Regeringens proposition

1999/2000:134

Ekonomiska förutsättningar för elproduktion från

förnybara energikällor

Prop.

1999/2000:134

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 maj 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Björn[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I denna proposition föreslås riktlinjer för ett samlat system för att främja

förnybar elproduktion med sikte på ikraftträdande den 1 januari 2003.

Systemet skall bygga på handel med certifikat kombinerat med en

skyldighet att inkludera en viss andel förnybar el som uppfyller vissa

miljöegenskaper i elleveranser eller elinköp. Certifikatshandel

kombinerad med kvoter skall på sikt ersätta nu gällande stöd till förnybar

och småskalig elproduktion. Andelens storlek skall kunna förändras över

tiden. Härigenom främjas en fortsatt utbyggnad av elproduktion från

förnybara energikällor samtidigt som systemet ger upphov till en

marknadsdynamik som skapar förutsättningar för kostnadseffektivitet

och teknikutveckling utan att störningar i elmarknadens funktion uppstår.

Införandet av det nya systemet skall ske på ett sådant sätt att rimliga

konkurrensvillkor för den förnybara elproduktionen kan upprätthållas

långsiktigt.

I avvaktan på att ett system för certifikatshandel kombinerat med

kvoter införs föreslår regeringen att det nuvarande tillfälliga stödet till

småskalig elproduktion förlängs till utgången av år 2002. Stödnivån 9

öre/kWh bibehålls under hela perioden.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Ärendet och dess beredning 4

3 Allmän bakgrund till regeringens förslag 7

3.1 Tidigare stödsystem 7

3.2 Nuvarande stödsystem 8

3.3 Utvecklingen inom EU 10

3.4 Avreglering av elmarknaden - problem med nuvarande

stödordning 13

4 Riktlinjer och mål med framtida stödsystem för förnybar

elproduktion 15

4.1 Mål med framtida stödsystem 15

4.2 Vissa begrepp och definitioner 16

4.3 Riktlinjer för framtida stödsystem 17

4.4 Fortsatt utredningsarbete 20

5 Övergångslösning för att skydda småskalig elproduktion 23

5.1 Det nuvarande tillfälliga stödets utformning 23

5.2 Utformning av det nya stödet 24

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Småskalig elproduktion samt

mätning och debitering av elförbrukning (SOU 1999:95) 28

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttranden vid remissbehandling av

betänkandet Småskalig elproduktion samt mätning och

debitering av elförbrukning (SOU 1999:95) 32

Bilaga 3 Sammanfattning av rapporten Elproduktion från förnybara

energikällor - ekonomiska förutsättningar och

marknadsmekanismer (Ds 2000:20) 35

Bilaga 4 Sammanställning av yttranden över rapporten Elproduktion

från förnybara energikällor - ekonomiska förutsättningar och

marknadsmekanismer (Ds 2000:20) 38

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 maj 2000. 42

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

godkänner vad regeringen föreslår om

1. ett samlat system för att främja förnybar elproduktion (avsnitt 4.3),

2. förlängning av det nuvarande tillfälliga stödet till småskalig

 elproduktion (avsnitt 5.2).

2 Ärendet och dess beredning

Riksdagen beslutade hösten 1995 att ett nytt regelverk för elmarknaden

skulle träda i kraft den 1 januari 1996 (prop. 1994/95:222, bet.

1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2). Lagändringen genomfördes inom ramen

för lagen (1902:71 s.1) innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar. Dessutom infördes en ny lag, lagen (1994:616) om handel

med el m.m. (elhandelslagen). Genom de nya reglerna i 1902 års ellag

öppnades elnäten för konkurrens i handeln med el. Syftet med elmark-

nadsreformen var att bl.a. införa valfrihet för elanvändarna och skapa

förutsättningar för en ökad pris- och kostnadspress inom elförsörjningen.

I elhandelslagen infördes bl.a. bestämmelser om leveranskoncession.

Innehavaren av leveranskoncession var skyldig att leverera el för

normala förbrukningsändamål till alla kunder inom området som inte

önskade byta elleverantör. Leveranskoncessionären var också skyldig att

köpa el från produktionsanläggningar belägna inom området som kunde

leverera en effekt om högst 1 500 kW. Leveranskoncessionären var den

enda leverantör som fick leverera till kunder vars uttag inte mättes timme

för timme. Leveranskoncessionärens priser övervakades av Statens

energimyndighet. Leveranskoncessionerna beviljades för fem år, dvs.

fram t.o.m. år 2000. Systemet med leveranskoncessioner skulle utvärde-

ras före år 2000 och villkoren för avsättning av el från småskaliga

produktionsanläggningar skulle ses över i detta sammanhang.

Riksdagen beslutade hösten 1997 om en ny ellag som trädde i kraft

den 1 januari 1998 (prop. 1996/97:136, bet.1997/98:NU3, rskr.

1997/98:27). Det materiella innehållet i den nya ellagen baseras i

huvudsak på den från år 1996 gällande ellagstiftningen.

Leveranskoncessionsutredningens arbete

Regeringen beslutade den 20 maj 1998 om direktiv för utvärdering av

systemet med leveranskoncessioner och bemyndigade chefen för

Näringsdepartementet att tillkalla en särskild utredare (dir. 1998:37).

Utredningen antog namnet LEKO-utredningen. Regeringen uppdrog den

1 oktober 1998 genom tilläggsdirektiv (dir. 1998:82) åt utredaren att med

förtur analysera behovet och konsekvenserna av att undanta kunder med

låg elförbrukning från grundprincipen om timvis mätning av el-

användningen. Resultatet i denna del skulle redovisas till regeringen

senast den 1 februari 1999.

I samband med beredning av prop. 1997/98:159 Genomförandet av

Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma regler för den

inre marknaden för el, m.m. redovisade Näringsutskottet i betänkandet

1998/99:NU4 Vissa elmarknadsfrågor som sin uppfattning att LEKO-

utredningens uppdrag borde skärpas och preciseras på visst sätt i de små

elkonsumenternas intresse. Regeringen borde våren 1999 återkomma

med förslag till nya bestämmelser som kunde träda i kraft senast den 1

november 1999. Riksdagen beslutade den 4 december 1998 i enlighet

med Näringsutskottets förslag (rskr. 1998/99:53).

Mot denna bakgrund överlämnade LEKO-utredningen den 22 decem-

ber 1998 skrivelsen Övergripande bedömningar beträffande schablon-

avräkning och det fortsatta utredningsarbetet avseende leveranskon-

cessionssystemet (dnr. N1999/3176/ESB) till regeringen. På förslag av

LEKO utredningen uppdrog regeringen den 28 januari 1999 åt

Affärsverket svenska kraftnät att i samråd med Statens energimyndighet

föreslå och utforma ett system för schablonavräkning av elleveranser

som skulle träda i kraft den 1 november 1999. De delar av uppdraget som

avsåg krav på ändrad lagstiftning eller i övrigt krävde riksdagens

ställningstagande redovisades den 1 mars 1999 i rapporten Förslag till

modell för schablonavräkning (dnr. N1999/5270/ESB). Den 3 maj 1999

överlämnade Svenska kraftnät sin slutredovisning av uppdraget i

rapporten Schablonavräkning förslag till modell.

 Med anledning av riksdagens ställningstagande och i enlighet med

LEKO-utredningens förslag gavs utredningen den 11 februari 1999

genom tilläggsdirektiv (dir. 1999:19) i uppdrag att med förtur behandla

vissa frågor som sammanhängde med införandet av ett system för scha-

blonavräkning av elleveranser. Genom detta tilläggsdirektiv ändrades

också tidpunkten för utredarens slutliga redovisning till regeringen till

den 1 september 1999. Utredningen redovisade den 1 april 1999 i

rapporten Öppen elmarknad (SOU 1999:44) sina överväganden och för-

slag rörande de frågor som hade en direkt koppling till införandet av

schablonberäkning, inbegripet förslag till regleringar.

Den 1 september 1999 redovisade LEKO-utredningen i sitt

slutbetänkande Småskalig elproduktion samt mätning och debitering av

elförbrukning (SOU 1999:95) de övriga frågor som inte hade en direkt

koppling till införandet av schablonberäkning, bl.a. frågan om de

ekonomiska villkoren för småskalig elproduktion när

leveranskoncessionssystemet upphör. En sammanfattning av rapporten

finns i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning

av remissyttrandena finns i bilaga 2.

I regeringens proposition om införande av schablonberäkning på

elmarknaden (prop. 1998/99:137) föreslog regeringen bl.a. att systemet

med leveranskoncession skall upphöra i och med införandet av

schablonberäkning. Som skäl till detta angavs att hela elmarknaden

öppnas för konkurrens och att förutsättningarna för de företag som i dag

är leveranskoncessionärer därmed förändras på ett genomgripande sätt.

Riksdagen beslutade den 13 oktober 1999 i enlighet med regeringens

förslag (bet. 1999/2000:NU4, rskr. 1999/2000:1).

Framtida ekonomiskt stöd för småskalig elproduktion

Att leveranskoncessionssystemet upphörde innebar att det ekonomiska

stöd som småskaliga elproducenter erhöll genom mottagningsplikten togs

bort. I budgetpropositionen för 2000 (prop. 1999/2000:1, utg. omr. 21)

behandlades frågan om ekonomiskt stöd till småskalig elproduktion.

Regeringen föreslog att det för en övergångsperiod från den 1 november

1999 till utgången av år 2000 skulle införas ett tillfälligt stöd till

småskalig elproduktion och att en långsiktig lösning för den småskaliga

elproduktionen borde tas fram under denna övergångsperiod. Riksdagen

beslutade i enlighet med regeringens förslag (bet. 1999/2000:NU3, rskr.

1999/2000:115).

Den 9 december 1999 beslutade regeringen att en interdepartemental

arbetsgrupp skulle ta fram förslag till åtgärder som främjar elproduktion

från förnybara energislag. Arbetsgruppen har till sitt stöd haft en

referensgrupp bestående av företrädare för riksdagspartier

(Socialdemokraterna, Vänsterpartiet, Centerpartiet och Miljöpartiet),

branschen och myndigheter. Denna arbetsgrupp presenterade i mars 2000

rapporten Elproduktion från förnybara energikällor - ekonomiska

förutsättningar och marknadsmekanismer (Ds 2000:20). En

sammanfattning av rapporten finns i bilaga 3. Rapporten har behandlats

vid ett remissmöte den 29 mars 2000. En sammanställning av de

synpunkter som lämnades vid mötet och de synpunkter som lämnats

skriftligt redovisas i bilaga 4.

Vindkraftsutredningen

Regeringen tillkallade år 1998 en särskild utredare (dir. 1998:35) med

uppgift att utreda förutsättningarna för lokalisering av vindkraftverk. I

utredningens slutbetänkande (SOU 1999:75) Rätt plats för vindkraften

lämnades förslag bl.a. om införande av möjlighet till statligt ekonomiskt

stöd till förstärkning av elnät till följd av vindkraftsutbyggnad på land.

Utredningens förslag kommer efter fortsatt beredning att övervägas i

annan ordning.

3 Allmän bakgrund till regeringens förslag

3.1 Tidigare stödsystem

Vid behandlingen av den nu gällande ellagstiftningen betonade rege-

ringen att övergången till en fri marknad på kort sikt kan innebära vissa

problem för småskalig elproduktion (prop. 1993/94:162). Närings-

utskottet delade denna bedömning (bet. 1993/94:NU22) liksom bedöm-

ningen att det föreslagna systemet med mottagningsplikt skulle ge ett

tillfredsställande skydd för de små producenterna. Utskottet underströk

betydelsen av att konsekvenserna för den småskaliga elproduktionen

noga belyses i samband med att systemet med leveranskoncession skulle

ses över.

Med småskalig elproduktion avses produktion i anläggningar som kan

leverera el med en effekt av högst 1 500 kW. Dessa anläggningar utgörs

av mindre vattenkraftstationer, vindkraftverk och mindre

kraftvärmeanläggningar. Enligt Statens energimyndighets rapport

Utvecklingen på elmarknaden 1998 består de små kraftverken totalt av ca

1 200 vattenkraftverk och ca 400 vindkraftverk. Till detta kommer vissa

kraftvärmeverk. Den småskaliga produktionen utgör ca 1,5 % av landets

totala elproduktion eller knappt 2 TWh per år. Av detta står vattenkraft

för ca 1,5 TWh och vindkraft för ca 0,4 TWh.

De små kraftverken är anslutna på lokalnätsnivå. En relativt stor del av

produktionen är koncentrerad till ett fåtal nätområden. Vindkrafts-

produktionen är t.ex. koncentrerad till områden med goda vindför-

hållanden, som Gotland och västkusten. Cirka 10 % av landets lokalnäts-

ägare har småskalig elproduktion av mer betydande omfattning ansluten

till sina nät. I ett fåtal fall är den småskaliga produktionen t.o.m. av sådan

omfattning att den vid vissa tidpunkter på året överstiger behovet hos den

före detta leveranskoncessionär som hade mottagningsplikten.

Bestämmelserna om leveranskoncession och s.k. mottagningsplikt

upphörde att gälla den 1 november 1999. Mottagningsplikten innebar att

det företag som hade leveranskoncession för ett visst område var skyldig

att köpa el från småskaliga elproduktionsanläggningar inom området.

Priset för el från småskaliga elproduktionsanläggningar övervakades av

nätmyndigheten. I ellagen fanns krav på att detta pris skulle vara skäligt.

I förarbetena till lagen anfördes att skälighetsbedömningen vad gäller

priset för inköpt el från småskaliga elproduktionsanläggningar borde

baseras på koncessionshavarens genomsnittliga försäljningsintäkter per

kWh över året, minskat med avdrag för skäliga administrationskostnader

m.m. samt skälig vinstmarginal. LEKO-utredningen gjorde bedömningen

att den småskaliga elproduktionen erhöll ett pris på i genomsnitt 25 öre

per kWh i början av år 1999.

3.2 Nuvarande stödsystem

Stöd till småskalig elproduktion

För att skapa enhetliga inköpsförhållanden för den småskaliga

elproduktionen under perioden november 1999-december 2000 gav

regeringen den 8 juli 1999 Affärsverket svenska kraftnät i uppdrag att

genomföra en upphandling av småskalig elproduktion. De genomsnittliga

priserna i de vinnande anbuden låg för anbudsperioden på 13-14 öre per

kWh för både vindkraft och vattenkraft. Resultatet av denna upphandling

har också utgjort ett viktigt underlag för att bedöma behovet av

ytterligare stöd till den småskaliga elproduktionen.

I budgetpropositionen för år 2000 (prop. 1999/2000:1 utg.omr. 21, bet.

1999/2000:NU3, rskr. 1999/2000:115) föreslog regeringen att ett

tillfälligt stöd för el producerad i småskaliga produktionsanläggningar

sådana med en effekt mindre än 1 500 kW införs för perioden den 1

november 1999 till 31 december 2000. Det föreslagna stödet prövas för

närvarande av Europeiska kommissionen.

Enligt ellagen skall innehavare av elproduktionsanläggningar med en

effekt om högst 1 500 kW betala nätavgift enligt förenklade regler. Det

innebär i praktiken en nedsatt nätavgift, så att den del av nättariffen som

skall betalas motsvarar de faktiska kostnaderna för anslutning, avgift för

mätare med tillhörande insamlingsutrustning och dess installation i

inmatningspunkten samt årlig avgift för mätning och rapportering.

Däremot betalar småproducenter i princip inte någon avgift för drift och

underhåll av näten. Denna nedsättning, som införts av praktiska skäl, kan

sägas vara till fördel för den småskaliga elproduktionen. Vidare gäller

enligt ellagen att eventuella fördelar för nätägaren av att det finns lokal

produktion ansluten till nätet, såsom minskade energiförluster i näten och

lägre kostnader för anslutning till angränsande nät, skall tillfalla

producenterna. Denna regel kallas för regeln om nätnytta och gäller för

alla producenter generellt.

Miljöbonus

Den s.k. miljöbonusen infördes den 1 juli 1994 på initiativ av riksdagen

(bet. 1993/94:SkU34, rskr. 1993/94:279). Införandet innebar att

bestämmelserna i lagen (1994:1776) om skatt på energi (LSE)

kompletterades med bestämmelser om att avdrag får göras i

deklarationen avseende vindkraftsproducerad elkraft av den som är

skyldig att betala energiskatt för elektrisk kraft (11 kap. 10 § fjärde

stycket). För avdraget tillämpas den skattesats som gäller för

hushållsförbrukning i södra Sverige (11 kap. 3 § första stycket 4), för

närvarande 16,2 öre/kWh. Avdragets storlek är således oberoende av

vilken skattesats som tillämpats vid leveransen av den

vindkraftsproducerade kraften, dvs. det finns ingen direkt koppling

mellan den skatt som faktiskt skulle ha betalats för en elleverans och det

belopp med vilket avdrag får göras i deklarationen.

Skattelagstiftningen innehåller inte några regler om i vilken

utsträckning miljöbonusen skall föras vidare till producenten. Riksdagen

förutsatte dock vid sin behandling av reglerna att så skulle ske och

uttalade att miljöbonusen utgår utöver det pris som följer av reglerna i

övrigt, dvs. dåvarande regler inom ramen för

leveranskoncessionssystemet.

Den 26 oktober 1999 beslutade Europeiska Kommissionen att

miljöbonusen är förenlig med EG-fördraget (statsstödsärende NN143/96,

Dnr. EUN96/1788). Enligt kommissonens praxis bör driftsstöd för

elproduktion från förnybara energikällor vara tillfälligt. Vid utgången av

år 2000 kommer miljöbonusen att ha gällt under sex och ett halvt år. I

samband med ärendets behandling har regeringen hänvisat till den

pågående översynen av de stödformer som nu tillämpas för förnybar

elproduktion och att ett nytt stödsystem beräknas träda i kraft den 1

januari 2001. Regeringen har därvid förbundit sig att i samband med

införandet av det nya stödsystemet senast den 1 januari 2001 avskaffa

miljöbonusen i dess nuvarande form. Frågan om den fortsatta

hanteringen av miljöbonusen bereds för närvarande i Regeringskansliet.

Regeringen avser att i budgetpropositionen för 2001 återkomma till

riksdagen med sitt ställningstagande i denna fråga.

Investeringsstöd

För investeringar i vindkraft, småskalig vattenkraft och

biobränslebaserad kraftvärmeproduktion ges också investeringsstöd,

vilket utgör en del av 1997 års energipolitiska program (prop.

1996/97:84, bet. 1996/97:NU12, rskr. 1996/97:272). De uppsatta målen

för investeringsprogrammet avser perioden 1998 t.o.m. 2002, dvs. en

femårsperiod. Målet med investeringsstödet till vindkraft är att tillföra ny

elproduktion motsvarande 0,5 TWh per år. Bidrag lämnas med högst 15

procent av investeringskostnaden för uppförande av nya vindkraftverk

med en eleffekt på minst 200 kW. Bidrag lämnas om vissa tekniska och

ekonomiska villkor är uppfyllda, bl.a kostnadseffektivitet, att aggregatet

klarar vindlast och väderförhållanden på den valda platsen samt att det

lokaliserats på en plats med goda vindförhållanden. Investeringsstödet

motsvarar ett bidrag på ungefär 6 öre/kWh.

Målet med investeringsstödet till småskalig vattenkraft är att

åstadkomma 0,25 TWh per år i ny elproduktion från småskalig

vattenkraft. Bidrag lämnas med högst 15 procent av

investeringskostnaden till utbyggnad av vattenkraftverk med en effekt på

minst 100 kW och högst 1 500 kW. Bidrag ges för uppförande av nya

vattenkraftverk, upprustning av nedlagda vattenkraftverk eller

komplettering av befintliga kraftverk med ytterligare effekt.

Anläggningen bör vara kostnadseffektiv. Ett grundläggande krav är att

det finns en gällande vattendom. Vattendom erhålls efter prövning av

miljödomstolen, med stöd av miljöbalken (1998:808) och lagen

(1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. I

domstolens prövning ingår bl.a. att bedöma miljöeffekter, exempelvis

effekter på djur- och växtliv, men även att granska de ekonomiska

förutsättningarna för investeringens lönsamhet. Tillstånd får lämnas

endast om verksamhetens fördelar från allmän och enskild synpunkt

överväger kostnaderna samt eventuella skador och olägenheter av den.

Målet med investeringsstödet till biobränslebaserad

kraftvärmeproduktion är att under en femårsperiod åstadkomma en

ökning av den årliga elproduktionen från biobränslebaserade

kraftvärmeverk med 0,75 TWh per år. Bidraget uppgår till 3 000 kr/kW,

dock högst 25 procent av godkänd stödgrundande investering. Stödet

motsvarar ca 10 öre/kWh. Det kan lämnas både till nyinvesteringar,

kompletterande ny eleffekt i befintliga kraftvärmeverk och

konverteringar av hetvattenpannor till kraftvärme. Bidrag ges både till

kraftvärmeverk som är anslutna till fjärrvärmenät och till

mottrycksanläggningar i industrin. Med biobränsle avses i detta

sammanhang bl.a. avverkningsrester, vissa slag av avfall, energigrödor,

vass, halm, returlutar och tallbeckolja.

Tabell 1. Nuvarande stöd till elproduktion från förnybara källor.

El från

Nuvarande stöd

Totalt 1998, mkr

Vind

Investeringsstöd, max 15

procent.

Miljöbonus

6 öre/kWh

16,2 öre/kWh

42,61)

45

Småskalig vattenkraft

Investeringsstöd, max 15

procent.

4-5 öre/kWh

0,21)

Biobränsle

Investeringsstöd, max 25

procent.

8-10 öre/kWh

13,71)

Småskalig elproduktion,

högst 1500 kW.

Tillfälligt stöd

9 öre/kWh

2)

1) Avser utbetalda stöd. 2) Stödet beräknas uppgå till ca 200 miljoner kronor

år

under 2000.

Forskning och utveckling m.m.

Utöver här nämnda stöd främjar staten utvecklingen av el från förnybara

energikällor genom stöd till forskning och utveckling på universitet och

högskolor samt genom s.k. energiteknikstöd och stöd till

demonstrationsprojekt. Totalt avsattes i 1997 års energipolitiska program

5,6 miljarder kronor för att under en sjuårsperiod främja forskning,

utveckling och demonstration av ny teknik på området.

Inom EU pågår också ett arbete för att främja ny energiteknik inom

OPET och ett program för att stimulera användningen av förnybara

energikällor, ALTENER.

3.3 Utvecklingen inom EU

Utvecklingen av förnybara energikällor är sedan några år ett viktigt mål

för gemenskapens energipolitik. I kommissionens vitbok Energy for the

future: renewable sources of energy har kommissionen anfört att

förnybara energikällor år 2010 bör ha en marknadsandel på 12 % inom

unionen som helhet jämfört med ca 6 % i dag.

Enligt Europeiska kommissionens arbetsdokument Electricity from

renewable energy sources and the internal electricity market har

garantipris och mottagningsplikt hittills varit den mest framgångsrika

metoden för att skapa snabb tillväxt av förnybar elproduktion. Enligt

kommissionen är en nackdel med garantipris och mottagningsplikt dock

att sådana system inte ger upphov till konkurrens mellan olika

produktionsanläggningar baserade på förnybara energikällor, varför

kostnadspressen kan vara låg och teknikutvecklingen kan hämmas.

I det avseendet anser kommissionen att stödsystem som styr

efterfrågan, såsom inköpskvoter, är bättre. Detta eftersom de skapar

konkurrens mellan olika produktionsanläggningar baserade på förnybara

energikällor, vilket ger incitament för teknikutveckling och sjunkande

priser. I framtiden bör man därför enligt kommissionens mening

prioritera stödsystem som på detta sätt bättre kan utnyttja

marknadskrafternas förmåga att sänka kostnaderna för produktionen.

Många av medlemsländerna delar kommissionens åsikt att

konkurrensbaserade lösningar är den väg man bör sträva mot.

Ambitionen är ändå att på sikt skapa gemensamma regler för stöd till

elproduktion baserad på förnybara energikällor. Flera medlemsländer har

introducerat marknadsbaserade stödsystem såsom gröna certifikat,

kvothandel och upphandlingsmodeller. Till dessa länder hör Danmark,

Irland, Italien, Nederländerna och Storbritannien.

Direktiv om främjande av förnybara energikällors tillträde till den inre

marknaden för el

Europeiska unionens råd antog den 19 december 1996 direktivet

(96/92/EG) om gemensamma regler för den inre marknaden för el

(elmarknadsdirektivet). Enligt direktivet skall medlemsländerna senast

den 19 februari 1999 ha genomfört direktivet i nationell rätt. Enligt

elmarknadsdirektivet skall kommissionen före utgången av det första året

efter ikraftträdande till Ministerrådet och Europaparlamentet överlämna

en rapport om behovet av harmonisering som inte följer av

bestämmelserna i direktivet. Om det är nödvändigt skall kommissionen

till rapporten bifoga alla harmoniseringsförslag som är erforderliga för en

fungerande inre marknad för el. Ministerrådet och Europaparlamentet

skall yttra sig över dessa förslag inom två år efter överlämnandet.

Kommissionen presenterade den första harmoniseringsrapporten år 1998

[7121/98 LIMITE ENER 29].

I harmoniseringsrapporten från 1998 konstaterades att det kommer att

uppstå problem i funktionssättet för den inre marknaden för el när det

gäller elproduktion från förnybara energikällor. I rapporten betonas också

vikten av att inte avvakta med åtgärder som kan säkerställa gemensamma

regler för den inre elmarknaden.

I den rådsresolution som antogs vid energiministerrådsmötet den 11

maj 1998 uppmanas kommissionen att beakta behovet av förslag i syfte

att avlägsna hinder för ett utökat utnyttjande av förnybara energikällor. I

de rådsslutsatser som antogs vid energiministerrådsmötet den 11 maj

1999 betonas att en ökad användning av förnybara energikällor är

nödvändig dels utifrån krav på hållbar utveckling och dels utifrån

åtaganden enligt Kyotoprotokollet. Det betonades även att ett

regelsystem bör utformas på ett sådant sätt att det inte motverkar

utvecklingen av teknik för elproduktion från förnybara energikällor

samtidigt som det är av största vikt att stödsystemen till förnybara

energikällor utformas på ett sätt som innebär minsta marknadspåverkan.

Kommissionen uppmanades att presentera ett konkret förslag till ramverk

för den förnybara elproduktionens tillträde till den inre marknaden för el.

Vid energiministermötet den 2 december 1999 presenterade

kommissionen förslag till principer för ett framtida ramverk som kan

stimulera utvecklingen av förnybara energikällor. Rådet diskuterade

kommissionens förslag till principer och inbjöd kommissionen att så

snart som möjligt presentera sitt förslag till ett direktiv för de förnybara

energikällornas tillträde till den inre marknaden för el. Den 10 maj 2000

beslutade kommissionen om ett direktivförslag. Förslaget skall

presenteras på energiministermötet den 30 maj 2000.

EG:s regler om statsstöd

EES-avtalet och Sveriges inträde i EU innebär att stöd till näringslivet

måste godkännas av Europeiska kommissionen. Reglerna om statligt stöd

återfinns i artiklarna 87-89 i EG-fördraget. I artikel 87.1 finns ett antal

kriterier som om de uppfylls innebär att åtgärden betraktas som statligt

stöd. Varje åtgärd betraktas som statligt stöd om inte annat sägs i

fördraget eller om den innebär att ett enskilt företag, en enskild sektor, en

enskild region eller en viss produktion gynnas av det offentliga eller med

offentliga medel så att konkurrensen snedvrids i sådan utsträckning att

det påverkar handeln mellan medlemsstater. Formuleringen är bred och

täcker in många olika åtgärder.

För att kommissionen skall kunna godkänna ett stöd som anmälts

måste det finnas en formell grund, dvs. det måste finnas stöd i någon av

kommissionens riktlinjer.

Med driftsstöd avses ett stöd som minskar kostnader som företaget

annars normalt måste stå för som en del av den dagliga verksamheten.

Kommissionens allmänna inställning till driftsstöd är att sådana inte bör

godkännas. Vissa undantag finns dock om stödet t.ex. kan motiveras i

enlighet med kommissionens riktlinjer om regionalpolitiskt stöd eller

stöd till miljöskyddande åtgärder. I vissa fall finns det förutsättningar för

att få sådana stöd godkända.

När det gäller kommissionens miljöriktlinjer förutsätts att stödet

- endast får vara en kompensation för extra produktionskostnader

jämfört med traditionella kostnader,

- skall vara temporärt och i princip degressivt för att underlätta att

incitament skapas för minskning av utsläpp eller införandet av mer

effektiv resursanvändning, och

- inte får strida mot andra EG-rättsliga regler.

En ytterligare möjlighet att lämna stöd på miljöområdet avser stöd till

miljömotiverade investeringsprojekt. Hur stor del av

investeringskostnaden som stödet får omfatta avgörs av vad

medlemsstaten vill stödja. Det finns tre uttalade möjligheter när det gäller

investeringsstöd.

1) Vill medlemsstaten ge stöd för att underlätta för företag/sektorn att

anpassa sin verksamhet till tvingande standarder/normer kan

medlemsstaten endast lämna 15 procent investeringsstöd. Härvid avses

15 procent av de merkostnader som är nödvändiga för att uppnå det

miljömässiga målet.

2) Är syftet att uppmuntra företaget/sektorn att förbättra sin

verksamhet i förhållande till tvingande standarder/normer kan

medlemsstaten lämna investeringsstöd med 30 procent.

3) Är det fråga om att stöd skall lämnas för verksamhet, för vilket det

inte finns några tvingande standarder/normer, får medlemsstaten lämna

investeringsstöd med 30 procent.

Vissa tillägg till ovan nämnda procentsatser kan göras om det skulle

vara fråga om stöd till små och medelstora företag eller vid stöd i

regionalpolitiska stödområden.

3.4 Avreglering av elmarknaden - problem med

nuvarande stödordning

På en konkurrensutsatt marknad där kunderna fritt kan välja leverantör

måste alla leverantörer behandlas lika för att konkurrensen inte skall

snedvridas. På en marknad med en homogen vara är priset det avgörande

konkurrensmedlet. El är en homogen vara, även om den kan produceras

på olika sätt och kan ges olika varumärken eller paketeras på olika sätt

med mervärdestjänster osv. Erfarenheterna från elmarknaden visar att det

ändå är priset som varit det avgörande när kunden skall välja

elleverantör. För aktörerna på marknaden blir därför låga kostnader ett av

de viktigaste konkurrensmedlen.

Mottagningsplikt innebär att de leverantörer som har stor andel

småskalig produktion i sitt område får högre kostnader för sina inköp av

el än andra, vilket snedvrider konkurrensen på marknaden. På en

konkurrensutsatt marknad är mottagningsplikt därför inte något lämpligt

styrmedel för att främja småskalig elproduktion.

Miljövänlig elproduktion som är önskvärd och därför bör främjas

måste dock i många fall ges särskilda ekonomiska villkor för att bli

konkurrenskraftig i förhållande till mer etablerade energikällor. Att

ekonomiskt stödja någon produktionsform innebär emellertid alltid att

elmarknadens funktionssätt rubbas i någon mån. För att minimera

rubbningarna bör de anläggningar som är mest effektiva i första hand

stimuleras samtidigt som överkompensation undviks.

Ett annat sätt att minska rubbningarna är att införa konkurrens mellan

de kraftslag som skall stödjas. Därigenom skapas ett incitament till att

öka effektiviteten i anläggningarna. Genom effektivitetsökningar kan

produktionstekniken så småningom bli konkurrenskraftig utan extra

insatser från stat eller allmänhet. Ett sätt att införa konkurrens mellan

kraftslagen som är stödberättigade är att lägga en pålaga på någon aktör

att köpa eller sälja en viss andel el producerad av den produktionsform

som skall främjas. Producenterna får sedan inbördes konkurrera om att få

de bästa avtalen med de aktörer som pålagan avser. Ett annat sätt är att

införa system liknande det nu gällande tillfälliga stödet till småskalig

elproduktion på 9 öre per kWh. Producenterna får konkurrera om den

kund som är beredd att betala mest och sedan får de ett från staten

utbetalt fast påslag på detta pris.

Sedan genomförandet av elmarknadsreformen 1996 och framför allt

sedan beslutet om införande av schablonberäkning blev allmänt känt på

marknaden har elpriserna till slutkunder fallit. De sjunkande priserna

innebär lägre intäkter per kWh för elleverantörer och elproducenter. Som

en följd av detta har i många fall behovet av ekonomiskt stöd för den

småskaliga och ofta miljövänliga elproduktionen ökat trots genomförda

kostnadsreduceringar.

4 Riktlinjer och mål med framtida stödsystem

för förnybar elproduktion

4.1 Mål med framtida stödsystem

I regeringens proposition om införandet av schablonberäkning på

elmarknaden, m.m. (prop. 1998/99:137) påpekade regeringen vikten av

att förutsättningarna är goda för den småskaliga och ofta miljövänliga

elproduktionen. Regeringen framhöll samtidigt att stabila villkor för den

småskaliga elproduktionen kräver någon form av enhetliga inköpsvillkor

och en rimlig prisnivå åtminstone t.o.m. år 2000. Under denna period

borde ett förslag till en långsiktig lösning för de små elproducenterna tas

fram. LEKO utredningens arbete skulle utgöra ett viktigt underlag

liksom det arbete som bedrivs inom EU för att, inom ramen för

Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december

1996 om gemensamma regler för den inre marknaden för el, utveckla

gemensamma regler för stöd till förnybar elproduktion. Regeringen

betonade att marknadsnära lösningar bör eftersträvas som möjliggör att

den småskaliga elproduktionen ges en marknadsmässig värdering.

Samtidigt bör inbördes konkurrens mellan olika former av småskalig

elproduktion stimuleras så att incitament till effektivisering och

produktivitetsutveckling utvecklas. Näringsutskottet delade denna

bedömning (bet. 1999/2000:NU4). Riksdagen biföll den 13 oktober 1999

utskottets hemställan (rskr. 1999/2000:1).

Dessa intentioner har varit vägledande för arbetet inom den

interdepartementala arbetsgrupp som regeringen den 9 december 1999

beslutade att tillsätta för att se över systemet för stöd till förnybar

elproduktion. Arbetsgruppen har också identiferat de mål som i enlighet

med gällande politiska riktlinjer på området bör vara vägledande för en

modell för stöd till förnybar elproduktion. Dessa mål är

- främja nyetablering av elproduktion från förnybara energikällor,

- stimulera teknikutveckling och kostnadseffektivitet,

- skapa rimliga villkor för befintliga anläggningar,

- undvika störningar i elmarknadens funktion,

- skapa stabila spelregler oberoende av statsfinansiella förhållanden

och

- möjliggöra internationell harmonisering.

4.2 Vissa begrepp och definitioner

Certifikat

Med ett certifikat avses ett dokument som tilldelas eller utfärdas av en

elproducent som producerar el med hjälp av sol, vind, vatten eller

biobränsle. Produktionsteknik, anläggningsstorlek, bränsle eller andra

miljöegenskaper kan behöva avgränsas så att endast el som framställts på

visst sätt skall kunna ligga till grund för utfärdandet av certifikat.

Certifikatet är ett bevis på att en viss mängd el producerats på ett angivet

sätt.

Certifikaten har som syfte att vara bärare av det mervärde som el

producerad på ett visst sätt har i förhållande till annan el. Förnybar

elproduktion har oftast högre produktionskostnader än andra

produktionskällor, vilket innebär att högre intäkter krävs än för annan el

om elproducenten långsiktigt skall få täckning för sina

produktionskostnader. Producenten tilldelas därför ett certifikat eller

rätten att ge ut certifikat. På detta sätt har en tillgång på certifikat

uppstått. Producenten får sälja certifikaten och då skapas också ett utbud.

Efterfrågan på en vara eller tjänst förutsätter att det finns ett behov av

produkten och att någon är villig att betala för att förvärva den.

Efterfrågan kan i princip uppstå på flera sätt. Ett sätt är att någon som vill

stödja användningen av el som producerats på det specificerade sättet

också är villig att betala för detta. Köp av certifikat är ett sätt att

manifestera detta. Ett annat sätt är att stimulera fram efterfrågan genom

att en uppköpare, t.ex. staten, lovar att köpa certifikat. Det kan vara

lönsamt att skaffa certifikat för att sälja dem till staten. Ett tredje sätt är

att efterfrågan skapas genom att staten bestämmer att någon grupp av

aktörer på elmarknaden måste visa upp ett visst antal certifikat vid en

bestämd tidpunkt. Slutligen kan efterfrågan grundas på bedömningen att

certifikaten varierar i värde över tiden och att det går att tillgodogöra sig

prisskillnaden genom köp och försäljning. Denna efterfrågan förutsätter

förekomsten av någon av de tre andra nämnda formerna av efterfrågan.

Beroende på efterfrågemodell är det olika aktörer som betalar för

certifikaten. I det första fallet ovan är det de miljömedvetna hushållen

och företagen som på frivillig väg betalar för certifikaten. I det andra

fallet är det skattebetalarna genom staten som står för betalningen och i

det tredje fallet är det den kategori av aktörer som ålagts att visa upp

certifikaten. I samtliga fall är det troligt att kostnaden i slutändan läggs

på större eller mindre delar av gruppen slutanvändare.

Kvotsystem

Med kvot avses en förpliktelse eller ett åtagande att leverera eller

använda en bestämd mängd el som faller inom avgränsningen för vad

kvotsystemet ekonomiskt skall stödja. I det fall då kvoten inte innebär ett

frivilligt åtagande bestämmer staten storleken på kvoten. Utgångspunkten

för kvoten är således ett mål för mängden sådan el som önskas stödjas

eller dess andel av den totala eltillförseln ett givet år. Kvoten beräknas

således på den summerade tillförselsidan, men den tillämpas på

användningssidan hos den enskilda aktören som omfattas av

kvotsystemet. Kvoten kan sättas antingen i absoluta tal, mätt i GWh, eller

som ett procenttal som anger hur stor andel av den totala elanvändningen

som skall härröra från en viss form av elproduktion.

Avsikten är att kvotsystemet skall vara teknikdrivande och successivt

leda till en ökad andel av den önskvärda elproduktionen på ett allt mer

kostnadseffektivt sätt. Det långsiktiga målet är att el som produceras av

förnybara energikällor och uppfyller vissa miljökriterier skall kunna

säljas med kostnadstäckning utan stöd på en öppen elmarknad. För att

uppnå en sådan utveckling måste kvoten förändras över tiden. Hur

kvoten skall förändras måste grundas på en uppfattning om vad som är en

rimlig ökningstakt för den form av elproduktion som omfattas av

kvotsystemet. Beslutsordningen för hur kvoterna fastställs kan utformas

på olika sätt.

Handel med certifikat

När en efterfrågan på certifikat skapas får dokumenten ett värde som

producenten kan tillgodogöra sig. Avsikten är att det värdet skall täcka

hela eller delar av den högre produktionskostnad som är förknippad med

den form av elproduktionen som kvotsystemet är avsett att stimulera.

Den el som produceras i anläggningar baserade på förnybara

energikällor köps och säljs på samma sätt som annan el, t.ex. genom

bilaterala avtal eller på elbörsen. Handel med certifikaten måste med

nödvändighet ske separat från elhandeln, annars kan marknaden för

dokumenten inte fungera tillfredsställande. Detta förhindrar inte att

certifikaten kan handlas på samma börs, men de måste utgöra en separat

produkt. Handeln med certifikat kan också ske bilateralt.

4.3 Riktlinjer för framtida stödsystem

Regeringens förslag: Ett samlat system för att främja förnybar

elproduktion skall tas fram med sikte på ikraftträdande den 1 januari

2003. Systemet skall bygga på handel med certifikat kombinerat med en

skyldighet att inkludera en viss andel förnybar el som uppfyller vissa

miljöegenskaper i elleveranser eller elinköp. Certifikatshandel

kombinerad med kvoter skall på sikt ersätta nu gällande stöd till förnybar

och småskalig elproduktion. Andelens storlek skall kunna förändras över

tiden.

Målet skall vara att främja en fortsatt utbyggnad av elproduktion från

förnybara energikällor med vissa miljöegenskaper och samtidigt

stimulera en marknadsdynamik som skapar förutsättningar för

kostnadseffektivitet och teknikutveckling utan att störningar i

elmarknadens funktion uppstår. Införandet av det nya systemet skall ske

på ett sådant sätt att rimliga konkurrensvillkor för den förnybara

elproduktionen långsiktigt kan upprätthållas.

Leveranskoncessionsutredningen: I Leveranskoncessionsutred-

ningens slutbetänkande Småskalig elproduktion samt mätning och

debitering av elförbrukning (SOU 1999:95) föreslås att en översyn av de

förnybara energikällornas förutsättningar genomförs. Syftet med

översynen bör vara att bedöma vilka långsiktiga förutsättningar som bör

gälla för förnybar elproduktion, samt att analysera vilka metoder och

eventuella stöd m.m. som bäst kan bidra till att uppnå dessa

förutsättningar. Inriktningen på översynen bör vara marknadsnära

lösningar som möjliggör konkurrens mellan olika

produktionsanläggningar baserade på förnybara energikällor, t.ex. gröna

certifikat. Översynen bör också belysa om det finns skäl för staten att

medverka till att en särskild marknadsplats för förnybar el utvecklas.

Utredningen framhåller att en översyn sannolikt kommer att kräva längre

tid än de 14 månader som det nuvarande tillfälliga stödet till småskalig

elproduktion gäller.

Vidare anger utredningen att flera omständigheter talar för att ett

bredare perspektiv bör anläggas på frågan om vilken roll elproduktion

baserad på förnybara energikällor bör spela i energiförsörjningen. En

sådan omständighet är de förväntade framtida elpriserna som enligt

Energimyndighetens bedömning kommer att ligga på omkring 20 öre per

kWh år 2010, vilket kan jämföras med Energikommissionens bedömning

på 30 öre per kWh som låg till grund för 1997 års energipolitiska

program. En annan omständighet är osäkerheten om hur småskalig

elproduktion lämpligen bör definieras. Flera skäl talar för att det kan

finnas anledning att ompröva dagens gräns för småskalighet, 1 500 kW.

Enligt utredningen utgör gränsen en teknisk begränsning för vindkraften.

Vidare definerar flera andra EU-länder småskalig vattenkraft som

anläggningar mindre än 10 MW. En tredje omständighet som

utredningen pekar på är de kommande gemensamma EU-reglerna för

stöd till elproduktion baserad på förnybara energikällor. Det är enligt

utredningens mening inte troligt att ett sådant regelverk kommer att

inskränkas till att omfatta småskalig elproduktion, åtminstone inte med

den definition som tillämpas i Sverige.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i

huvudsak med utredningens förslag.

Riksrevisionsverket framhåller att omfattningen av det föreslagna

utredningsarbetet är svår att bedöma. Flera remissinstanser påtalar också

behovet av att fokusera på all förnybar elproduktion och inte enbart på

småskaliga lösningar. Stor-Stockholms Energi AB (STOSEB) anför att

perspektivet bör breddas till all förnybar energiproduktion och att

biobränslebaserad kraftvärme är betydligt mer kostnadseffektivt än

vindkraft om målet är att uppfylla klimatåtaganden.

Vad gäller inriktningen på ett framtida stödsystem betonar

Konkurrensverket, Svenska kraftnät, Kraftverksföreningen, Sveriges

Elleverantörer och STOSEB att ett eventuellt framtida stödsystem bör

utformas på marknadsmässiga grunder för att undvika snedvridande

konkurrensförutsättningar. Konkurrensverket, Kraftverksföreningen och

Nordic Windpower påtalar vikten av att systemet utformas så att

utveckling av ny teknik, effektivare metoder och kostnadssänkningar

stimuleras. Industriförbundet betonar att medlen bör anpassas till målen

och listar ett antal grundläggande krav som bör gälla. Några av dessa är

krav på kostnadseffektiva lösningar, administrativ enkelhet, och

internationell harmonisering. Stabila regler och ersättningsnivåer

framhålls också av Energimyndigheten, Boverket och Sveriges

Elleverantörer samtidigt som rimliga ekonomiska villkor särskilt betonas

av Energimyndigheten och Boverket.

 Energimyndigheten och Naturvårdsverket påpekar att gränsen för

småskalig elproduktion på 1500 kW är låg i jämförelse med övriga

länder inom EU och att gränsen behöver höjas. Sveriges Elleverantörer

påtalar att väl fungerande definitioner och avgränsningar för vad som

skall inrymmas i begreppet förnybar elproduktion är några av de

viktigaste grunderna för översynsarbetet. Lantbrukarnas Riksförbund

framhåller att det i ett kort utvecklingsperspektiv kan finnas skäl för att

behovsanpassa stöden för olika typer och kategorier av småskalig

elproduktion men att stöden relativt snabbt måste bli konkurrensneutrala

och ligga på en nivå lika för all småskalig produktion.

Den interdepartementala arbetsgruppens förslag: Överensstämmer

i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är i huvudsak positiva

till arbetsgruppens förslag och ansluter sig till arbetsgruppens bedömning

att en kvotmodell är det bästa alternativet för främjande av fönybar

elproduktion.

Ett antal remissinstanser är tveksamma till valet av modell.

Naturvårdverket anser att kvotsystemet verkar vara ett intressant

alternativ, men att en fullständig utvärdering jämfört med befintligt

system och andra styrmedel inte kan göras utifrån arbetsgruppens

rapport. Industriförbundet är inte övertygad om att kvotmodellen är

överlägsen de andra skisserade modellerna i rapporten. Förbundet anser

att även de andra två skisserade modellerna bör utredas vidare.

Riksrevisionsverket (RRV) framhåller att skapandet av konstruerade

marknader har visat sig komplicerat. Det är viktigt att frågorna får en

bred och grundlig belysning innan förslaget läggs och genomförs. RRV

anser också att det är viktigt att de samhällsekonomiska kostnaderna

beräknas och redovisas för denna form av marknad.

Svenska vindkraftsföreningen (SVIF) och Sveriges Energiföreningars

Roksorganisation (SERO) är positiva till införandet av en kvotmodell

men anser att man bör avvakta tills dess att man tagit del av erfarenheter

från andra länder. SERO presenterade vid remissmötet en annan modell

som SVIF och SERO förespråkade i stället för kvotmodellen.

Skälen till regeringens förslag: Handel med certifikat kombinerad

med ett kvotsystem överensstämmer väl med det krav på marknadsnära

system som regering och riksdag tidigare förordat.

I likhet med flertalet remissinstanser anser regeringen att den modell

som arbetsgruppen förordat bäst uppfyller de mål som enligt regeringens

mening skall vara vägledande vid val av system för att främja förnybar

elproduktion. Systemets väsentligaste egenskaper är möjligheten till

certifikatshandel kombinerat med en skyldighet att inkludera en viss

andel förnybar el som uppfyller vissa miljöegenskaper i elleveranser eller

elinköp. Innehav av certifikat är beviset för att denna skyldighet

uppfyllts. Ett färdigt system med denna utformning bör enligt

regeringens mening kunna utformas med sikte på ikraftträdande den 1

januari 2003.

Certifikatshandel kombinerat med kvoter innebär en finansiering via

marknaden, vilket ger en ökad långsiktighet i stödsystemet. Dessutom

skapar modellen affärsmöjligheter för aktörerna och en

marknadsdynamik som ger förutsättningar för kostnadseffektivitet och

teknikutveckling utan att störningar i elmarknadens funktion uppstår.

Detta är enligt regeringens mening viktiga mål för ett framtida

stödsystem.

Målet för det framtida stödsystemet skall också vara att främja en

fortsatt utbyggnad av elproduktion från förnybara energikällor med vissa

miljöegenskaper. Av detta skäl skall andelarnas storlek kunna förändras

över tiden. För att skapa överblick och enhetlighet förordar regeringen att

det föreslagna systemet med certifikatshandel kombinerat med kvoter på

sikt ersätter nu gällande stöd till förnybar och småskalig elproduktion

samtidigt som införandet av det nya systemet sker på ett sådant sätt att

rimliga konkurrensvillkor för den förnybara elproduktionen långsiktigt

kan upprätthållas.

4.4 Fortsatt utredningsarbete

Regeringen avser att inom kort tillkalla en särskild utredare med uppdrag

att lämna förslag till teknisk utformning av ett system baserat på

certifikatshandel kombinerat med kvoter. En viktig del i utredarens

arbete bör vara att undersöka och klargöra eventuella behov av

komplement till detta system, exempelvis stöd med samma funktion som

investeringsstöd. Behovet av komplement kan t.ex. bero på skillnader i

produktionskostnader till följd av anläggningars olika ålder eller skilda

förutsättningar för olika produktionsformer. Ett annat alternativ är att

hantera dessa problem inom regelverket för rätten att utfärda certifikat.

En annan viktig förutsättning för det framtida systemet är utvecklingen

av stödsystem i vårt närområde. Detta bör beaktas av utredaren på så sätt

att systemet utformas så att en internationell utbyggnad och samordning

underlättas. Utredaren bör också beakta utvecklingen inom EU, bl.a.

systemets förenlighet med EG:s statsstödsregler.

Avgränsningar för kvotmodellen

Enligt regeringens bedömning bör utgångspunkten för stödsystemet vara

att ekonomiskt stöd bara bör utgå till förnybar elproduktion som ännu

inte är kommersiellt självbärande. Däremot finns det inga hinder mot att

informativa styrmedel även riktas mot kommersiellt lönsamma

verksamheter. Ytterligare en grundprincip i kvotmodellen bör vara att all

el med ursprung i förnybara energikällor, som uppfyller vissa

miljökriterier och som behöver stödjas också bör vara kvalificerade för

stöd oavsett kraftslag. Kvotmodellen bör därför omfatta elproduktion

baserad på vindkraft, vattenkraft, solceller och biobränslebaserad

kraftproduktion.

Det finns således anledning att i det fortsatta arbetet med att utforma

ett system med certifikatshandel titta på möjligheten att hitta andra

avgränsningar för stödet än den idag fastlagda gränsen för småskalig

elproduktion på 1 500 kW.

Storleksavgränsningen när det gäller småskalig vindkraft och

vattenkraft har främst varit ett uttryck för behovet att garantera

leverantörer av el i liten skala tillträde till marknaden i samband med

elmarknadsreformen. Det har inte varit kraftslaget som varit intressant

utan producentens möjlighet att hävda sig på elmarknaden. I det nya

systemet bör elproduktionens lönsamhet och det faktum att kraftslaget

har sitt ursprung i förnybara energikällor i stället vara utgångspunkten för

bedömningen av avgränsningen för det nya stödet. Krav skall härvid

kunna ställas på att produktionen uppfyller vissa miljökriterier. Det kan

exempelvis gälla biobränslebaserad kraftvärme där avgränsnings-

problematiken vad gäller både teknik och bränsle behöver analyseras,

bl.a. vad gäller den ökande importen av osorterade biobränslen och

biobränslen med tveksamma miljöegenskaper. Ett annat exempel gäller

kriterierna för vattenkraft.

Enligt regeringens bedömning bör systemet, i varje fall inledningsvis,

omfatta ett certifikat som inte är differentierat beroende på kraftslag. Det

är möjligt att en uppdelning på exempelvis vatten-, vind-, biobaserad

kraft och solel kan motiveras när omfattningen av handeln blivit större.

Inledningsvis torde likviditeten och marknadens omfattning vara för liten

för att utgöra tillräckligt underlag för en sådan uppdelning.

För att handeln med certifikat skall fungera väl krävs det ett

genomtänkt och tydligt system med institutioner och funktioner. Vid

utvecklingen av systemet är det viktigt att klargöra de olika aktörernas

roller. En viktig utgångspunkt bör vara att samhällsinstitutioner handhar

myndighetsuppgifterna och marknadens aktörer de marknadsrelaterade

uppgifterna. Certifikatshandeln kommer att kräva viss administration,

kontroll och eventuella sanktioner för de som inte uppfyller sina

åtaganden. Dessa frågor bör utredas vidare. En utgångspunkt bör dock

vara att systemet skall vara administrativt enkelt. Likaså bör

lämpligheten att ha en relativ eller absolut kvot liksom frågan om hur

torrår och våtår skall hanteras i systemet utredas vidare.

Kringliggande faktorer och kvotmodellens konsekvenser

Flera utredningar som pågår eller nyligen har avslutats ger viktigt

underlag till utformningen av ett system med certifikathandel. Det är dels

utredningen om möjligheterna att utnyttja Kyotoprotokollets flexibla

mekanismer i Sverige (N 1999:05, dir 1999:25), dels Klimatkommittén

(M 1998:06, dir 1998:40) och slutligen Resurseffektiviserings-

utredningen (Fi 1999:02, dir 1998:107). De två förstnämnda

utredningarna har under april 2000 lämnat sina förslag. I arbetet med

utvecklingen av certifikathandelssystemet bör resultaten av dessa

utredningar beaktas. En annan faktor som påverkar utformningen av

certifikatshandeln är energiskattesystemet.

En av huvudkomponenterna i det nuvarande stödsystemet för

elproduktion från förnybara energikällor är de investeringsstöd, som

ingår i 1997 års energipolitiska program. Stödprogrammen löper över

perioden 1998-2002 och en utvärdering av programmet pågår för

närvarande. Denna utvärdering kommer att utgöra ett annat viktigt

underlag vid utformningen av kvotsystemet. Bland annat bör

konsekvenserna av att det nuvarande investeringsprogrammet avslutas

eller förlängs i någon form belysas i det fortsatta utredningsarbetet.

Viktigt i sammanhanget är slutligen att analysera konsekvenserna för

olika aktörer och olika kategorier av elanvändare, i synnerhet vad gäller

industrins internationella konkurrenskraft samt att analysera hur

kostnaderna kan komma att belasta de olika aktörerna i systemet i det fall

då det förekommer börshandel med certifikat.

5 Övergångslösning för att skydda småskalig

elproduktion

5.1 Det nuvarande tillfälliga stödets utformning

Fram till den 1 november 1999 garanterades ekonomiskt acceptabla

villkor för småskalig elproduktion genom det s.k.

leveranskoncessionssystemet. Inom ramen för detta system baserades

inköpspriset för småskalig elproduktion på leveranskoncessionshavarens

försäljningspris för hushållskunder och andra mindre förbrukare med

avdrag för skäliga kostnader för administration och skälig vinst.

Prisnivån för den småskaliga elproduktionen var vid början av år 1999 ca

25 öre/kWh.

Svenska kraftnät har haft regeringens uppdrag att initiera en

upphandlingsprocess som underlättar för producenterna av småskalig

kraft att på marknadsmässiga grunder få avsättning för sin

kraftproduktion och som tillförsäkrar dem enkla och tydliga villkor.

Anbudsförfrågan har gått ut till ca 200 elhandelsföretag och avsåg

perioden den 1 november 1999 den 31 december 2000. De flesta

anbudsgivare har valt att lämna bud i form av genomsnittspris och

anbuden har omfattat tillräckliga volymer för att garantera avsättning för

den småskaliga produktionen. Det genomsnittliga anbudspriset beräknat

som vägt medelvärde med hänsyn till volymerna i de vinnande anbuden

uppgick till 13 14 öre/kWh. Enligt upphandlingen fanns det också ett

mervärde på i genomsnitt cirka 1 öre per kWh för lokalt producerad

småskalig el, dvs. el från näraliggande anläggningar. Genomsnittspriset

för värmekraft beräknades till 12 öre per kWh. En jämförelse med vid

tidpunkten för upphandlingen gällande terminspriser på elbörsen för år

2000, visar att marknaden värderat den småskaliga elproduktionen till

ungefär samma nivå som annan elproduktion. Terminspriset låg då på 14

öre per kWh.

Den upphandling som genomförts av Svenska kraftnät har givit

väsentlig information om marknadens värdering av den småskaliga

kraftproduktionen och härigenom utgjort ett viktigt underlag för

bedömning av behovet av ytterligare stöd till denna typ av elproduktion.

Av detta skäl föreslog regeringen i budgetpropositionen 2000 (prop.

1999/2000:1, utg.omr. 21) att beslut om stödnivån skulle avvakta

resultatet av Svenska kraftnäts upphandling och att riksdagen skulle

bemyndiga regeringen att besluta om ersättningsnivån samt meddela

närmare föreskrifter om stödets utformning. Riksdagen beslutade i

enlighet med regeringens förslag (bet. 1999/2000:NU3,

rskr.1999/2000:115). I december 1999 anmäldes det tillfälliga stödet till

Europeiska kommissionen för godkännande. I samband med anmälan

föreslog regeringen en stödnivå på 9 öre/kWh producerad el från

småskaliga elproduktionsanläggningar. Det ger en genomsnittlig

ersättningsnivå på 23 öre/kWh. Regeringens bedömning är att denna

stödnivå är nödvändig för att ge den småskaliga elproduktionen rimliga

villkor och stimulera till en fortsatt nyetablering av småskaliga

produktionsanläggningar. Kravet på enkelhet i hanteringen av stödet talar

för en gemensam stödnivå för de olika kraftslagen.

I de ramavtal som tagits fram av Svenska kraftnät i samarbete med

marknadens parter åtar sig köparen att till ett i avtalet angivet lägsta pris

köpa minst den i avtalet angivna volymen el producerad i småskaliga

produktionsanläggningar. Utifrån detta ramavtal har sedan producenterna

kunnat teckna avtal med de anbudsgivare som lämnat det förmånligaste

priset. Det marknadspris som ägarna av småskaliga

produktionsanläggningar kunnat erhålla genom Svenska kraftnäts

upphandling har således varierat.

Ett av syftena med den upphandling som genomförts av Svenska

kraftnät är att relationen mellan köpare och säljare av den småskaliga

kraften skall vara baserad på marknadsmekanismer och inte på reglering

och fastprisavtal. För att inte snedvrida de marknadsmekanismer som på

detta sätt utvecklats har regeringen valt att tillämpa samma stödnivå

oavsett kontraktsförhållanden. Ett väsentligt villkor för en väl fungerande

marknad är också att stödet skall vara icke diskriminerande. Av detta skäl

har stödet inte begränsats till producenter av en viss ägarkategori eller

företag av en viss storlek.

Svenska kraftnäts upphandling har givetvis inte varit bindande för

producenterna av den småskaliga kraften. Det har stått varje producent

fritt att själv kontraktera en köpare och avtala om pris. Att begränsa

stödet till de producenter som kontrakterar anbudsgivarna i Svenska

kraftnäts upphandling skulle också innebära diskriminerande villkor. Det

nuvarande stödet är således oberoende av vem som köper kraften. En

förutsättning för att stöd skall kunna utgå är dock att den producerade

elen bjuds ut till försäljning. Skälen till detta är att möjligheten att i annat

fall följa upp och kontrollera produktionsvolymen är begränsad.

Regeringen har beslutat att stödet skall administreras av Statens

energimyndighet som är ansvarig för omställningen av energisystemet.

Det föreslagna stödet prövas för närvarande av Europeiska

kommissionen.

5.2 Utformning av det nya stödet

Regeringen förslag: I avvaktan på att ett system för certfikatshandel

kombinerat med kvoter införs förlängs det nuvarande tillfälliga stödet

till småskalig elproduktion till utgången av år 2002. Stödnivån 9

öre/kWh bibehålls under hela perioden.

Leveranskoncessionsutredningen: I avvaktan på en samlad översyn

av stödet till förnybar elproduktion föreslår Leveranskoncessions-

utredningen i sitt slutbetänkande Småskalig elproduktion samt mätning

och debitering av elförbrukning (SOU 1999:95) en temporär lösning på

ett eller ett par år vad gäller stödet till småskalig elproduktion.

Utredningen föreslår vidare att om en temporär lösning införs under åren

närmast efter år 2000, så bör mottagningsplikten bygga på en

upphandlingsmodell motsvarande den som regeringen initierat för år

2000. Samtidigt framhåller utredningen att upphandlingsmodellen på

intet sätt förhindrar att marknadens aktörer utvecklar andra former för att

handla med den småskaliga kraften.

Utredningen redovisar en analys av vilken ersättningsnivå som krävs

för att verksamheten skall vara ekonomiskt bärkraftig. Om målet för

1997 års energipolitiska program skall kunna uppnås krävs enligt LEKO-

utredningen ett elpris som för vindkraften ligger på ca 25-35 öre/kWh

med en avskrivningstid på 12 år och 35-45 öre/kWh för den småskaliga

vattenkraften med en avskrivningstid på 20 år. I dessa

kalkylförutsättningar ingår att den s.k. miljöbonusen alltjämt utgår till

vindkraften. Med dubbelt så långa avskrivningstider blir

ersättningsbehovet 15-25 öre/kWh för vindkraften och 25-35 öre/kWh

för den småskaliga vattenkraften. Betydande variationer i stödbehov

förekommer dock mellan olika anläggningar. Med hänsyn till dagens

låga marknadspriser på el drar utredningen slutsatsen att någon form av

offentligt stöd, utöver dagens investeringsstöd och miljöbonusen till

vindkraft, kommer att behövas för att garantera en fortvarig drift av den

volym småskalig elproduktion som avses byggas ut genom 1997 års

energipolitiska program.

Remissinstanserna: Energimyndigheten, Konsumentverket och

Naturvårdsverket framhåller att om ytterligare en period med temporära

regler kommer att behövas så bör dessa vara uppbyggda på liknande sätt

som det nu gällande tillfälliga stödet till småskalig elproduktion. Svenska

kraftnät hänvisar till den pågående upphandlingen och framhåller att

erfarenheterna av denna visar att producenterna av småskalig kraft kan få

avsättning för sin produktion till priser som ligger i nivå med

elbörspriset. Enligt Svenska kraftnät finns det mycket som tyder på att en

central upphandling inte genererar något mervärde för den småskaliga

produktionen.

Nordic Windpower ansluter sig i huvudsak till utredningens

bedömning av intäktsbehovet för vindkraft. Energimyndigheten anför att

utbyggnadsmålet för vindkraft i 1997 års energipolitiska program bör

kunna uppnås vid en ersättningsnivå på 25 öre/kWh. Däremot är en sådan

ersättningsnivå otillräcklig för att uppnå utbyggnadsmålet för den

småskaliga vattenkraften. Industriförbundet och Kraftverksföreningen

framhåller att nuvarande subventionsnivå för vindkraften på ca 25

öre/kWh är mycket hög och framhåller betydelsen av att inte vindkraften

ges oskälig lönsamhet i jämförelse med annan kraftproduktion.

Vad gäller finansieringen av stödet förordar Sveriges

Fastighetsägareförbund att eventuella stödsystem till småskalig

elproduktion finansieras med de intäkter som erhålls genom skatten på

elkraft. Däremot avvisar förbundet liksom Svensk Elbrukarförening en

finansiering genom nätavgiften i enlighet med det förslag som lämnats av

experten Christer[REDACTED_EFTERNAMN], Sveriges Energiföreningars

Riksorganisation (SERO) i dennes särskilda yttrande till utredningen.

Skälen för regeringens förslag: Elproduktion från förnybara

energikällor innebär en hushållning med ändliga resurser och minskade

utsläpp av föroreningar jämfört med elproduktion baserad på fossila

energikällor. Utnyttjande av småskaliga och förnybara energikällor har

ofta lägre externa kostnader jämfört med utnyttjande av fossila

energikällor. I de fall dessa externa kostnader inte inkluderas genom

miljöskatter eller liknande, försämras de förnybara energikällornas

konkurrenskraft. En sådan hantering bör emellertid i första hand

genomföras på internationell nivå för att inte äventyra industrins

konkurrenskraft. Detta innebär att andra styrmedel än miljöskatter måste

utnyttjas för att främja de förnybara energislagen i avvaktan på en

internationell samordning. Den stödnivå som regeringen föreslår för åren

2001 och 2002 har valts i syfte att upprätthålla ekonomiskt acceptabla

villkor för miljövänlig och förnybar elproduktion från småskaliga

anläggningar.

Enligt regeringens bedömning är en positiv utveckling av den

småskaliga elproduktionen beroende av en fortsatt anpassning till mer

marknadsnära förhållanden. Den upphandling som genomförts under

hösten 1999 har varit ett första steg i denna riktning. Regeringen avser

därför att verka för att någon form av enhetliga avtalsvillkor för

förhållandet mellan producenter och köpare av den småskaliga kraften

tas fram också för åren 2001 och 2002. Samtidigt krävs stabila

förhållanden i gällande stödsystem och övriga regelverk för att denna

marknadsanpassning skall kunna ske parallellt med en fortsatt utbyggnad

av elproduktionen från förnybara energikällor. Av detta skäl bör det

tillfälliga stödet till småskalig elproduktionen förlängas t.o.m. utgången

av år 2002 och stödnivån på 9 öre/kWh bör ligga fast under hela

perioden.

De villkor som under år 2000 gäller för det tillfälliga stödet till

småskalig elproduktion bör i huvudsak också tillämpas för den

föreslagna förlängningen av stödet.

Finansiering

Kostnaden för den övergångslösning som här föreslås uppskattas till ca

200 miljoner kronor per år under åren 2001 och 2002. Eftersom

betydande variationer i såväl vattenkrafts- som vindkraftsproduktionen

förekommer är en exakt bestämning av medelsbehovet inte möjlig.

Ytterligare utbyggnad av småskalig elproduktion, i enlighet med det

energipolitiska programmets genomförande, kan därutöver medföra att

anspråken på medel ökar något. Regeringens samlade bedömning av

stödbehovet är att detta kommer att uppgå till i genomsnitt 210 miljoner

kronor per år under 2001 och 2002.

Det föreslagna stödet skall finansieras fullt ut. Finansiering inom

utgiftsområdet kommer att eftersträvas inom ramen för den utvärdering

av 1997 års energipolitiska program som för närvarande pågår och som

skall presenteras för riksdagen i budgetpropositionen för 2001. Resultatet

från denna utvärdering, tillsammans med en bedömning av alternativa

finansieringsmöjligheter inom ramen för energiskattesystemet, kommer

att ligga till grund för det förslag till finansiering av stödet som

regeringen avser att förelägga riksdagen i budgetpropositionen för 2001.

Sammanfattning av betänkandet Småskalig

elproduktion samt mätning och debitering av

elförbrukning (SOU 1999:95)

Överväganden om småskalig elproduktion

LEKO-utredningens överväganden om småskalig elproduktion har utgått

ifrån det skydd leveranskoncessionen ger. Under utredningens gång har

det dock visat sig att fokuseringen på småskalighet är för snäv. Flera

omständigheter talar nämligen för att ett bredare perspektiv bör anläggas

på frågan om vilken roll elproduktion baserad på förnybara energikällor

(varav den småskaliga produktionen utgör en delmängd) bör spela i

energiförsörjningen.

En sådan omständighet är att senare tids prognoser om elprisets ut-

veckling talar för att det framtida elpriset kommer att ligga avsevärt lägre

än vad som tidigare bedömts. Således bedömer Energimyndigheten att

elpriset kommer att ligga på nivån omkring 20 öre/kWh fram till år 2010.

Detta kan jämföras med att 1997 års energipolitiska program (genom

vilket bl.a. inrättades investeringsstöd till småskalig vattenkraft och

vindkraft) byggde på Energikommissionens bedömning att elpriset skulle

stiga till ca 30 öre/kWh fram till år 2010.

En andra omständighet som talar för att ett bredare perspektiv bör

anläggas är att flera iakttagelser gjorts i utredningsarbetet som sam-

mantaget tyder på att det kan finnas skäl att ompröva dagens gräns för

småskalighet, 1 500 kW. En tredje omständighet är att EU-gemensamma

regler för stöd till elproduktion baserad på förnybara energikällor kan

komma att presenteras inom några år. Från EU-kommissionens sida

tycks ambitionen vara att dessa regler bör utgå ifrån stödsystem som

skapar konkurrens mellan olika produktionsanläggningar baserade på

förnybara energikällor (ett exempel på sådana stödsystem är s.k. gröna

certifikat). Enligt LEKO-utredningens mening är det inte självklart att

sådana stödsystem endast bör omfatta småskalig elproduktion,

åtminstone med den definition detta begrepp givits i Sverige.

Mot denna bakgrund föreslår utredningen att en översyn bör göras av

den förnybara elproduktionens förutsättningar. Översynen bör ha ett

bredare perspektiv än den avgränsning till småskalig elproduktion som

gällt för LEKO-utredningens arbete. Syftet med översynen bör vara att

bedöma vilka långsiktiga förutsättningar som bör gälla för förnybar el-

produktion, samt att analysera vilka metoder och eventuella stöd m.m.

som bäst kan bidra till att uppnå dessa förutsättningar. Enligt utredningen

bör marknadsnära lösningar eftersträvas. Inriktningen på översynen bör

därför vara sådan att stödsystem som skapar konkurrens mellan olika

produktionsanläggningar baserade på förnybara energikällor (t.ex. gröna

certifikat) i första hand prioriteras. Därvid bör i översynen också belysas

om det finns skäl för staten att medverka till att en särskild

marknadsplats för förnybar el kan utvecklas.

Innan en allmän översyn gjorts av förutsättningarna för förnybar el-

produktion bedömer utredningen att det inte är meningsfullt att söka

utveckla en långsiktig och definitiv lösning som ersättning för det skydd

leveranskoncessionen givit småskalig elproduktion.

I prop. 1998/99:137 har regeringen föreslagit att innehavare av små-

skaliga anläggningar bör ges garanterad avsättning för sin el under

perioden den 1 november 1999 till utgången av år 2000, då leveranskon-

cessionssystemet ursprungligen var tänkt att upphöra. För dessa 14 må-

nader har regeringen föreslagit att mottagningsplikten skall etableras

genom ett upphandlingsförfarande där anbudsgivarna förbinder sig att

köpa hela eller delar av den småskaliga elproduktionen till en i anbudet

angiven garanterad prisnivå.

Det är svårt att bedöma om den av utredningen föreslagna översynen

kan ske i sådan takt att den utmynnar i nya regler som kan träda i kraft

redan när de 14 månader som förslaget i prop. 1998/99:137 omfattar

löper ut. Det är dock inte osannolikt att denna process kan ta längre tid.

Om så visar sig bli fallet kan det från den 1 januari 2001 och fram till

dess översynen kunnat genomföras och omsättas i ett nytt regelverk

komma att behövas ytterligare en temporär lösning. Såvitt utredningen

kan bedöma torde behovet av en temporär lösning i sådana fall på sin

höjd omfatta ett eller ett par år.

Givet förutsättningen att en ytterligare temporär lösning kan komma att

behövas har utredningen koncentrerat sig på att söka bedöma om det

under året/åren närmast efter år 2000 finns behov av ett skydd motsva-

rande den mottagningsplikt och rätt till skäligt pris som leveranskon-

cessionen idag ger småskalig elproduktion.

Utredningen föreslår att ett system med mottagningsplikt bör behållas

om en temporär lösning behövs under året/åren närmast efter år 2000.

Det är i och för sig inte givet att den småskaliga elproduktionen behöver

mottagningsplikten. Men eftersom olika politiska beslut och uttalanden

under senare år klargjort att den småskaliga produktionen bör ges en

gynnad ställning, så torde det ur samhällets synvinkel vara rationellt att

åtminstone på kort sikt anordna någon form av organiserad hantering av

den småskaliga produktionen. Detta bl.a. med hänsyn till att den omfattar

ett stort antal anläggningar, ca 1 600 st. En mottagningsplikt för någon

aktör torde erbjuda en lämplig metod för en sådan organiserad hantering.

Om det mer permanent finns behov av en mottagningsplikt bör belysas i

den översyn utredningen föreslagit.

Utredningen föreslår vidare att om en temporär lösning behövs under

året/åren närmast efter år 2000, så bör mottagningsplikten bygga på en

upphandlingsmodell, motsvarande den som regeringen initierat för

perioden den 1 november 1999 t.o.m. utgången av år 2000. För detta talar

flera skäl. Ett är att det med hänsyn till det korta tidsperspektiv som

gäller för utredningens överväganden krävs starka skäl för att välja någon

annan modell för mottagningsplikten än den som nu är under införande.

Utredningen har inte funnit att några sådana starka skäl föreligger. Ett

annat skäl är att upphandlingsmodellen ligger väl i linje med den

utveckling mot mer konkurrensbaserade lösningar som eftersträvas av

EU-kommissionen.

Samtidigt vill utredningen betona att upphandlingsmodellen inte be-

höver vara statisk. Tvärtom torde erfarenheter göras i den nu pågående

upphandlingsomgången, som kan leda till att modellen kan utvecklas och

förbättras inför en eventuell ny upphandling. Genom att upphand-

lingsmodellen innebär en marknadsvärdering av den småskaliga pro-

duktionen bidrar den också till att skapa ett referenspris för förnybar

elproduktion. Med hjälp av detta referenspris skulle en marknadsplats för

den småskaliga kraften kunna utvecklas, som successivt skulle kunna ta

över upphandlingens roll. LEKO-utredningen har inte analyserat hur

staten bäst skulle kunna stimulera en sådan utveckling. Men som

framgått anser utredningen att en sådan analys bör ingå i den allmänna

översyn utredningen föreslagit. Upphandlingsmodellen förhindrar dock

på intet sätt att marknadens aktörer kan utveckla andra former för att

handla med den småskaliga kraften, om man så finner lämpligt.

Beträffande frågan om skäligt pris har utredningen svårt att uttala sig

om det när leveranskoncessionssystemet upphör alltjämt bör finnas

sådana regler, eller om hur skälighetsbegreppet i sådana fall bör defini-

eras. Detta bl.a. därför att en sådan bedömning påverkas av vilka slut-

satser som dras i den översyn utredningen föreslagit.

Utredningen har därför valt att istället analysera vilken ersättning den

småskaliga elproduktionen torde behöva för att klara sig. Analysen har

utgått från två frågor: vilken ersättning torde krävas för fortvarig drift av

den volym småskalig elproduktion som skall byggas ut med hjälp av de

investeringsstöd för vindkraft och småskalig vattenkraft som inrättats

genom 1997 års energipolitiska program, och vilka konsekvenser torde

uppstå om ersättningen fortsatt ligger på dagens nivå.

Några av utgångspunkterna för analysen bör kort nämnas. Bland annat

har utredningen antagit att långsiktig bärkraftighet kräver att innehavare

av små kraftverk får en ersättning som ger kostnadstäckning och

acceptabel avkastning från verksamheten. Vidare har utredningen valt att

spegla konsekvenser av såväl avskrivningstiderna 12 år för vindkraft och

20 år för småskalig vattenkraft som av dubbelt så långa tider. Detta

eftersom olika aktörer har olika syn på vilken avskrivningstid som bör

gälla för investeringar av detta slag.

Genom 1997 års energipolitiska program inrättades investeringsstöd

för bl.a. vindkraft och småskalig vattenkraft. Stödens mål är att på fem år

öka årsproduktionen från vindkraft med 0,5 TWh och från småskalig

vattenkraft med 0,25 TWh.

För att utbyggnadsmålen med investeringsstöden skall nås torde krävas

en ersättning som för vindkraften uppgår till ca 25 35 öre/kWh, med en

avskrivningstid på 12 år. Detta förutsätter dock att det driftstöd på 15,1

öre/kWh som vindkraften idag ges (s.k. miljöbonus) alltjämt utgår. För

den småskaliga vattenkraften torde ersättningen behöva uppgå till ca 35

45 öre/kWh, om avskrivningstiden sätts till 20 år. Med dubbelt så långa

avskrivningstider blir ersättningskravet ca 15 25 öre/kWh (plus

miljöbonus) för vindkraften och ca 25 35 öre/kWh för den småskaliga

vattenkraften.

I dagsläget får innehavare av små kraftverk ca 25 öre/kWh för den el

som säljs till en leveranskoncessionär. Om denna nivå upprätthålls torde

en viss utbyggnad av vindkraft fortsatt komma att ske, förutsatt att

miljöbonus alltjämt utgår. Däremot är det tveksamt om utbyggnadsmålet

för vindkraft enligt 1997 års energipolitiska program helt kan uppnås vid

en ersättning på 25 öre/kWh. För småskalig vattenkraft torde en sådan

ersättningsnivå vara otillräcklig för att uppnå utbyggnadsmålet.

När leveranskoncessionssystemet upphör den 1 november kommer den

småskaliga kraften genom den upphandling regeringen initierat att

värderas på marknadens villkor. I dagsläget uppgår marknadspriset på el

till ca 10 12 öre/kWh. Marknadens värdering av den småskaliga kraften

torde därför bli avsevärt lägre än den ersättning som krävs för att uppnå

utbyggnadsmålen i 1997 års energipolitiska program.

Mot bakgrund av att Energimyndigheten bedömer att elpriset kommer

att ligga omkring nivån 20 öre/kWh fram till år 2010 kan marknadspriset

inte heller på lägre sikt förväntas stiga till en sådan nivå att

utbyggnadsmålen kan uppnås.

Härmed torde någon form av offentligt stöd behöva utgå, utöver da-

gens investeringsstöd och miljöbonus till vindkraften, för att en fortvarig

drift av den volym småskalig elproduktion som avses byggas ut genom

1997 års energipolitiska program skall kunna uppnås.

Om ett sådant stöd gavs som ett driftstöd och omfattade samtliga små

kraftverk torde kostnaden för stödet, med dagens marknadspris på el,

komma att uppgå till minst 300 400 mkr per år, även om avskriv-

ningstiderna sätts till 24 år för vindkraften och 40 år för den småskaliga

vattenkraften. Om innehavare av små kraftverk skulle ges motsvarande

förutsättningar helt utan några driftstöd, men med hjälp av ett större

investeringsstöd, torde investeringsstödet behöva uppgå till ca 75 80 %

för såväl vindkraft som småskalig vattenkraft.

Utredningen har även sökt bedöma vilka konsekvenser en fortsatt

ersättning på dagens nivå skulle få för de små kraftverk som idag är i

drift eller under uppförande. För vindkraften torde dagens ersättning om

25 öre/kWh ge en acceptabel avkastning för åtminstone befintliga

kraftverk i storlekarna 500 700 kW och för kraftverk under uppförande i

storlekarna 700 1000 kW, förutsatt att miljöbonus alltjämt utgår. För den

småskaliga vattenkraften torde ersättningsnivån 25 öre/kWh leda till

stagnation och på sikt en något minskad produktion. Uppskattningsvis

kan kraftverk motsvarande en årsproduktion på 0,10 0,15 TWh komma

att avvecklas inom den närmaste tioårsperioden.

Sammanställning av remissyttranden vid

remissbehandling av betänkandet Småskalig

elproduktion samt mätning och debitering av

elförbrukning (SOU 1999:95)

Leveranskoncessionsutredningens slutbetänkande Småskalig elproduk-

tion samt mätning och debitering av elförbrukning (SOU 1999:95) har

tillställts 27 remissinstanser. Yttrande har avgetts av Konkurrensverket,

Riksrevisionsverket, Statskontoret, Boverket, Naturvårdsverket,

Affärsverket svenska kraftnät, Statens energimyndighet,

Konsumentverket, Svenska Kommunförbundet, Lantbrukarnas

Riksförbund (LRF), Sveriges Industriförbund, Svenska

Kraftverksföreningen, Svenska Fjärrvärmeföreningen,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Sveriges Fastighetsägareförbund,

Villaägarnas Riksförbund (Villaägarna), Hyresgästernas Riksförbund,

Sveriges Elleverantörer (SVEL), Elmaterialleverantörernas förening och

Sveriges Elbrukarförening (Elbruk). Kammarrätten i Stockholm,

Elsäkerhetsverket, Tjänstemännens Centralorganisation och Sveriges

Akademikers Centralorganisation har avstått från att yttra sig över

rapporten. Yttranden har även inkommit från Nordic Windpower och

Stor-stockholms Energi AB (STOSEB).

Inom utredningen har därutöver Experten Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], Affärsverket

svenska kraftnät respektive experten Christer[REDACTED_EFTERNAMN], Sveriges

Energiföreningars Riksorganisation (SERO) avgivit särskilda yttranden.

Vid remissbehandlingen har SERO hänvisat till detta yttrande. Därutöver

har VEGAB vattenenergi AB i ett antal skrivelser till regeringen tagit

upp de små elproducenternas situation och hur dessa kan förväntas

påverkas av de förändrade regelverket på elmarknaden.

Remissyttranden avseende småskalig elproduktion

Samtliga remissinstanser är positiva till att en samlad översyn av stödet

till förnybar elproduktionen genomförs. Nordic windpower framhåller

dock att en sådan översyn bör kunna genomföras under 2000 så att ett

nytt marknadsbaserat stödsystem skulle kunna införas redan vid

årsskiftet 2000/2001.

Naturvårdsverket framhåller vikten av att finna former för hur el

producerad frän förnybara energikällor skall kunna konkurera med övrig

el för att nå det nationella miljömålen, särskilt målet om begränsad

klimatpåverkan. Statskontoret betonar särskilt de ändrade

förutsättningarna på elmarknaden t.ex. vad gäller förväntade elpriser och

behovet av att överväga omfattningen och utformningen av det offentliga

åtagandet i detta sammanhang. Riksrevisionsverket framhåller att

omfattningen av det föreslagna utredningsarbetet är svår att bedöma.

Flera remissinstanser påtalar också behovet av att fokusera på all

förnybar elproduktion och inte enbart på småskaliga lösningar. Stoseb

anför att perspektivet bör breddas till all förnybar energiproduktion och

att anläggningar för bibränslebaserad kraftvärme är betydligt mer

kostnadseffektiva än vindkraftsanläggningar om målet är att uppfylla

klimatåtaganden.

Vad gäller inriktningen på ett framtida stödsystem betonar

Konkurrensverket, Svenska kraftnät, Kraftverksföreningen, Sveriges

Elleverantörer och Stoseb att ett eventuellt framtida stödsystem bör

utformas på marknadsmässiga grunder för att undvika snedvridande

konkurrensförutsättningar. Konkurrensverket, Kraftverksföreningen och

Nordic windpower påtalar även vikten av att systemet utformas så att

utveckling av ny teknik, effektivare metoder och kostnadssänkningar

stimuleras. Industriförbundet betonar att medlen bör anpassas till målen

och listar ett antal grundläggande krav som bör gälla för ett framtida

stödsystem. Enligt dessa krav bör kostnadseffektiva lösningar,

administrativ enkelhet, internationell harmonisering och tydliga och

tidsbegränsade spelregler eftersträvas. Behovet av internationell

harmonisering framhålls också av Fjärrvärmeföreningen. Stabila regler

och ersättningsnivåer framhålls också av Energimyndigheten, Boverket

och Sveriges Elleverantörer samtidigt som rimliga ekonomiska villkor

särskilt betonas av Energimyndigheten och Boverket. Internationell

handel med s.k. certifikat som ekonomiskt främjar förnybar och

miljövänlig elproduktion är enligt Kraftverksföreningen en förutsägbar

utveckling inom EU som bör beaktas vid översynen av stödsystemet.

Liknande synpunkter framförs av Fjärrvärmeföreningen. Även Nordic

Windpower hänvisar till europeiska erfarenheter vad gäller system med

certifikatshandel och förordar marknadslösningar baserade på en

kvotmodell.

 Energimyndigheten och Naturvårdsverket påpekar att gränsen för

småskalig elproduktion på 1500 kW är låg i jämförelse med övriga

länder inom EU och att gränsen behöver höjas. Sveriges elleverantörer

påtalar att väl fungerande definitioner och avgränsningar för vad som

skall inrymmas i begreppet förnybar elproduktion är några av de

viktigaste grunderna för översynsarbetet. LRF framhåller att det i ett kort

utvecklingsperspektiv kan finnas skäl för att behovsanpassa stöden för

olika typer och kategorier av småskalig elproduktion men att stöden

relativt snabbt måste bli konkurrensneutrala och ligga på en nivå lika för

all småskalig produktion.

Om ytterligare en period med temporära regler kommer att behövas

bör dessa enligt bl.a. Energimyndigheten, Konsumentverket och

Naturvårdsverket uppfattning vara uppbyggda på liknande sätt som

dagens lösning. Svenska kraftnät hänvisar till den pågående

upphandlingen och framhåller att erfarenheterna av denna visar att

producenterna av småskalig kraft kan få avsättning för sin produktion till

priser som ligger i nivå med elbörspriset. Enligt SvK finns det mycket

som tyder på att en central upphandling inte genererar något mervärde

för den småskaliga produktionen. Riksrevisionsverket efterlyser en mer

ingående analys av mottagningspliktens för och nackdelar. LRF ansluter

sig i stället till det av utredningen tidigare presenterade förslaget om

bildande av ett särskilt inköpsbolag för inköp av den småskaliga

elproduktionen. Sveriges Fastighetsägareförbund förordar att eventuella

stödsystem till småskalig elproduktion finansieras med de intäkter som

erhålls genom skatten på elkraft. Däremot avvisar förbundet en

finansiering genom nätavgiften i enlighet med det förslag som lämnats i

Christer Söderbergs särskilda yttrande. Även Svensk Elbrukarförening

motsätter sig en sådan finansiering.

Boverket betonar betydelsen av planeringsmål som kan översättas i

anspråk på mark och havsområden. Härigenom kan de regionala

miljömålen utvecklas och planeringsunderlag för kommunerna som

stärker den lokal förankringen kan tas fram. Nordic Windpower anför 10

TWh vindkraft till år 2009 som ett lämpligt planeringsmål.

Nordic Windpower ansluter sig i huvudsak till utredningens

bedömning av intäktsbehovet för vindkraft. Utbyggnadsmålet för

vindkraft i 1997 års energipolitiska program bör enligt

Energimyndigheten kunna uppnås vid en ersättningsnivå på 25 öre/kWh.

Däremot är en sådan ersättningsnivå otillräcklig för att uppnå

utbyggnadsmålet för den småskaliga vattenkraften. Industriförbundet

framhåller att nuvarande subventionsnivå till vindkraften på ca 25

öre/kWh är mycket hög och att det i längden är orimligt att upprätthålla

sådana subventioner. Även Kraftverksföreningen framhåller betydelsen

av att inte vindkraften ges oskälig lönsamhet i jämförelse med annan

kraftproduktion. Den nuvarande stödnivån på 9 öre/kWh förefaller

föreningen väl hög.

Sammanfattning av rapporten Elproduktion från

förnybara energikällor - ekonomiska förutsättningar

och marknadsmekanismer (Ds 2000:20)

Regeringen gav i december 1999 i uppdrag till en interdepartemental

arbetsgrupp att se över systemet för stöd till elproduktion från förnybara

energikällor. Arbetsgruppen har till sitt stöd tillkallat en referensgrupp

bestående av företrädare för riksdagspartier (Socialdemokraterna,

Vänsterpartiet, Centerpartiet och Miljöpartiet), branschen och

myndigheter. Statens energimyndighet har bistått med sekretariat. Inom

Energimyndigheten har en arbetsgrupp sammanställt underlag till stöd

för sekretariatet. I föreliggande promemoria presenteras den

interdepartementala arbetsgruppens slutsatser.

I promemorians kapitel 1 har arbetsgruppen redovisat

bakgrundsförhållanden för de olika produktionsformerna för el från

förnybara källor. Tonvikten har där lagts på utformningen av de

ekonomiska stöden. I kapitel 2 redovisas hittillsvarande utveckling,

nuvarande förhållanden, utvecklingen under den närmaste framtiden samt

mål och tillväxtmöjligheter för de olika kraftslagen. Här är tonvikten lagd

på elproduktion och tekniska förhållanden. I kapitel 3 görs en utblick till

några länder i Europa och Nordamerika, där utvecklingen är av särskilt

intresse i detta sammanhang. Stödformer i funktion, under utveckling

eller införande beskrivs med särskild tonvikt på länder där stödsystemen

utformats så att de kan fungera tillsammans med en avreglerad marknad

för el. De arbeten som pågår inom EU och som har anknytning till de

frågor som behandlas här presenteras i kapitel 4.

Tre olika modeller för stöd till elproduktion från förnybara källor

beskrivs och analyseras i kapitel 5. Bidragsmodellen och kvotmodellen

bygger båda på att staten lägger fast ramar för stödet till certifierad

produktion av el, dvs. de produktionsformer som staten önskar stimulera.

För bidragsmodellen gäller att staten tilldelar producenter av certifierad

el rätten att ge ut certifikat. Den certifierade elproduktionen säljs och

köps som annan el, genom bilaterala överenskommelser eller på

elbörsen.

 Producenterna säljer certifikaten till slutanvändarna eller deras

företrädare. Staten erbjuder sig att under ett givet år köpa ett i förväg

bestämt antal certifikat till ett angivet pris av slutanvändarna. För att

slutkunden skall ha ett incitament att köpa el från certifierad produktion

införs i denna modell en skattereduktion för el som producerats i

certifierade anläggningar. Storleken på reduktionen matchas mot statens

betalning per certifikat.

Genom att i förväg bestämma dels hur många certifikat som skall köpas

dels inlösenspriset på certifikaten har staten full kontroll över kostnaden

för stödet. Om antalet certifikat som löses in av staten sätts litet högre för

varje år stimuleras indirekt till en utbyggnad av produktionskapaciteten.

Producentens ersättning utgörs av betalning för el till ordinarie

marknadspris, statens ersättning för certifikatet samt det påslag som kan

erhållas genom marknadens värdering av den certifierade elproduktionen.

Slutkundens incitament ligger i att skattereduktionen gör det möjligt att

köpa certifierad el till i stort sett samma kostnad som annan el.

Prisrelationen mellan certifierad el och annan el bestäms av

skattereduktionens storlek och priset på certifikatet. För kvotmodellen

gäller att staten sätter upp ett kvantitativt mål för användningen av el från

certifierad produktion under ett år. Målet sätts så att det ger incitament

till ökad användning av sådan el. Anpassning till produktionsutbyggnad

samt besparings- och effektiviseringsåtgärder kan ske genom att kvoten

sakta höjs från år till år. Staten tilldelar producenter av certifierad el

rätten att ge ut certifikat för den produktion av el som fyller bestämda

villkor. Producenterna har rätt att sälja certifikaten på en öppen marknad.

Staten ålägger elhandelsbolagen eller slutanvändarna, som företräds av

elhandelsbolagen, att vid en avstämningstidpunkt redovisa

elanvändningen och sitt innehav av gröna certifikat. Elhandlarna köper

certifikat på en öppen marknad, t.ex. en certifikatbörs, eller genom

bilateral handel med producenterna. Den som inte kan visa upp

tillräckligt många certifikat vid avstämningstidpunkten kan utsättas för

sanktioner av något slag. Avstämningsreglerna kan kompletteras så att

den som saknar certifikat får lov att uppfylla sina förpliktelser under en

period efter avstämningstidpunkten eller på annat sätt.

Producentens ersättning utgörs av betalning för el till ordinarie

marknadspris plus ersättningen för certifikatet. Slutanvändaren betalar

det ordinarie priset plus kostnaden för certifikatet.

Transaktionskostnaderna delas av producent och elhandlare och kommer

i slutänden att betalas av slutanvändaren som ingående i

certifikatskostnaden.

Den tredje modellen, upphandlingsmodellen, utgår från att staten genom

ett upphandlingsliknande förfarande stimulerar utvecklingen av

elproduktion från förnybara källor. Upphandlingsmodellens huvuddelar

är följande: Staten ger producenter av el från certifierade anläggningar

möjlighet att lämna offert på produktion av sådan el. Med utgångspunkt i

offerterna lämnar staten ett bidragslöfte, vars belopp är relaterat till

marknadspriset på elbörsen. Storleken på bidraget skall avspegla

skillnaden i produktionskostnad mellan olika tekniker men det skall inte

täcka hela skillnaden mellan produktionskostnad och marknadsnivå,

certifikaten skall täcka en del också. Upphandlingsmodellen skulle

eventuellt kunna fungera dels som brygga mellan nuvarande system och

ett nytt, permanent system, dels som ett möjligt komplement till endera

bidrags- eller kvotmodellen.

I kapitel 6 redovisas arbetsgruppens ståndpunkter. Efter genomgången av

de tre olika modellerna och mot bakgrund av de krav som ställs på en ny

modell marknadsanpassad, internationellt gångbar och med stabila

spelregler oberoende av statsfinansiella förhållanden har gruppen funnit

att kvotmodellen bäst uppfyller kraven. Kvotmodellen är ett obligatoriskt

system. Utformningen av stödsystemet skall inkludera certifikat, som

åtskiljs från elhandeln och som i sig kan bli föremål för handel. Systemet

skall inledningsvis vara nationellt men medge internationell expansion.

Upphandlingsmodellen bör emellertid undersökas närmare för att visa

huruvida den skulle vara lämplig som komplement till kvotmodellen.

Införandet av ett nytt stödsystem kräver ställningstaganden i en lång rad

av frågor. Några av kärnfrågorna gäller avgränsningen av stödberättigad

elproduktion, kontroll och administration av kvotsystemet och regler och

rutiner för certifieringen.

Arbetsgruppen konstaterar att all slags el med ursprung i förnybara

energikällor, som behöver stödjas, bör vara kvalificerad för stöd. Andra

avgränsningskriterier än storlek bör undersökas. Kvoten kan komma att

behöva förändras över tiden. Aktörernas roller måste klargöras

myndigheter sköter myndighetsuppgifter, marknaden marknadsuppgifter.

Åtminstone inledningsvis bör systemet omfatta ett slag av certifikat, en

enhetlig produkt som kan bli föremål för handel.

Således måste en rad frågor utredas vidare för att ett nytt och väl

fungerande system skall kunna förverkligas. En särskild utredare bör

därför få i uppdrag att i detalj utforma regelverket för det nya systemet.

Sammanställning av yttranden över rapporten

Elproduktion från förnybara energikällor -

ekonomiska förutsättningar och marknadsmekanismer

(Ds 2000:20)

Remissinstanserna

En hearing hölls den 29 mars 2000 med anledning av rapporten.

Härutöver har skriftliga yttranden inkommit från 14 instanser: Sveriges

Energiföreningars Riksorganisation (SERO), Naturvårdsverket (SNV),

Svenska Kraftverksföreningen, Sveriges Industriförbund, Statskontoret,

Konkurrensverket, Riksrevisionsverket (RRV), Sveriges Elleverantörer

(SvEL), Svensk Vindkraftsförening (SVIF), Stor-Stockholms Energi AB

(STOSEB), Birka Kraft AB, Vestasvind Svenska AB, Nordic

Windpower AB (gemensamt yttrande för vindkraftsleverantörerna) och

PitchWind AB.

Allmänna synpunkter

Vid hearingen framfördes allmänna synpunkter, som att det är bra att

rapporten beskriver systemen i andra länder och framför allt i våra

granländer. Det är bra om man i Sverige inför ett likartat system som i

granländerna. En noggrannare beskrivning av Storbritanniens climate

change levy saknades. En annan synpunkt som framkom vid hearingen

var att begreppen pris och kostnad inte användes stringent. Både vid

hearingen och i de skriftliga yttrandena framkom att flertalet instanser

anser att rapporten ger en god fakta- och bakgrundsbeskrivning, särskilt

med hänsyn till den korta tid som varit till förfogande.

 SvEL anser att promemorian ger ett intryck av att hänga i luften ,

dvs. att resonemangen och analyserna inte är förankrade i det problem

man avser att lösa. SvEL anser även att en definition och distinktion

mellan förnybar elproduktion respektive förnybar elproduktion med

stödbehov behöver göras. Sveriges Industriförbund anser att det är svårt

att, utifrån rapporten, helt förstå hur de olika beskrivna systemen avses

att och kommer att fungera. Industriförbundet tror att detta delvis beror

på att det råder viss oklarhet om vilka övergripande mål som systemet

skall uppnå.

SERO påpekar att de förutsätter att tillståndsfrågorna och ersättning för

s.k. nätnytta som inte behandlas av denna utredning tas upp senare. SNV

anser att potentialberäkningarna för biomassebaserad elproduktion som

presenteras i faktabeskrivningen är bristfälliga.

Synpunkter på valet av modell och kriterierna för modellen

Vid hearingen framkom blandade synpunkter på valet av modell och

kriterierna för modellen. Ett antal instanser ansåg att valet av modell var

positivt framför allt med tanke på utvecklingen i andra europeiska länder

medan andra ansåg att modellen är för komplicerad och ger för stor

osäkerhet. Det samma gäller i de synpunkter som inkommit skriftligt.

Synpunkter framfördes också om att rapporten fokuserar för mycket på

elproduktion medan värmeproduktion inte beaktas. Det framfördes också

önskemål om att produktionsmål för vindkraft fastläggs.

Skriftliga synpunkter

Kraftverksföreningen anser att kvotmodellen är bra genom att det skapas

ett separat värdepapper som representerar det extra miljövärde en viss

produktion anses ha. Det är även bra att stimulansen ligger utanför

statsbudgeten, vilket ger en större trygghet för investerare. Vidare bör ett

internationellt system eftersträvas, helst bör kvoterna fastställas

gemensamt inom EU, så att en optimering över nationsgränserna blir

möjlig. Däremot anser föreningen att ambitionen att avgränsa

populationen går för långt. Om syftet är att miljövänlig produktion av el

skall premieras är det inte logiskt att plocka bort anläggningar som är för

gamla. Kraftverksföreningen anser även att en relativ kvot är den enda

praktiska möjligheten och även att denna bör samordnas internationellt.

Även Birka Kraft AB anser att kvotmodellen är bra och i högsta grad

utvecklingsbar. Synsättet att skilja mellan fysisk och finansiell handel,

som används på elmarknaden, är en metodik som även kan omfatta fler

produkter såsom effektoptioner och utsläppsrättigheter.

 Nordic Windpower AB delar uppfattningen att ett nytt system bör vara

kvotbaserat, med en relativ kvot. Företaget anser det även nödvändigt att

särskilda kvoter för bl.a. vindkraft bestäms. En grundläggande

förutsättning för att kvotsystemet skall fungera är också att staten

fastställer ett kvantitativt mål för vindkraftsutbyggnaden. Därutöver

anser företaget att system som upphör att gälla vid en viss ålder på

kraftverket får allvarliga nackdelar ur samhällsekonomisk synpunkt,

framför allt genom att detta kommer att tvinga fram en förtida skrotning

av välfungerande anläggningar.

Statskontoret anser att kvotmodellen bäst uppfyller ställda krav på en

ny modell. Åtskilliga frågor behöver dock utredas vidare för hur den

skall fungera i praktiken. Avgränsningar behöver göras när det gäller

vilken elproduktion och storlek som skall certifieras. Det är också viktigt

att transaktionskostnaderna hålls låga, eftersom de slutligen får betalas av

elkonsumenterna. Upphandlingsmodellen ställer myndigheten sig

tveksamma till, men den kan ändå vara aktuell som en övergångslösning.

SvEL anser att kvotsystemet måste göras internationellt

anpassningsbart. Vidare behöver målet med modellen klargöras, om det

är en klimat- eller energipolitisk åtgärd. Det är också av vikt att ta fram

en modell som harmonierar med en avreglerad elmarknad.

 SNV anser att det förordade kvotsystemet verkar vara ett intressant

alternativ, men en fullständig utvärdering jämfört med befintligt system

och andra styrmedel kan inte göras utifrån det redovisade materialet.

Ytterligare utredning erfordras innan det kan klargöras vilken roll

kvotsystemet kan spela i framtiden. Vad gäller miljöeffekten av systemet

är det avgörande vilka energislag som kommer att ingå och vilka

kvotandelar som föreslås. Småskalig vattenkraft bör ej ingå i systemet.

Angående certifikaten finns det pedagogiska skäl till att certifikat bör

kunna utställas under en anläggnings hela livslängd. Området behöver

belysas vidare. Angående stöd till mindre konkurrenskraftig teknik, anser

verket att särskilda system erfordras för att ge stöd till teknik under

utveckling. Oavsett valet av stödform erfordras en administrativ insats

för att hantera detta. När det gäller hanteringen av vindkraft och

vattenkraft i systemet, anser de att det av stabilitetsskäl kan finnas en

poäng i att de intermittenta energikällorna får ge ut certifikat efter deras

produktionskapacitet. Huruvida detta skulle försvåra möjligheterna att

uppfylla internationella åtaganden behöver utredas ytterligare.

Industriförbundet är inte övertygat om att kvotmodellen är överlägsen

de andra skisserade modellerna. Det är tveksamt ur effektivitetssynpunkt

om statsmakterna skall bestämma en viss nivå eller kvot för

produktionen av förnybar el. Förbundet anser att även bidrags- och

upphandlingsmodellerna behöver utredas vidare. Utgångspunkter vid val

av system måste vara att det uppfyller krav på att vara tidsbegränsat,

enkelt att förstå, är teknikfrämjande och förenligt med integrationen av

de europeiska och internationella el- och energimarknaderna.

 Riksrevisionsverket vill framhålla att skapandet av konstruerade

marknader har visat sig komplicerat. Det krävs att det går att ange

rimliga spelregler som kan tillfredsställa en rad aktörer. Därför är det

viktigt att frågorna får en bred och grundlig belysning innan förslaget

läggs och genomförs. Det är också viktigt att de samhällsekonomiska

kostnaderna beräknas och redovisas för denna form av marknad. Det är

viktigt att det går att göra rättvisande jämförelser mellan modeller där

kostnaderna ligger inom respektive utanför statsbudgeten.

SERO presenterade vid hearingen en modell för stöd till förnybar

elproduktion. SERO kallar modellen för Kraftnätsmodellen och bygger

på att antingen Svenska kraftnät eller ett dotterbolag till dem köper upp

den el som avses främjas. Bolaget eller Svenska kraftnät får sedan

utnyttja elen dels för försäljning på den öppna marknaden och dels för att

täcka Svenska kraftnäts överföringsförluster. Underskottet hos Svenska

kraftnät eller dotterbolaget täcks genom en höjning av stamnätsavgiften.

SVIF anser att SERO:s kraftnätsmodell är mest rättvis, vilken innebär att

alla i hela samhället är med och bekostar omställningen till ett uthålligt

energisystem. Denna kan sedan fasas över i ett certifikatsystem. Både

SVIF och SERO anser att man bör avvakta med införandet av gröna

certifikat tills dess att det finns erfarenheter från andra länder.

STOSEB anser att stödet inte bör begränsas till småskalig kraft, utan

även bör gälla för större kraftvärmeanläggningar. Även dessa kan behöva

stöd för att kunna byggas ut.

Synpunkter på det fortsatta arbetet

Vid hearingen framfördes bl.a. synpunkter på ersättningsnivån för

övergångsperioden. De vid hearingen uttalade behoven av ersättning

varierade från 30 till 50 öre per kWh. Det påtalades också att

kopplingarna mellan den föreslagna modellen mot andra styrmedel inte

minst flexibla mekanismer måste klargöras så att alla styrmedel ses i ett

sammanhang. Det ansågs också viktigt att den fortsatta utredningen

genomförs i samklang med grannländer och övriga länder i Europa som

har planer på liknande system föra att enkelt kunna ansluta till resten av

Europa. Behovet av att modellen utformas så att den blir pedagogisk

poängterades, så att kunderna som i slutändan skall betala för

certifikaten förstår innebörden av systemet.

Skriftliga synpunkter

PitchWind AB är positiva till en utveckling av en marknad med gröna

certifikat. Företaget anser att det fram till dess att systemet är i kraft

måste finnas fasta förutsättningar för en fortsatt utbyggnad av

vindkraften. De bör innefatta en fast prisnivå för vindkraftsproducerad el,

vilket innebär ett fast produktionsstöd. Nordic Windpower AB föreslår en

övergångslösning från 2001 med ett fast stödbelopp, utöver elpriset, som

betalas direkt till vindkraftsägaren. Vid övergången till kvotsystemet

anser de att det kan vara lämpligt att under de inledande åren sätta

certifikatpriserna fria. Företaget anser dock att avsnittet om fortsatt

arbete är det svagaste i rapporten. Bl.a. anser de att begreppen gröna

certifikat och certifierad elproduktion blandas ihop på ett

svåröverskådligt sätt.

Konkurrensverket tillstyrker att en särskild utredare bör få i uppdrag att

i detalj utforma regelverket för det nya systemet. De vill understryka att

ett framtida system inte utformas så att det hämmar den tekniska

utvecklingen eller mer än nödvändigt snedvrider konkurrensen mellan

aktörerna. Kraftverksföreningen anser att det är bra med en särskild

utredning, med representanter för aktörerna, så att praktiska detaljer så

långt som möjligt kan lösas innan systemet implementeras. Statskontoret

anser att såväl statsfinansiella som samhällsekonomiska effekter bör

belysas ytterligare när den närmare utformningen kommit längre.

Industriförbundet anser att det i det fortsatta arbetet tydligare måste

klargöras vad som avses med förnybart respektive småskaligt .

Också relationen mellan anvisade medel och vilka mål som skall uppnås

måste beskrivas klarare. SvEL anser att det fortsatta arbetet bör inriktas

på att den nuvarande avreglerade elmarknaden inte störs. Kvotens storlek

behöver analyseras noga, så att staten härmed inte bidrar till icke

önskvärt överutbud av kraft.

Vestasvind Svenska AB anser att en målsättning om att införa ett nytt

stödsystem till halvårsskiftet 2002 är en mycket ambitiös målsättning, då

något motsvarande system ännu inte finns i bruk någonstans i världen.

Bestämmer man sig för denna tidsplan, kräver det en hård styrning i en

övergångsperiod, så att marknaden får tid att utvecklas och hitta sina

former. Vidare anser företaget att det inte är relevant att kvotmodellen

skall vara teknikdrivande, eftersom den svenska marknaden är alltför

liten i ett globalt perspektiv för att kunna vara detta.

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 maj 2000.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:134 Ekonomiska

förutsättningar för elproduktion från förnybara energikällor

 Energi för framtiden Vitbok för en gemenskapsstrategi och handlingsplan,

COM(97)599

slutlig, 26.11.97.

 SEC(1999) 470 final, 13.04.1999.

 Proposal for a directive of parliament and of council on the pomotion of

electricity from

renewable energy sources in the internal electricity market, COM(2000)279,

10.05.2000.

Prop. 1999/2000:134

41

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:134

Bilaga 4

1

Prop. 1999/2000:134

42