Regeringens proposition

2000/01:106

Diskonteringsränta vid beräkning av livförsäkringsavsättningar

Prop.

2000/01:106

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 15 mars 2001

Lena Hjelm-Wallén

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I försäkringsrörelselagen (1982:713) finns allmänna bestämmelser om hur ett

försäkringsbolag skall beräkna sina åtaganden inom livförsäkringsrörelse

(livförsäkringsavsättningar). Genom ett bemyndigande skall regeringen, eller av

regeringen utsedd myndighet, meddela närmare föreskrifter om beräkningen, bl.a.

om den högsta diskonteringsränta (maximiräntesats) som får användas vid

nuvärdeberäkningen av livförsäkringsåtagandena. Räntesatsen bestäms i dag av

Finansinspektionen genom föreskrifter och relateras till statsobligationsräntan.

I propositionen föreslås två lagändringar i avvaktan på den kommande översynen

av försäkringsbolagens placeringsregler. Det föreslås en justering av

bemyndigandet som innebär att Finansinspektionen får friare möjligheter att

föreskriva hur diskonteringsräntan skall bestämmas. Det föreslås också en

dispensbestämmelse som i vissa fall medger undantag från lagens

placeringsbegränsningar för tillgångar som skuldtäcker

livförsäkringsavsättningarna.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713)

4

3 Ärendet och dess beredning 6

4 Ränteantagande vid livförsäkringsavsättningar 8

5 Ny dispensgrund från placeringsbegränsningarna 12

6 Ekonomiska konsekvenser 15

7 Författningskommentar till förslaget till lag om ändring i

försäkringsrörelselagen (1982:713) 16

Förteckning över remissinstanser 18

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 mars 2001 19

Rättsdatablad 20

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713).

2

Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 2 och 10 b §§ försäkringsrörelselagen

(1982:713)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

2 §2

Avsättningen för ej intjänade premier skall beräknas så att den alltid motsvarar

 summan av avsättningarna för varje försäkringsavtal. Avsättningen för

kvardröjande risker skall avse ett för bolaget beräknat tillägg som utöver

avsättningen för ej intjänade premier kan anses behövligt för att täcka framtida

 kostnader som har samband med ingångna försäkringsavtal. En

försäkringsmatematiskt vedertagen beräkningsmetod för kollektiv beräkning av

avsättningarna får dock användas, om avsättningen beräknad enligt en sådan metod

 ger i stort sett samma resultat som om avsättningen hade beräknats för varje

försäkring.

Livförsäkringsavsättningen skall beräknas så att den alltid motsvarar summan av

avsättningarna för varje livförsäkringsavtal beräknat enligt tredje stycket. I

avsättningen skall det tillägg inräknas som behövs för att täcka alla förluster

på grund av att försäkringarna upphör i förtid. En annan försäkringsmatematiskt

vedertagen beräkningsmetod för kollektiv beräkning av avsättningarna får

användas, om den ger i stort sett samma resultat som om avsättningen hade

beräknats för varje försäkring.

Livförsäkringsavsättningen för ett livförsäkringsavtal utgörs av skillnaden

mellan det förväntade kapitalvärdet av bolagets framtida utgifter för

försäkringsavtalet och det förväntade kapitalvärdet av de premier bolaget

ytterligare kan ha att uppbära för försäkringsavtalet (prospektiv

beräkningsmetod). En annan försäkringsmatematiskt vedertagen beräkningsmetod får

 användas, om avsättningen beräknad enligt en sådan metod inte blir lägre än om

en prospektiv beräkningsmetod hade använts eller om den metoden inte är möjlig

att tillämpa för försäkringsavtalet.

Beräkningen enligt andra och tredje styckena skall grundas på antaganden om

dödlighet och andra riskmått, räntesats samt driftskostnader som var för sig är

betryggande.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela närmare

föreskrifter om beräkning av livförsäkringsavsättningar. Föreskrifterna skall

ange maximiräntesats och vilka försäkringar som, med hänsyn till sin

beskaffenhet, inte skall omfattas av en sådan föreskrift.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela närmare

föreskrifter om beräkning av livförsäkringsavsättningar.

10 b §3

Av det belopp som skall skuldtäckas får en andel om högst

 - 75 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket 7-10,

varav högst 50 procentenheter får motsvaras av tillgångar som anges i 10 §

första stycket 10,

 - 25 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket 11,

 - 25 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket 12-14,

 - 10 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket 15 och

 - 3 procent motsvaras av tillgångar som anges i 10 § första stycket 16.

Andra fondpapper än som avses i 10 § första stycket 17 och 10 a § första stycket

 1, och som inte omsätts på någon reglerad marknad som är öppen för allmänheten,

 får uppgå till högst 10 procent av de tillgångar som används för skuldtäckning.

Vid tillämpningen av bestämmelserna i första stycket skall även beaktas ett

försäkringsbolags indirekta ägande av tillgångar genom dess innehav av andelar i

 värdepappersfonder eller placeringar i utländska fondföretag som används för

skuldtäckning.

Finansinspektionen får, om det finns särskilda skäl, medge tillfälliga

avvikelser från de begränsningar som anges i första och andra styckena. Om det

finns synnerliga skäl får Finansinspektionen också medge avvikelser, som inte är

 tillfälliga, från begränsningarna i första stycket första-fjärde

strecksatserna.

Sådana avvikelser som anges i fjärde stycket får även medges om

1. det på grund av ändrade antaganden om ränta krävs en väsentlig ökning av

livförsäkringsavsättningarna,

2. en anpassning till begränsningarna i första och andra styckena skulle medföra

 väsentliga men för kapitalförvaltningen, och

 3. bolaget har särskilda förutsättningar för att tillgodose kraven i 9 a §

andra och tredje meningarna.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3

Ärendet och dess beredning

Den svenska försäkringsrörelselagstiftningen har under år 1999 ändrats i

väsentliga avseenden (prop. 1998/99:87, bet. 1998/99:FiU28, SFS 1999:600). Den

nya lagstiftningen skall tillämpas av alla försäkringsbolag senast den 1 januari

 2002.

Placeringsreglerna för försäkringsbolag är föremål för en fortsatt översyn.

Regeringen har beslutat direktiv för denna översyn (dir. 2000:15). Arbetet har

ännu inte kunnat påbörjas. Vissa frågor med anknytning till placeringsreglerna

kräver dock en snar lösning.

Det gäller i första hand principerna för att bestämma ränteantagande vid

beräkning av försäkringsbolagens avsättningar för försäkringsfall och andra

kostnader till följd av långfristiga livförsäkringsavtal

(livförsäkringsavsättningar). I Finansinspektionens föreskrifter regleras vilken

 högsta diskonteringsränta som får användas vid beräkningen av avsättningarna

för vissa försäkringar. Från försäkringsbranschens sida har framhållits att

nuvarande metod ( enligt vilken tillåten diskonteringsränta fastställs med

hänsyn till mera varaktiga förändringar av statsobligationsräntan ( bör ändras,

bl.a. eftersom metoden begränsar möjligheterna att meddela traditionella

livförsäkringar i vinstutdelande bolag. Internationellt är frågan om lämplig

diskonteringsränta föremål för särskild diskussion i redovisningssammanhang.

Inom Finansinspektionen pågår ett utredningsarbete om hur diskonteringsräntan

bör bestämmas för att vara ändamålsenlig såväl för reglerna om placering av

skuldtäckningstillgångar som för värderingen i försäkringsföretagens offentliga

redovisning. Utformningen av det bemyndigande att meddela närmare föreskrifter

om livförsäkringsavsättningar som finns i försäkringsrörelselagen (1982:713) har

 dock bedömts som ett hinder för föreskrifter om en annan metod än den

nuvarande.

Principerna för att bestämma den högsta ränta som får användas vid diskontering

av livförsäkringsavsättningar har samband med livförsäkringsbolagens

placeringsmöjligheter. Sänkningar av räntan ökar de försäkringstekniska

avsättningarna, vilka måste motsvaras av tillgångar av viss sammansättning

(skuldtäckning). Vissa anser att nuvarande metod för att bestämma högsta

diskonteringsränta medför alltför tvära kast i placeringssammanhang, bl.a.

eftersom en stor andel aktier måste säljas ut om räntan sänks trots att bolaget

kan ha tillfredsställande möjligheter att säkerställa en god matchning och

riskspridning. Problemet uppkommer till följd av de placeringsbegränsningar som

gäller för tillgångar som får användas för skuldtäckning

(skuldtäckningstillgångar). Dessa innehåller en begränsning till 25 procent för

aktier samtidigt som andelen aktier i ett livförsäkringsbolag ofta är långt

större när hänsyn tas även till tillgångar som är fria från skuldtäckningskravet

 (s.k. fria tillgångar). En successiv anpassning vid ränteändringar har hittills

 varit möjlig inom ramen för s.k. övergångsgrunder. Genom sådana grunder har

balans- och resultateffekten av en ökning av livförsäkringsavsättningar under

vissa förutsättningar kunnat fördelas över flera år. Som en följd av ändringarna

 i försäkringsrörelsereglerna blir grunder inte tillåtna efter årsskiftet

2001/02.

Inom Finansdepartementet har det utarbetats en promemoria om diskonteringsränta

vid beräkning av livförsäkringsavsättningar som behandlar angivna frågor.

Promemorian har remissbehandlats. Promemorians lagförslag överensstämmer med

regeringens. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 1.

Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi2001/196). I

propositionen behandlas de förslag som tagits upp i promemorian.

Lagändringarna avser, utöver en närmast redaktionell justering, en bestämmelse

som kompletterar vissa i dag gällande dispensgrunder. Ändringarna är av enkel

beskaffenhet. Lagrådets hörande har därför inte ansetts nödvändigt.

4

Ränteantagande vid livförsäkringsavsättningar

Regeringens förslag: Ett bemyndigande i försäkringsrörelselagen att meddela

föreskrifter om högsta diskonteringsränta vid beräkning av

livförsäkringsavsättningar ändras så att Finansinspektionen, som meddelar

föreskrifterna, får friare möjligheter att bestämma principerna för

ränteantagandet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Bakgrund: För försäkringsföretag har principerna för beräkning av de

försäkringstekniska avsättningarna stor betydelse. De grundläggande

bestämmelserna om detta finns i 7 kap. 1 och 2 §§ försäkringsrörelselagen

(1982:713, FRL).

Avsättningarna skall motsvara de belopp som fordras för att bolaget vid varje

tidpunkt skall kunna uppfylla de åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma

med anledning av ingångna försäkringsavtal. Avsättningarna skall först och

främst avse bolagets ansvarighet för försäkringsfall och driftskostnader för

avtalen. Sådana kostnader redovisas i livförsäkringsbolag under beteckningen

livförsäkringsavsättningar. Vid sidan av livförsäkringsavsättningar skall

avsättningar göras för oreglerade skador samt garanterad och villkorad

återbäring (se 7 kap. 1 § FRL).

De närmare bestämmelserna om beräkningen av livförsäkringsavsättningar infördes

väsentligen i samband med införlivandet av den tredje generationen av EG:s

försäkringsdirektiv (prop. 1994/95:184, bet. 1994/95:NU24, SFS 1995:779).

Avsättningarna skall som huvudregel beräknas individuellt för varje

försäkringsavtal. Under vissa förutsättningar får en kollektiv beräkning göras

enligt vedertagna aktuariella metoder. Beräkningarna skall grundas på antaganden

 om dödlighet och andra riskmått, räntesats samt driftskostnader som var för sig

 är betryggande. Det vilar på regeringen, eller den myndighet som regeringen

bestämmer, att meddela närmare föreskrifter om beräkningen av

livförsäkringsavsättningar (7 kap. 2 § FRL).

Eftersom livförsäkringsåtagandena ofta är långvariga blir den räntesats som

används för att diskontera uppskattade framtida kostnader till nutid av stor

betydelse. Det nyss nämnda bemyndigandet innehåller en särskild bestämmelse om

att föreskrifterna skall ange högsta tillåtna diskonteringsränta

(maximiräntesats) och vilka försäkringar som, med hänsyn till sin beskaffenhet,

inte skall omfattas av föreskrifterna.

Bestämmelsen har sin grund i artikel 17.1 i första livförsäkringsdirektivet

(79/267/EEG) enligt dess lydelse enligt artikel 18 i det tredje

livförsäkringsdirektivet (92/96/EEG). I direktivet föreskrivs att

tillsynsmyndigheten skall bestämma en eller flera högsta räntesatser enligt i

artikeln särskilt angivna regler. Räntesatsen skall antingen knytas till

räntesatsen på statsobligationer eller också fastställas med utgångspunkt i

avkastningen på de tillgångar som motsvarar de försäkringstekniska

avsättningarna under förutsättning att tillgångarna värderas till verkligt

värde.

Vid införlivandet av det tredje livförsäkringsdirektivet utvecklades frågan om

val av högsta diskonteringsränta i motiven. Det gjordes en åtskillnad mellan

försäkringar som skulle omfattas av föreskriften och sådana försäkringar som

inte skulle omfattas av den. Det framhölls att det inte skulle vara möjligt att

tillämpa en högsta ränta som bygger på avkastningen på tillgångar i de

försäkringsbolag som avsågs omfattas av föreskrifterna, eftersom

redovisningsreglerna i Sverige inte tillät en värdering till verkligt värde. Det

 erinrades dock om att redovisningsreglerna var föremål för utredning. För

försäkringar som inte skulle omfattas av föreskrifterna framhölls att bolaget

vid val av betryggande räntesats hade att ta hänsyn till i vilken valuta avtalen

 gäller, de tillgångar som motsvarar förpliktelsen och till förväntad avkastning

 på företagets tillgångar, förutsatt att dessa tas upp till marknadsvärden. Den

räntesats som väljs skulle inte få vara högre än avkastningen på tillgångarna.

Vidare angavs att föreskrifterna fick uppta metoderna för beräkning av

maximiräntesats och för vilka försäkringar en kollektiv beräkning eller en

retrospektiv beräkningsmetod skall kunna användas (se prop. 1994/95:184 s. 260

och 261).

Redovisningsreglerna för försäkringsföretag tillåter numera att samtliga

placeringstillgångar utom aktier och andelar i koncern- och intresseföretag får

värderas till verkligt värde (se 4 kap. 5 § lagen [1995:1560] om årsredovisning

i försäkringsföretag).

I praxis tolkas bemyndigandet i 7 kap. 2 § FRL så att Finansinspektionen i sina

föreskrifter skall bestämma en enhetlig högsta diskonteringsränta för bolagens

beräkning av vissa livförsäkringsavsättningar och att räntan skall bestämmas med

 ledning av räntesatsen för svenska statsobligationer. För sådana avsättningar

som omfattas av föreskriften bestäms räntan med utgångspunkt från den

genomsnittliga marknadsräntan de senaste femton månaderna på statsobligationer

med tio års återstående löptid. Från denna räntesats görs i enlighet med tredje

livförsäkringsdirektivets huvudregel ett avdrag om 40 procent för marknadsrisk

och återinvesteringsrisk. Maximiräntan uppgår för närvarande till 3 procent och

trädde i kraft den 1 juli 1999. Detta framgår av Finansinspektionens

föreskrifter och allmänna råd (FFFS 1998:25) om beräkning av premiereserv för

försäkringsrörelse samt för livränta eller sjukränta som tillhör annan

försäkring än livförsäkring.

Det har alltså med hänsyn till bemyndigandets utformning inte bedömts möjligt

för Finansinspektionen att fastställa en högsta ränta enligt en

bolagsindividuell beräkning eller någon annan modell som inte utgår från räntan

på statsobligationer. Enligt inspektionens bedömning är det inte heller möjligt

att inom ramen för nuvarande lagstiftning medge att den alternativa modellen

tillämpas efter dispens från Finansinspektionen.

Från branschhåll har viss kritik anförts mot den metod som används för att

bestämma högsta diskonteringsräntan. Kritiken går bl.a. ut på att den svenska

statsobligationen visserligen är utan kreditrisk men ändå utsatt för

fluktuationer i marknadsvärdet, dvs. har en marknadsrisk. Löptiden anges också

vara för kort (maximalt 12 år) för att matcha längden på nominella

livförsäkringsåtaganden. Avdraget på 40 procent har också kritiserats såsom en

för grov uppskattning av de risker (likviditetsrisk, återinvesteringsrisk,

marknadsrisk, etc.) som ett livförsäkringsbolag har vid sitt innehav av en

svensk statsobligation som tillgång för skuldtäckning av

livförsäkringsåtaganden. Det hävdas att avdraget kan vara för stort för en

matchande obligationsportfölj och leder i så fall till en systematisk

övervärdering av avsättningarna. Metoden utgår dessutom från priserna på

statsobligationer de senaste 15 månaderna och metoden är därmed inte

framåtblickande. Åtagandet blir inte heller möjligt att säkra med nominella

ränteinstrument.

Det har i diskussionerna om en lämplig högsta diskonteringsränta vid beräkning

av livförsäkringsavsättningar, å andra sidan, framförts invändningar mot att

använda en bolagsindividuell ränta inom ramen för direktivets alternativa metod,

 dvs. att bestämma räntan med hänsyn till bolagets avkastning på sina

tillgångar. Modellen innebär att livförsäkringsavsättningar kan komma att

värderas olika i olika bolag bl.a. beroende på riskprofilen i

placeringsportföljen. Det har ifrågasatts om inte en sådan modell ger en mindre

rättvisande bild än nuvarande modell. Den alternativa modellen har också ansetts

 kunna ge problem ur ett tillsynsperspektiv. Det har vidare uppmärksammats att

några medlemsländer som tidigare tillämpat direktivets alternativa metod numera

gått över till att föreskriva en enhetlig diskonteringsränta.

Internationellt har frågan om diskonteringsränta vid värderingen av

livförsäkringsavsättningar nyligen varit föremål för särskild uppmärksamhet.

Frågan har aktualiserats med anledning av en remiss om försäkringsredovisning

från en arbetsgrupp inom redovisningsorganet International Accounting Standards

Committé (IASC). I svaren har flertalet remissinstanser förespråkat en metod som

 i likhet med den svenska utgår från en enhetlig riskfri ränta, men som bygger

på en teoretisk matchande tillgångsportfölj, dvs. är oberoende av faktisk och

beräknad avkastning på det individuella företagets tillgångar.

Frågan om ränteantagande vid beräkning av livförsäkringsavsättningar har också

diskuterats inom EG:s försäkringskommitté. Det är troligt att frågan kommer att

behandlas inom ramen för en större översyn av försäkringsbolagens solvensregler

(Solvency II) och som kan beräknas pågå ett antal år.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått har det nuvarande bemyndigandet i 7

 kap. 2 § FRL att meddela föreskrifter om beräkningen av

livförsäkringsavsättningar kommit att tolkas på så sätt att den högsta tillåtna

diskonteringsräntan (maximiräntesats) som skall anges i föreskrifterna måste

knytas till statsobligationsräntan enligt huvudmetoden i EG:s

livförsäkringsdirektiv. Med denna tolkning utesluts andra med direktivreglerna

förenliga metoder för bestämmande av diskonteringsränta. Som nämnts förs

internationella diskussioner om olika sådana metoder. Utformningen av det

nuvarande bemyndigandet har emellertid ansetts inte ge Finansinspektionen

utrymme att - om det skulle finnas vara lämpligt - föreskriva andra metoder för

beräkning av diskonteringsräntan. Denna brist på handlingsutrymme ter sig onödig

 och bör avhjälpas genom en justering av bemyndigandet. Detta kan enklast göras

genom att preciseringen att föreskrifterna skall innefatta maximiräntesats tas

bort. Detta innebär inte att föreskrifter om diskonteringsränta kommer att

saknas. I det generella bemyndigande att meddela föreskrifter om beräkningen av

livförsäkringsavsättningar som efter justeringen kommer att kvarstå i 7 kap. 2 §

 FRL inryms, liksom i dag, föreskrifter om sådan ränta. Därför motiverar även

skäl av författningstekniskt slag att den särskilda erinran om föreskrifter om

maximiräntesats utmönstras.

På samma sätt som hittills måste givetvis de föreskrifter som meddelas om

principerna för diskonteringsränta vara förenliga med EG:s

livförsäkringsdirektiv. Föreskrifterna måste också tillgodose sådana

skyddsintressen för försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund

 av försäkringsavtal som de nya försäkringsrörelsereglerna skall tillgodose.

Även intresset av en jämförbar extern redovisning bör bevakas.

5

Ny dispensgrund från placeringsbegränsningarna

Regeringens förslag: Det införs en dispensgrund som ger Finansinspektionen

möjligheter att medge avvikelse från försäkringsrörelselagens

placeringsbegränsningar för skuldtäckningstillgångar. Dispens förutsätter att

företagets ändrade antaganden om diskonteringsränta föranleder en väsentlig

ökning av livförsäkringsavsättningarna och att en anpassning av tillgångarna

till lagens begränsningar för skuldtäckningstillgångar skulle medföra väsentliga

 men för kapitalförvaltningen. Företaget måste också ha särskilda

förutsättningar för att tillgodose kraven på riskspridning och matchning av

försäkringsåtagandena.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Försäkringsföreningen för Försäkringskasseområdet (FFO) anser att motiven bör

klargöra att dispensen kan tillämpas även på företag som inte tidigare följt

Finansinspektionens föreskrifter om maximiränta.

Bakgrund: Tillgångar som används för att täcka försäkringstekniska avsättningar

skall vara placerade på sådant sätt att lämplig riskspridning uppnås

(diversifiering). Dessutom krävs att tillgångarna placeras så att

betalningsberedskapen är tillfredsställande och den förväntade avkastningen

tillräcklig med hänsyn till försäkringsåtagandena (matchning), se 7 kap. 9 a §

FRL. Den allmänna placeringsregeln kompletteras av begränsningar för hur stora

placeringarna får vara i vissa tillgångslag (tillgångsbegränsningar) liksom

begränsningsregler för enskilda investeringar (enhandsengagemang).

Från dessa begränsningar får i överensstämmelse med EG:s regler (artikel 22.6 i

den tredje generationens försäkringsdirektiv) Finansinspektionen medge

tillfälliga avvikelser om det finns särskilda skäl (se 7 kap. 10 b § FRL). I

samband med införandet av dispensmöjligheten anfördes att en dispens skall vara

tidsbegränsad och kunna motiveras av omständigheterna i det enskilda fallet och

att dispensprövningen bör präglas av restriktivitet. När det gällde anpassningen

 till det då föreslagna regelsystemet angavs att prövningen borde kunna vara

något mer generös (se prop. 1994/95:184 s. 271 och 273).

Om det finns synnerliga skäl, får Finansinspektionen enligt samma lagrum också

medge avvikelser som inte är tillfälliga. I motiven sägs att synnerliga skäl bör

 föreligga endast om verksamheten bedrivs under alldeles speciella

omständigheter och om tillgångarna i princip saknar andra motsvarigheter på

marknaden. Det skall också vara uppenbart att de placeringsregler som annars

skulle gälla är alltför stränga även vid en försiktig bedömning i risk- och

diversifieringshänseende. Fall som uppkommer till följd av mera generella

utvecklingstendenser eller som gäller ett flertal företag borde inte omfattas av

 dispensgrunden (se prop. 1997/98:54 s. 25 och 26).

Skälen för regeringens förslag: Om samma eller liknande principer som hittills

kommer att gälla för att bestämma högsta tillåtna diskonteringsränta vid

beräkningen av livförsäkringsavsättningar, kan större förändringar i allmänna

ränteläget medföra att livförsäkringsbolag behöver förstärka (öka) de

försäkringstekniska avsättningarna kraftigt. Det medför i sin tur krav på att

bolaget behöver avsätta en större andel av sina tillgångar som

skuldtäckningstillgångar. Med hänsyn framför allt till att högst 25 procent av

skuldtäckningstillgångarna får utgöras av aktier och att den totala andelen

aktier i ett svenskt livförsäkringsbolag med hänsyn till s.k. fria tillgångar

ofta är närmare 50 procent, så kan ändringar av diskonteringsräntan medföra att

enskilda bolag behöver göra stora förändringar i tillgångsinnehaven. Det kan då

uppstå situationer när nödvändiga omdisponeringar av tillgångarna är särskilt

olämpliga. Det kan vara så att bolaget måste sälja tillgångar med stora

förluster eller handla på annat sätt som skulle medföra stora kostnader eller

skapa andra allvarliga problem i kapitalförvaltningen. I vissa situationer kan

det således vara bäst förenligt med försäkringstagarnas intressen att ett bolag

ges en kortare eller längre tid för att anpassa sina placeringstillgångar till

de nya förutsättningarna.

Som tidigare angetts kommer inte övergångsgrunder att kunna användas efter

årsskiftet 2001/02 (se vidare prop. 1998/99:87 s. 232(239). Det finns därför

anledning att överväga i vad mån nu angivna problem bör tas om hand på annat

sätt. Sådana frågor kan förväntas behandlas eller i vart fall beröras av den

utredning som skall se över placeringsreglerna (dir. 2000:15). Det är numera

uteslutet att utredningen kan hantera frågorna och ta fram ett lagförslag som

kan beredas och införas i FRL innan dess.

Det kan inte komma i fråga att göra några materiella ändringar i de gränser som

gäller för skuldtäckningstillgångar bara för att lösa sådana problem som nu

anförts. Om dessa regler är ändamålsenliga bör, såsom framgår av direktiven till

 utredningen, prövas mera förutsättningslöst. Den prövningen bör ske bl.a. med

hänsyn till möjligheten att ge utrymme för regler av mer kvalitativ art som i

högre grad än i dag inriktas på själva matchningen av tillgångar mot åtaganden.

Under sådana förhållanden ligger därför en dispenslösning närmast till hands.

Gällande bestämmelser som möjliggör dispens från placeringsbegränsningarna kan

dock inte anses införda för att lösa särskilda kapitalförvaltningsproblem vid

ändringar av diskonteringsränta för livförsäkringsavsättningar. En särskild

dispensgrund bör därför finnas för att kunna hantera sådana situationer. De

erfarenheter som kan komma att göras inom ramen för en sådan dispensordning kan

för övrigt vara värdefulla för utredningen om översynen av placeringsreglerna.

Understödsföreningar kan efter ansökan hos Finansinspektionen få tillämpa

försäkringsrörelselagens placeringsregler i stället för motsvarande regler i

lagen (1972:262) om understödsföreningar. Dispensbestämmelsen bör även omfatta

sådana understödsföreningar. Någon särskild bestämmelse behövs inte för att

detta skall gälla.

En förutsättning för dispens bör sammanfattningsvis vara att en väsentlig ökning

 av livförsäkringsavsättningar behövs till följd av ett ändrat ränteantagande

vid beräkningen av avsättningarna. Ett villkor för dispens bör också vara att en

 anpassning av tillgångarna med hänsyn den ändrade skuldtäckningssituationen

skulle komma att medföra väsentliga men för kapitalförvaltningen. Ett

ytterligare krav bör vara att företaget har särskilda förutsättningar att på ett

 tillfredsställande sätt alltjämt tillgodose de allmänna kraven på matchning och

 riskspridning, så att åtagandena mot försäkringstagarna kan infrias. Huruvida

förutsättningarna för dispens är uppfyllda i det enskilda fallet bör prövas av

dispensmyndigheten.

Eftersom vissa avvikelser från tillgångsbegränsningarna enligt EG:s direktiv

endast kan vara tillfälliga, t.ex. begränsningen för andelen onoterade aktier,

måste den nya dispensbestämmelsen begränsas på motsvarande sätt.

6

Ekonomiska konsekvenser

Den del av förslaget som innebär borttagandet av ett särbemyndigande ger inga

kostnadsmässiga konsekvenser för myndigheter eller enskilda. I övrig del innebär

 förslaget att en dispensrätt införs. Den medger dispens från

försäkringsrörelselagen i situationer då nödvändiga omdisponeringar av

tillgångarna är särskilt olämpliga, eftersom företaget måste sälja tillgångar

med stora förluster eller handla på annat sätt som skulle medföra stora

kostnader eller skapa andra allvarliga problem i kapitalförvaltningen. I ett

sådant fall kan förslaget medföra kostnadsbesparingar för det enskilda

försäkringsföretaget och indirekt gynna försäkringstagarna.

Finansinspektionen påverkas genom att myndigheten har att handlägga och besluta

i dispensärenden. Omfattningen av dessa uppgifter beror naturligtvis på hur

många ärenden som kan komma att aktualiseras. Eftersom behovet av en dispens

bl.a. är beroende av att ett bolag till följd av nya föreskrifter eller av annat

 skäl har ändrat (sänkt) sitt antagande om diskonteringsränta, är det i nuläget

osäkert om dispensbestämmelsen alls kommer att få någon praktisk betydelse. Det

finns sammanfattningsvis i vart fall inte anledning att befara att dispensrätten

 kommer att beröra fler företag än den nyligen upphävda möjligheten att utnyttja

 s.k. övergångsgrunder, vilken enbart kommit att avse ett begränsat antal fall.

Det är också avsett att dispensordningen på området skall omprövas av den

utredning som regeringen tillsatt med uppgift att se över nuvarande

placeringsregler. Kostnaderna för Finansinspektionen kan sammantaget inte

bedömas som annat än försumbara.

7

Författningskommentar till förslaget till lag om ändring i

försäkringsrörelselagen (1982:713)

7 kap. 2 §

Paragrafens femte stycke har ändrats på så sätt att preciseringen i andra

meningen att föreskrifterna om livförsäkringsavsättningar skall innefatta

maximiräntesats och ange vilka försäkringar som inte skall omfattas av denna har

 utgått. Sådana föreskrifter faller därmed in under det mera generella

bemyndigandet i första meningen om beräkning av livförsäkringsavsättningar.

Ändringen innebär att regeringen, eller den myndighet som regeringen utser, på

ett klarare sätt ges friare ramar för att bestämma principerna för

ränteantagandena vid beräkningen av livförsäkringsavsättningarna, eftersom

nuvarande bemyndiganden kan tolkas som en begränsning till viss metod.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 4.

7 kap. 10 b §

I paragrafen har ett nytt femte stycke införts som innehåller en ny

dispensmöjlighet från placeringsreglerna. Ändringen har införts för att kunna

beakta sådana problem i kapitalförvaltningen som kan uppkomma vid ändringar av

ränteantagande som leder till att livförsäkringsavsättningarna behöver ökas.

Dispensbestämmelsen är inte bara tillämplig på försäkringsbolag som omfattas av

försäkringsrörelselagen. Den omfattar också understödsföreningar som med stöd av

 ett beslut enligt 24 a § lagen om understödsföreningar tillämpar

placeringsreglerna i 7 kap. 9 a(10 g §§ försäkringsrörelselagen, eftersom den

föreslagna dispensregeln ingår bland dessa bestämmelser.

Bestämmelsen är utformad så att den även täcker bl.a. sådana situationer som

Försäkringsföreningen för Försäkringskasseområdet (FFO) tagit upp. En dispens

kan således ges om ett företag behöver öka sina livförsäkringsavsättningar med

anledning av ett ändrat ränteantagande i andra fall än när det föranleds av

ändrade myndighetsföreskrifter.

Som ett villkor för dispensen skall enligt förslaget gälla att det behövs en

väsentlig ökning av livförsäkringsavsättningarna. Inte varje slag av

reservförstärkning bör således kunna komma i fråga för dispens.

Vidare skall en sådan förändring av skuldtäckningstillgångarna som en anpassning

 till tillgångsbegränsningarna kräver medföra väsentliga men för bolaget i

kapitalförvaltningen. Det bör kunna omfatta t.ex. sådana fall när tillgångar

skulle behöva säljas ut med stora förluster för företaget.

För en dispens måste bolaget också ha särskilda förutsättningar för att

tillgodose kravet på riskspridning och matchning. Detta krav bör normalt

innefatta att bolaget har högt utvecklade analysmetoder, rutiner och

uppföljningar för kapitalförvaltningen som är särskilt inriktade på att löpande

matcha försäkringsåtagandena.

Vilka närmare krav som skall vara uppfyllda för att dispens kan beviljas bör

ytterst avgöras i tillsynspraxis. Hänsyn bör bl.a. kunna tas till om företaget

har marginaler inom eget kapital som kan täcka upp t.ex. en större andel aktier

bland skuldtäckningstillgångarna.

Genom att den föreslagna bestämmelsen hänvisar till sådana undantag som avses i

fjärde stycket, kan undantag från vissa tillgångsbegränsningar för

skuldtäckningstillgångar endast vara tillfälliga medan andra undantag kan vara

mera varaktiga. Det kan finnas anledning att ställa större krav på vilka

förutsättningar som skall vara uppfyllda ju längre tid som dispensen avser.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 5.

Förteckning över remissinstanser

Finansinspektionen, Sveriges Försäkringsförbund, Sockenbolagens Riksförbund,

Svenska Aktuarieföreningen, Svenska Livförsäkringsbolags Aktuarienämnd.

Dessutom har yttrande inkommit från Försäkringsföreningen för

Försäkringskasseområdet (FFO).

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 mars 2001

Närvarande: Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Föredragande: Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:106 Diskonteringsränta vid beräkning av

livförsäkringsavsättningar

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som inför, ändrar, upp-häver eller upprepar ett

normgivnings-bemyndigande

Celexnummer för bakomliggande EG-regler

Försäkringsrörelselagen

(1982:713)

7 kap. 2 §

389L0048

1 Lagen omtryckt 1995:1567.

2 Senaste lydelse 1999:600.

3 Senaste lydelse 1998:113.

Prop. 2000/01:106

9

1

Prop.2000/01:106

Bilaga 1

Prop.2000/01:106