Regeringens proposition

1999/2000:40

Obeställd reklam m.m.

Prop.

1999/2000:40

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 januari 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen framläggs förslag som avser att genomföra EG-

bestämmelser om s.k. obeställd reklam som finns dels i direktivet

97/66/EG om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet

inom telekommunikationsområdet, dels i direktivet 97/7/EG om konsu-

mentskydd vid distansavtal. Genom ändringar i marknadsföringslagen

föreslås att reklam skall få sändas via telefax och helautomatiska

uppringningsanordningar bara om konsumenten har gett sitt medgivande

på förhand. Andra marknadsföringsmetoder får användas om inte

konsumenten tydligt motsatt sig att metoden används.

I lagrådsremissen föreslås också att marknadsföringslagen skall

kompletteras med uttryckliga bestämmelser om jämförande reklam.

Genom tillägget genomförs i svensk rätt direktivet 97/55/EG om ändring

av direktivet 84/450/EEG om vilseledande reklam så att detta omfattar

jämförande reklam.

Vidare föreslås att EG-direktivet 98/6/EG om konsumentskydd i

samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter genom-

förs genom vissa ändringar och förtydliganden i prisinformationslagen.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 maj 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450) 5

2.2 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601) 8

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Obeställd reklam 11

4.1 Personuppgiftslagen 11

4.2 Marknadsföringslagen 12

4.3 Att avböja direktreklam 13

4.4 Genomförandet av direktiven 14

4.4.1 Teledataskyddsdirektivet 14

4.4.2 Distansavtalsdirektivet 15

4.5 Spärregisters funktion 17

4.6 Överväganden och förslag 18

5 Jämförande reklam 23

5.1 Bakgrund 23

5.2 Direktivet om jämförande reklam 24

5.3 Nordiska förhållanden 25

5.4 Genomförandet i svensk lagstiftning 26

6 Aggressiva marknadsföringsmetoder 30

7 Ändringar i prisinformationslagen 32

8 Tillsyn och sanktioner 37

9 Ekonomiska konsekvenser 39

10 Författningskommentar 40

10.1 Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450) 40

10.2 Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601) 42

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser 43

Bilaga 2 Sammanfattning av promemoriorna Ändringar i

marknadsföringslagen, Ds 1999:35 och Ändringar i

prisinformationslagen, Ds 1999:40 44

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 46

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 50

Bilaga 5 Teledataskyddsdirektivet 56

Bilaga 6 Distansavtalsdirektivet 70

Bilaga 7 Direktivet om jämförande reklam 85

Bilaga 8 Direktivet om vilseledande reklam 94

Bilaga 9 Prisinformationsdirektivet 100

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2000 108

Rättsdatablad 109

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450),

2. lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450)

Härigenom föreskrivs i fråga om marknadsföringslagen (1995:450)

dels att 29 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 8 a och 13 a §§,

samt närmast före 8 a och 13 a §§ nya rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Jämförande reklam

 8 a §

En näringsidkare får i sin

reklam direkt eller indirekt peka

ut en annan näringsidkare eller

dennes produkter, bara om

jämförelsen

1. inte är vilseledande,

2. avser produkter som svarar

mot samma behov eller är avsedda

för samma ändamål,

3. på ett objektivt sätt avser

väsentliga, relevanta, kontroller-

bara och utmärkande egenskaper

hos produkterna,

4. inte medför förväxling mellan

näringsidkaren och en annan

näringsidkare eller mellan deras

produkter, varumärken, firmor

eller andra kännetecken,

5. inte misskrediterar eller är

nedsättande för en annan närings-

idkares verksamhet, förhållanden,

produkter, varumärken, firma eller

andra kännetecken,

6. i fråga om varor med

ursprungsbeteckning alltid avser

varor med samma beteckning,

7. inte drar otillbörlig fördel av

en annan näringsidkares varu-

märkes, firmas eller andra känne-

teckens renommé eller varas

ursprungsbeteckning, och

8. inte framställer en produkt

som en imitation eller kopia av en

produkt som har ett skyddat

varumärke eller firma.

Vid en jämförelse som avser ett

särskilt erbjudande skall det på ett

klart och entydigt sätt framgå när

erbjudandet upphör att gälla eller,

om det särskilda erbjudandet är

beroende av tillgången på

produkten, de begränsningar som

då gäller för det. Om det särskilda

erbjudandet ännu inte har börjat

gälla, skall det klart och entydigt

också framgå när specialpriset

eller de andra särskilda villkoren

börjar gälla.

Obeställd reklam

 13 a §

En näringsidkare får vid mark-

nadsföring till en fysisk person

använda telefax eller sådana upp-

ringningsautomater eller andra

liknande automatiska system för

individuell kommunikation som

inte betjänas av någon enskild,

bara om den fysiska personen har

samtyckt till det på förhand.

Näringsidkaren får använda

andra metoder för individuell

kommunikation på distans om inte

den fysiska personen tydligt

motsatt sig att metoden används.

29 §

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot ett förbud

eller ett åläggande som har med-

delats med stöd av 14 eller 15 §

eller mot en föreskrift i 5-13 §§,

skall ersätta den skada som

därigenom uppkommer för en

konsument eller någon annan

näringsidkare.

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot ett förbud

eller ett åläggande som har med-

delats med stöd av 14 eller 15 §

eller mot en föreskrift i 5-13a §§,

skall ersätta den skada som

därigenom uppkommer för en

konsument eller någon annan

näringsidkare.

Vid bestämmande av ersättningen till näringsidkare får hänsyn tas även

till omständigheter av annan än ekonomisk art.

_________________________

Denna lag träder i kraft den 1 maj 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601)

Härigenom föreskrivs att 4-7 samt 9 och10 §§ prisinformationslagen

(1991:601) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Prisinformation skall lämnas när en näringsidkare marknadsför

bestämda varor eller tjänster.

Första stycket gäller dock inte,

om särskilda omständigheter

hindrar att prisinformation lämnas.

Första stycket gäller dock inte

vid försäljning på auktion.

5 §

Priset för varor och tjänster skall anges korrekt och tydligt. Priset skall

anges skriftligen, om konsumenten inte kan få upplysning om det på

något annat likvärdigt sätt.

Priset skall inbegripa mervärde-

skatt. Om det kan tillkomma

avgifter och andra kostnader skall

detta anges särskilt.

Priset skall inbegripa mer-

värdesskatt och andra skatter. Om

det kan tillkomma avgifter och

andra kostnader skall detta anges

särskilt.

6 §

Priset för en vara skall anges per

förpackning eller någon annan

jämförlig enhet av varan.

För varor som tillhandahålls i

varierande kvantiteter, skall priset

avse den mängd eller måttenhet

som varan vanligen utbjuds i.

Priset för en vara skall anges

dels per förpackning eller annan

enhet i vilken varan utbjuds till

försäljning (försäljningspris), dels

per kilogram, liter, meter eller

annat vanligen använt mått för

varan (jämförpris).

Endast försäljningspriset

behöver anges om det på grund av

varans karaktär eller ändamål kan

antas att en angivelse av

jämförpris skulle sakna betydelse

eller om en sådan angivelse skulle

kunna skapa förvirring.

Endast jämförpriset behöver

anges för en vara som inte är

färdigpackad och som mäts upp i

kundens närvaro.

7 §

Uppgift om pris per måttenhet

(jämförpris) skall dessutom

lämnas för sådana varuslag som

det finns särskilda beräknings-

grunder för.

Särskilda beräkningsgrunder får

fastställas av regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om

skyldigheten att ange jämförpris

och de beräkningsgrunder som

därvid skall tillämpas.

9 §

Priset och jämförpriset skall

anges så att det framgår klart för

konsumenten vilken vara eller

tjänst som informationen avser.

Priset skall anges så att det

framgår klart för konsumenten

vilken vara eller tjänst som

informationen avser.

10 §

När en bestämd vara utbjuds i en

försäljningslokal, i ett skyltfönster

eller skyltskåp eller i omedelbar

anslutning till säljstället, skall

priset för varan och jämförpriset

anges

1. på varan eller dess förpack-

ning, eller

2. i varans omedelbara närhet,

på en hyllkantsetikett eller skylt,

så att risk inte föreligger för för-

växling med pris på andra varor.

Om det finns praktiska hinder

mot att priset och jämförpriset

anges enligt första stycket 1 eller

2, får det anges i en prislista,

prisfrågeterminal eller liknande.

När en bestämd vara utbjuds i en

försäljningslokal, i ett skyltfönster

eller skyltskåp eller i omedelbar

anslutning till säljstället, skall

priset för varan anges

1. på varan eller dess förpack-

ning, eller

2. i varans omedelbara närhet,

på en hyllkantsetikett eller skylt,

så att risk inte föreligger för för-

växling med pris på andra varor.

Om det finns praktiska hinder

mot att priset anges enligt första

stycket 1 eller 2, får det anges i en

prislista, prisfrågeterminal eller

liknande.

________________________

Denna lag träder i kraft den 1 maj 2000.

3 Ärendet och dess beredning

I propositionen behandlas dels frågor om ändringar i marknads-

föringslagen (1995:450) avseende obeställd reklam, jämförande reklam

och aggressiv marknadsföring, dels frågor om ändringar i pris-

informationslagen (1991:601). Ändringarna syftar i huvudsak till att

genomföra EG-direktiv.

Inom Finansdepartementet har upprättats två promemorior, Ändringar i

marknadsföringslagen (1995:450), Ds 1999:35, och Ändringar i pris-

informationslagen (1991:601), Ds 1999:40. Promemoriorna har remiss-

behandlats. I bilaga 1 finns förteckningar över de remissinstanser som

har yttrat sig. Remissyttrandena finns tillgängliga i Finansdepartementet

(dnr Fi 1999/2485 och 1999/2480). I bilaga 2 finns en sammanfattning

av promemoriorna.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 december 1999 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns

i bilaga 4. Regeringen återkommer i berörda avsnitt till Lagrådets

synpunkter. Regeringen har följt Lagrådets förslag.

4 Obeställd reklam

Med obeställd reklam avses reklam eller annan marknadsföring som förs

vidare till mottagaren utan att denne varit aktiv för att få reklamen eller

utan att denne genom sitt tidigare uppträdande får anses ha visat något

intresse för att få reklamen. Obeställd reklam ger upphov till ett antal

frågor som bl. a. berör den enskildes integritet.

4.1 Personuppgiftslagen

Den som vill rikta direkt marknadsföring och direktreklam till enskilda

personer har alltid att göra med personuppgifter. Bestämmelser som

reglerar frågor om integritetsskydd och behandling av personuppgifter

finns huvudsakligen i personuppgiftslagen (1998:204). Lagen, som

trädde i kraft den 24 oktober 1998, har som syfte att skydda människor

mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av

personuppgifter. Med personuppgifter avses all slags information som

direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet.

Personuppgiftslagen innehåller bestämmelser om bl.a. grundläggande

krav på behandling av personuppgifter och när behandling av person-

uppgifter är tillåten. Lagen genomför i svensk rätt Europaparlamentets

och rådets direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med

avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av

sådana uppgifter.

Personuppgifter får behandlas endast om den registrerade har lämnat

sitt samtycke till behandlingen (10 §). Lagens definition av samtycke

enligt 3 § innebär att samtycket måste vara en otvetydig viljeyttring som

är frivillig, gjord särskilt och lämnad efter det att information om

behandlingen getts. Lagen medger dock avsteg från kravet på samtycke i

vissa fall. Ett sådant undantag gäller när behandlingen av personuppgifter

är nödvändig för att ett ändamål skall kunna tillgodoses som rör ett

berättigat intresse hos den personuppgiftsansvarige eller hos en sådan

tredje man till vilken personuppgifterna lämnas ut, om detta intresse

väger tyngre än den registrerades intresse av skydd mot kränkning av den

personliga integriteten (10 § f). Om behandling av personuppgifter för

ändamål som rör direktmarknadsföring tillåts efter en sådan intresse-

avvägning som görs enligt 10 § f, får uppgifterna också användas för

detta ändamål.

Enligt 11 § får personuppgifter inte behandlas för ändamål som rör

direkt marknadsföring, om den registrerade hos den personuppgifts-

ansvarige skriftligen har anmält att han eller hon motsätter sig sådan

behandling. Om marknadsföringen sker via vanlig post, elektronisk post,

telefon eller telefax saknar betydelse. Marknadsföring i såväl

kommersiellt som ideellt syfte omfattas. Bestämmelsen i 11 § är

självständig i förhållande till 10 § f. Den ger den enskilde rätt att när som

helst avböja personuppgiftsbehandling för detta ändamål genom en

skriftlig viljeförklaring. Det gäller även om den enskilde tidigare

samtyckt till behandlingen. Det finns däremot inte någon generell rätt för

den registrerade att bli tillfrågad innan hans eller hennes personuppgifter

lämnas ut eller används för ändamål som rör direkt marknadsföring

(prop.1997/98:44 s. 67). Lagstiftningen tar sikte på att skydda den

personliga integriteten mot kränkningar som kan uppkomma vid

behandling av personuppgifter för t.ex. direktmarknadsföringsändamål.

I fråga om obeställd reklam kan en integritetskränkning sägas bestå av

två intimt förknippade led som var för sig kan ses som en integritets-

kränkande handling. Först behandlas själva personuppgiften på något

eller några av alla de tänkbara sätt som kännetecknar begreppet

behandling enligt personuppgiftslagen. Behandling i strid mot lagen kan

orsaka kränkning av den personliga integriteten. Därefter används

personuppgiften vid direktmarknadsföring i form av t.ex. telefon-

försäljning. Själva telefonpåringningen kan då uppfattas som en

inskränkning av möjligheterna till ett ostört privatliv.

Personuppgiftslagen innehåller bestämmelser om tillsyn och sank-

tioner. Bl.a. finns en bestämmelse om skadestånd (48 §), enligt vilken

den personuppgiftsansvarige är skyldig att ersätta den registrerade för

skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av

personuppgifter i strid mot lagen har orsakat.

4.2 Marknadsföringslagen

Marknadsföringslagen (1995:450) är tillämplig på all marknadsföring

som helt eller delvis är inriktad på den svenska marknaden. Lagen

omfattar endast sådan marknadsföring som sker i näringsverksamhet.

Med marknadsföring avses reklam och andra åtgärder i närings-

verksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till

produkter, oavsett i vilket medium eller i vilken form marknadsföringen

uppträder. Marknadsföring i ideellt syfte omfattas inte av lagen. Med

produkter avses varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra

nyttigheter. Marknadsföring skall stämma överens med god

marknadsföringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter

och näringsidkare.

Med god marknadsföringssed avses normer som syftar till att skydda

konsumenter och näringsidkare vid marknadsföring. Det är fråga om

både rättsliga regler och andra förhållningskrav. Regler om god affärssed

som syftar till att skydda mot osund marknadsföring är en viktig

normgrupp. Hit hör bl.a. Internationella Handelskammarens grundregler

för reklam. Vidare är Marknadsdomstolens praxis en annan viktig

normkälla för vad som är god marknadsföringssed. En betydelsefull

princip som domstolen slagit fast är den s.k. lagstridighetsprincipen. Den

innebär att en marknadsföringsåtgärd är oförenlig med kraven på god

affärssed och därmed otillbörlig, om den strider mot annan lagstiftning,

t.ex. personuppgiftslagen.

All marknadsföring skall utformas och presenteras så att det tydligt

framgår att det är fråga om marknadsföring, vilket innebär ett krav på

reklamidentifiering. Det innebär att det redan vid en flyktig kontakt skall

vara möjligt att utan tvekan skilja reklammeddelanden från övrig

information. Det anses vara ett väsentligt konsumentintresse att reklam

inte ger intryck av att vara information fri från kommersiella syften utan

öppet framträder som det partsbudskap det är. Brister i reklamens

identifierbarhet medför som regel ett vilseledande om budskapets

karaktär. Det skall också tydligt framgå vem som svarar för mark-

nadsföringen, och läsaren bör genast kunna fastställa vem marknads-

föraren är.

Marknadsföringslagen saknar bestämmelser som särskilt avser direkt-

reklam. Enligt ett avgörande av Marknadsdomstolen får direktreklam inte

sändas till barn under 16 år (MD 1983:16).

Inom området för direktreklam finns den av näringslivet etablerade

Nämnden för direktmarknadsföring, som bl.a. har till syfte att följa

direktmarknadsföringens utveckling, påtala oacceptabla former av

direktmarknadsföring och bidra till normbildning för framtida

marknadsåtgärder. Nämnden prövar ärenden som anmäls dit och

meddelar beslut eller yttranden.

Internationella Handelskammaren har utfärdat regler för direkt-

marknadsföring, som omfattar direktreklam samt marknadsföring genom

andra kommunikationsåtgärder som inbegriper telekommunikation. Som

grundläggande princip gäller att all direktmarknadsföring skall vara

förenlig med gällande rätt och med vad som allmänt uppfattas som god

affärssed inom näringslivet. Handelskammaren har också utfärdat

riktlinjer för marknadsföring via Internet. Enligt dessa riktlinjer skall

annonsörer och marknadsförare bl.a. inte sända obeställd reklam på nätet

till användare som har angett att de inte önskar mottaga sådan reklam.

Annonsörer och marknadsförare skall tillhandahålla en pånätfunktion,

som gör det möjligt för användare att meddela annonsörerna och

marknadsförarna att de fortsättningsvis inte önskar bli kontaktade. Det

skall tydligt framgå av ej begärda reklam- och marknadsförings-

meddelanden att de är av kommersiell natur och vem annonsören eller

marknadsföraren är.

De nordiska konsumentombudsmännen har i februari 1999 utfärdat en

gemensam ståndpunkt om handel och marknadsföring på Internet.

Ombudsmännen har bl.a. uttalat att näringsidkare endast bör sända

marknadsföringsmaterial via e-post och liknande, om konsumenten har

lämnat sitt samtycke till detta. Marknadsföringsmaterial till en

konsument bör tydligt markeras som sådant. Ett minimikrav bör vara att

det framgår av titeln/överskriften.

4.3 Att avböja direktreklam

Direktreklam är antingen adresserad eller oadresserad. Den direktreklam

som har en adresserad personuppgift grundar sig vanligtvis på ett

personregister som köpts från exempelvis statens personadressregister

(SPAR). Addressuppgifter kan även köpas från företag som har ett

kundregister.

Sedan år 1993 gäller en överenskommelse mellan Konsumentverket,

Posten och SWEDMA (Swedish Direct Marketing Association) om att

konsumenter som så önskar skall slippa få oadresserad reklam i sin

brevlåda. Förutsättningen är att de på brevlådan anger att de inte vill ha

någon reklam.

Den som inte vill få direktadresserad reklam kan vända sig till SPAR-

nämnden, som gör en markering om detta i sitt register.

Den som motsätter sig att personuppgift behandlas för ändamål som

rör direkt marknadsföring måste skriftligen anmäla detta hos den

personuppgiftsansvarige. För anmälans giltighet får förutsättas att den

enskilde är registrerad hos den personuppgiftsskyldige.

Sedan anmälan kommit in till den personuppgiftsansvarige, får denne

inte längre behandla personuppgifter rörande anmälaren för ändamål som

avser direkt marknadsföring. Det gäller även om anmälaren tidigare har

gett sitt samtycke till behandling för sådana ändamål. Skulle den som

gjort en anmälan senare lämna sitt samtycke till behandling för ändamål

som rör direkt marknadsföring, får anmälan i motsvarande grad anses

återkallad och utan verkan.

Har den personuppgiftsansvarige offentliggjort att anmälan också kan

ske på något annat vis än direkt hos denne, t. ex. via någon organisation

eller till något visst register, torde anmälan enligt 11 § person-

uppgiftslagen också kunna ske på det sättet. Bestämmelsen hindrar i vart

fall inte att det inrättas ett nationellt s.k. spärregister till vilket enskilda

kan anmäla att de inte önskar bli utsatta för direkt marknadsföring

generellt eller bara i vissa fall (prop. 1997/98:44 s. 66).

Av lagen (1998:527) om det statliga personadressregistret framgår att

SPAR får användas av myndigheter och enskilda för att aktualisera,

komplettera och kontrollera personuppgifter samt för att ta ut uppgifter

om namn och adress genom s.k. urvalsdragning för direktreklam,

opinionsbildning eller samhällsinformation eller annan därmed jämförlig

verksamhet. Av lagen framgår vidare att det på begäran av en registrerad

skall anges i SPAR att uppgifter om den registrerade inte får behandlas

vid urvalsdragning för direktreklam.

4.4 Genomförandet av direktiven

Europaparlamentet och rådet har år 1997 beslutat om två direktiv

(97/66/EG och 97/7/EG) som bl. a. behandlar frågan under vilka

förutsättningar obeställd reklam får distribueras. Direktiven skall nu,

såvitt avser frågor om obeställd reklam, genomförs i svensk rätt.

Direktiven finns som bilagorna 5 och 6.

4.4.1 Teledataskyddsdirektivet

Syftet med direktiv 97/66 om behandling av personuppgifter och skydd

för privatlivet inom telekommunikationsområdet (teledataskyddsdirek-

tivet) är att genom en harmonisering av medlemsstaternas bestämmelser

om behandling av personuppgifter säkerställa en likvärdig nivå på

integritetsskyddet. Direktivet skall vidare säkerställa fri rörlighet inom

gemenskapen för personuppgifter inom telekommunikationsområdet och

för teleutrustning och teletjänster. Bestämmelserna är avsedda att

precisera och komplettera dataskyddsdirektivet (95/46/EG). Till skillnad

från det direktivet är bestämmelserna i teledataskyddsdirektivet avsedda

att skydda berättigade intressen även hos abonnenter som är juridiska

personer.

Teledataskyddsdirektivet innehåller en bestämmelse (artikel 11) om

personuppgifter i tryckta eller elektroniska kataloger. Enligt bestäm-

melsen skall abonnenten kostnadsfritt ha rätt att på begäran bl.a. bli

struken i en tryckt eller elektronisk katalog eller att ange att hans eller

hennes personuppgifter inte får användas för direkt marknadsföring.

I direktivets artikel 12 föreskrivs att användning av automatiska

uppringningssystem utan mänsklig medverkan och telefax för direkt

marknadsföring kan tillåtas bara i fråga om abonnenter som i förväg har

gett sitt samtycke. När det gäller användning av andra teletjänster för

direkt marknadsföring ger direktivet medlemsstaterna en valmöjlighet.

Enligt den ena lösningen är sådan marknadsföring inte tillåten, om

abonnenten har motsatt sig denna (s.k. opt-out). Den andra lösningen

innebär att marknadsföringen är tillåten endast om abonnenten har gett

sitt samtycke i förväg (s.k. opt-in). Den senare lösningen innebär en

högre skyddsnivå. De teletjänster det huvudsakligen är fråga om är

telefoni och elektronisk post.

Enligt direktivet gäller rättigheterna abonnenter som är fysiska

personer. Direktivet ålägger dessutom medlemsstaterna, inom ramen för

gemenskapslagstiftningen och tillämplig lagstiftning, att säkerställa att

berättigade intressen för abonnenter som inte är fysiska personer är

tillräckligt skyddade när det gäller icke begärda samtal.

Beträffande frågor som rör rättslig prövning, ansvar och sanktioner

(inbegripet skadeståndssanktioner) hänvisas i direktivet (artikel 14 punkt

2) till dataskyddsdirektivets bestämmelser, vilka skall tillämpas också

beträffande teledataskyddsdirektivet.

I de delar teledataskyddsdirektivet inte berör frågor om obeställd

reklam har direktivet genomförts genom lagstiftning som främst berör

telelagen (1993:597) och som trätt i kraft den 1 juli 1999.

Beträffande lagstiftning avseende obeställd reklam har det ansetts att

sådan lagstiftning bör samordnas med det nationella genomförandet av

distansavtalsdirektivet.

4.4.2 Distansavtalsdirektivet

Direktivet 97/7/EG om konsumentskydd vid distansavtal (distans-

avtalsdirektivet) syftar till en tillnärmning av medlemsstaternas lagar och

andra författningar om distansavtal mellan konsumenter och närings-

idkare. Med distansavtal avses avtal om varor eller tjänster som ingås

mellan en leverantör och en konsument inom ramen för ett system för

distansförsäljning eller erbjudande av tjänster på distans, organiserat av

leverantören, vid vilket avtal endast en eller flera tekniker för kom-

munikation uteslutande på distans (distanskommunikation) används.

Tekniker för distanskommunikation preciseras utgöra varje teknik som,

utan att leverantören och konsumenten samtidigt är fysiskt närvarande,

kan användas för ingående av ett avtal mellan konsumenten och leveran-

tören. I en bilaga till direktivet finns en vägledande förteckning över de

tekniker som omfattas av direktivet. Förteckningen innehåller följande

tekniker: oadresserad trycksak, adresserad trycksak, standardbrev,

tidningsannons med beställningskupong, katalog, telefon med mänsklig

betjäning, telefon utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater,

audiotext), radio, bildtelefon (telefon med bildskärm), videotext

(mikrodator med TV-ruta) med tangentbord eller beröringsskärm,

elektronisk post, telefax och television (teleshopping).

Ett distansavtal i den mening direktivet ger uttryck för kan ingås

exempelvis genom uppfordran till anbud från leverantören i form av

oadresserad trycksak, varefter konsumenten svarar via ett vanligt brev

eller genom uppfordran till anbud per radio som möts med en beställning

via telefon. Samma teknik behöver alltså inte användas för alla moment i

avtalet.

I direktivets artikel 10 finns bestämmelser om begränsningar i använd-

ningen av vissa tekniker för distanskommunikation. Enligt artikelns

punkt 1 förutsätter en leverantörs användning av automatiska uppring-

ningssystem utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater) och

telefax att konsumenten gett sitt samtycke på förhand. Enligt punkten 2

skall medlemsstaterna säkerställa att sådana andra tekniker för

distanskommunikation än de som anges i punkt 1 och som möjliggör

metoder för kommunikation mellan enskilda parter (individuell

kommunikation) endast får användas när konsumenten inte klart

motsätter sig detta.

Punkten 1 är uttryck för en oavvislig opt-in-lösning medan punkten 2

anvisar en opt-out-lösning. Punkten 1 anger vissa former för distans-

kommunikation som med hänsyn till deras påträngande natur ansetts

kräva mer omfattande åtgärder från näringsidkarnas sida för att till-

försäkra konsumenterna ett tillfredsställande skydd mot obeställd reklam

med användning av dessa metoder. För de former av distanskom-

munikation som angetts i punkten 2 har den lösning som där ges ansetts

tillräcklig. Eftersom direktivet är ett minimidirektiv, är medlemsstaterna

oförhindrade att införa strängare konsumentskyddskrav och följaktligen

föreskriva en opt-in-lösning helt eller delvis beträffande de andra

teknikerna enligt punkten 2.

Inskränkningen av bestämmelsen i punkten 2 till sådana distans-

kommunikationstekniker som "möjliggör individuell kommunikation"

innebär att konsumenten skall ha möjlighet att kunna anmäla att han eller

hon inte vill få erbjudanden via telefonsamtal, bildtelefonsamtal,

videotext, elektronisk post eller liknande. Det betyder samtidigt naturligt

nog att konsumenten inte skall kunna ange att han eller hon inte önskar få

erbjudanden via radio, television och tidningsannonser.

Förslag till lagstiftning som genomför distansavtalsdirektivet i andra

delar än de som rör obeställd reklam kom under sommaren 1999 i form

av departementspromemorian Distansavtalslag (Ds 1999:45). Förslaget

bereds för närvarande i Justitiedepartementet.

4.5 Spärregisters funktion

Enligt 12 § personuppgiftsförordningen (1998:1191) skall Data-

inspektionen på begäran av en organisation som företräder en väsentlig

del av de personuppgiftsansvariga inom en viss bransch eller inom ett

visst område avge yttrande över förslag till överenskommelser vad avser

behandling av personuppgifter inom branschen eller området (bransch-

överenskommelse). Ett sådant yttrande skall avse branschöverenskom-

melsens förenlighet med personuppgiftslagen och andra författningar

som reglerar den behandling av personuppgifter det är fråga om.

En branschöverenskommelse av detta slag har gemensamt tagits fram

av Annonsörföreningen, Direkthandelsföretagens Förening, Frivillig-

organisationernas Insamlingsråd, Näringslivets Delegation för Marknads-

rätt, Industriförbundet, Svenska Postorderföreningen, Sveriges Reklam-

förbund, SWEDMA, Tidningsutgivarna, Posten AB och Telia Info

Media. Dessa branschorganisationer och företag har genom SWEDMA i

en skrivelse till Datainspektionen i december 1998 hemställt om inspek-

tionens bedömning och yttrande enligt 12 § personuppgiftsförordningen

beträffande ett förslag till branschregler angående användningen av

personuppgifter för direktmarknadsföringsändamål. Datainspektionen har

ännu inte avgett sitt yttrande.

Överenskommelsen avser att vara tillämplig vid alla typer av

direktmarknadsföring och vid all behandling av personuppgifter för

sådant ändamål. Begreppen "marknadsföring" och "direktmarknads-

föring" ges en mycket vid betydelse och innefattar också exempelvis

verksamhet för insamling till välgörande ändamål, vilken verksamhet i

många fall inte utgör marknadsföring i rättslig mening. Enligt en

huvudregel i branschöverenskommelsen måste vid all insamling och

annan behandling av personuppgifter för direktmarknadsföringsändamål

den personuppgiftsansvariges intresse av att få behandla uppgifterna för

sådant ändamål alltid vägas mot risken av att de registrerade kan uppleva

användningen av uppgifterna som ett otillbörligt intrång i sin personliga

integritet. Detta gäller både i fråga om vilka personuppgifter som kan

användas och i fråga om hur uppgifterna kan användas för det aktuella

direktmarknadsföringsändamålet.

Bland regler med begränsningar för användningen av personuppgifter

finns i branschöverenskommelsen normer som närmast är uttryck för god

etik i direktmarknadsföring. Till dessa normer hör regler som behandlar

de marknadsföringsetiska aspekterna av hur ett telefonsamtal med

marknadsföring läggs upp och utformas. I övrigt behandlas i bransch-

överenskommelsen frågor som gäller dels villkor för insamling och

annan behandling av personuppgifter, dels inhämtande av

adressuppgifter.

I skrivelsen till Datainspektionen förordas ett införande av en opt-out-

lösning vid obeställd reklam. Som en komplettering till en sådan lösning

förespråkar branschen som arbetar med direktmarknadsföring ett system

som innebär att mottagaren av reklamen genom en central anmälan till ett

register kan tacka nej till direktadresserade reklam- och försäljnings-

erbjudanden respektive telefonförsäljning från företag med vilka de inte

har något kundförhållande. För att uppfylla branschens åtagande enligt

överenskommelsen, anförs det vidare i skrivelsen, pågår under ledning av

SWEDMA ett arbete med s.k. NIX-reklam och s.k. NIX-tele (NIX-

samtal). Genom dessa system uppges bli tillskapat en enkel och praktisk

möjlighet för den som inte önskar adresserad direktreklam respektive

erbjudanden per telefon att slippa ifrån det.

Ett NIX-reklamregister finns inrättat dit enskilda kan anmäla att de inte

önskar få direktadresserad reklam. Registret är under fortsatt utveckling

men används redan av många företag.

Den 1 oktober 1999 bildades Föreningen för konsumentskydd vid

marknadsföring per telefon. Föreningen är avsedd att vara branschens

huvudman för det spärregister, NIX-tele, som branschen inrättat såsom

en egenåtgärd. Till registret skall de konsumenter kunna ringa som vill

slippa erbjudanden om obeställd reklam per telefon. Föreningen har ställt

upp regler för hur marknadsföringen skall gå till och Konsumentverket

har i november 1999 godkänt reglerna.

4.6 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Genomförandet av teledataskyddsdirektivet och

distansavtalsdirektivet, såvitt avser obeställd reklam, görs genom nya

bestämmelser i marknadsföringslagen. Reglerna innebär att reklam via

telefax och helautomatiska uppringningssystem inte får sändas utan att

den fysiska personen gett sitt medgivande på förhand.

Andra metoder för distanskommunikation som möjliggör kommu-

nikation mellan enskilda parter får inte användas, om den fysiska

personen klart tillkännagett att han eller hon motsätter sig användning av

metoden.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag utom såvitt avser e-postreklam. I promemorian föreslogs att

reklam skulle få sändas genom elektronisk post endast om den enskilde

lämnat samtycke på förhand.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna avstyrker en

opt-in-lösning såvitt avser reklamerbjudanden via telefon och e-post

medan i princip samtliga instanser tillstyrker en sådan lösning vad avser

automatiska uppringningssystem och telefax.

Skälen för regeringens förslag: Vad först gäller frågan om vem som

skall skyddas av reglerna i de båda direktiven anges det i artiklarna 11

och 12 i teledataskyddsdirektivet att artiklarna avser abonnenter som är

fysiska personer. I distansavtalsdirektivet talas det om konsumenter.

Begreppet konsument innefattas i begreppet fysisk person. Enligt

regeringens uppfattning kan inte teledataskyddsdirektivet anses fullt

genomfört om inte alla fysiska personer omfattas. Det innebär att även

fysiska personer som har enskild firma och som är mottagare av reklam i

deras egenskap av näringsidkare bör omfattas av de nya bestämmelserna.

Telefax och automatiska uppringningssystem

När det gäller marknadsföring via telefax och automatiska uppringnings-

system föreskriver de båda direktiven samma lösning, nämligen att den

fysiska personen på förhand skall ha gett sitt samtycke till marknads-

föringen. Den opt-in-lösning som anges i direktiven kan inte frångås i

nationell lagstiftning, varför marknadsföring via telefax och automatiska

uppringningssystem utan mänsklig betjäning kräver ett godkännande på

förhand. De fall då t. ex. en automatisk uppringning sker varefter en

telefonist tar över samtalet när signalerna går fram eller någon svarar,

skall inte omfattas av kravet på förhandsgodkännande.

Telefon

Direktiven innehåller inga krav på förhandsgodkännande om mark-

nadsföring via telefon. I promemorian lämnas också öppet för om det

skall vara en opt-in- eller en opt-out-lösning. De remissinstanser som

berört frågan om inrättandet av ett särskilt register dit fysiska personer

kan vända sig har uttalat sig positivt till en opt-out-lösning under förut-

sättning att ett fungerande register verkligen kommer till stånd.

Vid remissbehandlingen har det framkommit att resurser nu finns för

att bygga upp ett register som har utsikter att kunna fungera på ett

tillfredsställande sätt. Under en tid har det också förts förhandlingar

mellan företrädare för branschorganisationerna och Konsumentverket om

hur och på vilket sätt ett register skulle kunna bli användarvänligt. Den

nyligen bildade Föreningen för konsumentskydd vid marknadsföring per

telefon skall administrera och driva det spärregister, NIX-tele, till vilket

man skall kunna meddela att man inte önskar någon eller endast viss

reklam. Förhandlingarna mellan föreningen och Konsumentverket har

lett till en samsyn i frågan om registrets uppbyggnad och de regler som

skall gälla för verksamheten. Överenskommelsen kommer att

dokumenteras före utgången av år 1999.

Vid angivna förhållanden får de krav på lämpliga åtgärder för att

tillgodose intresset av ett väl fungerande system anses uppfyllt. Genom

överenskommelsen finns det i detta lagstiftningsärende inte någon anled-

ning att gå närmare in på frågor om t.ex. vad som utgör ett

kundförhållande, vilket skulle kunna motivera att telefonmarknads-

föringen inte anses obeställd. Denna typ av frågor får dock lösas vid

tillämpningen av de regler som finns för NIX-teles verksamhet.

Regeringen kommer att noga följa registrets utveckling.

Elektronisk post

Obeställd reklam som sänds via elektronisk post eller genom text-

meddelanden som tas emot i mobiltelefon samt liknande system har en

väsentligt mera internationell prägel än t. ex. marknadsföring via telefon.

Åtminstone gäller detta s.k. spam, d.v.s. utskick av mestadels

 skräpreklam . Denna typ av reklam kommer nästan uteslutande från

USA. En annan form av elektronisk marknadsföring som inte är lika

internationell är direktadresserad e-postreklam som är specialdesignad

för och specialdestinerad till vissa grupper av användare. Denna typ av

marknadsföring ökar markant, framför allt nationellt. Regeringen

bedömer att utvecklingen allt mer kommer att inrikta sig mot s. k. one-to-

one marketing, vilket innebär att en personlig kontakt etableras med den

tilltänkte kunden. Näringsidkare har genom flera nya informations-

tekniker möjlighet att i nära samarbete med den enskilde konsumenten

bygga upp en profil över konsumentens specifika intressen så att

reklamen skräddarsys utifrån konsumentens önskemål och behov.

Sannolikt kommer e-postadresser att få allt större betydelse som

kommunikationsinstrument för riktade reklamkampanjer. E-postreklam

blir också mer specialdestinerad till speciella länder eller regioner,

eftersom ett sådant förfarande sannolikt är eller kommer att visa sig vara

mer effektivt än när e-postreklam används som ett led i masskom-

munikation. Den internationella prägeln på e-postreklam, främst när det

gäller s. k. spam, gör att det är svårare att hitta ett system som verkligen

ger det skydd mot i första hand den gränsöverskridande e-postreklamen

som mottagaren behöver. Ett flertal remissinstanser har också framfört

synpunkten att ett nationellt krav på förhandsgodkännande skulle bli

verkningslöst. Inte desto mindre har Tyskland, Italien, Österrike och

Finland valt en opt-in-lösning. Ett flertal länder har ännu inte tagit

ställning.

Den alternativa lösningen till opt-in, nämligen opt-out, bygger på

grundtanken att det måste finnas elektroniska spärregister dit användare

kan anmäla att de inte vill ha e-postreklam. Sådana register saknas för

närvarande både internationellt och i de flesta länder nationellt. I Sverige

finns för närvarande inget register som kan knytas till e-postreklamen.

Att införa en opt-in-lösning skulle inte bli särskilt verkningsfullt.

Dessutom skulle det sannolikt innebära konkurrensfördelar för utländska

företag gentemot svenska. Det finns också risk att en opt-in-lösning

skulle hämma den fortsatta tekniska utvecklingen på ett expansivt

område. Regeringen har i andra sammanhang, bl.a. regeringens skrivelse

1997/98:190 om elektronisk handel, pekat på vikten av att marknaden

själv i möjligaste mån utvecklar egenåtgärder för att komma till rätta med

problem.

Som tidigare redovisats har näringslivet genom egenåtgärder initierat

och byggt upp ett nationellt spärregister i anslutning till marknadsföring

per telefon, vilket är en av anledningarna till att regeringen förordar ett

opt-out-förfarande för telefonmarknadsföring. Det rådande synsättet

inom EU, inte bara när det gäller obeställd e-postreklam, är att en opt-

out- lösning i linje med strävandena att erbjuda ett högt konsumentskydd

förutsätter förekomst av eller säkerställande av ett framtida spärregister

dit konsumenter skall kunna anmäla att de antingen inte önskar

direktreklam över huvud taget eller önskar sådan reklam men bara inom

vissa speciella intresseområden. Teledataskydds- och distansavtals-

direktiven uppbärs av intressena att värna den enskildes integritet och

skydd som konsument. När det gäller obeställd e-postreklam är det

följaktligen inte förenligt med konsumenternas intressen att konsumenten

utan tillgång till ett smidigt förfarande att avböja sådan reklam skall

tvingas lägga ned tid och pengar på att i varje enskilt fall ta direktkontakt

med varje reklamavsändare i avsikt att avböja fortsatt reklam.

Mot denna bakgrund kan det i och för sig inte anses vara förenligt med

främst en aktiv konsumentpolitik att lämna frågan oreglerad, vilket i

praktiken blir följden vid en ren opt-out-lösning. Å andra sidan är

problemen med obeställd e-postreklam inte så påtagliga inom Europa att

det kan anses vara nödvändigt att ta till mera ingripande lagstift-

ningsåtgärder. Det kan sålunda knappast göras gällande att det för

närvarande föreligger en situation med klara, visade problem eller en

situation då allvarliga problem kan förutses och lagstiftning genomförs

närmast i preventivt syfte. Härtill kommer att det kan finnas ett värde i att

följa utvecklingen inom Europa när det gäller lagstiftning mot obeställd

e-postreklam innan betydande ingrepp görs i vår lagstiftning.

Enligt regeringens uppfattning talar övervägande skäl för att en opt-

out-lösning bör genomföras beträffande obeställd e-postreklam. Den bör

dock i praktiken villkoras av att ett nationellt spärregister kan byggas upp

och bli etablerat. I takt med att den obeställda e-postreklamen ökar och

kan antas bli mer påtagligt besvärande för enskilda mottagare växer

kraven på att konsumenterna skall kunna anmäla hos ett nationellt

register att de inte önskar motta fortsatt sådan reklam.

Regeringen avser att ge Konsumentverket i uppdrag att efter

diskussioner med berörda företrädare för näringslivet utreda förut-

sättningarna och möjligheterna för ett av näringslivet upprättat och

administrerat spärregister dit fysiska personer skall kunna anmäla att de

önskar avböja e-postreklam. Det förutnämnda registret NIX-tele skulle

kunna tjäna som förebild för ett sådant nytt register.

Regeringen kommer att noga följa utvecklingen på området. Skulle det

visa sig att utvecklingen går i riktning mot följder som är negativa för

konsumenterna eller att det förutskickade spärregister, som närmare skall

utredas, bedöms sakna utsikter att bli genomfört på ett effektivt och

ändamålsenligt sätt är regeringen beredd att initiera de lagstiftnings-

åtgärder som kan anses nödvändiga.

Direktreklam

När det gäller oadresserad tryckt direktreklam innebär nuvarande ordning

att konsumenten slipper ifrån reklamen genom att sätta upp ett

meddelande på brevlådan eller brevnedkastet om att han eller hon inte

vill ha någon reklam. Detta förfaringssätt bygger på en överenskommelse

mellan Konsumentverket, Posten och SWEDMA.

Den person som inte önskar direktadresserad reklam kan vända sig till

SPAR eller något annat företag som för adressregister och begära att

personuppgiften inte skall lämnas ut. Därtill är ett NIX-reklamregister

under uppbyggnad dit enskilda kan vända sig för att slippa få

direktadresserad reklam.

Enligt regeringens uppfattning saknas det anledning att frångå den

praxis som utbildats i fråga om både oadresserad och adresserad

direktreklam. Förfarandena uppfyller kravet på en opt-out-lösning enligt

distansavtalsdirektivet.

De nya reglerna

De nya reglerna är av marknadsrättslig natur och hör därför hemma i

någon typ av marknadsrättslig lagstiftning. Vid överträdelse av regler i

t. ex. marknadsföringslagen finns det sanktioner i form av vitesförbud

och skadeståndsskyldighet. Regeringen kan därför inte finna att det finns

något direkt behov av att knyta civilrättsliga regler till de nu föreslagna

marknadsrättsliga reglerna.

Vad avser frågan om var i den marknadsrättsliga lagstiftningen som de

nya reglerna bör placeras har Juridiska fakulteten vid Stockholms

universitet ställt sig tveksam till att ta in de nya bestämmelserna i

marknadsföringslagen och i stället förordat att de införs i en särskild lag.

Fakulteten menar att marknadsföringslagen endast innehåller de grund-

läggande och generella bestämmelserna om kraven på marknadsföringen

och att mera speciella former av marknadsföring, till vilken grupp de nu

aktuella reglerna bör föras, regleras genom särskilda regler. Det gäller t.

ex. för radio- och TV-reklam och vid hemförsäljning. Enligt fakultetens

uppfattning saknar de nu föreslagna reglerna den generalitet som bör

krävas för att införas i marknadsföringslagen.

Regeringen är av den uppfattningen att den nya regeln om obeställd

reklam har en förhållandevis stor generalitet. Den tar sikte på obeställd

reklam som distribueras på en mängd olika sätt och inte endast på ett sätt

som det är fråga om vid t. ex. hemförsäljning. Det rör sig inte heller om

någon specifik produkt eller tjänsterelaterad marknadsföring. Något

systemmässigt hinder mot att införa den nya regeln i marknadsförings-

lagen kan därför inte anses föreligga. De nya reglerna skiljer sig från

marknadsföringslagens 5-13 §§ främst på så sätt att de inte tar sikte på att

motverka någon form av vilseledande. Överträdelse av nämnda

bestämmelser möjliggör utdömande av marknadsstörningsavgift. En

sådan rättsföljd framstår dock som väl kraftig beträffande obeställd

reklam varför någon sådan rättsföljd inte föreslås.

5 Jämförande reklam

Bestämmelser om jämförande reklam finns i Europaparlamentets och

rådet direktiv (97/55/EG) om ändring av direktiv 84/450/EEG om

vilseledande reklam så att detta omfattar jämförande reklam. Direktiven

finns som bilagorna 7 och 8.

5.1 Bakgrund

Direktivet om vilseledande reklam införlivades i svensk rätt genom

ändringar i den dåvarande marknadsföringslagen (1992:1361). Ändring-

arna i marknadsföringslagen innebar att generalklausulen om otillbörlig

marknadsföring blev tillämplig inte bara på avsättningsfrämjande

marknadsföring utan också på sådan marknadsföring som syftar till att

främja anskaffningen av varor m. m. I den nuvarande marknads-

föringslagen (1995:450) finns i 6 § ett uttryckligt förbud mot vilse-

ledande framställningar vid marknadsföring av produkter. Exempli-

fieringen i 6 § ansluter mycket nära till reglerna i direktivet om

vilseledande reklam. Genom tillägget någon annan näringsidkares

näringsverksamhet gäller lagen även jämförande reklam.

Direktivet om vilseledande reklam är den mest heltäckande EG-

rättsliga regleringen på marknadsföringsområdet och syftar till att skydda

konsumenter och näringsidkare mot vilseledande reklam. Reklam

definieras i artikel 2 som varje form av framställning i samband med

näringsverksamhet som främjar tillhandahållandet av varor eller tjänster.

Vilseledande reklam definieras i samma artikel som all reklam som på

något sätt vilseleder eller sannolikt kommer att vilseleda och som

sannolikt kommer att påverka konsumenters ekonomiska beteende eller

som skadar eller sannolikt kommer att skada en konkurrent. När man

avgör om reklam är vilseledande skall man enligt artikel 3 ta hänsyn till

alla inslagen i reklamen. I artikel 3 finns exempel på sådan information i

reklamen som man vid bedömningen skall ta särskild hänsyn till. I

enlighet med artikel 4 skall medlemsstaterna säkerställa att det finns

lämpliga och effektiva metoder för kontroll av vilseledande reklam. Detta

innefattar bestämmelser om att rättsliga åtgärder skall kunna vidtas mot

vilseledande reklam. I artikel 4.2 föreskrivs att medlemsstaterna skall ge

domstolar eller förvaltningsmyndigheter olika typer av befogenheter att

ingripa mot vilseledande reklam. I enlighet med artikel 6 skall medlems-

staterna även ge domstolar eller förvaltningsmyndigheter befogenhet att

kräva att annonsören lägger fram bevis för riktigheten av påståenden i

reklamen. Av artikel 5 framgår att direktivet inte utesluter frivillig

kontroll genom självreglerande organ.

5.2 Direktivet om jämförande reklam

I oktober 1997 antogs direktiv 97/55EG om ändring av direktiv

84/450/EEG om vilseledande reklam så att detta omfattar även

jämförande reklam. Medlemsstaterna skall ha genomfört direktivet senast

den 23 april 2 000.

Bakgrunden till att kommissionen tog initiativ till detta ändrings-

direktiv är att det i vissa medlemsstater är tillåtet med jämförande reklam

medan det i andra medlemsstater är förbjudet. Det råder även stora

skillnader mellan medlemsstaterna vad gäller den praxis som utvecklats

avseende bedömningen av jämförande reklam.

Direktivet om vilseledande reklam hindrar inte medlemsstaterna från

att behålla eller anta bestämmelser som avser att tillförsäkra konsu-

menter, näringsidkarna och allmänheten ett mera omfattande skydd mot

vilseledande reklam. Vad gäller jämförande reklam skall dock direktivet

genomföras. Man vill härigenom undvika att vissa medlemsstater

inskränker möjligheterna till jämförande reklam.

Direktivet om jämförande reklam innehåller fyra artiklar. Artikel 1

anger ändringarna av direktivet om vilseledande reklam. Artikel 2

behandlar frågan om gränsöverskridande klagomål avseende jämförande

reklam. Artiklarna 3 4 innehåller bestämmelser om ikraftträdande-

tidpunkt, om medlemsstaternas underrättelseskyldighet och om medlems-

staterna som direktivets adressater. Här kommer endast artikel 1 att

beskrivas.

Enligt den ändrade artikel 1 är avsikten med direktivet om vilseledande

och jämförande reklam i korthet att skydda konsumenter och

näringsidkare mot vilseledande reklam samt att ange under vilka

förutsättningar jämförande reklam är tillåten. I en ny artikel 2a återfinns

en definition av jämförande reklam. Förutsättningarna för att jämförande

reklam skall vara tillåten anges i en ny artikel 3a.

I övrigt innehåller artikel 1 följande ändringar av direktivet om

vilseledande reklam, nämligen bestämmelser om

 medlemsstaternas skyldighet att säkerställa att det finns lämpliga och

effektiva metoder för att bekämpa vilseledande reklam och för att se

till att bestämmelserna om jämförande reklam följs (ersätter första

och andra styckena i artikel 4.1),

 medlemsstaternas möjlighet att ge domstolar och förvaltnings-

myndigheter befogenheter att på olika sätt ingripa mot vilseledande

eller otillåten jämförande reklam (ersätter strecksatserna i första

stycket i artikel 4.2),

 frivillig kontroll av vilseledande eller jämförande reklam genom

självreglerande organ (ersätter artikel 5),

 under vilka förutsättningar annonsören skall kunna presentera bevis

för att kunna styrka sina påståenden i reklamen (ersätter artikel 6a),

 att medlemsstaterna vad gäller jämförande reklam, såvitt avser själva

jämförelsen, inte ,såsom gäller för direktivet beträffande

vilseledande reklam, får beibehålla eller införa bestämmelser som

avser att tillförsäkra konsumenterna, näringsidkarna och allmänheten

ett mera omfattande skydd (ny artikel 7.2),

 att de nya bestämmelserna om jämförande reklam inte skall påverka

tillämpningen av redan existerande gemenskapsbestämmelser

avseende särskilda produkter och/eller tjänster; bestämmelserna om

jämförande reklam får inte heller påverka tillämpningen av

gemenskapsbestämmelser om inskränkningar av eller förbud mot

reklam i särskilda medier (ny artikel 7.3),

 att de nya bestämmelserna inte skall ålägga medlemsstaterna att ta

bort eventuella förbud mot reklam inom vissa yrkesgrenar, som t.ex.

hantverksyrken och fria yrken, för att göra jämförande reklam

tillåten även för varor och tjänster inom dessa yrkeskårer (ny artikel

7.4),

 att direktivet om jämförande reklam inte skall hindra medlems-

staterna från att "bibehålla eller införa förbud eller begränsningar för

bruket av jämförelser i reklam för tjänster i samband med

yrkesutövning" (ny artikel 7.5).

5.3 Nordiska förhållanden

I de nordiska ländernas lagstiftning på marknadsföringsområdet finns

inga särskilda regler om jämförande reklam. Den jämförande reklamen

bedöms i stället enligt generalklausuler eller allmänna regler om

vilseledande reklam.

Huvudregeln i de nordiska länderna är att jämförelser i reklam är

tillåtna. Det gäller både systemjämförelser mellan olika typer av

produkter och direkta jämförelser med konkurrerande produkter eller

företag. Vid jämförelser får man i reklamen även namnge konkurrenters

företagsnamn eller varumärken utan samtycke.

I praxis från de nordiska länderna uppställs ett strängt krav på

vederhäftighet. I kravet på vederhäftighet ligger att jämförelsen skall vara

korrekt. Det är marknadsföraren som skall styrka att jämförelsen är

korrekt. För att jämförelsen skall anses som vederhäftig krävs också att

jämförelsen är representativ, dvs. ger en rättvisande helhetsbild av det

jämförda. Som en följd av detta måste tillåtna jämförelser fylla höga krav

på precision. Det innebär bl.a. att man i reklamen inte får uppförstora

existerande skillnader mellan produkter. I kravet på vederhäftighet ligger

vidare att jämförelsen måste vara aktuell. En näringsidkare får t.ex. inte

jämföra sin egen aktuella modell med konkurrenters äldre modeller. Det

ligger dessutom i kravet på vederhäftighet att jämförelsen normalt skall

avse det egna landets marknad.

I enlighet med den praxis som finns anses det som tillåtet att begränsa

jämförelsen till vissa aspekter. Det gäller under förutsättning att det klart

framgår att jämförelsen innehåller en sådan begränsning. Det anses vara

av särskild betydelse att prisjämförelser är tillåtna. I bl.a. avgöranden

från svenska Marknadsdomstolen (MD 1982:14 och MD 1990:26)

fastslås det att prisjämförelser i sig är värdefull konsumentinformation.

Vad gäller utformningen av prisjämförelser gäller allmänt att de måste

avse priser som verkligen används och som är av motsvarande karaktär.

Det uppställs särskilt stränga krav på vederhäftighet när jämförelser görs

mellan olika affärers prisnivå. Vid sådana jämförelser krävs att priserna

är aktuella och det jämförda urvalet av varor är representativt och riktigt

värderat.

Jämförelser i reklam skall även i övrigt ha en utformning som överens-

stämmer med god sed i marknadsföring. Bl.a. måste näringsidkaren vid

jämförelser följa de principer som utvecklats angående åberopandet av

tester och intyg i reklam. Näringsidkaren får vidare inte utforma den

jämförande reklamen så att den på ett onödigt sätt misskrediterar

konkurrenter eller andra företag. Inte heller får man vid jämförelser ha

som huvudsyfte att dra fördel av andra företags renommé.

I augusti 1997 fick professor Ulf Bernitz i uppdrag av Juridiska

styrgruppen inom Nordiska Ämbetsmannakommittén för Konsu-ment-

frågor att utarbeta en rapport om förhållandet mellan direktivet om

jämförande reklam och de nordiska ländernas marknadsförings-

lagstiftning. En huvudfråga var att undersöka om direktivet kunde

medföra några försämringar från konsumentsynpunkt jämfört med den

gällande ordningen. I uppdraget låg också att analysera frågan om

införlivande av direktivet.

I den rapport som Bernitz presenterade i juli 1998 föreslår han att

direktivets materiella bestämmelser om definitionen av jämförande

reklam och kraven på sådan reklam uttryckligen genomförs i de nordiska

marknadsföringslagarna genom en eller flera särskilda bestämmelser.

Han framhöll också att det tydligt bör framgå av lagtexten att den nya

bestämmelsen alternativt de nya bestämmelserna utgör en särskild

reglering för jämförande reklam och att marknadsföringslagstiftningens

övriga regler är tillämpliga också på jämförande reklam såvitt avser annat

än själva jämförelsen.

Genomförandet av direktivet om jämförande reklam har diskuterats vid

nordiska sammanträden under första halvåret 1998. Syftet med

sammanträdena har varit att samordna genomförandet av direktivet i de

nordiska länderna och om möjligt få till stånd likartade regler avseende

jämförande reklam. På det sista nordiska mötet uppnåddes samsyn om

hur genomförandet av flera av artiklarna bör gå till.

Även i de andra nordiska länderna förbereds för närvarande

lagstiftning för genomförande av direktivet. Det är endast i Island som

man gör bedömningen att den nationella lagstiftningen inte behöver

ändras.

5.4 Genomförandet i svensk lagstiftning

Regeringens förslag: Direktivet om jämförande reklam genomförs i

svensk rätt genom en ny bestämmelse i marknadsföringslagen. Den

nya bestämmelsen innebär i huvudsak att nuvarande praxis kommer

till uttryck i lagtext.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller inte haft någon erinran mot dess huvudprinciper. Marknadsdom-

stolen har dock påpekat att direktivet möjligen ställer strängare krav vid

förväxling än vad den svenska lagstiftningen gör. Vidare har bl.a.

SWEDMA påpekat att förslaget innebär att överträdelser av

bestämmelserna om misskreditering och s.k. renommésnyltning kan leda

till att marknadsstörningsavgift skall utgå, även om det inte är fråga om

ett vilseledande. En sådan lösning avvisades vid tillkomsten av

nuvarande marknadsföringslagen. I övrigt har remissinstanserna i

huvudsak endast haft synpunkter av lagteknisk karaktär.

Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaterna har att genomföra

direktiv 97/55/EG om ändring av direktiv 84/450/EEC vad gäller

jämförande reklam. Direktivet 97/55/EG innehåller i huvudsak två

väsentliga förändringar, vilka består av en definition av jämförande

reklam och de krav som skall ställas på sådan reklam samt en förpliktelse

för medlemsstaterna att harmonisera bestämmelserna om jämförande

reklam. Inte minst det sistnämnda innebär, som framhållits i

promemorian, att genomförandet bör ske utan alltför stora avvikelser från

direktivtexten och genom uttryckliga bestämmelser i den nationella

lagstiftningen. Även i de fall rådande praxis står i överensstämmelse med

direktivets bestämmelser finns det således anledning att genomföra

direktivet genom uttryckliga bestämmelser. Detta kan dock leda till,

vilket några remissinstanser också påpekat, att lagtexten i vissa fall

kommer att vara mera detaljerad än vad som i övrigt är vanligt i

marknadsföringslagen. Regeringen gör dock den bedömningen att

fördelarna med en utformning av lagen som nära ansluter till direktivet

överväger.

Regeringen delar den uppfattning som framförs i promemorian om att

begreppet jämförande reklam skall ges en mycket vid tolkning. De nu

aktuella bestämmelserna om jämförande reklam är specialbestämmelser

och marknadsföringslagens övriga bestämmelser är tillämpliga på

jämförande reklam såvitt avser annat än själva jämförelsen. Bakgrunden

till det är följande.

Av det nya tillägget till direktivet beträffande jämförande reklam

framgår att bestämmelsen endast tar sikte på jämförelsen som sådan. Det

har sin grund i att den nya bestämmelsen inte skall hindra en medlemsstat

från att ha en mera restriktiv reglering vid sidan av den som gäller

jämförande reklam. Detta innebär att det särskilda skydd mot bl.a.

alkohol- och tobaksreklam och direktreklam till barn under 16 år som

Sverige har och som är mer långtgående än i flertalet andra stater inte

berörs av den nya bestämmelsen.

Direktivets krav och gällande svensk rätt

Direktivets krav på jämförande reklam framgår av den nya artikel 3a

punkten 1. Av punkten 11 i ingressen framgår att dessa krav är

kumulativa och att de skall iakttas i sin helhet. Nedan följer en jämförelse

mellan direktivets krav och gällande svensk rätt för att utröna om

direktivets regler i några väsentliga avseenden avviker från nu gällande

svensk rätt.

Förbudet mot jämförande vilseledande reklam i artikel 3a punkt 1a

motsvaras fullt ut av att sådan reklam inte är tillåten enligt 6 §

marknadsföringslagen. Det kan ifrågasättas om någon ny lagtext

egentligen behövs. För tydlighetens skull bör dock förhållandet klart

framgå av lagtexten i den nya paragrafen.

Artikel 3a punkt 1b innebär att jämförelsen skall avse samma slags

produkter. I svensk rätt ställs det höga krav på att jämförelsen skall vara

vederhäftig och representativ. Jämförelser som inte svarar mot samma

behov eller är avsedda för samma ändamål torde i princip vara att se som

ägnade att vilseleda. Detta kommer till uttryck i bl.a. Marknads-

domstolens avgörande MD 1987:10. Regeringen anser att gällande

svensk praxis motsvarar de krav som direktivet ställer i denna del, men

att detta bör komma till uttryck i lagtexten.

Vidare ställs det krav på jämförelsens utformning i artikel 3a punkt 1c.

I svensk rätt ställs höga krav på att jämförelsen skall avse relevanta

egenskaper, vilket har kommit till uttryck i bl. a. MD 1993:8 och MD

1987:17. Det är inte tillåtet att överdriva eller generalisera negativa sidor

hos den andra produkten, vilket fastslagits i bl. a. MD 1985:20. En viktig

egenskap är prisjämförelsen där ett påstående om att en produkt är

billigast måste vara riktigt för att inte anses vilseledande (jfr bl. a. MD

1975:18 och 1986:6). I det fall då det i prisjämförelsen inte anges någon

konkurrent har det i promemorian ifrågasatts om bestämmelserna om

jämförande reklam verkligen är tillämpbara. Om det skulle vara på så sätt

kan, som angetts ovan, förfarandet i vart fall angripas med stöd av 6 §.

Enligt regeringens uppfattning är det en tillfredsställande ordning.

Sammantaget anser regeringen att nuvarande svenska reglering uppfyller

direktivets krav i denna del.

Enligt artikel 3a punkten 1d får jämförande reklam inte medföra

förväxling i vissa hänseenden. Härvid har några remissinstanser tagit

fasta på att man i svensk rätt anser att en överträdelse kan ske redan när

det föreligger en risk för förväxling medan man i direktivet, enligt

uppgift från kommissionen, kräver att det skall vara en konstaterad

förväxling. Direktivet skulle därmed ge större utrymme för att tillåta

jämförande reklam som kan leda till förväxling än vad den nuvarande

svenska ordningen ger. Eftersom direktivet kräver full harmonisering

måste den svenska bestämmelsen om förväxling utformas så att

direktivets syn kommer till uttryck i svensk rätt. Den närmare uttolk-

ningen får ske i rättspraxis. Direktivets bestämmelse bör komma till

uttryck i lagtext i denna del.

I artikel 3a punkten 1e anges att jämförande reklam inte får vara

misskrediterande. I svensk rätt har misskrediterande reklam ansetts som

otillbörlig och kunnat förbjudas med stöd av generalklausulen i 4 § (jfr

prop. 1994/95:123 s. 74 ff. samt bl. a. MD 1984:8, MD 1989:2 och MD

1990:5). Den svenska lagstiftningen står således i överensstämmelse med

direktivet på denna punkt men en uttrycklig bestämmelse bör ändå

införas.

Direktivbestämmelsen om ursprungsbeteckningar, artikel 3a punkten

1f, har, som påpekas i promemorian, ingen svensk motsvarighet. Med

bestämmelsen avses att skydda sådana varor som t.ex. Champagne och

Camembert där ursprunget anses utgöra en kvalitetsstämpel för varan. En

uttrycklig bestämmelse bör införas i svensk lag.

Artikel 3a punkten 1g i direktivet är en bestämmelse om s.k.

renommésnyltning. Även i svensk rätt är det förbjudet att utan tillåtelse

dra fördel av annans goda anseende. Ett sådant förfarande anses inte

förenligt med god marknadsföringssed. Detta synsätt har också Mark-

nadsdomstolen gett uttryck för i bl. a. MD 1988:19 och MD 1993:9. Skäl

finns för att även här genomföra direktivet genom en uttrycklig

bestämmelse i svensk lag.

I artikel 3a punkten 1h anges något om imitationer i jämförande

reklam. I svensk rätt bedöms uppgifter i marknadsföring om att en

imitation eller exakt kopia av en annan produkt, som säljs under särskilt

kännetecken, som varumärkesintrång eller varumärkesförfalskning. Det

är svårt att avgöra om direktivets bestämmelse innebär en skärpning av

den svenska lagstiftningen, eftersom bestämmelsen innebär ett absolut

förbud. Frågan får avgöras i rättstillämpningen. Även denna omständlig-

het vid jämförelsen bör komma till uttryck i svensk lag.

Lagrådet har påpekat att reglerna om utförsäljningar (9 och 10 §§) och

om realisationer (11 §) inte innehåller några krav beträffande information

och att det är tveksamt om bestämmelsen om förmånserbjudanden (13 §)

till alla delar motsvarar direktivets krav i fråga om vad som skall anges

vid en jämförelse som avser ett särskilt erbjudande. Det bör i enlighet

med vad Lagrådet förordat föras in en bestämmelse i svensk lag om att

det vid jämförelse som avser ett särskilt erbjudande skall anges när

erbjudandet upphör att gälla och i förekommande fall, att erbjudandet är

beroende av tillgången på varan eller tjänsten och, om erbjudandet ännu

inte har börjat gälla, när specialpriset eller andra särskilda villkor börjar

gälla.

Vad slutligen gäller förhandsingripande mot vilseledande och otillåten

jämförande reklam i artikel 4.2 andra strecksatsen, delar regeringen

promemorians uppfattning att ett förhandsingripande skulle strida mot

förbudet för censur i 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 3 §

yttrandefrihetsgrundlagen. I det tidigare lagstiftningsärende som innebar

en anpassning av dåvarande marknadsföringslagen till EES-avtalet (jfr

SOU 1992:49 s. 45 och prop. 1992/93:110) framhölls att det inte

föreligger någon skyldighet för en stat att ha regler om ingripande mot

viss reklam redan före publicering. Denna bedömning har samma

relevans vad gäller den nya direktivtexten om jämförande reklam.

6 Aggressiva marknadsföringsmetoder

Regeringens bedömning: Det saknas för närvarande tillräckliga skäl

för att införa en särbestämmelse om aggressiv marknadsföring i

marknadsföringslagen. Det behov av skydd som finns på detta område

kan tillgodoses genom den nuvarande lagstiftningen.

Promemorians förslag: Promemorians förslag innebär att det skall

göras ett tillägg till 4 § marknadsföringslagen med det innehållet att man

vid bedömningen av om marknadsföringen är tillbörlig särskilt skall

lägga vikt vid om den innehåller inslag som är särskilt påträngande.

Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som har yttrat

sig avstyrker förslaget. Juridiska fakulteten vid Stockholms universitet

menar att en fördel med förslaget är att man gör en markering som i och

för sig är lämplig men nackdelen är att det finns andra omständigheter

som på liknande sätt bör tillmätas särskild betydelse.

Marknadsdomstolen menar att det starkt kan sättas ifråga om en av

många omständigheter skall anges särskilt. Flera remissinstanser, bl. a.

Hovrätten över Skåne och Blekinge och SWEDMA, menar att en

generalklausul inte bör tyngas med detaljer och att det problem man vill

komma åt redan kan åtgärdas genom den nuvarande lagstiftningen.

Bakgrunden till regeringens bedömning: Begreppen aggressiv

säljmetod och aggressiv marknadsföringsmetod kan ses som synonyma

när man karakteriserar vad som kännetecknar metoderna. Marknads-

domstolen har i ett flertal fall bedömt situationer som innehåller aggres-

siva marknadsföringsmetoder med stöd av 4 § marknadsföringslagen,

d.v.s. generalklausulen om otillbörlig marknadsföring (jfr bl. a. MD

1973:3, 1976:1 och 1993:2). I samband med införandet av den nuvarande

marknadsföringslagen år 1996 föreslog Marknadsföringsutredningen i

sitt slutbetänkande (SOU 1993:59) att en särskild bestämmelse om

aggressiva säljmetoder skulle tas med i lagen. Förslaget hade som

utgångspunkt Marknadsdomstolens praxis. I den efterföljande proposi-

tionen (1994/95:123, s. 77 ff.) ansågs dock den föreslagna bestämmelsen

vara alltför oprecis, i all synnerhet för att kunna tas in i lagen som en

avgiftssanktionerad katalogbestämmelse. Man hänvisade i stället till att

problemen kunde angripas med stöd av 4 §.

I en rapport från Konsumentverket i januari 1997 benämnd

 Aggressiva marknadsföringsmetoder (Rapport 1997:3) har verket

redovisat ett regeringsuppdrag genom att beskriva utvecklingen av

aggressiva marknadsföringsmetoder och eventuellt föreslå åtgärder. Tids-

studien avsåg perioden 1972-1996. Till grund för sina slutsatser låg vissa

undersökningar av konsumenters attityder. De undersökningarna visar att

många konsumenter upplever hem- och telefonförsäljning som

påträngande och störande metoder och att många upplever telefon-

försäljning som lika påträngande som hemförsäljning. Konsumentverket

konstaterar vidare att antalet anmälningar angående hem- och

telefonförsäljning samt försäljning vid s.k. home-party minskade under

perioden. Konsumentverket föreslog att marknadsföringslagen skulle

förtydligas genom ett tillägg. Bestämmelsen skulle enligt förslaget

placeras i 4 § och inte bland de s.k. katalogbestämmelserna som

Marknadsföringsutredningen föreslog. Som skäl angav Konsumentverket

att användandet av aggressiva marknadsföringsmetoder försätter

konsumenten i en pressad situation. Det gäller särskilt i de fall där

försäljningsmetoderna redan i sig är påträngande. Konsumentverket

anförde även att en preciserad bestämmelse om aggressiv

marknadsföring finns i schweizisk och norsk lagstiftning.

Skälen för regeringens bedömning: Det är viktigt att det inom

marknadsrätten finns ett bra skydd mot olika avarter av marknadsföring.

Det finns därvid flera typer av marknadsföring som inte kan betecknas

som annat än otillbörliga. Av dessa typer utgör aggressiv marknadsföring

en kategori. Gällande praxis innebär att man inte godtagit marknads-

föringsmetoder som är påträngande och därigenom aggressiva. Det finns

således redan idag verktyg för att åtgärda aggressiva marknads-

föringsmetoder, vilket sker med stöd av generalklausulen i 4 §. Bestäm-

melsen är allmänt hållen och pekar inte ut vissa yttringar av otillbörlig

marknadsföring. En uppenbar risk med att ange en kategori av marknads-

föring, som man skall lägga särskilt stor vikt vid när man bedömer om

marknadsföringen är otillbörlig, är att andra kategorier uppfattas som

mindre viktiga. Man kan ifrågasätta om man t. ex inte bör lägga särskild

vikt vid om marknadsföringen riktar sig mot äldre och sjuka eller barn.

Sammantaget anser regeringen att det finns ett gott skydd med nuvarande

lagstiftning. Ett tillägg i lagen om förbud mot aggressiva marknads-

föringsmetoder skulle således inte tillföra något i sak. Det finns också

skäl att inte i onödan tynga en väl fungerande generalklausul med detaljer

som kan riskera att misstolkas. Regeringen anser därför att den

nuvarande ordningen bör bestå.

7 Ändringar i prisinformationslagen

Regeringens förslag: Direktivet om prisinformation genomförs i

svensk rätt genom att vissa ändringar görs i prisinformationslagen.

Ändringarna innebär bl. a. ett förtydligande av gällande bestämmelser

om prisinformation.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. I promemorian föreslogs att prisinformationslagen skulle omfatta

produkter. Produkter definierades i promemorian som varor, tjänster, fast

egendom och andra nyttigheter.

Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker det

huvudsakliga innehållet i förslaget eller har ingen erinran mot det. Några

instanser, bl. a. Servicehandlarnas Riksförbund, har anfört att pris-

informationslagen generellt är svårtolkad och att de nya bestämmelserna

är otydliga. Sveriges Marknadsförbund menar att det är svårt att avgränsa

undantaget i 4 § andra stycket gällande auktioner. Frågan ställs om vad

som skall gälla för t. ex. fast egendom eller bostadsrätter som säljs under

auktionsliknande förhållanden.

Bakgrunden till regeringens förslag

Direktiv

I februari 1998 antogs Europaparlamentets och Europeiska unionens råds

direktiv (98/6/EG) om konsumentskydd i samband med prismärkning av

varor som erbjuds konsumenter. Medlemsstaterna skall ha genomfört

direktivet senast den 18 mars 2000. Direktivet finns som bilaga 9.

 Sedan tidigare finns regler om prismärkning i direktiv (79/581/EEG)

om konsumentskydd i samband med prismärkning av livsmedel och i

direktiv (88/314/EEG) om konsumentskydd i samband med prismärkning

av andra varor än livsmedel. Bakgrunden till att kommissionen tog

initiativ till ett generellt minimidirektiv om prisinformation var bl.a. att

man ville förbättra informationen till konsumenterna och förenkla

förfarandet för att lämna sådan information. Direktivet består av 14

artiklar där artikel 1 anger direktivets huvudsakliga syfte och artiklarna

2-6 innehåller de materiella reglerna. I artiklarna 7-14 regleras bl. a.

frågor om överträdelser, genomförandetider och rättsföljder av att

direktivet är ett s. k. minimidirektiv.

Marknadsföringslagen

Enligt 4 § andra stycket marknadsföringslagen skall näringsidkaren vid

marknadsföringen lämna sådan information som är av särskild betydelse

från konsumentsynpunkt. Enligt 15 § samma lag får en näringsidkare

som vid sin marknadsföring låter bli att lämna information av särskild

betydelse från konsumentsynpunkt åläggas att lämna sådan information. I

fall som inte är av större vikt får Konsumentombudsmannen meddela

informationsföreläggande. Föreläggandet skall förenas med vite. Talan

om åläggande att lämna information väcks vid Marknadsdomstolen på

talan av Konsumentombudsmannen, en näringsidkare som berörs av

marknadsföringen eller av en sammanslutning av konsumenter, närings-

idkare eller löntagare.

Prisinformationslagen m. m.

Bestämmelserna i prisinformationslagen (1991:601) kompletterar

bestämmelserna i marknadsföringslagen. Prisinformationslagen är i stor

utsträckning en kodifiering av praxis enligt marknadsföringslagen, men

den innehåller också preciseringar och mer långtgående krav. Lagen

syftar till att näringsidkare i detaljhandelsledet skall lämna god pris-

information till konsumenterna. Den tillämpas på näringsidkare som i sin

yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller varor och tjänster till konsu-

menter.

Enligt 4 § prisinformationslagen skall prisinformation lämnas när en

näringsidkare marknadsför bestämda varor eller tjänster. Kravet på god

prisinformation gäller alla sorters marknadsföring, t.ex. annonsering,

varuexponering i butik och muntlig prisinformation. En vara eller tjänst

är "bestämd" om den är så detaljerat beskriven i reklamen att konsu-

menterna kan identifiera den och särskilja den från andra varor eller

tjänster. För nya varor räcker det i princip att reklamen anger varuslag,

fabrikat, modell och liknande för att varan skall anses som bestämd. För

begagnade varor krävs mer detaljerade uppgifter för att konsumenterna

skall anses kunna identifiera dem. Vad gäller tjänster är dessa inte så

standardiserat utformade som varor, vilket innebär att man inte kan

tillämpa prisinformationslagen på tjänster i samma utsträckning som på

varor. Är däremot tjänsten bestämd skall priset anges.

Enligt 4 § andra stycket behöver prisinformation inte lämnas, om

särskilda omständigheter förhindrar detta. En särskild omständighet kan

vara att priserna varierar från dag till dag. I sådana fall behöver pris inte

anges i reklammeddelanden som skall gälla för en längre tid. Även i

vissa försäljningssituationer, t.ex. vid auktioner eller liknande, kan

undantag göras från lagens krav, eftersom priset i dessa situationer inte

kan bestämmas i förväg.

Av 5 § framgår att priset för varor och tjänster skall anges korrekt och

tydligt. Huvudregeln är att priset skall anges skriftligt. Enligt samma

paragraf skall priset inbegripa mervärdesskatt. Om det kan tillkomma

avgifter och andra kostnader skall detta anges särskilt. Om varan består

av flera delar, t.ex. ett uppslagsverk, skall konsumenten få information

om det totala priset.

Priset för en vara skall enligt 6 § anges per förpackning eller någon

annan jämförlig enhet. Enligt andra stycket samma paragraf skall priset,

för varor som tillhandahålls i varierande kvantiteter, avse den mängd

eller måttenhet som varan vanligen utbjuds i. Prisuppgifter för flera olika

varor i samma annons kan anses som vilseledande, om uppgifterna avser

olika mängder.

Av 7 § framgår att uppgift om jämförpris också skall lämnas för

sådana varuslag som det finns särskilda beräkningsgrunder för. I

Konsumentverkets föreskrifter om jämförpriser (KOVFS 1993:1) finns

en bestämmelse om hur jämförpriset skall beräknas för vissa varuslag

med särskilda beräkningsgrunder.

När det gäller tjänster skall näringsidkaren, om det slutliga priset för en

bestämd tjänst inte kan anges, i stället ange grunderna för hur priset

bestäms. Näringsidkaren kan exempelvis ange arbetskostnad per timme,

materialkostnad per enhet och åtgång av arbetstid och material.

I 9-13 §§ finns bestämmelser om var skriftlig prisinformation skall

anges. Det allmänna kravet är att priset och jämförpriset skall anges så att

det framgår klart för konsumenten vilken vara eller tjänst som informa-

tionen avser.

När en vara utbjuds till försäljning i t.ex. en försäljningslokal är

huvudregeln enligt 10 § punkterna 1 och 2 att priset för varan och

jämförpriset skall anges på varan eller dess förpackning, eller i varans

omedelbara närhet. Marknadsdomstolen har i domarna MD 1993:4 och

1994:19 slagit fast att priser skall sättas ut i skyltfönster. Om det finns

praktiska hinder mot att priset anges enligt huvudregeln, får priset och

jämförpriset anges i en prislista, prisfrågeterminal eller liknande.

11 § innehåller bestämmelser om dagligvaror som marknadsförs

genom självbetjäning. Priset skall enligt samma paragraf anges på varan

eller dess förpackning under förutsättning att det inte föreligger praktiska

hinder mot detta. Priset behöver inte heller anges på varan eller dess

förpackning, om ett prisinformationssystem gör det möjligt för konsu-

menten att dels beräkna den sammanlagda kostnaden för varorna, dels

kontrollera att det pris som tas ut stämmer med prisangivelsen. I

Konsumentverkets föreskrifter om prisinformation (KOVFS 1992:1)

finns en uppräkning av de varuslag för vilka det anses föreligga praktiska

hinder mot att lämna prisinformation på varan eller dess förpackning.

Information om priset för en bestämd tjänst eller om grunderna för hur

priset bestäms skall enligt 13 § lämnas lätt tillgänglig på eller i

omedelbar anslutning till den plats där näringsidkaren bedriver sin

rörelse eller annars marknadsför sina tjänster.

Av 14 § framgår att marknadsföringslagens sanktioner skall tillämpas

om näringsidkare inte iakttar bestämmelserna i prisinformationslagen.

Prisinformation skall anses vara sådan information av särskild betydelse

från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket marknads-

föringslagen.

I förordningen (1994:276) om jämförpriser på andra varor än

livsmedel finns bestämmelser bl. a. om hur jämförpris enligt 7 §

prisinformationslagen skall beräknas för andra varor än livsmedel.

Konsumentverkets har gett ut föreskrifter om dels prisinformation

(KOVFS 1992:1), dels jämförpriser (KOVFS 1993:1). I föreskrifterna

anges de undantag som skall gälla från prisinformationslagen i olika

avseenden.

Skälen för regeringens förslag: Det nya direktivet innebär

förbättringar för konsumenterna när det gäller prisinformation. För-

farandet för att lämna sådan information förenklas också. Några större

ändringar i det svenska regelverket behöver dock inte göras med anled-

ning av direktivet. Det är dock viktigt att prisinformationslagen får en så

klar och tydlig lydelse som möjligt samtidigt som ändringarna inte bör

innebära att strukturen i lagen ändras.

När det gäller definitionerna i artikel 2 kan regeringen konstatera att de

redan idag har sina motsvarigheter i prisinformationslagen. Det finns

dock anledning att förtydliga definitionerna enligt det mönster som

uppställs i direktivet.

Vad avser promemorians förslag om att prisinformationslagen skall

utvidgas till att, liksom marknadsföringslagen, avse produkter anser

regeringen att en sådan utvidgning visserligen skulle ligga i linje med en

hög konsumentskyddsnivå, och medföra att räckvidden av marknads-

föringslagen och prisinformationslagen skulle bli i huvudsak samman-

fallande. Med produkter avses enligt 3 § marknadsföringslagen varor,

tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra nyttigheter. Att låta

prisinformationslagen omfatta arbetstillfällen skulle inte vara menings-

fullt. I detta avseende skulle, såsom Lagrådet också pekat på,

definitionen i de båda lagarna inte helt sammanfalla. Vidare har det under

beredningen av ärendet framkommit att de föreslagna ändringarna i

prisinformationslagen vad avser införandet av begreppet produkt medför

att det behöver göras ytterligare ändringar i prisinformationslagen.

Konsekvenserna av sådana ändringar är emellertid svåra att överblicka.

Ändringarna föreslås därför anstå till ett senare tillfälle.

Med promemorians förslag skulle jämförpriser lämnas för tjänster

"som det finns särskilda beräkningsgrunder för", vilket skulle innebära

åtminstone en formell utvidgning av gällande rätt. Omfattningen av vilka

tjänster som skulle kunna vara föremål för jämförpris skulle nämligen

betingas av i vilken utsträckning sådana beräkningsgrunder kan tas fram.

Lagrådet har påpekat att gällande 8 § i prisinformationslagen i vissa fall

redan fyller det krav på information som kan ställas.

I vilka närmare övriga fall praktiska och adekvata beräkningsgrunder

kan användas för att bestämma jämförpris för tjänster behöver enligt

regeringens mening närmare undersökas. Detsamma gäller för sådana

viktiga nyttigheter för konsumenter som t.ex. elektrisk kraft. Regeringen

avser att låta utreda frågan.

I artikel 3 anges att försäljningspris och jämförpris skall anges på alla

varor som erbjuds konsumenten. Där anges också i vilka tre specifika fall

medlemsstaterna får göra undantag, nämligen när varor erbjuds i

samband med tillhandahållande av tjänster, försäljning på auktion och

vid försäljning av konst och antikviteter. Detta skall ställas mot 4 § i den

nuvarande prisinformationslagen där det i andra stycket ges en generellt

hållen möjlighet till undantag från kravet på när prisinformation skall

lämnas, nämligen i de fall då särskilda omständigheter förhindrar det. En

sådan ordning, som nuvarande lag är uttryck för, är knappast förenlig

med direktivets krav, varför det generella undantaget i 4 § bör ersättas

med specificerade undantag.

Enligt gällande svensk rätt ges det utrymme för undantag från kravet

på skriftlig prisinformation när varor och tjänster erbjuds i samband med

tillhandahållandet av en tjänst. Priset måste i sådana fall kunna anges

t.ex. muntligen. Undantaget skulle kunna användas t.ex. när en frisör

säljer ur ett begränsat sortiment av hårvårdsprodukter i samband med

utförande av frisörtjänster. Något skäl att generellt göra undantag från

skyldigheten att ge prisinformation i sådana situationer finns enligt

regeringens uppfattning inte. Inte heller finns det skäl att göra undantag

för konst och antikviteter. När det gäller auktionsförsäljningar finns det

redan ett sådant undantag från kravet på prisinformation som avses i 4 §

andra stycket. Undantaget för auktionsförsäljning bör dock komma till

uttryck i lagtexten.

I artikel 4 anges att försäljningspris och jämförpris skall vara entydiga,

tydligt läsbara och lätta att känna igen. Artikeln motsvarar i allt väsentligt

vad som anges i 5 § prisinformationslagen. Huvudregeln är att informa-

tionen skall ges skriftligen. I förarbetena till prisinformationslagen för-

ordas en mycket restriktiv användning av enbart muntlig prisinformation

(prop. 1990/91:171 s. 26 f.). Några hinder att ha en sådan ordning även

fortsättningsvis finns inte.

I artikel 5 första punkten anges under vilka förutsättningar undantag

från skyldigheten att ange jämförpriser för varor får meddelas. Det gäller

dels undantag när angivande av jämförpris inte skulle vara av betydelse

på grund av varornas karaktär eller ändamål, dels om en sådan angivelse

skulle kunna vara förvirrande. Dessa undantag bör återges i lagen.

Konstruktionen bör vara sådan att regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer får föreskriva när undantag får göras.

När det gäller möjligheten enligt artikel 6 att medge undantag från

kravet på jämförpris under en övergångstid för små detaljistföretag, anser

regeringen - i likhet med vad som anförs i promemorian och som inte har

mött några invändningar i remissförfarandet - att det är viktigt att

jämförpriser finns i såväl små som stora butiker. Konsumenternas behov

av jämförpriser är inte mindre i glesbygden än i större tätorter.

Regeringens uppfattning är att sedan prisinformationslagen trädde i kraft

år 1991 fungerar kravet på prisinformation tillfredsställande även i

mindre butiker i glesbygden. Det saknas därför skäl att nu införa ett

undantag för dessa typer av butiker.

8 Tillsyn och sanktioner

Regeringens förslag: Frågor om tillsyn och sanktioner i förhållande

till de nya bestämmelserna regleras enligt marknadsföringslagens

system.

Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens

förslag. I promemorian föreslås också ett tillägg till skadeståndsbestäm-

melsen i marknadsföringslagen.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i denna del har

kommenterat det föreslagna tillägget till skadeståndsbestämmelsen.

Skälen för regeringens förslag: Marknadsföringslagen innehåller

bestämmelser om bl.a. skadestånd och marknadsstörningsavgift. Den sist

nämnda sanktionen kan dömas ut vid överträdelse av 5-13 §§ i

marknadsföringslagen. Den nya bestämmelsen om obeställd reklam, 13a

§, är placerad efter dessa och omfattas således inte av bestämmelserna

om marknadsstörningsavgift. Däremot kan en överträdelse av bestäm-

melserna om obeställd reklam medföra ett vitesförbud samt skadestånd.

Enligt teledataskyddsdirektivets artikel 14 punkten 2 skall bestäm-

melserna i kapitel III om rättslig prövning, ansvar och sanktioner i direk-

tiv 95/46/EG (dataskyddsdirektivet) gälla för nationella bestämmelser

som antas i enlighet med teledataskyddsdirektivet och för de individuella

rättigheter som kan härledas från det direktivet. I svensk rätt har den

nämnda artikeln i teledataskyddsdirektivet genomförts utom såvitt avser

rätten till skadestånd till följd av skada och kränkning av den personliga

integriteten vid personuppgiftsbehandling i samband med åtgärder som

avser icke begärda samtal enligt artikel 12 i direktivet. Genom att

regeringen nu föreslår att den sistnämnda bestämmelsen skall

genomföras inom ramen för marknadsföringslagstiftningen, måste man

även säkerställa att direktivets skadeståndsregler får en motsvarighet i

den svenska lagstiftningen.

Dataskyddsdirektivets skadeståndsbestämmelse har införlivats i

personuppgiftslagen genom dess 48 §. Denna bestämmelse innebär att

den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och

kränkning av den personliga integriteten som en behandling av person-

uppgifter i strid med lagen har orsakat. Ersättningsskyldigheten kan dock

i den utsträckning det är skäligt jämkas, om den personuppgiftsansvarige

visar att felet inte berodde på honom eller henne.

Skadeståndsbestämmelsen i personuppgiftslagen har ett innehåll som i

allt väsentligt motsvarar den tidigare datalagens. Av motiven till

personuppgiftslagen framgår att orsaken till att den nya skadestånds-

bestämmelsen även uttryckligen omfattar skadestånd vid kränkning

närmast är att den nya skadeståndsregeln inte bör ha en annan omfattning

än den gamla (prop. 1997/98:44 s. 106). I propositionen görs vidare

uttalandet att det kan inte anses oförenligt med EG-direktivet att införa

en skyldighet att betala ersättning även för kränkningen (a. prop. s.

106). Av detta följer att det inte föreligger något krav på att nationellt

genomföra några regler om skadestånd på grund av kränkning av den

personliga integriteten, utan att det är en möjlighet som kan finnas vid

verksamhet där det integritetsstörande momentet är extra stort.

Regeringen anser i och för sig att en överträdelse av bestämmelserna om

obeställd reklam är allvarlig. Det kan dock inte anses motiverat att i detta

sammanhang införa en särskild reglering om ersättning för kränkning av

den personliga integriteten.

Om det i annan lag eller i en förordning finns bestämmelser som

avviker från personuppgiftslagens, skall de bestämmelserna gälla (2 §

pesonuppgiftslagen). I den mån marknadsföringslagens bestämmelser om

skadestånd kolliderar med personuppgiftslagens bestämmelser om

skadestånd skall alltså den förra lagens bestämmelser tillämpas. Enligt

vad som sagts i det föregående föreslås inte att det skall införas bestäm-

melser om kränkningsersättning i marknadsföringslagen. Vid tillämpning

av marknadsföringslagens skadeståndsbestämmelser kan det uppkomma

situationer där kränkningsersättning inte får dömas ut, trots att sådan

ersättning vid tillämpning av personuppgiftslagen hade kunnat dömas ut.

Den nya regleringen om jämförande reklam har placerats bland

bestämmelserna i 5-13 §§. Således gäller genom hänvisningarna i 22 och

29 §§ vid överträdelse av regleringen om jämförande reklam samma

sanktioner som för de andra bestämmelserna i dessa paragrafer. Vid

remissbehandlingen ansåg Konsumentverket att det inte är motiverat att

ge möjlighet att döma ut markandsstörningsavgift i de fall då det rör sig

om överträdelse som tar sikte på andra krav på jämförande reklam än det

som anger att den jämförande reklamen inte får vara vilseledande. Även

Lagrådet har ifrågasatt om det verkligen finns ett behov av att kunna

använda marknadsstörningsavgift mot andra överträdelser av bestäm-

melserna än sådana som är vilseledande.

Flera av punkterna i paragrafen återspeglar förfarnaden som i dag

faller under 6 § marknadsföringslagen och där marknadsstörningsavgift

alltså redan i dag kan dömas ut. Det torde knappast förekomma många

fall där en jämförelse, som anses bryta mot någon av de i den föreslagna

8 a § första stycket angivna punkterna, inte innehåller något moment av

vilseledande. Regeringen anser därför att det även framgent skall vara

möjligt att använda marknadsstörningsavgift vid dessa förfaranden.

Enligt 14 § prisinformationslagen skall marknadsföringslagen til-

lämpas, om en näringsidkare inte lämnar prisinformation enligt pris-

informationslagen. Prisinformation enligt prisinformationslagen skall

därvid anses vara sådan information av särskild betydelse från

konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket marknadsföringslagen.

De föreslagna ändringarna i prisinformationslagen föranleder ingen

ändring i rådande ordning vad gäller tillsyn och sanktioner. Nuvarande

ordning uppfyller nämligen helt direktivets krav i dessa hänseenden.

9 Ekonomiska konsekvenser

Marknadsföringslagen

När det gäller frågan om eventuellt ökade kostnader med anledning av de

nya bestämmelserna om obeställd reklam så kommer företagens

kostnader sannolikt att bli något högre både i de fall där samtycke måste

inhämtas på förhand och i de fall där man har en opt-out-lösning som

kräver att branschen inrättar ett register. Konsumentverkets tillsyn

kommer inte att behöva utökas i någon väsentlig mån. Tillsynen över de

nya bestämmelserna om såväl obeställd reklam som jämförande reklam

bedöms därför inte innebära några andra än obetydliga merkostnader för

Konsumentverket.

Prisinformationslagen

Ändringarna i prisinformationslagen bedöms inte medföra några mer

väsentliga extrakostnader vare sig för näringsidkare, stat eller kommun.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen

(1995:450)

8 a §

I första stycket anges de fall då jämförande reklam skall vara tillåten. Av

bestämmelsen framgår också att det är endast själva jämförelsen som

regleras. För annat än själva jämförelsen i marknadsföringen gäller

övriga bestämmelser i lagen. Att så är fallet har inte ansetts behöva anges

i lagtext.

Av artikel 3 a i direktivet om jämförande reklam framgår bl. a. att

jämförelsen inte får vara vilseledande. En bestämmelse som införlivar

direktivet i denna del finns i denna paragrafs första punkt, trots att det av

6 § följer att jämförande reklam som är vilseledande inte är tillåten. Som

har behandlats i avsnitt 5.4 finns det dock skäl att i paragrafen ange alla

de förhållanden som skall påverka bedömningen av huruvida jämförande

reklam skall vara tillåten.

 I avsnitt 5.4 kommenteras även övriga punkter i paragrafen. Där finns

en utförlig jämförelse mellan nuvarande svenska ordning och direktivets

krav.

Andra stycket innebär att tidsangivelser måste finnas i reklam som

avser ett särskilt erbjudande. Begreppet särskilda erbjudanden kommen-

teras i avsnitt 5.4.

13 a §

Paragrafen föreskriver i första stycket en opt-in-lösning för vissa typer av

kommunikationsmedel som uteslutande används på distans. När det

gäller andra metoder för kommunikation uteslutande på distans

föreskrivs i andra stycket en opt-out-lösning. I båda alternativen gäller

skyddet för fysiska personer.

Bestämmelsen i första stycket tar sikte på de tekniker för kom-

munikation uteslutande på distans som särskilt räknas upp i distans-

avtalsdirektivets artikel 10 punkten 1. De andra tekniker som andra

stycket är tillämpligt på har inte angetts särskilt.

Obeställd reklam är sådan reklam eller marknadsföring som förs vidare

till mottagaren utan att denne varit aktiv för att få reklamen.

I första stycket anges att en näringsidkare inte får använda telefax, eller

uppringningsautomater och liknande automatiska system utan mänsklig

betjäning för meddelanden, om inte den fysiska personen har lämnat

samtycke till det på förhand. Ett sådant samtycke skall vara uttryck för en

otvetydig viljeyttring. Ett s.k. hypotetiskt samtycke anses inte kunna

godtas, hur välgrundad gissningen om den enskildes inställning till

behandlingen än är. Inte heller kan ett s.k. tyst samtycke godtas. Med

detta avses t. ex. att den enskilde informeras om en tilltänkt behandling

och ges en viss frist för att motsätta sig behandlingen men inte hör av sig

innan fristens utgång. Däremot torde s.k. konkludent handlande kunna

konstituera ett samtycke, t.ex. när den enskilde lämnar efterfrågade upp-

gifter efter att ha fått information om den tilltänkta behandlingen av

dessa och om att det är frivilligt att lämna uppgifter och att ett uppgifts-

lämnande betraktas som ett samtycke.

Det ovan anförda innebär att ett samtycke i förväg till obeställd reklam

exempelvis skall kunna ske genom skriftligt uppgiftsinhämtande, där

konsumenten pekar ut vissa tydligt avgränsade intresseområden för

reklam som han eller hon önskar få sig tillsänt eller inte motsätter sig

detta.

Enligt andra stycket får en näringsidkare vid marknadsföringen till en

fysisk person inte heller använda andra metoder för distanskom-

munikation än de som anges i första stycket, om metoden möjliggör

kommunikation mellan enskilda parter och om personen klart har

tillkännagett att han eller hon motsätter sig användning av metoden.

De metoder som avses här är bl.a. tryckt direktreklam och e-

postreklam. Däremot gäller bestämmelsen inte erbjudanden via radio,

television eller annonser i tidningar. Sådana metoder möjliggör normalt

inte individualiserad kommunikation.

I de fall som det finns ett spärregister kan den fysiska personen göra en

anmälan dit, t. ex när det gäller NIX-tele. Samma sak gäller

direktadresserad reklam via post då personen kan vända sig till SPAR

eller något annat register. I fråga om oadresserad direktreklam bör det

som hittills vara tillräckligt att det på brevlådan eller i omedelbar

anslutning till brevinkastet anges att den enskilde inte önskar någon

reklam.

Andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

29 §

Av paragrafens första stycke framgår, genom ett tillägg för 13 a §, att

skadestånd kan utdömas även vid överträdelser av den nya bestämmelsen

om hur obeställd reklam skall vara utformad.

Beträffande möjligheten till skadestånd i samband med jämförande

reklam gäller lagens bestämmelse om skadestånd i samma omfattning

som vid andra överträdelser än de som avser överträdelse av någon eller

några av bestämmelserna i 5-13 §§.

10.2 Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen

(1991:601)

4 §

I andra stycket ersätts det allmänt hållna undantaget med ett preciserat

undantag för auktion. Bestämmelsen beskrivs närmare i avsnitt 7.

5 §

I andra stycket görs tillägget att priset skall inbegripa inte bara

mervärdesskatt utan också andra skatter.

6 §

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

I första stycket anges vad som menas med försäljningspris och

jämförpris. Av stycket framgår huvudregeln att försäljningspris och

jämförpris alltid skall anges för en vara.

I andra stycket anges undantagen när jämförpris inte behöver anges.

I tredje stycket anges undantag för när försäljningspris inte behöver

anges.

7 §

Paragrafen har ändrats på förslag av Lagrådet.

9 och 10 §§

Paragraferna har ändrats på grund av ändringen i 6 §.

Förteckning över remissinstanser

Följande instanser har yttrat sig över promemorian Ändringar i

marknadsföringslagen, (Ds 1999:35). Justitiekanslern, Hovrätten över

Skåne och Blekinge, Kammarrätten i Göteborg, Marknadsdomstolen,

Stockholms tingsrätt, Rikspolisstyrelsen, Riksrevisionsverket, Kom-

munikationsforskningsberedningen, IT-kommissionen, Data-inspek-

tionen, Statskontoret, Post- och telestyrelsen, Konkurrensverket,

Konsument-verket/KO, Delegationen för utländska investeringar i

Sverige, Kommers-kollegium, Juridiska fakulteten vid Stockholms

universitet, Svenska IT-företagens organisation, Swedish Direct

Marketing Associa-tion, Direkthandelsföretagens förening, Svenska

postorderföreningen, Försäkringsförbundet, Sveriges Reklamförbund,

Annonsörföreningen, Svenska tidningsutgivareföreningen, Näringslivets

delegation för marknads-rätt, Sveriges Marknadsförbund, Sveriges

Industriförbund, Svensk Handel, Svenska Handelskammareförbundet,

Posten AB, Euro-politan AB, Sema Group InfoDataAB, Telenordia AB,

Tele 2 AB, Telia AB, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens

centralorganisation, Sveriges Akademikers centralorganisation, Svenska

Arbets-givare-föreningen, Sveriges Konsumentråd, Konsumenter i

Samverkan, Konsu-mentvägledarnas förening, Frivilligorganisationernas

insamlingsråd, Fond-bolagens förening, Svenska Bankföreningen,

Bonnier Förlag, Branschföreningen för innehålls- och tjänsteleverantörer

på online-marknaden i Sverige (BiroS), Internationella Handels-

kammaren, ICC och Svenska Fondhandlareföreningen.

Följande instanser har yttrat sig över promemorian Ändringar i

prisinformationslagen (Ds 1999:40). Hovrätten för västra Sverige,

Kammarrätten i Jönköping, Stockholms tingsrätt, Marknadsdomstolen,

Riksrevisionsverket, Konsumentverket/KO, Konkurrensverket, Energi-

myndigheten, D och det slutliga bör regeringen

kunna ta senare i samband med propositionens avlämnande till riksdagen.

I promemorian föreslås vidare att marknadsföringslagen kompletteras

med uttryckliga bestämmelser om jämförande reklam till följd av EG-

direktivet (97/55/EG) om ändring av direktivet (84/450/EEG) om

vilseledande reklam, som innebär att detta direktiv även innehåller

bestämmelser om jämförande reklam. Det materiella innehållet i de

föreslagna nya bestämmelserna motsvarar i allt väsentligt vad som redan

är gällande rätt.

På grundval främst av en rapport av Konsumentverket om aggressiva

marknadsföringsmetoder föreslås slutligen ett tillägg till

generalklausulen i marknadsföringslagen om god marknadsföringssed,

som går ut på att man för bedömningen av om en marknadsföring är

tillbörlig eller ej skall lägga särskild vikt vid om den innehåller inslag

som är särskilt påträngande.

Ds 1999:40

Promemorian innehåller förslag som syftar till att genomföra ett EG-

direktiv (98/6/EG) om konsumentskydd i samband med prismärkning av

varor som erbjuds konsumenter. Direktivet skall vara genomfört senast

den 18 mars 2000.

Direktivet motsvarar i allt väsentligt gällande svensk rätt. Det är av

minimikaraktär, dvs. medlemsstaterna får, inom de ramar som ges av

Romfördraget, behålla och införa regler som är förmånligare för

konsumenten än direktivets regler. I promemorian föreslås vissa

ändringar i prisinformationslagen (1991:601) som bedöms vara nöd-

vändiga för att direktivet skall anses vara korrekt införlivat i svensk rätt. I

övrigt lämnas lagens bestämmelser oförändrade. Det föreslås dock en

begränsad utvidgning av lagens tillämpningsområde som innebär att

"produkter" omfattas. Därmed omfattas, förutom varor och tjänster, även

andra nyttigheter som t.ex. elektricitet.

I lagförslaget finns bestämmelser som bl.a. slår fast skyldigheten att

ange försäljningspris och jämförpris på alla varor samt hur prisangivelser

tydligt skall anges. Förslag till vissa undantag från denna skyldighet

behandlas också. Det gäller bl.a. när varor erbjuds i samband med

tillhandahållande av tjänster samt försäljning på auktion.

Promemorian innehåller också synpunkter på i vilka fall man kan tänka

sig mer generella undantag från kravet på att lämna jämförpris. Det gäller

situationer när det i linje med vad som anges i direktivet föreligger

omständigheter som skulle göra ett lämnade av jämförpris utan betydelse

på grund av varornas karaktär eller ändamål eller därför att en sådant

lämnande skulle kunna skapa förvirring. När det gäller undantag från

kravet på lämnande av jämförpris på grund av varornas karaktär eller

ändamål finns redan idag bestämmelser i Sverige som berör detta.

Beträffande lämnande av jämförpris kan man behöva överväga om det i

några fall skulle vara lämpligt med vissa ytterligare undantag. I

promemorian redovisas vissa synpunkter i denna fråga. Det föreslås att

riksdagen bemyndigar regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att i en författning föreskriva om sådana ytterligare undantag.

Direktivet medger under en övergångsperiod att medlemsstaterna på

vissa grunder kan tillåta vissa små detaljistföretag att underlåta att lämna

jämförpriser. I promemorian föreslås att Sverige inte utnyttjar det

medgivandet, eftersom detaljhandelsbutiker på ett tillfredsställande sätt

synes efterleva kraven enligt prisinformationslagen på att lämna jämför-

priser, oberoende av hur stor butiken är.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450)

Härigenom föreskrivs i fråga om marknadsföringslagen (1995:450)

dels att 29 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 8 a och 13 a §§,

samt närmast före 8 a och 13 a §§ nya rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Jämförande reklam

8 a §

En näringsidkare får i sin reklam

direkt eller indirekt peka ut en

annan näringsidkare eller dennes

produkter, bara om jämförelsen

1. inte är vilseledande,

2. avser produkter som svarar

mot samma behov eller är avsedda

för samma ändamål,

3. på ett objektivt sätt avser

väsentliga, relevanta, kontroller-

bara och utmärkande egenskaper

hos produkterna,

4. inte medför förväxling mellan

näringsidkaren och en annan

näringsidkare eller mellan deras

produkter, varumärken, firmor

eller andra kännetecken,

5. varken misskrediterar eller

utformas nedsättande om en annan

näringsidkares verksamhet,

förhållanden, produkter, varu-

märken, firma eller andra

kännetecken,

6. i fråga om varor med

ursprungsbeteckning alltid avser

varor med samma beteckning,

7. inte drar otillbörlig fördel av

en annan näringsidkares varu-

märkes, firmas eller andra känne-

teckens renommé eller varas

ursprungsbeteckning, och

8. inte framställer en produkt

som en imitation av eller ersätt-

ning för en produkt som har ett

skyddat varumärke eller firma.

Obeställd reklam

13 a §

En näringsidkare får vid mark-

nadsföring till en fysisk person

använda telefax eller sådana upp-

ringningsautomater eller andra

liknande automatiska system för

individuell kommunikation som

inte betjänas av någon enskild,

bara om den fysiska personen har

samtyckt till det på förhand.

 En näringsidkare får vid

marknadsföring till en fysisk

person använda andra metoder för

individuell kommunikation på

distans än de som anges i första

stycket, om inte den fysiska

personen tydligt har motsatt sig

metoden.

29 §

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot ett förbud

eller ett åläggande som har med-

delats med stöd av 14 eller 15 §

eller mot en föreskrift i 5-13 §§,

skall ersätta den skada som

därigenom uppkommer för en

konsument eller någon annan

näringsidkare.

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot ett förbud

eller ett åläggande som har med-

delats med stöd av 14 eller 15 §

eller mot en föreskrift i 5-13a §§,

skall ersätta den skada som

därigenom uppkommer för en

konsument eller någon annan

näringsidkare.

Vid bestämmande av ersättningen till näringsidkare får hänsyn tas även

till omständigheter av annan än ekonomisk art.

_________________________

Denna lag träder i kraft den 1 maj 2000.

Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

Härigenom föreskrivs i fråga om prisinformationslagen (1991:601)

dels att nuvarande 6 och 7 §§ skall betecknas 7 respektive 6 §,

dels att 1 5, den nya 6 och 9 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 6 § skall sättas närmast före den nya 7 §,

dels att det närmast före 3 § skall införas en ny rubrik av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag har till ändamål att

främja en god prisinformation till

konsumenter.

Denna lag har till ändamål att

främja en god prisinformation till

konsumenter och att underlätta

prisjämförelser.

2 §

Lagen tillämpas på sådana

näringsidkare som i sin yrkes-

mässiga verksamhet tillhanda-

håller varor och tjänster till

konsumeter.

Lagen tillämpas på sådana

näringsidkare som i sin yrkes-

mässiga verksamhet tillhanda-

håller produkter till konsumenter.

Definitioner

3 §

Särskilda föreskrifter om informa-

tion till konsumenter finns i

konsumentkreditlagen (1992:830),

konsumentförsäkringslagen

(1980:38) och valutaväxlingslagen

(1996:1006) och lagen (1999:268)

om betalningsöverföringar inom

Europeiska ekonomiska sam-

arbetsområdet.

I denna lag avses med

 produkter: varor, tjänster, fast

egendom och andra nyttigheter,

pris: det slutliga priset på en enhet

eller en bestämd mängd av en

produkt, och

jämförpris: det slutliga priset på

ett kilogram, en liter, en meter, en

kvadratmeter, en kubikmeter eller

en annan av myndighet fastställd

mängdenhet av en produkt.

4 §

Prisinformation skall lämnas när

en näringsidkare marknadsför

bestämda varor eller tjänster.

Första stycket gäller dock inte,

om särskilda omständigheter

hindrar att prisinformation lämnas.

Prisinformation skall lämnas när

en näringsidkare marknadsför

bestämda produkter.

Första stycket gäller dock inte

för produkter som säljs på auktion

eller vid auktionsliknande förfar-

anden.

5 §

Priset för varor och tjänster skall

anges korrekt och tydligt. Priset

skall anges skriftligen, om

konsumenten inte kan få upp-

lysning om det på något annat

likvärdigt sätt.

Priset för produkter skall anges

korrekt och tydligt. Priset skall

anges skriftligen, om konsumenten

inte kan få upplysning om det på

något annat likvärdigt sätt.

Priset skall inbegripa mervärdesskatt. Om det kan tillkomma avgifter

och andra kostnader skall detta anges särskilt.

7 § 6 §

Uppgift om pris per måttenhet

(jämförpris) skall dessutom

lämnas för sådana varuslag som

det finns särskilda beräknings-

grunder för.

Särskilda beräkningsgrunder får

fastställas av regeringen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer.

Jämförpris skall dessutom anges

för sådana produkter som det finns

särskilda beräkningsgrunder för.

Detta gäller dock inte om det

skulle kunna vara förvirrande för

konsumenten att jämförpris anges.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om särskilda

beräkningsgrunder och undantag

från kravet att ange jämförpris.

9 §

Priset och jämförpriset skall anges

så att det framgår klart för

konsumenten vilken vara eller

tjänst som informationen avser.

Priset och jämförpriset skall anges

så att det framgår klart för konsu-

menten vilken produkt som

informationen avser.

________________________

Denna lag träder i kraft den 1 maj 2000.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-01-19

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet

Gustaf[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Dag Victor.

Enligt en lagrådsremiss den 16 december 1999 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450),

2. lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Gun

Lombach.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet.

Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450)

I direktiv 97/55/EG, om ändring av direktiv 84/450/EG om vilseledande

reklam så att detta omfattar jämförande reklam, ges vissa bestämmelser

om jämförelser som avser särskilda erbjudanden. Vad som krävs i sådana

fall är att det på ett klart och entydigt sätt anges när erbjudandet upphör

att gälla, eller i förekommande fall, att det särskilda erbjudandet är

beroende på tillgången på varor eller tjänster. Om det särskilda

erbjudandet ännu inte börjat gälla skall också anges när specialpriset eller

andra särskilda villkor börjar gälla.

I remissen konstateras helt kortfattat att nämnda punkt i direktiven

uppfylls genom marknadsföringslagens bestämmelser i 9-11 och 13 §§

om utförsäljning, realisation och förmånserbjudande. Vid föredragningen

inför Lagrådet har i detta sammanhang också hänvisats till 6 § andra

stycket punkt 4 samma lag.

Lagrådet konstaterar till en början att varken reglerna om utförsäljningar

(9 och 10 §§) eller om realisationer (11 §) innehåller några krav

beträffande information. Det är vidare tveksamt om vad som sägs därom

i bestämmelsen om förmånserbjudanden (13 §) till alla delar motsvarar

direktivens krav i fråga om vad som skall anges vid en jämförelse som

avser ett särskilt erbjudande.

På grund av det anförda förordar Lagrådet att behovet av en

kompletterande föreskrift beträffande särskilda erbjudanden övervägs

under det fortsatta lagstiftningsarbetet. En tänkbar lösning är därvid att

de krav beträffande information som direktivet i berörd del innefattar

förs samman i ett andra stycke i den föreslagna 8 a §.

8 a §

Överträdelser av de föreslagna bestämmelserna om jämförande reklam

kommer enligt förslaget att kunna föranleda inte endast ett

vitessanktionerat förbud (14 och 19 §§) och skadestånd (29 §) utan även

marknadsstörningsavgift (22 - 28 §§).

Förslaget att överträdelse av bestämmelserna skall kunna sanktioneras

med marknadsstörningsavgift innebär en nyhet endast beträffande sådan

jämförande reklam som inte är vilseledande. Vilseledande jämförande

reklam kan redan nu sanktioneras med marknadsstörningsavgift med stöd

av 6 §. Någon skyldighet att föreskriva marknadsstörningsavgift eller

någon annan liknande sanktion för andra former av jämförande reklam

som strider mot de föreslagna bestämmelserna följer inte av direktivet.

Av remissvaren på den promemoria som ligger till grund för förslaget

framgår bl a att Konsumentverket inte ansett det motiverat att andra

överträdelser än de som är vilseledande skall kunna föranleda utdömande

av marknadsstörningsavgift. Enligt verket är sådana överträdelser inte av

den svårhetsgraden som utmärker överträdelser av de s.k. katalog-

bestämmelserna. I lagrådsremissen har frågan inte berörts närmare. Vad

som anförs ger närmast intrycket att möjligheten att ålägga

marknadsstörningsavgift skulle vara en följd av var i lagen som

bestämmelsen placerats. Lagrådet finner för sin del att det finns

anledning att ifrågasätta om det verkligen finns ett behov av kunna

använda marknadsstörningsavgift mot andra överträdelser av

bestämmelserna än sådana som är vilseledande.

13 a §

Ett syfte med den föreslagna paragrafen är att i svensk rätt genomföra de

bestämmelser om obeställd reklam som finns i artikel 12 i EG-direktivet

97/66/EG om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet

inom telekommunikationsområdet. Avsikten med bestämmelserna i detta

direktiv är att precisera och komplettera bestämmelserna i EG-direktivet

95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling

av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. I det

direktivet finns bl a bestämmelser om behandling av personuppgifter för

ändamål som rör direkt marknadsföring i artikel 14. Dessa bestämmelser

har i svensk rätt genomförts genom bestämmelser i personuppgiftslagen

(1998:204). Enligt 11 § i den lagen gäller bl a att personuppgifter inte får

behandlas för ändamål som rör direkt marknadsföring, om den

registrerade hos den personuppgiftsansvarige skriftligen anmält att han

eller hon motsätter sig en sådan behandling. Vid överträdelse av

bestämmelsen skall enligt 48 § den personuppgiftsansvarige ersätta den

registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som

behandlingen har orsakat.

Det framstår som uppenbart att överträdelser av den nu föreslagna

bestämmelsen i marknadsföringslagen i vart fall ofta även kommer att

innefatta en överträdelse av bestämmelserna i personuppgiftslagen.

Samtidigt skiljer sig sanktionsmöjligheterna för överträdelser av de olika

lagarna bl a genom att någon ersättning för kränkning inte är föreskriven

för överträdelser av marknadsföringslagen. Det kan sättas i fråga om den

föreslagna lagstiftningstekniken för att i svensk rätt genomföra berörda

direktivbestämmelser är lämplig. I vart fall framstår det som angeläget att

lagstiftaren klargör vilket förhållande som är avsett att råda mellan de

aktuella bestämmelserna i personuppgiftslagen och

marknadsföringslagen och de därtill anknutna sanktionsbestämmelserna.

Enligt Lagrådets mening kan andra stycket i den föreslagna paragrafen

med fördel ges följande lydelse.

"Näringsidkaren får använda andra metoder för individuell

kommunikation på distans om inte den fysiska personen tydligt motsatt

sig att metoden används".

Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

Ett flertal föreslagna ändringar i nuvarande bestämmelser består däri att

beskrivningen "varor och tjänster" ersätts med ordet "produkter".

Förslagen är i denna del inte föranledda av det aktuella direktivet

98/6/EG om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som

erbjuds konsumenter.

I remissen konstateras att ifrågavarande terminologiska ändringar innebär

en viss utvidgning av lagens tillämpningsområde. Att så sker sägs ligga i

linje med en hög konsumentskyddsnivå. Det framhålls vidare att

ändringarna också medför att räckvidden av marknadsföringslagen och

prisinformationslagen blir sammanfallande, vilket anges vara

betydelsefullt med tanke på lagarnas gemensamma syften.

Enligt en i 3 § föreslagen definition skall med produkter avses: "varor,

tjänster, fast egendom och andra nyttigheter". I den definition av samma

uttryck som finns intagen i 3 § marknadsföringslagen ingår emellertid

även "arbetstillfällen". Påståendet att de berörda lagarnas

tillämpningsområden kommer att sammanfalla är alltså inte helt korrekt.

Till vad nu sagts kommer att införandet av de nya begreppen "fast

egendom och andra nyttigheter" i prisinformationslagen ger upphov till

vissa lagtekniska problem som inte synes ha uppmärksammats under

ärendets beredning. Den nuvarande regleringen av "Hur prisinformation

skall lämnas" i 5-8 §§ och "Var skriftlig prisinformation skall anges" i 9-

13 §§ är således indelad under rubrikerna "Allmänt", "Varor" och

"Tjänster". Fråga uppkommer då till vilken eller vilka av dessa

underrubriker som fast egendom respektive "andra nyttigheter" skall

hänföras. Remissen ger här ingen vägledning.

Mot bakgrund av vad sålunda anförts och med beaktande särskilt av att

den tänkta utvidgningen av lagens tillämpningsområde mer synes vara

motiverad av en allmän målsättning än av konstaterade, praktiska behov

avstyrker Lagrådet att begreppen varor och tjänster nu byts ut mot

"produkter" med den föreslagna definitionen.

I prisinformationslagen anges för närvarande under rubriken "Hur

prisinformation skall lämnas" dels vissa allmänna regler som är

gemensamma för varor och tjänster (5 §), dels särskilda bestämmelser för

varor (6 och 7 §§) och för tjänster (8 §).

För såväl varor som tjänster gäller att priset skall anges klart och tydligt

(5 §). För varor gäller att priset skall anges per förpackning eller någon

annan jämförlig enhet av varan (6 § första stycket). För varor som

tillhandahålls i varierande kvantiteter skall priset avse den mängd eller

måttenhet som varan vanligen utbjuds i (6 § andra stycket). Dessutom

skall pris per måttenhet (jämförpris) anges för sådana varuslag som det

finns särskilda beräkningsgrunder för (7 § första stycket). Sådana

beräkningsgrunder fastställs av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer (7 § andra stycket). För tjänster skall grunderna

för hur priset bestäms anges i de fall då det slutliga priset för tjänsten inte

kan anges (8 §).

En skyldighet att ange jämförpris för varor finns således endast vid

lösviktsförsäljning och motsvarande och då detta följer av sådana

föreskrifter som meddelats med stöd av lagen.

Enligt direktivet gäller som huvudregel att såväl en varas försäljningspris

som dess jämförpris skall anges (artikel 3.1). Medlemsstaterna har

emellertid möjlighet att göra undantag från regeln att jämförpris skall

anges bl.a. om en angivelse av jämförpris inte skulle vara av betydelse på

grund av varornas karaktär eller ändamål eller om angivelsen skulle

kunna skapa förvirring (artikel 5.1).

Den enligt lagförslaget grundläggande bestämmelsen om skyldigheten att

ange jämförpris har tagits upp i 6 § första stycket (jfr nuvarande 7 §

första stycket). Där sägs att jämförpris skall anges för sådana produkter

som det finns särskilda beräkningsgrunder för. Enligt andra stycket får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela

föreskrifter om särskilda beräkningsgrunder. Med den utformning som

förslaget fått synes det ligga närmast till hands att, i likhet med enligt

gällande rätt, tolka bestämmelserna så att en skyldighet att ange

jämförpris endast föreligger om detta följer av särskilda föreskrifter (eller

av förslagets 7 § andra stycket; nuvarande 6 § andra stycket). Lagrådet

vill för sin del förorda att bestämmelserna ges en utformning enligt

vilken det klart framgår att det som huvudregel gäller att såväl

försäljningspris som jämförpris skall anges.

Vad som nu anförts innebär sammanfattningsvis att Lagrådet avstyrker

att prisinformationslagen nu utvidgas genom att begreppen varor och

tjänster byts ut mot "produkter" samt förordar att lagen, i

överensstämmelse med direktivet, utformas så att det klart framgår att

huvudregeln är att såväl försäljningspris som jämförpris skall anges för

alla varor som konsumenter erbjuds av näringsidkare.

Utifrån dessa utgångspunkter anser Lagrådet att det saknas anledning att

nu göra några ändringar i 1 - 3 §§ och 4 § första stycket. Undantaget från

skyldigheten att lämna prisinformation i 4 § andra stycket bör, i

anslutning till direktivet (artikel 3.2), begränsas till varor eller tjänster

som säljs på auktion. I 5 § andra stycket bör föreskrivas att priset

förutom mervärdesskatt skall inbegripa även andra skatter (jfr artikel 2).

Vad därefter angår 6 § vill Lagrådet framhålla följande.

Paragrafen skall enligt förslaget tas upp under rubriken Allmänt och

kommer därför att omfatta både bestämda varor och bestämda tjänster.

Direktivets föreskrift om att såväl försäljningspris som jämförpris skall

anges avser däremot endast varor.

Enligt Lagrådets mening lämpar sig föreskriften mindre väl för att föras

över till de särskilda förhållanden som gäller för tjänster. Beräknings-

grunden för ett "jämförpris" för tjänster torde i allmänhet bli priset per

viss tidsenhet (eller i fråga om transporttjänster viss sträcka). I de fall då

näringsidkaren erbjuder en tjänst till ett slutligt pris är poängen ofta att

detta pris gäller oberoende av t.ex. den tid som näringsidkaren kan

komma att behöva för att utföra tjänsten. Något "jämförpris" kan då inte

anges. I de fall tjänsten skall utföras under viss tid behövs ofta inget

jämförpris (jfr artikel 3.1 sista meningen). Om näringsidkaren erbjuder

sig att utföra en tjänst mot viss ersättning per tidsenhet, men tidsåtgången

inte kan anges, fyller 8 § det krav på information som kan ställas.

Regleringen i den paragrafen torde också vara ändamålsenlig om priset

för tjänsten anses innefatta även förbrukat material.

Lagrådet förordar mot denna bakgrund att de nu aktuella bestämmelserna

om försäljningspris och jämförpris, i överensstämmelse med direktivet,

begränsas till att avse varor. I vad mån den i 8 § upptagna bestämmelsen

om priset för bestämda tjänster oberoende härav bör kompletteras med en

möjlighet att meddela föreskrifter angående grunderna för hur priset av

en tjänst skall bestämmas i de fall då det slutliga priset inte kan anges

anser sig Lagrådet inte ha underlag för att bedöma.

Utifrån nu angivna utgångspunkter saknas det anledning att byta plats

mellan nuvarande 6 och 7 §§ samt att flytta rubriken närmast före 6 §.

I 6 § bör lämpligen i anslutning till artikel 3.1 i direktivet inledningsvis

anges att som huvudregel gäller att såväl försäljningspris som jämförpris

skall anges för varor. På motsvarande sätt som nu är fallet beträffande

jämförpris i 7 § bör bägge dessa prisbegrepp definieras i lagen.

Definitionerna bör utformas i anslutning till föreskrifterna i direktivet

(artikel 2).

I ett andra stycke bör i anslutning till artikel 5.1 anges att undantag i

vissa fall gäller från skyldigheten att ange jämförpris. Det i artikel 3.1

andra meningen upptagna undantaget synes däremot inte behöva komma

till direkt uttryck i lagtexten.

I ett tredje stycke bör därefter anges att undantag gäller från skyldigheten

att ange försäljningspris vid lösviktsförsäljning (artikel 3.3).

Lagrådet förordar således att 6 § ges följande lydelse:

"Priset för en vara skall anges dels per förpackning eller annan enhet i

vilken varan utbjuds till försäljning (försäljningspris), dels per kilogram,

liter, meter eller annat vanligen använt mått för varan (jämförpris).

Endast försäljningspriset behöver anges om det på grund av varans

karaktär eller ändamål kan antas att en angivelse av jämförpris skulle

sakna betydelse eller om en sådan angivelse skulle kunna skapa

förvirring.

Endast jämförpriset behöver anges för en vara som inte är färdigpackad

och som mäts upp i konsumentens närvaro."

I 7 § bör ett bemyndigande lämnas för regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter om

skyldigheten att ange jämförpris och de beräkningsgrunder som därvid

skall tillämpas. Sådana föreskrifter kommer då att kunna avse såväl

skyldigheten att ange jämförpris som sådana undantag från denna

skyldighet som kan anses ligga inom ramen för 6 § andra stycket. För att

det skall vara möjligt att meddela andra undantag som är tillåtna enligt

direktivet (se artikel 3.2 -- varor som erbjuds i samband med

tillhandahållande av tjänster samt konst och antikviteter -- och artikel 6 --

små detaljistföretag) krävs däremot ytterligare författningsstöd.

Om Lagrådets förslag följs bör härutöver vissa följdändringar göras i 9

och 10 §§.

Teledataskyddsdirektivet

Europaparlamentets och rådets direktiv 97/66/EG

av den 15 december 1997

om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet

inom telekommunikationsområdet

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen-

skapen, särskilt artikel 100a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ,

i enlighet med det i artikel 189b i fördraget angivna förfarandet , mot

bakgrund av det gemensamma utkast som godkänts av förliknings-

kommittén den 6 november 1997, och med beaktande av följande:

(1) Enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24

oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på

behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana

uppgifter skall medlemsstaterna säkerställa fysiska personers fri-

och rättigheter i samband med behandling av personuppgifter,

särskilt deras rätt till privatliv, för att säkerställa det fria flödet av

personuppgifter inom gemenskapen.

(2) Telehemligheten vid kommunikation garanteras i enlighet med

internationella instrument för mänskliga rättigheter (särskilt den

europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig-

heterna och de grundläggande friheterna) och genom medlems-

staternas konstitutioner.

(3) I gemenskapen införs för närvarande ny och avancerad digital teknik i

de allmänt tillgängliga telenäten, vilket leder till särskilda krav på

skydd av personuppgifter och användarnas privatliv. Utvecklingen

av informationssamhället kännetecknas av att nya teletjänster införs.

En framgångsrik gränsöverskridande utveckling av dessa tjänster,

t.ex. video på beställning och interaktiv TV, är delvis avhängig av att

användarna kan förlita sig på att deras privatliv inte kränks.

(4) Detta gäller särskilt i fråga om införandet av det digitala

flertjänstnätet (ISDN) och digitala mobila nät.

(5) I sin resolution av den 30 juni 1988 om utvecklingen av den

gemensamma marknaden för teletjänster och teleutrustning fram till

1992 efterlyste rådet åtgärder för att skydda personuppgifter i syfte

att skapa en lämplig miljö för den framtida utvecklingen av

telekommunikationer inom gemenskapen. I sin resolution av den 18

juli 1989 om förstärkning av samordningen vid införandet av det

digitala flertjänstnätet (ISDN) i Europeiska gemenskapen betonade

rådet åter vikten av att personuppgifter och privatliv skyddas.

(6) Europaparlamentet har understrukit vikten av att personuppgifter och

privatliv skyddas inom telenäten, särskilt med hänsyn till införandet

av det digitala flertjänstnätet (ISDN).

(7) När det gäller allmänt tillgängliga telenät måste särskilda rättsliga och

tekniska bestämmelser antas för att skydda fysiska personers

grundläggande fri- och rättigheter samt juridiska personers berät-

tigade intressen, särskilt med hänsyn till att riskerna ökar i samband

med automatisk lagring och behandling av uppgifter om abonnenter

och användare.

(8) Rättsliga och tekniska bestämmelser som medlemsstaterna har antagit

på telekommunikationsområdet för att skydda personuppgifter,

privatliv och juridiska personers berättigade intressen måste

harmoniseras för att undvika hinder för den inre marknaden för

telekommunikation i enlighet med det mål som uppställs i artikel 7a i

fördraget. Harmoniseringen skall begränsas till vad som är

nödvändigt för att säkerställa att främjandet och utvecklingen av nya

teletjänster och -nät mellan medlemsstaterna inte hindras.

9) Medlemsstaterna, tillhandahållarna av tjänster och användarna samt de

behöriga myndigheterna bör samarbeta för att fastställa och utveckla

den relevanta tekniken när detta är nödvändigt för att tillämpa de

garantier som avses i bestämmelserna i detta direktiv.

(10) Dessa nya tjänster omfattar interaktiv TV och video på beställning.

(11) På telekommunikationsområdet är direktiv 95/46/EG tillämpligt,

särskilt såvitt avser alla frågor som rör skydd av grundläggande fri-

och rättigheter som inte särskilt omfattas av bestämmelserna i det här

direktivet, inbegripet den registeransvariges skyldigheter och

enskilda personers rättigheter. Direktiv 95/46/EG är tillämpligt på

teletjänster som inte är allmänt tillgängliga.

(12) I likhet med bestämmelserna i artikel 3 i direktiv95/46/EG gäller det

här direktivet inte sådana frågor om skydd av grundläggande fri- och

rättigheter som rör verksamhet som inte omfattas av

gemenskapsrätten. Det åligger medlemsstaterna att vidta sådana

åtgärder som de anser nödvändiga för skydd av allmän säkerhet,

försvaret, statens säkerhet (inbegripet statens ekonomiska välfärd när

verksamheten rör statens säkerhet) och upprätthållande av

straffrätten. Det här direktivet påverkar inte medlemsstaternas

möjlighet att utföra laglig avlyssning av kommunikationer för något

av dessa ändamål.

(13) Abonnenter av allmänt tillgängliga teletjänster kan vara antingen

fysiska eller juridiska personer. Bestämmelserna i det här direktivet

avser att, som ett komplement till direktiv 95/46/EG, skydda fysiska

personers grundläggande rättigheter, särskilt deras rätt till privatliv,

och juridiska personers berättigade intressen. Dessa bestämmelser

får inte i något fall medföra en skyldighet för medlemsstaterna att

utvidga tillämpningsområdet för direktiv 95/46/EG till att omfatta

skydd av juridiska personers berättigade intressen. Detta skydd

säkerställs inom ramen för tillämplig gemenskapslagstiftning och

nationell lagstiftning.

(14) Tillämpningen av vissa krav som hänför sig till presentation och

skydd när det gäller identifiering av det anropande och uppkopplade

numret och till automatisk omstyrning till abonnentledningar, som är

anslutna till analoga stationer, får inte göras tvingande i särskilda fall

om en sådan tillämpning visar sig tekniskt omöjligt eller skulle kräva

en oproportionerligt stor ekonomisk insats; det är viktigt att de

berörda parterna informeras om sådana fall och medlemsstaterna bör

därför anmäla dessa till kommissionen.

(15) Den som tillhandahåller tjänster måste vidta lämpliga åtgärder för att

garantera säkerheten i dessa tjänster, om nödvändigt tillsammans

med den som tillhandahåller nätet, och underrätta abonnenterna om

alla särskilda risker för brott mot nätsäkerheten; säkerheten bedöms

mot bakgrund av bestämmelsen i artikel 17 i direktiv 95/46/EG.

(16) Åtgärder måste vidtas för att förhindra obehörig åtkomst av

meddelanden för att skydda telehemligheten vid kommunikation via

allmänt tillgängliga telenät och allmänt tillgängliga teletjänster. Den

nationella lagstiftningen i vissa medlemsstater förbjuder endast

obehörig åtkomst av meddelanden, om detta sker avsiktligen.

(17) De abonnentuppgifter som behandlas i samband med att samtal

kopplas innehåller upplysningar om fysiska personers privatliv och

rör rätten till skydd för deras korrespondens eller juridiska personers

berättigade intressen. Sådana uppgifter får endast lagras i den

utsträckning det är nödvändigt för att tillhandahålla tjänsten, för

fakturering och för betalning av samtrafikavgifter och endast under

en begränsad tid. Om den som tillhandahåller den allmänt

tillgängliga teletjänsten vill låta sådana uppgifter undergå ytterligare

behandling för att marknadsföra sina egna teletjänster, får detta

endast ske om abonnenten givit sitt samtycke till detta efter att ha fått

korrekt och fullständig information av den som tillhandahåller den

allmänt tillgängliga teletjänsten om den ytterligare behandling som

denne avser att företa.

(18) Införandet av specificerade räkningar har förbättrat abonnentens

möjligheter att kontrollera riktigheten av de avgifter som den som

tillhandahåller tjänsten tar ut. Detta kan samtidigt utgöra ett hot mot

privatlivet för den som använder allmänt tillgängliga teletjänster. För

att skydda användarens privatliv måste medlemsstaterna därför

främja utvecklingen av valmöjligheter inom området för teletjänster,

såsom alternativa betalningsmöjligheter som ger anonym eller

strängt privat tillgång till allmänt tillgängliga teletjänster, t.ex.

telebetalkort eller betalning med kreditkort. I samma syfte kan

medlemsstaterna kräva att vissa av siffrorna i de uppringda numren

stryks i de specificerade räkningarna.

(19) I fråga om nummerpresentation är det nödvändigt att skydda den

uppringande partens rätt att förhindra identifiering av det nummer

från vilket samtalet görs och den uppringda partens rätt att avvisa

samtal från oidentifierade nummer. Det är i särskilda fall berättigat

att förhindra att skydd mot nummerpresentation används. Det ligger i

vissa abonnenters intresse, i synnerhet hjälporganisationer och

liknande organisationer, att garantera de uppringandes anonymitet. I

fråga om presentation av uppkopplat nummer är det nödvändigt att

skydda den uppringda partens rätt och berättigade intresse att

förhindra identifiering av det nummer till vilket den uppringande

faktiskt är uppkopplad, särskilt vid omstyrda samtal. Den som

tillhandahåller allmänt tillgängliga teletjänster måste upplysa sina

abonnenter om de möjligheter till nummerpresentation och

presentation av uppkopplat nummer som finns i nätet och om alla

andra tjänster som erbjuds på grundval av nummerpresentation och

presentation av uppkopplat nummer liksom om de möjligheter som

finns till skydd av privatlivet. Detta gör det möjligt för abonnenterna

att, med kännedom om möjligheterna, välja det skydd av privatlivet

de önskar tillgå. De möjligheter till skydd av privatlivet som erbjuds

permanent per abonnentledning behöver inte nödvändigtvis

tillhandahållas som en automatiskt teletjänst, utan bör kunna erhållas

genom en enkel begäran till den som tillhandahåller den allmänt

tillgängliga teletjänsten.

20) Åtgärder måste vidtas för att skydda abonnenter mot de störningar

som automatisk omstyrning kan förorsaka som företas av andra.

Abonnenten måste i sådana fall ha möjlighet att genom en enkel

begäran till den som tillhandahåller den allmänt tillgängliga

teletjänsten förhindra att samtal omstyrs till hans terminal.

(21) Kataloger distribueras i stora upplagor och är allmänt tillgängliga.

Fysiska personers rätt till privatliv och juridiska personers

berättigade intressen kräver att abonnenterna kan avgöra i vilken

utsträckning deras personuppgifter publiceras i en katalog. Medlems-

staterna kan begränsa tillämpningen av denna bestämmelse till abon-

nenter som är fysiska personer.

(22) Åtgärder måste vidtas för att skydda abonnenterna mot intrång i

privatlivet i form av icke begärda samtal och telefaxmeddelanden.

Medlemsstaterna kan begränsa tillämpningen av denna bestämmelse

till abonnenter som är fysiska personer.

(23) Det är nödvändigt att säkerställa att införandet av tekniska

funktioner i teleutrustningen för ändamål som gäller dataskydd

harmoniseras för att inte strida mot genomförandet av den inre

marknaden.

(24) I likhet med bestämmelserna i artikel 13 i direktiv 95/46/EG kan

medlemsstaterna under vissa förutsättningar begränsa omfattningen

av abonnenternas skyldigheter och rättigheter, t.ex. genom att se till

att den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig teletjänst i enlighet

med nationell lagstiftning får förhindra att skydd mot nummer-

presentation används i syfte att förebygga eller avslöja brott eller

med hänsyn till statens säkerhet.

(25) Om användarnas och abonnenternas rättigheter inte respekteras,

måste det i nationell lagstiftning finnas medel för att åtgärda detta på

rättslig väg. Om någon underlåter att följa de nationella

bestämmelser som antas med stöd av detta direktiv bör sanktioner

vidtas gentemot denna person, oavsett om personen omfattas av

privaträttslig eller offentligrättslig lagstiftning.

(26) Vid tillämpningen av detta direktiv är det lämpligt att utnyttja de

erfarenheter som gjorts i den arbetsgrupp för skydd av enskilda med

avseende på behandling av personuppgifter som inrättades genom

artikel 29 i direktiv 95/46/EG och som är sammansatt av företrädare

för medlemsstaternas tillsynsmyndigheter.

(27) Med hänsyn till den tekniska utvecklingen på telekommunikations-

området och den därav följande utvecklingen av tjänsteutbudet

kommer det att vara nödvändigt att tekniskt specificera de kategorier

av data som förtecknas i bilagan till detta direktiv för tillämpningen

av artikel 6 i detta direktiv med bistånd av den kommitté,

sammansatt av företrädare för medlemsstaterna, som inrättades

genom artikel 31 i direktiv 95/46/EG i syfte att säkerställa en

enhetlig tillämpning av kraven i det här direktivet och oavsett

tekniska förändringar. Detta förfarande är endast tillämpligt på

specifikationer som är nödvändiga för att anpassa bilagan till ny

teknisk utveckling varvid hänsyn skall tas till förändringar i

marknadens och konsumenternas efterfrågan. Kommissionen skall

på vederbörligt sätt informera Europaparlamentet om sin avsikt att

tillämpa detta förfarande, i annat fall skall förfarandet i artikel 100a i

fördraget tillämpas.

(28) För att underlätta att bestämmelserna i detta direktiv efterlevs finns

det behov av vissa särskilda ordningar för behandling av data som

redan pågår vid den tidpunkt då nationell lagstiftning för

genomförande av detta direktiv träder i kraft.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Syfte och tillämpningsområde

1. Genom detta direktiv föreskrivs en harmonisering av

medlemsstaternas bestämmelser för att säkerställa en likvärdig nivå på

skyddet för de grundläggande fri- och rättigheterna, i synnerhet rätten till

privatliv, med avseende på behandling av personuppgifter inom telekom-

munikationsområdet samt för att säkerställa fri rörlighet för sådana

uppgifter och av teleutrustning och teletjänster inom gemenskapen.

2. Bestämmelserna i detta direktiv är avsedda att precisera och

komplettera direktiv 95/46/EG för de ändamål som avses i punkt 1.

Bestämmelserna är vidare avsedda att skydda berättigade intressen hos

de

abonnenter som är juridiska personer.

3. Detta direktiv skall inte tillämpas på de verksamheter som faller

utanför gemenskapsrättens tillämpningsområde, t.ex. de som anges i

avdelningarna V och VI i Fördraget om Europeiska unionen, och inte i

något fall på de verksamheter som avser allmän säkerhet, försvaret,

statens säkerhet (inbegripet statens ekonomiska välfärd när verksamheten

rör statens säkerhet) och statlig verksamhet inom straffrättsområdet.

Artikel 2

Definitioner

Utöver de definitioner som finns angivna i direktiv 95/46/EG avses i

detta direktiv med

a) abonnent: en fysisk eller juridisk person som har ingått ett avtal med

den som tillhandahåller allmänt tillgängliga teletjänster om tillhanda-

hållande av sådana tjänster,

b) användare: en fysisk person som använder en allmänt tillgänglig

teletjänst för privat eller affärsmässigt bruk, utan att nödvändigtvis ha

abonnerat på denna tjänst,

c) allmänt tillgängligt telenät: transmissionssystem och, i förekommande

fall, kopplingsutrustning och annan utrustning som möjliggör

överföring av signaler mellan bestämda nätanslutningspunkter via

tråd, via radio, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska media,

som uttnyttjas, helt eller delvis, för att tillhandahålla allmänt

tillgängliga teletjänster,

d) teletjänster: tjänster vars tillhandahållande helt eller delvis består av

överföring och dirigering av signaler i telenätet, med undantag av

radio- och TV-sändningar.

Artikel 3

Berörda tjänster

1. Detta direktiv skall tillämpas på behandling av personuppgifter i

samband med tillhandahållande av allmänt tillgängliga teletjänster inom

allmänt tillgängliga telenät inom gemenskapen, särskilt via det digitala

flertjänstnätet (ISDN) och allmänt tillgängliga digitala mobila nät.

2. Artiklarna 8, 9 och 10 skall tillämpas på abonnentledningar anslutna

till digitala stationer och, där det är tekniskt möjligt och inte krävs en

oproportionerligt stor ekonomisk insats, på abonnentledningar anslutna

till analoga stationer.

3. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om sådana fall där det

skulle vara tekniskt omöjligt eller krävas en oproportionerligt stor

investering att upfylla kraven i artiklarna 8, 9 och 10.

Artikel 4

Säkerhet

1. Den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig teletjänst skall vidta

lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att säkerställa

säkerheten i sina tjänster, om nödvändigt tillsammans med den som

tillhandahåller det allmänt tillgängliga telenätet vad avser nätsäkerhet.

Dessa åtgärder skall säkerställa en säkerhetsnivå som är anpassad till den

risk som föreligger, med beaktande av dagens tillgängliga teknik och

kostnaderna för att genomföra åtgärderna.

2. Om det föreligger särskilda risker för brott mot nätsäkerheten, skall

den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig teletjänst informera

abonnenterna om sådana risker och hur de kan avhjälpas, inbegripet de

kostnader som detta kan medföra.

Artikel 5

Telehemlighet vid kommunikation

1. Medlemsstaterna skall genom nationella regler säkra telehemligheten

vid kommunikation via allmänt tillgängliga telenät och allmänt

tillgängliga teletjänster. De skall särskilt förbjuda avlyssning,

uppfångande med tekniskt hjälpmedel, lagring eller andra sätt på vilka

kommunikationen kan fångas upp eller övervakas av andra än

användarna utan de berörda användarnas samtycke, utom när sådana

åtgärder är lagligen tillåtna, i enlighet med artikel 14.1.

2. Punkt 1 påverkar inte inspelning som är tillåten enligt lag av

kommunikation i samband med bedrivande av laglig affärsverksamhet

för

att tillhandahålla bevis om en affärstransaktion eller annan affärs-

kommunikation.

Artikel 6

Trafik- och faktureringsdata

1. Trafikdata om abonnenter och användare som behandlas för att koppla

upp samtal och som lagras av den som tillhandahåller ett allmänt

tillgängligt telenät och/eller allmänt tillgängliga teletjänster skall utplånas

eller avidentifieras vid samtalets slut utan att det påverkar tillämpningen

av bestämmelserna i punkterna 2, 3 och 4.

2. För abonnentfakturering och betalning av samtrafikavgifter får sådana

data som anges i bilagan behandlas. Sådan behandling är tillåten endast

fram till utgången av den period under vilken det lagligen går att göra

invändningar mot fakturan eller kräva betalning.

3. I syfte att marknadsföra sina egna teletjänster får den som

tillhandahåller en allmänt tillgänglig teletjänst behandla de data som

avses i punkt 2, om abonnenten samtycker till detta.

4. Behandling av trafik- och faktureringsdata skall begränsas till sådana

personer som, med bemyndigande av den som tillhandahåller allmänt

tillgängliga telenät och/eller allmänt tillgängliga teletjänster, sköter

fakturering eller trafikstyrning, kundförfrågningar, spårning av

bedrägerier och marknadsföring av egna teletjänster, och den skall

begränsas till sådant som är nödvändigt för dessa verksamheter.

5. Punkterna 1, 2, 3 och 4 skall gälla utan att det påverkar behöriga

myndigheters möjlighet att få information om fakturerings- eller

trafikdata i enlighet med tillämplig lagstiftning i syfte att avgöra tvister,

särskilt tvister som gäller samtrafik och fakturering.

Artikel 7

Specificerade räkningar

1. Abonnenter skall ha rätt att få ospecificerade räkningar.

2. Medlemsstaterna skall tillämpa nationella bestämmelser för att jämka

samman rätten för de abonnenter som får specificerade räkningar med

uppringande användares och uppringda abonnenters rätt till privatliv,

t.ex. genom att säkerställa att tillräckliga alternativa möjligheter till

kommunikation eller betalningar finns tillgängliga för sådana användare

och abonnenter.

Artikel 8

Presentation och skydd när det gäller identifiering av det anropande

och uppkopplade numret

1. Om nummerpresentation erbjuds, skall den användare som ringer upp

ha möjlighet att på ett enkelt sätt och kostnadsfritt förhindra

presentationer per samtal. Den abonnent som ringer upp skall ha denna

möjlighet permanent för alla samtal.

2. Om nummerpresentation erbjuds, skall den uppringde abonnenten ha

möjlighet att på ett enkelt sätt samt kostnadsfritt, så länge det är fråga om

rimlig användning av denna funktion, förhindra nummerpresentationen

vid inkommande samtal.

3. Om nummerpresentation erbjuds och numret visas innan samtalet

etableras, skall den uppringde abonnenten ha möjlighet att på ett enkelt

sätt avvisa inkommande samtal om skydd mot nummerpresentationen

används av uppringande användare eller abonnent.

4. Om presentation av det uppkopplade numret erbjuds, skall den

uppringde abonnenten ha möjlighet att på ett enkelt sätt och kostnadsfritt

stänga av presentationen av det uppkopplade numret för den uppringande

användaren.

5. Bestämmelserna i punkt 1 skall också gälla för samtal från

gemenskapen till tredje land; bestämmelserna i punkterna 2, 3 och 4

skall också gälla för inkommande samtal från tredje land.

6. Om nummerpresentation och/eller presentation av det uppkopplade

numret erbjuds skall medlemsstaterna säkerställa att den som

tillhandahåller allmänt tillgängliga teletjänster informerar allmänheten

om detta och om de möjligheter som avses i punkterna 1, 2, 3 och 4.

Artikel 9

Undantag

Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns öppna förfaranden som

reglerar det sätt på vilket den som tillhandahåller ett allmänt tillgängligt

telenät och/eller allmänt tillgängliga teletjänster har möjlighet att åsido-

sätta skydd mot nummerpresentation

a) temporärt, om en abonnent begär spårning av okynnessamtal eller

störande samtal; i detta fall skall, i enlighet med nationell lagstiftning,

de uppgifter som identifierar den uppringande abonnenten lagras och

hållas tillgängliga av den som tillhandahåller ett allmänt tillgängligt

telenät och/eller allmänt tillgängliga teletjänster,

b) permanent, för organisationer som handhar nödsamtal och som av en

medlemsstat erkänts som en sådan organisation, inbegripet rätts-

vårdande myndigheter, ambulanscentraler och brandkårer, för att ta

emot sådana samtal.

Artikel 10

Automatisk omstyrning

Medlemsstaterna skall säkerställa att alla abonnenter har möjlighet att

kostnadsfritt och på ett enkelt sätt stoppa automatisk omstyrning som

görs av tredje part till abonnentens terminal.

Artikel 11

Kataloger

1. Personuppgifter i tryckta eller elektroniska kataloger som är

tillgängliga för allmänheten eller som kan erhållas genom nummer-

upplysningen skall begränsas till vad som krävs för att identifiera en

särskild abonnent, såvida inte abonnenten givit sitt uttryckliga samtycke

till att kompletterande personuppgifter publiceras. Abonnenten skall

kostnadsfritt ha rätt att på begäran bli struken i en tryckt eller elektronisk

katalog, att ange att hans eller hennes personuppgifter inte får användas

för direkt marknadsföring, att få sin adress delvis utelämnad och, när

detta är ändamålsenligt ur språklig synvinkel, att inte låta sådana

uppgifter ingå som anger hans eller hennes kön.

2. Utan hinder av punkt 1 kan medlemsstaterna tillåta att operatörerna

kräver betalning från de abonnenter som önskar förvissa sig om att inga

personliga uppgifter finns med i en katalog, förutsatt att avgiften för detta

inte avhåller någon från att utöva denna rätt, och att avgiften, med

beaktande av de allmänna katalogernas kvalitetskrav mot bakgrund av

den allmänna tjänsten, i varje fall inte får överstiga operatörens faktiska

kostnader för bearbetning och uppdatering av den förteckning som

innehåller abonnenter som inte skall ingå i allmänna kataloger.

3. Rättigheter som tilldelats enligt punkt 1 skall gälla för abonnenter som

är fysiska personer. Medlemsstaterna skall också, inom ramen för

gemenskapslagstiftningen och tillämplig nationell lagstiftning,

säkerställa att berättigade intressen för abonnenter som inte är fysiska

personer är tillräckligt skyddade när det gäller deras införande i allmänna

kataloger.

Artikel 12

Icke begärda samtal

1. Användningen av automatiska uppringningssystem utan mänsklig

medverkan (automatisk uppringningsutrustning) eller telefaxapparater

(fax) för direkt marknadsföring kan bara tillåtas i fråga om abonnenter

som i förväg har gett sitt samtycke.

2. Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att kostnadsfritt

säkerställa att icke begärda samtal för direkt marknadsföring som sker på

andra sätt än de som anges i punkt 1 inte tillåts utan den berörda

abonnentens samtycke eller med avseende på abonnenter som inte önskar

få sådana samtal; vilken av dessa möjligheter som väljs skall avgöras

genom nationell lagstiftning.

3. Rättigheter som tilldelats enligt punkterna 1 och 2 skall gälla för

abonnenter som är fysiska personer. Medlemsstaterna skall också, inom

ramen för gemenskapslagstiftningen och tillämplig lagstiftning,

säkerställa att berättigade intressen för abonnenter som inte är fysiska

personer är tillräckligt skyddade när det gäller icke begärda samtal.

Artikel 13

Tekniska egenskaper och standardisering

1. Vid genomförandet av bestämmelserna i detta direktiv skall

medlemsstaterna i enlighet med punkterna 2 och 3 säkerställa att inga

sådana tvingande krav för specifika tekniska egenskaper ställs för

terminalutrustning eller annan teleutrustning som skulle kunna hindra att

utrustningen släpps ut på marknaden och hindra den fria rörligheten för

sådan utrustning inom och mellan medlemsstaterna.

2. När bestämmelserna i detta direktiv kan genomföras endast genom att

särskilda tekniska egenskaper krävs, skall medlemsstaterna informera

kommissionen enligt förfarandena i direktiv 83/189/EEG avseende ett

informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter.

3. När så krävs skall kommissionen säkerställa att gemensamma

Europeiska standarder för genomförandet av särskilda tekniska

egenskaper utarbetas i enlighet med gemenskapslagstiftningen om

tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om teleterminalutrustning,

inbegripet ömsesidigt erkännande av överensstämmelsen hos sådan

utrustning, samt enligt rådets beslut 87/95/EEG av den 22 december

1986 om standardisering inom området informationsteknologi och

telekommunikation .

Artikel 14

Utvidgning av tillämpningsområdet för vissa bestämmelser i direktiv

95/46/EG

1. Medlemsstaterna får genom lagstiftning vidta åtgärder för att begränsa

omfattningen av de skyldigheter och rättigheter som anges i artiklarna 5,

6, 8.1, 8.2, 8.3 och 8.4 när en sådan begränsning är en nödvändig åtgärd

med hänsyn till statens säkerhet, försvaret och allmän säkerhet samt för

förebyggande, undersökning, avslöjande av och åtal för brott eller vid

obehörig användning av ett telekommunikationssystem enligt artikel 13.1

i direktiv 95/46/EG.

2. Bestämmelserna i kapitel III om rättslig prövning, ansvar och

sanktioner i direktiv 95/46/EG skall gälla för nationella bestämmelser

som antas i enlighet med det här direktivet och för de individuella

rättigheter som kan härledas från detta direktiv.

3. Den arbetsgrupp för skydd av enskilda med avseende på behandling av

personuppgifter som inrättades genom artikel 29 i direktiv 95/46/EG

skall utföra de uppgifter som avses i artikel 30 i det ovannämnda

direktivet även med avseende på skyddet av de grundläggande fri- och

rättigheterna samt av de berättigade intressen inom telekommunikations-

området, som behandlas i det här direktivet.

4. Kommissionen, biträdd av den kommitté som inrättades genom artikel

31 i direktiv 95/46/EG, skall tekniskt specificera bilagan enligt det

förfarande som nämns i den artikeln. Kommittén skall sammankallas

särskilt för att behandla de frågor som omfattas av det här direktivet.

Artikel 15

Genomförande av detta direktiv

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar

som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 24 oktober 1998.

Med avvikelse från första stycket skall medlemsstaterna sätta i kraft de

lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa artikel 5 i

detta direktiv senast den 24 oktober 2000.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en

hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de

offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall

varje medlemsstat själv utfärda.

2. Utan hinder av vad som sägs i artikel 6.3 krävs inget samtycke för

sådan behandling som redan pågår den dag då de nationella

bestämmelser som antagits i enlighet med detta direktiv träder i kraft. I

sådana fall skall abonnenterna informeras om denna behandling, och om

de inte uttrycker en annan mening inom en tidsfrist som skall fastställas

av medlemsstaten skall de anses ha givit sitt samtycke.

3. Artikel 11 skall inte tillämpas på sådana upplagor av kataloger som

givits ut innan de nationella bestämmelser som antagits i enlighet med

detta direktiv träder i kraft.

4. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de

bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som

omfattas av detta direktiv.

Artikel 16

Mottagare

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 15 december 1997.

På Europaparlamentets vägnar

J. M. GIL-ROBLES

Ordförande

På rådets vägnar

J.-C. JUNCKER

Ordförande

 BILAGA

Förteckning över data

Följande data kan behandlas för det ändamål som avses i artikel 6.2:

Data som innehåller

- abonnentutrustningens nummer eller identifiering av utrustningen,

- abonnentens adress och typ av utrustning,

- det totala antalet enheter som skall debiteras för redovisnings-

perioden,

- det uppringda abonnentnumret,

- samtalens art, starttidpunkt och varaktighet och/eller den överförda

datamängden,

- datum för uppringningen/tjänsten,

- annan information om betalningen, såsom förskottsbetalning, av-

betalning, avstängning och påminnelser.

Distansavtalsdirektivet

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV

97/7/EG

av den 20 maj 1997

om konsumentskydd vid distansavtal

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artikel 100 a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ,

i enlighet med det i artikel 189 b i fördraget angivna förfarandet , och

mot bakgrund av det gemensamma utkastet godkänt av förliknings-

kommittén den 27 november 1996, och

med beaktande av följande:

1. Åtgärder bör vidtas för att inom ramen för genomförandet av den inre

marknadens målsättningar gradvis befästa den inre marknaden.

2. Den fria rörligheten för varor och tjänster rör inte enbart affärs-

verksamhet, utan även privatpersoner. Den innebär att konsumenterna

bör få tillgång till annan medlemsstats varor och tjänster på samma

villkor som befolkningen i den staten.

3. Distansförsäljning över gränserna skulle för konsumenterna kunna

vara ett av de främsta konkreta resultaten av den inre marknadens

slutförande, vilket bl. a. har konstaterats i kommissionens meddelande

till rådet med titeln "Mot en inre marknad på distributionens område".

För att den inre marknaden skall fungera väl är det absolut nödvändigt att

konsumenterna kan vända sig till ett företag utanför sitt eget land, även

om detta företag har ett dotterbolag i det land där konsumenten är bosatt.

4. Införandet av nya tekniker medför en mångdubbling av de medel som

står till konsumenternas förfogande för att få kännedom om erbjudanden

överallt inom gemenskapen och för att göra sina beställningar. Vissa

medlemsstater har redan vidtagit olika eller avvikande åtgärder för att

skydda konsumenterna vid distansförsäljning, vilket har negativa

återverkningar på konkurrensen mellan företagen på den inre marknaden.

Det är följaktligen nödvändigt att på gemenskapsnivå införa ett minimum

av gemensamma regler på detta område.

5. Punkterna 18 och 19 i bilagan till rådets resolution av den 14 april

1975 om ett preliminärt program för Europeiska ekonomiska

gemenskapens politik rörande konsumentskydd och konsumentinforma-

tion visar på behovet att skydda köparna av varor och tjänster mot krav

på betalning för icke beställda varor och mot aggressiva försäljnings-

metoder.

6. I kommissionens meddelande till rådet med titeln "En ny impuls för

konsumentskyddspolitiken", som godkändes i rådets resolution av den 23

juni 1986 , anges i punkt 33 att kommissionen kommer att lägga fram

förslag om användningen av nya informationstekniker som gör det

möjligt för konsumenterna att från hemmet beställa från en leverantör.

7. I rådets resolution av den 9 november 1989 om framtida prioriteringar

för att återge konsumentskyddspolitiken dess vikt uppmanas kommis-

sionen att i första hand prioritera de områden som anges i bilagan till den

resolutionen. I denna bilaga nämns nya tekniker som inbegriper TV-köp.

Kommissionen har följt resolutionen genom att anta en treårig

handlingsplan för konsumentskyddspolitiken inom Europeiska ekono-

miska gemenskapen (1990-1992) och i denna plan föreskrivs att det skall

antas ett direktiv.

8. Frågan och vilka språk som skall användas i samband med distansavtal

är en fråga för medlemsstaterna.

9. Ett distansavtal inbegriper användandet av en eller flera tekniker för

distanskommunikation. De olika kommunikationsteknikerna används

inom ramen för ett organiserat system för försäljning eller

tillhandahållande av tjänster på distans utan att leverantören och

konsumenten är samtidigt närvarande. Den ständiga utvecklingen av

dessa kommunikationstekniker gör att det inte går att göra upp en

uttömmande förteckning över dem, utan det krävs att principer som är

giltiga även för sådana tekniker som ännu inte används annat än i

begränsad utsträckning fastställs.

10. En transaktion som omfattar på varandra följande handlingar eller en

serie separata handlingar under en viss tid kan ge upphov till olika

rättsliga rubriceringar beroende på lagstiftningen i medlemsstaterna.

Bestämmelserna i detta direktiv får inte tillämpas på olika sätt till följd av

lagstiftningen i medlemsstaterna, med förbehåll för medlemsstaternas

användning av artikel 14. Det finns således anledning till att det

åtminstone måste föreligga överensstämmelse med bestämmelserna i

detta direktiv vid den första handlingen i en serie av på varandra följande

handlingar eller vid den första handlingen i en serie separata handlingar

under en viss tid vilka kan anses utgöra en helhet vare sig denna handling

eller serie av handlingar ingår i ett enda avtal eller i på varandra följande

separata avtal.

11. Användning av tekniker för distanskommunikation får inte leda till

någon minskning av den information som tillhandahålls konsumenten.

Det är därför nödvändigt att slå fast vilken information som måste

skickas till konsumenten oavsett vilken kommunikationsteknik som

används. Den lämnade informationen måste dessutom vara utformad i

enlighet med andra tillämpliga gemenskapsregler och i synnerhet med

dem i rådets direktiv 84/450/EEG av den 10 september 1984 om

tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om

vilseledande reklam . Om det finns undantag från skyldigheten att

tillhandhålla information är det konsumenten som, efter egen bedömning,

får begära viss grundläggande information såsom leverantörens identitet,

varans eller tjänstens väsentliga egenskaper och dess pris.

12. Vid telefonkommunikation är det lämpligt att konsumenten får

tillräckligt mycket information i början av samtalet för att kunna besluta

om han skall fortsätta samtalet eller inte.

13. Den information som sprids med hjälp av viss elektronisk teknik är

ofta kortlivad eftersom den inte tas emot på ett varaktigt medium.

Konsumenten måste därför i god tid få ett skriftligt meddelande om den

information som är nödvändig för att avtalet skall kunna fullgöras på

riktigt sätt.

14. Konsumenten har ingen faktisk möjlighet att se varan eller få närmare

kännedom om tjänstens särdrag före avtalets ingående. Därför bör, om

inte annat sägs i detta direktiv, bestämmelser om ångerrätt fastställas. För

att denna ångerrätt inte enbart skall vara formell måste konsumentens

kostnader, om det finns några sådana, för att utnyttja ångerrätten

begränsas till direkta kostnader för att skicka tillbaka varan. Denna

ångerrätt får inte påverka konsumentens rättigheter enligt nationell

lagstiftning, särskilt när det gäller mottagandet av skadade varor eller

bristfälliga tjänster eller av varor och tjänster som inte överensstämmer

med varu- eller tjänstebeskrivningen i erbjudandet. Det åligger

medlemsstaterna att bestämma de övriga villkoren och konsekvenserna

av utnyttjande av ångerrätten.

15. Det är även nödvändigt att föreskriva en frist för fullgörande av

avtalet om en sådan inte har bestämts vid beställningen.

16. Den säljfrämjande teknik som inbegriper att sända konsumenten en

produkt eller utföra en tjänst åt denne mot betalning, utan föregående

beställning eller uttryckligt samtycke från dennes sida, kan inte tillåtas -

om det inte rör sig om en ersättningsleverans.

17. Principerna som anges i artiklarna 8 och 10 i Europakonventionen om

skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av

den 4 november 1950 är tillämpliga. Konsumenten bör tillerkännas en

rätt till skydd för privatlivet, särskilt såvitt avser skydd gentemot vissa

särskilt påträngande kommunikationstekniker, och följaktligen bör

tydliga gränser för användningen av sådana tekniker fastställas. Med-

lemsstaterna bör vidta lämpliga åtgärder för att effektivt skydda de

konsumenter som inte önskar bli kontaktade genom vissa kommunika-

tionsmedel från att bli kontaktade på detta sätt. Detta påverkar inte

tillämpningen av det särskilda skydd som konsumenten åtnjuter enligt

gemenskapslagstiftningen om skydd av personuppgifter och privatlivet.

18. Det är viktigt att de tvingande minimireglerna i detta direktiv vid

behov kompletteras med frivilliga åtgärder från näringsidkarnas sida i

enlighet med kommissionens rekommendation 92/295/EEG av den 7

april 1992 om handlingsregler för skydd av konsumenterna vid

distansavtal .

19. För bästa möjliga konsumentskydd är det viktigt att konsumenterna

på ett tillfredsställande sätt informeras om bestämmelserna i detta

direktiv samt om eventuella uppförandekoder som finns på detta område.

20. Bristande efterlevnad av bestämmelserna i detta direktiv kan skada

inte endast konsumenten, utan också konkurrenterna. Det bör därför

fastställas bestämmelser som gör det möjligt för offentliga organ eller

företrädare för dem eller konsumentorganisationer, vilka enligt nationell

lagstiftning har ett legitimt intresse av att skydda konsumenterna, eller

företagar- och arbetstagarorganisationer som har ett legitimt intresse av

att vidta åtgärder, att övervaka deras tillämpning.

21. Med hänsyn till konsumentskyddet är det av vikt att behandla frågan

om gränsöverskridande reklamationer så snart som detta låter sig göras.

Kommissionen offentliggjorde den 14 februari 1996 en handlingsplan för

tvistelösning på konsumentområdet inom den inre marknaden. Den

handlingsplanen omfattar särskilda initiativ för att främja utomrättsliga

förfaranden. Objektiva kriterier (bilaga II) föreslås för att säkerställa att

dessa förfaranden blir tillförlitliga och möjligheter skapas för

användande av standardiserade reklamationsformulär (bilaga III).

22. Vid användning av nya tekniker behärskar konsumenten inte de

använda kommunikationsteknikerna. Det är därför nödvändigt att före-

skriva att bevisbördan får vila på leverantören.

23. Det finns en risk att konsumenten, i vissa fall, berövas det skydd som

ges genom detta direktiv genom att ett tredje lands rätt väljs som

tillämplig rätt med avseende på avtalet. Följaktligen bör i detta direktiv

antas bestämmelser som syftar till att undvika denna risk.

24. En medlemsstat får, med hänsyn till allmänintresset, förbjuda

saluförande med hjälp av distansavtal av vissa varor och tjänster på sitt

territorium. Detta förbud måste följa gemenskapsreglerna. Det finns

redan bestämmelser med sådana förbud, särskilt i fråga om läkemedel

enligt rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning

av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra

författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television och

rådets direktiv 92/28/EEG av den 31 mars 1992 om marknadsföring av

humanläkemedel .

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Syfte

Syftet med detta direktiv är en tillnärmning av medlemsstaternas lagar

och andra författningar om distansavtal mellan konsumenter och leveran-

törer.

Artikel 2

Definitioner

I detta direktiv avses med

1. distansavtal: avtal om varor eller tjänster som ingås mellan en

leverantör och en konsument inom ramen för ett system för

distansförsäljning eller erbjudande av tjänster på distans, organiserat

av leverantören, vid vilket avtal, ända fram till avtalets ingående,

inbegripet ingåendet av själva avtalet, endast en eller flera tekniker för

distanskommunikation används,

2. konsument: en fysisk person som, med avseende på avtal som omfattas

av detta direktiv, handlar för ändamål som ligger utanför hans

näringsverksamhet, affärsverksamhet eller yrke,

3. leverantör: en fysisk eller juridisk person som, med avseende på avtal

som omfattas av detta direktiv, handlar för ändamål som ligger inom

ramen för hans handels- eller yrkesverksamhet,

4. tekniker för distanskommunikation: varje teknik som, utan att

leverantören och konsumenten samtidigt är fysiskt närvarande, kan

användas för ingående av ett avtal mellan dessa parter. En vägledande

förteckning över de tekniker som omfattas av detta direktiv finns i

bilaga I,

5. distributör av kommunikationsteknik: varje offentlig eller privat fysisk

eller juridisk person, vars näringsverksamhet, affärsverksamhet eller

yrke innefattar att ställa en eller flera tekniker för distans-

kommunikation till leverantörernas förfogande.

Artikel 3

Undantag

1. Detta direktiv skall inte tillämpas på avtal

- som avser finansiella tjänster över vilka en icke uttömmande

förteckning finns i bilaga II, affärslokaler,

- som ingås med distributörer av telekommunikationer genom använd-

ning av offentliga telefonautomater,

 - som ingås för uppförande och försäljning av fast egendom eller som

avser andra rättigheter som är knutna till fast egendom, med undantag

av hyresavtal,

- som ingås vid auktioner.

2. Artiklarna 4, 5, 6 och artikel 7.1 skall inte tillämpas på

- avtal om leverans av livsmedel, drycker eller andra varor för daglig

konsumtion, vilka levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats

av distributörer genom regelbunden utkörning,

- avtal om tillhandahållande av tjänster som avser inkvartering, trans-

port, serveringsverksamhet eller fritidsaktiviteter, om leverantören,

när avtalet ingås, åtar sig att tillhandahålla dessa tjänster en bestämd

dag eller under en angiven tidsperiod. I undantagsfall kan leveran-

tören, vid fritidsevenemang som äger rum utomhus, förbehålla sig

rätten att under särskilda omständigheter inte tillämpa artikel 7.2.

Artikel 4

Förhandsinformation

1. I god tid innan ett distansavtal ingås skall konsumenten få information

om följande:

a) Leverantörens identitet, och när det gäller avtal där förskottsbetalning

krävs, dennes adress.

b) Varans eller tjänstens väsentliga egenskaper.

c) Varans eller tjänstens pris, inbegripet alla skatter.

d) Eventuella leveranskostnader.

e) Sättet för betalning, leverans eller fullgörande.

f) Ångerrätt, utom i de fall som avses i artikel 6.3.

g) Kostnaden för att använda tekniker för distanskommunikation, när

kostnaden inte är beräknad efter normaltaxa.

h) Den tid under vilken erbjudandet eller priset gäller.

i) I tillämpliga fall, avtalens minsta löptid när det gäller avtal för leverans

av varor eller utförande av tjänster som fullgörs ständigt eller

regelbundet.

2. Den information som anges i punkt 1 och vars kommersiella syfte klart

skall framgå, skall ges på ett klart och begripligt sätt i någon form som är

lämplig för den teknik för distanskommunikation som används, under

särskilt hänsynstagande till principerna om god sed i affärstransaktioner

och om skydd för personer som enligt den nationella lagstiftningen inte

kan ge ett giltigt samtycke, exempelvis underåriga.

3. När det gäller telefonkommunikation skall dessutom leverantörens

identitet och samtalets kommersiella syfte uttryckligen göras klart för

konsumenten vid början av varje samtal med konsumenten.

Artikel 5

Skriftlig bekräftelse av informationen

1. Konsumenten skall, på ett tidigt stadium i samband med fullgörandet

av avtalet och, såvitt avser varor som inte är avsedda att levereras till

tredje man, senast vid leveranstillfället få skriftlig bekräftelse i annan

varaktig form som är tillgänglig för honom på den information som

nämns i artikel 4.1 a-f, om inte denna information redan innan avtalet

ingicks har lämnats honom skriftligen eller i annan varaktig form som är

tillgänglig för honom.

Under alla omständigheter måste följande information ges:

- Skriftlig information om villkoren och förfarandet för att utnyttja

ångerrätten enligt artikel 6, inbegripet i de fall som avses i artikel 6.3

första strecksatsen.

- Den geografiska adress till leverantörens företag som konsumenten

kan vända sig till för reklamation.

- Information om service efter köpet och om existerande garantier.

- Villkoren för att säga upp avtalet när dess varaktighet är obestämd

eller längre än ett år.

2. Punkt 1 är inte tillämplig på tjänster, där själva fullgörandet sker med

hjälp av en teknik för distanskommunikation, när dessa tjänster tillhanda-

hålls vid ett enda tillfälle och faktureras av distributören av kommunika-

tionstekniken. Konsumenten skall dock under alla omständigheter

kunna få kännedom om den geografiska adress till leverantörens företag

som han kan vända sig till för reklamation.

Artikel 6

Ångerrätt

1. Vid varje distansavtal skall konsumenten ha rätt till en frist på minst

sju arbetsdagar för att frånträda avtalet, utan påföljd och utan att ange

några skäl. Den enda kostnad som får läggas på konsumenten på grund

av att han utövar sin ångerrätt är den direkta kostnaden för att skicka

tillbaka varan.

För utövande av denna rätt löper fristen

- för varor från och med den dag då konsumenten mottar dem, när

skyldigheterna i artikel 5 har uppfyllts,

- för tjänster från och med den dag då avtalet ingås eller, om

skyldigheterna i artikel 5 har uppfyllts efter avtalets ingående, från och

med den dag då skyldigheterna i artikel 5 uppfylldes, under

förutsättning att den frist på tre månader som anges i följande stycke

inte överskrids.

Om leverantören inte uppfyller de skyldigheter som anges i artikel 5, är

fristen tre månader. Denna frist löper

- för varor från och med den dag då konsumenten mottar dem,

- för tjänster från och med den dag då avtalet ingås.

Om den information som avses i artikel 5 lämnas inom den nämnda

tremånadersfristen, börjar den i första stycket nämnda fristen på minst sju

arbetsdagar vid den tidpunkten.

2. När konsumenten utövar sin ångerrätt i enlighet med den här artikeln,

skall leverantören kostnadsfritt återbetala de belopp som konsumenten

har betalat. Den enda kostnad som får läggas på konsumenten på grund

av att han utövar sin ångerrätt är den direkta kostnaden för att skicka

tillbaka varan. Denna återbetalning skall göras snarast möjligt och i varje

fall inom 30 dagar.

3. Om inte parterna har kommit överens om annat, får konsumenten inte

utöva ångerrätten enligt punkt 1 vid avtal om

- tillhandahållande av tjänster, fullgörandet av vilka har påbörjats med

konsumentens samtycke före utgången av den i punkt 1 angivna

fristen på sju arbetsdagar,

- tillhandahållande av varor eller tjänster, vilkas pris beror på

fluktuationer på finansmarknaden som leverantören inte kan

kontrollera,

- tillhandahållande av varor som har tillverkats enligt konsumentens

anvisningar eller som har fått en tydlig personlig prägel eller som på

grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan

försämras eller bli för gamla,

- tillhandahållande av ljud- eller bildinspelningar eller datorprogram

vars plombering brutits av konsumenten,

- tillhandahållande av tidningar och tidskrifter,

- tips- och lotteritjänster.

4. Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning tillförsäkra att kreditavtalet

skall återgå utan påföljd om konsumenten utövar sin ångerrätt i enlighet

med punkt 1.

- om priset på en vara eller tjänst helt eller delvis betalas med en

kredit

som leverantören lämnat, eller

- om priset helt eller delvis betalas med en kredit som beviljats

konsumenten av tredje man på grundval av ett avtal mellan tredje man

och leverantören.

Medlemsstaterna skall bestämma om de detaljerade bestämmelserna för

återgång av kreditavtalet.

Artikel 7

Fullgörande

1. Om inte parterna har kommit överens om annat, skall leverantören

utföra beställningen senast inom 30 dagar från den dag då konsumenten

lämnade sin beställning till leverantören.

2. Om leverantören underlåter att fullgöra sin del av avtalet på grund av

att den beställda varan eller tjänsten inte är tillgängliga, skall

konsumenten informeras om detta och skall snarast möjligt, och i varje

fall inom 30 dagar, få tillbaka de belopp som han har betalat.

3. Medlemsstaterna får emellertid föreskriva att leverantören får

tillhandahålla konsumenten med en vara eller tjänst av likvärdig kvalitet

och till likvärdigt pris, under förutsättning att denna möjlighet

överenskommits före avtalets ingående eller i avtalet. Konsumenten skall

informeras om denna möjlighet på ett klart och begripligt sätt.

Kostnaderna för att skicka tillbaka varan vid utövande av ångerrätten

åvilar i detta fall leverantören och konsumenten skall informeras om

detta. I sådana fall kan leverans av en vara eller utförande av en tjänst

inte anses innebära leverans utan föregående beställning enligt artikel 9.

Artikel 8

Betalning med kort

Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga åtgärder som gör

det möjligt för en konsument att

- begära annulering av en betalning vid bedräglig användning av hans

betalkort inom ramen för ett distansavtal som omfattas av detta

direktiv,

- vid bedräglig användning återkrediteras de utbetalda beloppen eller få

dem återbetalade.

Artikel 9

Leverans utan föregående beställning

Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att

- förbjuda leverans av varor eller utförande av tjänster till en konsument

utan att denne har beställt dem, när leveransen eller tillhandahållandet

innefattar ett krav på betalning,

- befria konsumenten från fullgörande av motprestation vid leverans

utan föregående beställning eftersom ett uteblivet svar inte är liktydigt

med samtycke.

Artikel 10

Begränsningar i användningen av vissa tekniker för distans-

kommunikation

1. En leverantörs användning av följande tekniker förutsätter att

konsumenten givit samtycke på förhand:

- Automatiska uppringningssystem utan mänsklig betjäning (upp-

ringningsautomat).

- Telefax.

2. Medlemsstaterna skall säkerställa att sådana andra tekniker för

distanskommunikation än de som anges i punkt 1, och som möjliggör

individuell kommunikation endast får användas när konsumenten inte

klart motsätter sig detta.

Artikel 11

Rättelse

1. Medlemsstaterna skall säkerställa att det i konsumenternas intresse

finns tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av

bestämmelserna i detta direktiv.

2. De medel som avses i punkt 1 skall omfatta bestämmelser varigenom

ett eller flera av följande organ, såsom de definierats i nationell lag,

enligt den nationella lagen får väcka talan inför domstol eller behöriga

förvaltningsmyndigheter för att säkerställa att de nationella bestäm-

melserna för genomförandet av dessa direktiv tillämpas av

a) offentliga organ eller deras företrädare,

b) konsumentorganisationer som har ett legitimt intresse av att skydda

konsumenter,

c) företagar- och arbetstagarorganisationer som har ett legitimt intresse

av att vidta åtgärder.

3 a) Medlemsstaterna får föreskriva att skyldigheten att bevisa att

förhandsinformation eller skriftlig bekräftelse har lämnats eller att

tidsfristerna följts eller att konsumenten givit sitt samtycke kan

åläggas leverantören.

b) Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa

att leverantörer och distributörer av kommunikationstekniker, när

det är möjligt, upphör att använda metoder som inte är i

överensstämmelse med åtgärder som antagits i enlighet med

direktiv.

4. Medlemsstaterna får föreskriva att den frivilliga kontroll av

efterlevnaden av bestämmelserna i detta direktiv som anförtros

självständiga organ och möjligheterna att vända sig till sådana organ för

lösande av tvister fogas till de medel som medlemsstaterna måste

tillhandahålla för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i detta

direktiv.

Artikel 12

Bestämmelsernas bindande karaktär

1. Konsumenten kan inte avstå från de rättigheter som han får genom att

detta direktiv införlivas med nationell lag.

2. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att

konsumenten inte berövas det skydd som ges i detta direktiv genom att

ett tredje lands lag väljs som tillämplig rätt med avseende på avtalet om

avtalet har nära anknytning till en eller flera medlemsstaters territorium.

Artikel 13

Gemenskapsregler

1. Bestämmelserna i detta direktiv skall tillämpas i den utsträckning det

inte finns särskilda gemenskapsregler som reglerar vissa typer av distans-

avtal i deras helhet.

2. När särskilda gemenskapsregler innehåller bestämmelser som endast

reglerar vissa aspekter av tillhandahållande av varor eller utförande av

tjänster skall dessa bestämmelser snarare än bestämmelserna i detta

direktiv tillämpas på dessa särskilda aspekter av distansavtal.

Artikel 14

Minimiklausul

Medlemsstaterna får, för att säkerställa en högre skyddsnivå för

konsumenten på det område som omfattas av detta direktiv, anta eller

behålla strängare bestämmelser som är förenliga med fördraget. Dessa

bestämmelser skall, i förekommande fall och med hänsyn till allmän-

intresset, inbegripa ett förbud mot saluförande genom distansavtal på

deras territorier av vissa varor och tjänster, i synnerhet läkemedel, med

vederbörlig hänsyn tagen till fördraget.

Artikel 15

Genomförande

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar

som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast tre år efter det att

direktivet trätt i kraft. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

2. När en medlemsstat antar de bestämmelser som anges i punkt 1 skall

de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan

hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur denna

hänvisning skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

3. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texten till de

nationella bestämmelser som de antar inom det område som omfattas av

detta direktiv.

4. Senast fyra år efter ikraftträdandet av detta direktiv skall kommis-

sionen lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om

genomförandet av detta direktiv, vid behov åtföljd av ett förslag till

revidering av detta.

Artikel 16

Konsumentinformation

Medlemsstaterna skall tillhandahålla lämpliga åtgärder för att informera

konsumenten om den nationella lag i vilken detta direktiv införlivas och

skall, där så är lämpligt, uppmuntra företagar- och arbetstagarorganisa-

tioner att informera konsumenter om deras uppförandekoder.

Artikel 17

Reklamationssystem

(...) Kommissionen skall undersöka möjligheten att upprättaeffektiva

medel för att behandla reklamationer från konsumenterna avseende

distansköp. Inom två år efter det att detta direktiv trätt i kraft skall

kommissionen lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om

resultatet av undersökningarna, åtföljda, om det är lämpligt, av förslag.

Artikel 18

Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 19

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 20 maj 1997.

På Europaparlamentets vägnar

J. M. GIL-ROBLES

Ordförande

På rådets vägnar

J. VAN AARTSEN

Ordförande

BILAGA I

Kommunikationstekniker som avses i artikel 2.4

- Oadresserad trycksak

- Adresserad trycksak

- Standardbrev

- Tidningsannons med beställningskupong

- Katalog

- Telefon med mänsklig betjäning

- Telefon utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater, audiotext)

- Radio

- Bildtelefon (telefon med bildskärm)

- Videotext (mikrodator och TV-ruta) med tangentbord eller berörings-

skärm

- Elektronisk post

- Telefax

- Television (teleshopping).

BILAGA II

Finansiella tjänster som avses i artikel 3.1

- Investeringstjänster

- Försäkrings- och återförsäkringstjänster

- Banktjänster

- Tjänster som rör pensionsfonder

- Tjänster i samband med termins- eller optionsaffärer.

Dessa tjänster omfattar i synnerhet

- de investeringstjänster som avses i bilagan till direktiv 93/22/EEG

samt kollektiva investeringsinstituts tjänster,

- tjänster i samband med verksamhet som omfattas av ömsesidigt

erkännande och som anges i bilagan till direktiv 89/646/EEG ,

- tjänster i samband med den försäkrings- och återförsäkringsverksamhet

som anges i

- artikel 1 i direktiv 73/239/EEG .

- bilagan till direktiv 79/267/EEG ,

- direktiv 64/225/EEG ,

- direktiven 92/49/EEG och 92/96/EEG .

Direktivet om jämförande reklam

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV

97/55/EG

av den 6 oktober 1997

om ändring av direktiv 84/450/EEG om vilseledande reklam så att

detta omfattar jämförande reklam

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen-

skapen, särskilt artikel 100 a i detta, med beaktande av kommissionens

förslag ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ,

i enlighet med det i artikel 189 b i fördraget angivna förfarandet , och

mot bakgrund av det gemensamma utkastet som godkändes av

förlikningskommittén den 25 juni 1997, och

med beaktande av följande:

1. Ett av gemenskapens viktigaste mål är att fullborda den inre

marknaden. För att säkerställa att den nämnda marknaden fungerar väl

måste åtgärder vidtas stegvis. Den inre marknaden är ett område utan

inre gränser där varor, personer, tjänster och kapital kan röra sig fritt.

2. Den inre marknadens fullbordan kommer att medföra alltfler

urvalsmöjligheter. Konsumenterna kan och måste på bästa sätt utnyttja

den inre marknaden och reklamen är ett betydelsefullt sätt att

frambringa verkliga avsättningsmöjligheter i hela gemenskapen för

alla varor och tjänster. De grundläggande bestämmelserna om

utformningen av och innehållet i jämförande reklam bör vara enhetliga

och förutsättningarna för användning av jämförande reklam i

medlemsstaterna bör harmoniseras. Om dessa villkor uppfylls kommer

det att bli lättare att på ett objektivt sätt visa fördelarna med olika

jämförbara produkter. Jämförande reklam kan också till konsumentens

fördel stimulera konkurrensen mellan leverantören av varor och

tjänster.

3. De enskilda medlemsstaternas lagar och andra författningar om

jämförande reklam skiljer sig avsevärt åt. Reklamen når ut över

gränserna och tas emot på andra medlemsstaters områden. Olika

nationella lagstiftningars tillåtande av eller inte tillåtande av

jämförande reklam kan leda till att den fria rörligheten av varor och

tjänster hindras och till snedvridning av konkurrensen. I synnerhet kan

företag utsättas för en typ av reklam från konkurrenterna som de inte

kan bemöta på samma sätt. Friheten att tillhandahålla tjänster som

avser jämförande reklam bör säkerställas. Gemenskapen uppmanas att

avhjälpa situationen.

4. I det sjätte stycket i ingressen, beaktandemeningen oräknad, till rådets

direktiv 84/450/EEG av den 10 september 1984 om tillnärmning av

medlemsstaternas lagar och andra författningar om vilseledande

reklam (4) anges att man sedan de nationella bestämmelserna om

vilseledande reklam har harmoniserats, "i ett andra skede... i

nödvändig utsträckning" "kan... behandla jämförande reklam på

grundval av lämpliga förslag från kommissionen."

5. Rådets resolution av den 14 april 1975 om Europeiska ekonomiska

gemenskapens preliminära konsumentpolitiska program (5) innehåller

i punkt 3 d i bilagan, bland konsumenternas grundläggande rättigheter,

rätten till information. Denna rättighet har bekräftats genom rådets

resolution av den 19 maj 1981 om Europeiska ekonomiska

gemenskapens andra konsumentpolitiska program (6), punkt 40 i

bilagan, där rätten till information särskilt behandlas. Jämförande

reklam som jämför väsentliga, relevanta, kontrollerbara och

utmärkande egenskaper och som inte är vilseledande, kan vara ett

berättigat sätt att informera konsumenterna om deras fördelar.

6. Det är önskvärt att begreppet jämförande reklam ges en vid innebörd

som kan omfatta alla typer av jämförande reklam.

7. Villkor för tillåten jämförande reklam, bör såvitt avser själva

jämförelsen för att kunna avgöra vilka metoder för jämförande reklam

som kan snedvrida konkurrensen, skada en konkurrent och negativt

påverka konsumenternas valmöjligheter. Dessa villkor för tillåten

reklam bör inbegripa kriterier för objektiv jämförelse av varors och

tjänsters egenskaper.

8. Jämförelse av enbart priset på varor och tjänster bör vara möjlig om

denna jämförelse uppfyller vissa villkor, framför allt att den inte är

vilseledande.

9. För att hindra att jämförande reklam används på ett illojalt sätt som

hindrar den fria konkurrensen bör endast jämförelser mellan

konkurrerande varor och tjänster som svarar mot samma behov eller är

avsedda för samma ändamål tillåtas.

10. De internationella konventionerna om upphovsrätt och nationella

bestämmelser om kontrakträttslig och utomobligatoriskt ansvar skall

tillämpas när man i jämförande reklam hänvisar till eller mångfaldigar

resultaten av jämförande tester som utförts av tredje part.

11. Villkoren för jämförande reklam bör vara kumulativa och iakttas i sin

helhet. I enlighet med fördraget skall valet av form och tillväga-

gångssätt för tillämpningen av dessa villkor överlämnas till

medlemsstaterna, såvitt dessa former och tillvägagångssätt inte redan

fastställts genom detta direktiv.

12. Dessa villkor bör i synnerhet inbegripa beaktande av bestämmelserna

i rådets förordning (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd

för geografiska och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och

livsmedel (7), särskilt artikel 13 i denna, och övriga gemenskaps-

bestämmelser som antagits på jordbruksområdet.

13. Genom artikel 5 i rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21

december 1988 om tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagar

(8) ges innehavaren av ett registrerat varumärke ensamrätt, däribland

rätt att hindra tredje man från att i näringsverksamhet använda ett

tecken som är identiskt med eller liknar varumärket med avseende på

identiska varor eller tjänster samt, i förekommande fall, även med

avseende på andra varor.

14. För att jämförande reklam skall vara verkningsfull kan det emellertid

vara absolut nödvändigt att peka ut i en konkurrens varor eller tjänster

genom att hänvisas till ett varumärke eller ett firmanamn som tillhör

konkurrenten.

15. En sådan användning av en annans varumärke, firmanamn eller andra

särskiljande märken utgör det inte något intrång i ensamrätten i fall då

villkoren i detta direktiv är uppfyllda eftersom det avsedda syftet

endast är att särskilja dem och därigenom framhäva skillnader på ett

objektivt sätt. 16. Bestämmelser måste antas så att de rättsliga

och/eller administrativa metoder som anges i artiklarna 4-5 i direktiv

84/450/EEG också kan användas för kontroll av jämförande reklam

som inte uppfyller villkoren i detta direktiv. Enligt stycke

16 i ingressen, beaktandemeningen oräknad, i det direktivet kan en

frivillig kontroll av vilseledande reklam genom självreglerande organ

bidra till att administrativa eller rättsliga åtgärder kan undvikas, varför

en sådan kontroll bör uppmuntras. På samma sätt är artikel 6

tillämplig på otillåten jämförande reklam.

17. Nationella självreglerande organ får samordna sitt arbete genom

sammanslutningar eller organisationer som har inrättats på gemen-

skapsnivå och får bland annat behandla gränsöverskridande klagomål.

18. I enlighet med artikel 7 i direktiv 84/450/EEG får medlemsstaterna

bibehålla eller anta bestämmelser som syftar till att tillförsäkra

konsumenterna, näringsidkarna och allmänheten ett mer omfattande

skydd, och den bestämmelsen bör inte vara tillämplig på jämförande

reklam eftersom ändringen av detta direktiv är avsedd att fastställa på

vilka villkor jämförande reklam är tillåten.

19. En jämförelse som framställer en vara eller en tjänst som en imitation

eller en exakt kopia av en vara eller en tjänst som har ett skyddat

varumärke eller firmanamn anses inte uppfylla villkoren för tillåten

jämförande reklam.

20. Detta direktiv påverkar inte på något sätt tillämpningen av gemen-

skapsbestämmelser om reklam för specifika produkter och/eller

tjänster eller om inskränkningar av eller förbud mot reklam i särskilda

medier. 21. En medlemsstat som i enlighet med bestämmelserna i

fördraget förbjuder reklam för vissa varor eller tjänster, direkt eller via

ett organ eller en organisation som enligt medlemsstatens lagstiftning

ansvarar för att reglera närings- och affärsverksamhet och verksamhet

inom hantverk och fria yrken, får även förbjuda jämförande reklam.

22. Medlemsstaterna är inte skyldiga att tillåta jämförande reklam för

varor eller tjänster mot vilka de upprätthåller eller inför förbud i

enlighet med bestämmelserna i fördraget inklusive förbud mot

marknadsföringsmetoder eller reklam som riktar sig till utsatta

konsumentgrupper. Medlemsstaterna får i enlighet med bestäm-

melserna i fördraget bibehålla eller införa förbud eller begränsningar

för bruket av jämförelser i reklam för tjänster i samband med

yrkesutövning, oavsett om dessa bestämmelser fastställts direkt eller

genom ett organ eller en organisation som, i enlighet med medlems-

statens lagstiftning, ansvarar för att reglera viss yrkesutövande

verksamhet.

23. För att den inre marknaden skall fungera väl är det nödvändigt att

reglera jämförande reklam enligt de villkor som anges i detta direktiv

och det krävs därför att åtgärder vidtas på gemenskapsnivå. Det är

lämpligt att detta sker i form av ett direktiv eftersom ett sådant anger

enhetliga allmänna principer samtidigt som medlemsstaterna har

möjlighet att välja hur och på vilket sätt de vill uppnå dessa syften.

Detta är i enlighet med subsidiaritetsprincipen.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Direktiv 84/450/EEG ändras på följande sätt:

1) Titeln skall ersättas med följande:

 "Rådets direktiv av den 10 september 1984 om vilseledande och

jämförande reklam"

2) Artikel 1 skall ersättas med följande:

"Artikel 1

 Avsikten med detta direktiv är att skydda konsumenterna, dem som

bedriver närings- eller affärsverksamhet eller utövar hantverk eller ett

fritt yrke och allmänheten mot vilseledande reklam och de otillbörliga

följderna av denna samt att ange under vilka förutsättningar

jämförande reklam är tillåten."

3) Följande punkt skall föras in i artikel 2:

 "2a jämförande reklam: all reklam som uttryckligen eller indirekt

pekar ut en konkurrent eller varor eller tjänster som tillhandahålls av

en konkurrent."

4) Följande artikel skall läggas till:

"Artikel 3a

1. Jämförande reklam skall, såvitt avser själva jämförelsen, vara tillåten

under förutsättning att

a) den inte är vilseledande enligt artiklarna 2.2, 3 och 7.1,

b) den jämför varor eller tjänster som svarar mot samma behov eller är

avsedda för samma ändamål,

c) den på ett objektivt sätt jämför en eller flera väsentliga, relevanta,

kontrollerbara och utmärkande egenskaper hos dessa varor och

tjänster, vilket även kan inbegripa priset,

d) den inte medför förväxling på marknaden mellan annonsören och en

konkurrent eller mellan annonsörens och en konkurrents varumärken,

firmanamn eller andra kännetecken, varor eller tjänster,

e) den varken misskrediterar eller uttrycker sig nedsättande om en

konkurrents varumärken, firmanamn eller andra kännetecken, varor,

tjänster, verksamhet eller förhållanden,

f) den i fråga om produkter med ursprungsbeteckning alltid avser

produkter med samma beteckning,

g) den inte drar otillbörlig fördel av en konkurrents varumärkes,

firmanamns eller andra känneteckens renommé eller av en

konkurrerande produkts ursprungsbeteckning,

h) den inte framställer en vara eller en tjänst som en imitation eller

ersättning för en vara eller tjänst som har ett skyddat varumärke eller

firmanamn.

2. Varje jämförelse som avser ett särskilt erbjudande skall på et klart och

entydigt sätt ange när erbjudandet upphör att gälla eller, i förekommande

fall, att det särskilda erbjudandet är beroende av tillgången på varan eller

tjänsten och, om det särskilda erbjudandet ännu inte har börjat gälla, när

specialpriset eller andra särskilda villkor börjar gälla."

5) Första och andra styckena i artikel 4.1 skall ersättas med följande:

"1. Medlemsstaterna skall i konsumenternas liksom även i konkur-

renternas och den stora allmänhetens intresse säkerställa att det finns

lämpliga och effektiva metoder för att bekämpa vilseledande reklam

och för att se till att bestämmelserna om jämförande reklam följs.

Sådana metoder skall innefatta rättsliga bestämmelser enligt vilka

personer eller organisationer som enligt den nationella lagstiftningen

anses ha ett rättmätigt intresse av att vilseledande reklam förbjuds

eller att jämförande reklam regleras, kan

 a) vidta rättsliga åtgärder mot sådan reklam, och/eller

b) anmäla sådan reklam till en förvaltningsmyndighet som är behörig

antingen att fatta beslut rörande klagomål eller att inleda lämpliga

rättsliga förfaranden."

6) Artikel 4.2 ändras enligt följande:

a) Strecksatserna i första stycket skall ersättas med följande:

 "- att besluta att den vilseledande eller otillåtna jämförande

reklamen skall upphöra, eller att besluta om lämpligt rättsligt

förfarande för att få fram ett sådant beslut, eller

- om den vilseledande eller otillåtna jämförande reklamen ännu inte

publicerats men publiceringen är nära förestående, att besluta om

förbud mot sådan publicering, eller inleda ett lämpligt rättsligt

förfarande för att få fram ett sådant beslut."

b) De inledande orden i tredje stycket skall ersättas med följande:

"Med hänsyn till de fortsatta följdverkningarna av vilseledande eller

otillåten jämförande reklam, som skall upphöra enligt ett slutgiltig

beslut, kan medlemsstaterna vidare tilldela domstolarna och

förvaltningsmyndigheterna befogenhet."

7) Artikel 5 skall ersättas med följande:

"Artikel 5

Detta direktiv utesluter inte en frivillig kontroll, som medlemsstaterna

kan uppmuntra, av vilseledande eller jämförande reklam genom

självreglerande organ, och inte heller att sådana organ anlitas av de

personer eller organisationer som avses i artikel 4, om sådana organs

förfarande är tillgängligt utöver det rättsliga förfarande eller

förvaltningsförfarande som omfattas av den artikeln."

8) Artikel 6 a skall ersättas med följande:

"a) Att kräva annonsören att han lägger fram bevis för riktigheten av

de faktiska påståenden han framför i sin reklam. Detta under

förutsättning att ett sådant krav förefaller lämpligt på grund av

omständigheterna i det särskilda fallet däribland de rättmätiga

intressena hos annonsören och varje annan part i förfarandet och att

när det gäller jämförande reklam kräva av annonsören att han inom

en kort tid lägger fram sådana bevis."

9) Artikel 7 skall ersättas med följande:

"Artikel 7

1. Detta direktiv skall inte hindra medlemsstaterna från att bibehålla

eller anta bestämmelser soma avser att tillförsäkra konsumenterna,

näringsidkarna och allmänheten ett mera omfattande skydd mot

vilseledande reklam.

2. Punkt 1 skall inte tillämpas på jämförande reklam såvitt avser själva

jämförelsen.

3. Bestämmelserna i detta direktiv skall gälla utan att det påverkar

tillämpningen av gemenskapsbestämmelser om reklam för särskilda

produkter och/eller tjänster eller av inskränkningar av eller förbud mot

reklam i särskilda medier.

4. Bestämmelserna i detta direktiv om jämförande reklam skall inte

tvinga de medlemsstater som i enlighet med bestämmelserna i

fördraget upprätthåller eller inför förbud mot reklam för vissa varor

eller tjänster, direkt eller via ett organ eller en organisation som enligt

medlemsstaternas lagstiftning ansvarar för att reglera närings- och

affärsverksamhet och verksamhet inom hantverk och fria yrken, att

tillåta jämförande reklam för dessa varor eller tjänster. Om dessa

förbud begränsas till särskilda medier skall direktivet gälla de medier,

som inte omfattas av dessa förbud.

5. Inget i detta direktiv skall hindra medlemsstaterna från att, i

enlighet med bestämmelserna i fördraget, bibehålla eller införa förbud

eller begränsningar för bruket av jämförelser i reklam för tjänster i

samband med yrkesutövning, oavsett om dessa bestämmelser fastställs

direkt eller genom ett organ eller organisation som, i enlighet med

medlemsstaternas lagstiftning, ansvarar för att reglera viss yrkesut-

övande verksamhet."

Artikel 2

Reklamationssystem

Kommissionen skall undersöka möjligheten att upprätta effektiva medel

för att behandla gränsöverskridande klagomål avseende jämförande

reklam. Inom två år efter det att detta direktiv trätt i kraft skall

kommissionen lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om

resultatet av undersökningarna, åtföljda, om det är lämpligt, av förslag.

Artikel 3

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar

som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast 30 månader efter att

det offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. De

skall genast underrätta kommissionen om detta.

2. När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en

hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de

offentliggörs. Närmare förskrifter om hur hänvisningarna skall göras

skall varje medlemsstat själv utfärda.

3. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de

centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det

område som omfattas av detta direktiv.

Artikel 4

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 6 oktober 1997.

På Europaparlamentets vägnar

J. M. GIL-ROBLES

Ordförande

På rådets vägnar

J. POOS

Ordförande

Kommissionens förklaring

Kommissionen förklarar att den har som avsikt att lägga fram en

rapport om reklamationssystem, som artikel 2 i detta direktiv hänvisar

till, och om det är möjligt samtidigt med den rapport som föreskrivs i

artikel 17 i direktiv 97/7/EG om konsumentskydd vid distansavtal.

Direktivet om vilseledande reklam

RÅDETS DIREKTIV

av den 10 september 1984

om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om

vilseledande reklam

(84/450/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA

DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska

gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande , och

med beaktande av följande:

Nu gällande lagar mot vilseledande reklam i medlemsstaterna skiljer sig

åt på väsentliga punkter. Eftersom reklam når ut över de enskilda

medlemsstaternas gränser, inverkar den direkt på upprättandet av en väl

fungerande gemensam marknad.

Vilseledande reklam kan leda till en snedvridning av konkurrensen inom

den gemensamma marknaden.

 Reklam, vare sig den leder till ett avtal eller inte, påverkar konsu-

menternas ekonomiska välfärd.

Vilseledande reklam kan få till följd att en konsument fattar beslut som är

till förfång för honom i samband med att han skaffar sig varor eller annan

egendom eller utnyttjar tjänster.

Skillnaden mellan lagarna i medlemsstaterna leder i många fall inte bara

till otillräckligt konsumentskydd utan hindrar också genomförandet av

annonskampanjer utanför ett lands gränser och påverkar på så sätt det fria

utbytet av varor och tjänster.

Europeiska gemenskapens andra konsumentpolitiska program

föreskriver lämpliga åtgärder mot vilseledande och otillbörlig reklam.

Rent allmänt ligger det i den stora allmänhetens intresse liksom det även

är till fördel för konsumenterna och alla näringsidkare som i konkurrens

med andra är verksamma inom den gemensamma marknaden att i första

hand harmonisera de nationella bestämmelserna mot vilseledande

reklam. I ett andra skede kan man behandla otillbörlig och i nödvändig

utsträckning jämförande reklam på grundval av lämpliga förslag från

kommissionen.

Objektiva minimikriterier bör i detta syfte fastställas för att man skall

kunna avgöra om viss reklam är vilseledande.

De lagar som medlemsstaterna antar mot vilseledande reklam måste vara

ändamålsenliga och effektiva.

Personer eller organisationer, som enligt nationell lagstiftning anses ha

ett rättmätigt intresse i saken, måste ha möjligheter att inleda förfaranden

mot vilseledande reklam, antingen inför domstol eller inför en

förvaltningsmyndighet som är behörig att behandla klagomål eller att

inleda lämpliga, rättsliga förfaranden.

Det bör stå varje medlemsstat fritt att besluta om huruvida de skall ge

domstolarna och förvaltningsmyndigheterna befogenhet att kräva att

andra vedertagna metoder först tillgrips för att behandla klagomålet.

Domstolarna eller förvaltningsmyndigheterna måste ha befogenheter att

påbjuda eller åstadkomma att vilseledande reklam upphör.

Det kan i vissa fall kan vara önskvärt att förbjuda vilseledande reklam,

till och med innan den publiceras. Men detta innebär inte på något sätt att

medlemsstaterna är tvingade att införa regler som kräver systematisk

förhandsgransking av reklam.

En bestämmelse skall antas om ett snabbförfarande, som gör det möjligt

att vidta åtgärder med tillfällig eller slutgiltig verkan.

Det kan vara önskvärt att beordra offentliggörande av beslut som fattats

av domstolar eller förvaltningsmyndigheter eller av beriktigande

förklaringar för att undanröja alla fortsatta verkningar av vilseledande

reklam.

Förvaltningsmyndigheterna måste vara opartiska, och deras

myndighetsutövning måste kunna bli föremål för rättslig prövning. Den

frivilliga kontroll som självreglerande organ utför för att undanröja

vilseledande reklam kan leda till att man slipper tillgripa administrativa

eller rättsliga åtgärder, och den bör därför uppmuntras.

Annonsören skall på lämpligt sätt kunna bevisa riktigheten av de faktiska

påståenden han framför i sin reklam, och i vissa fall kan domstolen eller

en förvaltningsmyndighet besluta om detta.

Detta direktiv får inte hindra en medlemsstat från att bibehålla eller anta

bestämmelser i avsikt att försäkra sig om ett mera omfattande skydd för

konsumenter, näringsidkare och den stora allmänheten.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Avsikten med detta direktiv är att skydda konsumenterna, dem som

bedriver närings- eller affärsverksamhet eller som utövar hantverk eller

ett fritt yrke och den stora allmänheten mot vilseledande reklam och de

otillbörliga följderna av denna.

Artikel 2

I detta direktiv avses med

1. reklam: varje form av framställning i samband med närings- eller

affärsverksamhet, hantverk eller yrkesöutövning för att främja

tillhandahållandet av varor eller tjänster, däribland fast egendom,

rättigheter och skyldigheter,

2. vilseledande reklam: all reklam som på något sätt, däribland genom

sin presentation, vilseleder eller sannolikt kommer att vilseleda de

personer den riktar sig till eller dem som nås av den, och som

genom sin vilseledande karaktär sannolikt kommer att påverka

deras ekonomiska beteende, eller som av dessa skäl skadar eller

sannolikt kommer att skada en konkurrent,

3. person: varje fysisk eller juridisk person.

Artikel 3

När man skall avgöra om viss reklam är vilseledande skall hänsyn tas till

alla inslagen i reklamen och särskilt till sådan information som reklamen

innehåller om följande:

a) De utmärkande egenskaperna för varor eller tjänster, som t.ex.

tillgänglighet, beskaffenhet, utförande, sammansättning, till-

verkningsmetod och tillverknings- eller leveransdatum, ändamåls-

enlighet, användningsområden, kvantitet, specifikation, geografiskt

eller kommersiellt ursprung eller det resultat man kan förvänta sig

av användningen, eller resultat från provningar och undersökningar

som utförts på varorna eller tjänsterna ifråga.

b) Priset eller hur priset beräknas och leveransvillkoren för varorna

eller utförandet av tjänsterna ifråga.

c) Annonsörens status, hans näringskännetecken och rättigheter, t.ex.

hans identitet och finansiella tillgångar, hans meriter och de

industriella, kommersiella eller immateriella rättigheter som han

innehar, eller de priser och belöningar som han tilldelats.

Artikel 4

1. Medlemsstaterna skall i konsumenternas liksom även i

konkurrenternas och den stora allmänhetens intresse säkerställa att

det finns lämpliga och effektiva metoder för kontroll av

vilseledande reklam. Sådana metoder skall innefatta rättsliga

bestämmelser enligt vilka personer eller organisationer, som enligt

den nationella lagstiftningen anses ha ett rättmätigt intresse av att

vilseledande reklam förbjuds, kan

 a) vidta rättsliga åtgärder mot sådan reklam, eller

 b) anmäla sådan reklam till en förvaltningsmyndighet som är

behörig antingen att besluta i klagomål eller att inleda lämpliga

rättsliga förfaranden.

Det skall ankomma på varje enskild medlemsstat att avgöra vilken av

dessa möjligheter som skall tillämpas, och om domstolarna och

förvaltningsmyndigheterna skall få rätt att kräva att andra etablerade

medel först skall tillgripas för att behandla klagomålet, däribland de som

nämns i artikel 5.

2. Genom de bestämmelser som anges i punkt 1 skall medlemsstaterna i

de fall de anser sådana åtgärder nödvändiga med hänsyn till alla

inblandades och särskilt det allmännas intressen ge domstolarna eller

förvaltningsmyndigheterna befogenheter

- att besluta att den vilseledande reklamen skall upphöra, eller att

besluta om lämpligt rättsligt förfarande för att få fram ett sådant

beslut, eller

- om den vilseledande reklamen ännu inte publicerats men

publiceringen är nära förestående, att besluta om förbud mot sådan

publicering, eller inleda ett lämpligt rättsligt förfarande för att få

fram ett sådant beslut.

Sådana åtgärder kan vidtas även om det inte finns bevis för faktisk

förlust eller skada eller för uppsåt eller vårdslöshet från annonsörens

sida.

Medlemsstaterna skall också ombesörja att de åtgärder som avses i första

stycket, vidtas skyndsamt

- antingen med tillfällig verkan, eller

- med slutgiltig verkan, varvid varje enskild medlemsstat har att

avgöra vilket av de två alternativen som skall väljas.

Med hänsyn till att de fortsatta följdverkningarna av vilseledande

reklam, som skall upphöra enligt ett slutgiltigt beslut, kan medlems-

staterna vidare tilldela domstolarna och förvaltningsmyndigheterna

befogenhet

- att kräva hel eller delvis publicering av detta beslut och i sådan

form de bedömer lämplig,

- att dessutom kräva publicering av beriktigande.

3. I fråga om förvaltningsmyndigheterna som avses i punkt 1 gäller

följande:

a) De måste vara så sammansatta att det inte finns anledning att tvivla

på deras opartiskhet.

b) De måste, när de behandlar ett klagomål, få full befogenhet att

övervaka och genomdriva att deras beslut efterlevs.

c) De måste som regel motivera sina beslut. När de befogenheter som

anges i punkt 2 utövas uteslutande av en förvaltningsmyndighet,

skall skälen till besluten alltid anges. Vidare måste det i detta fall

fastställas ett förfarande så att varje otillbörlig eller oskälig

myndighetsutövning eller underlåtenhet att utöva dessa

befogenheter kan bli föremål för rättslig prövning.

Artikel 5

Detta direktiv utesluter inte en frivillig kontroll av vilseledande reklam

genom självreglerande organ, och inte heller att sådana organ anlitas av

de personer och organisationer som avses i artikel 4, om sådana organs

förfarande är tillgängligt utöver det rättsliga eller förvaltningsförfarande

som omfattas av den artikeln.

Artikel 6

Medlemsstaterna skall tilldela domstolarna eller förvaltningsmyndig-

heterna befogenheter som i domstolsförfarandet eller förvaltnings-

förfarandet enligt artikel 4 ger dem följande befogenheter:

a) Att kräva av annonsören att han lägger fram bevis för riktigheten av de

faktiska påståenden han framför i sin reklam. Detta under

förutsättning att ett sådant krav förefaller lämpligt på grund av

omständigheterna i det särskilda fallet däribland de rättmätiga

intressena hos annonsören och varje annan part i förfarandet.

b) Att betrakta de faktiska påståendena som oriktiga, om bevisen som

begärts in enligt a inte läggs fram eller bedöms otillräckliga av

domstolen eller förvaltningsmyndigheten.

Artikel 7

Detta direktiv skall inte hindra medlemsstaterna från att bibehålla eller

anta bestämmelser som avser att tillförsäkra konsumenterna,

näringsidkarna och den stora allmänheten ett mera omfattande skydd.

Artikel 8

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de bestämmelser som är nödvändiga

för att följa detta direktiv före den 1 oktober 1986 och skall genast

underrätta kommissionen om detta.

Medlemsstaterna skall till kommmissionen överlämna texterna till alla

bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som

omfattas av detta direktiv.

Artikel 9

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 10 september 1984.

På rådets vägnar

P. O''''TOOLE

Ordförande

Prisinformationsdirektivet

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV

98/6/EG

av den 16 februari 1998

om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som

erbjuds konsumenter

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD

HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen, särskilt artikel 129a.2 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag ,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande ,

i enlighet med det i artikel 189b i Fördraget om upprättandet av

Europeiska gemenskapens angivna förfarandet och mot bakgrund av det

gemensamma utkastet som godkändes av förlikningskommittén den 9

december 1997, och

med beaktande av följande:

1. En öppet fungerande marknad och korrekt information främjar

konsumentskyddet och en sund konkurrens mellan företag och varor.

2. Konsumenter måste garanteras en hög skyddsnivå. Gemenskapen bör

bidra till detta genom särskilda åtgärder som stöder och kompletterar

medlemsstaternas politik för exakt, klar och otvetydig information till

konsumenterna om priserna på de varor som erbjuds dem.

3. Enligt rådets resolution av den 14 april 1975 om Europeiska

ekonomiska gemenskapens preliminära program för konsumentskydd

och informationspolitik och rådets resolution av den 19 maj 1981 om

Europeiska ekonomiska gemenskapens andra program för

konsumentskydd och informationspolitik bör gemensamma principer

för prismärkning utarbetas.

4. Dessa principer har uppställts genom direktiv 79/581/EEG om

konsumentskydd i samband med prismärkning av livsmedel och i

direktiv 88/314/EEG om konsumentskydd i samband med pris-

märkning av andra varor än livsmedel.

5. Sambandet mellan jämförprismärkning och förpaketerade varor med i

förväg bestämda mängder eller volymer som motsvarar värdena på de

mängdserier som har fastställts på gemenskapsnivå har visat sig vara

överdrivet svårt att tillämpa. Det är följaktligen nödvändigt att i

konsumentens intresse överge detta samband till förmån för en ny

förenklad mekanism, utan att det påverkar reglerna om standardisering

av förpackningar.

6. Skyldigheten att ange försäljningspris och jämförpris bidrar avsevärt

till att förbättra konsumentinformationen, eftersom detta är det

enklaste sättet att ge konsumenterna optimala möjligheter att utvärdera

och jämföra varors pris och därmed göra välgrundade val utifrån enkla

jämförelser.

7. Det bör följaktligen vara en allmän skyldighet att samtidigt ange

varors försäljningspris och jämförpris för alla varor utom för varor

som säljs i lös vikt, för vilka försäljningspriset inte kan bestämmas

förrän konsumenten anger hur mycket av varan som behövs.

8. Det är nödvändigt att beakta att vissa varor vanligen säljs i andra

mängder än ett kilo, en liter, en meter, en kvadratmeter eller en kubik-

meter. Det är därför lämpligt att medlemsstaterna får tillåta att

jämförpriset hänför till en annan mängdenhet med beaktande av

varans karaktär och de kvantiteter i vilka den normalt säljs i den

berörda medlemsstaten.

9. Skyldigheten att ange jämförpris kan under vissa omständigheter

utgöra en alltför tung börda för vissa små detaljistföretag och

medlemsstaterna bör därför ha rätt att avstå från att tillämpa denna

skyldighet under en lämplig övergångsperiod.

10. Medlemsstaterna bör också ha möjlighet att medge undantag från

skyldigheten att ange jämförpriset för varor för vilka denna

prismärkning inte skulle vara av betydelse eller riskera att skapa

förvirring, till exempel när mängdangivelsen inte är relevant för

prisjämförelsen eller när olika varor saluförs i samman förpackning.

11. Medlemsstaterna får för att underlätta tillämpningen av den införda

mekanismen, när det gäller andra varor än livsmedel, upprätta en

förteckning över de varor eller varukategorier för vilka kravet på

jämförprismärkning fortsatt skall gälla.

12. Regler på gemenskapsnivå gör det möjligt att säkerställa enhetlig och

tydlig information till nytta för alla konsumenter på den inre

marknaden. Det nya förenklade tillvägagångssättet är både nödvändigt

och tillräckligt för att uppnå detta mål.

13. Medlemsstaterna måste se till att systemet är effektivt. Systemets

öppenhet bör också behållas när euron införs. För detta ändamål bör

det högsta antalet prisangivelser begränsas.

14. Särskild uppmärksamhet bör ägnas små detaljistföretag. Kommis-

sionen bör därför i sin rapport om tillämpningen av det här direktivet,

vilken skall läggas fram senast tre år efter den dag som anges i artikel

11.1, särskilt beakta de små detaljistföretagens erfarenheter av

tillämpningen av det här direktivet, bland annat av teknisk utveckling

och införandet av en gemensam valuta. Rapporten, som skall beakta

den övergångsperiod som anges i artikel 6, bör åtföljas av förslag.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Syftet med detta direktiv är att föreskriva att försäljningspris och

jämförpris skall anges på alla varor som konsumenter erbjuds av

näringsidkare, för att förbättra informationen till konsumenterna och

underlätta prisjämförelser.

Artikel 2

I detta direktiv avses med

a) försäljningspris: det slutliga priset på en enhet eller en bestämd mängd

av en vara, inklusive mervärdeskatt och alla övriga skatter,

b) jämförpris: det slutliga priset, inklusive mervärdeskatt och alla övriga

skatter, på ett kilo, en liter, en meter, en kvadratmeter eller en

kubikmeter av en vara eller en annan mängdenhet som i den berörda

medlemsstaterna i stor utsträckning och traditionellt används vid

försäljning av vissa varor,

c) var som säljs i lös vikt: en vara som inte är färdigförpackad och som

mäts upp i konsumentens närvaro,

d) näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som säljer eller erbjuder

till försäljning varor som ingår i dennes handelsverksamhet eller

yrkesmässiga verksamhet,

e) konsument: en fysisk person som köper en vara av skäl som inte faller

inom ramen för dennes kommersiella eller yrkesmässiga verksamhet.

Artikel 3

1. Försäljningspriset och jämförpriset skall anges för alla varor som

avses i artikel 1, dock så att angivandet av jämförpris omfattas av artikel

5. Jämförpriset behöver inte anges om det är identiskt med försäljnings-

priset.

2. Medlemsstaterna får besluta att inte tillämpa punkt 1 på

- varor som erbjuds i samband med tillhandahållandet av tjänster,

- försäljning på auktion och försäljning av konst och antikviteter.

3. När varan säljs i lös vikt behöver bara jämförpriset anges.

4. I reklam där försäljningspriset på varor som avses i artikel 1 nämns

skall även jämförpriset anges, om inte annat följer av artikel 5.

Artikel 4

1. Försäljningspriset och jämförpriset skall vara entydiga, lätta att känna

igen och tydligt läsbara. Medlemsstaterna får föreskriva att det högsta

antalet prisangivelser begränsas.

2. Jämförpriset skall hänföra sig till en mängd som anges i enlighet med

nationella bestämmelser och gemenskapsbestämmelser. Om nettovikten

och avrunnen vikt enligt nationella bestämmelser och gemenskaps-

bestämmelser skall anges för vissa färdigförpackade varor, skall det

räcka med att jämförpriset för den avrunna vikten anges.

Artikel 5

1. Medlemsstaterna får medge undantag från skyldigheten att ange

jämförpriset för varor för vilka en sådan angivelse inte skulle vara av

betydelse på grund av varornas karaktär eller ändamål, eller om en sådan

angivelse skulle kunna skapa förvirring.

2. Medlemsstaterna får, vid genomförandet av punkt 1, när det gäller

andra varor än livsmedel, upprätta en förteckning över de varor eller

varukategorier för vilka kravet på angivelse av jämförpriset alltjämt skall

gälla.

Artikel 6

Om skyldigheten att ange jämförpriset skulle medföra en alltför tung

börda för visse små detaljistföretag på grund av det antal varor som

erbjuds till försäljning, försäljningsytan, försäljningsplatsens karaktär,

specifika försäljningsförhållanden ifall varan då inte direkt är tillgänglig

för konsumenten eller vissa former av affärsverksamhet, till exempel

vissa typer av ambulerande försäljning, får medlemsstaterna under en

övergångsperiod med början från den dag som anges i artikel 11.1

föreskriva att skyldigheten att ange jämförpriset på andra varor än dem

som säljs i lös vikt och som säljs av sådana företag inte skall gälla, med

förbehåll av artikel 12.

Artikel 7

Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att informera alla

personer som berörs om den nationella lagstiftning i vilken det här

direktivet överförs i.

Artikel 8

Medlemsstaterna skall fastställa påföljderna vid överträdelse av de

nationella bestämmelser som antas för tillämpningen av detta direktiv

och vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dessa genomförs.

Dessa påföljder måste vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.

Artikel 9

1. Den övergångsperiod på nio år som anges i artikel 1 i

Europaparlamentets och rådets direktiv 95/58/EG av den 29 november

1995 om ändring av direktiv 79/581/EEG om konsumentskydd i

samband med prismärkning av livsmedel och i direktiv 88/314/EEG om

konsumentskydd i samband med prismärkning av andra varor än

livsmedel (8) skall förlängas till och med den dag som avses i artikel

11.1. 2. Direktiven 79/581/EEG och 88/314/EEG skall upphöra att gälla

från och med den dag som avses i artikel 11.1 i det här direktivet.

Artikel 10

Det här direktivet skall inte förhindra medlemsstater från att anta eller

behålla bestämmelse som är mer gynnsamma när det gäller information

till konsumenterna och prisjämförelser, utan att det påverkar

medlemsstaternas skyldigheter enligt fördraget.

Artikel 11

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar

som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 18 mars 2000.

De skall genast underrätta kommissionen om detta. De bestämmelser

som antas skall vara tillämpliga från och med den dagen. När en

medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning

till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de

offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur denna hänvisning skall göras

skall varje medlemsstat själv utfärda.

2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de

bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som

omfattas av detta direktiv.

3. Medlemsstaterna skall överlämna sina bestämmelser som föreskrivs i

artikel 8 samt alla senare ändringar av dessa.

Artikel 12

Senast tre år efter den dag som avses i artikel 11.1 skall kommissionen

till Europaparlamentet och rådet överlämna en omfattande rapport om

tillämpningen av detta direktiv, i synnerhet om tillämpningen av artikel

6, åtföljt av ett förslag. Europaparlamentet och rådet skall på grundval av

detta se över bestämmelserna i artikel 6 och agera, i enlighet med

fördraget, inom tre år från kommissionens överlämnande av det förslag

som anges i första stycket.

Artikel 13

Detta direktiv träder i kraft på dagen för dess offentliggörande i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 14

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 16 februari 1998.

På Europaparlamentets vägnar

J. M. GIL-ROBLES

Ordförande

På rådets vägnar

 J. CUNNINGHAM

Ordförande

Kommissionens förklaring

Tillägg till artikel 2 b

"Kommissionen anser att ordalydelsen i artikel 2 b "på ett kilo, en liter,

en meter, en kvadratmeter eller en kubikmeter av en vara eller en annan

mängdenhet", också kan tillämpas på varor som säljs individuellt eller

styckevis".

Kommissionens förklaring

Tillägg till artikel 12.1

Kommissionen anser att artikel 12.1 i detta direktiv inte skall tolkas som

att den bestrider dess initiativrätt.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Obeställd reklam m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Marknadsföringslagen

(1995:450)

Prisuppgiftslagen

(1991:601)

7 §

Celex 397L0007

Celex 397L0055

Celex 397L0066

Celex 398L0006

 EGT C 200, 22.7.1994, s. 4.

 EGT C 159, 17.6.1991, s. 38.

 Europaparlamentets yttrande av den 11 mars 1992 (EGT C 94, 13.4.1992, s. 198),

 rådets

gemensamma ståndpunkt av den 12 september 1996 (EGT C 315, 24.10.1996, s. 30)

och

Europaparlamentets beslut av den 16 januari 1997 (EGT C 33, 3.2.1997, s. 78).

Europaparlamentets beslut av den 20 november 1997 (EGT C 371, 8.12.1997). Rådets

beslut av den 1 december 1997.

 EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

 EGT C 257, 4.10.1988, s. 1.

 EGT C 196, 1.8.1989, s. 4.

 EGT L 109, 26.4.1983, s. 8. Direktivet senast ändrat genom direktiv 94/10/EG

(EGT L

100, 19.4.1994, s. 30).

 EGT L 36, 7.2.1987, s. 31. Beslutet senast ändrat genom 1994 års

anslutningsakt.

 EGT nr C 156, 23.6.1992, s. 14, och EGT nr C 308, 15.11.1993, s. 18.

 EGT nr C 19, 25.1.1993, s. 111.

 Europaparlamentets yttrande av den 26 maj 1993 (EGT nr C 176, 28.6.1993, s.

95),

rådets gemensamma ståndpunkt av den 29 juni 1995 (EGT nr C 288, 30.10.1995, s.

1) och

Europaparlamentets beslut av den 13 december 1995 (EGT nr C 17, 22.1.1996, s.

51).

Europaparlamentets beslut av den 16 januari 1997 och rådets beslut av den 20

januari 1997.

 EGT nr C 92, 25.4.1975, s. 1.

 EGT nr C 167, 5.7.1986, s. 1.

 EGT nr C 294, 22.11.1989, s. 1.

 EGT nr L 250, 19.9.1984, s. 17.

 EGT nr L 156, 10.6.1992, s. 21.

 EGT nr L 298, 17.10.1989, s. 23.

 EGT nr L 113, 30.4.1992, s. 13.

 EGT nr L 141, 11.6.1993, s. 27.

 EGT nr L 386, 30.12.1989, s. 1. Direktivet ändrat genom direktiv 92/30/EEG

(EGT nr L

110, 28.4.1992, s. 52).

 EGT nr L 228, 16.8.1973, s. 3. Direktivet senast ändrat genom direktiv

92/49/EEG

(EGT nr L 228, 11.8.1992, s. 1).

 EGT nr L 63, 13.3.1979, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv

90/619/EEG

(EGT nr L 330, 29.11.1990, s. 50).

 EGT nr 56, 4.4.1964, s. 878/64. Direktivet ändrat genom 1973 års

anslutningsakt.

 EGT nr L 228, 11.8.1992, s. 1.

 EGT nr L 360, 9.12.1992, s. 1.

 EGT C 180, 11.7.1991, s. 14, och EGT C 136, 19.5.1994, s. 4,

 EGT C 49, 24.2.1992, s. 35.

 Europaparlamentets yttrande av den 18 november 1992 (EGT C 337, 21.12.1992, s.

142), rådets gemensamma ståndpunkt av den 19 mars 1996 (EGT C 219, 27.7.1996, s.

 14)

och Europaparlamentets beslut av den 23 oktober 1996 (EGT C 347, 16.11.1996, s.

69).

Europaparlamentets beslut av den 16 september 1997 och rådets beslut av den 15

september 1997.

 EGT nr C 70, 21.3.1978, s. 4.

 EGT nr C 140, 5.6.1979, s.23.

 EGT nr C 171, 9.7.1979, s.43.

 EGT nr C 133, 3.6.1981, s. 1.

 EGT C 260, 5.10.1995, s. 5 och EGT C 249, 27.8.1996, s. 2.

 EGT C 82, 19.3.1996, s. 32.

 Europaparlamentets yttrande avgivet den 18 april 1996, (EGT C 141, 13.5.1996,

s. 191),

rådets gemensamma ståndpunkt av den 27 september 1996 (EGT C 333, 7.11.1996, s.

7.)

och Europaparlamentets beslut av den 18 februari 1997 (EGT C 85, 17.3.1997, s.

26).

Europaparlamentets beslut av den 16 december 1997 och rådets beslut av den 18

december

1997.

 EGT C 92, 25.4.1975, s. 1.

 EGT L 158, 26.6.1979, s. 19. Direktivet senast ändrat genom direktiv 95/58/EG

(EGT L

299, 12.12.1995, s. 11).

 ) EGT L 142, 9.6.1988, s. 19. Direktivet senast ändrat genom direktiv 95/58/EG

 (EGT L

299, 12.12.1995, s. 11).

 EGT L 299, 12.12.1995, s. 11.

Prop. 1999/2000:40

3

1

32

32

37

37

39

39

40

40

41

43

43

9

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 1

44

1

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 2

46

1

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 3

50

1

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 4

56

1

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 5

69

1

72

70

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 6

84

77

87

85

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 7

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 7

93

94

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 8

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 8

99

1

102

100

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 9

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 9

102

1

110

108

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 10

105

1

111

Prop. 1999/2000:42

Bilaga 11

109

1

1