet som

inte bör fördröjas eller finnas anledning anta att han annars

bedriver brottslig verksamhet i Sverige. Vidare föreskrivs att den

som är under 16 år inte får tas i förvar om det är tillräckligt att

han ställs under uppsikt. Om ett barn under 16 år skulle komma att

skiljas från sin vårdnadshavare eller, om de är flera, en av dem

genom att vårdnadshavaren eller barnet tas i förvar får åtgärden

vidtas endast om det finns synnerliga skäl.

 I motiven till bestämmelsen

framhölls att det måste finnas en uppenbar risk för att

undanhållande skulle äventyra en förestående verkställighet som

inte borde fördröjas. Detta bedömdes framför allt kunna anses vara

fallet om verkställighet skulle ske till ett s.k. första asylland

(a.a. s.175 f). Avvisning till första asylland innebär att den

asylsökande skall avvisas till det land han först anlänt till från

det land han flytt ifrån och där han skulle ha kunnat ansöka om

asyl. Sådan avvisning måste i allmänhet ske inom mycket kort tid

efter ankomsten om den alls skall gå att genomföra. Det framhölls

också i propositionen att det kan vara viktigt att verkställigheten

inte fördröjs i ärenden där det redan har gått en längre tid efter

det verkställbara avlägsnandebeslutet, särskilt om det var barnet

eller dennes vårdnadshavare som själva avsiktligt hade fördröjt

verkställigheten.

 Som jag redan nämnt framhölls

det i propositionen att förslagen borde leda till att intentionerna

bakom de dittillsvarande bestämmelserna uppfylldes bättre och att

barn därigenom borde komma att tas i förvar i färre fall än

tidigare.

 Rikspolisstyrelsens

undersökning visar att barn i stället kommit att tas i förvar i

större utsträckning än tidigare. Undersökningen omfattar som jag

nämnt tidsperioderna juli - oktober 1988 samt juli - oktober 1991.

Antalet asylsökande barn ökade med 79 % mellan de båda perioderna.

Antalet barn i förvar ökade däremot med 118 %. De flesta

förvarstaganden av barn sker i samband med verkställighet av ett

beslut om avvisning eller utvisning. Antalet genomförda

verkställigheter rörande barn ökade mellan perioderna med inte

mindre än 229 % - delvis som en följd av att andelen avslagsbeslut

i asylärenden ökade. Ställt i relation till genomförda

verkställigheter är därför ökningen av antalet barn i förvar något

mindre. I absoluta tal ökade dock antalet barn i förvar från

sammanlagt 59 under den undersökta perioden år 1988 till 286

motsvarande period år 1991. Det är enligt min mening fråga om en

helt oacceptabel ökning.

 Såväl undersökningsperioden

år 1988 som år 1991 var 83 % av barnen tagna i förvar under högst

tre dygn. Någon minskning av förvarstidens längd har således inte

skett. Det innebär också att under juli - oktober 1991 var totalt

48 barn tagna i förvar mer än tre dygn mot 10 barn under

motsvarande period år 1988.

 Under den undersökta perioden

år 1991 var en fjärdedel av barnen tagna i förvar under högst ett

dygn. Dessa kortvariga förvar utgjordes enligt rikspolisstyrelsens

bedömning huvudsakligen av fall av avvisning med omedelbar

verkställighet. Det är inte möjligt att av tillgänglig statistik

utläsa hur många av förvarsfallen som rörde fall av avvisning med

omedelbar verkställighet och hur många som rörde fall av

verkställighet i andra fall. Enligt rikspolisstyrelsens

uppskattning har dock ca 90 % av samtliga fall där barn tagits i

förvar varit i samband med avvisning med omedelbar verkställighet

eller med verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning i

andra fall. Återstoden avser fall där beslut om avvisning eller

utvisning ännu inte fattats och där det heller inte varit fråga om

avvisning med omedelbar verkställighet.

 Skälen för mitt förslag: Som

jag inledningsvis nämnt bedömer jag att det är ytterst angeläget

att snarast inskränka möjligheterna att ta barn i förvar med stöd

av utlänningslagen. Att låsa in barn måste vara en åtgärd som

endast får tillgripas i undantagsfall. Enligt artikel 37 i Förenta

Nationernas konvention om barnets rättigheter får frihetsberövande

av barn endast tillgripas som en sista utväg och för kortast

möjliga tid. En inskränkning av förvarsmöjligheterna bör avse inte

bara grunderna för förvarstagande utan även förvarstidens längd.

 Starka skäl kan enligt min

mening anföras för ett absolut förbud mot att ta barn i förvar. Ett

sådant förbud skulle emellertid medföra att avlägsnandebeslut

rörande barnfamiljer i vissa fall inte skulle kunna verkställas.

Det gäller framför allt fall där det är fråga om avvisning med

omedelbar verkställighet till tredje land och där verkställighet i

princip måste ske omgående för att kunna genomföras. Ett absolut

förbud mot att ta barn i förvar skulle kunna leda till att

asylsökande som visar sig inte ha tillräckliga skäl för att få

uppehållstillstånd i Sverige ändå skulle komma att få stanna här

enbart därför att det förhållandet att utlänningen hade barn

medfört att han inte kunde tas i förvar för att säkerställa en

tillräckligt snabb verkställighet.

 Verkställighet till "första

asylland" kan som nämnts i allmänhet genomföras endast om den sker

mycket snart efter utlänningens ankomst till Sverige. Om någon tid

hinner förflyta fram till verkställigheten vägrar ofta det aktuella

landet att ta emot utlänningen och denne har då rätt att få sin

asylansökan prövad i Sverige. Det är angeläget att dessa regler

inte kan kringgås. Stora krav ställs på flyktingmottagningen och

regelsystemet måste kunna upprätthållas och uppfattas som rättvist.

Jag är därför inte beredd att föreslå ett absolut förbud mot

förvarstagande av barn med stöd av utlänningslagen.

 Möjligheten att ta barn i

förvar måste således enligt min mening finnas kvar i det fall det

är fråga om verkställighet med omedelbar avvisning till tredje

land. Även ett mycket kortvarigt undanhållande kan i sådana fall

medföra att verkställighet över huvud taget inte blir möjlig.

 Beslut om avvisning med

omedelbar verkställighet avser i de flesta fall verkställighet till

tredje land. I de fall verkställighet avser hemlandet innebär det

inte att verkställigheten omöjliggörs om den inte kan ske omgående.

Den grundläggande tanken bakom institutet avvisning med omedelbar

verkställighet är emellertid att den asylsökande inte skall

tillåtas resa in i landet utan i princip återsändas omgående. Även

i dessa fall är det därför angeläget att verkställighet kan ske så

snart som möjligt. Jag anser därför inte att det finns tillräckliga

skäl att göra någon principiell åtskillnad när det gäller

möjligheterna att ta barn i förvar mellan de fall att ett beslut om

avvisning med omedelbar verkställighet skall verkställas till

tredje land och när det skall ske till hemlandet.

 Enbart den omständigheten att

ett beslut om avvisning med omedelbar verkställighet meddelats får

emellertid inte leda till att barn tas i förvar. Redan enligt

nuvarande lagstiftning måste det föreligga en uppenbar risk att

barnet håller sig undan och därigenom äventyrar en förestående

verkställighet. Detta bör gälla även fortsättningsvis. Det måste

således i det enskilda fallet föreligga omständigheter som medför

att risken för undanhållande bedöms vara uppenbar. En avvägning

måste vidare göras mellan angelägenheten av att barn tas i förvar

endast som en sista utväg och intresset av att verkställigheten

inte fördröjs. Vid en sådan avvägning torde det mer sällan inträffa

att det framstår som nödvändigt att ta barn i förvar när avvisning

med omedelbar verkställighet skall ske till hemlandet än när

beslutet avser verkställighet till tredje land.

 Barn kan i dag tas i förvar

även i de fall det finns anledning anta att barnet annars bedriver

brottslig verksamhet i Sverige. Det torde endast vara i absoluta

undantagsfall som en sådan bedömning kan göras beträffande barn.

Enligt min bedömning föreligger det inte behov av att kunna ta barn

i förvar på denna grund.

 Situationen är helt

annorlunda när beslut om avvisning inte har förenats med

förordnande om omedelbar verkställighet eller när beslut om

utvisning meddelats. I sådana fall är det inte lika angeläget med

en snabb verkställighet av beslutet. Det förhållandet att beslutet

inte kan verkställas vid den planerade tidpunkten medför inte att

verkställigheten omöjliggörs - endast att den kan komma att

fördröjas. En utlänning som undanhåller sig verkställighet är inte

heller berättigad till någon form av stöd från samhället. Däremot

kan givetvis den omständigheten att någon undanhåller sig en

planerad verkställighet leda till ett ökat arbete för den

verkställande myndigheten som måste ordna med biljetter och

resplaner vid ytterligare tillfälle. Dessa olägenheter skall vägas

mot det inhumana i att hålla barn i förvar. För egen del anser jag

helt klart att hänsynen till barnen väger tyngst i detta fall. Jag

anser därför att barn inte längre skall få tas i förvar i dessa

situationer.

 Behovet av att kunna ta barn

i förvar i samband med verkställighet av ett av polismyndighet

meddelat avvisningsbeslut är enligt min bedömning ringa. Inte

heller i denna situation bör barn därför få tas i förvar.

 Som jag tidigare berört

förekommer det i dag, om än i relativt liten utsträckning, att barn

tas i förvar utan samband med verkställighet. Det är då fråga om

fall där det bedömts sannolikt att beslut om avvisning - utan

förordnande om omedelbar verkställighet - eller utvisning kommer

att meddelas inom kort. Jag anser att förvar av barn inte heller i

dessa fall bör få förekomma i fortsättningen.

 Sammanfattningsvis anser jag

mot bakgrund av vad jag nu anfört att det inte längre bör vara

möjligt att ta barn i förvar annat än när det är sannolikt att

beslut om avvisning med omedelbar verkställighet kommer att

meddelas eller när det är fråga om verkställighet av ett sådant

beslut.

 Ett barn bör inte få skiljas

från sin vårdnadshavare genom att barnet eller vårdnadshavaren tas

i förvar. Om förutsättningar inte föreligger att ta barnet i förvar

bör således inte heller vårdnadshavaren tas i förvar. Har barnet

båda sina vårdnadshavare här bör dock hinder inte föreligga att en

av vårdnads-havarna tas i förvar.

 Det är inte ovanligt att barn

kommer ensamma - utan medföljande vårdnadshavare - till Sverige.

Dessa barn befinner sig ofta i en speciellt utsatt situation. De

har inte sällan upplevt uppslitande händelser i sitt hemland och de

är här utan den trygghet det innebär att vara tillsammans med

föräldrarna eller i vart fall en vuxen vårdnadshavare. För ett

sådant barn måste det innebära en särskilt traumatisk upplevelse

att bli tagen i förvar. Det förekommer visserligen endast i

undantagsfall i dag att ett ensamstående barn tas i förvar. Jag

finner det ändå angeläget med en uttrycklig bestämmelse av innebörd

att ett ensamstående barn över huvud taget inte får tas i förvar.

 I dag gäller att en utlänning

får hållas i förvar högst två veckor om beslut i ärendet ännu inte

fattats och i övriga fall högst två månader. Dessa tider kan dock

efter förhandling förlängas om det föreligger synnerliga skäl för

det. Som jag tidigare redogjort för anser jag att möjligheterna att

ta barn i förvar måste finnas kvar i de fall där det är fråga om

avvisning med omedelbar verkställighet. Det finns dock skäl att

begränsa tiden för ett förvarstagande. I begreppet omedelbar

verkställighet ligger att avvisning skall verkställas omgående.

Invandrarverket torde också i de flesta fall fatta beslut i dessa

ärenden inom ett dygn. Flyg- och båtförbindelser gör emellertid att

beslutet inte alltid kan verkställas omedelbart. Jag bedömer dock

att verkställighet i allmänhet bör kunna ske inom tre dagar. Jag

föreslår därför också att i de undantagsfall barn måste tas i

förvar tiden för förvarstagande begränsas till tre dagar. Lagrådet

har emellertid framhållit att den föreslagna tidsfristen tre dagar

inte synes helt klar. Jag föreslår därför att tiden anges till "72

timmar".

 Enligt gällande regler får

den som är under sexton år inte tas i förvar om det är tillräckligt

att han ställs under uppsikt. I många fall torde visserligen

uppsikt i form av anmälningsplikt inte vara något realistiskt

alternativ när det är fråga om att hindra någon att hålla sig undan

en verkställighet och det gäller mycket korta förvarstider. Jag

anser det emellertid angeläget att denna bestämmelse behålls. Även

om den kommer att tillämpas endast i ett mindre antal fall bör

bestämmelsen ändå kunna bidra till att hålla nere antalet

förvarsbeslut.

 Rikspolisstyrelsen har under

hand framfört att en begränsning av möjligheterna att ta barn i

förvar allvarligt skulle försvåra möjligheterna att verkställa

avlägsnandebeslut som inte avser beslut om avvisning med

förordnande om omedelbar verkställighet. Rikspolisstyrelsen har

särskilt pekat på att en polismans befogenhet att enligt 11 §

polislagen (1984:387) omhänderta en utlänning som skall avvisas

förutsätter att polismyndigheten har befogenhet att besluta om

förvar. En konsekvens av förslaget skulle därför bli att en

polisman som anträffar en barnfamilj som har hållit sig undan

skulle sakna varje möjlighet att omhänderta barnfamiljen och

genomföra en verkställighet mot familjens vilja. Rikspolisstyrelsen

har påpekat att denna konsekvens skulle komma att gälla även vid

verkställighet av ett av domstol meddelat beslut om utvisning på

grund av brott.

 Beträffande förvarstidens

längd anser rikspolisstyrelsen att det borde finnas en yttersta

möjlighet att förlänga tiden utöver tre dagar. Enligt

rikspolisstyrelsen är det inte alltid möjligt att genomföra en

verkställighet inom tre dagar på grund av att flygplan kan vara

fullbokade eller därför att turtätheten är sådan att ingen

transportmöjlighet finns att tillgå inom tre dagar.

 Statens invandrarverk har

framfört liknande synpunkter som rikspolisstyrelsen.

Invandrarverket har vidare påpekat att den föreslagna lagtexten

innebär förbud mot att ta barn i förvar annat än tillsammans med

vårdnadshavare, varmed i detta sammanhang måste avses legal

vårdnadshavare. Enligt invandrarverkets mening borde möjligheten

till förvarstagande finnas även i det fall barnet kommer till

Sverige med någon vuxen släkting som inte är barnets

vårdnadshavare, exempelvis en äldre bror.

 Jag har givetvis förståelse

för de synpunkter rikspolisstyrelsen och invandrarverket framfört.

Att lagakraftvunna beslut om avvisning och utvisning kan

verkställas är en fråga av stor vikt. Som jag tidigare framhållit

anser jag emellertid att hänsynen till barnen måste väga tyngst vid

den avvägning som måste göras mellan å ena sidan strävan efter att

snabbt och effektivt kunna verkställa lagakraftvunna

avlägsnandebeslut och å andra sidan det starka önskemålet att barn

inte skall tas i förvar.

 Jag vill vidare framhålla att

många av dem som i dag söker hålla sig undan verkställighet har

väntat lång tid på beslut. Om strävandena att bringa ned

handläggningstiderna lyckas bör detta bidra till att färre håller

sig undan och därmed till att verkställighet underlättas. Jag vill

även erinra om att rikspolisstyrelsens egen undersökning tyder på

att en mycket stor andel av besluten om förvar avseende barn i dag

meddelas i ärenden som rör avvisning med omedelbar verkställighet.

Det tyder på att behovet av att ta barn i förvar i andra typer av

avlägsnandeärenden inte är särskilt framträdande.

 Det är dock av stor vikt att

effekterna av en förändring av de nu angivna reglerna noga följs

upp. Skulle det visa sig att denna ordning leder till mycket stora

svårigheter att verkställa beslut om avvisning och utvisning får

frågan om möjligheterna att komma till rätta med dessa situationer

övervägas på nytt.

 Jag har för avsikt att inom

kort föreslå regeringen att en särskild utredare tillkallas för att

se över vissa delar av utlänningslagstiftningen. Eventuellt kan det

vara lämpligt att utredaren även får till uppgift att följa upp

effekterna av det förslag rörande förvar av barn som jag nu lägger

fram. En annan möjlighet är att regeringen ger ansvariga

myndigheter ett särskilt uppdrag att göra utvärderingen. Jag

återkommer i annat sammanhang till denna fråga.

 Lagrådet har inte några

erinringar mot förslaget att ytterligare begränsa möjligheterna att

ta barn i förvar. Lagrådet har emellertid riktat vissa invändningar

mot den föreslagna lagtextens utformning. Lagrådet har för det

första framhållit att det i paragrafens första stycke föreslagna

kategoriska förbudet mot förvarstagande av barn framstår som något

missvisande med tanke på innehållet i följande stycken. Lagrådet

har vidare föreslagit en omformulering av den föreslagna lagtexten

för att göra den tydligare.

 För min del anser jag det

väsentligt att det principiella förbudet mot att ta barn i förvar

annat än i absoluta undantagsfall kommer till klart uttryck redan i

paragrafens inledning. Jag är således inte beredd att följa

lagrådets förslag på denna punkt. Lagrådets förslag till

omformulering av texten i övrigt ansluter jag mig dock i huvudsak

till.

 Lagrådet efterlyser också ett

klarläggande av hur den föreslagna tidsfristen skall tillämpas för

det tänkta fallet att ett barn tas i förvar vid mer än ett

tillfälle. Jag vill med anledning härav framhålla att motsvarande

problem kan uppkomma redan i dag vid tillämpning av de tidsfrister

som nu finns vid förvar av såväl barn som vuxna. Enligt min mening

måste det generellt vara så att den som tagits i förvar och

därefter tagits ur förvar inte kan tas i förvar på nytt utan att

förutsättningarna för förvarstagande ändrats. Jag utgår vidare från

att om någon tas i förvar vid mer än ett tillfälle i samma

avvisningsärende, en sammanläggning måste ske av förvarstiderna så

att tidsfristen kommer att avse den sammanlagda förvarstiden.

3 Bistånd åt asylsökande som har inkomst av förvärvsarbete

Mitt förslag: Den som har inkomst av förvärvsarbete skall erlägga

skäligt belopp till invandrarverket för logi och i förekommande

fall för mat om han har plats på en förläggning. Om han har

anvisats plats i en kommun skall han på motsvarande sätt erlägga

ersättning till kommunen.

 Bakgrunden till mitt förslag:

Riksdagen har under en följd av år avvisat motioner som syftat till

att asylsökande skall tillåtas arbeta. Motiveringen har varit att

man i första hand måste komma tillrätta med de problem som

uppkommer under väntetiden genom att hålla nere

handläggningstiderna. Tidigare försök att förkorta

handläggningstiderna har emellertid inte varit tillräckligt

framgångsrika. Socialförsäkringsutskottet uttalade därför förra

året (1990/91:SfU13) att möjligheterna att ge asylsökande ett

temporärt arbetstillstånd om handläggningen av deras ansökan tar

alltför lång tid borde undersökas. Riksdagen anslöt sig till

uttalandet (rskr. 1990/91:337).

 Den dåvarande regeringen

beslöt den 12 september 1991 (dir. 1991:86) att tillkalla en

särskild utredare med uppdrag att göra en utredning om arbete för

asylsökande. Den särskilde utredaren skall redovisa sitt uppdrag i

juni 1992.

 För min del har jag bedömt

det som mycket angeläget att asylsökande snarast ges möjligheter

att arbeta och försörja sig själva under väntetiden. Resultatet av

den särskilde utredarens arbete bör då i detta avseende inte

avvaktas. Inom kulturdepartementet har det därför upprättats en

promemoria om arbete för asylsökande som för närvarande

remissbehandlas. Sedan remissbehandlingen avslutats har jag för

avsikt att återkomma till regeringen med förslag i frågan.

 Den särskilde utredaren

fortsätter sitt arbete för att närmare utreda hur sysselsättning

för asylsökande kan skapas utanför den öppna arbetsmarknaden.

 En asylsökandes rätt till

bistånd under väntetiden regleras av lagen (1988:153) resp.

förordningen (1988:156) om bistånd åt asylsökande m.fl. En

asylsökande som har fått plats på en förläggning har rätt till

kostnadsfri bostad där. Om han har anvisats plats i en kommun, har

han rätt till tillfälligt logi i en genomgångsbostad i kommunen.

Även sådant logi tillhandahålls utan kostnad. Rätten till bistånd

upphör om asylsökanden inte längre vistas på den förläggning eller

i den bostad i kommun där han anvisats plats.

 Om den asylsökande behöver

det, har han vidare rätt till dagbidrag som tillförsäkrar honom en

skälig levnadsnivå. Dagbidraget skall täcka kostnader för

livsmedel, kläder, skor, fritidsaktiviteter, hygienartiklar och

andra förbrukningsvaror, tidningar och telefon. Dagbidraget utgår

enligt schablon. Det reduceras kraftigt om fri mat ingår i

inkvarteringen. Dagbidraget kan vidare reduceras helt eller delvis

om den asylsökande eller någon i hans familj har egna tillgångar

eller inkomster.

 Oavsett egna tillgångar har

en asylsökande således i dag rätt till fritt logi om han har

anvisats plats på en förläggning eller i en kommun. Om mat ingår i

inkvarteringen på en förläggning får han även mat gratis.

Dagpenning är däremot alltid behovsprövad.

 Skälen för mitt förslag: Det

kan enligt min mening inte vara rimligt att en asylsökande som

arbetar och har en marknadsmässig lön skall kunna ställa krav på

fritt logi. Den som arbetar bör betala för logi och för kost där

sådan tillhandahålls utan kostnad. Detta kräver en ändring i lagen

om bistånd åt asylsökande.

 Jag vill i sammanhanget nämna

att frågan om en asylsökande, i de fall han har egna medel, i något

fall skall ha en rätt till fritt logi kommer att övervägas i den

utredning om översyn av mottagandet av asylsökande och flyktingar

som nyligen har tillkallats (dir. 1992:25).

 Ersättningens storlek bör

inte läggas fast av riksdagen. Det bör ankomma på regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer, närmast invandrarverket,

att bestämma vilken ersättning som skall krävas för kost och logi.

Ersättningens storlek bör bestämmas med hänsyn till vad som kan

anses skäligt i förhållande till inkvarteringens standard. Många

asylsökande som får arbete torde komma att arbeta endast under en

mycket kort tid. När ersättningens storlek bestäms måste hänsyn tas

även till den totala inkomst som asylsökanden kan tänkas få av sitt

arbete. Jag föreslår att saken regleras i en ny paragraf, 8 a §, i

lagen om bistånd åt asylsökande.

4 Överföring av utredningsansvaret i asylärenden till statens

invandrarverk m. m.

Mitt förslag: I samband med att utredningsansvaret i asylärenden

överförs från polisen till statens invandrarverk ges verket i viss

utsträckning samma befogenheter som polisen. Således skall verket

kunna besluta om omhändertagande av pass och biljett samt om att

fotografera en utlänning eller att ta hans fingeravtryck. Vidare

skall en utlänning vara skyldig att efter kallelse inställa sig för

att lämna verket uppgifter om sin vistelse i landet.

Invandrarverket skall kunna få hjälp av polisen att genomföra

åtgärder av detta slag.

 Skälen för mitt förslag: Den

förutvarande regeringen uppdrog i maj 1991 åt statens invandrarverk

att i samråd med rikspolisstyrelsen och berörda polismyndigheter

genomföra en överföring av utredningsansvaret i asylärenden från

polismyndigheterna till invandrarverket den 1 juli 1992 (jfr prop.

1990/91:100 bil. 12 s. 45 f. och SfU14 s. 42). I uppdraget ingick

också att utreda förutsättningarna för att begränsa antalet

polismyndigheter som tar emot asylansökningar. Överföringen av

utredningsansvaret innefattade inte någon ändring när det gäller

ansvaret för att genomföra en s.k. grundutredning i ärenden. Den

uppgiften skall även i fortsättningen utföras av polisen. Med

anledning av uppdraget har invandrarverket lämnat ett förslag till

författningsändringar. Förslaget överensstämmer med mitt.

 I samband med

grundutredningen kan polisen fatta beslut om omhändertagande av

pass och biljett samt fotografera utlänningen och ta hans

fingeravtryck (5 kap. 3-5 §§ utlänningslagen). Även efter

överföringen kommer polismyndigheten att i normala fall fatta

sådana beslut. Emellertid kan det förekomma att en sådan åtgärd

inte vidtagits eller att den aktualiseras först i samband med

asylutredningen. Om invandrarverket i sådant fall måste avvakta att

polismyndigheten fattar de beslut som behövs, kan det medföra

onödiga förseningar. Invandrarverket bör därför också ges möjlighet

att fatta beslut av detta slag. Bestämmelserna i 5 kap. 3-5 §§ bör

således ändras i enlighet härmed.

 Enligt 5 kap. 6 §

utlänningslagen är en utlänning skyldig att efter kallelse från

polismyndigheten komma till myndigheten och lämna uppgifter om sin

vistelse här. En motsvarande skyldighet att komma till

invandrarverket och lämna uppgifter bör införas.

 Om en utlänning inte vill

följa en polismyndighets beslut enligt 5 kap. 3-6 §§ kan polisen

använda tvångsmedel för att genomföra åtgärden. Detta följer av

polislagen (1984:387). Invandrarverket har inte någon sådan

befogenhet och bör - i vart fall tills vidare - inte heller ha det.

Verket bör därför ges möjlighet att påkalla biträde av

polismyndigheten för att genomföra sådana åtgärder. Jag föreslår

därför en ny bestämmelse i 5 kap. med det innehållet.

 En polismyndighets beslut att

omhänderta en biljett får enligt 7 kap. 6 § utlänningslagen

överklagas till kammarrätten. Ett sådant beslut som fattats av

invandrarverket bör kunna överklagas på samma sätt. Jag föreslår

därför att bestämmelsen ändras i enlighet härmed.

 Invandrarverket har bedömt

att en begränsning av antalet polismyndigheter som tar emot

asylansökningar bör medföra effektivitetsvinster. Jag har för

avsikt att i annat sammanhang återkomma till regeringen med förslag

om en ändring i utlänningsförordningen för att ge invandrarverket

möjlighet att, efter samråd med rikspolisstyrelsen, föreskriva

vilka polismyndigheter som asylansökningar skall ges in till.

 Regeringen har i årets

budgetproposition (prop. 1991/92:100, bil. 12) uttalat att

överföringen av utredningsansvaret i asylärenden också omfattar

ansvaret för förvarslokalerna vid utredningsslussen i Carlslund.

Således skall invandrarverket överta ansvaret för drift och

bevakning av de förvarslokalerna från den 1 juli 1992 och medel för

detta har beräknats på kulturdepartementets anslag D 2.

Förläggningskostnader. Frågan har ännu inte behandlats av

riksdagen. Uttalandet i propositionen har föranlett invandrarverket

att i en skrivelse till regeringen den 23 januari 1992 peka på att

svårigheter kan uppkomma om det blir nödvändigt att tillgripa

åtgärder som innefattar tvång mot en enskild när polisen inte

längre har ansvaret för lokalerna. Mot bakgrund härav har verket

begärt att regeringen antingen befriar verket från att överta

ansvaret för förvarslokalerna vid Carlslund och låter utreda vilken

myndighet som i framtiden skall ha ansvaret för verkställigheten

av förvarsbeslut eller vidtar de författningsändringar som krävs

för att ge verket befogenhet att använda tvång.

 Regeringens förslag om

överföringen av utredningsansvaret innefattade inte någon

förändring av det ansvar som polisen har för verkställigheten av

beslut om tagande i förvar (jfr 5 kap. 11 § utlänningsförordningen

/1989:547/). Jag är dock medveten om att vissa praktiska

olägenheter kan komma att uppstå när polis inte längre finns

tillgänglig på utredningsslussen. Det finns skäl att utreda vilka

regeländringar eller praktiska åtgärder som kan behövas för att

överbrygga dessa olägenheter. Som jag redan nämnt avser jag att

inom kort begära regeringens bemyndigande att tillkalla en särskild

utredare för att göra en översyn av vissa delar av utlänningslagen.

Uppgiften bör anförtros utredaren.

 I avvaktan på utredarens

arbete bör polismyndigheten i Stockholm tills vidare behålla

ansvaret för drift och bevakning av förvarslokalerna vid

utredningsslussen i Carlslund. Finansieringen kan ske genom att de

medel för ändamålet som enligt förslag i budgetpropositionen 1992

skall anvisas på kulturdepartementets anslag D 2.

Förläggningskostnader genom bestämmelser i regleringsbrev ställs

till polismyndighetens förfogande.

 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår riksdagen att anta de inom kulturdepartementet

upprättade förslagen till

 1. lag om ändring i lagen

(1988:153) om bistånd till asylsökande

 2. lag om ändring i

utlänningslagen (1989:529).

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de

förslag som föredraganden lagt fram.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag tillLag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

 Härigenom föreskrivs att 6

kap. 3 § utlänningslagen (1989:529)1 skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse_Föreslagen

lydelse__

 En utlänning under sexton år

får tas i förvar endast om det är sannolikt att han kommer att

avvisas eller utvisas enligt 4 kap. 1, 2 och 3 § eller fråga

uppkommer om verk-ställighet av ett beslut om avvisning eller

utvisning och det

 1. finns en uppenbar risk för

att han annars håller sig undan och därigenom äventyrar en

förestående verkställighet som inte bör fördröjas, eller

 2. finns anledning att anta

att han annars bedriver brottslig verksamhet i Sverige._En

utlänning under sexton år får inte tas i förvar.

 Detta gäller dock inte om det

är sannolikt att utlänningen kommer att avvisas enligt 4 kap. 1

eller 2 § och att förordnande om omedelbar verkställighet enligt 8

kap. 8 § kommer att meddelas eller fråga uppkommer om

verkställighet av ett sådant beslut om avvisning och det finns en

uppenbar risk för att han annars håller sig undan och därigenom

äventyrar en förestående verkställighet som inte bör

fördröjas.__Den som är under sexton år får inte tas i förvar om det

är tillräckligt att han ställs under uppsikt enligt bestämmelserna

i 5 § andra stycket.

 Om ett barn under sexton år

skulle komma att skiljas från sin vårdnadshavare eller, om de är

flera, en av dem genom att vårdnadshavaren eller barnet tas i

förvar får åtgärden vidtas endast om det finns synnerliga

skäl._Beslut om förvar får dock inte meddelas om det är

tillräckligt att utlänningen ställs under uppsikt enligt

bestämmelserna i 5 § andra stycket.

 Den som är under sexton år

får inte skiljas från sin vårdnadshavare eller, om de är flera, en

av dem genom att vårdnadshavaren eller barnet tas i förvar. Ett

barn under sexton år får tas i förvar endast tillsammans med

vårdnadshavare.___Den som är under sexton år får inte hållas i

förvar längre tid än tre dagar.__

 Denna lag träder i kraft den

1 juli 1992.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-03-19

Närvarande: justitierådet Bengt Rydin, regeringsrådet Stig von

Bahr, justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1992 har

regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta

lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

utlänningslagen (1989:529).

Förslaget har inför lagrådet föredragits av byråchefen Bengt

Ranland.

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

Lagrådet har inget att erinra mot förslaget, att möjligheten att ta

utländska barn under sexton år i förvar ytterligare begränsas.

Vissa invändningar kan dock riktas mot den föreslagna lagtextens

utformning. Det kategoriska förbudet i paragrafens första stycke

mot förvarstagande framstår med tanke på innehållet i följande

stycken som något missvisande. Lydelsen av andra stycket kan vidare

ge anledning till osäkerhet om rekvisitet "äventyrar en förestående

verkställighet" tar sikte bara på verkställighet av

avvisningsbeslut eller om rekvisitet omfattar även det fallet att

barnet sannolikt kommer att avvisas.

 Den remitterade lagtexten

till 6 kap. 3 § skulle enligt lagrådets mening bli tydligare om den

formulerades enligt följande:

 "Ett utländskt barn under

sexton år får tas i förvar endast om

 1. det är sannolikt, att

barnet kommer att avvisas enligt 4 kap. 1 eller 2 § och att

förordnande om omedelbar verkställighet enligt 8 kap. 8 § kommer

att meddelas, eller fråga uppkommer om verkställighet en av ett

sådant beslut om avvisning, och

 2. det finns en uppenbar risk

för att barnet annars håller sig undan och därigenom äventyrar en

förestående verkställighet som inte bör fördröjas.

 Barnet får inte tas i förvar

om det är tillräckligt att det ställs under uppsikt enligt

bestämmelserna i 5 § andra stycket.

 Barnet får inte skiljas från

sin vårdnadshavare eller, om de är flera, en av dem genom att

vårdnadshavaren eller barnet tas i förvar. Barnet får tas i förvar

endast tillsammans med vårdnadshavare.

 Barnet får inte hållas i

förvar längre tid än tre dagar."

 Lagrådet vill tillägga att

innebörden av den i sista stycket angivna tidsfristen, tre dagar,

inte synes helt klar. Av bestämmelsen kan inte utläsas om fristen

avsetts vara 72 timmar (jfr 4 § första stycket där uttrycket "48

timmar" använts) eller om del av dag skall kunna räknas som hel

dag. En precisering synes nödvändig på denna punkt. En annan

hithörande fråga som bör besvaras är hur den föreslagna tidsfristen

skall tillämpas för det tänkta fallet, att ett barn tas i förvar

vid mer än ett tillfälle.

nnehåll

Propositionens huvudsakliga innehåll1

Propositionens lagförslag2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 19926

1 Inledning

 6

2 Barn i förvar

 7

 2.1Inledning

 7

 2.2Överväganden

 8

3 Bistånd åt asylsökande som

har inkomst av förvärvsarbete 14

4 Överföring av

utredningsansvaret i asylärenden till statens

 invandrarverk m.m.

 16

5 Hemställan

 18

6 Beslut

 18

Bilaga 1 Lagrådsremissens lagförslag19

Bilaga 2 Lagrådets yttrande 20