Regeringens proposition

2000/01:135

Handlingsplan för konsumentpolitiken 2001-2005

Prop.

2000/01:135

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 13 juni 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen att riksdagen godkänner regeringens förslag

till mål för konsumentpolitiken. Målen för konsumentpolitiken skall enligt

regeringens förslag vara

* Konsumenternas ställning och inflytande på marknaden skall stärkas,

inflytandemålet.

* Hushållen skall ha goda möjligheter att utnyttja sina ekonomiska och andra

resurser effektivt, hushållningsmålet.

* Konsumenternas hälsa och säkerhet skall skyddas, säkerhetsmålet.

* Sådana konsumtions- och produktionsmönster skall utvecklas som minskar

påfrestningarna på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling,

miljömålet.

* Konsumenterna skall ha tillgång till god vägledning, information och

utbildning, kunskapsmålet.

Dessa mål skall vara styrande för såväl det nationella konsumentpolitiska

arbetet som för Sveriges arbete i EU och andra internationella forum.

Regeringen föreslår vidare att målen för Konsumentverkets verksamhet anpassas

till de nya målen för konsumentpolitiken.

Propositionen är en handlingsplan för konsumentpolitiken. I propositionen

föreslås därför att delmål skall anges för konsumentpolitikens

verksamhetsinriktning under en viss tidsperiod. I propositionen redogör

regeringen också för sin bedömning av vilka delmål som bör gälla för

verksamhetsinriktningen under perioden 2001-2005 och vilka åtgärder som bör

genomföras under respektive delmål.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Ärendet och dess beredning 5

3 Konsument i välfärdsland 6

4 Mål och inriktning för konsumentpolitiken 12

4.1 Mål för konsumentpolitiken 12

4.2 Konsumentaspekter bör integreras i övriga politik-

områden 16

4.3 Den svenska konsumentpolitikens inriktning 2001-2005 17

4.3.1 Delmål skall anges för konsumentpolitiken 17

4.3.2 Delmål för perioden 2001-2005 18

5 Vägledning, information och utbildning till konsumenterna skall

vidareutvecklas 19

5.1 Den kommunala konsumentvägledningen bör stärkas 19

5.2 Vägledning och information på central nivå är ett stöd för den kommunala

 konsumentvägledningen 23

5.3 IT är ett viktigt redskap i arbetet med den statliga

konsumentinformationen 24

5.4 God information i dagligvaruhandeln 27

5.5 Konsumentundervisningen i skolan bör utvecklas 30

6 Ideella organisationer skall ges möjligheter till ökat inflytande i

konsumentpolitiken 33

6.1 Ekonomiska bidrag till organisationernas arbete med konsumentfrågor

33

6.2 Vägar till inflytande 35

7 Konsumenterna skall ges en starkare ställning på de finansiella

marknaderna 37

7.1 Pågående arbete med Konsumentskydd på det finansiella området 37

7.2 Förbättrad information om pensioner 43

7.3 Åtgärder mot skuldfällor 44

7.4 En utredning om finansiell rådgivning till konsumenter har tillsatts

46

7.5 Etiska fonder 48

8 Arbetet med produktsäkerhet, särskilt när det gäller barns säkerhet,

skall förstärkas 49

8.1 Barns säkerhet 49

8.2 Översyn av produktsäkerhetslagstiftningen 50

8.3 Skaderapportering 51

8.4 Marknadskontroll 52

8.5 Standardisering 54

9 Konsumentforskningen skall stödjas 57

9.1 Centrum för konsumentvetenskap får ekonomiskt stöd i tre år 57

9.2 Ett vetenskapligt råd inrättas vid Konsumentverket 60

9.3 Konsumentforskningens ställning i Europa bör stärkas 60

10 Konsumenterna skall ges förbättrad information om priser 61

10.1 Prisinformationslagen ses över 61

10.2 Prisjämförelser för ökad konkurrens och lägre konsumentpriser 63

11 Konsumenterna skall ges bättre förutsättningar att agera på nyligen

konkurrensutsatta marknader 66

11.1 Nya förutsättningar för konsumenterna 66

11.2 Medborgare och konsument 68

11.3 RRV:s projekt och tillsynsmyndigheternas arbete 69

11.4 Branschöverenskommelser på viktiga tjänsteområden 71

11.5 Förbättrad tillgång till information och vägledning på elområdet

72

11.6 Konsekvenser för konsumenterna bör studeras 73

12 Miljömärkningen och den etiska märkningen skall få större spridning

74

13 De statliga konsumentmyndigheterna 75

13.1 Konsumentverkets och Konsumentombudsmannens rättsliga befogenheter m.m.

78

14 Användning vid marknadsföring av begrepp som legitimerad, auktoriserad

och godkänd 81

15 Huvudpunkterna i propositionen 82

Bilaga 1 Sammanfattning av Konsumentpolitiska kommitténs betänkande

Starka konsumenter i en gränslös värld (SOU 2000:29) 86

Bilaga 2 Förteckningar över remissinstanser 95

Bilaga 3 Röster från Folkrörelsedagen den 17 januari 2001 97

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 13 juni 2001 99

1

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner vad regeringen föreslår om mål för konsumentpolitiken (avsnitt

4.1),

2. godkänner vad regeringen föreslår om att ange delmål för konsumentpolitiken

(avsnitt 4.3.1),

3. godkänner vad regeringen föreslår om mål för Konsumentverket (avsnitt 13).

1

2 Ärendet och dess beredning

Riksdagen har senast 1995 fastställt mål och inriktning för konsumentpolitiken i

 propositionen Aktiv konsumentpolitik (prop. 1994/95:140, bet. 1994/95:LU32,

rskr. 1994/95:438). De övergripande målen och inriktningen för arbetet med

konsumentfrågor i EU formulerades av regeringen i skrivelsen Konsumentpolitiken

i EU - mål och inriktning för det svenska arbetet (skr. 1995/96:181, bet.

1995/96:LU26, rskr. 1995/96:292).

En handlingsplan för att nå miljömålet i konsumentpolitiken formulerades i

regeringens skrivelse Konsumenterna och miljön - en handlingsplan för hållbar

utveckling (skr. 1997/98:67,

bet. 1997/98:LU21, rskr. 1997/98:220). Miljömålet i konsumentpolitiken

utvärderas i annan ordning och berörs därför inte närmare i denna proposition.

En slutlig redovisning skall lämnas till riksdagen senast 2002. Under 2001

lämnas en delredovisning.

En översyn av konsumentpolitikens mål och inriktning har gjorts av

Konsumentpolitiska kommittén (Fi 1999:01, Dir. 1999:1) och i april 2000 lämnade

kommittén sitt slutbetänkande Starka konsumenter i en gränslös värld (SOU

2000:29). En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. I december 1999

lämnade Konsumentpolitiska kommittén delbetänkandet Nordisk miljömärkning - det

statliga engagemanget (SOU 1999:145). Detta betänkande kommer att behandlas i

samband med att regeringen återkommer till riksdagen angående miljömålet i

konsumentpolitiken (se ovan).

Utredningen om konsumentinformation om dagligvaror (In 1997:13, Dir. 1997:151)

har analyserat frågor om märkning och annan konsumentinformation på

dagligvaruområdet. Utredningen lämnade i februari 1999 sitt slutbetänkande Märk

väl! (SOU 1999:7). I tilläggsdirektiv till Konsumentpolitiska kommittén (Dir.

1999:77) uppdrogs åt kommittén att utreda vidare två av förslagen från

Utredningen om konsumentinformation om dagligvaror.

Dessa båda betänkanden har remissbehandlats. Förteckningar över

remissinstanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Justitiedepartementet (Ju2001/37KO, Ju2001/70KO). I denna proposition redovisar

regeringen sina förslag om den framtida svenska konsumentpolitikens mål och

inriktning. Propositionen behandlar förslag från framför allt Konsumentpolitiska

 kommittén, men till viss del också förslag från Utredningen om

konsumentinformation om dagligvaror. Propositionen skall också tjäna som

nationell handlingsplan för konsumentpolitiken och i propositionen redogör också

 regeringen för sin bedömning av vilka delmål som bör gälla för

verksamhetsinriktningen under perioden 2001-2005 och vilka åtgärder som bör

genomföras under respektive delmål.

Konsumentpolitiska kommittén har enligt sina direktiv värderat strategier för

svenska konsumentpolitiska insatser inom EU och internationellt och har lämnat

vissa förslag om detta. Regeringen avser i denna del att återkomma till

riksdagen i särskild ordning. Ett skäl till detta är att Europeiska kommissionen

 under hösten 2001 presenterar ett nytt konsumentpolitiskt handlingsprogram för

de närmast kommande åren. Ett annat skäl är frågan om harmoniseringen av EU:s

marknadsrätt kommit i ett delvis nytt läge genom den s.k. sändarlandsprincipen

som inom kort kommer att gälla för marknadsföring vid e-handel. I sammanhanget

bör också beaktas de tankar på att reformera EU:s marknadsrätt genom ett

generellt hållet ramverk med krav på god marknadssed, som Europeiska

kommissionen aviserat att presentera i en grönbok. En svensk strategi för

EU-arbetet bör utformas med hänsyn tagen till vad som nu har sagts. Regeringen

avser återkomma till riksdagen i detta ärende

3 Konsument i välfärdsland

Hushållens ekonomiska situation

Under 1990-talet utsattes många hushåll för starka påfrestningar. Barnfamiljerna

 är enligt Konsumentverket den grupp som drabbades hårdast av lågkonjunkturens

verkningar. Fortfarande finns det många hushåll som har svårt att klara sin

ekonomi, trots att den ekonomiska situationen i Sverige i dag huvudsakligen är

god. Barnfamiljer och särskilt då ensamstående med barn, släpar efter i

konsumtionsutrymme jämfört med andra typer av hushåll. Enligt en undersökning

som genomförts av Tjänstemännens Centralorganisation har familjetypen större

betydelse för levnadsstandarden än någon annan faktor. Undersökningen visar att

barnfamiljernas standard, mätt som justerad disponibel inkomst, inte har ökat i

samma takt som för övriga familjetyper under perioden 1990-2001. Allra minst har

 standarden ökat för ensamstående med barn.

Förutsättningarna för en fortsatt stabil utveckling anses dock goda enligt

Konjunkturinstitutet, eftersom inflationen är låg, de offentliga finanserna

starka och svenskt näringsliv konkurrenskraftigt. Den svenska ekonomin växer

fortfarande och sysselsättning fortsätter att öka. Den öppna arbetslösheten är i

 dag nere på fyra procent och bedöms av Konjunkturinstitutet att sjunka även

kommande år. En av de bakomliggande orsakerna till den svenska ekonomins

avmattning är det nuvarande osäkra läget i den amerikanska ekonomin.

Hushållens totala konsumtion ökar fortfarande, men långsammare än tidigare.

Enligt Statistiska centralbyrån har den tidigare konstaterade optimismen hos

konsumenterna sjunkit. Den sjunkande optimismen förväntas ha en dämpande effekt

på den privata konsumtionen. Statistik från handeln visar redan att medan

handeln med livsmedel fortfarande visar god tillväxt, har handel med vissa s.k.

sällanköpsvaror, såsom kläder och skor, samt handeln med motorfordon minskat

jämfört med förra året.

Enligt en undersökning från opinionsinstitutet Temo, gjord på uppdrag av

Aktiefrämjandet, äger ca 80 procent av den vuxna svenska befolkningen aktier.

Sett över en tioårsperiod (1990-2000) har andelen aktieägare ökat med 46

procentenheter (1990 ägde 34 procent av den vuxna befolkningen aktier).

Innehavet består främst av aktiefonder och ökningen beror delvis på det nya

premiepensionssystemet. Aktieinnehavet har starkt samband med årsinkomstens

storlek, men trots det har även andelen aktieägare bland låginkomsttagare vuxit.

Trots den höga andelen svenska aktieägare har hushållens finansiella tillgångar

minskat under 2000 och har enligt Statistiska Centralbyrån inte visat så låga

siffror sedan början av 1990-talet. Hushållens negativa finansiella sparande

(hushållens finansiella tillgångar minus låneskulder) beror främst på att allt

fler hushåll tar lån. Över 50 procent av lånen har tagits i bostadsinstitut.

Regeringens ekonomiska politik syftar till att ge alla människor likvärdiga

möjligheter att delta i samhällsutvecklingen och motverka klyftor mellan olika

samhällsgrupper. Regeringen arbetar därför för att utveckla välfärden inom en

rad områden. Som exempel kan nämnas att stödet till barnfamiljerna har ökat

genom höjda barnbidrag och beslut om maxtaxa inom barnomsorgen. Förslag om att

förbättra föräldraförsäkringen har nyligen lagts fram. Stödet till de sämst

ställda pensionärerna har ökat genom höjda bostadstillägg och regeringen kommer

att lägga förslag om en maxtaxa inom äldreomsorgen.

Konsument i det nya tjänstesamhället

Konkurrensutsättning av offentliga tjänster

Under senare år har fler och fler tjänster som tidigare tillhandahållits i

offentlig regi utsatts för konkurrens och i samband med detta omreglerats.

Tendensen har varit densamma över hela Europa. Förändringen har normalt inte

inneburit att staten eller kommunerna har släppt kontrollen över tjänster som

har ett allmänt intresse, men kontrollen sker i nya former. Utvecklingen har

lett till stora förändringar och har också påverkat individernas roll som

medborgare och konsumenter. Konsumenternas möjlighet att påverka utbudet av

tjänster har stärkts när möjligheten att välja mellan fler leverantörer, t.ex.

på el- och teleområdena, har ökat. Men den ökade valmöjligheten ställer också

nya krav på konsumenterna och därmed på konsumentpolitiken.

Medie- och teknikutvecklingen

Utvecklingen av olika medier har skett explosionsartat det senaste decenniet.

Från tre radiokanaler och två TV-kanaler har utbudet ökat till en uppsjö av

olika radio- och TV-kanaler, Internet, mobiltelefoni med informationsfunktioner

m.m. Tillgången till information är god i Sverige. Hela 80 procent av Sveriges

befolkning hade i september 2000 tillgång till Internet i hemmet, på

arbetsplatsen eller via utbildningen, enligt statistik från Statens institut för

 kommunikationsanalys, SIKA. Möjligheten att ta faktiskt del av information som

finns tillgänglig och att kunna ta den till sig, är dock avgörande för Internets

 betydelse för samhällsutvecklingen. Regeringen skriver i propositionen Ett

informationssamhälle för alla (prop. 1999/2000:86, bet.1999/2000:TU9, rskr.

1999/2000:256.) att regeringen kan påverka IT-användningen genom att verka för

att öka människors kompetens inom IT-området, förbättra informationsteknikens

tillgänglighet och genom åtgärder som ökar användarnas tillit till den nya

tekniken. Dessa tre områden kan ses som regeringens huvudsakliga arbetsfält inom

 IT-politiken.

Barn är en utsatt grupp i det nya medielandskapet. I Europa, såväl nationellt

som på EU-nivå, diskuteras nya metoder och nya former för ansvarsfördelning för

att garantera en acceptabel skyddsnivå för barn och unga i detta nya

medielandskap. Lagstiftningen har svårt att hinna med den snabba

teknikutvecklingen. Det fria flödet av information över nationsgränserna

riskerar att krocka med nationella och kulturella värderingar om skadlighet och

etik. Föräldrarna får ett allt större ansvar för barnens mediekonsumtion

samtidigt som familjens medievanor blir alltmer individualiserade och

differentierade.

Som ordförande i EU arrangerade Sverige i februari 2001 ett expertseminarium om

dessa angelägna frågor. Inom ramen för seminariet möttes barn, myndigheter,

medieföretag, forskare och organisationer från hela EU för att diskutera skydd

av minderåriga från skadligt medieinnehåll. Deltagarna var ense om att barn,

oavsett ålder, behöver skyddas mot skadligt medieinnehåll på Internet, TV och

datorspel. Vad som uppfattas som skadligt reflekterar till stor utsträckning

kulturella värderingar. Det finns ingen anledning att göra olika bedömningar av

innehållets skadlighet beroende på media, men däremot måste metoden för skydd

variera beroende på vilket medium som innehållet vidarebefordras i. Vikten av

utveckling av branschens självreglering betonades liksom utvecklingen av system

för filtrering och klassificering av innehåll betonades.

Även TV-reklam med barn som målgrupp diskuterades vid seminariet. Enighet rådde

om att särskild hänsyn måste visas barn när det gäller reklam. Däremot gick

uppfattningarna isär om huruvida dagens regler erbjuder ett tillräcklig

effektivt skydd eller om de behöver skärpas. Frågan togs också upp till debatt

vid det informella kulturministermötet i maj 2001.

Konsumenterna och miljöutvecklingen

Regeringen har under de senaste åren arbetat aktivt för att ställa om Sverige

till ekologisk hållbarhet. De tre mål regeringen ställt upp för det arbetet är

skyddet av miljön, en effektiv användning av resurser och en hållbar

försörjning. Som regeringen redogör för i sin skrivelse En miljöorienterad

produktpolitik (skr. 1999/2000:114) skall en hållbar utveckling ge ett

integrerat perspektiv på miljöskydd, samhällsekonomi, företagande samt teknisk

och social utveckling. Ett effektivt miljöarbete kan inte bara fokusera på

minskade utsläpp till luft, vatten och mark från stora väldefinierade

punktkällor, utan det bör även hantera frågor om på vilket sätt material

utnyttjas och hanteras. Miljöanpassade varor och tjänster är nyckeln till en

ekologiskt hållbar utveckling, såväl nationellt som globalt.

Målet med en miljöorienterad produktpolitik är att få fram varor och tjänster

som leder till minsta möjliga negativa påverkan på människors hälsa eller på

miljön i varje led under produkternas livscykel. Förmedling av kunskaper om hur

varor produceras, vad de innehåller, vilka spår de sätter under användning och

som avfall är ett effektivt sätt att åstadkomma förbättringar. Miljömärkning av

varor och tjänster är ett viktigt styrmedel inom det konsumentpolitiska området.

 Det ger konsumenterna vägledning för val av produkter som är mer miljöanpassade

 än andra i övrigt likvärdiga produkter.

En förutsättning för att konsumenterna skall kunna agera miljöanpassat är att

det finns lätt tillgänglig och korrekt information. Som ett komplement till

miljömärkningen har Konsumentverket på regeringens uppdrag därför utvecklat en

webbplats med förenklad konsument- och miljöinformation. Med denna information

får konsumenterna en bättre överblick av utbudet av miljöanpassade

konsumentprodukter och även vägledning om hur man genom sitt eget agerande och

användning av produkter kan minska miljöbelastningen. När det gäller hanteringen

 av uttjänta produkter är det viktigt att det finns system som är lätt

tillgängliga för konsumenterna, för att de skall kunna delta. Regeringen har

därför beslutat om direktiv till en utredning (M 2000:01, Dir. 2000:28) som

skall göra en bred översyn av producentansvaret. Utredningen skall bl.a.

undersöka konsumenternas möjligheter till samt faktiska deltagande i systemet,

men även lämna förslag på framtida system. Utredningen skall redovisa sina

slutsatser till regeringen senast den 31 juni 2001.

Hushållens ökade konsumtion innebär ett starkt tryck på de ekologiska systemen,

vilket medför svårigheter att nå de av riksdagen uppsatta miljömålen och

åstadkomma en ekologiskt hållbar utveckling. De svenska konsumenternas

konsumtionsmönster är i ett globalt perspektiv ohållbara, i synnerhet när det

gäller konsumtionen av fossila bränslen. Därför måste konsumentpolitiken

samverka med miljöpolitiken för att skapa hållbara konsumtionsmönster. I detta

arbete har hushållens konsumtionsvanor en central roll.

Kemikalier spelar en viktig roll i vårt samhälle. Vi använder i dag kemikalier i

 de flesta sammanhang, exempelvis i bilar, läkemedel, plaster,

konserveringsmedel, tvätt- och rengöringsmedel, målarfärg, kläder, byggmaterial

och bränslen. Enligt regeringens riktlinjer i propositionen Svenska miljömål

(prop. 1997/98:145, bet. 1998/99:MJU6, rskr. 1998/99:87) skall nyproducerade

varor inom 10-15 år i huvudsak vara fria från av människan framställda ämnen som

 är cancerframkallande, arvsmassepåverkande och hormonstörande - inklusive

fortplanteringsstörande. I propositionen Kemikaliestrategi för giftfri miljö

(prop. 2000/01:65, bet. 2000/01:MJU15) vidareutvecklar regeringen hur de nya

riktlinjerna för kemikaliepolitiken som lades fast i propositionen Svenska

miljömål skall definieras och genomföras. Regeringen föreslår här också att

hälso- och miljöriskerna med användningen av kemiska ämnen skall minska

fortlöpande.

Livsmedelsfrågor

Livsmedelsfrågorna tillhör de frågor som berör konsumenterna allra mest.

BSE-krisen (galna ko-sjukan) och utbrottet av mul- och klövsjuka i vissa andra

länder har inneburit en ökad uppmärksamhet kring olika livsmedelsfrågor och

bland en del konsumenter ökad oro för matens säkerhet.

Konsumenterna skall kunna lita på att de livsmedel som säljs är säkra. För detta

 krävs en helhetssyn på livsmedelskedjan, från produktionen och ända fram till

avfallshanteringen. Utgångspunkten för livsmedelspolitiken bör vara konsumenten,

 som styr livsmedelsproduktionen genom sina krav på produktionssätt,

livsmedelsegenskaper och innehåll. Ju mer välinformerad och kunnig konsumenten

är, desto större förutsättningar har han eller hon att göra medvetna val och

därmed påverka livsmedelsproduktionen och livsmedelskvalitén.

Konsumentinformation och kunskapsuppbyggnad är därför grundläggande.

Livsmedelsfrågorna omgärdas av omfattande speciallagstiftning, som till största

delen är totalharmoniserad inom EU. Det saknas dock en gemensam plattform för

hela lagstiftningen och en ramlag håller för närvarande på att utarbetas.

Ramlagen syftar till att ange gemensamma definitioner och till att utgöra basen

för den övriga gemensamma lagstiftningen på området. Inom EU arbetar man också

för närvarande med att inrätta en ny myndighet som skall arbeta med rådgivning

och vetenskapliga studier på livsmedelsområdet. Myndighetens arbete kommer att

utgöra ett stöd för Europeiska kommissionen, medlemsstaterna och

Europaparlamentet i bl.a. framtida lagstiftningsarbete. Den beräknas kunna

starta sitt arbete tidigast i början av 2002.

Många konsumenter vill välja produkter utifrån en etisk övertygelse när de

handlar livsmedel. Ett verktyg för att konsumenterna skall kunna göra sådana val

 är olika frivilliga märkningsordningar, som t.ex. miljö- eller

rättvisemärkning. Utbudet av framför allt rättvisemärkta produkter är dock

fortfarande begränsat i butikerna. För att konsumenterna ska kunna göra

miljömedvetna och etiska val krävs såväl ett ökat utbud av etiska produkter som

en förbättrad information till konsumenterna.

Utvecklingen framåt för konsumenterna

Utvecklingen av konsumenternas situation det närmaste decenniet är svår att

förutse. Några tendenser kan dock skönjas.

Den elektroniska handeln som riktar sig till enskilda konsumenter är fortfarande

 begränsad. Endast ca tre procent av befolkningen har handlat över nätet någon

gång enligt information från Statens institut för kommunikationsanalys, SIKA.

Man kan dock konstatera att Internet som verktyg för att sprida information och

reklam är etablerat och påverkar konsumenternas köpvanor även utanför den

elektroniska handeln. Det är dock är svårt att bedöma hur konsumenthandeln

kommer att utvecklas framöver. Tekniken kan komma att lösa en del problem,

exempelvis genom att säkrare och smidigare betalningssystem. Även bättre

funktionalitet på webbplatserna kan bidra till att öka konsumenternas förtroende

 för e-handeln. Infrastrukturen på nätet kan göras bättre och kan t.ex. ge

konsumenterna ökad möjlighet att jämföra priser och kvalitet på olika varor.

Mobilt Internet kan utöka möjligheterna att handla på nätet, eftersom nätet blir

 mer lättillgängligt. Det är dock inte säkert att en sådan utveckling faktiskt

innebär att e-handeln till konsument ökar.

Genomförandet av den inre marknaden inom EU har inneburit en ökad handel över

gränserna och den kan öka ytterligare i takt med att gemensamma regler skapas

och att konsumenterna kan känna trygghet när de handlar utomlands. En utveckling

 av möjligheterna att få hjälp vid reklamationer av varor och tjänster man köpt

utomlands kan bidra till en sådan ökad rörlighet. Utgångspunkten är att den inre

 marknaden skall erbjuda konsumenterna ett större utbud av varor och tjänster

till konkurrenskraftiga priser än vad en nationell marknad kan göra. Dessa

fördelar kommer dock bara konsumenterna till del om de vågar utnyttja det som

erbjuds, vilket inte alltid är fallet i dag.

Konkurrensen i Sverige har generellt sett stärkts under de senaste åren. Genom

EU:s inre marknad har företagens hemmamarknader inom flera sektorer blivit

större och både den direkta och den potentiella konkurrensen har ökat. Vidare

har Sverige öppnat flera marknader för konkurrens under 1990-talet. Bilden är

att de positiva effekterna för konsumenterna är övervägande. Trots den allmänna

bilden av ökat konkurrenstryck på den svenska marknaden existerar dock

fortfarande konkurrensproblem inom en del sektorer. Konkurrenspolitiken och

konsumentpolitiken syftar till att med olika medel säkerställa att

produktmarknaderna fungerar till nytta för konsumenterna. (Samspelet mellan

konkurrenspolitik och konsumentpolitik har behandlats i den konkurrenspolitiska

propositionen Konkurrenspolitik för förnyelse och mångfald, prop. 1999/2000:140,

 bet. 2000/01:NU4, rskr. 2000/01:16, som regeringen överlämnade till riksdagen

våren 2000.)

Inom handeln pågår en del förändringar som kan antas fortsätta framöver.

Begreppen "upplevelsehandel" och att sälja "hela koncept" används ofta av

handeln när man talar om framtidens konsument. Idén bakom detta är att man, i

stället för att sälja enstaka varor, vill sälja hela måltider eller kanske hela

livsstilar. En sådan utveckling kan leda till större märkestrohet från kundernas

 sida och ger handel och varumärkesinnehavare möjligheter att skapa

eftermarknader till vissa produkter. Det är positivt för handelns sida, men kan

vara negativt för konsumenterna och konkurrensen. Detta gäller särskilt barn och

 ungdomar.

Intresset för ekologisk livsmedelsproduktion ökar i dag i unionen. I spåren av

BSE-krisen (galna ko-sjukan) torde efterfrågan på etiskt och ekologiskt

producerade livsmedel komma att öka ytterligare. Huruvida den totala

köttkonsumtionen långsiktigt kommer att sjunka i Sverige på grund av BSE-krisen

är däremot omöjligt att fastslå, eftersom det samtidigt kan konstateras att

köttkonsumtionen hittills stigit varje år. Redan i dag kan man dock se att

konsumenterna efterfrågar mer information om t.ex. djuruppfödning och

odlingsmetoder. Det finns en utbredd skepsis i samhället mot framför allt

importerat kött, men också mot metoder som genmodifiering och bestrålning av

livsmedel och mot hur djuren i livsmedelsproduktionen hanteras. Konsumenternas

krav måste därför sättas i centrum framöver. EU:s jordbruks- och

livsmedelspolitik måste reformeras i riktning mot en miljö-, hälso- och

djurvänligare produktion. Prismedvetenheten förefaller vara hög bland

konsumenterna i dagligvaruhandeln och det är inte givet att konsumenterna är

beredda att betala extra i någon större utsträckning för att få livsmedel som

man uppfattar som säkra, ekologiskt producerade eller närproducerade.

Prispressen blir fortsatt viktig för svenska konsumenter, som vid en

internationell jämförelse fortfarande betalar mer för maten än konsumenterna i

de flesta andra västländer.

Konsumenternas situation på de finansiella marknaderna har stor betydelse för

hushållens totala ekonomiska situation. Konsumenternas ställning på de

finansiella marknaderna är beroende av tydliga regler, skäliga villkor och god

rådgivning. Men i spåren av den ökade konsumentaktiviteten på den finansiella

marknaden har klagomål på banker, fondkommissionärer och andra finansbolag ökat

kraftigt de senaste åren. Eftersom konsumenterna agerar i allt större

utsträckning på de finansiella marknaderna är det också troligt att de problem

som kan uppstå blir större för den enskilde och totalt sett ökar i omfattning.

Det är därför viktigt att det sker en vidareutveckling av konsumentskyddet på

dessa marknader.

4 Mål och inriktning för konsumentpolitiken

4.1 Mål för konsumentpolitiken

Regeringens förslag: Målen för konsumentpolitiken skall vara följande:

* Konsumenternas ställning och inflytande på marknaden skall stärkas,

inflytandemålet.

* Hushållen skall ha goda möjligheter att utnyttja sina ekonomiska och andra

resurser effektivt, hushållningsmålet.

* Konsumenternas hälsa och säkerhet skall skyddas, säkerhetsmålet.

* Sådana konsumtions- och produktionsmönster skall utvecklas som minskar

påfrestningarna på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling,

miljömålet.

* Konsumenterna skall ha tillgång till god vägledning, information och

utbildning, kunskapsmålet.

Dessa mål skall vara styrande för såväl det nationella konsumentpolitiska

arbetet som Sveriges arbete i EU och andra internationella forum.

Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inga invändningar mot att låta de fyra

konsumentpolitiska målen kvarstå. Förslaget om ett nytt mål tillstyrks av

Kommerskollegium, Riksskatteverket, Institutionen för hushållsvetenskap vid

Uppsala universitet, Integrationsverket, Mönsterås och Skellefteå kommuner,

Landsorganisationen i Sverige, Pensionärernas Riksorganisation och Sveriges

Konsumentråd. Förslaget avstyrks av Statskontoret, Konsumentverket, Sveriges

Industriförbund och Sveriges Reklamförbund.

Skälen för regeringens förslag

Utgångspunkter för konsumentpolitiken

En förutsättning för att marknaden skall fungera är att det finns starka och

välinformerade konsumenter. Konsumentpolitiken är därför en viktig förutsättning

 för en fungerande marknadsekonomi. Marknadsmekanismerna utgör ett snabbt och

smidigt signalsystem för producenter och konsumenter och gör det möjligt för nya

 företag att växa fram som svar på konsumenternas efterfrågan. Men marknadens

inneboende tendenser till koncentration motverkar den mångfald och variation som

 är marknadsekonomins förutsättning. Den prismekanism genom vilken marknaden

arbetar kan inte alltid skapa de stabila spelregler som krävs för att marknaden

skall fungera väl. Statens uppgift är att skapa dessa spelregler och att

tillhandahålla de marknadsoberoende organ som behövs för att upprätthålla

marknadsekonomin. Marknaden behöver också starka och välinformerade konsumenter

för att marknadsekonomin skall fungera.

Konsumentpolitiken är också en del av välfärdspolitiken och skall stödja

enskilda människor i deras egenskap av konsumenter för att ge dem ett större

inflytande och för att få dem att känna sig trygga på marknaden. Den har ett

fördelningspolitiskt inslag i det att den främjar människors möjligheter att

hushålla med sina resurser. Lågkonjunkturen under början av 1990-talet visade

att det är risk att klyftorna ökar mellan olika typer av hushåll under sämre

tider. Hushåll med barn klarade perioden av lågkonjunktur ekonomiskt sett sämre

än andra grupper. Det är därför viktigt att belysa utvecklingen för olika

grupper i samhället, med sikte på att kunna sätta in stöd där det behövs.

Den svenska konsumentpolitiken är samtidigt en del av den europeiska

konsumentpolitiken. Godkännandet av Amsterdamfördraget innebar en förstärkning

av grunden för konsumentpolitiken inom EU. De konsumentpolitiska målen

formuleras nu klarare och det anges tydligare att konsumentpolitiken är ett

självständigt politikområde. Detta innebär att åtgärder kan vidtas med

huvudsyfte att främja konsumenternas intressen och säkra en hög skyddsnivå.

Utbildnings- och informationssatsningar skall främjas och medlemsstaternas

politik på konsumentområdet skall övervakas.

Förändrade mål för konsumentpolitiken

Regeringen föreslår delvis förändrade mål för konsumentpolitiken. Tre av de

föreslagna målen är i sak identiska med nu gällande mål, nämligen

hushållningsmålet, säkerhetsmålet och miljömålet. Ett mål, inflytandemålet,

bygger på det tidigare målet om att konsumenterna skall ha en stark ställning på

 marknaden. Målformuleringen har dock förstärkts ytterligare genom att målet nu

specifikt innefattar att konsumentinflytandet skall stärkas ytterligare.

Dessutom föreslås ett nytt mål, kunskapsmålet, som syftar till att stärka

konsumenternas tillgång till vägledning, information och utbildning.

Arbetet för att uppnå de övergripande målen pågår kontinuerligt inom

konsumentpolitiken och inom andra politikområden. Inriktningen av arbetet under

de närmaste åren anges av de delmål som beskrivs i avsnitt 4.3.2. Regeringens

bedömning av vilka åtgärder som bör genomföras på konsumentområdet beskrivs

närmare i avsnitt 5-12.

Konsumentinflytande och konsumentmakt - inflytandemålet

Kunniga och välinformerade konsumenter, som kan göra väl överlagda val, är en

förutsättning för en väl fungerande marknad som har en god balans mellan

producenter och konsumenter. Starka konsumentmyndigheter, som kan stödja

enskilda konsumenter och en välutvecklad konsumentskyddslagstiftning, som också

får genomslag på marknaden, är en förutsättning för att konsumenterna skall

kunna ha en stark ställning på marknaden. Starka konsumentorganisationer och

folkrörelser är en förutsättning för konsumenternas inflytande och för att

konsumentpolitiken och konsumentskyddet skall utvecklas positivt i Sverige och

inom EU.

Det är viktigt att alla konsumenter har ett starkt inflytande och att deras

ställning på marknaden stärks ytterligare. Regeringens tidigare särskilda

prioritering av s.k. utsatta grupper har i och med förstärkningen av detta mål

inarbetats i ett av de övergripande målen. Detta innebär att även grupper som

kan ha särskilda behov, t.ex. funktionshindrade, invandrare och ekonomiskt

utsatta, måste tillförsäkras möjligheter till inflytande på marknaden genom en

aktiv politik på konsumentområdet. Barnens specifika behov måste tillgodoses och

 deras skydd på marknaden förbättras. Ungdomar måste stödjas i sin roll som

konsumenter.

Därför föreslår regeringen att det första målet skall vara att konsumenternas

ställning och inflytande på marknaden skall stärkas, inflytandemålet.

Konsumenternas möjligheter att utnyttja sina resurser - hushållningsmålet

Regeringen bedömde i 1995 års konsumentpolitiska proposition att hushållens

ansvar för sin egen långsiktigt hållbara ekonomi skulle bli större i framtiden.

Utvecklingen mot ett större eget ansvar har enligt regeringens mening än mer

accentuerats sedan dess. Konsumenterna förutsätts göra aktiva val i allt större

utsträckning, val som kraftigt kan påverka hushållens ekonomi. Hushållen har i

dag ansvar för att ta ställning till vissa frågor som tidigare var förbehållna

experter. Detta gäller t.ex. val av pensionsform och placering av sparande och

pensionsmedel, val av el- och teleleverantörer. Också genom Internets etablering

 som marknadsplats och genom den inre marknadens genomförande i EU har

valmöjligheterna blivit fler för konsumenten. Detta för främst med sig positiva

effekter för konsumenterna i form av tillgång till ett större utbud av varor och

 tjänster, men kan också medföra problem för konsumenterna. Det är särskilt

viktigt att hushållen har möjlighet att utnyttja sina resurser på bästa sätt

under ekonomiskt kärvare tider.

Därför föreslår regeringen att det andra målet skall vara att hushållen skall ha

 goda möjligheter att utnyttja sina ekonomiska och andra resurser effektivt,

hushållningsmålet.

Hälsa och säkerhet - säkerhetsmålet

Alla företag har ett eget ansvar för att de konsumentprodukter som säljs är

säkra och inte innehåller farliga substanser som kan skada vid användning eller

när produkten är förbrukad och skall kastas. Företagen har också ett ansvar för

att ge information om produkterna från hälso-, säkerhets- och miljösynpunkt.

Konsumenterna har ansvar bl.a. för att ta till sig säkerhetsinformation som ges.

 Det statliga ansvaret består i att stifta lagar och regler som ger

konsumenterna ett gott skydd, att delta i standardiseringsarbetet samt att

bedriva en effektiv tillsyn och marknadskontroll. Statens målsättning är att

produkter som säljs till konsumenter skall vara säkra. Särskilt viktigt är att

produkter som säljs till och för barn är säkra. Barn kan inte förutsättas själva

 bedöma risker eller läsa varningstexter. Målsättningen är därför att produkter

och tjänster som är avsedda för barn skall vara så säkert konstruerade som

möjligt och inte innehålla kemikalier som kan vara skadliga för vare sig hälsan

eller miljön. Staten har ett särskilt ansvar för att se till att barns hälsa och

 säkerhet skyddas.

Därför föreslår regeringen att det tredje målet skall vara att konsumenternas

hälsa och säkerhet skall skyddas, säkerhetsmålet.

Konsumenterna och miljön - miljömålet

Mot bakgrund av det samband som finns mellan konsumtion och miljö är det

självklart att de konsumentpolitiska målen även i fortsättningen skall innehålla

 ett miljömål. Det är en angelägen konsumentpolitisk uppgift att medverka till

att människor utvecklar konsumtionsmönster som belastar miljön så lite som

möjligt. En sådan utveckling bidrar även till en mer hållbar produktion av varor

 och utveckling i övrigt.

Därför föreslår regeringen att det fjärde målet skall vara att sådana

konsumtions- och produktionsmönster skall utvecklas som minskar påfrestningarna

på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling, miljömålet.

Vägledning, information och utbildning - kunskapsmålet

För att kunna göra väl avvägda val på marknaden måste konsumenterna ha tillgång

till god vägledning, information och utbildning. Kommittén menar att detta krav

är av så stor vikt att det bör vara ett eget, femte mål för konsumentpolitiken.

Remissinstanserna är däremot splittrade i sin syn på om det bör vara ett eget

mål eller är att betrakta som ett medel för att uppnå övriga konsumentpolitiska

mål.

Regeringen anser att vägledning, information och utbildning är olika sätt att

arbeta för att uppnå de övriga konsumentpolitiska målen. Men regeringen anser

att det också är att betrakta som ett eget mål, åtminstone på kort sikt. Behovet

 av vägledning på olika områden ökar i takt med att konsumenterna får ett större

 utbud av varor och tjänster att välja på och ett allt större eget ansvar för

sina val. God information om produkter och tjänster är nödvändigt för att

konsumenterna skall kunna göra väl överlagda val på marknaden. Behovet av

information ökar också då konsumenterna ställer allt större krav på att t.ex. få

 kunskap om produktionsmetoder, om miljöaspekter och etiska aspekter såsom

villkoren för de människor som tillverkat en produkt och hur djur behandlats i

livsmedelsproduktionen. Dessa krav på information bör tillgodoses så långt

möjligt. Utbildningsinsatser är nödvändiga, särskilt för grupper som saknar

grundläggande kunskaper om konsumentfrågor och vilka rättigheter och

skyldigheter man har som konsument i det svenska samhället. Särskilt ungdomar

och invandrare måste ges tillgång till god konsumentutbildning för att kunna

agera som konsumenter på marknaden på ett bra sätt.

Därför föreslår regeringen att det femte målet skall vara att konsumenterna

skall ha tillgång till god vägledning, information och utbildning,

kunskapsmålet.

4.2 Konsumentaspekter bör integreras i övriga politikområden

Regeringens bedömning: Konsumentaspekter bör beaktas när regeringens övriga

politik och verksamhet utformas och genomförs. För att kunna genomföra detta bör

 ett råd för konsumentfrågor inrättas i Regeringskansliet, till vilket

företrädare för de organisationer och myndigheter som har störst anknytning till

 konsumentfrågor bör inbjudas att delta.

Skälen för regeringens bedömning: Artikel 153 i EG-fördraget stadgar att

konsumentskyddskrav skall beaktas när EU:s övriga politik och verksamhet

utformas och genomförs. Regeringen anser att detta bör vara en utgångspunkt även

 i det nationella svenska konsumentpolitiska arbetet. Regeringen anser dock att

"konsumentskyddskrav" är en alltför snäv definition och anser därför att

konsumentaspekter i en vidare bemärkelse bör beaktas när regeringens övriga

politik och verksamhet utformas och genomförs. Exempel på konsumentaspekter som

inte är av ren skyddskaraktär är behovet av konsumentinflytande och

konsumentinformation. Integrering av sådana aspekter görs redan i stor

utsträckning i praktiken inom flera områden, men bör läggas fast tydligare.

Arbetsmetoden att integrera ett politikområde i andra områden används även inom

flera andra politikområden, t.ex. miljöpolitiken, barnpolitiken,

jämställdhetspolitiken och ungdomspolitiken.

Arbetet med att integrera konsumentaspekterna i andra politikområden är en

omfattande uppgift och måste göras stegvis. I första hand bör arbetet inriktas

på områden där konsumentaspekterna är särskilt framträdande, t.ex. inom

närings-, miljö- och jordbrukspolitiken. För att kunna genomföra detta bör i ett

 första skede ett råd för konsumentfrågor inrättas i Regeringskansliet. Rådet

bör ha till uppgift att diskutera hur konsumentaspekterna på ett bättre sätt

skall kunna integreras i andra politikområden. I första hand bör företrädare för

 de organisationer och myndigheter som har störst anknytning till

konsumentfrågor inbjudas att delta i rådet, tillsammans med representanter för

berörda departement. Inom politikområdet finns bl.a. myndigheterna

Konsumentverket, Allmänna reklamationsnämnden och Fastighetsmäklarnämnden.

 Bland de myndigheter som faller utanför själva konsumentpolitikområdet, men som

 arbetar med konsumentrelaterade frågor kan nämnas Finansinspektionen, Statens

jordbruksverk, Boverket, Statens naturvårdsverk, Kemikalieinspektionen, Statens

energimyndighet, Konkurrensverket, Kommerskollegium, Statens skolverk och

Statens livsmedelsverk.

4.3 Den svenska konsumentpolitikens inriktning 2001-2005

4.3.1 Delmål skall anges för konsumentpolitiken

Regeringens förslag: Delmål skall anges för konsumentpolitikens

verksamhetsinriktning under en viss tidsperiod. Dessa mål skall vara styrande

såväl för det nationella arbetet som, där så är möjligt, arbetet i EU och andra

internationella sammanhang. Delmålens syfte skall vara att bidra till att uppnå

de fem övergripande målen för konsumentpolitiken.

Skälen för regeringens förslag: De övergripande målen utgör den ideologiska

basen för konsumentpolitiken och ger en långsiktig kontinuitet. För att kunna

utvärdera de insatser som görs på området bör särskilt anges

verksamhetsinriktning och vad som faktiskt skall uppnås i konsumentpolitiken

under en viss tidsperiod. Av detta skäl föreslår regeringen att delmål anges för

 verksamheten. Delmålen skall i första hand gälla det nationella arbetet. I den

mån det är möjligt och ändamålsenligt bör de också gälla för inriktningen av

Sveriges arbete i EU och internationellt.

Delmålen syftar till att ge en tydligare inriktning av konsumentpolitiken på ett

 antal specifika verksamhetsområden. De skall ligga till grund för genomförandet

 av konsumentpolitiken i Regeringskansliet och hos den centrala

förvaltningsmyndigheten på området, Konsumentverket. Även för andra myndigheter

inom och utom politikområdet bör delmålen kunna tjäna som riktmärken för vilka

arbetsområden som skall prioriteras och vilka mål man bör sträva efter.

4.3.2

Delmål för perioden 2001-2005

Regeringens bedömning: Konsumentpolitikens verksamhetsinriktning för perioden

2001-2005 bör anges genom följande delmål:

?? Vägledning, information och utbildning till konsumenterna skall

vidareutvecklas.

?? Ideella organisationer skall ges möjligheter till ökat inflytande i

konsumentpolitiken.

?? Konsumenterna skall ges en starkare ställning på de finansiella

marknaderna.

?? Arbetet med produktsäkerhet och marknadskontroll, särskilt när det

gäller barns säkerhet, skall förstärkas.

?? Konsumentforskningen skall stödjas.

?? Konsumenterna skall ges förbättrad information om priser.

?? Konsumenterna skall ges bättre förutsättningar att agera på nyligen

konkurrensutsatta marknader.

? Miljömärkningen och den etiska märkningen skall få större spridning.

Kommitténs förslag: överensstämmer i sak med regeringens bedömning. Kommittén

har inte formulerat sina förslag i form av delmål, men de områden som kommittén

föreslår att regeringen bör prioritera överensstämmer till stora delar med de av

 regeringen föreslagna delmålen.

Kommittén anser att den inriktning av konsumentpolitiken på hushållens

baskonsumtion och särskilt utsatta grupper som angavs i 1995 års

konsumentpolitiska proposition bör tas bort.

Remissinstanserna: Konsumentverket anser att inriktningen på baskonsumtion och

utsatta grupper även i fortsättningen är relevant som prioriteringsgrund för

Konsumentverkets verksamhet. Statskontoret, Integrationsverket och Arjeplogs

kommun tillstyrker förslaget om att inte ange denna typ av långsiktiga

prioriteringar, utan i stället överlåta det till myndigheterna (i första hand

Konsumentverket). Sveriges Reklamförbund avstyrker det förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: De delmål som anges för en viss tidsperiod bör

 representera verksamhetsområden som är särskilt viktiga för konsumenterna. Det

bör också avse verksamhetsområden där det finns konsumentpolitiska verktyg att

tillgå för att faktiskt uppnå konkreta förbättringar för konsumenterna. De åtta

delmålen som nämnts ovan uppfyller dessa kriterier och bör därför gälla för

konsumentpolitikens inriktning åren 2001-2005.

Tidigare har de övergripande målen kompletterats med en generell prioritering av

 hushållens baskonsumtion, dvs. konsumtion av varor och tjänster som hushållen

inte kan avstå ifrån och som oundvikligt belastar hushållens ekonomi. De områden

 som i första hand skulle räknas till baskonsumtion angavs vara livsmedel,

kläder, boende och transporter. Regeringen anser dock att detta är en alltför

snäv definition av baskonsumtion i dag, eftersom hushållens nödvändiga

konsumtion omfattar så mycket mer (t.ex. el-, tele- och finansiella tjänster). I

 stället för att försöka bredda begreppet baskonsumtion anser regeringen, i

likhet med vad kommittén föreslår, att det är bättre att tydligt peka ut vilka

områden som faktiskt är viktiga att arbeta med inom konsumentpolitiken.

Vad gäller inriktningen på särskilt utsatta grupper har tidigare nämnts att

denna inriktning kvarstår, men nu som en del av det omformulerade

inflytandemålet (se avsnitt 4.1).

Propositionen skall fungera som en nationell handlingsplan för konsumentområdet

och innehåller därför regeringens bedömningar om viktiga åtgärder som bör

genomföras under perioden. I det följande kommer regeringen att redogöra för hur

 delmålen skall uppfyllas.

Den angivna tidsperioden för handlingsplanen, fem år, ger regeringen tillräcklig

 tid att arbeta för att uppnå delmålen, att utvärdera verksamheten samt föreslå

reviderade delmål för nästkommande period.

5 Vägledning, information och utbildning till konsumenterna skall

vidareutvecklas

5.1 Den kommunala konsumentvägledningen bör stärkas

Regeringens bedömning: Alla människor i Sverige bör ha tillgång till lokal

konsumentvägledning av hög kvalitet. Den kommunala konsumentvägledningen bör

dock vara ett fortsatt frivilligt åtagande i kommunerna. Formerna för hur det

statliga stödet bör se ut framledes övervägs närmare inom Regeringskansliet.

Kommitténs förslag: Kommittén har lagt fram ett författningsförslag som innebär

att det blir obligatoriskt för kommunerna att tillhandahålla konsumentvägledning

 till sina invånare. En utökning och förstärkning av Konsumentverkets

materialservice, kursutbud och övriga stöd till den kommunala

konsumentverksamheten föreslås också. Detta stöd skall också tillhandahållas

gratis för kommunerna.

Remissinstanserna: Konsumentverket, Institutionen för hushållsvetenskap vid

Uppsala universitet, Uddevalla, Arjeplogs och Skellefteå kommuner samt

Hyresgästernas Riksförbund, Konsumentvägledarnas Förening och Tjänstemännens

Centralorganisation tillstyrker förslaget om obligatorisk konsumentvägledning.

Hovrätten över Skåne och Blekinge, Statskontoret, Riksrevisionsverket och

Tyresö, Göteborgs, Hudiksvalls och Värmdö kommuner samt Näringslivets Delegation

 för Marknadsrätt, Svenska Kommunförbundet och Sveriges Reklamförbund avstyrker

förslaget. Mönsterås och Malmö kommuner avstyrker förslaget, om inte staten

finansierar verksamheten fullt ut. Sveriges Konsumenter i Samverkan föreslår att

 konsumentvägledningen förstatligas och läggs under Konsumentverket som lokala

filialer. Sveriges Konsumentråd menar att den kommunala konsumentverksamheten är

 viktig, men att det lokala konsumentpolitiska arbetet bör ske genom

medborgarnas engagemang i frivilliga organisationerna och genom det lokala

partipolitiska systemet.

Skälen för regeringens bedömning: En bra konsumentvägledning i kommunerna är

nödvändig för konsumenterna. Konsumentverkets undersökningar visar att kommunal

konsumentverksamhet når ut till alla grupper i samhället och att det inte finns

någon annan prövad modell för konsumentvägledning till enskilda som når längre

ut bland människorna. Exempel på detta är den aktivt uppsökande verksamhet i

t.ex. skola och föreningsliv som genomförs i vissa kommuner. Uppföljningar av

vägledningsarbetet visar också att konsumenter som fått råd av

konsumentvägledningen är nöjda med den hjälp de fått.

När det gäller tvistlösning har kommunerna en särskilt viktig roll. Enligt

Konsumentverkets uppskattningar löser kommunernas konsumentvägledare uppemot 95

procent av alla de tvister som de medlar i. Konsumentvägledarnas kännedom om de

lokala marknaderna och närheten till parterna gör det möjligt att oslagbart

snabbt och billigt lösa konflikter mellan konsumenter och näringsidkare.

Envägsinformation via t.ex. Internet kan i detta hänseende aldrig ersätta en väl

 fungerande personlig vägledning. För konsumenter med bristande kunskaper i

svenska språket är det också viktigt att få en direkt kontakt med en

konsumentvägledare. Inte heller här kan Internet ersätta den personliga

kontakten.

Konsumentvägledningens arbete med budget- och skuldrådgivning är viktig för

konsumenterna och dessutom lönsam för kommunerna. Undersökningar visar att

kommunerna kan spara långt mer än kostnaderna för konsumentvägledningen om ett

ärende löses genom konsumentvägledningens budgetrådgivning, i stället för att gå

 vidare till ett regelrätt skuldsaneringsförfarande. Vägledarna arbetar

förebyggande med hushållsekonomisk rådgivning och kan hjälpa hushåll som ännu

inte helt förlorat möjligheten att klara sin ekonomi. Konsumentverket arbetar

med att stimulera samverkan mellan konsumentvägledare och socialtjänst för att

ytterligare förbättra konsumenternas möjlighet att få hjälp med sina

hushållsekonomiska problem.

Regeringen konstaterar mot bakgrund av det sagda att den kommunala

konsumentvägledningen är nödvändig och att det är viktigt att alla människor i

Sverige har tillgång till lokal konsumentvägledning. Konsumentvägledning

tillhandahölls i mars månad 2001 i 251 av landets 289 kommuner, vilket var elva

kommuner fler än vid slutet av år 2000. Två av dessa elva kommuner har skaffat

egen konsumentverksamhet, övriga har slutit olika former av samarbetsavtal med

andra kommuner. Två kommuner har under det senaste året lagt ner sin verksamhet.

 Totalt är det 38 kommuner och tre av Stockholms stadsdelar som saknar egen

konsumentvägledning, vilket motsvarar ca åtta procent av landets befolkning.

Det är glädjande att fler kommuner nu satsar på någon form av

konsumentvägledning. Ambitionen måste dock vara att alla kommuner

tillhandahåller konsumentvägledning och att vägledningen håller hög kvalitet.

Regeringen ser positivt på att kommuner som inte själva har möjlighet att ordna

konsumentvägledning samarbetar med andra kommuner. I april 2001 var det totalt

40 kommuner som köpte sin konsumentverksamhet av en annan kommun, 27 kommuner

som sålde vägledningstjänster till någon annan kommun och nio kommuner som

delade på konsumentverksamheten. Majoriteten av de kommuner som köper sin

konsumentverksamhet är små kommuner som träffar avtal med en stor, närliggande

kommun. Det är dock viktigt att närheten och tillgängligheten blir så bra som

möjligt för konsumenterna och att inte kvaliteten på vägledningen äventyras.

Omfattningen av verksamheten i de kommuner som i dag tillhandahåller vägledning

varierar kraftigt, från några timmar per vecka till en eller flera

heltidstjänster. För att den kommunala konsumentverksamheten skall fungera

tillfredsställande, bör det finnas vissa basresurser i kommunen. En

heltidsanställd handläggare per 20 000 invånare är enligt Konsumentverkets

beräkningar en rimlig resursnivå, exklusive resurser för budget- och

skuldrådgivning. Även i de minsta kommunerna är det enligt Konsumentverket svårt

 att upprätthålla kompetensen inom området med mindre resurser än tio timmars

arbetstid per vecka.

Det är viktigt att den konsumentvägledning som tillhandahålls i kommunerna

håller hög kvalitet, vilket även innefattar tillräcklig omfattning.

Konsumenterna skall få den service de förväntar sig. Regeringen ser därför

positivt på det projekt som Konsumentverket tillsammans med Konsumentvägledarnas

 Förening nyligen har påbörjat och som syftar till att stödja arbetet med

kvalitetsutveckling av den kommunala vägledningen.

Statligt stöd till kommunal konsumentvägledning

Kommittén har föreslagit att det skall vara obligatoriskt för kommunerna att

anordna konsumentvägledning. Regeringen anser att den kommunala självstyrelsen

är en viktig del av den svenska folkstyrelsen. Genom den kommunala

självstyrelsen ges medlemmarna i en kommun eller ett landsting möjlighet att

självständigt besluta i lokala angelägenheter. Det är alltså av grundläggande

betydelse att det utöver åligganden också finns en sektor som kommunerna själva

får bestämma över.

Kommitténs förslag innebär att denna sektor i någon mån inskränks. Enligt

regeringens mening är det viktigt att alla inskränkningar i den kommunala

självstyrelsen övervägs noggrant. Endast om starka skäl talar för det, bör en

sådan inskränkning kunna godtas.

Regeringen konstaterar att antalet kommuner som tillhandahåller

konsumentvägledning ökar. Det finns därför för närvarande inte sådana starka

skäl för att inskränka den kommunala självbestämmanderätten och införa en

obligatorisk kommunal konsumentvägledning. Regeringen ser i stället som

angeläget att arbeta för att kvaliteten på vägledningen kan fortsätta utvecklas.

 En sådan kvalitetsutveckling uppnås inte nödvändigtvis med hjälp av

lagstiftning, utan bör ske på frivillig väg genom olika former av samarbete och

eventuellt med hjälp av förbättrat statligt stöd. Denna uppfattning stöds av

flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten över Skåne och Blekinge, Statskontoret,

Riksrevisionsverket samt Svenska Kommunförbundet och flera kommuner. Riksdagen

har också vid flera tillfällen, senast i samband med behandlingen av

propositionen Aktiv konsumentpolitik (prop. 1994/95:140, bet. 1994/95:LU32,

rskr. 1994/95:438), uttalat att konsumentvägledning skall vara en frivillig

uppgift för kommunerna. Regeringen avser dock att noga följa utvecklingen av

konsumentvägledningen i kommunerna och om behov av lagstiftning om

konsumentvägledning uppkommer återkomma till riksdagen.

Regeringen anser också att det finns andra sätt att förbättra konsumenternas

tillgång till konsumentvägledning, t.ex. genom förbättrad utåtriktad verksamhet

och genom samverkan med andra lokala aktörer. Ett sätt är att låta

konsumentvägledningen ingå i s.k. medborgarkontor tillsammans med andra

kommunala förvaltningar och eventuellt annan offentlig service. Ett annat sätt

är följa exemplet med det s.k. Rådrummet i Karlstad, där man samlat all

rådgivning om konsument- och miljöfrågor på ett ställe. Ett ytterligare sätt kan

 vara att kommunen samverkar med folkrörelser och ideella organisationer för att

 utveckla nya former för vägledningen och för att nå särskilda grupper av

människor.

De beskrivna åtgärderna är möjliga att stödja genom statliga insatser.

Konsumentpolitiska kommittén har dock inte föreslagit hur detta skulle kunna

genomföras och frågan kräver därför fördjupad analys. Formerna för hur ett

förstärkt statligt stöd till kommunal konsumentvägledning kan utformas och

finansieras övervägs för närvarande inom Regeringskansliet. En utredare har

utsetts att biträda Justitiedepartementet med detta (Ju2001:H).

I uppdraget ingår att analysera de riktlinjer för den kommunala

konsumentvägledningen som lades fast första gången i en proposition 1975 (prop.

1975:40) och som sedan har behandlats i flera av regeringens propositioner och

skrivelser, senast i Aktiv konsumentpolitik (prop. 1994/95:140, bet.

1994/95:LU32, rskr. 1994/95:438). Utredaren skall vid behov lämna förslag på

förändrade riktlinjer för verksamheten.

I uppdraget ingår vidare att kartlägga hur de statliga stödinsatser som riktas

till kommunal konsumentvägledning är utformade i dag och kartlägga direkta och

indirekta kostnader (t.ex. personalkostnader) för dessa insatser samt analysera

vilka effekter de statliga insatserna ger för kommunerna och för de stödgivande

myndigheterna.

Utredaren skall lämna förslag på hur det statliga stödet bör utformas i

framtiden så att det bäst bidrar till att uppfylla de föreslagna riktlinjerna

för verksamheten. Utredaren skall vidare lämna förslag till hur det statliga

stödet skall finansieras. Utredaren skall samråda med berörda aktörer för att

uppnå en bred samsyn i frågan om de riktlinjer, stödåtgärder och

finansieringsformer som föreslås. Uppdraget skall vara slutfört senast den 15

augusti 2001.

Konsumentverkets webbplats blir ett stöd för den kommunala konsumentvägledningen

Genom den webbplats som Konsumentverket utvecklar kommer konsumentvägledarna att

 på olika områden få ett stöd i sin verksamhet, t.ex. när det gäller

förköpsinformation. Genom att verket publicerar marknadsundersökningar,

testresultat, prisjämförelser, information om gällande rätt, resultat från

marknadskontroller m.m. kan konsumenterna på egen hand finna information på

Internet, enkelt och snabbt. Konsumentvägledarna får därmed bättre möjligheter

att koncentrera sina insatser på det arbete som kräver lokalkännedom och

personlig kontakt med konsumenterna, t.ex. tvistlösning.

Den övervägande delen av de kommunala konsumentvägledarna är redan i dag

anslutna till Konsumentverkets IT-baserade informationssystem KOV Direkt. Genom

KOV Direkt får konsumentvägledarna tillgång till Konsumentverkets sakkunskap i

olika frågor och kan även kommunicera med varandra. Vägledarna ställer frågor

till experter inom olika områden och vidareförmedlar sedan kunskapen till de

enskilda konsumenterna. Samtliga frågor och svar är tillgängliga för alla

användare av systemet, vilket innebär att KOV Direkt successivt utvecklats till

en betydande informationskälla. Även Konsumenternas Bankbyrå och Konsumenternas

Försäkringsbyrå är anslutna till systemet.

5.2 Vägledning och information på central nivå är ett stöd för den kommunala

konsumentvägledningen

Regeringens bedömning: Centrala organ för vägledning och information bör

utvecklas på nationell nivå.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att en gemensam rådgivningsbyrå för

finansiella tjänster inrättas, samt att liknande byråer för elfrågor respektive

bostadsköp inrättas.

Remissinstanserna: Förslaget om att inrätta en byrå för rådgivning vid

bostadsköp tillstyrks av Boverket, Småhusskadenämnden, Konkurrensverket, Tyresö,

 Arjeplogs och Skellefteå kommuner, Konsumentvägledarnas Förening,

Landsorganisationen i Sverige, Pensionärerinas Riksorganisation, Sveriges

Bostadsrättsföreningars Centralorganisation, Sveriges Konsumentråd samt

Yrkesföreningen för Budget- och Skuldrådgivare. Förslaget avstyrks av

Fastighetsmäklarnämnden, HSB Riksförbund och Näringslivets Delegation för

Marknadsrätt. Finansbolagens Förening tillstyrker förslaget om förbättrad

rådgivning om boendefrågor, men menar att sådan kan tillhandahållas av den

föreslagna byrån för finansiella tjänster. Svenska Bankföreningen avstyrker

förslaget i de delar det rör bostadsfinansieringsfrågor.

Vad gäller kommitténs övriga förslag pågår redan ett arbete för att skapa sådana

 rådgivningsbyråer som kommittén föreslår. Se avsnitt 7 och 11.

Skälen för regeringens bedömning: Flera centrala organ för vägledning och

information har med tiden utvecklats på nationell nivå. Sådana organ, där

specialistkompetens kan samlas, utgör ett viktigt stöd till såväl enskilda

konsumenter som konsumentvägledare. Det är därför viktigt att sådana organ kan

inrättas och vidareutvecklas.

Ett sådant nyligen inrättat centralt organ för vägledning och information är

Konsument Europa som är en del av Konsumentverket och som har inrättats för att

kunna ge konsumenter råd och hjälp både före och efter köp över

nationsgränserna. Konsumenterna skall även få hjälp att hitta rätt om de hamnar

i en tvist med en näringsidkare i ett annat EU-land, oavsett om köpet skett vid

besök i annat land eller om köpet skett genom distansavtal, t.ex. via Internet.

Konsument Europa har tillskapats som en följd av att konsumenternas ökade

rörlighet över gränserna och den ökade e-handeln kräver sådan

specialistkompetens som i dag varken finns hos de enskilda konsumenterna eller

hos den lokala konsumentvägledningen. På initiativ av Europeiska kommissionen

har inrättats s.k. Eurogichetkontor över hela Europa. Det finns ytterligare elva

 kontor av det här slaget i nio andra länder i Europa. Konsument Europa kommer

även att fungera som en svensk kontaktpunkt, ett s.k. clearinghouse, i ett

europeiskt utomrättsligt nätverk (EEJ-NET). Kontoret kommer dessutom att ingå i

ett motsvarande nätverk för finansiella tvister, FIN-NET. Det innebär att

Konsument Europa kommer att kunna hjälpa konsumenterna att bättre formulera sina

 klagomål.

Andra områden som kräver speciella kunskaper och där den kommunala

konsumentvägledningen kan ha svårt att ge tillräcklig vägledning och information

 är området för finansiella tjänster samt el, telefon och boende. På dessa

områden lämpar det sig väl för centrala organ att ge information och vägledning

av experter på respektive område. Regeringen ser därför positivt på utvecklingen

 att branschen och berörda myndigheter i samverkan anordnar olika former av

organ för vägledning och information. Exempel på sådan organ är Konsumenternas

Försäkringsbyrå och Konsumenternas Bankbyrå. De båda byråerna beskrivs närmare i

 avsnitt 7. Byråerna fungerar dels som ett organ dit konsumenterna kan vända sig

 direkt, dels som en kunskapsbas för de lokala konsumentvägledarna. Nyligen har

tagits initiativ för att skapa liknande organ för konsumenterna på elmarknaden

(se avsnitt 11).

På boendeområdet finns tyvärr ännu ingen lösning. Konsumentverket har, efter en

genomförd dialog med företrädare för branscherna på bostadsmarknaden, slutsatsen

 att det för närvarande inte är möjligt att skapa en boenderådgivningsbyrå. Som

skäl anger Konsumentverket att branschstrukturen på boendeområdet omfattar ett

stort antal företag och organisationer (inklusive två konsumentorganisationer)

som uppvisar så stora olikheter att man snarare kan tala om flera branscher än

en gemensam och att detta försvårar möjligheten att inrätta en gemensam

boenderådgivningsbyrå. Regeringen anser dock att behovet fortfarande är stort av

 en samlad, opartisk vägledning om boendefrågor och avser därför att överväga

andra lösningar för att tillgodose detta behov.

5.3 IT är ett viktigt redskap i arbetet med den statliga konsumentinformationen

Regeringens bedömning: IT utgör ett viktigt redskap i arbetet med den statliga

konsumentinformationen. Konsumentverkets webbplats och satsning på en

telefonupplysning, dit konsumenter kan ringa för att få information om vart de

kan vända sig med olika konsumentfrågor, innebär en förbättrad möjlighet för

konsumenternas möjligheter att få information och vägledning.

Kommitténs förslag: Kommittén poängterar att rådgivning och information är en

viktig del av de offentliga konsumentorganens uppgifter. Internet innebär nya

möjligheter att hålla aktuell information tillgänglig för många konsumenter. Man

 föreslår att Konsumentverket skall publicera huvuddelen av innehållet i

tidskriften Råd & Rön på Internet, samtidigt som man gör en satsning på

papperstidningen. Konsumentverket bör också ta fram faktablad avseende

grundläggande konsumenträttsliga frågor på olika språk och på lätt svenska.

Remissinstanserna: SWEDAC och Göteborgs kommun stöder förslagen. Statskontoret

menar att kommittén inte gjort en tillräcklig analys av övriga typer av

konsumentinformation eller hur Internet har påverkat konsumenternas egna

möjligheter att skaffa sig information. Statskontoret pekar också på behovet av

information via t.ex. konsumentvägledare till dem som inte kan använda sig av

Internet. Konsumentverket tillstyrker förslagen, men menar att det blir svårt

att hålla kvar Råd & Röns prenumeranter om tidningens material läggs ut på

Internet i större utsträckning än i dag. Näringslivets Delegation för

Marknadsrätt menar att även andra än konsumentvägledarna, t.ex.

invandrarorganisationerna, kan sprida information till icke svensktalande

konsumenter.

Skälen för regeringens bedömning

En webbplats för konsumenterna växer fram

I takt med att Internet blir tillgängligt för allt fler konsumenter, ges

möjlighet att hålla aktuell information tillgänglig för en växande andel av

konsumenterna. Tekniken innebär att informationen är tillgänglig för mottagaren

oberoende av tid och rum samt att den kan uppdateras kontinuerligt. Tillgång

till god konsumentinformation via Internet innebär ett ökat stöd till t.ex.

konsumentundervisningen i skolan, den lokala konsumentvägledningen och till

andra personer som har till uppgift att vidareförmedla information. Tekniken kan

 därtill medge nya och bättre möjligheter för t.ex. synskadade att få tillgång

till informationen.

Det finns redan i dag en mängd information tillgänglig på Internet som riktar

sig till konsumenter. Som exempel kan nämnas webbplatser som syftar till att

konsumenten skall kunna göra prisjämförelser, utbyta information med andra

konsumenter eller att varna andra konsumenter för företag som man är missnöjd

med. Den statliga och kommunala information som finns ger dock ett mervärde

genom att vara opartisk. Informationen kan sökas av konsumenterna själva eller

av t.ex. konsumentvägledare som kan vidarebefordra informationen till

konsumenter som söker sig till konsumentvägledningen.

Konsumentverkets nya webbplats, www.konsumentverket.se, utgör den naturliga

utgångspunkten för konsumentinformation i Sverige. Webbplatsen syftar till att

vara en kunskapsbas och mötesplats för och mellan såväl enskilda konsumenter som

 konsument- och samhällsvägledare, journalister och andra personer som

vidareförmedlar information, skolor, konsumentmyndigheter och andra statliga och

 kommunala aktörer, branschorgan samt frivilliga organisationer på såväl riks-

som lokalnivå. Information kan knytas samman från t.ex. konsumentmyndigheterna,

Konsumenternas Bank- och Försäkringsbyråer, Eurogichetkontoret Konsument Europa,

 konsumentorganisationerna m.fl. En diskussion förs om och i så fall hur,

webbplatsen skall länkas samman med kommersiella webbplatser, utan att man

frångår kravet på opartiskhet.

Utgångspunkten är att all information på webbplatsen, med något undantag för

vissa produkter som kan beställas, skall vara gratis. Inom ramen för den nya

webbplatsen utvecklar Konsumentverket en databas med miljörelaterad

hushållsinformation, som riktar sig direkt till konsumenter och

vidareförmedlare. Sedan tidigare presenteras också tidningen Råd & Rön på en

särskild webbplats. Allt innehåll är dock inte tillgänglig i elektronisk form

och det s.k. artikelarkivet är endast tillgängligt för prenumeranter. Även

papperstidningen Råd & Rön är naturligtvis ett viktigt redskap för konsumenter

som vill skaffa information om konsumentfrågor. Varje nummer av Råd & Rön har

enligt Konsumentverket över en halv miljon läsare.

Regeringen har för åren 2001-2003 anslagit 20 miljoner kronor för att

vidareutveckla verkets webbsatsning. Regeringen ser det som angeläget att

webbplatsen marknadsförs på ett effektivt sätt och att informationen hålls

aktuell och uppdateras kontinuerligt. Det är exempelvis önskvärt att hela

tidningen Råd & Rön hålls tillgänglig på Internet utan avgift.

Konsumentverket har våren 2000 på regeringens uppdrag redovisat hur den framtida

 webbplatsen skulle kunna se ut. Verket ger en bild av en webbplats som tidigt

skall fånga upp problem på marknaden och snabbt möta konsumenternas behov av

kunskap. Man föreslår att webbplatsen skall ha hög interaktivitet, med tjänster

som automatiskt ger snabba och bra svar på vanliga frågor och utvecklade

hjälpverktyg för konsumenter att själva analysera sin egen situation. Regeringen

 anser att förslagen i rapporten tillsammans med kunskaperna från arbetet med

KOV Direkt är en utmärkt grund att bygga vidare på när webbplatsen

vidareutvecklas. Regeringen förutsätter också att Konsumentverket i sitt arbete

med webbplatsen tar hänsyn till att det finns grupper som har svårigheter med

svenska språket och att verket därför överväger att publicera viss grundläggande

 konsumentinformation på andra språk. Sådan information är också till god hjälp

för konsumentvägledare i deras stöd till denna grupp av konsumenter.

Telefonupplysning som komplement

Det är under överskådlig framtid inte troligt att alla konsumenter vare sig

kommer att ha tillgång till Internet eller förutsättningar att använda nätet på

grund av t.ex. språksvårigheter eller funktionshinder. Som komplement till

webbsatsningen arbetar därför Konsumentverket med att utveckla sin

kundtjänstavdelning med en särskild telefonupplysning, där konsumenter kan få

information om vart de skall vända sig med olika konsumentfrågor. Syftet är att

Konsumentverket snabbt och effektivt skall kunna slussa enskilda konsumenter som

 söker information eller rådgivning till rätt instans inom någon myndighet, sin

lokala konsumentvägledare, någon av rådgivningsbyråerna eller andra aktörer.

Syftet är däremot inte att Konsumentverket skall besvara förfrågningar från

enskilda personer. Regeringen förutsätter att det är möjligt att marknadsföra

telefonnumret tillsammans med upplysning om webbplatsen som två alternativa

vägar att finna rätt information och att telefonupplysningen också blir

tillgänglig för människor med funktionshinder, t.ex. hörselskadade.

5.4

God information i dagligvaruhandeln

Regeringens bedömning: Konsumenterna behöver god information om dagligvaror för

att kunna göra väl överlagda val i butiken. Konsumenternas krav på information

om t.ex. etiska aspekter och miljöaspekter på produktionen är berättigade och

bör i möjligaste mån tillgodoses. Genmodifierade livsmedel bör märkas så långt

det är möjligt. Ursprungsmärkningen av livsmedel bör utvecklas.

Ett uppdrag bör lämnas till Konsumentverket att i samråd med Statens

livsmedelsverk och övriga berörda myndigheter utreda möjligheterna att ge

konsumenterna tillgång till IT-baserad konsumentinformation om dagligvaror. I

uppdraget bör ingå att överväga hur behovet av t.ex. etisk information och

information till grupper med särskilda behov kan tillgodoses.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att ett uppdrag lämnas till

Konsumentverket att följa ett danskt system för IT-baserad varuinformation och

att särskilda insatser görs på riktad information till grupper med särskilda

behov, t.ex. dyslektiker, synskadade m.fl.

Remissinstanserna: Konsumentverket menar att det inte finns tillräckligt starka

skäl för verkets del att avsätta medel för den av kommittén föreslagna dialogen.

 Näringslivets Delegation för Marknadsrätt och Svensk Handel ställer sig

avvaktande och menar att man måste vara övertygad om behovet av informationen

och intresset av att betala innan ett sådant projekt startas.

Skälen för regeringens bedömning: En stor del av konsumenternas inkomster

används för inköp av dagligvaror. Enligt Konsumentverkets beräkningar är endast

boendet en större utgiftspost i den genomsnittliga hushållsbudgeten. Det är

därför viktigt att konsumenterna har tillgång till god information om

dagligvaror för att kunna göra väl överlagda val i butiken och därmed hushålla

med sina ekonomiska resurser.

Frågor rörande information om dagligvaror har utretts av Utredningen om

konsumentinformation om dagligvaror, som lämnade sitt slutbetänkande Märk väl!

(SOU 1999:7) i februari 1999. Utredningen förde en aktiv dialog med olika

konsumentgrupper och andra intressenter. Dessutom genomförde man en studie

tillsammans med opinionsinstitutet Temo för att ta reda på hur konsumenterna ser

 på märkningsfrågor. Studien baserades på gruppdiskussioner med konsumenter.

Några av utredarens förslag utreddes vidare av Konsumentpolitiska kommittén.

En av slutsatserna från utredningen om Konsumentinformation om dagligvaror är

att basinformation såsom innehåll, pris, hållbarhet och ursprung önskas på alla

typer av dagligvaror, inte bara på livsmedel. Men utöver detta behöver eller i

vart fall önskar olika grupper av konsumenter olika sorters information.

Personer med allergi eller diabetes behöver t.ex. fördjupad information om vad

som döljer sig bakom olika beteckningar i innehållsdeklarationerna. Många

människor vill av etiska skäl veta hur djuren fötts upp före slakt eller av

hälso- eller miljöskäl veta vilka kemikalier en vara innehåller. Konsumenter

önskar också i allt större utsträckning information om arbetsvillkoren för de

människor som producerat varorna, för att kunna ta ställning till om man vill

köpa produkterna eller inte. Förhållanden som kan vara av intresse för

konsumenterna är om t.ex. barnarbete använts, om arbetarna haft goda löner och

arbetsvillkor, om företaget arbetar med jämställdhet osv.

Det finns i dag på den svenska marknaden ett system för s.k. rättvisemärkning av

 livsmedel, som drivs av Föreningen för Rättvisemärkt. Bakom föreningen står

olika humanitära organisationer i samverkan med bl.a. fackföreningar och

kyrkliga organisationer. Märkningen garanterar odlare och lantarbetare i tredje

världen en skälig ersättning för sitt arbete och bättre betalt än vad det

aktuella världsmarknadspriset medger. Inköpen görs direkt från producenten, som

har rätt till avtal på minst ett år och möjlighet till förskottsbetalning.

Dessutom ges en premie för ekologisk produktion. Liknande system för

rättvisemärkning finns i flera andra länder i västvärlden.

Regeringen har också fattat beslut om en utredning om jämställdhetsmärkning som

skall lämna ett slutbetänkande senast den 31 december 2001. Utredningen om

frivillig jämställdhetsmärkning av produkter och tjänster (FRIJA) lämnade i

januari 2001 ett delbetänkande om de regler som omgärdar märkning och

jämställdhetsfrågor m.m. samt om inställningen till frågor om

jämställdhetsmärkning. I slutbetänkandet avser FRIJA, enligt egen uppgift, att

lämna förslag om hur ett system för frivillig jämställdhetsmärkning av produkter

 och tjänster kan komma att genomföras och vilka kriterier som bör ligga till

grund för en sådan märkningsordning.

Konsumenternas krav på information är berättigade. Märkningsordningar av typen

miljö-, rättvise- eller jämställdhetsmärkning är goda redskap för att hjälpa

konsumenten att ta ställning till vilka produkter han eller hon skall välja. Men

 märkning direkt på produktförpackningen är inte alltid en bra lösning, eftersom

 utrymmet av naturliga skäl oftast är begränsat och en stor mängd information

riskerar att förvirra konsumenterna. Problemet kan komma att öka då köp av

dagligvaror över nätet blir vanligare, eftersom det i dag saknas ett system för

enhetlig varudeklaration i svenska internetbutiker.

En lösning för att kunna tillhandahålla kompletterande information skulle kunna

vara en databas som kan nås via Internet och som gör det möjligt för

konsumenterna att skaffa fördjupad kunskap om olika dagligvaror och hanteringen

av dessa i ett livscykelperspektiv. Ett sådant system skulle kunna tillgodose

såväl behovet av grundläggande information om varor, som köps i virtuella

butiker över Internet, som önskan om kompletterande information om varor som

köps i vanliga butiker. Om systemet anpassas efter de synskadades behov, kan

IT-baserad information också ge dessa konsumenter en bättre möjlighet att få god

 information om dagligvaror.

Dansk Varefakta Nævn har utvecklat ett IT-baserat varudeklarationssystem, som

har studerats av Konsumentpolitiska kommittén. Regeringen avser att ge

Konsumentverket i uppdrag att i samråd med Statens livsmedelsverk och övriga

berörda myndigheter och företrädare för näringslivet utreda om det finns behov

av och, om så är fallet, vilka möjligheterna är att ge konsumenterna tillgång

till IT-baserad konsumentinformation om dagligvaror. I uppdraget bör ingår att

finna finansiering för ett sådant eventuellt system. Om systemet kan inrättas,

är det önskvärt att man försöker tillgodose behovet av etisk information och

information till grupper med särskilda behov, t.ex. synskadade. Dessa gruppers

situation bör därför bli en viktig utgångspunkt i uppdraget.

 Ursprungsmärkning och märkning av genetiskt modifierade livsmedel

Genom Lagutskottets betänkande Konsumentpolitiken i EU - mål och inriktning för

det svenska arbetet (bet.1995/96:LU26) gav riksdagen regeringen tillkänna att

det är angeläget att man från svensk sida arbetar för att åstadkomma en

tillfredsställande ursprungsmärkning och andra förbättringar av

märkningsreglerna beträffande livsmedel (rskr. 1995/96:292). Riksdagen ansåg att

 det behövdes en förbättrad märkning av livsmedel som innehåller eller består av

 genetiskt modifierade organismer.

Ursprungsmärkning av livsmedel är en viktig men komplicerad fråga. Vad som menas

 med ett livsmedels ursprung är inte alltid entydigt och för att konsumenterna

inte skall blir vilseledda är det viktigt att fastslå vad ursprung är innan

gällande regler ändras. Det är lättare att enas om vad som är ursprunget för

produkter som består av en eller några få komponenter, som t.ex. apelsinjuice.

Frågan blir mer komplicerad om man skall ursprungsmärka t.ex. färdiga maträtter

- skall alla ingrediensers ursprung anges eller bara några få? Regeringen

arbetar inom det nordiska samarbetet, i EU och andra internationella forum med

att få fram regler för hur ursprungsmärkning skall utformas.

Ursprungsmärkning av kött efterfrågas särskilt ofta och här har arbetet

framskridit snabbare. Ursprungsmärkning av nötkött håller på att införas inom EU

 i två steg. Steg ett är obligatoriskt inom EU sedan den 1 september 2000, men

det innebär i sig inte att informationen till konsument förbättras. Detta sker

först i steg två, som blir obligatoriskt inom EU den 1 januari 2002. Steg två

syftar till att ge mer information till konsumenten eftersom ursprung, dvs. var

djuret är fött, uppfött och slaktat, skall anges på etiketten på

köttförpackningarna. Sverige valde att redan den 15 september 2000 införa steg

två för kött som har sitt ursprung i Sverige.

Till grund för ursprungsmärkningen av nötkött ligger två EG-förordningar,

nämligen Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1760/2000 av den 17

juli 2000 om upprättande av ett system för identifiering och registrering av

nötkreatur samt märkning av nötkött och nötköttsprodukter och om upphävande av

rådets förordning (EG) nr 820/97, samt kommissionens förordning (EG) nr

1825/2000 av den 25 augusti 2000 om fastställande av tillämpningsföreskrifter

för Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1760/2000 när det gäller

märkning av nötkött och nötköttsprodukter.

Motsvarande system för märkning och identifiering finns ännu inte för andra

djur, men man arbetar inom EU med ett liknande, enklare system för grisar i

grupp. Obligatorisk ursprungsmärkning av griskött till konsument är dock inte

aktuell för närvarande. I Sverige finns dock sedan 1995 en frivillig

branschöverenskommelse om ursprungsmärkning av allt kött. Man kan t.ex. se

beteckningarna "Danskt kött" och "Svenskt kött" på etiketterna för griskött.

Regeringen anser att det är viktigt att konsumenterna kan välja om de vill köpa

genetiskt modifierade livsmedel (GMO-livsmedel) eller inte. För att detta skall

vara möjligt är det nödvändigt att GMO-livsmedel märks så långt det är möjligt.

Det finns i dag en grundläggande förordning för GMO-livsmedel, nämligen

Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 258/97 av den 27 januari 1997

om nya livsmedel och livsmedelsingredienser. I denna anges bland annat vad som

räknas som nya livsmedel, hur ansökan görs för att få sälja och marknadsföra

GMO-livsmedel och hur tillstånd för en sådan ansökan skall prövas inom EU och

vad som skall märkas.

Det finns även tre andra förordningar som reglerar olika delar av märkning av

GMO-livsmedel, nämligen rådets förordning (EG) nr 1139/98 av den 26 maj 1998 om

obligatoriska uppgifter vid märkning av vissa livsmedel som framställts från

genmodifierade organismer utöver de uppgifter som föreskrivs i det allmänna

märkningsdirektivet 2000/13/EEG, kommissionens förordning (EG) nr 49/2000 av den

 10 januari 2000, som är en ändring av EG-förordning 1139/98. Denna ändring tar

bland annat upp tröskelvärdet på en (1) procent för oavsiktlig inblandning av

GMO-råvara i livsmedel, samt kommissionens förordning (EG) nr 50/2000 av den 10

januari 2000 om märkning av livsmedel och livsmedelsingredienser som innehåller

genetiskt modifierade tillsatser och aromer eller sådana som framställts av

genetiskt modifierade organismer.

Kommissionen planerar nu att lägga fram ett nytt förslag till märkning av

genetiskt modifierade livsmedel under 2001. De ovan nämnda reglerna förväntas

slås ihop till ett enda förslag och dessutom kommer en utvidgning av de

nuvarande reglerna att ske. Märkningen kommer då att omfatta alla livsmedel,

även i de fall där det inte går att påvisa om det finns genmodifierat DNA eller

protein i slutprodukten.

Regeringen finner, mot bakgrund av de omfattande regler som utvecklats under de

senaste åren och som fortsätter att utvecklas, för närvarande inte skäl att

vidta ytterligare åtgärder med anledning av riksdagens tillkännagivande.

5.5 Konsumentundervisningen i skolan bör utvecklas

Regeringens bedömning: Kunskaper i konsumenträtt och privatekonomi är viktiga

för ungdomar och konsumentundervisningen i skolan bör därför utvecklas.

Gymnasiekommittén 2000, som för närvarande utreder gymnasieskolans studievägar,

förutsätts beakta detta i sitt arbete.

Konsumentfrågorna bör även fortsättningsvis behandlas i grundskolan såväl inom

ämnet hem- och konsumentkunskap som inom andra ämnen i grund- och

gymnasieskolan.

Statens skolverk bör tillsammans med Konsumentverket pröva om det är lämpligt

att utveckla en särskild kursplan i konsumenträtt och privatekonomi.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att hemkunskap bör vara det centrala

ämnet för konsumentfrågorna i grundskolan. Kursplanen för ämnet bör kompletteras

 med uppgifter och mål med tydlig inriktning på konsumentfrågor. Antalet

garanterade undervisningstimmar bör utökas och namnet ändras till hem- och

konsumentkunskap. I gymnasieskolan bör enligt kommittén konsumentkunskap införas

 som ett nytt, obligatoriskt skolämne. Ett viktigt inslag i ämnet bör vara

undervisning i privatekonomi.

Kommittén föreslår vidare att de konsumentrelaterade frågor som har anknytning

till andra ämnen bör, i såväl grundskolan som gymnasieskolan, behandlas inom

ramen för dessa ämnen och utgöra ett komplement till det särskilda

konsumentämnet. Kommittén föreslår också att stödet till konsumentutbildningen i

 skolan bör utökas och att Statens skolverk och Konsumentverket gemensamt bör

svara för detta stöd. Konsumentverket bör utveckla utbudet av läromedel och

annat undervisningsmaterial för konsumentkunskapen. Statens skolverk bör ges i

uppdrag att, i samarbete med Konsumentverket, ta fram ett referensmaterial för

konsumentundervisningen. Statens skolverk bör också genomföra ett

granskningsprojekt av konsumentundervisningen i grund- och gymnasieskolan.

Konsumentkunskap bör vara ett kunskapsområde i lärarutbildningen.

Remissinstanserna: Landsorganisationen i Sverige, Pensionärernas

Riksorganisation och Sveriges Konsumentråd instämmer i bedömningen att

konsumentundervisningen i skolan behöver stärkas. Lärarnas Riksförbund instämmer

 i att skolan har en viktig uppgift att förmedla kunskaper som gör dagens elever

 till goda och miljömedvetna konsumenter, samt att konsumentfrågorna är viktiga

att belysa inom både grundskolans och gymnasieskolans ram. Statskontoret delar

inte kommitténs uppfattning att konsumentkunskap skall vara ett obligatoriskt

ämne i gymnasieskolan. Riksskatteverket tillstyrker däremot förslaget och kan

tänka sig att medverka vid framtagande av läromedel och annat

undervisningsmaterial för konsumentkunskap i sådana frågor som avser

kronofogdemyndighetens verksamhet. Konsumentverket tillstyrker förslagen om

förändringar i kursplanen för hem- och konsumentkunskap i grundskolan, medan

Statens skolverk avstyrker förslagen.

Skälen för regeringens bedömning

Grundskolan

I kursplanen för grundskolan har en ändring av namnet på skolämnet hemkunskap

nyligen gjorts. Det nya namnet är, i enlighet med kommitténs förslag, hem- och

konsumentkunskap och ändringen beslutades i samband med att en ny kursplan för

ämnet beslutades. Den nya kursplanen betonar behovet av konsumentkunskap och

anger att skolan med sin undervisning i hem- och konsumentkunskap bl.a. skall

sträva efter att eleven "lär sig planera sin ekonomi utifrån egna och hushållets

 resurser, granska och värdera information och reklam samt agera i enlighet med

övervägda beslut". Skolan skall också sträva efter att eleven "utvecklar

förståelse och ett bestående intresse för hur handlingar i hushållet samspelar

med hälsa, ekonomi och miljö såväl lokalt som globalt". Regeringen anser att det

 inte är aktuellt att överväga någon utökning av timplanen med hänsyn tagen

bl.a. till att det för närvarande pågår en femårig försöksverksamhet med

utbildning utan fastlagd timplan.

Gymnasieskolan

Även i gymnasieskolan finns behov av god undervisning i konsumentfrågor.

Ungdomar som står i begrepp att flytta hemifrån har behov av undervisning i

frågor som rör t.ex. konsumenträtt och privatekonomi. Konsumentverket genomför

regelbundet undersökningar om gymnasieelevers konsumentkunskaper. År 2000

gjordes en enkätundersökning bland ca 1 200 gymnasieelever från nio kommuner. I

enkäten ingick frågor om konsumenträtt, hushållsekonomi samt konsumtion och

miljö. Eleverna hade i genomsnitt rätt på 54 procent av de ställda frågorna.

I motsvarande enkät från 1999 ställde Konsumentverket också ett antal frågor om

ungdomars attityder och värderingar till konsumentfrågor. En av frågorna löd

"Anser du att du fått tillräckligt med kunskap om konsumentfrågor genom

skolan?". På denna fråga svarade 45 procent av eleverna "nej", 42 procent

svarade "ja, delvis" och bara 11 procent svarade "ja, tillräckligt". Det

eleverna främst efterfrågar är mer utbildning om konsumenträtt och

privatekonomi.

Regeringen anser att det är viktigt att tillgodose den efterfrågan på mer

konsumentkunskap som eleverna har. Att - som kommittén föreslår - låta

konsumentkunskap utgöra att eget ämne i gymnasieskolan skulle dock innebära en

inskränkning av tiden för karaktärsämnena. Detta är enligt regeringens mening

inte acceptabelt. Denna uppfattning stöds också av Statens skolverk, som är

tillsynsmyndighet på området. Regeringen anser att konsumentfrågor i

gymnasieskolan även i fortsättningen i första hand bör behandlas i sitt

naturliga sammanhang inom övriga ämnen. Statens skolverk bör i stället

tillsammans med Konsumentverket pröva om det är lämpligt att utveckla en

särskild kursplan i konsumenträtt och privatekonomi eller om någon eller några

befintliga kurser bör förtydligas så att de inrymmer denna aspekt. En särskild

kursplan skulle kunna erbjudas som valbar kurs inom ramen för elevernas

individuella val.

Gymnasieskolans studievägar utreds också för närvarande av gymnasiekommittén

2000 (U 2000:06, Dir. 2000:35 och Dir. 2001:8). I uppdraget ingår bl.a. att

utreda och lägga förslag till hur en förändrad utformning av vissa

kärnämneskurser i gymnasieskolan bör se ut. I detta sammanhang behandlas även

konsumentfrågornas ställning i gymnasieskolan.

IT som hjälpmedel i konsumentundervisningen

IT är ett mångsidigt hjälpmedel i skolans undervisning och kan underlätta för

eleverna att mer aktivt söka information. För att stödja denna utveckling tog

regeringen 1998 ett initiativ till ett nationellt program för IT i skolan, ITiS

(skr. 1997/98:176). Under perioden 1999-2002 satsas ca 1,7 miljarder kronor på

kompetensutveckling av ca 70 000 lärare med fokus på IT som ett lärandets

verktyg, en dator som arbetsverktyg för lärare, riktade insatser till elever i

behov av särskilt stöd, e-post till samtliga elever och lärare, förbättring av

skolornas tillgänglighet till Internet m.m. ITiS finansieras till största delen

via statsbudgeten och till en mindre del genom bidrag från KK-stiftelsen. En

delegation för IT i skolan har bildats, vars uppgift är att planera, genomföra

och följa satsningen.

På Statens skolverks webbplats, www.skolverket.se, finns vidare Skoldatanätet,

som är en Internetguide för lärare. Här finns samlat ett urval tjänster och

länkar som är särskilt användbara för den som arbetar inom skolan. I

Skoldatanätet länksamling finns länkar till såväl Konsumentverket som andra

myndigheter och aktörer inom konsumentområdet.

En ökad användning av Internet i skolan innebär att fler elever och lärare kan

ta del av den information som finns tillgänglig om konsumentfrågor, t.ex.

Konsumentverkets webbplats. Skoldatanätet kan vara ett redskap för spridning av

kunskap om konsumentfrågor. Statens skolverk och Konsumentverket planerar ett

samarbete där man överväger att via Skoldatanätet sprida information till

skolorna om hur man på ett bra sätt hanterar erbjudanden om sponsring. Detta

skulle enligt Regeringens mening även kunna utvidgas till samarbete om annan typ

 av konsumentinformation.

Konsumentverkets respektive Konkurrensverkets webbplatser innehåller flera sidor

 med information som riktar sig till ungdomar och som kan vara användbara i

skolundervisningen, t.ex. de båda webbtjänsterna Våga handla och Koll på

pengarna. Webbplatserna kan tjäna som hjälpmedel i undervisningen för att få in

privatekonomi och andra konsumentfrågor på ett naturligt sätt i såväl hem- och

konsumentkunskap som i andra skolämnen.

6 Ideella organisationer skall ges möjligheter till ökat inflytande i

konsumentpolitiken

6.1 Ekonomiska bidrag till organisationernas arbete med konsumentfrågor

Regeringens bedömning: De båda paraplyorganisationerna Sveriges Konsumentråd och

 Sveriges Konsumenter i Samverkan bör även i fortsättningen få statligt

ekonomiskt stöd för sin verksamhet. Ungdomsorganisationer bör ges särskild

möjlighet att arbeta med konsumentfrågor. Projektmedel om 10 miljoner kronor att

 söka för ungdomar som arbetar med konsumentprojekt bör därför avsättas för en

treårsperiod, med början 2002.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit ökade resurser för EU-arbete till

de båda paraplyorganisationerna Sveriges Konsumentråd och Sveriges Konsumenter i

 Samverkan. På ett par års sikt anser man att de båda kan likställas

bidragsmässigt. Vidare har kommittén föreslagit att riktade satsningar med

projektstöd görs för att stärka ungdomar och konsumenter med bristande kunskaper

 i svenska språket.

Remissinstanserna: Konsumentverket, Statens livsmedelsverk, Sveriges

Konsumentråd, Tjänstemännens Centralorganisation, Tyresö kommun och

Yrkesföreningen för Budget- och Skuldrådgivare tillstyrker förslagen om ökade

resurser till de två konsumentorganisationerna. Arjeplogs kommun menar att

Sveriges Konsumentråd bör prioriteras med tanke på dess koppling till

folkrörelserna. Sveriges Konsumenter i Samverkan tillstyrker förslagen utom i

den del som syftar till att fördröja att organisationen likställs med Sveriges

Konsumentråd. Naturvårdsverket menar att miljöorganisationer som verkar inom

konsumentområdet bör betraktas på samma sätt som mer renodlade

konsumentorganisationer när man överväger resursförstärkningar. Näringslivets

Delegation för Marknadsrätt, Svensk Handel och Sveriges Reklamförbund avstyrker

förslaget om fasta bidrag till konsumentorganisationerna, men accepterar bidrag

till speciella projekt.

Förslaget om riktade satsningar med projektstöd för att stärka ungdomar

tillstyrks av Statens livsmedelsverk, Ungdomsstyrelsen, Tyresö kommun, Sveriges

Konsumenter i Samverkan, Sveriges Konsumentråd och Yrkesföreningen för Budget-

och Skuldrådgivare. Förslaget avstyrks av Sveriges Reklamförbund.

Förslaget om riktade satsningar med projektstöd för att stärka konsumenter med

bristande kunskaper i svenska språket tillstyrks av Livsmedelsverket,

Integrationsverket (som dock anser att nivån på anslag är otillräckligt), Tyresö

 kommun, Landsorganisationen i Sverige, Pensionärernas Riksorganisation, SIOS -

 Samarbetsorgan för invandrarorganisationer i Sverige, Sveriges Konsumentråd

samt Yrkesföreningen för Budget- och Skuldrådgivare.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser att det är viktigt att de

båda paraplyorganisationer som arbetar med konsumentfrågor ges möjligheter att

utföra sitt arbete med bl.a. EU-relaterade frågor. Sådana frågor innehåller

moment av sådant långsiktigt påverkansarbete som måste bedrivas kontinuerligt.

De två paraplyorganisationerna Sveriges Konsumentråd och Sveriges Konsumenter i

Samverken har under en följd av år getts stöd för detta och regeringen anser att

 ett sådant stöd är viktigt för att ge organisationerna möjlighet till

inflytande i EU-arbetet samt att stödet bör lämnas även framöver. Ett nytt

anslag, "Åtgärder inom konsumentområdet", har skapats inom konsumentområdet och

inom ramen för detta har en viss resursförstärkning för 2001 gjorts för de bägge

 paraplyorganisationernas verksamhet. Utöver detta disponerar Konsumentverket en

 del av anslaget i form av projektmedel som alla organisationer som arbetar med

konsumentfrågor kan söka. Under 2001 ges hög prioritet till projekt med

inriktning på grupper som vanligtvis inte nås av konsumentinformation i

tillräcklig utsträckning. Det gäller bl.a. hushållsrelaterade miljöfrågor, ökad

IT-användning bland konsumenter samt finansiella tjänster och andra

hushållsekonomiska frågor.

Frågan om vilka typer av organisationer som kan vara berättigade till

projektmedel har aktualiserats i olika sammanhang. En uppfattning som ofta förs

fram är att begreppet konsumentorganisation bör breddas. Bl.a. har vissa

miljöorganisationer påpekat att de bedriver ett viktigt konsumentarbete och att

de bör bli berättigade till bidrag på samma sätt som paraplyorganisationerna

Sveriges Konsumentråd och Sveriges Konsumenter i Samverkan. I samband med att

regeringen lämnar en redogörelse till riksdagen angående regeringens arbete med

konsumenterna och miljön, avser regeringen också att redogöra för sin

uppfattning om miljöorganisationernas möjligheter att få bidrag för arbete med

konsumentfrågor.

Ungdomar är utsatta för ett starkt köptryck och omges av reklam i olika media.

Det ökade utbudet av TV-kanaler och Internets framväxt har ytterligare

accentuerat detta. Ungdomar måste på olika sätt beredas möjlighet att reflektera

 över t.ex. reklamen och dess påverkan, hälsofrågor, etiska aspekter på

konsumtion och olika ekonomiska frågor för att de skall kunna bli starka

konsumenter och få inflytande på marknaden. Ungdomar som står i begrepp att

flytta hemifrån har behov av att få kunskap om hur man sköter sin egen ekonomi

och sitt eget hem. Andra frågor som skapar intresse hos ungdomar är bl.a.

följderna av globaliseringen och genomförandet av den inre marknaden, frågor

rörande frihandel, rättvis handel, miljöeffekter av konsumtionen och metoder för

 att påverka företag. Även frågor som rör t.ex. bostadsproblem, reklamens

inverkan på könsrollerna, konkurrensutsättning av offentlig verksamhet, aktie-

och pensionssparande samt mediefrågor är konsumentanknutna frågor som berör

ungdomar i dag.

Att ge ungdomar möjlighet att arbeta med konsumentfrågor i projektform inom

ideella organisationer är ett sätt att uppmuntra intresset och engagemanget för

konsumentfrågor. En särskild satsning på ungdomar som arbetar med

konsumentfrågor kommer därför att göras under en treårsperiod, med början 2002.

Syftet med en sådan satsning är att stödja ungdomar i deras roll som

konsumenter. Projektmedel bör kunna lämnas för aktiviteter som syftar till att

öka medlemmarnas kunskap, både för att driva opinionsbildande verksamhet och för

 att sprida kunskap utanför den egna organisationen. Utgångspunkten skall vara

ungdomarnas egna idéer om och perspektiv på konsumentfrågor. Ungdomarna skall

själva genomföra sina projekt för att sedan kunna utbilda eller påverka

beslutsfattare, sina medlemmar eller andra målgrupper.

6.2 Vägar till inflytande

Regeringens bedömning: Det är av stor vikt att det finns vägar till inflytande i

 konsumentpolitiken för folkrörelser och andra ideella organisationer. En

arbetsgrupp bör därför tillsättas för att lämna förslag till hur

organisationerna kan få ett ökat inflytande i konsumentpolitiken.

Skälen för regeringens bedömning: Många organisationer arbetar med

konsumentfrågor på olika sätt. Förutom de två paraplyorganisationerna Sveriges

Konsumentråd och Sveriges Konsumenter i Samverkan arbetar organisationerna inom

t.ex. handikapp-, miljö-, hyresgäst- och kvinnorörelserna med konsumentfrågor

med olika perspektiv. Organisationer som Aktiespararnas Riksförbund, Motormännen

 och Villaägarnas Riksförbund är organisationer som arbetar med konsumentfrågor

ur framför allt ett privatekonomiskt perspektiv.

Folkrörelsernas och övriga ideella organisationers deltagande i

konsumentpolitiken är viktigt och önskvärt. Det tillför såväl kunskap som en

nödvändig lokal förankring och kan bidra till en livaktig dialog mellan

medborgare och politiker eller myndigheter. Regeringen anser att det är viktigt

att konsumenterna så långt det är möjligt bör representeras av egna företrädare

i organisationer av olika slag, nationellt och internationellt, t.ex. i

myndighetsstyrelser, i standardiseringsprocessen och i relevanta EU-organ. Denna

 representation är viktig för att konsumenterna skall kunna påverka spelreglerna

 för marknaden och att deras inflytande därmed skall kunna stärkas.

Regeringen behöver organisationernas syn på olika frågor och bereder därför

organisationerna möjlighet att lämna synpunkter på remisser, att delta i

remissmöten och andra möten. Vissa myndigheter har behov av att låta

konsumentintresset ha en framskjuten plats i deras respektive verksamheter. Det

innebär att olika organisationer finns representerade i myndigheternas styrelser

 eller i särskilda rådgivande organ eller på annat sätt deltar i verksamheten.

Regeringen anser att det dock finns ett behov av att finna ytterligare

möjligheter för olika typer av folkrörelser och andra ideella organisationer att

 få ett ökat inflytande i konsumentpolitiken. Det är en viktig demokratisk fråga

 att de organisationer som arbetar med konsumentfrågorna också får möjlighet

till inflytande och delaktighet i politikens utformning och den verksamhet som

bedrivs i Regeringskansliet och dess myndigheter på konsumentområdet. Regeringen

 anser därför att man kontinuerligt bör se över vägarna till inflytande för

folkrörelser och andra ideella organisationer. Konsumentministern höll av detta

skäl i januari 2001 en folkrörelsedag, med syfte att föra en diskussion med

folkrörelser, konsumentorganisationer och andra ideella organisationer om hur

organisationerna kan få ökat inflytande i konsumentpolitiken. Det framlades

under dagen en mängd olika förslag, som har sammanställts. Ett urval av

förslagen återfinns i bilaga 3. Som en uppföljning bör inom Regeringskansliet

tillsättas en arbetsgrupp med representanter för myndigheter och organisationer.

 Arbetsgruppen bör få i uppdrag att utforma förslag på hur

konsumentorganisationer och andra organisationer kan ges möjlighet till ökat

inflytande i konsumentpolitiken. I uppdraget bör bl.a. ingå att utvärdera

förslagen från folkrörelsedagen och att föreslå finansiering för de förslag som

lämnas av arbetsgruppen.

I anslutning till det informella ministermötet i[REDACTED_EFTERNAMN] mellan inre marknads- och

konsumentministrarna under det svenska EU-ordförandeskapet hölls i slutet av

april 2001 ett seminarium för europeiska konsumentorganisationer, "Voice of the

European Consumer 2001". Syftet med seminariet var att ge

konsumentorganisationerna möjlighet att diskutera centrala konsumentintressen på

 den inre marknaden samt att delge ansvariga ministrar sina ståndpunkter.

Seminariet finansierades delvis av Europeiska kommissionen. Deltagarna

behandlade delvis samma ämnen som togs upp på ministermötet, bl.a. nya former

för marknadsreglering. Konsumentorganisationerna enades om ett slutdokument, som

 lästes upp för ministrarna av en representant från seminariet.

7 Konsumenterna skall ges en starkare ställning på de finansiella marknaderna

Regeringens bedömning: Konsumentskyddet bör förstärkas på de finansiella områden

 där konsumenternas behov inte är tillräckligt tillgodosedda.

7.1 Pågående arbete med Konsumentskydd på det finansiella området

Ett av de konsumentpolitiska målen är att hushållen skall ha goda möjligheter

att utnyttja sina ekonomiska och andra resurser effektivt. Det är i det

sammanhanget viktigt att bevaka de finansiella tjänsterna från ett

konsumentperspektiv.

Utvecklingen på det finansiella området har varit snabb och intensiv de senaste

åren. Konsumenterna har ställts inför nya val och kommit att agera på delvis nya

 marknader. I början av 1980-talet inleddes en avreglering av kreditmarknaden,

som därefter har genomförts successivt. Utbudet av finansiella tjänster från

utländska företag har ökat. Den ökade internationaliseringen och avregleringen

har skapat möjligheter för ökad konkurrens. Teknikutvecklingen öppnar nya

möjligheter för konsumenterna att själva agera på t.ex. aktiemarknaden och

medför också att befintliga tjänster från banker och försäkringsbolag förändras.

 Kunderna sköter i allt större utsträckning enklare ärenden själva med hjälp av

automater, Internet eller telefon, medan de anställda på banker och andra

företag alltmer fungerar som rådgivare och säljare.

Den svenska bankmarknaden domineras av ett fåtal stora aktörer. Därutöver

förekommer ett stort antal mindre banker med varierande verksamhet. En viktig

kategori från konsumentsynpunkt är de s.k. nischbankerna, som koncentrerar sin

verksamhet på vissa tjänster eller vissa kundgrupper. De är inom sina

verksamhetsområden viktiga konkurrenter till de stora bankerna. Nischbankerna

agerar ofta inom ett smalare område och vänder sig till privatkunder genom att

t.ex. locka med högre ränta. Även detaljhandeln erbjuder i allt större

utsträckning sina kunder att ha pengar på räntebärande konton. Inte sällan

återfinns numer bank- och försäkringsverksamhet inom samma koncern.

Flera av våra trygghetssystem genomgår förändringar. Både vad gäller den

allmänna pensionen och i en del av tjänstepensionssystemen ställs nya krav på

konsumenterna, t.ex. vad gäller val av fonder.

Utvecklingen har på många sätt medfört förbättringar för konsumenterna. Ett

större utbud av tjänster ger konsumenterna en större valfrihet och den ökade

konkurrensen ger förutsättningar för prispress och även i övrigt förbättrade

avtalsvillkor. De val som konsumenterna måste göra kan emellertid upplevas som

svåra och för den enskilde konsumenten kan felaktiga val få stora negativa

konsekvenser. Det krävs kunskaper och tid för att kunna utvärdera och jämföra

olika alternativ.

Konsumentpolitiska kommittén konstaterar att det grundläggande konsumentskydd

som finns på området för finansiella tjänster är gott men har lämnat ett flertal

 förslag om ytterligare förstärkningar av konsumentskyddet avseende finansiella

tjänster. Regeringen konstaterar att mycket arbete pågår vad gäller finansiella

tjänster, såväl nationellt som inom EU. Olika projekt bedrivs både inom

myndigheterna och i företagen. På flera områden pågår redan arbete som har

beröringspunkter med vad kommittén har föreslagit.

Obehörigt utnyttjande av kontokort

Konsumentpolitiska kommittén har bl.a. föreslagit nya regler vad gäller

konsumentens betalningsansvar när någon annan obehörigen har utnyttjat hans

eller hennes kontokort eller dylikt. En inledande översyn av lagstiftningen på

området har påbörjats inom Regeringskansliet under våren 2001, bl.a. i syfte att

 göra bestämmelserna mer oberoende av vilken teknik som används.

Övrigt om konsumentkrediter

Kommittén har föreslagit ett antal ändringar rörande konsumentkrediter i

konsumentkreditlagen (1992:830), bl.a. genom att införa ett generellt krav på

att kreditkostnaden skall anges i kronor och att ett uttryckligt krav på

kreditprövning införs. Konsumentkreditlagen bygger på ett EG-direktiv, rådets

direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om konsumentkrediter, med den

utformning detta direktiv fått efter ändringar genom rådets direktiv 90/88/EEG

av den 22 februari 1990. Kommissionen arbetar för närvarande med en översyn av

direktivet och ett förslag till revidering har aviserats till år 2001.

Regeringen har för avsikt att bidra till den pågående översynen och därvid verka

 för att de frågor som kommittén tagit upp blir uppmärksammade. Oavsett om

kommissionens översyn och eventuella, framtida direktivförslag ger anledning

till det, avser regeringen att inleda egna överväganden i frågan om huruvida

konsumentkreditlagen bör ändras så att (i likhet med vad kommittén föreslagit)

kreditkostnaden alltid skall anges i kronor och samtidigt ta ställning till

kommitténs övriga förslag.

I departementspromemorian E-handelsdirektivet (Ds 2001:13) föreslås vissa

ändringar i formkraven för ingående av konsumentkreditavtal. Syftet är att skapa

 möjlighet att ingå avtal om konsumentkredit på elektronisk väg.

Renodling av den finansiella tillsynen

Finansinspektionen och Konsumentverket har båda tillsynsuppgifter med anknytning

 till den finansiella sektorn. Myndigheternas arbete har nära samband vad gäller

 framför allt avtalsvillkors skälighet, marknadsföring, information och

institutens rutiner och agerande.

Kommittén har föreslagit att en särskild utredning tillsätts med uppdrag att se

över de båda myndigheternas verksamheter när det gäller skyddet av konsumenterna

 och lämna förslag till ansvarsfördelning.

Konsumentverket och Finansinspektionen ingick i september 1999 ett

samarbetsavtal inom konsumentområdet. Myndigheterna vill genom avtalet

tydliggöra myndigheternas respektive ansvar inom konsumentområdet och

säkerställa ett effektivt samarbete. Samarbetsavtalet bör enligt regeringens

mening kunna utgöra en bra grund för respektive myndighets arbete med

konsumentfrågor inom det finansiella området. Regeringen förutsätter att

myndigheterna fortsätter den inledda dialogen och vid behov uppmärksammar

regeringen på eventuella problem eller oklarheter vad gäller ansvarsfördelningen

 myndigheterna emellan. Frågan torde också lämpa sig väl för diskussion i det

planerade rådet för konsumentfrågor i Regeringskansliet.

Internet och finansiella tjänster

Internet har på kort tid förändrat såväl utbudet av finansiella tjänster som

användningen av redan befintliga tjänster. Finansinspektionen har i rapporten

Internet och finansiella tjänster (2000:3) dels kartlagt användningen av

Internet på det finansiella området, dels identifierat och analyserat ett antal

väsentliga frågor och problemställningar.

Enligt rapporten beräknades närmare en tredjedel av de svenska bankernas kunder

ha en anslutning till inlåningskonton och betaltjänster via Internet vid

utgången av 2000.

 Finansinspektionen har under hösten 2000 inrättat en särskild riskanalysenhet

som bl.a. kommer att analysera de risker som de finansiella företagens

användning av Internet är förenad med.

Finansinspektionen har i verksamhetsplaneringen för 2001 fastställt olika mål

beträffande bl.a. kundskyddet. Ett av dessa interna mål är att under året

genomföra utredningar inom kundområdet med inriktning på Internet och

kortverksamheten hos de finansiella företagen. Beträffande arbetet med

kortverksamheten kommer det att innebära en uppföljning av tillämpningen av

inspektionens allmänna råd om kontokort och automattjänster (FFFS 2000:9) och

att se över korthanteringen hos de finansiella företagen. Detta arbete skall

också behandla problemet med den snabbt ökande användningen av kontokort i

bedrägligt syfte. Dels bör undersökas vilka säkerhetsproblem som finns på

området, dels vad kortutgivare gör för att minska antalet bedrägerier. Det kan

enligt inspektionen finnas särskilda skäl att se över flera av de frågor som

Konsumentpolitiska kommittén har fört fram, t.ex. risken med att uppgifter om

kontokortsnummer finns noterade på kassakvitton och kontoutdrag.

För att kunna bedöma stabilitetsaspekter, risker och konsumentskydd när

finansiella tjänster erbjuds på Internet, har inspektionen identifierat ett

antal viktiga frågor som kräver särskilda överväganden. Under 2001 kommer

projektet "Finansiella tjänster och Internet", som fokuserar på en översyn av

dessa överväganden, att avslutas. Samarbete sker med de övriga nordiska

tillsynsmyndigheterna.

Ett annat mål för Finansinspektionen under 2001 är att göra en översyn av de

allmänna råden om inlåningskonton (FFFS 1993:20). I detta arbete ingår bl.a.

frågan om konsumenternas rätt till betaltjänster samt betydelsen av

betalningsanmärkningar i sammanhanget. Dessa frågor belystes också i

inspektionens samarbete med Datainspektionen om kreditupplysningar som pågått

under våren 2001 och som redovisas i den gemensamma rapporten Missvisande

kreditupplysningar (rapport 2001:2).

Ökat konsumentskydd vid distansförsäljning av finansiella tjänster

Inom EU pågår ett arbete för att skapa ett regelverk för distansförsäljning av

finansiella tjänster till konsumenter. Det planerade direktivet är avsett att

underlätta tjänsters fria rörlighet och stärka konsumentskyddet i de fall

köparen och säljaren inte träffar varandra i samband med att avtal ingås. Olika

förslag till direktiv har diskuterats sedan 1998, utan att man nått fram till

någon gemensam ståndpunkt. De olika förslagen innehåller dock i huvudsak

likartade bestämmelser om den information som skall tillhandahållas konsumenten

innan avtal ingås och om ångerrätt för konsumenten.

Effektivare tvistlösning

Inom EU pågår vidare arbete med att förbättra konsumenternas möjligheter att få

tillgång till effektiv tvistlösning utom domstol vad avser finansiella tjänster.

 Kommissionen har tagit ett initiativ till ett nätverk för lösning av tvister

rörande finansiella tjänster, FIN-NET. Nätverket kan ses som ett komplement i

förhållande till ett annat initiativ, nämligen ett gemenskapsnätverk av

nationella insatser för utomrättslig reglering av konsumenttvister (EEJ-NET).

Konsumenternas Försäkringsbyrå

Stiftelsen Konsumenternas Försäkringsbyrå (Försäkringsbyrån) startade sin

verksamhet redan 1979. Försäkringsbyrån är en självständig byrå som

kostnadsfritt hjälper och vägleder konsumenter i olika försäkringsärenden.

Verksamheten riktar sig i första hand till privatpersoner, men även andra kan

vända sig till byrån för information och vägledning. Försäkringsbyrån skall vara

 ett komplement till de vanliga kontaktvägarna mellan konsumenterna och

försäkringsbolagen. Byrån skall fungera som en fristående informationskanal vid

sidan av försäkringsbolagens aktiviteter. Den skall också vara en kontaktväg och

 vidarebefordra konsumentsynpunkter till huvudmännen Konsumentverket,

Finansinspektionen och Sveriges Försäkringsförbund. Styrelsen består av två

representanter från vardera Konsumentverket, Finansinspektionen och Sveriges

Försäkringsförbund. Ordförande i styrelsen kan endast vara en representant från

Finansinspektionen eller Konsumentverket. Medel för den löpande verksamheten

tillskjuts av Sveriges Försäkringsförbund. Målet för verksamheten är att ge

konsumenterna underlag och förutsättningar att agera på egen hand, att ge

konsumentvägledare information i försäkringsfrågor samt att uppmärksamma

konsumentproblem och informationsbehov. Vägledningen skall omfatta alla

branscher i fråga om privatpersoners försäkringar, allmän information om

företagsförsäkringar samt övergripande orientering om allmän försäkring och

arbetsmarknadsförsäkring som grundas på kollektivavtal. Vägledningen kan avse

situationen såväl före som efter köp. Huvuddelen av verksamheten är inriktad på

de individuella försäkringarna. Vägledningen sker per telefon, skriftligen eller

 vid personligt besök på byrån. Försäkringsbyrån skall driva sin verksamhet

objektivt och opartiskt. Huvudsakligen skall byrån uppmärksamma frågeställningar

 och vidarebefordra sina erfarenheter i lämplig ordning, t.ex. till enskilda

försäkringsbolag. Kunskaperna om konsumenternas problem behandlas i styrelsen

och vidarebefordras därigenom till Finansinspektionen, Konsumentverket och

försäkringsbranschen. Vid meningsskiljaktigheter mellan försäkringstagare och

försäkringsbolag skall byrån i princip endast förmedla kontakter och upplysa om

i vilka former eventuella problem kan lösas. Utgångspunkten är att varje bolag

skall ta det omedelbara ansvaret för missnöjda kunder. Under 1998 kontaktades

byrån av 8 545 konsumenter för råd före köp och 7 296 ärenden hänförde sig till

frågor efter köp av försäkring. Förutom själva vägledningsarbetet tar byrån i

samarbete med försäkringsbolagen fram marknadsöversikter för i stort sett

samtliga konsumentförsäkringar. Försäkringsbyrån utarbetar också mer allmänt

informationsmaterial om t.ex. livförsäkringar. Internet utgör i dag en viktig

del när det gäller information till allmänheten. Försäkringsbyrån har vidare

tillsammans med Finansinspektionen, Konsumentverket och Sveriges

Försäkringsförbund utarbetat ett skolmaterial för undervisningen i

gymnasieskolan.

Konsumenternas Bankbyrå

Stiftelsen Konsumenternas Bankbyrå (Bankbyrån) är en självständig byrå som

informerar och lämnar vägledning i frågor som rör banker eller andra

kreditinstitut. Den startade 1994. Staten bidrog till stiftelsekapitalet genom

Finansinspektionen och Konsumentverket med 10 000 kr. Återstoden av

stiftelsekapitalet tillsköts av Svenska Bankföreningen, som också tillskjuter

medel för den löpande verksamheten. Styrelsen består av två representanter från

vardera Finansinspektionen och Konsumentverket samt tre representanter från

Svenska Bankföreningen. Ordförande i styrelsen kan endast vara en representant

utsedd av Finansinspektionen eller Konsumentverket. Bankbyrån vänder sig i

första hand till privatpersoner, men i mån av tid och resurser ger byrån även

råd och hjälp till andra bankkunder. Byråns vägledning skall i första hand ses

som ett komplement till de normala kontaktvägarna mellan banken och dess kunder.

 Vägledningen är kostnadsfri. En annan uppgift för Bankbyrån är att vara ett

organ för att fånga upp och vidarebefordra konsumentsynpunkter till

Finansinspektionen, Konsumentverket och Svenska Bankföreningen. Bankbyrån

informerar om olika spar- och låneformer samt ger information om avgifterna för

på marknaden vanligt förekommande betaltjänster. Vidare ger byrån råd och

information till bankkunder som har klagomål och frågor med anledning av hur en

bank har agerat. Byrån informerar även konsumenter om innebörden av de juridiska

 och ekonomiska termer och begrepp som används i avtalsvillkor, marknadsföring

och annan information.

Under verksamhetsåret 1998 tog byrån emot 3 609 förfrågningar, vilket är en

minskning med ca 10 procentenheter. Under därpå följande år har antalet

förfrågningar fortsatt att minska något. Minskningarna kan främst förklaras av

att alltfler använder sig av Bankbyråns webbplats. Antalet besök har sedan 1998

ungefär fyrdubblats och uppgick 2000 till ca 60 000. Antalet förfrågningar för

sista kvartalet 2000 och första kvartalet 2001 visar åter på en betydlig ökning.

Bankbyrån tillhandahåller två marknadsöversikter. Den ena är en sammanställning

av de avgifter som bankerna tar ut för sina vanligare tjänster. Den andra är en

jämförelse mellan de banktjänster som erbjuds på Internet samt i förekommande

fall avgifterna för dessa.

Bankbyrån och Försäkringsbyrån är båda anslutna till informationssystemet KOV

Direkt. KOV Direkt startades 1994 och är Konsumentverkets datorbaserade system

för datorkommunikation on line, via Internet, mellan verket och de lokala

konsumentvägledarna. Genom nätverket kan de lokala vägledarna ställa frågor

direkt till experter på olika områden och kan därefter vidareförmedla den

information de får till den enskilde konsumenten. Samtliga användare av systemet

 kan ta del av alla frågor och svar, vilket innebär att KOV Direkt successivt

utvecklas till en betydande informationskälla. Genom systemet kan

konsumentvägledarna kommunicera även med varandra. Drygt 160 kommuner är i dag

anslutna till KOV Direkt. De båda byråerna får genom anslutning till systemet en

 lokal förankring.

Utökning av Bankbyråns verksamhet

Konsumentpolitiska kommittén har föreslagit att Finansinspektionen och

Konsumentverket ges i uppdrag att undersöka förutsättningarna för ett inrättande

 av en konsumenternas rådgivningsbyrå för finansiella tjänster som även

innefattar värdepappersmarknaden.

Både den tekniska och ekonomiska utvecklingen på den finansiella markanden har

inneburit en förskjutning från traditionellt banksparande till mer varierat

sparande i värdepapper och fondandelar med olika risktaganden. Bankerna

tillhandahåller inte bara traditionella banktjänster i dag utan säljer i stor

utsträckning såväl värdepapper som fondandelar. Tillgängligheten till

banktjänster har ökat genom utvecklingen på Internet vilket också har medfört

att även mindre erfarna bankkunder har fått möjlighet att använda

värdepapperstjänster via Internet. Till utvecklingen på området har även de

senaste årens positiva kursutveckling bidragit liksom ökad bevakning från press

och massmedia. Förändringarna ställer högre krav på konsumenternas kunskaper och

 medvetenhet.

Eftersom tillgången och efterfrågan av värdepapperstjänster har ökat har även

antalet problem och frågor på värdepappersområdet ökat. Detta har inneburit en

ökad belastning på Bankbyråns verksamhet när det gäller fond- och

värdepappersfrågor. Det är viktigt för kunderna att Bankbyrån har möjlighet att

besvara även dessa frågor. Statistiken hos byrån visar att antalet ärenden hos

byrån beträffande värdepappersfrågor har ökat med 13 procent det senaste året

och beräkningar och prognoser tyder på att ökningen kommer att bli större

framöver.

Mot bakgrund av detta har byråns styrelse ansökt om att få utvidga stadgarna för

 verksamheten till att omfatta även fond- och värdepappersfrågor. Denna ändring

av ändamålet i stiftelsens stadgar är godkänd och verksamheten i byrån kommer

inom kort att utökas med vägledning inom fond- och värdepappersområdet. I

samband med detta förändringsarbete kommer även namnet på byrån att ändras för

att anpassas till den nya verksamheten. Det nya namnet på byrån blir

Konsumenternas Bank- och finansbyrå.

7.2 Förbättrad information om pensioner

Regeringens bedömning: Informationen till konsumenterna om den allmänna

ålderspensionen, avtalspensioner och eventuellt privata pensioner bör samordnas

och förbättras.

Kommitténs förslag: Riksförsäkringsverket och Premiepensions-myndigheten ges i

uppdrag att tillsammans med parterna på avtalspensionsområdet uppnå en

samordning av informationen om den statliga ålderspensionen och avtalspensioner

samt undersöka möjligheterna och formerna för en gemensam central och lokal

rådgivning.

Remissinstanserna: Konsumentverket, Skellefteå kommun, Fond-bolagens Förening,

Försäkringskasseförbundet, Konsumentvägledarnas förening och Sveriges

Aktiesparares Riksförbund tillstyrker förslaget. Näringslivets Delegation för

marknadsrätt tillstyrker förslaget men påpekar att en sammanställning av

uppgifterna inte får ske annat än efter godkännande av berörd person. Statens

pensionsverk (SPV) ställer sig bakom kommitténs förslag, men menar att uppdraget

 bör ges även till SPV. Försäkringsförbundet anför att man är positiv till

närmare diskussioner under förutsättning att det finns förståelse för de

principiella svårigheter som föreligger.

Skälen för regeringens bedömning: Riksdagen beslutade under våren 1998 om ett

reformerat ålderpensionssystem. Det nya systemet består till en del av en

premiepension där den enskilde själv skall välja placering. Avkastningen på

dessa pengar kan komma att få stor betydelse för den enskilde. Utöver den nya

allmänna pensionen får flertalet även pension i form av avtals-/tjänstepension.

Även på detta område har de senaste åren utvecklingen gått mot att den enskilde

i större utsträckning fått möjligheter att styra pengarnas placering. Vidare

finns möjlighet för den enskilde att komplettera sin pension med privat

pensionssparande.

De ovan beskrivna systemen och möjligheterna ställer ökade krav på att

konsumenterna ges möjlighet att göra egna, väl överlagda val. Det finns en risk

att människor på grund av otillräcklig eller felaktig information inte ges

tillräckligt goda förutsättningar att tillförsäkra sig en önskvärd ekonomisk

standard som pensionärer. En ökad samordning av informationen om de olika

pensionerna skulle ge konsumenterna en bättre uppfattning om den framtida totala

 pensionen.

Flera myndigheter och andra organ arbetar med information på pensionsområdet.

Riksförsäkringsverket (RFV) har huvudansvaret för att samordna informationen

till allmänheten om ålderspensionen inklusive premiepensionen. Av 7 § lagen

(1998:710) med vissa bestämmelser om Premiepensionsmyndigheten framgår att

Premiepensionsmyndigheten (PPM) skall se till att pensionsspararna får tillgång

till den information de behöver för att ta till vara sin rätt i

premiepensionssystemet. Informationen skall samordnas med RFV:s och de allmänna

försäkringskassornas information till de enskilda. Statens pensionsverk (SPV)

administrerar den statliga tjänstepensionen och statens

tjänstegrupplivförsäkring. Verket erbjuder motsvarande tjänster och uppdrag åt

kommuner och landsting samt statliga och privata bolag.

Bland de privata aktörerna har de fackförbund och arbetsgivarorganisationer som

har slutit avtal om avtals-/tjänstepensionssystemen en nyckelroll när det gäller

 information till hushållen om framför allt respektive avtal, men också det

allmänna pensionssystemet och privat pensionssparande. Även de företag som

anlitas för att förvalta och organisera avtals-/tjänstepensionerna har en viktig

 informationsuppgift.

Huvudansvaret när det gäller informationsspridning om privat pensionssparande

och andra långsiktiga kapitalplaceringar vilar i dag på försäkringsbolag, banker

 och fondbolag. På detta område har Konsumentverket/KO och Finansinspektionen en

 viktig marknadsbevakande roll.

Konsumentpolitiska kommittén har föreslagit att RFV och PPM ges i uppdrag att

genom en dialog med parterna på avtalspensionsområdet uppnå en samordning av

information om dels den allmänna pensionen, dels avtalspensioner, i syfte att

underlätta för den enskilde konsumenten att bilda sig en uppfattning om hur den

framtida totala pensionen kommer att se ut. Under 2001 har i stället på

frivillig väg etablerats ett samarbete mellan RFV, PPM och Försäkringsförbundet

i syfte att se möjligheten att förbättra pensionsinformationen på det sätt som

kommittén föreslagit. Deltagarna i projektet utreder nu förutsättningarna för

att utveckla en tjänst som skall rikta sig till allmänheten och där den enskilde

 konsumenten skall kunna få en samlad bild av sin allmänna pension, sin

avtalspension och sitt eventuella privata pensionssparande. Ambitionen är att

systemet, under förutsättning att parterna är överens, skall kunna användas av

konsumenterna från hösten 2002. Regeringen anser att detta kommer att innebära

en stark förbättring av konsumenternas möjligheter att få heltäckande

information om sin framtida pension.

7.3 Åtgärder mot skuldfällor

Regeringens bedömning: Det finns ett behov av vidta åtgärder för att begränsa

problemen med konsumenters överskuldsättning. Konsumentverket bör därför få i

uppdrag att närmare analysera orsakerna till uppkomsten av skuldfällor och

föreslå åtgärder för att begränsa problemen med överskuldsättning.

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Konsumentverket och Tyresö kommun tillstyrker förslaget.

Finansbolagens Förening anser att en sådan analys vore av värde, men motsätter

sig begränsningar i rätten att lämna lån utan särskild säkerhet. Näringslivets

Delegation för Marknadsrätt och Svenska Bankföreningen motsätter sig inte en

utredning, men påpekar att frågan redan behandlas bl.a. inom EU och av

Riksdagens revisorer.

Skälen för regeringens bedömning: Efter en viss återhållsamhet i samband med

finanskrisen i början av 1990-talet har kreditgivningen återigen tagit fart.

En verksamhet som inte sällan för med sig problem för konsumenterna är den som

vissa kreditinstitut bedriver med snabbt beviljade lån med mycket höga räntor,

t.ex. s.k. telefonlån och kontokrediter vid köp av varor. Det har exempelvis

visat sig att ca 50 procent av de personer som är föremål för skuldsanering har

skulder som hänför sig till sådana lån.

Av erfarenhet vet man att många redan skuldsatta personer tar nya, dyra snabblån

 för att kortsiktigt lösa ett akut ekonomiskt problem. Många hushåll lever med

mycket små marginaler och klarar inte de påfrestningar det ofta innebär att

betala höga räntor, i många fall över 30 procent. Det är i sådana fall man talar

 om s.k. skuldfällor.

I samband med avregleringarna i mitten av 1980-talet ökade bankernas möjligheter

 att ge lån utan särskild säkerhet. Dessa s.k. blancolån ökade dramatiskt genom

möjligheten att koppla en kredit till vanliga lönekonton. Även fristående

blancolån på upp till 50 000 kr blev frekventa. Intresset för den här typen av

lån minskade dock när skattesystemet ändrades 1991. Bankernas marknadsföring av

blancolån blev också betydligt mer återhållsam på grund av den finans- och

fastighetskris som förorsakade stora kreditförluster i början av 1990-talet. I

dag arbetar banker och finansbolag åter med direktreklam för blancolån och

lönekontokrediter. Lättheten att låna pengar och skaffa sig krediter leder inte

sällan till att konsumenter skaffar sig oöverlagda och dyra krediter som kan

komma att undergräva många hushålls ekonomi.

Mot denna bakgrund är det enligt regeringens uppfattning viktigt att det finns

sådan kunskap om konsumenternas beteenden och överväganden i samband med

krediter att nödvändiga åtgärder kan vidtas för att förhindra att konsumenterna

hamnar i s.k. skuldfällor. Regeringen har därför för avsikt att ge

Konsumentverket i uppdrag att närmare analysera orsakerna till uppkomsten av

s.k. skuldfällor och att föreslå lämpliga åtgärder för att begränsa problemet.

Skuldsanering

Kommittén har lämnat ett antal förslag med avseende på skuldsanering. Kommittén

har bl.a. förslagit att arbetsuppgifterna renodlas mellan kommunerna och

kronofogdemyndigheterna och att Konsumentverket i ökad utsträckning bör följa

och utvärdera kommunernas verksamhet när det gäller budget- och skuldrådgivning.

Parallellt med kommitténs arbete har Riksdagens revisorer genomfört en

granskning av tillämpningen av skuldsaneringslagen. Granskningen har inriktats

mot kommunernas och kronofogdemyndigheternas uppgifter och ansvar. Revisorernas

rapport publicerades i juni 2000 (rapport 1999/2000:11). Efter remissbehandling

redovisades revisorernas slutliga ställningstaganden i oktober 2000 i en

skrivelse till riksdagen (förs. 2000/01:RR4).

Riksdagens lagutskott har därefter i ett betänkande i mars 2001 (bet.

2000/01:LU12) behandlat revisorernas förslag angående tillämpning av

skuldsaneringslagen, jämte fem motioner som väckts i samma fråga. Med delvis

bifall till samtliga motioner har utskottet förordat att regeringen tar

initiativ till en förutsättningslös, samlad och övergripande utvärdering av

skuldsaneringslagen. Riksdagen har därefter som sin mening gett regeringen till

känna vad utskottet anfört i frågan (2000/01:168). Frågan är under beredning i

Regeringskansliet.

7.4 En utredning om finansiell rådgivning till konsumenter har tillsatts

Regeringens bedömning: Det finns behov av att göra en djupare analys av frågor

om finansiell rådgivning till konsumenter. En särskild utredare har därför

tillkallats för att göra en sådan analys. Utredaren skall bl.a. undersöka om det

 finns behov av att införa särskilda bestämmelser av näringsrättslig eller

civilrättslig natur. Om utredaren finner att ett sådant behov finns skall

utredaren också lämna förslag till reglering.

Kommitténs förslag: Kommittén har förslagit att konsumentskyddet vid finansiell

rådgivning till konsumenter skall förstärkas genom civilrättslig lagstiftning

som är tvingande till konsumentens förmån. Kommittén har vidare uppmärksammat

frågan om vilka krav som bör ställas på rådgivare i fråga om praktisk och

teoretisk utbildning. Kommittén redovisade inte något författningsförslag, utan

påpekade att lagstiftning måste föregås av noggranna och omfattande analyser och

 undersökningar.

Remissinstanserna: Hovrätten över Skåne och Blekinge instämmer, med vissa

förbehåll, i att konsumentskyddet på området bör stärkas genom civilrättslig

lagstiftning, men att lagstiftningen bör föregås av sådana analyser och

undersökningar som kommittén föreslagit. Konsumentverket tillstyrker förslaget

och menar att även viss näringsrättslig reglering bör övervägas. Allmänna

reklamationsnämnden anför att för det fall behov av ett skärpt rådgivaransvar

föreligger kan detta tillgodoses genom en utvidgning av konsumenttjänstlagens

tillämpningsområde. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet

ansluter sig till kommitténs bedömning. Göteborgs och Skellefteå kommuner

tillstyrker förslaget. Finansinspektionen framhåller att det finns utländska

system som kan tjäna som förebild för en eventuell svensk reglering och förordar

 ytterligare utredning av frågan samt att i det sammanhanget även behovet av

föreskrifter eller allmänna råd från inspektionen övervägs. Finansbolagens

Förening anser att samma ansvar bör gälla för de finansiella instituten som vid

professionell rådgivning i övrigt. Fondbolagens Förening menar att det är svårt

att bedöma behovet av en utredning om rådgivaransvar men har inget emot att

frågan utreds. Konsumentvägledarnas Förening ställer sig positiva till ett

förstärkt konsumentskydd vid finansiell rådgivning. Landsorganisationen i

Sverige och Pensionärernas Riksorganisation ställer sig positiva till förslaget.

 Näringslivets Delegation för Marknadsrätt pekar på vikten av en riktig

problemanalys för det fall frågan skall utredas vidare. Svenska Bankföreningen

instämmer i kommitténs bedömning att det krävs en betydligt djupare analys av

hur lagstiftning skall utformas och påpekar att en alltför långtgående

lagreglering kan leda till en överdrivet försiktig rådgivning. Svenska

Fondhandlareföreningen har svårt att se hur en lagstiftning skulle kunna

utformas på detta område och ser därför inget behov av en utredning med sådan

inriktning, men anser det vara befogat med en genomgång av de rena rättsfrågor

som kan aktualiseras vid finansiell rådgivning. Sveriges Aktiesparares

Riksförbund instämmer i kommitténs slutsatser och tillstyrker förslaget.

Sveriges Konsumentråd tillstyrker förslaget. Tjänstemännens Centralorganisation

avstyrker kommitténs förslag till särskild lagstiftning eftersom risken finns

att rådgivningsverksamheten kan komma att flyttas till andra länder och föreslår

 i stället att Finansinspektionen ges i uppdrag att kontrollera kvaliteten på

den ekonomiska informationen och rådgivningen i branschen.

Skälen för regeringens bedömning: Bankernas och andra finansiella företags

verksamhet har på olika sätt förändrats de senaste åren. Företagen har i allt

högre grad kommit att arbeta med tjänster som i viss mån skiljer sig från den

traditionella in- och utlåningsverksamheten. Det som härvid främst avses är

marknadsföring och försäljning av olika typer av finansiella tjänster och

produkter. Exempel på sådana tjänster är köp och försäljningar av sparprodukter

såsom värdepappersfonder, svenska och utländska aktier, räntebärande instrument

och pensionsförsäkringar. Sådana tjänster och produkter är numera något som

berör de flesta svenskar. Andelen vuxna svenskar som äger finansiella instrument

 har på tjugo år ökat från cirka 20 procent till närmare 80 procent. Dessa

tjänster riktade direkt till konsumenter har också fått ökad betydelse för

banker och andra finansiella instituts lönsamhet. Betydelsen av de finansiella

tjänsterna för de finansiella företagen har därtill förändrat banktjänstemännens

 roll på så sätt att de i större utsträckning kommit att agera som rådgivare och

 försäljare av finansiella tjänster.

För konsumenterna har utvecklingen på det finansiella området inneburit att de

har fått ökad möjlighet att agera på de finansiella marknaderna. Genom att

konsumenterna i ökad utsträckning tagit steget från traditionellt banksparande

till att placera sina sparmedel i t.ex. värdepappersfonder eller aktier har

också behovet av kunskap ökat. Som alternativ till ett tryggt sätt att spara

pengar med en relativt säker avkastning erbjuds numera ett mycket stort antal

investeringsalternativ med varierande riskprofil. Genom Internet har enskilda

konsumenter beretts tillträde till aktiemarknaden på ett sätt som tidigare var

förbehållet mäklare.

I olika sammanhang har framförts åsikten att det finns problem i samband med

företagens rådgivning till konsumenter. Ett problem kan vara att det ligger en

intressekonflikt i det förhållandet att de finansiella företagen, även inom

ramen för ett rådgivningsuppdrag, eftersträvar att sälja endast sina egna

produkter. Ett annat problem kan vara svårigheterna att klargöra de olika roller

 som företagen har gentemot konsumenterna, dvs. som säljare respektive

rådgivare. Vidare har den åsikten framförts att rådgivarna inte alltid besitter

nödvändig kompetens och erfarenhet för uppgiften.

Även om utgångspunkten är att varje placering i värdepapper eller aktier innebär

 en risk är det viktigt att konsumenterna görs uppmärksamma på denna risk. Olika

 placeringar medför olika grad av risk och olika möjlighet till avkastning.

Ändamålet med sparandet, konsumentens totala ekonomiska situation och det

tidsperspektiv i vilket placeringen görs är faktorer som bör påverka valet av

sparform. Den enskilde konsumenten har normalt små möjligheter att göra

bedömningar om vilken typ av placering som är mest lämplig. Mot denna bakgrund

är konsumenterna i stort behov av den rådgivning som bankerna och de andra

finansiella företagen erbjuder. Därmed aktualiseras också frågan om vilket

ansvar företagen har för de råd som de ger till konsumenterna och vad som kan

krävas av rådgivarna.

För vissa typer av rådgivare är ansvarsfrågan reglerad i särskild lagstiftning.

Detta gäller t.ex. enligt lagen (1989:508) om försäkringsmäklare. I Sverige

saknas dock allmänna regler om ansvar för finansiell rådgivning. I stället

tillämpas regler om sysslomän (18 kap. handelsbalken) samt allmänna

skadeståndsrättsliga och avtalsrättsliga principer.

Regeringen ser, i likhet med kommittén och flertalet remissinstanser, behovet av

 en djupare och mer noggrann analys. En särskild utredare har därför tillkallats

 för att kartlägga och analysera frågor om konsumentskyddet vid finansiell

rådgivning (Ju 2001:03, Dir. 2001:41). Utredaren skall kartlägga rättsläget när

det gäller rådgivarens ansvar vid finansiell rådgivning till konsumenter.

Utredaren skall vidare kartlägga dels de egenåtgärder som vidtas av de

finansiella företagen för att uppnå en hög kvalitet på rådgivningen, dels

berörda myndigheters arbete på området. Kartläggningen skall följas av en analys

 av frågan om vilka åtgärder som kan vara lämpliga att vidta för att stärka

konsumentskyddet i samband med finansiell rådgivning.

Utredaren skall i det sammanhanget undersöka om det finns behov av särskilda

bestämmelser av näringsrättslig eller civilrättslig natur. Om utredaren finner

att ett sådant behov finns, skall utredaren också lämna förslag till reglering.

Utredaren skall dessutom undersöka behovet av andra lämpliga åtgärder som kan

vidtas i syfte att stärka konsumenternas ställning på området och får lämna

förslag även till sådana åtgärder.

7.5 Etiska fonder

Regeringens bedömning: Information om s.k. etiska fonder bör vara tydlig och

klar och berörda myndigheter bör noga följa utvecklingen av denna typ av fonder.

 Konsumentverket bör därför få i uppdrag att verka för en förbättring av

informationen om etiska fonder.

Kommitténs bedömning: överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Konsumentpolitiska kommittén menar att det

finns ett ökande intresse bland småsparare att investera sina pengar i s.k.

etiska fonder. Detta innebär att fondförvaltaren undviker företag som producerar

 exempelvis vapen, alkohol, möbler av tropiska trädslag, energi baserad på olja

eller kärnkraft eller tillåter barnarbete eller undermåliga arbetsvillkor för de

 anställda. I Sverige finns det sedan flera år fonder med miljöinriktning. På

senare tid har det dessutom blivit vanligare med fonder som placerar kapital

utifrån andra etiska utgångspunkter. Fonderna avstår från att investera i

företag som diskriminerar på grund av kön, etnisk tillhörighet eller religion.

Regeringen konstaterar att marknadsföringen på detta område i dag förefaller

relativt omfattande och att konsumenternas intresse för att placera sina

tillgångar i aktiefonder som gör placeringar utifrån etiska ställningstaganden

förefaller ha ökat. Regeringen menar, i likhet med kommittén, att det är viktigt

 att berörda myndigheter noga följer denna utveckling och verkar för att

informationen är klar och tydlig samt utformad på ett sådant sätt att

konsumenter kan göra väl överlagda val på marknaden för etiska fonder.

Konsumentverket bör därför få ett sådant uppdrag. Det bör dock noteras att om

den information som lämnas av fondförvaltare inte är vederhäftig utgör den

otillbörlig marknadsföring och kan angripas av Konsumentverket och KO med stöd

av reglerna för marknadsföring.

8 Arbetet med produktsäkerhet, särskilt när det gäller barns säkerhet, skall

förstärkas

8.1 Barns säkerhet

Regeringens bedömning: Arbetet med barns säkerhet bör även fortsättningsvis vara

 ett prioriterat område.

Skälen för regeringens bedömning

Konsumentverkets produktsäkerhetsarbete

Att skydda konsumenternas hälsa och säkerhet är ett av de övergripande målen för

 den svenska konsumentpolitiken. Det är också ett prioriterat område inom EU.

Konsumentverkets produktsäkerhetsarbete utgår från behovet av att minska antalet

 produktrelaterade olyckor i samhället och att tillförsäkra konsumenterna en

marknad med säkra varor och tjänster. Efter EU-anslutningen har detta perspektiv

 fått en ny och väsentligt mer omfattande dimension. Den fria rörligheten av

varor och tjänster utgör två av de fyra hörnstenarna i den inre marknaden och

självfallet förutsätts då att produkterna och tjänsterna är säkra.

Sedan mitten av 1990-talet, då en mer sammanhållen strategi för ökad

produktsäkerhet utvecklades, har arbetet hos Konsumentverket baserats på fem

delområden - skaderapportering, produktsäkerhetsforskning, standardisering,

marknadskontroll och konsumentinformation.

Det skadeförebyggande arbetet vid Konsumentverket inriktades tidigt mot

särskilda prioriterade grupper, såsom barn och äldre.

Utöver ett långsiktigt arbete med leksakers och barnomsorgsprodukters säkerhet,

som inrymt såväl högre säkerhetskrav på produkterna som information till

konsumenter i olika former, har satsningar genomförts för att öka användningen

av personlig skyddsutrustning. Konsumentverket utarbetade redan på 1970- och

80-talen säkerhetsriktlinjer för bl.a. flytvästar och hjälmar för fritidsbruk,

t.ex. för ridning, utförsåkning på skidor och för cykling. En omfattande

informationsspridning i form av broschyrer, tidningsartiklar och kampanjer, i

några fall i samarbete med andra myndigheter, har resulterat i en förhållandevis

 hög användningsfrekvens av barnhjälmar, skid- och ridhjälmar samt flytvästar.

Samarbete sker med flera myndigheter. Det delade ansvaret för EG-direktivet om

personlig skyddsutrustning med Arbetarskyddsstyrelsen har varit en plattform för

 ett väl fungerande samarbete i övrigt. Ett visst samarbete inom

säkerhetsområdet sker också med Boverket, Elsäkerhetsverket,

Folkhälsoinstitutet, Räddningsverket, Kemikalieinspektionen och

Barnombudsmannen. Det är dock förhållandevis sällsynt med ett direkt

projektsamarbete mellan nämnda myndigheter och Konsumentverket.

Barnens säkerhet i centrum

Barn kan inte förutsättas själva bedöma risker eller läsa varningstexter.

Målsättningen är därför att produkter och tjänster som är avsedda för barn skall

 vara så säkert konstruerade som möjligt. Barn är därför en prioriterad målgrupp

 i Konsumentverkets säkerhetsarbete och barnsäkerhet bör även fortsättningsvis

prioriteras.

Inom standardiseringsarbetet är Konsumentverket under innevarande år engagerat i

 framtagande av standarder för exempelvis cigarettändare, knallpulverpistoler

och hjälmar. Vad gäller marknadskontroll planeras under 2001 kontroller av bl.a.

 napphållare, lära-gå stolar och badstolar.

Konsumentverket använder flera olika informationskanaler för att öka kunskaperna

 om säkerhetsrisker. Genom satsningar på IT, TV-programmet "Anslagstavlan",

kampanjer och skolmaterial nås såväl konsumenter som personer som

vidareförmedlar information, som t.ex. konsumentvägledare och journalister.

Arbete med barns säkerhet sker även på det internationella planet, såväl inom EU

 som inom ramen för internationella samordningsorgan. Mot bakgrund av den

diskuterade utvidgningen av EU har Konsumentverket informerat flertalet berörda

kandidatländer om arbetet med marknadskontroller och barnsäkerhetsinformation.

8.2 Översyn av produktsäkerhetslagstiftningen

Regeringens bedömning: Produktsäkerhetsarbetet behöver förstärkas på flera

punkter. I samband med genomförandet av EU:s kommande, nya

produktsäkerhetsdirektiv bör en översyn göras av den svenska lagstiftningen och

det svenska arbetet med produktsäkerhet.

Skälen för regeringens bedömning: Produktsäkerhetslagen (1988:1604) trädde i

kraft den 1 juli 1989. Lagen innehåller regler som skall motverka att varor och

tjänster orsakar skada på person eller egendom.

1992 antog EG:s ministerråd ett direktiv om allmän produktsäkerhet (92/59/EEG).

Genom ändringar i produktsäkerhetslagen 1994 anpassades den svenska

lagstiftningen till EG-direktivet.

Enligt direktivets artikel 16 skall EU:s ministerråd fyra år efter det att

direktivet trädde i kraft, med stöd av en rapport från kommissionen, avgöra om

direktivet skall justeras. Under 1998 påbörjade kommissionen en översyn av

direktivet. Ett förslag till ett nytt produktsäkerhetsdirektiv lades fram av

kommissionen under våren 2000. Under det svenska ordförandeskapet har rådet den

12 februari 2001 antagit en gemensam ståndpunkt som innebär vissa förändringar i

 förhållande till kommissionens förslag. Förslaget i enlighet med den gemensamma

 ståndpunkten har därefter lämnats över till parlamentet och förhoppningsvis kan

 det nya produktsäkerhetsdirektivet komma att antas under det svenska

ordförandeskapet eller snart därefter.

 Det är regeringens ambition att förstärka arbetet med produktsäkerhet. En

utökad marknadskontroll och en förbättrad skaderapportering är viktiga

förutsättningar för att kunna garantera säkra varor och tjänster för

konsumenterna. Det är därtill viktigt att olika myndigheters uppgifter och

ansvar på produktsäkerhetsområdet är klara och tydliga och att befintliga

resurser utnyttjas på bästa sätt.

Enligt vad regeringen nu kan förutse kommer ett nytt produktsäkerhetsdirektiv

att nödvändiggöra en översyn av den svenska lagstiftningen på

produktsäkerhetsområdet och det framstår som lämpligt att i samband därmed se

över även myndigheternas arbete med produktsäkerhet. Regeringen avvaktar därför

det nya direktivet och kommer först i samband med den nämnda översynen att ta

ställning till kommitténs förslag vad gäller marknadskontroll och

standardisering (se vidare avsnitt 8.4 och 8.5).

8.3 Skaderapportering

Regeringens bedömning: En effektiv skaderapportering är nödvändig för att kunna

skapa långsiktiga strategier för en ökad säkerhet för konsumenterna. Kommitténs

förslag om skaderapportering bör behandlas i samband med den kommande

propositionen om nationella mål för folkhälsan.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att det skapas ett nationellt,

heltäckande skaderegister.

Remissinstanserna: Landsorganisationen i Sverige, Pensionärernas

Riksorganisation och Sveriges Konsumentråd har anfört att kommitténs bedömning

bör kompletteras med att det är lika viktigt att Sverige är drivande för att

effektiva skaderegister byggs upp på europeisk och internationell nivå.

Konsumentverket, Tjänstemännens Centralorganisation, Svensk Handel,

Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, Barnombudsmannen, Socialstyrelsen,

SWEDAC och Göteborgs kommun tillstyrker förslaget. Folkhälsoinstitutet

tillstyrker förslaget och tillägger att man också bör verka för att landstingen

bygger upp regionala register.

Skälen för regeringens bedömning: Basen i Konsumentverkets

produktsäkerhetsarbete har oftast varit anmälningar från konsumenter eller

konsumentvägledare om farliga produkter eller från läkare och sjukvårdspersonal

om faktiskt inträffade olyckor. Större undersökningar som genomfördes i början

av 1980-talet kompletterade kunskapsbilden och gav underlag till satsningar inom

 hela barnsäkerhetsområdet. Sådana satsningar har bl.a. gällt användningen av

hjälmar i olika former och av flytvästar. De baskunskaper som Konsumentverket

byggde upp under denna period har även varit en förutsättning för deltagandet i

den europeiska standardiseringen under senare delen av 1980-talet och början av

1990-talet.

Kontinuerliga data om olyckor och skador samt kunskap om på vilket sätt olika

produkter och tjänster förorsakar eller medverkar i olycksförloppen, är

nödvändiga för att det skall vara möjligt att på ett systematiskt och

långsiktigt sätt utveckla strategier för en ökad konsument- och produktsäkerhet.

I och med inträdet i EU förväntades Sverige bygga upp ett register med data om

olyckor i hemmet och på fritiden inom ramen för EHLASS, European Home and

Leisure Accident Surveillance System. Den svenska EHLASS-registreringen

påbörjades 1995.

På regeringens uppdrag lämnade Konsumentverket i mars 1998 ett förslag till ett

framtida svenskt skaderapporteringssystem (Förslag till representativ, nationell

 skaderegistrering enligt EHLASS, rapport 1998:12 samt EHLASS -

skaderegistrering i Sverige för ökad konsumentsäkerhet, rapport 1998:15). Enligt

 Konsumentverket bör ett sådant system uppfylla kriterierna nationell

representativitet, hög kvalitet och finansiell och resursmässig uthållighet.

Kommitténs förslag angående skaderapportering avser regeringen att ta ställning

till i samband med den kommande propositionen om nationella mål för folkhälsan.

Detta beror på att frågan om ett nationellt skaderegister även har behandlats i

Nationella folkhälsokommitténs slutbetänkande Hälsa på lika villkor - nationella

 mål för folkhälsan (SOU 2000:91). I det betänkandet föreslås bl.a. att ett

sådant register bör inrättas snarast av Socialstyrelsen. Regeringen anser att

det är viktigt att förslagen om skaderegistrering behandlas i ett sammanhang och

 finner det lämpligt att ta ställning till båda kommittéernas förslag inom ramen

 för beredningen av den kommande folkhälsopropositionen.

8.4 Marknadskontroll

Regeringens bedömning: En effektiv marknadskontroll på produktsäkerhetsområdet

är nödvändig. I samband med översynen av produktsäkerhetslagstiftningen avser

regeringen att se över frågan hur en utökad marknadskontroll kan finansieras.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att marknadskontrollen bör utökas

väsentligt och resurser för detta bör tillföras Konsumentverket.

Marknadskontrollerna bör utföras i samarbete med den lokala

konsumentverksamheten, verket egen personal eller av fristående företag eller

organisationer på verkets uppdrag.

Remissinstanserna: Landsorganisationen i Sverige, Pensionärernas

Riksorganisation, Svensk Handel, Sveriges Konsumentråd, Konsumentverket,

Skellefteå och Arjeplogs kommuner, Hyresgästernas Riksförbund,

Konsumentvägledarnas förening och Näringslivets Delegation för Marknadsrätt

tillstyrker förslaget. SWEDAC tillstyrker förslaget, men påpekar att styrelsen

behöver tilldelas resurser för att uppfylla kommitténs förslag. Statskontoret

avstyrker förslaget till den del det avser att lokal marknadsbevakning skall bli

 en lagstadgad kommunal uppgift. Kommerskollegium anför att man inte kan ta

ställning i sak, men påpekar att en väl fungerande marknadskontroll är en av

förutsättningarna för att EU:s inre marknad skall fungera på ett bra sätt.

Skälen för regeringens bedömning: Tillsyn och marknadsbevakning på

produktsäkerhetsområdet brukar betecknas marknadskontroll. Med detta avses

kontroll över att de produkter som finns på marknaden uppfyller de lagkrav som

ställs, att de är märkta och provade på det sätt som föreskrivs och att

tillverkaren/importören upprättat viss dokumentation om produkten som skall

finnas tillgänglig för de marknadskontrollerande myndigheterna.

Produktsäkerhet är ett i huvudsak harmoniserat område inom EU. De gemensamma

EU-reglerna har två syften, dels att produkterna skall upprätthålla en viss

säkerhetsnivå, dels att den fria varucirkulationen skall tryggas.

Marknadskontroll anses av EU vara en myndighetsuppgift och ett åtagande som

åvilar medlemsstaterna. Marknadskontrollen omfattar två steg, dels

marknadsövervakning genom inspektioner samt notifikationer och klagomål, dels

ingripanden vid överträdelser.

Marknadskontrollen sker i konsumenternas intresse, men också i näringsidkarnas

intresse för att konkurrensen skall ske på lika villkor. Marknadskontrollen

skall bidra till att EU:s inre marknad fungerar effektivt samt till att

medborgarna får förtroende för den och de produkter som säljs på den inre

marknaden.

Förverkligandet av den inre marknaden har inneburit att kontroller av produkters

 säkerhet vid nationsgränserna inom EU har försvunnit. Tidigare krav på att

myndigheter skulle förhandsgodkänna vissa produkter för att de skulle få säljas

har i huvudsak avskaffats. I stället sker myndighetskontrollerna

stickprovsmässigt efter marknadstillträdet. Det är den som släpper ut

produkterna på marknaden, i normalfallet tillverkaren eller importören, som har

ansvaret för att produkterna uppfyller de krav som ställs. Även handeln har ett

ansvar för produkters säkerhet. För det mesta räcker det att tillverkaren eller

importören själv intygar att produkten uppfyller kraven. Även om de flesta

näringsidkare bedriver ett seriöst säkerhetsarbete ställer dessa faktorer stora

krav på en effektiv och fungerande marknadskontroll för att säkerställa att

farliga produkter inte förekommer på marknaden.

Kravet på att utföra marknadskontroll är inte enbart en skyldighet som följer av

 medlemskapet i EU. Konsumentverket har alltsedan tillkomsten av en

produktsäkerhetsbestämmelse i marknadsföringslagen 1976 haft ansvar för att

bevaka att regler om produktsäkerhet efterlevs. EES-avtalet och därefter

EU-inträdet har dock inneburit krav på en aktiv och systematisk bevakning och

har också medfört att regler för vissa produktområden tillkommit. I huvudsak har

 medlemskapet på detta område lett till en höjning av konsumentskyddsnivån i

Sverige. Till skillnad från de flesta EG-direktiv på konsumentområdet hittills,

är direktiven på de särskilda produktområdena s.k. maximidirektiv, vilket

innebär att medlemsländerna inte får ställa upp strängare krav för produkternas

utformning.

Krav på att en aktiv marknadskontroll skall bedrivas finns i de

EG-produktdirektiv som är utformade enligt den s.k. nya metoden och i EG:s

allmänna produktsäkerhetsdirektiv. Konsumentverket har tillsyn över de

konsumentprodukter som faller under EG:s generella produktsäkerhetsdirektiv,

dvs. alla produkter som inte regleras av särskild lagstiftning.

Produktsäkerhetsdirektivet har genomförts i Sverige genom ändringar av

produktsäkerhetslagen. Konsumentverket är dessutom tillsynsmyndighet för två av

de produktområden som regleras av de särskilda produktdirektiven - leksaker och

personlig skyddsutrustning för privat bruk. Dessa direktiv har genomförts i

svensk lagstiftning genom särskilda lagar. Verket berörs också av EG:s direktiv

om maskiner, t.ex. när det gäller gräsklippare och andra maskiner för

hushållsbruk. Vad avser säkerheten hos elektrisk materiel, i huvudsak

konsumentprodukter, bedriver Elsäkerhetsverket en väl fungerande

marknadskontroll.

I Sverige har riksdagen beslutat att marknadskontrollen skall utföras av de

sektorsmyndigheter som har tillsyns- och föreskriftsansvar över speciella

områden. Riksdagen har dessutom utsett SWEDAC (Styrelsen för ackreditering och

teknisk kontroll) till samordnings- och kontaktorgan för den svenska

marknadskontrollen. SWEDAC skall bl.a. främja effektivitet i kontrollinsatserna

på olika områden och vara kontaktpunkt gentemot EU-organ. Som ett viktigt

underlag för detta arbete har SWEDAC bildat ett Marknadskontrollråd. Rådet

består av företrädare för olika myndigheter med marknadskontrollansvar. Till

rådet har också knutits företrädare för näringsliv, konsumenter och

arbetsmarknadens parter.

Regeringen anser att det är önskvärt att omfattningen av de marknadskontroller

som sker på konsumentområdet kan öka i omfattning. I samband med översynen av

produktsäkerhetslagstiftningen avser därför regeringen att se över hur en

förstärkt marknadskontroll kan finansieras.

8.5 Standardisering

Regeringens bedömning: Konsumentintressena bör i större utsträckning beaktas i

det europeiska standardiseringsarbetet och regeringen avser att verka för detta

sker. I samband med översynen av produktsäkerhetslagstiftningen bör också en

översyn göras av Sveriges deltagande i det standardiseringsarbete som berör

konsumentprodukter.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att konsumentintresset ges ett väsentligt

 ökat inflytande i standardiseringen, genom exempelvis nya röstningsregler.

Remissinstanserna: Beträffande förslaget om ökat konsumentinflytande i

standardiseringsprocessen menar Landsorganisationen i Sverige och Pensionärernas

 Riksorganisation att det är viktigt att staten stöder de frivilliga

organisationerna så att dessa utan avgift kan delta i utarbetandet av

standarder. SIS - Standardiseringen i Sverige delar kommitténs uppfattning.

Konsumentverket stöder förslaget. Institutionen för konsumentteknik vid Chalmers

 tekniska högskola stöder förslaget och anför att en utvärderingsprocedur knuten

 till några högskolor eller institut bör etableras. Näringslivets Delegation för

 Marknadsrätt och Svensk Handel avvisar förslaget om nya röstningsregler för att

 öka konsumentinflytandet. Sveriges Konsumenter i Samverkan menar att

deltagandet i standardiseringsarbetet primärt är en statlig uppgift och att

staten därför måste ställa medel till förfogande om man vill att

konsumentorganisationer skall delta. Sveriges Konsumentråd menar att

konsumentorganisationerna måste ges bättre förutsättningar att delta i

konsumentrelaterat standardiseringsarbete och ifrågasätter realismen i förslaget

 om ändrade röstningsregler eftersom arbetet bygger på konsensus.

Skälen för regeringens bedömning: Standardiseringen syftar till förenklingar och

 besparingar och innebär att företag och andra intressenter inom en bransch enar

 sig om gemensamma regler för hur en produkt eller ett system skall vara

utformat. Standarder, som numera ofta utformas som krav på funktion i stället

för konstruktion, kan bidra till lönsammare produktion och handel. Standarder

kan också syfta till ökad säkerhet och bättre skydd för hälsa och miljö.

Många svenska företag tillverkar produkter som är utformade enligt svensk eller

internationell standard. Det finns även standarder som styr företagens

produktionsprocesser, kvalitetssäkringssystem och miljöledningssystem.

Standardisering har spelat en viktig roll för utvecklingen av det moderna

industrisamhället. Ursprungligen tillkom standardiseringen för att tillgodose

näringslivets behov av att åstadkomma rationella lösningar inom konstruktion och

 tillverkning. Standardiseringen har numera stor betydelse för myndigheter och

andra offentliga organ, eftersom standarder allt mer utnyttjas för att

harmonisera tekniska regler mellan olika länder, också i de delar dessa har

betydelse för skydd av liv, hälsa och miljö. Standarder har därför i viss

utsträckning kommit att ersätta och/eller komplettera myndighetsföreskrifter.

En väl fungerande organisation för framtagning av standarder är en viktig del i

ett lands tekniska infrastruktur. Staten har sedan många år bidragit till

standardiseringsverksamheten och Sverige har internationellt legat långt framme

inom standardiseringsområdet. I dag ställer den tekniska utvecklingen och

produkternas korta livslängd krav på att standardiseringsverksamheten arbetar

snabbare än tidigare och att arbetsformerna effektiviseras. Det är framför allt

den snabba utvecklingen inom IT-området som pressar på. Samtidigt har

internationaliseringen lett till att allt mer arbete läggs ned på att utarbeta

globala och europeiska standarder i stället för separata svenska lösningar.

Cirka 95 procent av de svenska standarder som fastställs i dag är helt eller

delvis baserade på internationella standarder.

För att möta de nya kraven har den svenska standardiseringens organisation

förnyats. Den tidigare organisationen med SIS - Standardiseringen i Sverige och

åtta auktoriserade standardiseringsorgan har ersatts av tre från varandra

oberoende organ som vart och ett arbetar mot sina europeiska och internationella

 organisationer. Det ombildade SIS - Swedish Standards Institute är det största

av de tre organen. På det elektrotekniska området bedrivs även fortsättningsvis

arbetet inom SEK - Svenska Elektriska Kommissionen och på tele- och IT-området

av ITS - den svenska Informationstekniska Standardiseringen. Den svenska

organisationen motsvarar den som finns i Europa och internationellt.

I ett nyinrättat organ, SSR - Sveriges Standardiseringsråd, har den svenska

standardiseringens huvudmän, staten och Svenskt Näringsliv, ett inflytande i

övergripande frågor.

Det praktiska arbetet med att utforma standarder sker i tekniska kommittéer och

arbetsgrupper som administreras av standardiseringsorganen. I kommittéerna finns

 företrädare för tillverkare, användare och myndigheter.

Till SSR har knutits SIS konsumentråd. Rådets syfte är att stärka konsumenternas

 deltagande i standardiseringsverksamheten och höja medvetenheten om

konsumentfrågornas betydelse i det tekniska standardiseringsarbetet.

Nästan allt svenskt standardiseringsarbete sker dock i samarbete med utländska

standardiseringsorgan. På global nivå samordnas standardiseringen av bl.a. ISO

(International Organization for Standardization) och IEC (International

Electrotechnical Commission) samt på europeisk nivå av CEN (Comité Européen de

Normalisation), CENELEC (Comité Européen de Normalisation Électrotechnique) och

ETSI (European Telecommunications Standards Institute).

Utmärkande för den internationella och europeiska standardiseringen är att

deltagandet i det tekniska arbetet i huvudsak sker genom de nationella

standardiseringsorganen, för svensk del SIS, SEK och ITS. Beslut om ny standard

tas genom omröstning bland de nationella standardiseringsorganen. Representation

 genom de nationella organen har inneburit goda möjligheter för intressenterna i

 små länder att, om de har kan enas nationellt, påverka det internationella och

europeiska arbetet.

1985 beslutade EU att införa en ny metod för att precisera de säkerhets- och

miljökrav som produkter måste uppfylla enligt de olika produktdirektiven för att

 fritt få säljas på hela EU-marknaden. Före den nya metoden var det krångligt

och tidsödande att anta direktiv. I princip skulle alla tekniska bestämmelser

ingå i direktiven, som därigenom blev mycket detaljerade. I produktdirektiv som

utformas enligt den nya metoden anges i stället väsentliga säkerhetskrav som

ställs på produkten. Det överlåts sedan till de europeiska

standardiseringsorganen att utarbeta europeiskt harmoniserade standarder med

närmare tekniska specifikationer för produkten. Dessa standarder är frivilliga

men om en produkt tillverkas i enlighet med dessa standarder presumeras,

förutses, den uppfylla kraven i direktiven. Ett förfarande finns genom vilket en

 medlemsstat kan ifrågasätta om en standard uppfyller de väsentliga

säkerhetskraven i ett direktiv och Europeiska kommissionen kan efter att ha hört

 medlemsstaterna besluta att en standard inte skall tillämpas inom ramen för

direktivet.

De direktiv som EU beslutar om måste införlivas i den nationella lagstiftningen

och detta sker i Sverige vanligen genom en s.k. ramlag, eventuellt kompletterad

med en förordning och myndighetsföreskrifter. Då ett av syftena med

EG-direktiven är att samma krav skall gälla inom hela EU inskränks de nationella

 myndigheternas möjligheter att själva utfärda föreskrifter med tekniska

specifikationer. Arbetet med de tekniska specifikationerna lyfts upp på EU-nivå

och genom den nya metoden har en stor del av detta regelarbete överförts till de

 privaträttsliga standardiseringsorganen.

Mot bakgrund av att tekniska specifikationer vad gäller säkerheten hos produkter

 i praktiken utfärdas inom ramen för standardiseringen är det viktigt att

konsumentintressena har inflytande i denna process. Myndigheter som

Konsumentverket deltar sedan flera år tillbaka i det europeiska

standardiseringsarbetet. För att samordna konsumentinflytandet inom EES-området

och för att därmed ge större kraft åt de europeiska konsumentorganisationerna i

CEN-standardiseringen deltar Konsumentverket i en organisation för koordinering

av konsumentinflytande i standardiseringen, ANEC (Association de Normalisation

Européenne pour les Consommateurs) vilken finansieras av Europeiska

kommissionen. Som en följd av ANEC:s arbete har konsumenternas insyn i den

europeiska standardiseringen förbättrats. I standardiseringsorganen är dock

konsumentsidan underrepresenterad i förhållande till näringslivet vilket bl.a.

beror på de kostnader som är förbundna med deltagande i standardiseringen.

Regeringen anser att när demokratiskt valda aktörer överlåter den detaljerade

utformningen av regelverk till standardiserings organen måste vissa

grundläggande krav på t.ex. konsumentintressets representation uppfyllas.

Standardiseringverksamhetens anseende och legitimitet kan också påverkas

negativt om konsumentintressena inte beaktas i tillräckligt stor omfattning.

Standardiseringsorganen i Europa borde därför ha intresse av ett ökat

konsumentinflytande.

Regeringen avser att verka för att konsumentintressena i större utsträckning

beaktas i det europeiska standardiseringsarbetet. I samband med översynen av

produktsäkerhetslagstiftningen avser regeringen också att göra en översyn av

Sveriges deltagande i det standardiseringsarbete som berör konsumentprodukter, i

 syfte att finna vägar för att öka konsumentintressenas inflytande.

9 Konsumentforskningen skall stödjas

9.1 Centrum för konsumentvetenskap får ekonomiskt stöd i tre år

Regeringens bedömning: Det nybildade Centrum för konsumentvetenskap kommer att

kunna utvecklas till ett kraftcentrum för svensk konsumentforskning. Regeringen

avser därför att under en inledande period om tre år och med totalt 3,7 miljoner

 kronor stödja Centrum för konsumentvetenskap.

Kommitténs förslag: Konsumentpolitiska kommittén föreslår att ett nationellt

Centrum för konsumentvetenskap inrättas på universitets/ högskolenivå.

Remissinstanserna: Förslaget att inrätta ett nationellt centrum för

konsumentvetenskap tillstyrks av Konsumentverket, Forskningsrådsnämnden,

Institutionen för hushållsvetenskap vid Uppsala universitet, Institutionen för

konsumentteknik vid Chalmers tekniska högskola AB, Göteborgs kommun (som också

föreslår att centrumet etableras i Göteborg med tanke på att det där finns ett

etablerat forskarnätverk) samt Tyresö kommun.

Förslaget avstyrks av Statskontoret, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet, Sveriges Reklamförbund och Näringslivets Delegation för

Marknadsrätt.

Skälen för regeringens bedömning

Konsumentforskningens syfte

Regeringen anser att forskning med ett tydligt konsumentperspektiv är viktig för

 möjligheten att utveckla en aktiv konsumentpolitik och ett gott konsumentskydd.

 Konsumentforskning bedrivs inom flera olika ämnen. Några exempel är

företagsekonomi, sociologi, statsvetenskap, byggnadsteknik, miljövetenskap och

hushållsvetenskap.

Syftet med forskning om konsumenter ur ett konsumentperspektiv är bland annat

att uppmärksamma såväl olika konsumentgruppers svårigheter att agera rationellt

på marknaden som strukturproblem på marknaden som försvårar för hushållen att

dra nytta av den. Forskningen kan vidare användas för att påvisa påfrestningar

för enskilda hushåll orsakade av samhälleliga strukturförändringar och belysa

hur en snabb samhällsutveckling påverkar konsumenternas situation. Forskningen

kan därmed peka på politiska reformbehov och föreslå hur reformer blir så

effektiva som möjligt.

Dagens komplexa samhälle och den snabba utvecklingen inom t.ex. IT-området

innebär ett behov av en aktiv och framtidsinriktad konsumentforskning. En ökning

 av den elektroniska handeln i konsumentledet innebär t.ex. en förändring av

konsumenternas behov av t.ex. rådgivning och tvistlösning. Andra områden där

forskning om konsumenter behövs är hushållens ekonomi och utvecklingen vad

gäller privatpersoners köp av finansiella tjänster, produktsäkerhet på en

internationaliserad marknad, sambandet mellan hushållens konsumtionsmönster och

dess miljöpåverkan m.m.

I regeringens proposition Forskning och förnyelse (prop. 2000/01:3, bet.

2000/01:/UbU6, rskr. 2000/01:98) uppmuntrar regeringen till konsumentrelaterade

forskningsprojekt inom ramen för befintliga forskningsmedel. Genom att Centrum

för konsumentvetenskap inrättats och får ekonomiskt stöd av regeringen (se

vidare nedan) kan konsumentforskarnas arbete med att söka forskningsmedel

underlättas och koordineras.

I den anslutande budgetpropositionen till forskningspropositionen föreslogs hur

939 miljoner kronor i ökade anslag för forskningen skulle fördelas. Prioriterade

 områden är bl.a. biovetenskap, IT-forskning, miljö och hållbar utveckling.

Flera av de prioriterade vetenskapsområdena innefattar konsumentaspekter och de

utökade resurserna kan därför komma även konsumentforskningen till del genom att

 medel kan sökas till sådana projekt hos de olika forskningsfinansierande

myndigheter och stiftelser som finns i Sverige. Finansiering av

konsumentforskning ur olika aspekter är ett ansvar för flera

forskningsfinansiärer. Det är därför viktigt att berörda forskningsfinansiärer

samarbetar när det gäller konsumentforskning.

Centrum för konsumentvetenskap

Ett Centrum för konsumentvetenskap (CFK) har under våren 2001 etablerats i

Göteborg. Etableringen har skett i form av en centrumbildning vid Göteborgs

universitet och Chalmers tekniska högskola AB. Syftet med verksamheten vid CFK

är att initiera och bedriva flerdisciplinär forskning som utgår från

konsumenternas perspektiv. Forskningen vid CFK kommer att inriktas på t.ex.

hushållens ekonomi, varuförsörjning och reklamens påverkan, samt teknik,

funktion, miljö och säkerhet hos produkter. CFK skall ha till uppgift att skapa

möjligheter för forskningssamarbete mellan forskare från olika fakulteter och

institutioner, bidra till utveckling av kunskap och nya infallsvinklar genom att

 skapa ett forum för kontakter nationellt och internationellt mellan forskare

men också mellan forskare och företag, myndigheter och organisationer, driva

forskarnätverket FIK (forskarnätverk för interdisciplinär konsumentforskning, se

 vidare nedan), medverka i forskarutbildning samt anordna kurser, seminarier och

 workshops inom området.

Konsumentpolitiska kommittén föreslog bl.a. att konsumentvetenskap som

samlingsbegrepp för konsumentforskning bör etableras som vetenskaplig disciplin

vid universitet och högskola, att bättre karriärmöjligheter bör inrättas för

konsumentforskare och att ett nationellt Centrum för konsumentvetenskap på

universitets- /högskolenivå bör inrättas. Ett centrum av det slag som CFK utgör

innebär förbättrade karriärmöjligheter för konsumentforskare och att

konsumentforskning som begrepp får en mer framskjuten position i

högskolevärlden.

Regeringen anser att Centrum för konsumentvetenskap kommer att ha goda

möjligheter att bedriva den avsedda verksamheten och på sikt också att kunna

utvecklas till ett verkligt kraftcentrum för svensk konsumentforskning och för

kontakter med universitet och högskolor och motsvarande forskningscentrum i

andra länder. Regeringen avser därför att i ett inledningsskede om tre år,

2001-2003, stödja verksamheten vid CFK ekonomiskt med totalt 3,7 miljoner

kronor, för att verksamheten skall kunna komma igång och för att

initiativtagarna skall få möjlighet att under några år etablera kontakter med

andra alternativt långsiktiga, finansiärer.

Regeringen vill i detta sammanhang framhålla vikten av samarbetet inom Nordiska

Ministerrådet. Det nordiska samarbetet spelar en viktig roll för de nordiska

kontakterna mellan olika forskare och för att underlätta detta nordiska

nätverksbyggande har konsumentsektorn haft en forskningskoordinator anställd på

halvtid. Det finns goda möjligheter att denna och CFK kan ha ömsesidig nytta av

varandra.

Stöd till varaktiga forskarnätverk

Konsumentpolitiska kommittén menade att konsumentforskning till sin natur är

geografiskt och disciplinärt splittrad. Detta innebär att det finns ett stort

behov av att bygga upp nätverk mellan aktiva konsumentforskare. I Göteborg finns

 sedan 1997 ett etablerat nätverk av forskare kallat FIK, forskarnätverk för

interdisciplinär konsumentforskning. FIK har i dag ca 90 medlemmar från olika

ämnesdiscipliner med representanter från främst olika lärosäten i Göteborg, men

också från andra universitet och högskolor runt om i Sverige. Syftet med

nätverket är enligt initiativtagarna att bidra till att tvärvetenskaplig

forskning genereras och att samarbete över ämnesgränserna möjliggörs. Inom ramen

 för FIK ordnas löpande olika slags seminarier. Konsumentverket och

Forskningsrådsnämnden har tidigare stött verksamheten vid FIK. Ansvarig och

koordinator för FIK är också är en av initiativtagarna till CFK.

Inom ramen för de aktiviteter som den nordiska forskningskoordinatorn genomfört

hittills har nätverksbyggande varit en viktig del. Det finns en databas med

kontaktpersoner som drivs av Nordiska Ministerrådets konsumentsektor och

regeringen anser att det finns skäl att, om så är möjligt, överväga att

sammankoppla FIK med det nordiska registret.

9.2 Ett vetenskapligt råd inrättas vid Konsumentverket

Regeringens bedömning: Konsumentverket behöver kunna ta del av den

konsumentforskning som bedrivs på ett mera effektivt sätt. Ett vetenskapligt råd

 bör därför inrättas vid myndigheten från och med 2002.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns ett stort behov av att på ett bra

sätt kunna ta del av forskningsresultat vid universitet och högskolor. En

förutsättning för att potentiella avnämare skall kunna ta del av resultaten är

att det finns goda kanaler för detta. Konsumentverket är som central

konsumentmyndighet en av de centrala avnämarna av resultaten av

konsumentforskningen. För att Konsumentverket skall kunna ta del av

konsumentforskningen på ett mera effektivt sätt bör ett vetenskapligt råd

inrättas vid myndigheten från och med år 2002. Dess uppgift bör i första hand

inriktas på att vara en mötesplats för forskare och praktiker och därigenom

kunna hjälpa myndigheten att ta del av relevanta forskningsresultat. Sådan

information behövs som underlag för verksamheten och för rapporteringen till

regeringen i olika frågor. Formerna för hur detta vetenskapliga råd bör arbeta

kommer att utredas närmare i samverkan med Konsumentverket.

9.3 Konsumentforskningens ställning i Europa bör stärkas

Regeringens bedömning: Begreppet konsumentforskning bör stärkas i Europa.

Kommitténs förslag: Ett europeiskt institut eller centrum för konsumentforskning

 bör upprättas och stödjas av EU.

Remissinstanserna: Kommitténs förslag tillstyrks av Forskningsrådsnämnden.

Förslaget avstyrks av Svenska Fondhandlareföreningen och Sveriges Reklamförbund.

Skälen för regeringens bedömning: Begreppet konsumentforskning är i dag

etablerat i samtliga nordiska länder, men i många andra länder inom Europa är

det ännu så länge sämre beställt med detta. Trots det bedrivs givetvis en mängd

forskning runt om i Europa på olika lärosäten som behandlar konsumenternas

situation utifrån konsumenternas eget perspektiv. Regeringen anser därför att

det finns goda förutsättningar för att begreppet konsumentforskning skall kunna

stärkas inom Europa.

EU stödjer forskning via s.k. ramprogram. I det femte ramprogrammet för

forskning och teknisk utveckling (1998-2002) nämns inte konsumentforskning

explicit. Däremot ges stöd till forskning kring t.ex. livsmedel, kost och hälsa

inom temat "Livskvalitet och förvaltning av levande resurser". I kommissionens

förslag till ett nytt ramprogram (2002- 2006) föreslås ett tema kring forskning

om livsmedelssäkerhet och hälsorisker. Det är regeringens bedömning att dessa

teman i ramprogrammen bidrar till att stärka konsumentforskningen i Europa.

Det nordiska samarbetet har stor betydelse och olika gemensamma nordiska

aktiviteter har redan genomförts för att fästa kommissionens uppmärksamhet på

frågan. Den nya forskningskoordinator som anställts av konsumentsektorn inom

Nordiska Ministerrådet kommer att som en viktig uppgift ha att arbeta för att

konsumentforskningens ställning i Europa stärks.

Däremot anser regeringen att tiden ännu inte är mogen för att man skall kunna

verka för att det skall inrättas ett europeiskt centrum för konsumentforskning.

Inom EU:s institutioner existerar ännu knappast konsumentforskning som begrepp

och ett första steg för att stärka konsumentforskningens ställning är att verka

för att etablera begreppet som sådant. Först när detta är gjort kan man börja

arbeta för att förbättra möjligheterna till finansiering av konsumentforskning,

för nätverksbyggande osv.

10 Konsumenterna skall ges förbättrad information om priser

10.1 Prisinformationslagen ses över

Regeringens bedömning: Prisinformationslagen (1991:601) bör bli föremål för en

bred översyn, i vilken bl.a. frågan om lagens tillämpningsområde bör utredas

närmare. Regeringen beslutar därför denna dag att en utredning med detta uppdrag

 tillsätts.

Kommitténs förslag: Prisinformationslagen görs tillämplig på samtliga

finansiella tjänster och Konsumentverket ges rätt att meddela närmare

föreskrifter om hur och var prisinformation skall lämnas.

Remissinstanserna: Beträffande kommitténs förslag att göra prisinformationslagen

 tillämplig på samtliga finansiella tjänster avstyrker Hovrätten över Skåne och

Blekinge förslaget. Marknadsdomstolen påpekar vissa brister i förslaget och

menar att det bör övervägas ytterligare. Kommerskollegium har inget att erinra

mot förslaget. Konsumentverket anser att den utvidgning av lagen som kommittén

föreslår kan vara ett viktigt instrument för att successivt förbättra företagens

 information till konsumenterna. Allmänna reklamationsnämnden instämmer i

kommitténs förslag. Juridiska fakultetsnämnden Stockholms universitet

tillstyrker förslaget, men påpekar att det bör följas av preciserade regler.

Konkurrensverket påpekar bl.a. att man saknar en analys av konsekvenserna för

konkurrensen. Tyresö kommun tillstyrker förslaget. Finansbolagens förening

tillstyrker förslaget, men menar att bestämmelsen inte skall gå utöver gällande

eller kommande EG-regler. Fondbolagens Förening menar att gällande regler

tillgodoser prisinformationslagens uppgiftskrav. Landsorganisationen i Sverige

tillstyrker förslaget. Svenska Bankföreningen avstyrker förslaget. Svenska

Fondhandlareföreningen avstyrker principiellt förslaget, men anmärker att frågan

 ligger på gränsen av eller utanför deras ansvarsområde. Sveriges Aktiesparares

Riksförbund och Sveriges Konsumentråd tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: Prisinformationslagen (1991:601) var föremål

för en översyn i samband med genomförandet av Europaparlamentets och Rådets

direktiv (98/6/EG) av den 16 februari 1998 om konsumentskydd i samband med

prismärkning av varor som erbjuds konsumenter. Förslag till ändringar i lagen

redovisades i promemorian Ändringar i prisinformationslagen (1991:601), Ds

1999:40. Promemorian remissbehandlades och regeringen överlämnade därefter i

januari 2000 propositionen Obeställd reklam m.m. (prop. 1999/2000:40) till

riksdagen. Lagändringarna trädde i kraft den 1 maj 2000.

I samband med lagstiftningsarbetet uppkom frågor som regeringen ansåg borde bli

föremål för vidare översyn. I promemorian föreslogs bl.a. att lagens

tillämpningsområde skulle breddas till att omfatta produkter och inte vara

begränsad till varor och tjänster. Förslaget föranleddes inte av EG-direktivet.

Regeringen konstaterade i propositionen att en sådan utvidgning skulle kräva

ytterligare ändringar i lagen och att konsekvenserna av sådana ändringar är

svåra att överblicka. Regeringen föreslog därför att ändringarna skulle anstå

till ett senare tillfälle.

I den lagrådsremiss som föregick propositionen föreslog regeringen att

jämförpris skulle anges för sådana produkter som det finns särskilda

beräkningsgrunder för, dvs. en utvidgning i förhållande till gällande

bestämmelse som endast omfattar varor. Regeringen konstaterade dock i

propositionen att i vilka fall praktiska och adekvata beräkningsgrunder kan

användas för att bestämma jämförpris för tjänster behöver undersökas närmare.

Detsamma gäller enligt regeringen för sådana viktiga nyttigheter för konsumenter

 som t.ex. elektrisk kraft. Regeringen anförde att man avser att låta utreda

frågan.

Kommittén har föreslagit att prisinformationslagen görs tillämplig på samtliga

finansiella tjänster, dvs. alla nyttigheter som tillhandahålls konsumenter av

finansiella institut och att Konsumentverket ges en generell rätt att meddela

närmare föreskrifter om hur och var prisinformation skall lämnas.

Tidigare har Utredningen om konsumenträttigheter i IT-samhället föreslagit att

prisinformationslagen skall anpassas till de särskilda förhållandena vid handel

på Internet (se betänkandet Konsumenterna och IT - en utredning om datorer,

handel och marknadsföring, SOU 1999:106).

Som framgått ovan har frågan om en breddning av prisinformationslagens

tillämpningsområde relativt nyligen aktualiserats från flera håll. Av de

redovisade förslagen framgår att det finns ett behov av en djupare analys. Mot

denna bakgrund beslutar regeringen denna dag att bemyndiga konsumentministern

att tillkalla en särskild utredare för att göra en översyn av

prisinformationslagen.

10.2 Prisjämförelser för ökad konkurrens och lägre konsumentpriser

Regeringens bedömning: Prisjämförelser är ett värdefullt verktyg för att stärka

konkurrensen och ge konsumenterna lägre priser. Regeringen överväger därför att

ge berörda myndigheter i uppdrag att arbeta vidare med olika typer av

prisjämförelser för specifika varugrupper. Regeringen avser vidare att ge

Konsumentverket i uppdrag att bilda en idégrupp tillsammans med andra aktörer

som arbetar med frågor rörande principer för prisjämförelser och prisinformation

 för att komma med förslag på hur det fortsatta arbetet skall bedrivas.

Regeringen avser slutligen att arbeta för att Europeiska kommissionen fortsätter

 att publicera sina prisjämförelser och att metoderna för dessa undersökningar

förfinas.

Skälen för regeringens bedömning

Konsumentverkets matkostnadsundersökningar

Konsumentverket genomför i samarbete med de lokala konsumentvägledarna sedan

1993 regelbundna mätningar av vad näringsberäknade matkorgar kostar för några

olika familjetyper. Matkorgen omfattar omkring 280 varor (varav några

ekologiska) som prismäts i butiker runt om i landet. Urval av orter, antalet

butiker och varor har varierat över tiden. Syftet med undersökningarna är att

göra hushållen mer prismedvetna genom att visa vilka skillnader som kan

föreligga beroende på i vilken butik på orten man väljer att göra sina inköp. Om

 konsumenterna blir mer prismedvetna, ökar också konkurrensen mellan butikerna,

vilket kan leda till sänkta priser. Det har också visat sig att mätningarna har

en viss prispressande effekt när de upprepas flera gånger på samma ort.

Matkostnadsundersökningarna som gjordes under år 2000 visar att månadskostnaden

för dagligvaror kan skilja upp emot 1 000 kronor för en barnfamilj på fyra

personer beroende på i vilken butik man handlar sin mat. Prisskillnaden mellan

den dyraste och den billigaste butiken varierar och avspeglar bl.a. hur

differentierade butikssammansättningen är på orten.

År 2000 gjorde Konsumentverket även en undersökning av pris och utbud på

ekologiska varor. Undersökningen visar att det i dag finns god möjlighet att

handla stora delar av livsmedlen ekologiskt, men att utbudet varierar mellan

livsmedelsgrupper och butikskedjor. Det föreligger också stora prisskillnader

mellan den ekologiskt producerade maten och motsvarande livsmedel som inte

marknadsförs som ekologiska. För en familj som endast vill köpa ekologiska

basvaror innebär det en ökning av matkostnaderna med 4-5 procent.

Övriga myndigheters arbete med prisjämförelser

Under 2000 har Konkurrensverket, NUTEK och Kommerskollegium genomfört en

undersökning som syftade till att kartlägga varför det finns prisskillnader

mellan Sverige och de övriga medlemsstaterna i EU (Sverige - en del av EU:s inre

 marknad, varför kvarstår prisskillnader? KKV:s rapportserie, 2000:3). Av

undersökningen framgår att den totala prisnivån i Sverige är 21 procent högre än

 den genomsnittliga nivån i EU. Bilden av prisnivån för de olika varu- och

tjänsteområden som ingår i den privata konsumtionen är dock splittrad. I

rapporten görs en närmare analys av fyra produktområden med särskilt hög relativ

 prisnivå.

Konkurrensverket har även gjort en egen undersökning angående prisnivån i

Sverige jämfört med OECD (Varför är de svenska priserna så höga? KKV:s

rapportserie, 2000:2). I rapporten konstateras att Sveriges prisnivå har legat

ca 30 procent över prisnivån i OECD under 1990-talet. Drygt hälften av denna

skillnad kan, enligt verket, förklaras av faktorer såsom skillnader i BNP per

capita, skatter, kostnader för arbetskraft och förändringar i växelkursen.

Resten av skillnaden bedöms till största delen bero på bristande konkurrens på

den svenska marknaden, vilket leder till högre priser.

Konkurrensverket fick vidare i mars 2000 i uppdrag att utföra regionala

prisnivåundersökningar av dagligvaror, bensin och byggmaterial. Undersökningarna

 syftar till att klarlägga konkurrensförhållandena i Sverige genom att med

statistisk säkerhet kunna kvantifiera och säkerställa eventuella regionala

prisskillnader samt analysera de viktigaste förklaringsfaktorerna bakom dessa.

Prismätningarna baseras på EAN-koder från ett urval av landets butiker enligt en

 metod utvecklad av Statistiska centralbyrån. Uppdraget redovisas slutligt under

 hösten 2001.

Övriga initiativ

Regeringen har tidigare lämnat uppdrag till olika aktörer att undersöka hur

prisnivåerna på olika varor i Sverige ligger i förhållande till övriga EU-länder

 samt hur avsaknaden av parallellimport från länder utanför EU kommer att

påverka prisbildningen i Sverige. Dessa uppdrag har slutförts och redovisats

till regeringen och kommer att ingå i den uppföljning som planeras inom

Regeringskansliet. Regeringen har vidare nyligen påbörjat ett projekt som syftar

 till att undersöka om Öresundsbron har några effekter på konsumentpriserna i

Skåne. Projektet löper över tre år och avrapporteras en gång i halvåret. Ett

första resultat presenterades i mars 2001 och visar att förbindelsen inte haft

någon priseffekt samt att konsumentpriserna i Skåne utvecklats på samma sätt som

 i övriga Sverige.

En internationell prisstudie av varumärkesskyddade varor, som gemensamt

finansierats gemensamt av den svenska och den brittiska regeringen,

presenterades i april 2001. Studien, som omfattade omkring 130 produkter i

Sverige, Storbritannien, Frankrike, Tyskland och USA, visade att inget land

alltid är dyrast eller alltid billigast. Sverige och Storbritannien framstår

dock som högprisländer i jämförelse med de övriga och det framgår tydligt av

studien att svenska konsumenter kan tjäna mycket pengar på att handla vissa

produkter över gränserna.

Europeiska kommissionen genomför sedan flera år tillbaka prisjämförelser mellan

EU-länderna. Prisnivån i Sverige har sjunkit sedan inträdet i EU, men ligger

ännu på en oacceptabelt hög nivå. Kommissionens jämförelser är ett bra verktyg

för att se var det fortfarande finns hinder på den inre marknaden. Sverige måste

 därefter som medlemsland själv gå vidare med den information som kan hämtas

från jämförelserna och undersöka vissa områden närmare. Kommissionens arbete med

 prisjämförelser är viktigt och regeringen kommer därför att arbeta för att

kommissionen fortsätter att publicera sådana jämförelser och att metoderna

förfinas.

Post- och telestyrelsen (PTS) har enligt sin instruktion i uppdrag att årligen

redovisa utvecklingen på telemarknaden med avseende bl.a. på prisutvecklingen

för olika abonnentkategorier och för olika regioner i landet. PTS

tillhandahåller, i samarbete med företaget CintIndex, också en teleräknare, som

är en interaktiv prisjämförelse där konsumenten kan ange hur han eller hon

använder telefon och Internet för att på så sätt få reda på vilka prisskillnader

 som finns mellan olika operatörer.

Olika intresseorganisationer genomför också olika typer av prisjämförelser,

t.ex. Pensionärernas Riksorganisation och Motormännen.

Uppdrag att göra fortsatta prisjämförelser

Regeringen anser att prisjämförelser av olika slag är ett effektivt redskap

genom att de sätter fokus på prisskillnader och att de därmed får förmodas öka

konkurrenstrycket genom att de ger en större möjlighet för konsumenterna att

välja ett billigare alternativ framför ett dyrare. Ett sådant ökat

konkurrenstryck kan innebära att priserna pressas nedåt. Regeringen överväger

därför att ge uppdrag till olika berörda myndigheter att undersöka prisnivåerna

på de produktgrupper där det kan finnas anledning att tro att det finns utrymme

för prissänkningar. Områdena kommer att väljas ut på grundval av tidigare gjorda

 prisjämförelser eller signaler från t.ex. konsumenter, organisationer eller

media.

Det finns ett behov av att vidare analysera de resultat som framkommer i

Konkurrensverkets studie om regionala prisjämförelser. Regeringen överväger

därför att ge Konsumentverket och Konkurrensverket ett sådant uppdrag. I

uppdraget bör ingå att göra analyser om butiksstrukturer, dvs. om konsumenten

kan tjäna på att handla i butik med ständigt lågt pris eller på stormarknader.

Dessutom bör ingå att göra analyser utifrån butikens sortiment och geografiska

läge och om och i så fall hur mycket en konsument kan tjäna på att alltid handla

 kampanjvaror.

Regeringen avser slutligen att ge Konsumentverket i uppdrag att bilda en

idégrupp tillsammans med andra aktörer, såsom intresseorganisationer och

näringslivsrepresentanter. Gruppen bör ha till uppgift både att komma med idéer

som kan föra regeringens arbete framåt och att ta egna initiativ.

11 Konsumenterna skall ges bättre förutsättningar att agera på nyligen

konkurrensutsatta marknader

11.1 Nya förutsättningar för konsumenterna

Regeringens bedömning: Den pågående liberaliseringen av tjänster i allmänhetens

intresse bör fortsätta eftersom den leder till lägre priser och större

valfrihet. Det är samtidigt viktigt att konsumentpolitiken utvecklas i samma

takt och att tillgång för alla säkras.

Skälen för regeringens bedömning: Under senare år har fler och fler tjänster som

 tidigare tillhandahållits i offentlig regi utsatts för konkurrens.

Verksamheterna har mer och mer kommit att utföras antingen av privata företag

eller av statliga eller kommunala bolag på kommersiell basis. Tendensen har

varit densamma över hela Europa. Syftet har varit att rationalisera och

effektivisera verksamheten, att bättre ta tillvara resurser och sänka kostnader

och priser. Förändringen har normalt inte inneburit att staten eller kommunerna

har släppt kontrollen över tjänster som har ett allmänt intresse, men att

kontrollen sker i nya former. Utvecklingen har lett till stora förändringar och

också påverkat medborgarnas roll som konsumenter. Förändringsprocessen har i

många fall varit positiv, men den har även skapat problem. I vissa fall har

stora kunder kunnat förhandla sig till gynnsamma priser, medan priserna eller

villkoren har försämrats för enskilda konsumenter och småföretag.

En fråga är också om privata företag kan avkrävas samma sociala ansvar som

normalt har förväntats av offentliga organ och myndigheter. Förändringarna av

verksamheten och närmandet mellan offentlig och privat tjänsteproduktion kom

betyda att nya regler måste tillskapas för att skydda konsumenternas intressen

och att tidigare offentligrättsliga eller privaträttsliga regler måste anpassas

till den nya situationen.

Den avreglering som förekommit i Sverige har i många fall sin grund i

EG-direktiv, medan Sverige i andra fall har gått steget före övriga EU-länder.

Inom EU diskuteras för närvarande huruvida gemensamma regler för olika typer av

offentliga eller allmänna tjänster bör tillskapas. Många tjänster av detta slag

tillhandahålls över nationsgränserna, t.ex. teletjänster och leverans av energi.

 Det är då viktigt att samma eller likartade regler gäller inom hela unionen.

Ett område av särskilt intresse är tidigare monopol, bl.a. elmarknaden,

järnvägstrafik, post- och telemarknaden, som nu har öppnats för konkurrens från

privata företag. Dessa tjänster har redan tidigare tillhandahållits i

marknadsliknande former. Det innebär normalt att de omfattas av de olika regler

till skydd för konsumenter som har utvecklats de senaste årtiondena. Man kan

också tala om att individuella avtal redan tidigare ingåtts med konsumenterna

och att branschöverenskommelser har utvecklats, i många fall framförhandlade i

samråd med Konsumentverket/KO. Det råder normalt ingen tveksamhet om att den som

 tillhandahåller dessa tjänster är att anse som näringsidkare.

Ett annat område är sådana tjänster som tidigare tillhandahållits av kommuner

eller andra offentliga organ och som numera kan utföras av privata företag och

ha kommersiella inslag. Som exempel kan nämnas barnomsorg, färdtjänst, hemtjänst

 och äldreomsorg, hälso- och sjukvård samt skola. I och med att verksamheten har

 kommit att konkurrensutsättas och utföras i mer marknadsliknande former har

även konsumentens intressen och behov kommit att uppmärksammas.

Ett tredje område utgörs av sådan verksamhet som renhållning och sotning som

sedan länge har utförts åt kommuner av privata företag på entreprenad.

Sotningsverksamheten är just nu föremål för en översyn genom Utredningen om en

översyn av räddningstjänstlagen (Fö 1999:03, Dir. 1999:94).

Av särskilt intresse från konsumentskyddssynpunkt är de s.k.

nödvändighetstjänsterna (även kallade allmännyttiga tjänster). Även om begreppet

 är oklart och definitionen varierar över tiden brukar hit räknas sådana

tjänster som är nödvändiga för att konsumenterna skall kunna klara sig och leva

ett drägligt liv. Dit hör leverans av el, vatten och gas samt hälso- och

sjukvårdstjänster. Till området kan även, som kommittén anser, räknas allmänna

transporter, telekommunikation, försäkringar och grundläggande banktjänster samt

 numer möjligen tillgång till Internet. För nödvändighetstjänsterna är

utmärkande att de skall vara tillgängliga för alla och att individer eller

grupper inte får diskrimineras.

Tjänster i allmänhetens intresse - en aktuell fråga även inom EU

År 1996 publicerade Europeiska kommissionen ett meddelande om tjänster i

allmänhetens intresse, som bl.a. utpekar telekommunikationer, post, transporter

och elektricitet som tjänster i allmänhetens intresse. I september 2000 kom ett

nytt meddelande från kommissionen om tjänster i allmänhetens intresse.

Kommissionen menar bl.a. att nationella myndigheter under särskilda

omständigheter kan ge särskilda operatörer exklusiva rättigheter.

En allmän debatt hölls om frågan på inre marknads-, konsument- och turismrådet

den 28 september 2000. På rådsmötet den 30 november antogs en deklaration

(uttalande) om tjänster i allmänhetens intresse. Uttalandet handlar om

förhållandet mellan fördragets bestämmelse om tjänster i allmänhetens intresse

(artikel 16) och de regler som behandlar konkurrens-, statsstöds- och

inremarknadsfrågor.

Europeiska rådet i Nice antog slutsatser som noterar kommissionens meddelande

och godkänner rådets uttalande och som i övrigt innebär att rådet och

kommissionen uppmanas att fortsätta sitt arbete i enlighet med dessa riktlinjer

och bestämmelserna i artikel 16 i fördraget. Kommissionens avsikt att i nära

samarbete med medlemsstaterna överväga metoder som säkerställer större

förutsägbarhet och ökad rättssäkerhet vid tillämpningen av konkurrensrätten i

samband med tjänster i allmänhetens intresse noteras. Rådet och kommissionen

skall avlägga rapport vid Europeiska rådets möte i december 2001.

11.2 Medborgare och konsument

Regeringens bedömning: Både ett konsument- och ett medborgarperspektiv bör

anläggas när man studerar de marknader som nyligen öppnats för konkurrens.

Frågan bör diskuteras i det råd för konsumentfrågor som bör inrättas i

Regeringskansliet.

Skälen för regeringens bedömning: Flera olika regelverk är tillämpliga på de

ovan nämnda tjänsteområdena. Det är i sammanhanget viktigt att skilja på

offentligrättslig reglering, marknadsrättslig reglering och civilrättslig

reglering.

De områden som beskrivs ovan är genom olika regelverk föremål för

offentligrättslig reglering. Härmed avses rättsförhållandet mellan det allmänna

(stat och kommun) och enskilda (juridiska och fysiska personer). Den offentliga

rätten innefattar även rättsförhållandet mellan olika offentliga organ.

Även den marknadsrättsliga konsumentskyddande regleringen är till stor del

tillämplig på de nya marknaderna. Lagstiftningen syftar till att skydda

konsumenterna som kollektiv. Bland den marknadsrättsliga lagstiftningen kan

nämnas marknadsföringslagen (1995:450), lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i

konsumentförhållanden och prisinformationslagen (1991:601). En förutsättning för

 att marknadsföringslagen skall vara tillämplig är att den som marknadsför en

produkt kan betraktas som näringsidkare, men lagstiftningen har i praxis getts

en tämligen bred räckvidd. Marknadsdomstolen har exempelvis uttalat att en

kommun som annonserade om gymnasieutbildning i en dagstidning är näringsidkare i

 lagens mening (MD 1994:1).

När det gäller konsumenternas individuella rättigheter och skyldigheter p.g.a.

avtal med näringsidkare, dvs. den civilrättsliga regleringen, bör särskilt

nämnas konsumenttjänstlagen (1985:716). Lagen har emellertid ett relativt snävt

tillämpningsområde och är knappast tillämplig på de här aktuella områdena, annat

 än analogivis.

Det finns ingen klar gräns mellan de offentligrättsligt reglerade områdena och

de rättigheter och skyldigheter som grundas på civilrättslig lagstiftning. Ett

visst klargörande innebär rättsfallet NJA 1998 s. 656 (I). I målet yrkade

vårdnadshavaren till två barn som varit placerade i den kommunala barnomsorgen

att kommunen skulle återbetala de erlagda barnomsorgsavgifterna eftersom det

fanns mögel i lokalerna. Högsta domstolen konstaterade att frågan om rätt för

kommunmedlemmar att tilldelas barnomsorgsplats för sina barn och frågan om taxan

 för kommunens barnomsorg faller inom området för offentlig förvaltning med

karaktär av myndighetsutövning och kan därför inte bli föremål för avtal. Högsta

 domstolen anförde dock vidare att när en barnomsorgsplats väl tas i anspråk

uppkommer ett ömsesidigt förpliktande avtalsförhållande mellan parterna. Av

Högsta domstolens resonemang följer således att den kommunala barnomsorgen

rymmer moment av såväl offentligrättsligt reglerade förhållanden som ömsesidigt

förpliktande avtal. Resonemanget torde kunna göras gällande på fler områden än

den kommunala barnomsorgen och får då till följd att civilrättsliga regler får

betydelse på flera av de aktuella tjänsteområdena. Vilka principiella slutsatser

 som kan dras utifrån rättsfallet är föremål för diskussion.

Att civilrättsliga regler alltså får ökad betydelse får dock inte leda till att

medborgarperspektivet i den politiska diskussionen går förlorat. Det vore enligt

 regeringens mening olyckligt med en utveckling som ensidigt betonar

konsumentrollen på bekostnad av rollen som medborgare. En vanlig kritik som

riktas mot begreppet kund eller konsument är att det inte pekar på det medansvar

 och den delaktighet i tjänsternas utformning som den som tar emot offentliga

tjänster har. Den idealtypiske kunden visar sitt missnöje genom att byta

producent, medan den idealtypiske brukaren bl.a. påverkar beslutsfattarna att

förbättra den befintliga verksamheten (se t.ex. "Demokrati och

brukarutvärdering" av Magnus[REDACTED_EFTERNAMN] och Evert Vedung, Studentlitteratur 2001).

Även vad gäller tjänster där den offentliga finansieringen numera är begränsad

kan ett allmänintresse finnas. Inom ramen för de rena nödvändighetstjänsterna

finns ett allmänintresse att diskutera tjänsternas utformning för att tillgodose

 allas rätt till en viss grundläggande standard. Nivån på denna standard är

självfallet en politisk fråga där alla medborgare har rätt att lämna synpunkter.

Enligt regeringens mening är det mot denna bakgrund angeläget att anlägga både

ett konsument- och medborgarperspektiv när man studerar de marknader som nyligen

 öppnats för konkurrens. Frågan bör diskuteras i det råd för konsumentfrågor som

 bör inrättas i Regeringskansliet (se avsnitt 4.2).

11.3 RRV:s projekt och tillsynsmyndigheternas arbete

Regeringens bedömning: Informationen till konsumenterna om marknader som nyligen

 utsatts för konkurrens bör förbättras. Tillsynsmyndigheternas insatser bör

skärpas.

Skälen för regeringens bedömning: Riksrevisionsverket (RRV) har under våren 2000

 genomfört en enkätstudie av konsumenternas agerande och attityder på de

omreglerade el- och telemarknaderna. Resultatet av undersökningen har

publicerats i rapporten Kunden är lös! - konsumenternas agerande på de

omreglerade el- och telemaknaderna (RRV 2000:20).

Av undersökningen drar RRV slutsatsen att situationen på el- respektive

telemarknaderna är likartad. En stor del av konsumenterna känner till

omregleringen men betydligt färre har sökt information aktivt. Vidare är det en

ganska liten del som tycker att det varit lätt att jämföra erbjudanden från

bolagen, medan drygt en tredjedel inte ens försökt att jämföra. Slutligen är det

 en minoritet som faktiskt bytt leverantör. Detta kan jämföras med att runt 65

procent av dem som känner till omregleringen uppger att de i alla fall försökt

att jämföra de olika bolagens erbjudanden.

Det finns enligt RRV en tydlig tendens till polarisering mellan aktiva och

passiva konsumenter, t.ex. i fråga om hur konsumenterna sökt information, om de

jämfört olika erbjudanden, om de bytt leverantör och om de framfört eventuella

klagomål. RRV redovisar en bild av en liten grupp mycket aktiva konsumenter som

sökt information aktivt, som har tyckt att det är relativt lätt att jämföra

erbjudanden från olika bolag och som varit tidigt ute med att byta leverantör.

Majoriteten av konsumenterna tar dock del av informationen passivt, avvaktar med

 att byta leverantör och bryr sig ofta inte ens om att jämföra bolagens

erbjudanden. Enligt RRV:s analys är låginkomsttagare på såväl el- som

telemarknaderna mindre aktiva i sitt informationssökande och har i mindre grad

försökt jämföra olika bolags erbjudanden. Vidare har kvinnor i mindre

utsträckning än män försökt att jämföra och en mindre andel kvinnor än män

tycker att det har varit lätt. Låginkomsttagare har i mindre utsträckning bytt

leverantör. Skillnaderna är dock enligt RRV inte helt entydiga.

Enligt RRV är det tydligt att rent ekonomiska motiv i huvudsak varit avgörande

för dem som bytt leverantör. Det är däremot sällan som ett rent missnöje med den

 nuvarande leverantören tvingat fram ett byte. De som inte har bytt har styrts

av andra och mindre entydiga motiv. Studien visar också enligt RRV att det finns

 hinder för konsumenterna att agera såsom att mycket information finns

tillgänglig endast via Internet samt att många konsumenter har tyckt att det har

 varit svårt att jämföra och att skatta hur mycket de skulle tjäna på att byta

leverantör.

RRV har efter rapporten gått vidare med två separata studier av de berörda

tillsynsmyndigheterna på de omreglerade el- och telemarknaderna. Vad gäller

elmarknaden presenterade RRV i april 2001 rapporten Att skapa aktiva konsumenter

 - Energimyndighetens och Konsumentverkets stöd till konsumenterna på

elmarknaden (RRV 2001:10). RRV drar i rapporten bl.a. slutsatserna att

myndigheterna har prioriterat åtgärder för att stödja konsumenternas agerande på

 den omreglerade elmarknaden lågt och att de generella mål som statsmakterna

uttalat inte har omsatts i specifika uppdrag till myndigheterna. Vidare anför

RRV att myndigheterna inte har utvecklat långsiktiga strategier för stöd till

konsumenterna på elmarknaden, utan att de snarare har reagerat i efterhand på

problem som kommit till deras kännedom. RRV lämnar också ett antal förslag till

regeringen och till myndigheterna. RRV bedömer därvid att om regeringen vill att

 myndigheterna skall ge högre prioritet åt stöd till konsumenterna på

elmarknaden måste de övergripande målen omsättas i specifika uppdrag till

myndigheterna. Regeringen bör vidare enligt RRV tillsätta

"omregleringskommittéer" med representanter för de berörda myndigheterna inför

kommande avregleringar. Dessa kommittéer bör ha till uppgift att identifiera

eventuella problem, föreslå åtgärder och klarlägga uppgiftsfördelningen mellan

myndigheterna. RRV föreslår vidare att Konsumentverket bör följa upp vilka

effekter och problem som uppstått för konsumenterna efter omregleringen av

elmarknaden och att verket bör göra sammanställningar över vilka prioriteringar

myndigheten gjort mellan åtgärder inom olika verksamhetsområden och grunden för

dessa prioriteringar. Dessa sammanställningar bör delges regeringen.

Konsumentverket bör vidare enligt RRV fortsätta sina ansträngningar för att få

fram gemensamma branschstandarder för utformningen av elräkningar och för ett

jämförpris för el.

RRV:s rapport innehåller många värdefulla synpunkter. Regeringen drar också

slutsatsen att informationen till konsumenterna angående de marknader som

nyligen utsatts och kommer att utsättas för konkurrens måste förbättras och att

tillsynsmyndigheternas insatser bör skärpas. Vad beträffar specifika uppdrag

till myndigheterna har regeringen för avsikt att ge Konsumentverket i uppgift

att genomföra systematiska studier av de nyligen konkurrensutsatta marknaderna

från ett konsumentperspektiv (se avsnitt 11.6). Vidare menar regeringen att det

är värdefullt att Konsumentverket arbetar med branschöverenskommelser på olika

områden och uppmuntrar därför sådana initiativ från verkets sida, inte minst vad

 gäller elmarknaden (jämför avsnitt 11.4). Vad slutligen gäller jämförpris på

elmarknaden är det ett problem att prisinformationslagen (1991:601) inte är

tillämplig på el. Regeringen har dock för avsikt att låta genomföra en översyn

av prisinformationslagen, särskilt med avseende på lagens tillämpningsområde och

 frågan om jämförpriser (se avsnitt 10.1). Därtill bör nämnas den byrå för

information och vägledning till konsumenterna på elmarknaden som diskuteras för

närvarande (se avsnitt 11.5)

11.4 Branschöverenskommelser på viktiga tjänsteområden

Regeringens bedömning: De branschöverenskommelser som Konsumentverket utarbetar

tillsammans med branschorganisationer är ett viktigt medel för att tydliggöra

konsumenternas rättigheter och skyldigheter.

Skälen för regeringens bedömning: När det gäller tjänster och verksamheter som

traditionellt har funnits på marknaden har leverantören och kunden/konsumenten

ofta ingått ett individuellt avtal där rättigheter och skyldigheter bestämts.

För att förbättra konsumenternas ställning och för att förtydliga vad som gäller

 har flera olika branschöverenskommelser tillkommit efter förhandlingar mellan

Konsumentverket/KO och olika branschorganisationer. KO har därtill

tillsynsuppgifter enligt lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i

konsumentförhållanden.

När det gäller allmännyttiga tjänster och särskilt tjänster som har utförts av

offentliga organ har det dock många gånger framstått som främmande att diskutera

 i privaträttsliga termer. Av den tidigare genomgången framgår att merparten av

de olika tjänsterna inom dessa områden regleras i speciallagstiftning. Det är

därför ofta svårt för den enskilde konsumenten/medborgaren att få klarhet i vad

som gäller i ett visst fall och hur man skall gå tillväga om man vill klaga.

I sammanhanget bör nämnas ett närliggande och aktuellt exempel på vårdområdet.

Konsumentverket har träffat en överenskommelse med Sveriges

Privattandläkarförening om avtalsvillkor m.m. för tandvård inom

privattandvården. Överenskommelsen trädde i kraft den 1 januari 1999 och

innehåller bestämmelser om marknadsföring, kallelse och samråd, information om

priser och behandlingsalternativ, slutande av avtal och avbeställning,

betalning, garantier, reklamationer och fel samt klagomål och tvisthantering.

Sveriges Privattandläkarförening har åtagit sig att informera sina medlemmar om

innehållet i överenskommelsen och att verka för att reglerna efterlevs.

Överenskommelsen är enligt uppgift den första i sitt slag på vårdområdet. Det

bör noteras att den beskrivna konstruktionen inte direkt grundar rättigheter och

 skyldigheter för den enskilde konsumenten, med mindre överenskommelsen görs

till avtalsinnehåll i varje enskilt fall.

Regeringen vill mot denna bakgrund uppmuntra det arbete som Konsumentverket

utför vad gäller utarbetande av branschöverenskommelser och liknande i samråd

med företagen i syfte att tydliggöra konsumenternas rättigheter och

skyldigheter. Detta arbete framstår som viktigt inte minst på de ovan beskrivna

nyligen konkurrensutsatta marknaderna.

11.5 Förbättrad tillgång till information och vägledning på elområdet

Regeringens bedömning: Inrättandet av ett branschfinansierat organ för

information och vägledning på elområdet, med Konsumenternas Försäkringsbyrå och

Konsumenternas Bankbyrå som förebilder, skulle utgöra ett värdefullt komplement

till den lokala konsumentvägledningen.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns mycket som talar för en utveckling

av branschfinansierade organ för hantering av klagomål eller för information och

 vägledning för konsumenter. Exempel på befintliga sådana organ är

Konsumenternas Bankbyrå och Konsumenternas Försäkringsbyrå.

Fördelen med sådana organ är att branscherna, som finansierar verksamheten, får

ta ett eget ansvar för att skapa förtroende mellan sina marknadsaktörer och

konsumenterna. Man bygger också in en kunskaps- och erfarenhetsåterföring, som

gynnar en seriös utveckling av varor och tjänster. Branscherna tar ett bredare

samhällsansvar och kan reagera snabbt på förändringar avseende konsumenternas

behov av information m.m. Myndigheter som ansvarar för intressebevakning m.m.

inom olika marknadsområden får genom tillskapande av gemensamma organ en annan

kontaktyta när de utövar sina uppgifter. På sikt kan den arbetsvolym som annars

faller på myndigheter och rättsväsende reduceras.

Det finns möjligen en risk att konsumenterna kan uppfatta branschorganen mer som

 motparter än som organ som respekterar och värnar om konsumenternas

rättigheter. Det är därför nödvändigt att organen besitter en uttalad integritet

 och självständighet. Vad gäller Konsumenternas Bankbyrå och Konsumenternas

Försäkringsbyrå garanteras dessa egenskaper genom att de drivs i form av

stiftelser. Respektive styrelse består av företrädare för Konsumentverket,

Finansinspektionen och näringslivet. Myndigheternas representanter är i

majoritet i respektive styrelse och innehar i båda fallen ordförandeposten.

Konsumentpolitiska kommittén har föreslagit att sådan rådgivningsverksamhet

införs också på elområdet. Branschorganisationen Svensk Energi, Konsumentverket

och Statens energimyndighet har under våren 2001 fört förhandlingar i avsikt att

 inrätta en rådgivningsbyrå med Konsumenternas Bankbyrå och Konsumenternas

Försäkringsbyrå som förebilder. Avsikten är således att byrån skall finansieras

av branschen, medan staten genom de båda myndigheterna skall ha ett avgörande

inflytande på verksamheten genom innehav av en majoritet av platserna i en

kommande styrelse. Verksamheten, som kommer att bestå i såväl telefonrådgivning

som information via Internet, skulle, under förutsättning att parterna kommer

överens, kunna påbörjas under hösten 2001.

11.6 Konsekvenser för konsumenterna bör studeras

Regeringens bedömning: Konsumentverket bör få i uppdrag att i samarbete med

Konkurrensverket och de olika sektorsmyndigheterna från ett konsumentperspektiv

genomföra systematiska studier av marknader som nyligen öppnats för konkurrens

Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Statskontoret påpekar att ett sådant uppdrag bör ges till

Konkurrensverket, eller till regleringsmyndigheterna, i samarbete med

Konsumentverket. Riksrevisionsverket menar att alla myndigheters uppgifter

behöver motiveras och preciseras. Konsumentverket tillstyrker förslaget.

Konkurrensverket tillstyrker förslaget, men påpekar att särskilda resurser

behöver tillföras. Hyresgästernas Riksförbund tillstyrker förslaget.

Näringslivets Delegation för Marknadsrätt anför att man inte har något emot

förslaget.

Skälen för regeringens bedömning: De nya marknaderna förändras i snabb takt och

nya valmöjligheter för konsumenterna uppstår efterhand. Utvecklingen kan komma

att ställa krav på såväl egenåtgärder från näringslivets sida som på

konsumentpolitiska åtgärder.

Regeringen finner, liksom kommittén, att det finns skäl att mer långsiktigt

studera vilka effekter som uppstår för konsumenterna då marknader öppnas för

konkurrens. Sådana studier skulle vara ett värdefullt instrument vid bedömningen

 av vilka konsument- eller näringspolitiska åtgärder det finns behov av och kan

samtidigt ge näringslivet värdefull information om vad som krävs i form av

egenåtgärder.

Enligt regeringens mening är det lämpligt att ge Konsumentverket ansvaret för

studierna. Samarbete bör därvid ske med Konkurrensverket och de olika

sektorsmyndigheter som berörs av respektive område. Bland remissinstanserna har

invänts att ansvaret för genomförande av sådana studier borde ligga på

sektorsmyndigheterna. Regeringen anser dock att det är viktigt att studierna

utarbetas från ett tydligt konsumentperspektiv och att det därför ligger ett

värde i att Konsumentverket har en central roll i arbetet.

12 Miljömärkningen och den etiska märkningen skall få större spridning

Regeringens bedömning: Miljömärkning och etisk märkning är viktiga verktyg för

att konsumenterna skall kunna göra väl överlagda val på marknaden. Frågor som

gäller statens engagemang i den nordiska miljömärkningen Svanen bör behandlas i

samband med att regeringen återkommer till riksdagen angående konsument- och

miljöfrågor. Medel bör avsättas för att organisationer skall kunna söka medel

för att utveckla kriterier för olika former av miljömärkning och etisk märkning,

 framför allt vad beträffar livsmedel.

Kommitténs förslag: Konsumentpolitiska kommittén har lämnat förslag om formerna

för det fortsatta statliga engagemanget i Svanen i sitt delbetänkande nordisk

miljömärkning - det statliga engagemanget (SOU 1999:145).

Skälen för regeringens bedömning: Miljömärkning ger konsumenterna möjlighet att

aktivt välja ett ur miljöhänseende bättre alternativ och därigenom också påverka

 produktutvecklingen i en mer miljövänlig riktning. Det finns flera olika

märkningsordningar för s.k. frivillig, positiv miljömärkning: Svanen, EU-blomman

 och Bra miljöval är några exempel.

Märkningsordningen Svanen tillkom efter att Nordiska Ministerrådet 1989 beslöt

att inrätta ett gemensamt nordiskt system för frivillig positiv miljömärkning av

 produkter. Svanen är ett framgångsrikt system som för närvarande omfattar 53

olika produktgrupper. Den svenska förvaltningen av Svanen och EU-blomman sker i

ett för ägarna (staten och SSR - Sveriges Standardiseringsråd) icke

vinstdrivande bolag, SIS Miljömärkning AB.

En utvärdering av Svanen har nyligen genomförts av en arbetsgrupp inom Nordiska

Ministerrådet (Utvärderingen av den nordiska miljömärkningen Svanen ur

konsument- och miljöperspektiv, Tema Nord-rapport 2001:522). Utvärderingen

innefattade dels en undersökning av konsumenternas kunskaper, attityder,

beteenden och behov gällande miljöinformation, dels en undersökning av Svanens

miljöeffekter. Mot bakgrund av dessa undersökningar har arbetsgruppen föreslagit

 en strategi för Svanen i framtiden. Utvärderingen och den föreslagna strategin

behandlas för närvarande inom Nordiska Ministerrådet.

Regeringen avser som tidigare nämnts att göra en uppföljning av skrivelsen

Konsumenterna och miljön (skr. 1997/98:67, bet. 1997/98: LU21, rskr.

1997/98:220) och då också återkomma till riksdagen. Frågor som handlar om hur

det statliga engagemanget i miljömärkningsverksamheten framgent skall se ut och

hur miljömärkningen kan utvecklas och få en större spridning behandlas mer

naturligt i detta sammanhang.

Etisk märkning är ett viktigt medel för att konsumenter som vill göra val

utifrån etiska aspekter också skall kunna göra det. Frågan om etisk märkning av

dagligvaror behandlas i avsnitt 5.4.

De frivilligorganisationer som ansvarar för olika former av märkningsordningar

har behov av ökade medel för att utveckla kriterierna för dessa märkningar för

att märkningarna skall kunna få en ökad spridning. Medel bör därför avsättas för

 att organisationer skall kunna söka medel för att utveckla kriterier för olika

former av miljö- och etisk märkning, framför allt vad beträffar märkning av

livsmedel.

13 De statliga konsumentmyndigheterna

Regeringens förslag: Målen för Konsumentverkets verksamhet skall vara följande:

* Konsumenternas ställning och inflytande på marknaden skall stärkas,

inflytandemålet.

* Hushållen skall ha goda möjligheter att utnyttja sina ekonomiska och andra

resurser effektivt, hushållningsmålet.

* Konsumenternas hälsa och säkerhet skall skyddas, säkerhetsmålet.

* Sådana konsumtions- och produktionsmönster skall utvecklas som minskar

påfrestningarna på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling,

miljömålet.

* Konsumenterna skall ha tillgång till god vägledning, information och

utbildning, kunskapsmålet.

Dessa mål skall vara styrande för såväl Konsumentverkets nationella

konsumentpolitiska arbete som för verkets arbete i EU och andra internationella

forum.

Kommitténs förslag: Kommittén förslår att Konsumentverkets utrednings- och

analysverksamhet bör utvecklas och förstärkas.

Kommittén föreslår också att regeringen bör se över möjligheten att föra över

vissa av Konsumentverkets uppgifter till andra myndigheter, i syfte att renodla

verksamheten vid myndigheten. Kommittén redovisar härunder ett antal olika

områden där man ser möjligheter att föra över vissa uppgifter till andra

myndigheter. De aktuella områdena är kommersiell service, lagstiftning om

TV-signaler, föreskrifter om det europeiska miljömärkningssystemet,

energifrågor, varuprovningar samt beräkningar av merkostnader för specialkost.

Remissinstanserna: Förslaget att utveckla och förstärka Konsumentverkets

utrednings- och analysverksamhet tillstyrks av SWEDAC, Konsumentverket, Malmö

och Göteborgs kommuner samt Sveriges Reklamförbund.

Förslaget att regeringen bör göra en översyn av Konsumentverkets verksamhet i

syfte att renodla verksamheten genom att föra över vissa av verkets uppgifter

till andra myndigheter tillstyrks i sin helhet av Göteborgs kommun,

Näringslivets Delegation för Marknadsrätt och Sveriges Reklamförbund. Övriga

remissinstanser som kommenterat förslaget tillstyrker respektive avstyrker att

en överföring görs av vissa enskilda uppgifter.

Skälen för regeringens förslag

Konsumentverket

Konsumentverket är den centrala förvaltningsmyndigheten på konsumentområdet och

har ett huvudansvar för att genomföra den statliga konsumentpolitiken. Målen för

 verksamheten vid myndigheten bör därför anpassas till de fem övergripande målen

 för konsumentpolitiken.

Vad gäller hushållsekonomiska frågor är det verkets uppgift att hjälpa hushållen

 att använda sina resurser, dvs. tid, pengar och kunskaper på bästa sätt.

Produktsäkerhet är ett annat viktigt område för verket, som bl.a. genomför

marknadskontroller och deltar i standardiseringsarbetet i Sverige och

internationellt. Inom ramen för miljömålet granskar verket bl.a. produkters

påverkan på miljön. En central uppgift för verket är den rättsliga

marknadsbevakningen där verket och KO har till uppgift att övervaka att

företagen följer de lagar och spelregler som gäller på marknaden.

Kommittén förslår att verkets utrednings- och analysverksamhet bör utvecklas och

 förstärkas. Regeringen instämmer i att utrednings- och analysverksamheten är en

 viktig funktion och att den bör utvecklas kontinuerligt. Denna verksamhet är

viktig bl.a. för att ge regeringen beslutsunderlag i olika frågor.

När det gäller Konsumentpolitiska kommitténs förslag att regeringen bör se över

möjligheterna att föra över vissa av verkets uppgifter till andra myndigheter

konstaterar regeringen att kommitténs analys inte är tillräckligt omfattande för

 att regeringen skall kunna göra någon sådan omfördelning av arbetsuppgifter i

dagsläget. Regeringen för inom ramen för myndighetsdialogen en löpande

diskussion med Konsumentverket om vilken inriktning verksamheten skall ha och

vilka prioriteringar som bör göras. Inom Regeringskansliet förs även löpande

diskussioner om hur uppgifterna mellan myndigheterna bör fördelas. Det finns

också skäl att diskutera frågor av detta slag inom det råd för konsumentfrågor

som omnämns i avsnitt 4.2.

Övriga myndigheter inom politikområdet Konsumentpolitik

Utöver Konsumentverket finns ytterligare två myndigheter och en domstol inom

politikområdet Konsumentpolitik. Deras uppgifter och verksamhet beskrivs i det

följande.

Allmänna reklamationsnämnden

Allmänna reklamationsnämnden har bl.a. till uppgift att pröva tvister mellan

konsumenter och näringsidkare som rör en vara, tjänst eller annan nyttighet som

tillhandahållits huvudsakligen för enskilt bruk (konsumenttvister) och att ge

rekommendation om hur sådana tvister bör lösas. Nämnden skall också yttra sig i

konsumenttvister på begäran av domstol, stödja den kommunala

konsumentverksamhetens medling i konsumenttvister genom bl.a. utbildning,

rådgivning och information, samt informera konsumenter och näringsidkare om

nämndens praxis.

I sin prövning av konsumenttvister är nämnden obunden av de konsumentpolitiska

målen. Genom nämndens verksamhet tillhandahålls dock konsumenterna ett

förfarande genom vilket de kan få sina tvister prövade på ett snabbt, enkelt,

kostnadsfritt och rättssäkert sätt. Reklamationsnämndens verksamhet medverkar

därigenom till att stärka konsumenternas ställning och inflytande på marknaden.

Fastighetsmäklarnämnden

Fastighetsmäklarnämnden har till uppgift att utöva tillsyn över

fastighetsmäklare, pröva ansökningar om registrering från mäklare samt att

sprida information till såväl mäklare som konsumenter om fastighetsmäklarlagen

och vad god fastighetsmäklarsed innebär.

Nämndens verksamhet innebär ett ökat genomslag för kunskapen om

konsumentskyddande lagstiftning vad gäller mäklartjänster. Detta får till effekt

 att konsumenternas ställning och inflytande på marknaden stärks.

Marknadsdomstolen

Marknadsdomstolen är en specialdomstol för det marknadsrättsliga området.

Domstolen har till uppgift att leda rättsutvecklingen och främja en enhetlig

rättstillämpning inom det marknadsrättsliga området, att undanröja och motverka

hinder för en effektiv konkurrens och att på ett rättssäkert sätt och utan

dröjsmål avgöra mål och ärenden sedan skriftväxling avslutats.

Marknadsdomstolen är, som framgått, inte en förvaltningsmyndighet utan en

domstol och som sådan är den självfallet inte underordnad de konsumentpolitiska

målen. Domstolens uppgift kan emellertid indirekt sägas leda till att

konsumenternas ställning och inflytande på marknaden stärks genom att domstolens

 verksamhet ger genomslag för lagregler som stiftats för att tillgodose

konsumentskyddet och genom att information om domstolens praxis ger

konsumenterna ökad kunskap om vilket konsumentskydd som gäller.

Myndigheter utanför politikområdet Konsumentpolitik

Många myndigheter har att beakta konsumentperspektivet i sin verksamhet. Detta

gäller särskilt sedan Amsterdamfördraget trätt i kraft. Artikel 153 stadgar som

tidigare nämnts att konsumentskyddskrav skall beaktas när EU:s övriga politik

och verksamhet utformas och genomförs. I avsnitt 4.2 anges därför att

konsumentaspekter bör beaktas när regeringens övriga politik och verksamhet

utformas och genomförs. Hur detta praktiskt skall genomföras bör diskuteras i

det i samma avsnitt omnämnda rådet för konsumentfrågor i Regeringskansliet samt

inom ramen för Regeringskansliets ordinarie beredningsarbete.

Generella krav på myndigheterna

Det ställs i dag krav på en ökad tillgänglighet till myndigheterna och deras

information. Enligt verksförordningen (1995:1322) skall myndigheterna se till

att allmänhetens och andras kontakter med myndigheten underlättas genom en god

service och tillgänglighet, genom information och genom ett klart och begripligt

 språk i myndigheternas skrivelser och beslut.

För att ge allmänheten god tillgång till myndigheternas information krävs i dag

en väl utbyggd webbaserad information. På konsumentområdet har Konsumentverket

en webbplats, som kontinuerligt uppdateras och utvecklas. Webbplatsen skall

också kompletteras med en telefonupplysning (se vidare avsnitt 5.3).

Marknadsdomstolen planerar att öppna en webbplats med information om domstolen

och dess verksamhet. Allmänna reklamationsnämnden (ARN) har en webbplats med

information om hur man går tillväga för att anmäla ett ärende till ARN.

Fastighetsmäklarnämnden har en webbplats med information om nämndens verksamhet

 och om olika frågor som rör mäklartjänster. Regeringen för en diskussion med

myndigheterna på konsumentområdet om hur de kan utveckla sin utåtriktade

information.

Alla myndigheter skall vidare enligt verksförordningen beakta de krav som ställs

 på verksamheten när det gäller totalförsvaret, regionalpolitiken, en ekologiskt

 hållbar utveckling, jämställdheten mellan kvinnor och män samt

integrationspolitiken. Handikapperspektivet skall genomsyra alla

samhällssektorer. Detta innebär bl.a. att statliga myndigheter skall integrera

handikappfrågor i den ordinarie verksamheten. Myndigheterna skall även se till

att lokaler, verksamhet och information är tillgängliga för personer med

funktionshinder. En närmare beskrivning av hur detta skall genomföras har

lämnats i regeringens proposition Från patient till medborgare - en nationell

handlingsplan för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79, bet. 1999/2000:SOU14,

rskr. 1999/2000:240). Slutligen bör också FN:s barnkonvention vara vägledande i

arbetet vid samtliga myndigheter.

13.1 Konsumentverkets och Konsumentombudsmannens rättsliga befogenheter m.m.

Regeringens bedömning: Konsumentombudsmannens ställning i förhållande till

Konsumentverket bör inte ändras. Inte heller bör Konsumentverket och

Konsumentombudsmannen ges en generell möjlighet att fatta egna, bindande beslut

enligt den marknadsrättsliga lagstiftningen.

Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att de olika roller som

Konsumentverket och Konsumentombudsmannen (KO) har enligt den lagstiftning som

Konsumentverket och KO har tillsyn över integreras, vilket skulle innebära att

KO:s samtliga befogenheter förs över till Konsumentverket. Konsumentverkets chef

 bör enligt kommittén ha titeln Konsumentombudsman, tillika generaldirektör och

kravet på att Konsumentverkets chef skall vara jurist bör slopas. Kommittén har

vidare föreslagit att Konsumentverkets befogenheter enligt den marknadsrättsliga

 lagstiftningen stärks genom att verket ges rätt att utfärda de förelägganden

och beslut som krävs för att bestämmelserna skall efterlevas. Kommittén har inte

 lämnat något författningsförslag.

Remissinstanserna: Vad gäller förslaget om att överföra KO:s samtliga

befogenheter till Konsumentverket avstyrker Hovrätten över Skåne och Blekinge

förslaget och anför att dagens uppdelning är motiverad av bl.a.

rättssäkerhetsskäl. Marknadsdomstolen finner att det inte har anförts några

bärande skäl för den föreslagna förändringen och avstyrker förslaget.

Statskontoret menar att förslaget inte är tillräckligt underbyggt och att det

därför inte bör genomföras. Konsumentverket avstyrker förslaget och anför bl.a.

att ombudsmannarollen har ett starkt goodwillvärde såväl nationellt som

internationellt. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet finner

kommitténs förslag svagt grundat och avstyrker bestämt förslaget. Näringslivets

Delegation för Marknadsrätt, Sveriges Industriförbund och Sveriges Reklamförbund

 avstyrker förslaget. Landsorganisationen i Sverige, Pensionärernas

Riksorganisation, Sveriges Konsumentråd och Göteborgs kommun tillstyrker

förslaget.

Vad gäller förslaget om myndighetens rättsliga befogenheter avstyrker Hovrätten

över Skåne och Blekinge förslaget och anför att frågan kräver betydligt mer

omfattande och djupgående överväganden än vad som redovisas i betänkandet.

Marknadsdomstolen finner att det inte har anförts några bärande skäl för den

föreslagna förändringen och avstyrker förslaget. Statskontoret menar att

förslaget inte är tillräckligt underbyggt och att det därför inte bör

genomföras. Konsumentverket avstyrker förslaget och menar bl.a. att den

föreslagna ordningen får allvarliga negativa konsekvenser på myndighetens

möjligheter att genom eget initiativ styra den rättsliga utvecklingen. Juridiska

 fakultetsnämnden Stockholms universitet avstyrker förslaget. Näringslivets

Delegation för Marknadsrätt, Sveriges Industriförbund, Sveriges Reklamförbund

och Svensk Handel avstyrker förslaget. SWEDAC, Landsorganisationen i Sverige,

Pensionärernas Riksorganisation, Sveriges Konsumentråd, Göteborgs och Skellefteå

 kommuner samt Konsumentvägledarnas Förening tillstyrker förslaget.

Skälen för regeringens bedömning

Konsumentverket och KO

KO tillkom 1971 för att svara för tillsynen av lagstiftningen om otillbörlig

marknadsföring och oskäliga avtalsvillkor. 1976 fördes KO och Konsumentverket

samman till en gemensam organisation benämnd Konsumentverket och där chefen

tillika skulle vara KO. Denna ordning gäller alltjämt.

Kommittén har som skäl för sitt förslag om att föra över KO:s samtliga

befogenheter till Konsumentverket anfört att den nuvarande fördelningen av

arbetsuppgifter på det rättsliga området - Konsumentverket utreder och

förhandlat medan KO övertar ärendena då rättsliga åtgärder skall vidtas - skapar

 interna gränser. Vidare medför den nuvarande ordningen enligt kommittén

samordningsförluster och svårigheter att koncentrera insatser från de olika

funktionerna mot de övergripande konsumentpolitiska målen. Den föreslagna

organisationen skulle enligt kommittén dessutom ge Konsumentverket en tydligare

roll gentemot allmänhet och näringsliv.

Regeringen vill först framhålla att den nuvarande ordningen synes, som flera

remissinstanser påpekat, fungera väl. För det fall Konsumentverkets respektive

KO:s olika funktioner kan uppfattas som otydliga, vilket kommittén framhållit,

framstår detta i vart fall inte som ett praktiskt problem.

Som påpekats från flera remissinstanser har KO ett stort goodwillvärde. KO är

känd bland både allmänhet och företag och har nära motsvarigheter i de övriga

nordiska länderna. Därtill kommer att en utvärdering av en omorganisation som

Konsumentverket och KO beslutade 1999 håller på att genomföras av den relativt

nytillträdda generaldirektören (tillika KO). Utvärderingen beräknas vara klar

under sommaren 2001. Sammantaget finner regeringen att KO-rollen riskerar att

förlora i prestige genom den föreslagna förändringen. Detta samtidigt som

fördelarna med den föreslagna ordningen förefaller tveksamma. KO-funktionen har

också sin nära motsvarighet i övriga nordiska länder. Någon förändring av KO:s

ställning bör därför inte genomföras.

Ökade rättsliga befogenheter för Konsumentverket och KO?

Konsumentverkets och KO:s handläggning av marknadsrättsliga ärenden som har

aktualiserats genom anmälan eller på annat sätt bygger enligt nuvarande ordning

på inledande förhandlingar med näringsidkare. En näringsidkare är därvid enligt

exempelvis marknadsföringslagen och produktsäkerhetslagen skyldig att bistå

myndigheten med de upplysningar m.m. som behövs för utredningen. KO kan vidare,

i fall som inte är av större vikt, utfärda förelägganden vid vite mot

näringsidkaren. Föreläggandena kan avse exempelvis förbud att fortsätta med viss

 marknadsföring, åläggande att lämna viss information till konsumenterna eller

förbud att fortsätta sälja en viss vara. Sådana förelägganden blir gällande

gentemot näringsidkaren för det fall de godkänns av denne. I annat fall är KO

hänvisad till att föra talan mot näringsidkaren i Marknadsdomstolen eller, i

vissa fall, Stockholms tingsrätt. Domstolen kan på talan av KO även fatta

interimistiska beslut.

En särskild ordning gäller för vissa speciallagar angående skor, textilier och

hushållsapparater. Enligt dessa lagar, som bygger på EG-direktiv, har

Konsumentverket tillsyn över efterlevnaden och får utfärda de förelägganden och

förbud som behövs. Besluten kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Kommittén har föreslagit att Konsumentverket skall ges befogenheter att utfärda

de förelägganden och beslut som behövs för att den marknadsrättsliga

lagstiftningen skall efterlevas. Förslaget har motiverats främst med att verket

skulle få ett kraftfullare redskap när förhandlingar inte ger resultat, en mer

effektiv handläggning i de fall förhandlingar inte framstår som en framkomlig

väg och ett snabbare förfarande.

Kommitténs förslag innebär en tämligen genomgripande förändring av den rättsliga

 processen på området. Flera av remissinstanserna, bl.a. de myndigheter som har

att tillämpa den marknadsrättsliga lagstiftningen, har på olika grunder avstyrkt

 förslaget.

Ett argument som har anförts mot kommitténs förslag är att den marknadsrättsliga

 lagstiftningen i mycket är uppbyggd kring generellt avfattade bestämmelser,

s.k. generalklausuler. Dessa bestämmelser tillåter att praxis utvecklas

allteftersom behov på marknaden uppstår. Det är därför av stor vikt att

Marknadsdomstolen tillåts pröva ärenden kontinuerligt för att rättsutvecklingen

inte skall stagnera. Med kommitténs förslag kan KO:s möjlighet att påverka

rättsutvecklingen komma att försvagas, eftersom det skulle vara upp till den

berörda näringsidkaren att avgöra om ett av myndigheten fattat beslut skall bli

föremål för domstols prövning.

En följd av kommitténs förslag skulle kunna vara att för näringsidkarna bindande

 beslut skulle kunna fattas snabbare. Genom domstolens möjlighet att fatta

interimistiska beslut torde dock även dagens system i allt väsentligt uppfylla

rimliga krav på snabb handläggning i de fall där omedelbara åtgärder krävs. Det

finns heller ingenting som pekar på ett generellt behov av snabbare handläggning

 än vad som möjliggörs redan med dagens system.

Sammantaget finner regeringen att övervägande skäl talar för att nuvarande

ordning i huvudsak bör behållas. När det gäller produktsäkerhetsområdet

förefaller det dock, i enlighet med kommitténs förslag, att finnas skäl att

närmare överväga KO:s befogenheter att snabbt kunna ingripa, t.ex. vad avser

produkter som utgör en omedelbar fara för konsumenterna. Denna fråga kommer att

övervägas i samband med den översyn av produktsäkerhetslagstiftningen som följer

 på det nya EG-direktivet (jfr avsnitt 8.2).

14 Användning vid marknadsföring av begrepp som legitimerad, auktoriserad och

godkänd

Regeringens bedömning: Det finns för närvarande inte tillräckliga skäl för att

genom lagstiftning reglera användningen av begrepp som legitimerad, auktoriserad

 och godkänd när dessa begrepp används vid marknadsföring.

Skälen för regeringens bedömning: Riksdagen revisorer överlämnade i juni 1996

promemorian "Auktorisation för vem?" till regeringen. I promemorian anfördes att

 det råder oklarhet i fråga om innebörden av begreppen auktorisation,

legitimation och godkännande. Revisorerna föreslog att regeringen skulle närmare

 belysa dessa benämningars betydelse för konsumenternas säkerhet och som

konkurrensmedel. Med anledning av promemorian gjordes inom Regeringskansliet en

undersökning av bl.a. berörda myndigheters erfarenhet av vilka konsumentproblem

som kunde uppkomma på grund av oklarheter i fråga om benämningarnas betydelse

och användning. Undersökningen gav vid handen att dessa problem inte var av

sådan omfattning att några särskilda åtgärder då var påkallade från regeringens

sida. Inte heller gav undersökningen stöd för uppfattningen att särskilda

åtgärder var nödvändiga från konkurrenssynpunkt. Regeringen beslutade därför den

 19 juni 1997 att inte vidta några ytterligare åtgärder i frågan.

Hösten 1998 aktualiserades frågan på nytt i riksdagen med anledning av ett

motionsyrkande. I sitt av riksdagen godkända betänkande 1998/99:LU10 framhöll

lagutskottet att en mer ingående analys borde komma till stånd beträffande

användningen vid marknadsföring av begrepp såsom legitimerad, auktoriserad och

godkänd. Det borde enligt utskottet ankomma på regeringen att företa en sådan

analys och att föreslå eventuella nödvändiga lagändringar. Riksdagens

tillkännagivande överlämnades till regeringen i februari 1999.

Med anledning av tillkännagivandet har det inom Regeringskansliet gjorts en ny

undersökning och analys av de aktuella problemens art och omfattning. Studien

har inneburit att den utvärdering som gjordes åren 1996 och 1997 har följts upp

med en närmare analys av härefter vunna erfarenheter. Undersökningen har gjorts

i nära samarbete med berörda myndigheter och framför allt varit inriktad på

frågan om vilka nackdelar det från konsumentskyddssynpunkt kan tänkas innebära

att det inte finns någon helt entydig bestämning av begreppen legitimerad,

auktoriserad och godkänd vid marknadsföringen av varor och tjänster.

Den nu gjorda analysen, som till övervägande del baseras på

undersökningsmaterial som Konsumentverket och andra berörda myndigheter

tillhandahållit under 2000, har lett fram till slutsatsen att de berörda

problemen från konsumentskyddssynpunkt i huvudsak är möjliga att hantera utan ny

 lagstiftning. Undersökningen ger i varje fall inte stöd för bedömningen att

avsaknaden av bestämda normer för användningen av de ifrågavarande begreppen

orsakar konsumenterna så stora svårigheter att statsmakterna måste ingripa med

lagstiftning. Regeringen är emellertid väl medveten om frågans betydelse och

kommer självfallet att vidta nödvändiga åtgärder, inbegripet förslag till

riksdagen om särskild lagreglering, så snart förhållandena på området påkallar

det. Regeringen avser att i det syftet upprätthålla en dialog med

konsumentorganisationerna samt även fortsättningsvis ha en nära kontakt med

berörda myndigheter på konsumentområdet.

15 Huvudpunkterna i propositionen

Konsumentpolitikens mål och inriktning

Följande mål föreslås gälla för konsumentpolitiken och skall vara styrande för

såväl det nationella arbetet som för Sveriges arbete i EU och andra

internationella forum:

* Konsumenternas ställning och inflytande på marknaden skall stärkas,

inflytandemålet.

* Hushållen skall ha goda möjligheter att utnyttja sina ekonomiska och andra

resurser effektivt, hushållningsmålet.

* Konsumenternas hälsa och säkerhet skall skyddas, säkerhetsmålet.

* Sådana konsumtions- och produktionsmönster skall utvecklas som minskar

påfrestningarna på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling,

miljömålet.

* Konsumenterna skall ha rätt till god vägledning, information och utbildning,

kunskapsmålet.

Konsumentaspekter bör beaktas när regeringens övriga politik och verksamhet

utformas. För att kunna genomföra detta bör det inrättas ett råd för

konsumentfrågor i Regeringskansliet, till vilket i första hand företrädare för

de myndigheter och organisationer som har störst anknytning till konsumentfrågor

 kommer att inbjudas.

För att ange verksamhetsinriktningen föreslås delmål gälla för

konsumentpolitiken under en viss tidsperiod. Konsumentpolitikens

verksamhetsinriktning för perioden 2001-2005 bör anges genom följande delmål:

* Vägledning, information och utbildning till konsumenterna skall

vidareutvecklas.

* Ideella organisationer skall ges möjligheter till ökat inflytande i

konsumentpolitiken.

* Konsumenterna skall ges en starkare ställning på de finansiella marknaderna.

* Arbetet med produktsäkerhet och marknadskontroll, särskilt när det gäller

barns säkerhet, skall förstärkas.

* Konsumentforskningen skall stödjas.

* Konsumenterna skall ges förbättrad information om priser.

* Konsumenterna skall ges bättre förutsättningar att agera på nyligen

konkurrensutsatta marknader.

* Miljömärkningen och den etiska märkningen skall få större spridning.

Under respektive delmål redogör regeringen för vilka åtgärder som kan vara

aktuella under perioden enligt följande:

Vägledning, information och utbildning till konsumenterna skall vidareutvecklas

* Den lokala konsumentvägledningen bör vara en frivillig uppgift för kommunerna.

* Det statliga stödet till konsumentvägledningen övervägs vidare.

* Konsumentverket arbetar med en satsning på internetbaserad

konsumentinformation, kompletterad med en telefonupplysning.

* Konsumentverket får i uppdrag att undersöka möjligheten att inrätta ett system

 för IT-baserad information om dagligvaror.

* Statens skolverk bör tillsammans med Konsumentverket pröva om det är lämpligt

att utveckla en särskild kursplan i konsumenträtt och privatekonomi eller om

någon eller några befintliga kurser bör förtydligas så att de inrymmer sådana

aspekter.

Konsumentorganisationerna skall ges möjlighet till ökat inflytande i

konsumentpolitiken

* Ökade statliga medel utgår år 2001 till Sveriges Konsumentråd och Sveriges

Konsumenter i Samverkan.

* ?n ekonomisk satsning på ungdomsprojekt genomförs under tre år.

* En arbetsgrupp inrättas för att följa upp förslag från bl.a. den

folkrörelsedag som konsumentministern inbjöd till i januari 2001.

Konsumenterna skall ges en starkare ställning på de finansiella marknaderna

* En ny rådgivningsbyrå för finansiella tjänster är under bildande i samarbete

mellan branschorganisationer och myndigheter.

* En samordning av information om avtalspensioner och statlig ålderspension

skapas i samarbete mellan branschorganisationer och myndigheter.

* Konsumentverket ges i uppdrag att närmare analysera orsakerna till att

konsumenterna hamnar i s.k. skuldfällor och att föreslå åtgärder mot

överskuldsättning.

* En utredning har tillsatts för att analysera frågor om konsumentskydd vid

finansiell rådgivning.

* Konsumentverket får i uppdrag att verka för en förbättring av informationen om

 etiska fonder.

Arbetet med produktsäkerhet, särskilt när det gäller barns säkerhet, skall

förstärkas

* Ett nytt EG-direktiv om produktsäkerhet kommer att antas under 2001 och

därefter kommer en översyn av produktsäkerhetsområdet att göras.

* Regeringen kommer att verka för att konsumentintressena i större utsträckning

beaktas i det europeiska standardiseringsarbetet.

* En översyn av det svenska deltagandet i standardiseringsarbetet på

produktsäkerhetsområdet bör göras.

* Kommitténs förslag om skaderapportering kommer att behandlas i samband med

regeringens kommande proposition om nationella mål för folkhälsan.

Konsumentforskningen skall stödjas

* Ekonomiskt stöd lämnas till Centrum för konsumentforskning i Göteborg under

tre år.

* Ett vetenskapligt råd inrättas vid Konsumentverket.

Konsumenterna skall ges förbättrad information om priser

* Prisinformationslagen ses över, bl.a. med avseende på lagens

tillämpningsområde.

* Arbetet med prisjämförelser utvecklas.

Konsumenterna skall ges bättre förutsättningar att agera på nyligen

konkurrensutsatta marknader

* En ny rådgivningsbyrå på elområdet är under bildande i samarbete mellan

branschorganisationer och berörda myndigheter.

* Konsumentverket får i uppdrag att i samarbete med Konkurrensverket och de

olika sektorsmyndigheterna genomföra systematiska studier av nyligen

konkurrensutsatta marknader från ett konsumentperspektiv.

* Frågan om konsumentaspekter på nyligen konkurrensutsatta marknader bör

diskuteras i det råd för konsumentfrågor som inrättas i Regeringskansliet.

Miljömärkningen och den etiska märkningen skall få en större spridning

* Frågor som gäller statens engagemang i den nordiska miljömärkningen Svanen bör

 behandlas i samband med att regeringen återkommer till riksdagen angående

konsument- och miljöfrågor.

* Medel bör avsättas för att organisationer skall kunna söka bidrag för att

utveckla kriterier för olika former av miljö- och etisk märkning, framför allt

när det gäller livsmedel.

De statliga konsumentmyndigheterna

Målen för verksamheten vid Konsumentverket anpassas efter de övergripande målen

för konsumentpolitiken.

Sammanfattning av Konsumentpolitiska kommitténs betänkande Starka konsumenter i

en gränslös värld (SOU 2000:29)

Uppdraget

Uppdraget enligt direktiven till Konsumentpolitiska kommittén 2000 innebär att

se över konsumentpolitiken till följd av de stora förändringar samhället

genomgått på senare år. Vi har i uppgift att lämna förslag om hur den framtida

konsumentpolitiken skall kunna ge människor förutsättningar att känna sig trygga

 som konsumenter och ha ett starkt inflytande över sin vardagssituation. Arbetet

 skall genomföras i ett tydligt EU-perspektiv, där det nordiska samarbetet är en

 viktig bas. Vi skall för detta ändamål göra en utvärdering och en översyn av de

 konsumentpolitiska målen och vid behov föreslå hur målen kan utvecklas och

förbättras mot bakgrund av de nya förutsättningar som samhället ger. Vi skall

också överväga vilka medel i form av lagstiftning och ekonomiska och andra

resurser som bör utnyttjas för att bäst nå dessa mål.

Genom tilläggsdirektiv har vi därtill fått i uppdrag att kartlägga rättsläget

när det gäller konsumenternas möjlighet att få konsumentinformation om

dagligvaror via Internet.

Allmänna utgångspunkter

Syftet med våra förslag är att de skall leda till en ökad satsning på

konsumentpolitiken. Vår strävan har också varit att försöka finna en rimlig

avvägning mellan vad det offentliga bör göra på konsumentområdet och vad som med

 fördel kan överlåtas till frivilliga organisationer eller anordnas av

näringslivet genom frivilliga insatser.

De förändringar i samhället som påverkar den framtida konsumentpolitiken är

enligt vår mening främst den ökade internationaliseringen i allmänhet och

EU-medlemskapet särskilt. Andra viktiga företeelser är den nya

informationstekniken och de på senare år av- och omreglerade marknaderna.

Den nya informationstekniken, IT, kan komma att innebära stora förändringar för

konsumenterna på flera sätt. Frågan om IT-utvecklingens betydelse för

konsumenterna har diskuterats i många olika sammanhang på senare år och mycket

arbete pågår i Sverige, inom EU och globalt när det gäller

konsumentskyddsaspekter i samband med IT. Det är enligt vår mening viktigt att

konsumentintresset får en framträdande roll när det nya informationssamhället

tar form.

Konsumentpolitikens mål

Konsumentfrågor återfinns inom de flesta områden. Det finns emellertid enligt

vår mening en risk för att konsumentaspekterna inte i tillräcklig utsträckning

beaktas när åtgärder vidtas utanför det traditionella konsumentpolitiska

området, vilket kan leda till att de konsumentpolitiska insatserna försvagas

eller till och med motverkas. Vi föreslår:

* I instruktionerna för myndigheter som har till uppgift att verka för

konsumentintresset bör finnas en hänvisning till de konsumentpolitiska målen.

* Ett Konsumentdepartement inrättas. I ansvarsområdet bör ingå, förutom de

frågor som i dag hör till konsumentområdet, även sådana livsmedelsfrågor som har

 en direkt betydelse för den enskilde konsumenten.

De nu gällande konsumentpolitiska målen är relevanta och fungerar i huvudsak

väl. Vi föreslår:

* Det bör uttryckligen anges att de konsumentpolitiska målen skall beaktas på

alla områden och gälla för såväl det nationella som det svenska

konsumentpolitiska arbetet i internationella sammanhang.

* De nu gällande konsumentpolitiska målen utökas med ett nytt mål som tar sikte

på att tillgodose konsumenternas behov av bra utbildning, information och

vägledning.

Enligt vår mening bör dagens metod med långsiktiga prioriteringar, som t.ex.

baskonsumtion, frångås till förmån för ett mera flexibelt synsätt.

Prioriteringen av konsumentpolitiska insatser, såväl på kort som lång sikt, bör

i större utsträckning ske på myndighetsnivå med utgångspunkt från de

övergripande målen. Vi föreslår:

* Konsumentverket skall ta egna initiativ och ha en beredskap för att snabbt

kunna agera på aktuella företeelser samt ha ett övergripande ansvar för

konsumentfrågor och en samordnande och pådrivande roll inom hela det

konsumentpolitiska området.

* Konsumentverket skall årligen ge regeringen en redovisning av relevanta

myndigheters konsumentpolitiska insatser.

De rapporter som Konsumentverket föreslås lämna till regeringen bör kunna tjäna

som underlag för bedömning av konsumentpolitikens utveckling. Vi föreslår:

* Regeringen bör lägga fram en konsumentpolitisk proposition eller skrivelse

till riksdagen vart fjärde år, där de ovan nämnda redovisningarna bör kunna

tjäna som underlag.

Den svenska konsumentpolitiken i EU och internationellt

De nationella svenska konsumentpolitiska målen har visat sig fungera väl som

utgångspunkt för såväl arbetet inom gemenskapen som annat internationellt

arbete. Den generella utgångspunkten för de svenska insatserna skall därför vara

 de mål som gäller för den nationella svenska konsumentpolitiken. Vi föreslår

bland annat:

* Sverige bör arbeta för en fungerande gemensam europeisk marknad som har

konsumenternas förtroende.

* Sverige bör inom EU verka för att konsumenterna blir medvetna om sambandet

mellan konsumtionsmönster och miljön och att de, bl.a. genom tydligare

information, ges reell möjlighet att genom sin konsumtion främja en långsiktigt

hållbar utveckling.

* Ett europeiskt institut/centrum för konsumentforskning bör upprättas och

stödjas av EU.

Konsumentverket bedriver ett omfattande internationellt arbete där EU-frågorna

utgör tyngdpunkten. De frivilliga organisationernas arbete utgör ett viktigt och

 nödvändigt komplement till de statliga insatserna. Vi föreslår:

* Konsumentverket och de frivilliga organisationerna bör få ökade resurser för

sitt arbete med konsumentfrågor inom ramen för det europeiska och övriga

internationella arbetet.

* Konsumentverket bör regelmässigt, tillsammans med ansvarigt departement, delta

 då frågor med anknytning till Sveriges ansvarsområde diskuteras i råds- och

kommissionsarbetsgrupper inom EU.

Kommunal konsumentverksamhet

Konsumentverksamhet bedrivs i dag i 240 av landets kommuner och saknas därmed i

49 av kommunerna. Det innebär att närmare en miljon konsumenter saknar kommunal

konsumentverksamhet. Verksamheten i de kommuner som har konsumentvägledning är

dessutom mycket varierande och bedrivs i vissa kommuner på en nivå som inte är

tillfredsställande. Vi föreslår:

* Kommunal konsumentverksamhet görs till en obligatorisk uppgift. Kommunerna får

 organisera verksamheten på det sätt de finner lämpligt. Det är dock viktigt att

 den utformas på ett sätt som ger konsumenterna god tillgång till verksamheten.

* Konsumentverkets materialservice, kursutbud och övriga stöd till den kommunala

 konsumentverksamheten bör utökas och förstärkas. Kurser och material skall

tillhandahållas utan kostnad för kommunerna.

* Staten bidrar med finansieringen av kommunernas konsumentverksamhet med 50

procent av kostnaden för löner, andra personalkostnader och driftskostnader.

Frivilliga organisationer

Drygt 50 organisationer i Sverige uppger att de är engagerade i konsumentfrågor.

 Bland organisationer med konsumentfrågor som huvudprogram kan främst nämnas de

två paraplyorganisationerna Sveriges Konsumentråd och Sveriges Konsumenter i

Samverkan. Dessa två erhåller särskilda statliga bidrag för sin verksamhet. Den

nationella och internationella konsumentrepresentationen måste förstärkas

kraftigt om det skall vara möjligt att med trovärdighet och framgång hävda

konsumentintresset på de nya och större marknader som växer fram. Vi föreslår:

* Sveriges Konsumentråd och Sveriges Konsumenter i Samverkan bör få väsentligt

ökade resurser för att fullgöra sina ökande åtaganden nationellt och

internationellt.

* För att nå ut till unga konsumenter bör en riktad satsning med projektstöd

göras för att stärka ungdomar i deras roll som konsumenter.

* För att stärka ställningen hos dem som har bristande kunskaper i svenska

språket bör resurser avsättas för ett femårigt projekt med ekonomiskt stöd till

lokala organisationer som vill öka konsumentkunskaperna och förbättra

medlemmarnas och andra konsumenters möjligheter att hävda sin rätt som

konsumenter.

Finansiella tjänster

Vi överlämnade i september 1999 till regeringen delrapporten Finansiella

tjänster från ett konsumentperspektiv, vilken har utgjort ett

diskussionsunderlag för vårt fortsatta arbete. Konsumentskyddet behöver

förstärkas på ett antal områden. Vi föreslår i huvudsak:

* Utökad undervisning i privatekonomiska frågor i skolan.

* Konsumentverket ges i uppdrag att närmare analysera orsakerna till s.k.

skuldfällor (t.ex. varför konsumenterna tar lån med mycket höga räntor) och att

föreslå lämpliga åtgärder för att komma till rätta med problemet.

* Bestämmelser bör införas i konsumentkreditlagen med bl.a. ett uttryckligt krav

 på kreditprövning, krav på att kostnaden för en kredit skall anges i kronor i

bl.a. marknadsföringen och delvis nya förutsättningar för betalningsansvar vid

förlust av kontokort och PIN-kod.

* Konsumentskyddet beträffande de finansiella institutens ansvar vid rådgivning

förstärks genom lagstiftning.

* Konsumentverket ges i uppdrag att i samråd med Finansinspektionen verka för en

 kvalitetshöjning av informationen om finansiella tjänster.

* Prisinformationslagen görs tillämplig på samtliga finansiella tjänster.

* Informationsskyldigheten vid betaltjänster utökas genom lagstiftning.

* Riksförsäkringsverket och Premiepensionsmyndigheten ges i uppdrag att genom en

 dialog med parterna på avtalspensionsområdet uppnå en samordning av information

 om den allmänna pensionen och avtalspensionen samt att undersöka möjligheterna

och formerna för en gemensam central och lokal rådgivning till allmänheten om

pensionsfrågor.

Hushållsekonomiska analyser

Konsumentverkets arbete inom det hushållsekonomiska området startade i mitten av

 1970-talet med beräkningar av skäliga levnadskostnader för några vanliga

budgetposter. Beräkningarna uppdateras varje år. Analyserna har varit och är av

stort värde, men det finns enligt vår mening utrymme för förbättringar och

utveckling. Vi föreslår:

* Materialet bakom analyserna bör kompletteras och bearbetningen av de insamlade

 uppgifterna justeras och fördjupas.

Budgetrådgivning och skuldsanering

Vid sidan av den ovan beskrivna konsumentvägledningen tillhandahåller kommunerna

 budget- och skuldrådgivning. Verksamheten, som redan i dag är obligatorisk

enligt lag, är mycket varierande i omfattning och kvalitet. Väntetiderna är på

vissa håll oacceptabelt långa. Vi föreslår:

* Det bör ske en renodling mellan kommunerna och kronofogdemyndigheterna vad

gäller arbetsuppgifter.

* Konsumentverket bör i ökad utsträckning följa och utvärdera kommunernas

verksamhet vad gäller budget- och skuldrådgivning.

* Forskningsprojekt bör initieras av Konsumentverket och Forskningsrådsnämnden

för att bl.a. analysera orsakerna till överskuldsättning samt effekterna av

skuldrådgivning och skuldsanering.

Produktsäkerhet

Att skydda konsumenternas hälsa och säkerhet är ett av de övergripande målen för

 den svenska konsumentpolitiken. Det är också ett prioriterat område inom EU.

Många myndigheter arbetar med konsumentsäkerhet. Det ger utrymme för stora

satsningar, men ställer också krav på samordning. Det är angeläget att

resursfördelningen mellan olika myndigheter sker på ett sådant sätt att var och

en av dessa har en faktisk möjlighet att bedriva verksamheten på det sätt som

regeringen avsett. Vi föreslår:

* Konsumentverket bör ges utökade resurser för att kunna bedriva en

marknadskontroll som tillgodoser konsumenternas rätt till säkra produkter och

uppfyller de åtaganden som Sverige har när det gäller den inre marknadens

funktion.

* Vad gäller standardiseringsarbetet bör staten verka för att rutiner och

procedurer, t.ex. röstningsregler, tillämpas som ger konsumentintresset ett

väsentligt inflytande.

* En långsiktig finansiering bör säkerställas för ett skaderegister över hem-

och fritidsolyckor med grund i det nuvarande EHLASS-registret.

Konsumentforskning

Konsumentforskningen har en viktig funktion att fylla i fråga om kunskap om

konsumenters behov, problem och beteenden. Den nuvarande forskningen

överensstämmer enligt vår mening inte med samhällets behov vad gäller bredd och

omfattning. Vi föreslår:

* Konsumentvetenskap som samlingsbegrepp för konsumentforskning bör etableras

som vetenskaplig disciplin vid universitet och högskola. Forskarutbildning och

karriärmöjligheter på olika nivåer bör ordnas för att forskare skall uppmuntras

att söka sig till den konsumentvetenskapliga forskningen.

* Ett nationellt Centrum för konsumentvetenskap på universitet/högskolenivå bör

inrättas för att höja statusen på området och ge det en egen identitet i

forskarvärlden.

* En uppbyggnad av varaktiga forskarnätverk bör stimuleras.

* Forskningsfinansieringen bör ske via ett forskningsråd. En omfördelning av

forskningsresurser från andra forskningsområden bör ske till förmån för

konsumentforskningen.

Konsumentfrågor i skolan

För att kunna bli en kunnig, medveten och stark konsument krävs det att

grundläggande kunskaper i konsumentfrågor förmedlas redan under skolåren. Det

har framgått att konsumentfrågorna har en otydlig roll i skolan och att ämnets

gränsöverskridande karaktär ofta medför att området inte prioriteras i

undervisningen. Vi föreslår:

* Kursplanen för ämnet hemkunskap i grundskolan bör kompletteras med uppgifter

och mål med inriktning på konsumentfrågor. Antalet garanterade

undervisningstimmar bör utökas. Namnet bör ändras till hem- och

konsumentkunskap.

* I gymnasieskolan bör konsumentkunskap införas som ett nytt obligatoriskt

skolämne. Ett viktigt inslag i ämnet bör vara undervisning i privatekonomi.

* Både i grundskolan och i gymnasieskolan bör de konsumentrelaterade frågor som

har anknytning till andra ämnen behandlas inom ramen för dessa ämnen och utgöra

ett komplement till det särskilda konsumentämnet.

Förslagen medför att statens krav på konsumentundervisningen i skolan blir mer

uttalade. Samtidigt bör statens stöd till konsumentundervisningen utvecklas och

förstärkas. Vi föreslår:

* Statens skolverk och Konsumentverket bör gemensamt svara för att stödet till

konsumentundervisningen i skolan utökas. Konsumentverket bör utveckla utbudet av

 läromedel och annat undervisningsmaterial för konsumentkunskapen. Statens

skolverk bör genomföra ett granskningsprojekt av konsumentundervisningen i

grund- och gymnasieskolan.

En grundläggande förutsättning för en god konsumentundervisning i skolan är att

lärarna har en hög kompetens i sakfrågorna. Vi föreslår:

* Konsumentkunskap bör vara ett kunskapsområde i lärarutbildningen.

Konsumentinformation om dagligvaror

Det finns konsumentgrupper som är i behov av riktad information, t.ex.

synskadade samt allergiker och personer med överkänslighet. Detta behov bör i

stor utsträckning kunna tillfredsställas genom utvecklingen av

konsumentinformation i databaser och på Internet. Det krävs dock ytterligare

insatser. Vi föreslår:

* Konsumentverket ges i uppdrag att ta fram rekommendationer dels om information

 om dagligvaror till grupper i behov av särskilt stöd, dels om hur tillgången

till tydlig varuinformation kan förbättras i dagligvarubutikerna.

Vad gäller frågan om märkning av dagligvaror generellt har en särskild utredare

nyligen kartlagt det gällande regelverket. Vi ställer oss bakom flera av

utredarens förslag som syftar till att stödja vissa grupper t.ex. synskadade.

Genom de nya Internetbutikerna har skapats ett nytt sätt för konsumenten att

köpa varor och tjänster. Det är emellertid viktigt att konsumenterna även på

Internet får tillgång till information om produkterna. Vi föreslår:

* Konsumentverket ges rätt att meddela närmare föreskrifter om hur och var

prisinformation skall lämnas vid handel på Internet.

* Konsumentverket ges i uppdrag att inleda en dialog med företrädare för

näringslivet i syfte att undersöka intresset för och behovet av ett IT-baserat

varudeklarationssystem i Sverige efter en dansk förebild.

Rådgivning inför bostadsköp

Vi anser att det finns behov av en saklig och objektiv konsumentrådgivning på

bostadsköpsområdet. Anskaffandet av en bostad och boendet i sig innebär stora

utgifter för konsumenterna. Det är viktigt att konsumenterna kan fatta beslut i

sådana frågor på en objektiv och saklig grund. Vi föreslår:

* Ett organ för konsumentrådgivning i samband med bostadsköp inrättas.

Rådgivningen bör organiseras och finansieras med Konsumenternas Försäkringsbyrå

och Konsumenternas Bankbyrå som förebilder.

Nya marknader

Under senare år har fler och fler tjänster som tidigare tillhandahållits i

offentlig regi av- och omreglerats. Verksamheterna har alltmer kommit att

utföras antingen av privata företag eller av statliga eller kommunala bolag på

kommersiell basis. Förändringsprocessen har i många fall varit positiv, men den

har också skapat problem för konsumenterna. Vi föreslår:

* Konsumenttjänstlagen ses över i syfte att bredda lagens tillämpningsområde.

* Genom införande av kvalitetsstandarder tydliggörs vilka krav konsumenterna kan

 ställa på den som tillhandahåller en tjänst. Sådana dokument kan vidare komma

att underlätta och minska behovet av tvistlösning.

* Utveckling av branschfinansierade organ för rådgivning och hantering av

klagomål från konsumenter.

* Konsumentverket ges i uppdrag att tillsammans med Konkurrensverket genomföra

systematiska studier av de av- och omreglerade marknaderna från ett

konsumentperspektiv.

Konsumentverkets roll

Konsumentverket är den centrala myndigheten på konsumentområdet. Verkets

insatser är avgörande för möjligheten att uppnå de konsumentpolitiska mål som

statsmakterna ställer upp. Stora och ökade krav ställs på Konsumentverket,

vilket bl.a. förutsätter ett effektivt, slagkraftigt och mycket flexibelt

arbetssätt. Det finns behov av att utveckla utredningsarbetet, ytterligare

samordna den utredande och lagtillämpande verksamheten samt att stärka verkets

befogenheter på det rättsliga området.

Konsumentverket och Konsumentombudsmannen (KO) utgör i dag en gemensam myndighet

 där verkets generaldirektör också är KO. Denna dubbla funktion skapar en

otydlighet gentemot konsumenter och näringsliv och kan inom myndigheten ge

upphov till interna gränser och samordningsförluster. Vi föreslår bland annat:

* Utrednings- och analysarbetet bör utvecklas och förstärkas. Det är viktigt att

 Konsumentverket har tillräckliga resurser för att bevaka och stärka det

konsumentpolitiska området.

* De olika roller som Konsumentverket och KO har enligt den lagstiftning som

Konsumentverket/KO har tillsyn över integreras och KO:s samtliga befogenheter

överförs till Konsumentverket. Vi föreslår också att Konsumentverkets chef i

fortsättningen skall ha titeln Konsumentombudsman, tillika generaldirektör.

* Konsumentverkets befogenheter enligt den marknadsrättsliga lagstiftningen

stärks genom att verket ges rätt att utfärda de förelägganden och beslut som

krävs för att bestämmelserna skall efterlevas.

* Vissa uppgifter som i dag ligger på Konsumentverket bör flyttas över till

andra myndigheter i syfte att renodla Konsumentverkets verksamhet.

Ekonomiska konsekvenser

Vi har i enlighet med våra direktiv lagt förslag som på väsentliga områden

stärker konsumenternas ställning på marknaden. De förslag som vi redovisar

innebär ökade utgifter för staten. Det har inte varit möjligt att inom ramen för

 vårt arbete göra några exakta beräkningar av de ekonomiska konsekvenserna. Vi

har dock uppskattat kostnaderna för staten till omkring 25 miljoner kronor för

huvuddelen av våra förslag.

En särskild fråga är kostnaderna för genomförande av den föreslagna

obligatoriska kommunala konsumentverksamheten. Den totala kostnaden för en sådan

 verksamhet torde enligt vår uppskattning uppgå till omkring 200 miljoner

kronor. Kostnaden bör enligt vår mening delas lika mellan stat och kommun.

På vissa områden förutsätter våra förslag ett frivilligt ekonomiskt engagemang

från de privata aktörerna.

Förteckningar över remissinstanser

Efter remiss har yttrande över betänkandet Starka konsumenter i en gränslös

värld (SOU 2000:29) avgetts av:

Hovrätten över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i

Jönköping, Marknadsdomstolen, Statskontoret, Styrelsen för ackreditering och

teknisk kontroll (SWEDAC), SIS - Standardiseringen i Sverige, Kommerskollegium,

Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet, Handikappombudsmannen, Barnombudsmannen,

Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Konsumentverket,

Allmänna reklamationsnämnden, Fastighetsmäklarnämnden, Statens skolverk,

Forskningsrådsnämnden, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet,

Lärarhögskolan Stockholm, Institutionen för hushållsvetenskap vid Uppsala

universitet, Institutionen för konsumentteknik vid Chalmers tekniska högskola,

Statens livsmedelsverk, Ungdomsstyrelsen, Integrationsverket, Naturvårdsverket,

Boverket, Småhusskadenämnden, Post- och telestyrelsen, Konkurrensverket, Tyresö

kommun, Värmdö kommun, Markaryds kommun, Svalövs kommun, Göteborgs kommun,

Uddevalla kommun, Hudiksvalls kommun, Skellefteå kommun, Arjeplogs kommun,

Annonsörföreningen, Finansbolagens Förening, Fondbolagens Förening,

Försäkringskasseförbundet, Handikappförbundens Samarbetsorgan, HSB Riksförbund,

Hyresgästernas Riksförbund, Konsumentvägledarnas Förening, Landsorganisationen i

 Sverige, Lärarnas Riksförbund, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt,

Näringslivets Nämnd för Regelgranskning, Pensionärernas Riksorganisation,

Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag, Sveriges Bostadsrättsföreningars

Centralorganisation, SIOS - Samarbetsorgan för Invandrarorganisationer i

Sverige, Svensk Handel, Svenska Bankföreningen, Svenska Fondhandlareföreningen,

Svenska Kommunförbundet, Sveriges Akademikers Centralorganisation, Sveriges

Aktiesparares Riksförbund, Sveriges Elleverantörer, Sveriges Försäkringsförbund,

 Sveriges Industriförbund, Sveriges Konsumenter i Samverkan, Sveriges

Konsumentråd, Sveriges Reklamförbund, Tjänstemännens Centralorganisation,

Villaägarnas Riksförbund, Yrkesföreningen för Budget- och Skuldrådgivare.

Efter remiss har yttrande över betänkandet Märk Väl! (SOU 1999:7) avgetts av:

Astma- och Allergiförbundet, Gällivare kommun, Göta Hovrätt, Göteborgs kommun,

Handelsanställdas förbund, Handikappförbundens samarbetsorgan,

Handikappombudsmannen, Hjälpmedelsinstitutet, Industriförbundet,

Integrationsverket, Kemikalieinspektionen, Kemikontoret, Kemisk-Tekniska

Leverantörsförbundet, Kommerskollegium, Konkurrensverket,

Konsumentgillesförbundet, Konsumentverket, Konsumentvägledarnas förening,

Livsmedelsindustrierna, Livsmedelsverket, Läkemedelsverket, Länsstyrelsen i

Västerbottens län, Länsstyrelsen i Östergötlands län, Marknadsdomstolen,

Naturvårdsverket, Plast- och kemibranscherna, Riksförbundet Hem och Samhälle

(f.d. Husmodersförbundet Hem och Samhälle), Riksorganisationen Unga Synskadade,

SIS - Standardiseringen i Sverige, Svensk Handel, Sveriges Konsumentråd samt av

Synskadades riksförbund.

Röster från Folkrörelsedagen den 17 januari 2001

"Då konsumentfrågor är demokratifrågor bör vi utgå ifrån vad våra medborgare

behöver. De behöver mer råd, mer kunskap och mer diskussioner runt demokrati och

 demokratifrågor. Ett förslag är därför att etablera ett forum där

konsumentbyråerna tillsammans med folkrörelser, konsumentvägledare och kommuner

finns på plats för rådgivning o.dyl. I Karlstad har bl.a. kommunen skapat ett

rådrum där olika expertis samlas för konsumenterna. På detta sätt skulle vi alla

 kunna bättre nå ut till medborgarna, även ungdomarna. Det skulle bli en ny

mötesplats där alla kan känna sig hemma, dit man kan gå för att få råd, delta

eller lyssna på seminarium etc. Tanken är att detta projekt inte skall gå förbi

kommunstyret utan genomföras i samarbete med dem."

"En ''''Ungdomens konsumentriksdag'''' kunde vara ett bra arbetssätt enligt samma

modell som ''''Ungdomens miljöriksdag''''. Dessa har en lokal och där arbetar en grupp

 ungdomar tillsammans med miljöfrågorna. De har kontaktpersoner i skolorna runt

om i landet. De ordnar bland annat en årlig miljöriksdag och de jobbar med olika

 projekt. Ungdomarna får endast sitta kvar och jobba tills de fyller 21 år.

Sedan rekryteras nya ungdomar. ''''Ungdomens konsumentriksdag'''' kan bildas genom att

 regeringen stödjer den ekonomiskt och genom att konsumentorganisationer och

till exempel Konsumentverket bygger upp verksamheten."

"Konsumentvägledning bör finnas ute i bostadsområdena. Denna vägledning skall

inte (behöver inte) vara heltäckande men där skall finnas vägledning om vart

medborgarna kan vända sig med sina problem. Hyresgästföreningen har påbörjat ett

 sådant projekt och de tycker att det är mycket viktigt att platta ut de klyftor

 som faktiskt finns i vårt samhälle."

"Staten, kommuner och frivilliga organisationer kan samarbeta i en form av

gemensamhetsmodell för att bättre nå ut med information och stöd till

medborgarna. Flera olika myndigheter kan ta på sig ansvar t.ex. kan Kronofogden

ta större ansvar rörande skuldsanering."

"Konsumentorganisationerna har möjlighet att påverka besluten i viss mån,

särskilt på livsmedelssidan. Det skulle vara mycket positivt om det även rörande

 konsumentfrågor fanns möjlighet till större inflytande i myndigheternas

verksamhet. Vid regelbundna möten ökar dialogen och möjligheterna till

inflytande."

"Ett gott exempel på lokal samverkan är konsument Västmanland, som är ett

välutvecklat projekt som har fått mycket pengar."

"...i Livsmedelsverkets konsumentgrupp och där har alla deltagare ett stort

inflytande delvis pga. av att vi träffas flera gånger per år, då har vi

möjlighet att träffa varandra och representanter från Livsmedelsverket, vi är

delaktiga i samma nätverk. Att arbeta i nätverk är en väg till inflytande. När

vi jobbade mot antibiotika i livsmedel bildades ett nätverk med flera olika

intressenter och aktörer. Genom att vi tillsammans valde att koncentrera oss på

en fråga och samverka för att uppnå ett utsatt mål nationellt och

internationellt blev vi starka och nådde större inflytande än vad vi hade nått

om vi jobbat var och en för sig. Vi borde ta lärdom av detta."

"Vi har inga direkta konsumentorganisationer utan bara indirekta. Därför tror vi

 att det bästa sättet att organisera lokalt arbete skulle vara att bilda lokala

Konsumentråd. Medlemmar från de olika organisationerna som har intresse av att

arbeta med konsumentfrågorna skulle då kunna samlas under ett lokalt

konsumentparaply och bli ett bra komplement till den kommunala rådgivningen."

"Forskning angående konsumenternas kunskaper, önskemål med mera i samråd mellan

Konsumentverket och folkrörelserna. "

"Rådgivande samråd mellan departement och folkrörelser bör fortgå enligt modell

"Folkrörelsedagen" med ömsesidig information och erfarenhetsutbyte."

"Regeringen bör utreda möjligheterna att genom TV kunna lyfta fram

konsumentfrågorna bättre än i dag. ''''Ekonominyheterna'''' kan kompletteras med

''''Konsumentnyheter'''' varje dag."

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 13 juni 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Handlingsplan för konsumentpolitiken 2001-2005

Prop. 2000/01:135

58

1

Prop. 2000/01:135

Prop. 2000/01:135

Bilaga 1

Prop. 2000/01:135

Bilaga 1

Prop. 2000/01:135

Bilaga 2

Prop. 2000/01:135

Bilaga 2

Prop. 2000/01:135

Bilaga 3

Prop. 2000/01:135

Bilaga 3

Prop. 2000/01:135