Regeringens proposition

1997/98:45

Miljöbalk

Prop.

1997/98:45

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 4 december 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anna[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Miljödepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att en ny balk, miljöbalken, införs. Miljölagstift-

ningen har under de senaste decennierna med tiden blivit allt mer svår-

överskådlig och någon gång motstridig. En samordning har därför under

flera år setts som en angelägen lagstiftningsuppgift. Det behövs emeller-

tid inte endast en samordning. För att skapa ett ekologiskt hållbart

industrisamhälle krävs det också en skärpt och breddad lagstiftning som

gör det möjligt att förena social och ekonomisk utveckling med ett effek-

tivt skydd för miljön. Förslaget till miljöbalk skall därför ses som en både

samordnad, skärpt och breddad miljölagstiftning för en hållbar

utveckling.

Målet med miljöbalken är att främja en hållbar utveckling och att till-

försäkra levande och kommande generationer en hälsosam och god

livsmiljö. Människans rätt att förändra och bruka naturen är knuten till ett

förvaltaransvar. I balken ges därför regler till skydd för människors hälsa

och miljön, värdefulla natur- och kulturmiljöer och den biologiska mång-

falden. Vidare ges regler som skall trygga en god hushållning med mark-

och vattenresurserna. Återanvändning och återvinning liksom annan

hushållning med råvaror, material samt med energi främjas så att ett

kretsloppsanpassat samhälle uppnås. Grundläggande internationella

miljöprinciper görs rättsligt bindande. Balkens regler skall tillämpas vid

all verksamhet och alla åtgärder som har betydelse för miljöbalkens mål

parallellt med annan lagstiftning som reglerar verksamheten.

I miljöbalken sammansmälts bestämmelserna i centrala miljö- och re-

surslagar som miljöskyddslagen, naturvårdslagen, naturresurslagen,

vattenlagen, lagen om kemiska produkter, renhållningslagen och hälso-

skyddslagen samt åtta andra lagar till en sammanhållen och bred miljö-

och resurslagstiftning. Därmed kommer balken att reglera bl.a. landets

mark- och vattenresurser och särskilt olika former av vattenverksamhe-

ter, t.ex. byggande i vatten och vattenreglering. Därmed kommer kravet

på miljöhänsyn att strykas under.

Miljöbalken innehåller ett kapitel med rättsligt bindande principer och

allmänna hänsynsregler. Dessa skall gälla för all verksamhet och alla

åtgärder enligt balken. De innebär bl.a. att alla försiktighetsmått som

behövs skall vidtas så fort det finns en risk för skada eller olägenhet för

människors hälsa eller miljön.

Regeringen bemyndigas att föreskriva om miljökvalitetsnormer för

geografiska områden. Skärpta och utökade krav på miljökonsekvensbe-

skrivningar införs. Vid prövningen av olägenheter från kärntekniska

anläggningar enligt reglerna om miljöfarlig verksamhet skall också en

prövning av den joniserande strålningen ske. Regleringen rörande bio-

tekniska organismer samordnas med regleringen beträffande kemiska

produkter. Bestämmelser om skydd av områden och arter för att bevara

den biologiska mångfalden samlas och förtydligas, bl.a. för att underlätta

genomförandet av EG-rättens naturvårdsdirektiv. En ny skyddsform

införs med namnet kulturreservat. Strandskyddets syfte att tillvarata

livsvillkoren för djur- och växtarter regleras tydligare. Områden som inte

uppfyller miljökvalitetsnormer kan förklaras som miljöskyddsområden.

Miljöbalkens generella regler för verksamheter skall gälla även för

verksamhet som organiserar friluftsliv. Det innebär bl.a. att organisatören

skall förebygga att deltagare orsakar skada. Vidare kan anmälningsplikt

föreskrivas för verksamhet som innebär att friluftsliv organiseras kom-

mersiellt med utnyttjande av allemansrätten.

Prövningsplikten för täkter av t.ex. grus och sand utökas genom att

husbehovstäkter kan underställas prövningsplikt. Miljöskydds-, natur-

vårds- och hushållningsaspekterna samordnas vid prövning av täkttill-

stånd.

Regeringens tillåtlighetsprövning av större miljöpåverkande anlägg-

ningar framhävs. Regeringen skall pröva tillåtligheten av bl.a. stora an-

läggningar som starkt påverkar miljön, däribland större trafikanlägg-

ningar. Vidare skall regionala miljödomstolar inrättas.

Länsstyrelsen ingår också i prövningskedjan. Detta innebär att ett sam-

ordnat och enhetligt prövningsförfarande skapas. En Miljööverdomstol

skall knytas till Svea hovrätt. Koncessionsnämnden för miljöskydd och

vattendomstolarna föreslås upphöra.

Verksamhetsutövare skall i större omfattning och solidariskt ansvara

för efterbehandling av förorenade områden. Även fastighetsägarnas

efterbehandlingsansvar skärps. Kvalificerat förorenade områden kan

förklaras som miljöriskområden.

Tillsynsmyndigheternas ansvar klargörs och understryks. De centrala

myndigheternas och länsstyrelsens ledande, utvecklande och informe-

rande roller förstärks medan kommunen i större utsträckning får ansvar

för den operativa tillsynen.

Miljösanktionsavgifter införs i balken. Tillsynsmyndigheterna skall

påföra näringsidkare sanktionsavgift vid överträdelser av miljöregler och

meddelade villkor.

Straffbestämmelserna från de lagar som ersätts av miljöbalken samlas

och samordnas i ett kapitel. Brottsbalkens bestämmelser om miljöbrott

förs över till miljöbalken. Straffen skärps för vissa typer av brott.

Ideella miljöorganisationer som bedrivit verksamhet i Sverige under

minst tre år och som har lägst 2 000 medlemmar ges rätt att överklaga

beslut enligt miljöbalken.

Ersättning skall betalas när mark tas i anspråk eller pågående markan-

vändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras. Ersättning

skall dock inte betalas för intrång upp till den s.k. kvalifikationsgränsen.

Miljöskadeförsäkringssystemet utvidgas med en saneringsförsäkring

som skall täcka efterbehandlingsfall i de fall den ansvarige inte kan be-

tala.

Förslaget till miljöbalk utgör den första etappen i fyra s.k. balksteg,

som rymmer närmare hundratalet lagar och förordningar med några tusen

paragrafer inkl. information och utbildning. Arbetet fortsätter parallellt

med steg två, följdlagstiftning. I steg tre planeras förslag till förord-

ningar. Information, utbildning och ytterligare tillämpningsföreskrifter

finns i det fjärde balksteget. Arbetet bedrivs i syfte att huvuddelen och

helheten i förekommande fall skall kunna träda i kraft den 1 januari

1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 10

2 Lagtext 11

2.1 Förslag till miljöbalk 11

2.2 Förslag till lag med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet 114

2.3 Förslag till lag med särskilda bestämmelser om

 gaturenhållning och skyltning 134

2.4 Förslag till lag om införande av miljöbalken 138

2.5 Förslag till lag om införande av lagen med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet 146

2.6 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672) 149

2.7 Förslag till ändring i brottsbalken 150

3 Ärendet och dess beredning 151

4 En samlad miljölagstiftning för hållbar utveckling 154

4.1 Miljöpolitiska utgångspunkter för en reformerad

 lagstiftning 154

4.1.1 En politik för ekologiskt hållbar utveckling 154

4.1.2 Miljölagstiftningens uppgift 160

4.2 Miljöbalken en samlad och skärpt miljölagstiftning 162

4.2.1 Införandet av miljöbalken och balkens mål 162

4.2.2 Principerna för miljöbalksförslaget m.m. 168

4.3 Gällande rätt 174

4.4 Miljöbalksreformens introducering 183

4.5 Lagar som samordnas i miljöbalken 185

4.6 Miljöbalkens tillämpningsområde 190

4.6.1 Miljöbalkens förhållande till annan lagstiftning 190

4.6.2 Bemyndigande att meddela särskilda

 föreskrifter för totalförsvaret 192

4.7 EG-reglerna och miljöbalken 194

4.7.1 EG-rätten 194

4.7.2 EG:s miljöregler 194

4.7.3 Genomförandet av EG:s rättsakter 197

4.7.4 Vissa frågor om nationell lagstiftning och dess

tillämpning vid EU-medlemskap 198

4.8 Rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler 201

4.8.1 Försiktighetsprincipen och bevisbördan för att

hänsynsreglerna tillämpas 208

4.8.2 Kunskapskrav 210

4.8.3 Skyddsåtgärder och försiktighetsmått 212

4.8.4 Principen om bästa möjliga teknik 215

4.8.5 Lokaliseringsprincipen 218

4.8.6 Hushållningsprincipen och kretsloppsprincipen 220

4.8.7 Produktvalsprincipen 224

4.8.8 Skälighetsregeln 231

4.8.9 Ansvaret för avhjälpande av skador och

 olägenheter. 233

4.8.10 Stoppregeln 236

4.9 Bestämmelser om hushållning med mark och vatten 239

4.10 Miljökvalitetsnormer 245

4.10.1 Behov och syfte 245

4.10.2 Utformningen av miljökvalitetsnormer 251

4.10.3 Tillämpningen av miljökvalitetsnormer 258

4.11 Miljökonsekvensbeskrivningar och annat beslutsunderlag 272

4.11.1 Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar 272

4.11.2 Bakgrund och gällande bestämmelser 273

4.11.3 När en miljökonsekvensbeskrivning krävs 277

4.11.4 Tidigt samråd med länsstyrelsen och enskilda 282

4.11.5 Innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning 289

4.11.6 Allmänhetens rätt att yttra sig över

miljökonsekvensbeskrivningen och

 ansökan 292

4.11.7 Planer och planeringsunderlag m.m. 298

4.12 Organiserat friluftsliv och allemansrätten 300

4.12.1 Organiserat friluftsliv och kommersialisering 302

4.13 Skydd av områden och arter 307

4.13.1 Allmänna överväganden 307

4.13.2 Områdesskydd och artskydd i miljöbalken 310

4.13.3 Intresseprövning vid beslut om områdesskydd 320

4.13.4 Kulturreservat i miljöbalken 323

4.14 Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd 325

4.14.1 Sammansmältning av reglerna om miljöfarlig

verksamhet och hälsoskydd 325

4.14.2 EG-direktiv om utsläpp 329

4.14.3 Prövningen enligt miljöbalken av miljöfarlig

verksamhet 334

4.14.4 Prövningens omfattning och möjligheter att

ompröva 346

4.14.5 Särskilda regler om hälsoskydd i balken 350

4.15 Förorenade områden Fel! Bokmärket är inte definierat.

4.15.1 Ansvaret för efterbehandling av förorenade mark-

och vattenområden 358

4.15.2 Miljöriskområden 361

4.16 Vattenverksamhet 363

4.17 Täkter, jordbruk m.m. 376

4.17.1 Täkter 376

4.17.2 Regler för jordbruk och annan verksamhet

 i naturen 380

4.18 Genteknik 384

4.18.1 Gentekniklagens bestämmelser arbetas in i

miljöbalken 390

4.18.2 Märkningskrav införs 393

4.19 Gemensamma regler om kemiska produkter och

 biotekniska organismer 397

4.19.1 Samordning av regler om kemiska produkter

 och biotekniska organismer 397

4.19.2 Spridning av bekämpningsmedel 410

4.19.3 Bestämmelser om bränslen 412

4.19.4 Kontroll av kemiska produkter och biotekniska

organismer 413

4.20 Avfall och producentansvar 415

4.20.1 Regler om avfall och producentansvar i balken 415

4.20.2 Definition av avfall 421

4.20.3 Särskilt om producentansvaret 424

4.20.4 Fastighetsinnehavarens och nyttjande-

 rättshavarens möjligheter att på fastigheten

själva sörja för kompostering och annat

omhändertagande av avfall 428

4.20.5 Nedskräpning 430

4.20.6 Dumpningslagen 431

4.20.7 Gaturenhållning och skyltning 432

4.21 Regeringens tillåtlighetsprövning 433

4.21.1 Regeringsprövning av verksamheter som har stor

påverkan på miljön och naturresurserna 433

4.21.2 Obligatorisk regeringsprövning och prövning

 efter förbehåll 438

4.21.3 Regeringsprövningen är en tillåtlig-

 hetsprövning 441

4.21.4 Obligatorisk regeringsprövning av

trafikanläggningar med stor miljöpåverkan 444

4.21.5 Minskad obligatorisk regeringsprövning av viss

vattenverksamhet 450

4.21.6 Kommunalt veto 451

4.22 Regionala miljödomstolar 456

4.22.1 Inrättande av miljödomstolar 456

4.22.2 Prövningen i miljödomstolarna 463

4.23 Länsstyrelsernas prövning av ärenden om miljöfarlig

verksamhet 470

4.24 Prövningen av markavvattning 473

4.25 Särskilda tillståndsfrågor 478

4.25.1 Tidsbegränsade tillstånd 478

4.25.2 Tidigare underlåtenhet att fullgöra sina

 skyldigheter 481

4.26 Sakägarbegreppet 482

4.27 Miljöorganisationers talerätt 486

4.28 Tillsyn 491

4.28.1 Vad är tillsyn? 492

4.28.2 Tillsynsmyndigheterna och deras

 ansvarsfördelning 496

4.28.3 Närmare om fördelningen av tillsynsansvaret 501

4.28.4 Verksamhetsutövarnas ansvar m.m. 512

4.29 Avgifter 514

4.30 Tillträde 517

4.31 Straff och förverkande 519

4.31.1 Straffbestämmelser i miljöbalken och

 brottsbalken 519

4.31.2 Brottsbeskrivningar och brottsbenämningar i

miljöbalken 522

4.31.3 Kemikaliehantering och sanktioner 524

4.31.4 Straffskalor, åtal och preskription 525

4.31.5 Förverkande 531

4.32 Miljösanktionsavgifter 531

4.32.1 Miljösanktionsavgift vid överträdelse av

 miljöregler och meddelade villkor 531

4.32.2 Avgränsningen när miljösanktionsavgift skall

påföras 535

4.32.3 Miljösanktionsavgiftens storlek 538

4.32.4 Beslut om påförande av avgift 543

4.33 Ersättning vid ingripanden av det allmänna 546

4.33.1 Principer för ersättning enligt miljöbalken 546

4.33.2 Ändringen av 2 kap. 18 § regeringsformen 558

4.34 Skadestånd för vissa miljöskador 564

4.34.1 Miljöskadelagen skall ingå i miljöbalken 564

4.34.2 Skadeståndsreglerna 565

4.35 Utvidgning av miljöskadeförsäkringssystemet med en

saneringsförsäkring 568

4.36 Kommunernas, länsstyrelsernas och de centrala

myndigheternas roll 573

4.36.1 Kommunerna 573

4.36.2 Länsstyrelserna 575

4.36.3 De centrala miljö- och hälsoskydds-

 myndigheterna 576

4.37 Miljöbalken införs 584

4.37.1 Övergångsbestämmelser i särskilda

promulgationslagar 584

4.37.2 Tidpunkten för miljöbalkens ikraftträdande 584

4.37.3 Verksamhet som bedrivs när miljöbalken

 träder i kraft 586

4.37.4 Fortsatt giltighet av äldre beslut 590

4.37.5 Miljöbalkens inledande bestämmelser 593

4.37.6 Skydd av områden m.m. 608

4.37.7 Särskilda bestämmelser om vissa

 verksamheter 612

4.37.8 Processuella bestämmelser 623

4.37.9 Tillsyn m.m. 635

4.37.10 Sanktioner 637

4.37.11 Ersättning och skadestånd m.m. 640

4.37.12 Lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet 642

4.37.13 Övriga lagförslag 643

4.38 Ekonomiska konsekvenser av förslagen 644

4.38.1 Rättsväsendet 645

4.38.2 Länsstyrelserna 646

4.38.3 Kommunerna 650

4.38.4 Utbildning och information 651

4.38.5 Finansiering 653

4.39 Uppföljning 654

Innehåll i Del 2

5 Författningskommentar

5.1 Förslaget till miljöbalk

5.2 Förslaget till lag med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet

5.3 Förslaget till lag med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och

skyltning

5.4 Förslaget till lag om införande av miljöbalken

5.5 Förslaget till lag om införande av lagen med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet

5.6 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

5.7 Förslaget till ändring i brottsbalken

Bilagor

Bilaga A - Jämförande paragrafregister

Bilaga 1 - Lagrådets yttrande

Innehåll i Del 3

Bilaga 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. miljöbalk,

2. lag med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet,

3. lag med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning,

4. lag om införande av miljöbalken,

5. lag om införande av lagen med särskilda bestämmelser om vatten-

verksamhet,

6. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

2 7. lag om ändring i brottsbalken

Lagtext

2.1 Förslag till miljöbalk

Härigenom föreskrivs att i Sveriges rikes lag skall efter jordabalken

införas en ny balk, benämnd miljöbalk, av följande lydelse.

FÖRSTA AVDELNINGEN

Övergripande bestämmelser

1 kap. Miljöbalkens mål och tillämpningsområde

1 § Bestämmelserna i denna balk syftar till att främja en hållbar

utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer

tillförsäkras en hälsosam och god miljö. En sådan utveckling bygger på

insikten att naturen har ett skyddsvärde och att människans rätt att

förändra och bruka naturen är förenad med ett ansvar för att förvalta

naturen väl.

Miljöbalken skall tillämpas så att

1. människors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter

oavsett om dessa orsakas av föroreningar eller annan påverkan,

2. värdefulla natur- och kulturmiljöer skyddas och vårdas,

3. den biologiska mångfalden bevaras,

4. mark, vatten och fysisk miljö i övrigt används så att en från

ekologisk, social, kulturell och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt

god hushållning tryggas, och

5. återanvändning och återvinning liksom annan hushållning med

material, råvaror och energi främjas så att ett kretslopp uppnås.

2 § Bestämmelserna i 3 och 4 kap. skall tillämpas endast vid prövning av

frågor enligt 7 kap., tillståndsprövning av sådan verksamhet som är

tillståndspliktig enligt 9, 11 och 12 kap. och vid regeringens

tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. samt enligt vad som är föreskrivet i

luftfarts-lagen (1957:297), lagen (1966:314) om kontinentalsockeln,

väglagen (1971:948), lagen (1978:160) om vissa rörledningar, lagen

(1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och

allmän hamn, lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter, plan- och

bygglagen (1987:10), minerallagen (1991:45), lagen (1992:1140) om

Sveriges ekonomiska zon, lagen (1995:1649) om byggande av järnväg

och ellagen (1997:857).

3 § I fråga om verksamhet som kan orsaka skada eller olägenhet för

människors hälsa, miljön eller andra intressen som skyddas enligt

miljöbalken tillämpas utöver balken även bestämmelser i annan lag.

Såvitt gäller skydd mot ohälsa och olycksfall i arbete samt i sådana

hänseenden i övrigt som huvudsakligen avser arbetsmiljön tillämpas

bestämmelserna i arbetsmiljölagen (1977:1160).

4 § I fråga om viss miljöfarlig verksamhet och viss vattenverksamhet

gäller särskilda bestämmelser enligt lagen (1971:850) med anledning av

gränsälvsöverenskommelsen den 16 september 1971 mellan Sverige och

Finland.

5 § Regeringen får, i den utsträckning det på grund av rådande särskilda

förhållanden är nödvändigt för att stärka försvarsberedskapen, meddela

föreskrifter för totalförsvaret som avviker från denna balk, dock inte

inom sådant ämnesområde för vilket föreskrifter måste meddelas i lag.

6 § I lagen (1994:1500) med anledning av Sveriges anslutning till

Europeiska unionen finns föreskrifter om verkan av unionens fördrag och

andra instrument samt de Europeiska gemenskapernas beslut.

2 kap. Allmänna hänsynsregler m.m.

1 § När frågor prövas om tillåtlighet, tillstånd, godkännande och dispens

och när sådana villkor prövas som inte avser ersättning samt vid tillsyn

enligt denna balk är alla som bedriver eller avser att bedriva en

verksamhet eller vidta en åtgärd skyldiga att visa att de förpliktelser som

följer av detta kapitel iakttas. Detta gäller även den som har bedrivit

verksamhet som kan antas ha orsakat skada eller olägenhet för miljön.

I detta kapitel avses med åtgärd en sådan åtgärd som inte är av

försumbar betydelse i det enskilda fallet.

2 § Alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en

åtgärd skall skaffa sig den kunskap som behövs med hänsyn till

verksamhetens eller åtgärdens art och omfattning för att skydda

människors hälsa och miljön mot skada eller olägenhet.

3 § Alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en

åtgärd skall utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta

de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller

motverka att verksamheten eller åtgärden medför skada eller olägenhet

för människors hälsa eller miljön. I samma syfte skall vid yrkesmässig

verksamhet användas bästa möjliga teknik.

 Dessa försiktighetsmått skall vidtas så snart det finns skäl att anta att

en verksamhet eller åtgärd kan medföra skada eller olägenhet för

människors hälsa eller miljön.

4 § För verksamheter och åtgärder som tar i anspråk mark- eller

vattenområden annat än helt tillfälligt skall en sådan plats väljas som är

lämplig med hänsyn till 1 kap. 1 §, 3 kap. och 4 kap.

För all verksamhet och alla åtgärder skall en sådan plats väljas att

ändamålet kan uppnås med minsta intrång och olägenhet för människors

hälsa och miljön.

5 § Alla som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd skall hushålla

med råvaror och energi samt utnyttja möjligheterna till återanvändning

och återvinning. I första hand skall förnybara energikällor användas.

6 § Alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en

åtgärd skall undvika att använda eller sälja sådana kemiska produkter

eller biotekniska organismer som kan befaras medföra risker för

människors hälsa eller miljön, om de kan ersättas med sådana produkter

eller organismer som kan antas vara mindre farliga. Motsvarande krav

gäller i fråga om varor som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt eller bioteknisk organism.

7 § Kraven på hänsyn enligt 2 6 §§ gäller i den utsträckning det inte kan

anses orimligt att uppfylla dem. Vid denna bedömning skall särskilt

beaktas nyttan av skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått jämfört

med kostnaderna för sådana åtgärder. När det är fråga om

totalförsvarsverksamhet eller om en åtgärd behövs för totalförsvaret,

skall även detta förhållande beaktas vid avvägningen.

Avvägningen enligt första stycket får inte medföra att en

miljökvalitetsnorm enligt 5 kap. åsidosätts.

8 § Alla som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en

åtgärd som medfört skada eller olägenhet för miljön ansvarar till dess

skadan eller olägenheten har upphört för att denna avhjälps i den

omfattning det kan anses skäligt enligt 10 kap. I den mån det föreskrivs i

denna balk kan i stället skyldighet att ersätta skadan eller olägenheten

uppkomma.

9 § Kan en verksamhet eller åtgärd befaras föranleda skada eller

olägenhet av väsentlig betydelse för människors hälsa eller miljön, även

om sådana skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått vidtas som kan

krävas enligt denna balk, får verksamheten bedrivas eller åtgärden vidtas

endast om det finns särskilda skäl.

En verksamhet eller åtgärd får inte bedrivas eller vidtas om den medför

risk för att ett stort antal människor får sina levnadsförhållanden

väsentligt försämrade eller miljön försämras avsevärt.

Vad som sägs i första och andra stycket gäller inte, om regeringen har

tillåtit verksamheten enligt 17 kap. 1, 3 eller 4 §.

10 § Om en verksamhet eller åtgärd är av synnerlig betydelse från allmän

synpunkt kan regeringen tillåta denna, även om förutsättningarna är

sådana som anges i 9 § andra stycket. Detta gäller dock inte om

verksamheten eller åtgärden kan befaras försämra det allmänna

hälsotillståndet.

Beslut enligt första stycket får förenas med villkor för att tillgodose

allmänna intressen.

3 kap. Grundläggande bestämmelser för hushållning med mark- och

vattenområden

1 § Mark- och vattenområden skall användas för det eller de ändamål för

vilka områdena är mest lämpade med hänsyn till beskaffenhet och läge

samt föreliggande behov. Företräde skall ges sådan användning som

medför en från allmän synpunkt god hushållning.

2 § Stora mark- och vattenområden som inte alls eller endast obetydligt

är påverkade av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön skall så

långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt påverka områdenas

karaktär.

3 § Mark- och vattenområden som är särskilt känsliga från ekologisk

synpunkt skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan skada

naturmiljön.

4 § Jord- och skogsbruk är av nationell betydelse.

Brukningsvärd jordbruksmark får tas i anspråk för bebyggelse eller

anläggningar endast om det behövs för att tillgodose väsentliga samhälls-

intressen och detta behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt

tillfredsställande sätt genom att annan mark tas i anspråk.

Skogsmark som har betydelse för skogsnäringen skall så långt möjligt

skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra ett rationellt skogsbruk.

5 § Mark- och vattenområden som har betydelse för rennäringen eller

yrkesfisket eller för vattenbruk skall så långt möjligt skyddas mot

åtgärder som kan påtagligt försvåra näringarnas bedrivande.

Områden som är av riksintresse för rennäringen eller yrkesfisket skall

skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

6 § Mark- och vattenområden samt fysisk miljö i övrigt som har

betydelse från allmän synpunkt på grund av deras naturvärden eller

kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet skall så långt möjligt

skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada natur- eller kulturmiljön.

Behovet av grönområden i tätorter och i närheten av tätorter skall särskilt

beaktas.

Områden som är av riksintresse för naturvården, kulturmiljövården

eller friluftslivet skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

7 § Mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller

material skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt

försvåra utvinningen av dessa.

Områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av

riksintresse skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket.

8 § Mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar

för industriell produktion, energiproduktion, energidistribution,

kommunikationer, vattenförsörjning eller avfallshantering skall så långt

möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller

utnyttjandet av sådana anläggningar.

Områden som är av riksintresse för anläggningar som avses i första

stycket skall skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra till-

komsten eller utnyttjandet av anläggningarna.

9 § Mark- och vattenområden som har betydelse för totalförsvaret skall

så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt motverka

totalförsvarets intressen.

Områden som är av riksintresse på grund av att de behövs för

totalförsvarets anläggningar skall skyddas mot åtgärder som kan

påtagligt försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av anläggningarna.

10 § Om ett område enligt 5 8 §§ är av riksintresse för flera oförenliga

ändamål, skall företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpligaste

sätt främjar en långsiktig hushållning med marken, vattnet och den

fysiska miljön i övrigt. Behövs området eller del av detta för en

anläggning för totalförsvaret skall försvarsintresset ges företräde.

Beslut med stöd av första stycket får inte strida mot bestämmelserna i

4 kap.

4 kap. Särskilda bestämmelser för hushållning med mark och vatten

för vissa områden i landet

1 § De områden som anges i 2 7 §§ är, med hänsyn till de natur- och

kulturvärden som finns i områdena, i sin helhet av riksintresse.

Exploateringsföretag och andra ingrepp i miljön får komma till stånd i

dessa områden endast om det inte möter något hinder enligt 2 7 §§ och

om det kan ske på ett sätt som inte påtagligt skadar områdenas natur- och

kulturvärden.

Bestämmelserna i första stycket och 2 6 §§ utgör inte hinder för

utvecklingen av befintliga tätorter eller av det lokala näringslivet eller för

utförandet av anläggningar som behövs för totalförsvaret. Om det finns

särskilda skäl utgör bestämmelserna inte heller hinder för anläggningar

för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen eller material som avses i

3 kap. 7 § andra stycket.

2 § Inom följande områden skall turismens och friluftslivets, främst det

rörliga friluftslivets, intressen särskilt beaktas vid bedömningen av

tillåtligheten av exploateringsföretag eller andra ingrepp i miljön:

Kustområdet och skärgården i Bohuslän från riksgränsen mot Norge

till Lysekil,

Kustområdet i Halland,

Kullaberg och Hallandsåsen med angränsande kustområden,

Kustområdet i Skåne från Örnahusen söder om Skillinge till Åhus,

Kustområdena och skärgårdarna i Småland och Östergötland från

Oskarshamn till Arkösund,

Kustområdena och skärgårdarna i Södermanland och Uppland från

Oxelösund till Herräng och Singö,

Kustområdet och skärgården i Ångermanland från Storfjärden vid

Ångermanälvens mynning till Skagsudde,

Kustområdet och skärgården i Norrbotten från Bondöfjärden till

riksgränsen mot Finland,

Öland,

Gotland,

Sjö- och åslandskapet vid Romeleåsen i Skåne,

Åsnen med öar och strandområden och områdena söder därom utmed

Mörrumsån och vid sjön Mien till Pukaviksbukten och Listerlandet,

Vänern med öar och strandområden,

Vättern med öar och strandområden,

Tiveden med områdena vid sjön Unden och sjön Viken samt området

utmed Göta kanal mellan Karlsborg och Sjötorp,

Området Dalsland Nordmarken från Mellerud och sjön Ånimmen vid

Vänern till sjösystemet från Dals-Ed i söder till Årjäng och Östervallskog

i norr,

Fryksdalen från Kil till Torsby samt området utmed övre delen av

Klarälven inom Torsby kommun,

Mälaren med öar och strandområden,

Området Malingsbo Kloten mellan Storå, Kopparberg, Smedjebacken

och Skinnskatteberg,

Området utmed Dalälven från Avesta till Skutskär,

Siljan och Orsasjön med öar och strandområden samt området utmed

Oreälven, sjön Skattungen och Oresjön med området söder därom över

Gulleråsen och Boda till Rättvik,

Området utmed Ljusnan från Färila till Bergvik,

Vindelådalen,

Fjällvärlden från Transtrandsfjällen i söder till Treriksröset med

undantag för de fjällområden som anges i 5 §.

3 § Inom kustområdena och skärgårdarna i Bohuslän från gränsen mot

Norge till Brofjorden, i Småland och Östergötland från Simpevarp till

Arkösund och i Ångermanland från Storfjärden vid Ångermanälvens

mynning till Skagsudde samt på Öland får anläggningar som avses i

17 kap. 1 § 1 11 och 17 inte komma till stånd.

4 § Inom kustområdena och skärgårdarna från Brofjorden till Simpevarp

och från Arkösund till Forsmark, utmed Gotlands kust, på Östergarn och

Storsudret på Gotland samt på Fårö får fritidsbebyggelse komma till

stånd endast i form av kompletteringar till befintlig bebyggelse. Om det

finns särskilda skäl får dock annan fritidsbebyggelse komma till stånd,

företrädesvis sådan som tillgodoser det rörliga friluftslivets behov eller

avser enkla fritidshus i närheten av de stora tätortsregionerna.

Inom områden som avses i första stycket får anläggningar som avses i

17 kap. 1 § 1 7 och 10 11 komma till stånd endast på platser där det

redan finns anläggningar som skall prövas enligt angivna lagrum.

5 § Inom fjällområdena Långfjället Rogen, Sylarna Helags, Skäcker-

fjällen, Burvattnet, Hotagsfjällen, Frostviken Borgafjällen, Marsfjällen

Vardofjällen, Artfjället, Tärna Vindelfjällen, Sarek Mavas, Kebnekaise

Sjaunja, Rostu och Pessinki får bebyggelse och anläggningar komma till

stånd endast om det behövs för rennäringen, den bofasta befolkningen,

den vetenskapliga forskningen eller det rörliga friluftslivet. Andra

åtgärder inom områdena får vidtas endast om det kan ske utan att

områdenas karaktär påverkas.

6 § Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för

kraftändamål får inte utföras i nationalälvarna Torneälven, Kalixälven,

Piteälven och Vindelälven med tillhörande vattenområden, källflöden

och biflöden samt i följande vattenområden med tillhörande käll- och

biflöden:

I Dalälven Västerdalälven uppströms Hummelforsen

 och Österdalälven uppströms Trängslet

I Ljusnan Voxnan uppströms Vallhaga

I Ljungan Ljungan uppströms Storsjön samt Gimån

 uppströms Holmsjön

I Indalsälven Åreälven, Ammerån, Storån Dammån samt

 Hårkan

I Ångermanälven Lejarälven, Storån uppströms Klumpvattnet,

 Långselån Rörströmsälven, Saxån,

 Ransarån uppströms Ransarn samt Vojmån

 uppströms Vojmsjön

Vapstälven

Moälven

Lögdeälven

Öreälven

I Umeälven Tärnaån, Girjesån och Juktån uppströms

 Fjosoken

Sävarån

I Skellefteälven källflödena uppströms Sädvajaure respektive

 Riebnes samt Malån

Byskeälven

Åbyälven

I Luleälven Stora Luleälven uppströms Akkajaure, Lilla

 Luleälven uppströms Skalka och

 Tjaktjajaure samt Pärlälven

Råneälven

Emån

Bräkneån

Mörrumsån

Fylleån

I Enningdalsälven Enningdalsälven uppströms riksgränsen till

 Norge

Vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraft-

ändamål får inte heller utföras i följande älvsträckor:

I Klarälven sträckan mellan Höljes och Edebäck

I Dalälven Västerdalälven nedströms Skiffsforsen samt

 Dalälven nedströms Näs bruk

I Ljusnan sträckan mellan Hede och Svegsjön samt

 sträckan mellan Laforsen och Arbråsjöarna

I Ljungan sträckan mellan Havern och Holmsjön samt

 sträckan nedströms Viforsen

I Indalsälven Långan nedströms Landösjön

I Ångermanälven Faxälven mellan Edsele och Helgumsjön

I Umeälven Tärnaforsen mellan Stor-Laisan och Gäuta

Första och andra stycket gäller inte vattenverksamhet som förorsakar

endast obetydlig miljöpåverkan.

7 § Området Ulriksdal Haga Brunnsviken Djurgården är en national-

stadspark.

Inom en nationalstadspark får ny bebyggelse och nya anläggningar

komma till stånd och andra åtgärder vidtas endast om det kan ske utan

intrång i parklandskap eller naturmiljö och utan att det historiska

landskapets natur- och kulturvärden i övrigt skadas.

5 kap. Miljökvalitetsnormer

Föreskrifter om miljökvalitet

1 § Regeringen får för vissa geografiska områden eller för hela landet

meddela föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller miljön i

övrigt, om det behövs för att varaktigt skydda människors hälsa eller

miljön eller för att avhjälpa skador på eller olägenheter för människors

hälsa eller miljön (miljökvalitetsnormer).

Regeringen får överlåta till en myndighet att meddela

miljökvalitetsnormer som följer av Sveriges medlemskap i Europeiska

unionen.

Vad miljökvalitetsnormer skall ange

2 § Miljökvalitetsnormer skall ange de föroreningsnivåer eller

störningsnivåer som människor kan utsättas för utan fara för olägenheter

av betydelse eller som miljön eller naturen kan belastas med utan fara för

påtagliga olägenheter.

Miljökvalitetsnormernas nivåer får inte överskridas eller underskridas

efter en viss angiven tidpunkt och de skall ange

1. högsta eller lägsta förekomst i mark, yt- och grundvatten, luft eller

miljön i övrigt av kemiska produkter eller biotekniska organismer,

2. högsta nivå för buller, skakning, ljus, strålning eller annan sådan

störning, eller

3. högsta eller lägsta nivå eller värde för vattenstånd eller flöde i

vattensystem, vattendrag, grundvatten eller delar av dem.

Miljökvalitetsnormer kan också ange högsta eller lägsta förekomst i yt-

och grundvatten av organismer som kan tjäna till ledning för bedömning

av tillståndet i miljön.

Miljökvalitetsnormer skall vid behov omprövas.

Hur miljökvalitetsnormer skall uppfyllas

3 § Myndigheter och kommuner skall säkerställa att de miljö-

kvalitetsnormer som meddelats enligt 1 § uppfylls när de

 prövar tillåtlighet, tillstånd, godkännanden, dispenser och anmäl-

ningsärenden,

 utövar tillsyn, eller

 meddelar föreskrifter.

Vid planering och planläggning skall kommuner och myndigheter

iaktta miljökvalitetsnormer.

4 § Verksamhet skall bedrivas så att miljökvalitetsnormer inte överträds.

Bestämmelser om att tillstånd inte får beviljas för verksamhet som

medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds finns i 16 kap. 5 §.

Bestämmelser om att tillstånd eller villkor för ett tillstånd får omprövas,

om verksamheten med någon betydelse medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds, finns i 24 kap. 5 § 2.

Åtgärdsprogram

5 § Ett åtgärdsprogram skall upprättas, om det behövs för att en

miljökvalitetsnorm skall uppfyllas eller om kravet på det följer av

Sveriges medlemskap i Europeiska unionen. Regeringen skall i sådana

fall i samband med att föreskrifter enligt 1 § meddelas eller när behov

uppkommer besluta ett sådant åtgärdsprogram eller besluta att en eller

flera myndigheter eller kommuner skall upprätta sådana åtgärdsprogram.

Regeringen får överlåta till en myndighet att besluta om åtgärdsprogram

som följer av Sveriges medlemskap i Europeiska unionen.

Om en miljökvalitetsnorm för ett geografiskt område överträds därför

att miljön påverkas av en verksamhet som ligger utanför området, skall

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer upprätta ett

åtgärdsprogram för hela det område där störningar som påverkar

möjligheten att uppfylla normen förekommer.

Innan en myndighet eller kommun upprättar ett åtgärdsprogram skall

den samråda med myndigheter och kommuner som berörs samt med

verksamhetsutövare som berörs i betydande omfattning. Ett

åtgärdsprogram som upprättas av en kommun skall beslutas av

kommunfullmäktige.

Åtgärdsprogrammet skall skickas till de myndigheter som regeringen

bestämmer.

Med kommun avses i denna paragraf även kommunalförbund.

6 § Ett åtgärdsprogram får omfatta all verksamhet som kan påverka de

föroreningsnivåer eller störningsnivåer som avses i 2 § första stycket. I

ett åtgärdsprogram skall anges

1. den miljökvalitetsnorm som skall uppfyllas,

2. de åtgärder som skall vidtas för att miljökvalitetsnormen skall vara

uppfylld senast den tidpunkt som avses i 2 § andra stycket,

3. vilka myndigheter och kommuner som skall se till att angivna

åtgärder vidtas, och

4. när de skall vara genomförda.

Ett åtgärdsprogram skall omprövas vid behov, dock minst vart femte

år.

Prövning av åtgärdsprogram

7 § Regeringen får föreskriva att vissa åtgärdsprogram skall prövas av

regeringen.

Åtgärdsplaner

8 § Regeringen får upprätta sådana åtgärdsplaner som kan krävas till

följd av Sveriges medlemskap i Europeiska unionen eller besluta att en

eller flera myndigheter eller kommuner eller kommunalförbund skall

upprätta sådana åtgärdsplaner.

Mätning och kontroll

9 § Regeringen skall i samband med att föreskrifter enligt 1 § meddelas

även besluta vilka som är skyldiga att utföra de mätningar som behövs

för att kontrollera att en miljökvalitetsnorm uppfylls.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om mätmetoder och redovisning av mätresultat.

6 kap. Miljökonsekvensbeskrivningar och annat beslutsunderlag

När det krävs en miljökonsekvensbeskrivning

1 § En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå i en ansökan om tillstånd

enligt 9, 11 och 12 kap. eller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av balken. En sådan skall finnas även vid tillåtlighetsprövning enligt

17 kap.

Regeringen får föreskriva att det skall upprättas en miljökonsekvens-

beskrivning även i dispensärenden eller andra ärenden enligt denna balk

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken där det

behövs för att kunna bedöma miljöpåverkan. Regeringen får även

föreskriva om undantag från skyldigheten enligt första stycket att

upprätta en miljökonsekvensbeskrivning för verksamheter vars miljö-

påverkan kan antas bli mindre betydande.

2 § Om det behövs för att miljöpåverkan skall kunna bedömas, får

regeringen föreskriva att det skall finnas en miljökonsekvensbeskrivning

1. i ärenden enligt annan lag, av vilken det framgår att hänsyn till

människors hälsa eller miljön skall beaktas vid lagens tillämpning,

2. i särskilda ärenden av annat slag inom miljöbalkens område än som

avses i 1 §.

 I fråga om sådana miljökonsekvensbeskrivningar som avses i första

stycket gäller vad som sägs i detta kapitel, om inte något annat har

föreskrivits.

Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

3 § Syftet med en miljökonsekvensbeskrivning är att identifiera och

beskriva de direkta och indirekta effekter som en planerad verksamhet

eller åtgärd kan medföra dels på människor, djur, växter, mark, vatten,

luft, klimat, landskap och kulturmiljö, dels på hushållningen med mark,

vatten och den fysiska miljön i övrigt, dels på annan hushållning med

material, råvaror och energi. Vidare är syftet att möjliggöra en samlad

bedömning av dessa effekter på människors hälsa och miljön.

Tidigt samråd och beslut om betydande miljöpåverkan

4 § Alla som avser att bedriva verksamhet eller vidta någon åtgärd som

kräver tillstånd eller beslut om tillåtlighet enligt denna balk eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av balken skall tidigt samråda

med länsstyrelsen. De skall även samråda med enskilda som kan antas bli

särskilt berörda och göra det i god tid och i behövlig omfattning innan de

gör en ansökan om tillstånd och upprättar den miljökonsekvens-

beskrivning som krävs enligt 1 §. Före samrådet skall den som avser att

bedriva verksamheten till länsstyrelsen och enskilda som särskilt berörs

lämna uppgifter om den planerade verksamhetens lokalisering,

omfattning och utformning samt dess förutsedda miljöpåverkan.

Vad som sägs i första stycket gäller också för ärenden för vilka en

miljökonsekvensbeskrivning krävs enligt 1 § andra stycket.

Efter samrådet skall länsstyrelsen besluta om verksamheten eller

åtgärden kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Beslutet får inte

överklagas. Innan beslut fattas skall yttrande i frågan begäras in från

tillsynsmyndigheten i de fall denna inte är länsstyrelsen.

Regeringen får föreskriva om vilka slags verksamheter och åtgärder

som alltid kan antas medföra en betydande miljöpåverkan.

Utökat samråd med miljökonsekvensbedömning

5 § Om länsstyrelsen enligt 4 § beslutar att verksamheten eller åtgärden

kan antas medföra en betydande miljöpåverkan, skall ett förfarande med

miljökonsekvensbedömning genomföras. Vid ett sådant förfarande skall

den som avser att bedriva verksamheten eller vidta åtgärden samråda

med övriga statliga myndigheter, de kommuner, den allmänhet och de

organisationer som kan antas bli berörda. Samrådet skall avse

verksamhetens eller åtgärdens lokalisering, omfattning, utformning och

miljöpåverkan samt innehåll och utformning av miljökonsekvens-

beskrivningen.

6 § Om en verksamhet eller åtgärd kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan i ett annat land, skall den ansvariga myndighet som

regeringen bestämmer informera det landets ansvariga myndighet om den

planerade verksamheten eller åtgärden och ge den berörda staten och den

allmänhet som berörs där möjlighet att delta i ett samrådsförfarande om

ansökan och miljökonsekvensbedömningen.

Sådan information skall också lämnas om en annan stat som kan antas

bli utsatt för en betydande miljöpåverkan begär det.

Vad en miljökonsekvensbeskrivning skall innehålla

7 § En miljökonsekvensbeskrivning för en verksamhet eller åtgärd som

kan antas medföra en betydande miljöpåverkan skall innehålla de

uppgifter som behövs för att uppfylla syftet enligt 3 §, däribland

1. en beskrivning av verksamheten eller åtgärden med uppgifter om

lokalisering, utformning och omfattning,

2. en beskrivning av de åtgärder som planeras för att skadliga

verkningar skall undvikas, minskas eller avhjälpas, t.ex. hur det skall

undvikas att verksamheten eller åtgärden medverkar till att en miljö-

kvalitetsnorm enligt 5 kap. överträds,

3. de uppgifter som krävs för att påvisa och bedöma den huvudsakliga

inverkan på människors hälsa, miljön och hushållningen med mark och

vatten samt andra resurser som verksamheten eller åtgärden kan antas

medföra,

4. en redovisning av alternativa platser, om sådana är möjliga, samt

alternativa utformningar tillsammans med dels en motivering varför ett

visst alternativ har valts, dels en beskrivning av konsekvenserna av att

verksamheten eller åtgärden inte kommer till stånd, och

5. en icke-teknisk sammanfattning av de uppgifter som anges i 1 4.

I ett beslut enligt 4 § tredje stycket om att betydande miljöpåverkan

kan antas får länsstyrelsen ställa krav på att även andra jämförbara sätt att

nå samma syfte skall redovisas när alternativa utformningar som avses i

första stycket 4 redovisas.

För verksamheter eller åtgärder som inte kan antas medföra en

betydande miljöpåverkan skall en miljökonsekvensbeskrivning innehålla

vad som anges i första stycket, i den utsträckning det behövs med hänsyn

till verksamhetens eller åtgärdens art och omfattning.

Kungörande samt tillfälle att yttra sig

8 § När en miljökonsekvensbeskrivning upprättats i ett mål eller ärende

om miljöfarlig verksamhet eller vattenverksamhet, skall detta kungöras

tillsammans med kungörelsen om ansökan enligt 19 kap. 4 § och 22 kap.

3 §. Om en miljökonsekvensbeskrivning har upprättats i något annat mål

eller ärende som rör en verksamhet eller åtgärd som kan antas medföra

en betydande miljöpåverkan, skall detta kungöras. Har en ansökan gjorts

skall kungörelsen ske tillsammans med kungörelsen av ansökan. Därefter

skall ansökan och miljökonsekvensbeskrivningen hållas tillgängliga för

allmänheten, som skall beredas tillfälle att yttra sig över dessa innan

målet eller ärendet prövas.

 När dom eller beslut har meddelats i målet eller ärendet skall detta

kungöras. Samtidigt skall också kungöras hur allmänheten kan få tillgång

till information om innehållet. Vidare skall den ansvariga myndigheten i

den stat med vilken samråd hållits enligt 6 § informeras.

Godkännande och beaktande av miljökonsekvensbeskrivningen

9 § Den myndighet som skall pröva en ansökan i ett mål eller ett ärende

där det krävs en miljökonsekvensbeskrivning skall genom ett särskilt

beslut eller i samband med avgörandet av målet eller ärendet ta ställning

till om miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven i detta kapitel.

Ett sådant ställningstagande får inte överklagas särskilt utan endast i

samband med att avgörandet i målet eller ärendet överklagas.

Vid prövningen av ansökan skall myndigheten beakta innehållet i

miljökonsekvensbeskrivningen och resultatet av samråd och yttranden

enligt 4 6 och 8 §§.

Kostnaden för miljökonsekvensbeskrivningar

10 § En miljökonsekvensbeskrivning samt förfarandet med

miljökonsekvensbedömning skall bekostas av den som gjort en ansökan

som avses i 1 § eller i annat fall är skyldig att upprätta en miljö-

konsekvensbeskrivning.

Planer och planeringsunderlag

11 § Varje myndighet som skall tillämpa denna balk skall se till att

sådana planer enligt plan- och bygglagen (1987:10) och sådant

planeringsunderlag som behövs för att belysa frågor om hushållning med

mark och vatten finns tillgängliga i målet eller ärendet.

Om myndigheten begär det, är kommunen skyldig att tillhandahålla

planer enligt plan- och bygglagen samt planeringsunderlaget till dessa.

12 § Länsstyrelsen skall ställa samman utredningar, program och annat

planeringsunderlag som har betydelse för hushållningen med mark och

vatten i länet och som finns hos statliga myndigheter. Länsstyrelsen är

skyldig att på begäran tillhandahålla sådant planeringsunderlag åt

kommuner och myndigheter som skall tillämpa denna balk samt åt den

som är skyldig att upprätta en miljökonsekvensbeskrivning.

13 § Regeringen får i ett visst fall besluta att en eller flera kommuner

skall redovisa till regeringen eller någon annan myndighet hur

kommunen eller kommunerna i sin planering enligt plan- och bygglagen

(1987:10) avser att

1. genomföra ett åtgärdsprogram enligt 5 kap. 5 § eller på annat sätt

skapa förutsättningar för att miljökvalitetsnormer enligt 5 kap. uppfylls,

och

2. tillgodose ett intresse som rör hushållningen med mark och vatten

enligt 3 och 4 kap.

Statliga myndigheter skall anmäla till regeringen om det uppkommer

behov av en sådan redovisning.

ANDRA AVDELNINGEN

Skydd av naturen

7 kap. Skydd av områden

Allemansrätt m.m.

1 § Var och en som utnyttjar allemansrätten eller annars vistas i naturen

skall visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med den.

Nationalpark

2 § Ett mark- eller vattenområde som tillhör staten får efter riksdagens

medgivande av regeringen förklaras som nationalpark i syfte att bevara

ett större sammanhängande område av viss landskapstyp i dess naturliga

tillstånd eller i väsentligt oförändrat skick.

3 § Föreskrifter om vård och förvaltning av nationalparker och om

inskränkningar i rätten att använda mark eller vatten inom nationalparker

får meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer.

Naturreservat

4 § Ett mark- eller vattenområde får av länsstyrelsen eller kommunen

förklaras som naturreservat i syfte att bevara biologisk mångfald, vårda

och bevara värdefulla naturmiljöer eller tillgodose behov av områden för

friluftslivet.

Ett område som behövs för att skydda, återställa eller nyskapa

värdefulla naturmiljöer eller livsmiljöer för skyddsvärda arter får också

förklaras som naturreservat.

5 § I ett beslut om att bilda naturreservat skall skälen för beslutet anges.

I beslutet skall också anges de inskränkningar i rätten att använda

mark- och vattenområden som behövs för att uppnå syftet med reservatet,

såsom förbud mot bebyggelse, uppförande av stängsel, upplag,

schaktning, täkt, uppodling, dikning, plantering, avverkning, jakt, fiske

och användning av bekämpningsmedel. En inskränkning får innebära att

tillträde till området förbjuds under hela eller delar av året.

Om det senare visar sig finnas nya skäl eller behövas ytterligare

inskränkningar för att uppnå syftet med skyddet, får länsstyrelsen eller

kommunen meddela beslut om detta.

6 § Om det behövs för att tillgodose syftet med ett naturreservat, får

länsstyrelsen eller kommunen förplikta ägare och innehavare av särskild

rätt till fastighet att tåla sådana intrång som att det inom området

1. anläggs vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor,

tältplatser, badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar,

2. bereds tillträde till mark för allmänheten där allmänheten annars inte

har rätt att vistas,

3. utförs gallring, röjning, slåtter, plantering, betesdrift, avspärrning

eller liknande åtgärder, eller

4. genomförs undersökningar av djur- och växtarter samt av mark- och

vattenförhållanden.

7 § Länsstyrelsen eller kommunen får helt eller delvis upphäva beslut

som den har meddelat enligt 4 6 §§, om det finns synnerliga skäl.

Länsstyrelsen eller kommunen får meddela dispens från föreskrifter

som den har meddelat för ett naturreservat, om det finns särskilda skäl.

Ett beslut om dispens upphör att gälla, om den åtgärd som avses med

dispensen inte har påbörjats inom två år eller avslutats inom fem år från

den dag då beslutet vann laga kraft.

Att regeringens tillåtelse behövs i vissa fall innan det beslutas om

upphävande eller dispens för ett sådant särskilt skyddsområde eller

särskilt bevarandeområde som anges i 28 § följer av 29 §.

Beslut om upphävande eller dispens får meddelas endast om intrånget i

naturvärdet kompenseras i skälig utsträckning på naturreservatet eller på

något annat område.

8 § Beslut i frågor om bildande eller ändring av naturreservat får inte

strida mot detaljplan eller områdesbestämmelser enligt plan- och

bygglagen (1987:10). Mindre avvikelser får dock göras, om syftet med

planen eller bestämmelserna inte motverkas.

Kulturreservat

9 § Ett mark- eller vattenområde får förklaras som kulturreservat i syfte

att bevara värdefulla kulturpräglade landskap. På ett sådant område skall

bestämmelserna i 4 6 §§ tillämpas. Att det inom ett område finns en

byggnad eller anläggning som är skyddad som byggnadsminne, kyrkligt

kulturminne eller fast fornlämning enligt lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. hindrar inte att området förklaras som kulturreservat.

I fråga om beslut enligt denna paragraf gäller också 7 och 8 §§.

Naturminne

10 § Ett särpräglat naturföremål får av länsstyrelsen eller kommunen

förklaras som naturminne, om det behöver skyddas eller vårdas särskilt.

Förklaringen får omfatta även det område på marken som krävs för att

bevara naturföremålet och ge det behövligt utrymme.

Vad som i 5 8 §§ föreskrivs om naturreservat skall gälla även för

naturminnen.

Biotopskyddsområde

11 § Mindre mark- eller vattenområden som utgör livsmiljö för hotade

djur- eller växtarter eller som annars är särskilt skyddsvärda får av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förklaras som

biotopskyddsområde. Sådana förklaringar får avse enskilda områden eller

samtliga områden av ett visst slag inom landet eller del av landet.

Inom biotopskyddsområde får inte bedrivas verksamhet eller vidtas

åtgärder som kan skada naturmiljön. Om regeringen förordnar att

samtliga områden av visst slag skall vara biotopskyddsområden, får den i

samband med beslutet meddela föreskrifter om att dispens kan medges

för sådan verksamhet eller sådana åtgärder. Dispens får endast medges

om det finns särskilda skäl.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidta

de åtgärder som behövs för att vårda biotopskyddsområde. Innan det

vidtas någon åtgärd skall den som äger eller har särskild rätt till området

underrättas särskilt.

Ett beslut om biotopskyddsområde skall gälla omedelbart även om det

överklagas.

Djur- och växtskyddsområde

12 § Om det utöver förbud enligt 8 kap. 1 och 2 §§ eller förbud och

begränsningar enligt jakt- och fiskelagstiftningen behövs särskilt skydd

för en djur- eller växtart inom ett visst område, får länsstyrelsen eller

kommunen meddela föreskrifter som inskränker rätten till jakt eller fiske

eller allmänhetens eller markägarens rätt att uppehålla sig inom området.

Strandskyddsområde

13 § Strandskydd råder vid havet och vid insjöar och vattendrag.

Syftet med strandskyddet är att trygga förutsättningarna för

allmänhetens friluftsliv och att bevara goda livsvillkor på land och i

vatten för djur- och växtlivet.

14 § Strandskyddet omfattar land- och vattenområdet intill 100 meter

från strandlinjen vid normalt medelvattenstånd (strandskyddsområde).

Området får av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer utvidgas till högst 300 meter från strandlinjen, om det behövs

för att tillgodose något av strandskyddets syften.

Ett beslut om att utvidga strandskyddet skall gälla omedelbart även om

det överklagas.

15 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

förordna att ett strandområde som uppenbart saknar betydelse för att

tillgodose strandskyddets syften inte skall vara omfattat av strandskydd.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

förordna att ett strandskyddsområde som avses ingå i en detaljplan eller

omfattas av områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen (1987:10)

inte längre skall vara omfattat av strandskydd, om det finns särskilda

skäl. Upphör området att ingå i detaljplan eller att omfattas av

områdesbestämmelser inträder åter strandskydd.

16 § Inom strandskyddsområde får inte

1. nya byggnader uppföras,

2. byggnader ändras så att de kan tillgodose ett väsentligen annat

ändamål än de tidigare har använts till,

3. grävningsarbeten eller andra förberedelsearbeten utföras för

bebyggelse som avses i 1 och 2,

4. andra anläggningar eller anordningar utföras som hindrar eller

avhåller allmänheten från att beträda ett område där den annars skulle ha

fått färdas fritt eller som väsentligen försämrar livsvillkoren för djur-

eller växtarter, eller

5. andra åtgärder vidtas som väsentligen försämrar livsvillkoren för

djur- och växtarter.

17 § Förbuden i 16 § gäller inte

1. byggnader, anläggningar, anordningar eller åtgärder som behövs för

jordbruket, fisket, skogsbruket eller renskötseln och som inte tillgodoser

bostadsändamål, eller

2. verksamheter eller åtgärder som har tillåtits av regeringen enligt

17 kap. 1, 3 eller 4 § eller till vilka tillstånd har lämnats enligt denna balk

eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av denna balk.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att förbuden i 16 § inte skall gälla sådana byggnader,

anläggningar eller anordningar som utgör komplement till bebyggelse på

en tomtplats och som förläggs längre från stranden än huvudbyggnaden.

18 § Länsstyrelsen får meddela dispens från bestämmelserna i 16 §, om

det finns särskilda skäl. Om dispens meddelas, skall länsstyrelsen

bestämma i vilken utsträckning mark får tas i anspråk som tomt eller

annars användas för det avsedda ändamålet.

Ett beslut om dispens upphör att gälla, om den åtgärd som avses med

dispensen inte har påbörjats inom två år eller avslutats inom fem år från

den dag då beslutet vann laga kraft.

Miljöskyddsområde

19 § Ett större mark- eller vattenområde får av regeringen förklaras som

miljöskyddsområde, om det krävs särskilda föreskrifter därför att

området eller en del av området är utsatt för föroreningar eller annars inte

uppfyller en miljökvalitetsnorm.

20 § För miljöskyddsområde skall regeringen eller efter regeringens

bemyndigande länsstyrelsen meddela sådana föreskrifter om

skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått för

verksamheter inom området som behövs för att tillgodose syftet med

området. Länsstyrelsen får meddela dispens från föreskrifter som har

meddelats för ett miljöskyddsområde, om det finns särskilda skäl.

I 10 kap. finns särskilda bestämmelser om miljöriskområden.

Vattenskyddsområde

21 § Ett mark- eller vattenområde får av länsstyrelsen eller kommunen

förklaras som vattenskyddsområde till skydd för en grund- eller

ytvattentillgång som utnyttjas eller kan antas komma att utnyttjas för

vattentäkt.

22 § För ett vattenskyddsområde skall länsstyrelsen eller kommunen

meddela sådana föreskrifter om inskränkningar i rätten att förfoga över

fastigheter inom området som behövs för att tillgodose syftet med

området. Om det behövs, får länsstyrelsen eller kommunen föreskriva att

skyltar eller stängsel skall sättas upp och att annans mark får tas i anspråk

för detta. Föreskrifterna skall gälla omedelbart, även om de överklagas.

Länsstyrelsen eller kommunen får meddela dispens från föreskrifter

som den har meddelat för ett vattenskyddsområde, om det finns särskilda

skäl.

Marinvetenskaplig forskning

23 § För att skydda den marina miljön får regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer föreskriva att marinvetenskaplig forskning

inom svenskt sjöterritorium inte får bedrivas från forskningsfartyg som

är registrerade i eller tillhör en annan stat utan att det finns tillstånd för

forskningen eller utan att den har anmälts.

Tillstånd får begränsas till viss tid och förenas med villkor.

Interimistiska förbud

24 § När en fråga har väckts om att ett område eller ett föremål skall

skyddas som naturreservat, kulturreservat, naturminne eller

vattenskyddsområde eller om att ett redan skyddat sådant område eller

föremål skall få utökat skydd, får länsstyrelsen eller kommunen för viss

tid dock högst tre år meddela förbud mot att sådana åtgärder vidtas utan

tillstånd som berör området eller föremålet och som strider mot syftet

med det tilltänkta skyddet. Om det finns särskilda skäl, får förbudet

förlängas att gälla i ytterligare högst ett år. Om det finns synnerliga skäl,

får förbudet därefter förlängas att gälla i ytterligare högst ett år.

Ett förbud enligt första stycket skall gälla omedelbart även om det

överklagas.

Intresseprövning

25 § Vid prövning av frågor om skydd av områden enligt detta kapitel

skall hänsyn tas även till enskilda intressen. En inskränkning i enskilds

rätt att använda mark eller vatten som grundas på skyddsbestämmelse i

kapitlet får därför inte gå längre än som krävs för att syftet med skyddet

skall tillgodoses.

26 § Dispens enligt 7, 9 11, 18, 20 och 22 §§ från förbud eller andra

föreskrifter som meddelats med stöd av detta kapitel får ges endast om

det är förenligt med förbudets eller föreskriftens syfte.

Förteckning över vissa naturområden

27 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall

fortlöpande föra en förteckning över naturområden som bör beredas

skydd i enlighet med internationella åtaganden eller nationella mål om

skydd av sådana områden. Av förteckningen skall det framgå vilket

internationellt åtagande eller nationellt mål som har föranlett att området

har tagits upp i förteckningen.

Ett område som tagits upp i förteckningen skall prioriteras i det

fortsatta skyddsarbetet.

Särskilt skydds- eller bevarandeområde

28 § Regeringen får förklara ett naturområde som särskilt skyddsområde

om området enligt rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om

bevarande av vilda fåglar är särskilt betydelsefullt för skyddet av sådana

fåglar.

Ett område som av Europeiska gemenskapernas kommission har

utpekats som ett område av intresse för gemenskapen skall av regeringen

förklaras som särskilt bevarandeområde enligt rådets direktiv 92/43/EEG

av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och

växter.

Regeringen får efter samråd med kommissionen upphäva en förklaring

enligt första eller andra stycket, om områdets naturvärden inte längre

motiverar en sådan förklaring.

29 § För ett område som förklarats som särskilt skyddsområde eller

särskilt bevarandeområde får beslut om helt eller delvis upphävande av

områdesskydd, om dispens från skyddsföreskrifter eller om tillstånd

enligt sådana föreskrifter inte meddelas utan regeringens tillåtelse.

Detta gäller inte beslut om dispens eller tillstånd, om det är uppenbart

att verksamheten inte kommer att orsaka mer än obetydlig skada på

områdets naturvärden.

Ordningsföreskrifter

30 § Föreskrifter om rätten att färdas och vistas inom ett område som

skyddas enligt detta kapitel och om ordningen i övrigt inom området får

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer,

om det behövs för att tillgodose syftet med skyddet. I de fall kommunen

beslutar om skydd av ett område får den meddela sådana föreskrifter.

Föreskrifterna skall gälla omedelbart, även om de överklagas.

Delegation till kommun

31 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

förordna att en kommun i stället för länsstyrelsen skall ha de

befogenheter som länsstyrelsen har enligt 18 §.

8 kap. Särskilda bestämmelser om skydd för djur- och växtarter

1 § Föreskrifter om förbud att inom landet eller del av landet döda, skada

eller fånga vilt levande djur eller att ta bort eller skada sådana djurs ägg,

rom eller bon får meddelas av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer. Sådana föreskrifter får meddelas, om det finns

risk för att en vilt levande djurart kan komma att försvinna eller utsättas

för plundring eller om det krävs för att uppfylla Sveriges internationella

åtaganden om skydd av en sådan art. Förbudet får dock inte gälla fall då

ett sådant djur måste dödas, skadas eller fångas till försvar mot angrepp

på person eller värdefull egendom.

Särskilda bestämmelser gäller om att döda eller fånga vilt levande djur

av viss art, när åtgärden är att hänföra till jakt eller fiske.

2 § Föreskrifter om förbud att inom landet eller del av landet ta bort,

skada eller ta frö eller andra delar från vilt levande växter får meddelas

av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Sådana

föreskrifter får meddelas, om det finns risk för att en vilt levande växtart

kan komma att försvinna eller utsättas för plundring eller om det krävs

för att uppfylla Sveriges internationella åtaganden om skydd av en sådan

art.

3 § För att skydda vilt levande djur- eller växtarter eller naturmiljön får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela

föreskrifter om förbud mot eller särskilda villkor för att sätta ut exemplar

av djur- eller växtarter i naturmiljön.

Detta gäller inte när sådana föreskrifter finns i annan lag.

I 13 kap. finns särskilda bestämmelser om genetiskt modifierade

organismer.

4 § För att skydda vilt levande djur- eller växtarter får regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om in-

och utförsel, transport, förvaring, preparering och förevisning av djur och

växter eller handel med dem. Sådana föreskrifter får meddelas, om det

behövs för att uppfylla Sveriges internationella åtaganden på området

eller av andra skäl. Föreskrifterna får också reglera motsvarande

befattning med ägg, rom eller bon eller med andra produkter som har

utvunnits av djur eller växter.

Föreskrifterna får innefatta förbud mot eller krav på tillstånd eller

andra särskilda villkor för sådana åtgärder som anges i första stycket.

5 § Föreskrifter eller beslut i enskilda fall enligt detta kapitel skall gälla

omedelbart, även om de överklagas.

TREDJE AVDELNINGEN

Särskilda bestämmelser om vissa verksamheter

9 kap. Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd

Definitioner

1 § Med miljöfarlig verksamhet avses

1. utsläpp av avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från mark,

byggnader eller anläggningar i mark, vattenområden eller grundvatten,

2. användning av mark, byggnader eller anläggningar på ett sätt som

kan medföra olägenhet för människors hälsa eller miljön genom annat

utsläpp än som avses i 1 eller genom förorening av mark, luft,

vattenområden eller grundvatten, eller

3. användning av mark, byggnader eller anläggningar på ett sätt som

kan medföra olägenhet för omgivningen genom buller, skakningar, ljus,

joniserande eller icke-joniserande strålning eller annat liknande.

2 § Med avloppsvatten avses

1. spillvatten eller annan flytande orenlighet,

2. vatten som använts för kylning,

3. vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom detaljplan som

inte görs för en viss eller vissa fastigheters räkning, eller

4. vatten som avleds för avvattning av en begravningplats.

3 § Med olägenhet för människors hälsa avses störning som enligt

medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan menligt och

som inte är ringa eller helt tillfällig.

Allmänna bestämmelser om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd

4 § Om det finns särskilda skäl med hänsyn till skyddet för människors

hälsa eller miljön, får regeringen för en viss del av landet meddela

föreskrifter eller beslut om förbud mot att

1. släppa ut avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från mark, byggnader

eller anläggningar, eller

2. lägga upp fasta ämnen.

Detta gäller om sådan verksamhet kan leda till att vattenområden,

marken eller grundvattnet kan förorenas eller på annat sätt påverkas

menligt.

5 § För att skydda människors hälsa eller miljön får regeringen, om det

framstår som mer ändamålsenligt än beslut i enskilda fall, också i andra

fall än som avses i 4 § i fråga om miljöfarlig verksamhet meddela

föreskrifter om förbud, skyddsåtgärder, begränsningar och andra

försiktighetsmått. Sådana föreskrifter får också meddelas för att uppfylla

Sveriges internationella åtaganden. Om det finns särskilda skäl, får

regeringen bemyndiga en myndighet att meddela sådana föreskrifter.

Om det behövs, får regeringen meddela föreskrifter om sådana

försiktighetsmått som går utöver vad som följer av Sveriges medlemskap

i Europeiska unionen eller andra internationella åtaganden.

Tillstånds- och anmälningsplikt för miljöfarlig verksamhet

6 § Regeringen får föreskriva att det skall vara förbjudet att utan tillstånd

eller innan anmälan har gjorts

1. anlägga eller driva vissa slag av fabriker, andra inrättningar eller

annan miljöfarlig verksamhet,

2. släppa ut avloppsvatten i mark, vattenområde eller grundvatten,

3. släppa ut eller lägga upp fast avfall eller andra fasta ämnen, om detta

kan leda till att mark, vattenområde eller grundvatten kan förorenas, eller

4. bedriva sådan miljöfarlig verksamhet som avses i 1 3, om den

ändras med avseende på tillverkningsprocess, reningsförfarande eller på

något annat sätt och det inte är fråga om en mindre ändring.

Även om tillståndsplikt enligt första stycket inte har föreskrivits får

tillsynsmyndigheten i enskilda fall förelägga en verksamhetsutövare att

ansöka om tillstånd, om verksamheten medför risk för betydande

föroreningar eller andra betydande olägenheter för människors hälsa eller

miljön.

Den som bedriver eller avser att bedriva miljöfarlig verksamhet får

ansöka om tillstånd till verksamheten enligt denna balk även om det inte

krävs tillstånd.

7 § Avloppsvatten skall avledas och renas eller tas om hand på något

annat sätt så att olägenhet för människors hälsa eller miljön inte

uppkommer. För detta ändamål skall lämpliga avloppsanordningar eller

andra inrättningar utföras.

Regeringen får föreskriva att det skall vara förbjudet att utan tillstånd

eller innan anmälan har gjorts inrätta eller ändra sådana

avloppsanordningar eller andra inrättningar.

Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter enligt

andra stycket.

8 § Ansökan om tillstånd till miljöfarlig verksamhet prövas av

miljödomstol.

Regeringen får föreskriva att ansökan om tillstånd för vissa slag av

verksamheter skall prövas av länsstyrelsen. Om den miljöfarliga

verksamheten kan antas ha en liten miljöpåverkan, får regeringen

föreskriva att en kommunal nämnd skall pröva frågor om tillstånd.

Tillstånd som rör Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets

materielverk eller Försvarets radioanstalt skall alltid prövas av läns-

styrelsen.

Anmälan om miljöfarlig verksamhet skall enligt vad regeringen

föreskriver göras till generalläkaren, länsstyrelsen eller kommunen.

Särskilda bestämmelser om hälsoskydd

9 § Bostäder och lokaler för allmänna ändamål skall brukas på ett sådant

sätt att olägenheter för människors hälsa inte uppkommer och hållas fria

från ohyra och andra skadedjur.

Ägare eller nyttjanderättshavare till berörd egendom skall vidta de

åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra uppkomsten av eller

undanröja olägenheter för människors hälsa.

10 § Anläggningar för grundvattentäkter skall inrättas och användas på

ett sådant sätt att olägenheter för människors hälsa inte uppkommer.

Om det inte krävs tillstånd enligt 11 kap., får en kommun föreskriva att

det ändå skall krävas tillstånd av kommunen eller anmälan till denna för

att inrätta och använda en ny anläggning för grundvattentäkt i områden

där knapphet på sött grundvatten råder eller kan befaras uppkomma.

Detta gäller om det behövs för att hindra att olägenheter för människors

hälsa skall uppkomma. Kommunen får också föreskriva anmälningsplikt

för sådana anläggningar som redan finns inom angivna områden.

11 § Regeringen får föreskriva att vissa djur inte utan särskilt tillstånd av

kommunen får hållas inom områden med detaljplan eller

områdesbestämmelser, om sådana föreskrifter behövs för att hindra att

olägenheter för människors hälsa uppstår.

Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela sådana föreskrifter.

12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även

i andra fall än som avses i 10 och 11 §§ meddela de föreskrifter som

behövs till skydd mot olägenheter för människors hälsa. Regeringen får

överlåta åt kommunen att meddela sådana föreskrifter.

I föreskrifter enligt första stycket får anges att verksamheter som kan

medföra olägenheter för människors hälsa inte får bedrivas eller att vissa

anläggningar inte får inrättas utan att kommunen har lämnat tillstånd eller

en anmälan har gjorts till kommunen.

13 § Kommunala föreskrifter som meddelas till skydd mot olägenheter

för människors hälsa får inte medföra onödigt tvång för allmänheten eller

annan obefogad inskränkning i den enskildes frihet.

10 kap. Förorenade områden

Ansvaret för utredning och efterbehandling

1 § Detta kapitel skall tillämpas på mark- och vattenområden samt

byggnader och anläggningar som är så förorenade att det kan medföra

skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön.

2 § Ansvarig för efterbehandling av sådana områden, byggnader eller

anläggningar som anges i 1 § är den som bedriver eller har bedrivit en

verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till föroreningen

(verksamhetsutövare).

3 § Kan inte någon verksamhetsutövare utföra eller bekosta

efterbehandling av en förorenad fastighet är var och en

efterbehandlingsansvarig som förvärvat fastigheten och vid förvärvet

känt till föroreningarna eller då borde ha upptäckt dem. Avser förvärvet

en privatbostadsfastighet enligt 1 kap. 5 § kommunalskattelagen

(1928:370) ansvarar endast en förvärvare som känt till föroreningen. I

fråga om förorenad byggnad eller anläggning gäller detsamma den som

förvärvat den fastighet där byggnaden eller anläggningen är belägen.

Med förvärv av fastighet likställs förvärv av tomträtt.

Första stycket tillämpas inte när en bank har förvärvat en fastighet för

att skydda fordran enligt 2 kap. 8 § bankrörelselagen (1987:617)

4 § Efterbehandlingsansvaret innebär att den ansvarige i skälig

omfattning skall utföra eller bekosta de efterbehandlingsåtgärder som på

grund av föroreningar behövs för att förebygga, hindra eller motverka att

skada eller olägenhet uppstår för människors hälsa eller miljön. När

ansvarets omfattning skall bestämmas skall det beaktas hur lång tid som

har förflutit sedan föroreningarna ägt rum, vilken skyldighet den

ansvarige hade att förhindra framtida skadeverkningar och

omständigheterna i övrigt. Om en verksamhetsutövare visar att han

bidragit till föroreningen endast i begränsad mån, skall även detta beaktas

vid bedömningen av ansvarets omfattning.

Preskriptionslagen (1981:130) är inte tillämplig på efterbehand-

lingsansvar.

5 § Den som äger en fastighet som efterbehandlas kan trots frihet från

ansvar enligt 2 eller 3 § förpliktas att i skälig utsträckning svara för

kostnader som motsvaras av den värdeökning på fastigheten som

efterbehandlingen medför.

6 § Om flera verksamhetsutövare är ansvariga enligt 2 §, skall de svara

solidariskt i den utsträckning inte annat följer av att ansvaret är begränsat

enligt 4 § första stycket. En verksamhetsutövare som visar att hans eller

hennes bidrag till föroreningen är så obetydligt att det inte ensamt

motiverar efterbehandling skall dock ansvara endast för den del som

motsvarar bidraget.

Vad de solidariskt ansvariga har betalat skall fördelas mellan dem efter

vad som är skäligt med hänsyn till den omfattning i vilken var och en har

medverkat till föroreningen och till omständigheterna i övrigt.

7 § Om flera fastighetsägare eller tomträttshavare är ansvariga enligt 3 §,

skall de svara solidariskt i den utsträckning annat inte följer av att

ansvaret är begränsat enligt 4 § första stycket.

Vad de solidariskt ansvariga har betalat skall fördelas mellan dem

efter vad som är skäligt med hänsyn till vad de insett vid förvärvet och

omständigheterna i övrigt.

8 § I frågor om ansvar för kostnader att utreda föroreningar inom ett

sådant mark- eller vattenområde eller en sådan byggnad eller anläggning

som avses i 1 § tillämpas 2 4 samt 6 och 7 §§.

Ägaren till en fastighet, byggnad eller anläggning som avses i första

stycket kan trots frihet från ansvar enligt 2 eller 3 § förpliktas att svara

för utredningskostnader som rör fastigheten i den utsträckning det är

skäligt med hänsyn till den nytta ägaren kan antas få av utredningen, de

personliga ekonomiska förhållandena och omständigheterna i övrigt.

Upplysningsskyldighet

9 § Den som äger eller brukar en fastighet skall oavsett om området

tidigare ansetts förorenat genast underrätta tillsynsmyndigheten om det

upptäcks en förorening på fastigheten och föroreningen kan medföra

skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön.

Miljöriskområden

10 § Länsstyrelsen skall genom beslut förklara ett mark- eller

vattenområde för miljöriskområde om det är så allvarligt förorenat att det

med hänsyn till riskerna för människors hälsa och miljön är nödvändigt

att föreskriva om begränsningar i markanvändningen eller andra

försiktighetsmått. Vid förklaringen skall beaktas föroreningarnas hälso-

och miljöfarlighet, föroreningsgraden, förutsättningarna för spridning

och den omgivande miljöns känslighet.

11 § Länsstyrelsen får vid vite förelägga den som är ansvarig enligt 8 §

att ge in den utredning som behövs för prövningen. I föreläggandet får

länsstyrelsen föreskriva om tillträde för efterbehandling enligt 28 kap.

5 §. Länsstyrelsen kan även låta utföra nödvändig utredning på den

ansvariges bekostnad.

12 § När ett område förklaras som miljöriskområde skall länsstyrelsen

besluta om inskränkningar i markanvändningen eller om att vissa

åtgärder som fastighetsägare eller någon annan vill vidta skall vara

förenade med villkor eller skall föregås av en anmälan till

tillsynsmyndigheten.

Sådana inskränkningar och sådan anmälningsplikt som anges i första

stycket får avse grävning, schaktning och markarbeten, bebyggel-

seåtgärder, ändrad markanvändning samt andra åtgärder som kan

innebära

 att belastningen av föroreningar i och omkring området kan komma

att öka,

 att den miljömässiga situationen annars försämras, eller

 att framtida efterbehandlingsåtgärder försvåras.

Länsstyrelsen får även besluta att sådana åtgärder inte får vidtas eller

att fastighet inte får överlåtas förrän nödvändiga markundersökningar har

utförts.

13 § Länsstyrelsen skall ändra eller meddela nya villkor eller upphäva

beslutet om miljöriskområde när ett miljöriskområde har efterbehandlats

eller när föroreningarna där av någon annan orsak minskat så att

meddelade villkor om inskränkningar i markanvändningen eller andra

försiktighetsmått inte längre är nödvändiga.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela ytterligare föreskrifter om miljöriskområden.

11 kap. Vattenverksamhet

Kapitlets innehåll

1 § I detta kapitel finns bestämmelser om vattenverksamhet och vatten-

anläggningar. Bestämmelser om vattenverksamhet och vattenanlägg-

ningar finns också i lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

Definitioner

2 § Med vattenverksamhet avses

1. uppförande, ändring, lagning och utrivning av dammar eller andra

anläggningar i vattenområden, fyllning och pålning i vattenområden,

bortledande av vatten från eller grävning, sprängning och rensning i

vattenområden samt andra åtgärder i vattenområden om åtgärden syftar

till att förändra vattnets djup eller läge,

2. bortledande av grundvatten och utförande av anläggningar för detta,

3. tillförsel av vatten för att öka grundvattenmängden samt utförande

av anläggningar och åtgärder för detta, och

4. åtgärder som utförs för att avvattna mark, när det inte är fråga om

avledande av avloppsvatten, eller som utförs för att sänka eller tappa ur

ett vattenområde eller för att skydda mot vatten, när syftet med åtgärden

är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål

(markavvattning).

3 § Med vattenanläggning avses en sådan anläggning som har kommit till

genom en vattenverksamhet, tillsammans med manöveranordningar som

hör till anläggningen.

4 § Med vattenområde avses ett område som täcks av vatten vid högsta

förutsebara vattenstånd.

5 § Med vattentäkt avses bortledande av yt- eller grundvatten för

vattenförsörjning, värmeutvinning eller bevattning.

Med vattenreglering avses ändring av vattenföringen i ett vattendrag

till förmån för annan vattenverksamhet.

Med vattenöverledning avses vattenreglering genom överföring av

ytvatten från ett vattenområde till ett annat.

Särskilda förutsättningar för vattenverksamhet

6 § En vattenverksamhet får bedrivas endast om dess fördelar från allmän

och enskild synpunkt överväger kostnaderna samt skadorna och olägen-

heterna av den.

I fråga om vissa vattenanläggningar finns ytterligare bestämmelser i 19

och 20 §§ elberedskapslagen (1997:228).

7 § En vattenverksamhet skall utföras så att den inte försvårar annan

verksamhet som i framtiden kan antas beröra samma vattentillgång och

som främjar allmänna eller enskilda ändamål av vikt. Detta krav gäller

om vattenverksamheten kan utföras på detta sätt utan oskälig kostnad.

8 § Den som vill bedriva en vattenverksamhet som kan skada fisket är

skyldig att utan ersättning vidta och för framtiden underhålla behövliga

anordningar för fiskens framkomst eller fiskets bestånd, släppa fram

vatten för ändamålet samt iaktta de villkor i övrigt som på grund av

verksamheten kan behövas till skydd för fisket i det vatten som berörs av

vattenverksamheten eller i angränsande vattenområde. Om nyttan av en

ifrågasatt anordning eller ett villkor inte skäligen kan anses motsvara den

kostnad som verksamhetsutövaren därigenom skulle förorsakas, kan

verksamhetsutövaren befrias från en sådan skyldighet.

Vad som i denna paragraf sägs om fisk skall gälla även vattenlevande

blötdjur och vattenlevande kräftdjur.

Bestämmelser om särskilda fiskeavgifter som får bestämmas i stället

för att det meddelas villkor enligt första stycket finns i 6 kap. 5 § lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Tillståndsplikt för vattenverksamhet

9 § För vattenverksamhet krävs det tillstånd enligt denna balk, om inte

något annat följer av bestämmelserna i detta kapitel. Ansökan om

tillstånd till vattenverksamhet prövas av miljödomstolen. Ansökan om

tillstånd till markavvattning prövas dock av länsstyrelsen, om den inte

skall prövas av miljödomstolen enligt 7 kap. 19 och 20 §§ lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Den som vill bedriva vattenverksamhet får ansöka om tillstånd även

om det inte krävs tillstånd för verksamheten.

Bestämmelser om skyldighet att begära prövning innan en anläggning

för bortledande av grundvatten tas ur bruk finns i 23 §.

10 § Om det krävs tillstånd till en vattenverksamhet, får arbeten av större

omfattning i anslutning till verksamheten inte påbörjas innan tillstånd har

meddelats.

11 § Tillstånd enligt detta kapitel behövs inte för

1. vattentäkt för en en- eller tvåfamiljsfastighets eller jordbruks-

fastighets husbehovsförbrukning eller värmeförsörjning,

2. utförande av anläggningar för odling av fisk, musslor eller kräftdjur,

eller

3. utförande av anläggningar för utvinning av värme, om åtgärden inte

avser vattentäkt.

12 § Tillstånd enligt denna balk behövs inte, om det är uppenbart att

varken allmänna eller enskilda intressen skadas genom vatten-

verksamhetens inverkan på vattenförhållandena.

Av 13 § följer att första stycket inte gäller markavvattning eller, i den

utsträckning regeringen föreskriver det, andra åtgärder för avvattning av

mark.

13 § Markavvattning får inte utföras utan tillstånd. Vidare krävs tillstånd,

i den utsträckning regeringen föreskriver det, för andra åtgärder som

utförs för att avvattna mark i de fall åtgärden kan förväntas få en

bestående negativ effekt på växt- och djurlivet.

För dränering av jordbruksmark genom täckdikning med dräneringsrör

som har en största diameter av 300 millimeter krävs det dock tillstånd

endast om det är sannolikt att allmänna eller enskilda intressen skadas

genom verksamheten.

Ett tillstånd till markavvattning eller annan åtgärd för att avvattna mark

skall förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller motverka

skada på allmänna eller enskilda intressen. I tillståndet skall anges inom

vilken tid åtgärderna skall vara utförda.

Tillstånd enligt denna balk behövs inte för markavvattning i samband

med torvtäkt om koncession har lämnats enligt lagen (1985:620) om

vissa torvfyndigheter m.m.

14 § Regeringen får förbjuda markavvattning som skulle kräva tillstånd

enligt detta kapitel i områden där det är särskilt angeläget att våtmarkerna

bevaras.

Länsstyrelsen får meddela dispens från ett förbud som meddelats enligt

första stycket om det finns särskilda skäl.

Om dispens meddelas enligt andra stycket fordras för utförandet av

markavvattningen att tillstånd söks enligt 9 §. Beslutet om dispens

upphör att gälla om tillstånd till markavvattningen meddelas.

15 § Tillstånd enligt detta kapitel behövs inte för att utföra rensningar för

att bibehålla vattnets djup eller läge eller för att omedelbart återställa ett

vattendrag som har vikit från sitt förra läge eller som på något annat sätt

har förändrat sitt lopp.

Om arbetena berör en fastighet som tillhör någon annan, skall

fastighetsägaren alltid underrättas innan arbetena påbörjas.

Om fisket kan skadas, skall anmälan om de planerade arbetena göras

till länsstyrelsen innan arbetena påbörjas.

16 § Arbeten får utföras utan föregående tillstånd, om det till följd av en

skada eller för att förebygga en skada är nödvändigt att tillståndspliktiga

ändrings- eller lagningsarbeten utförs genast. Ansökan om godkännande

av arbetena skall dock göras snarast möjligt.

Åtgärder som strider mot bestämmelser om innehållande och tappning

av vatten får vidtas utan föregående tillstånd, om det är nödvändigt för att

avvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendom eller av någon

annan sådan orsak. Ansökan om godkännande av åtgärderna skall dock

göras snarast möjligt.

Underhållsansvar

17 § Den som äger en vattenanläggning är skyldig att underhålla den så

att det inte uppkommer skada för allmänna eller enskilda intressen

genom ändringar i vattenförhållandena. Om vattenanläggningen med stöd

av en särskild rättighet utförts på någon annans mark och äganderätten

till anläggningen övergått till markägaren till följd av att rättigheten

upphört, kvarstår underhållsskyldigheten för den som var rättig-

hetshavare.

Den som enligt 28 kap. 12 § har fått rätt att använda någon annans

vattenanläggning är tillsammans med ägaren skyldig att underhålla

anläggningen, om inte miljödomstolen bestämt något annat.

I 20 och 21 §§ samt i 24 kap. 4 § andra stycket finns bestämmelser om

överflyttning av underhållsskyldigheten.

18 § Den som är skyldig att underhålla en dammanläggning för

vattenreglering skall ersätta skada som orsakas av att anläggningen inte

ger avsett skydd mot utströmmande vatten (dammhaveri). Detta gäller

även om varken den underhållsskyldige eller någon som den

underhållsskyldige svarar för har vållat skadan.

En underhållsskyldig som visar att dammhaveriet orsakats av en

krigshandling eller liknande handling under väpnad konflikt,

inbördeskrig eller uppror är dock fri från ansvar.

Utrivning m.m.

19 § Tillstånd enligt denna balk skall alltid lämnas till utrivning av en

vattenanläggning i ytvatten, om inte förordnande meddelas enligt 20 §.

20 § I stället för att lämna tillstånd att riva ut en vattenanläggning i

ytvatten får miljödomstolen på begäran av ägaren av en fastighet som

skulle skadas av utrivningen förordna att skyldigheten att underhålla

anläggningen och fullgöra övriga skyldigheter som ligger på

anläggningens ägare skall övergå på fastighetsägaren till dess något annat

bestäms.

Till skydd för allmänna intressen får efter åtagande ett sådant

förordnande också meddelas för staten, en kommun eller ett

vattenförbund.

Förordnande får inte meddelas, om det kan antas att fastighetsägaren

inte kan fullgöra skyldigheterna eller om det med hänsyn till den sökande

eller till allmänna intressen anses mera angeläget att anläggningen rivs

ut.

Om ägaren av en vattenanläggning vållas skada av att anläggningen

bibehålls, skall den som övertar ansvaret för anläggningen betala skälig

ersättning för skadan.

21 § Om en fastighet övergår till en ny ägare och den tidigare ägaren är

underhållsskyldig efter övertagande enligt 20 § första stycket, svarar den

nya ägaren för de skyldigheter som följer av övertagandet.

Övertagandet enligt 20 § första stycket skall antecknas i

inskrivningsregistret.

22 § Om det kan uppkomma fara för allmänna eller enskilda intressen

genom att en anläggning för bortledande av grundvatten helt eller delvis

tas ur bruk, skall anläggningens ägare hämta in miljödomstolens tillstånd.

Skälig ersättning skall betalas, om en sådan åtgärd medför skada på

någon annans egendom genom bestående ändring i vattenförhållandena.

Viss vattenverksamhet som har prövats i annan ordning

23 § Tillstånd skall lämnas till följande vattenverksamhet, om inte något

annat följer av 2 kap. 9 §:

1. vattenverksamhet som vid prövning av annan verksamhet enligt

17 kap. 1 eller 3 §§ har angetts som ett villkor för verksamhetens

utövande,

2. anläggande av broar och annan vattenverksamhet för väg, järnväg,

tunnelbana eller spårväg vars anläggande har prövats i särskild ordning,

3. anläggande av rörledningar i vatten som koncession har meddelats

för enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar,

4. verksamhet som bearbetningskoncession har meddelats för enligt

lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter.

12 kap. Täkter, jordbruk och annan verksamhet

Täkter

1 § Det krävs tillstånd av länsstyrelsen för täkt av berg, sten, grus, sand,

lera, jord, torv eller andra jordarter. För husbehov får dock

markinnehavare vidta sådana åtgärder utan tillstånd, om inte annat följer

av föreskrifter som har meddelats med stöd av andra stycket.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att åtgärder enligt första stycket för markinnehavarens

husbehov inte får vidtas utan tillstånd. Tillståndsplikt enligt detta stycke

får föreskrivas om åtgärderna kan antas motverka hushållningen av de i

första stycket angivna naturresurserna eller medföra en icke obetydlig

skada på miljön.

Första och andra stycket gäller inte

1. åtgärder i vattenområden som kräver tillstånd enligt 11 kap.,

2. åtgärder som kräver tillstånd enligt lagen (1966:314) om

kontinentalsockeln, eller

3. täkt av torv som bearbetningskoncession har lämnats för enligt lagen

(1985:620) om vissa torvfyndigheter.

2 § Vid prövningen av en ansökan om tillstånd till täkt skall behovet av

det material som kan utvinnas vägas mot de skador på djur- och växtlivet

och på miljön i övrigt som täkten kan befaras orsaka. Tillstånd får inte

lämnas till en täkt som kan befaras försämra livsbetingelserna för någon

djur- eller växtart som är hotad, sällsynt eller i övrigt hänsynskrävande.

Vid prövning av en ansökan om tillstånd för täkt av matjord skall

beaktas behovet av brukningsbar jordbruksmark.

3 § Tillstånd till täkt får lämnas endast om det ställs säkerhet för de

villkor som skall gälla för tillståndet. Om det finns särskilda skäl får

länsstyrelsen befria den sökande från kravet på säkerhet. Ytterligare

bestämmelser om säkerhet finns i 16 kap. 3 §.

4 § Ägaren eller annan innehavare av marken är skyldig att tåla åtgärder

i enlighet med villkor i täkttillståndet.

5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för den som exploaterar en täkt som

kräver tillstånd enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken eller för den som bedriver stenkrossrörelse

att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag för

planering av naturvården.

Regeringen får föreskriva att den som innehar tillstånd till täkt som

avses i första stycket skall lämna uppgift till länsstyrelsen om vem som

är exploatör av täkten.

När uppgift saknas om vem som är exploatör av en täkt för vilken

tillstånd getts, skall vid tillämpningen av denna paragraf eller föreskrifter

som meddelats med stöd av paragrafen tillståndshavaren anses som

exploatör av täkten.

Anmälan för samråd

6 § Kan en verksamhet eller en åtgärd som inte omfattas av tillstånds-

eller anmälningsplikt enligt andra bestämmelser i denna balk komma att

väsentligt ändra naturmiljön, skall anmälan för samråd göras hos den

myndighet som utövar tillsynen enligt bestämmelser i 26 kap. eller

bestämmelser som har meddelats med stöd av samma kapitel.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att det inom landet eller en del av landet alltid

skall göras en anmälan för samråd i fråga om särskilda slag av

verksamheter eller åtgärder som kan medföra skada på naturmiljön.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får också

meddela föreskrifter om vilka uppgifter en anmälan skall innehålla.

Verksamhet eller åtgärd som skall anmälas för samråd får påbörjas

tidigast sex veckor efter det att anmälan har gjorts, om inte

tillsynsmyndigheten medger något annat.

Den myndighet som avses i första stycket får förelägga den

anmälningsskyldige att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa

eller motverka skada på naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är

tillräckliga och det är nödvändigt för skyddet av naturmiljön, får

myndigheten förbjuda verksamheten. Bestämmelser om rätt till ersättning

vid ett sådant föreläggande eller förbud finns i 31 kap.

Miljöhänsyn i jordbruket

7 § Med jordbruksmark avses i 8 och 9 §§ sådan åkermark och betesmark

som ingår i fastighet som är taxerad som lantbruksenhet.

Bestämmelserna i samma paragrafer skall dock inte tillämpas på jord-

bruksmark

1. som ingår i fastighet, som har bildats för annat ändamål än jordbruk

och som därefter inte har taxerats, eller

2. som i detaljplan eller områdesbestämmelser enligt plan- och

bygglagen (1987:10) är avsedd för annat ändamål än jordbruk.

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om den hänsyn till natur- och kulturvärden som

skall tas vid skötsel av jordbruksmark och vid annan markanvändning i

jordbruket, såsom i fråga om skyddet av odlings- och kulturlandskapet

samt djur- och växtlivet. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande

att pågående markanvändning inom den berörda delen av fastigheten

avsevärt försvåras.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att jordbruksmark får tas ur jordbruksproduktion först efter

anmälan till länsstyrelsen, om inte åtgärden är av ringa betydelse för

jordbruket på brukningsenheten eller för natur- och kulturmiljön.

Första stycket gäller inte om marken tas i anspråk för verksamhet vars

tillåtlighet har prövats i särskild ordning.

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela de föreskrifter som skäligen kan behövas från miljöskydds-

synpunkt i fråga om

1. begränsningar av antalet djur i ett jordbruk,

2. försiktighetsmått för gödselhanteringen, och

3. växtodlingen.

Vilthägn

11 § Vilthägn får inte uppföras utan tillstånd av länsstyrelsen på områden

där allmänheten får färdas fritt.

Vid tillståndsprövningen skall behovet av skydd för friluftslivet och

naturmiljön beaktas.

Tillstånd till vilthägn inom ett strandskyddsområde får meddelas

endast om det finns särskilda skäl.

Föreskrifter om tillståndsplikt

12 § Regeringen får föreskriva om sådan tillståndsplikt för verksamheter

eller åtgärder som kan krävas till följd av Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen.

13 kap. Genteknik

Tillämpningsområde

1 § Bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas vid innesluten

användning och avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer.

Bestämmelserna skall också tillämpas när produkter som innehåller eller

består av sådana organismer släpps ut på marknaden.

Syftet med bestämmelserna är, utöver vad som sägs i 1 kap. 1 § första

stycket, att säkerställa att särskilda etiska hänsyn tas vid sådan

verksamhet som avses i första stycket.

2 § Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från kapitlets

tillämpning i fråga om organismer som har tagits fram med sådana

beprövade metoder för genetisk modifiering som har visat sig inte

medföra några risker från hälso- och miljösynpunkt.

Definitioner

3 § Med organism avses en biologisk enhet som kan föröka sig eller föra

över genetiskt material.

4 § Med genetiskt modifierad organism avses en organism där det

genetiska materialet har ändrats på ett sätt som inte inträffar naturligt

genom parning eller naturlig rekombination.

5 § Med innesluten användning avses en verksamhet där någon

modifierar organismer genetiskt eller odlar, förvarar, använder,

transporterar, destruerar eller gör sig kvitt sådana genetiskt modifierade

organismer och där fysiska hinder, eller en kombination av fysiska och

kemiska eller biologiska hinder, används för att begränsa dessa

organismers kontakt med allmänheten och miljön.

6 § Med avsiktlig utsättning avses ett avsiktligt införande av genetiskt

modifierade organismer i miljön utan någon särskild inneslutning.

7 § Med uttrycket släppa ut på marknaden avses att tillhandahålla eller

göra en produkt tillgänglig för någon annan.

Krav på utredning för bedömning av skaderisker

8 § Innesluten användning och avsiktlig utsättning av genetiskt

modifierade organismer skall föregås av en utredning. Den skall kunna

läggas till grund för en tillfredsställande bedömning av vilka hälso- och

miljöskador som organismerna kan orsaka. Utredningen skall vara gjord i

enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. En sådan utredning

skall också göras innan en produkt som innehåller eller består av

genetiskt modifierade organismer släpps ut på marknaden.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela ytterligare föreskrifter om sådan utredning som avses i 8 §.

Etiska hänsyn och försiktighetsmått

10 § Särskilda etiska hänsyn skall tas vid innesluten användning och

avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer liksom när en

produkt som innehåller eller består av sådana organismer släpps ut på

marknaden.

11 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela särskilda föreskrifter om försiktighetsmått.

Tillståndskrav och anmälningsskyldighet

12 § Det krävs tillstånd för att genomföra en avsiktlig utsättning av

genetiskt modifierade organismer eller för att släppa ut en produkt som

innehåller eller består av sådana organismer på marknaden.

13 § Ett tillstånd får lämnas endast om verksamheten är etiskt försvarbar.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vad som krävs till skydd för människors hälsa

och miljön för att få tillstånd enligt 12 §.

15 § Regeringen eller tillståndsmyndigheten får meddela föreskrifter om

undantag från tillståndskravet enligt 12 §.

16 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om krav på tillstånd till eller anmälan av innesluten

användning av genetiskt modifierade organismer, om det behövs av

hälso- eller miljöskäl.

17 § En ansökan om tillstånd och en anmälan görs hos den myndighet

som regeringen föreskriver.

Frågor om tillstånd skall prövas inom den tid som regeringen

föreskriver.

Ett tillstånd gäller i fem år, om inte något annat sägs i

tillståndsbeslutet.

Märkning

18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att den som släpper ut en produkt som innehåller eller består

av genetiskt modifierade organismer på marknaden skall märka

produkten.

Gentekniknämnden

19 § En särskild nämnd, Gentekniknämnden, skall följa utvecklingen på

genteknikområdet, bevaka de etiska frågorna och ge råd om

användningen av gentekniken.

Regeringen meddelar föreskrifter om Gentekniknämndens uppgifter

samt bestämmelser om nämndens sammansättning och arbetsformer.

14 kap. Kemiska produkter och biotekniska organismer

Tillämpningsområde

1 § Bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas på kemiska produkter

och biotekniska organismer.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att balkens bestämmelser om kemiska produkter skall

tillämpas på en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk

produkt, om varan på grund av sina egenskaper kan befaras medföra

skada på människor eller miljön eller andra intressen som skall skyddas

genom denna balk.

Definitioner

2 § Med kemisk produkt avses ett kemiskt ämne och beredningar av

kemiska ämnen.

3 § Med bioteknisk organism avses en sådan produkt som har framställts

särskilt i bekämpningssyfte eller något annat tekniskt syfte och som helt

eller delvis består av eller innehåller levande mikroorganismer, däribland

virus, eller nematoder, insekter eller spindeldjur.

4 § Med hantering av kemisk produkt eller bioteknisk organism avses en

verksamhet eller åtgärd som utgörs av tillverkning, bearbetning, behand-

ling, förpackning, förvaring, transport, användning, omhändertagande,

destruktion, konvertering, saluförande, överlåtelse och därmed jämförliga

förfaranden.

5 § Med kemiskt bekämpningsmedel avses en kemisk produkt som är

avsedd för att förebygga eller motverka att djur, växter eller mikro-

organismer, däribland virus, förorsakar skada eller olägenhet för

människors hälsa eller skada på egendom.

Som kemiskt bekämpningmedel skall inte anses

1. kemiska produkter som är avsedda att användas vid beredning av

livsmedel, läkemedel eller foder,

2. färger, fernissor, tjäror och andra kemiska produkter som är avsedda

att huvudsakligen begagnas för andra ändamål än som avses i första

stycket, om de inte genom särskild benämning eller på något annat sätt

anges vara avsedda som bekämpningsmedel.

6 § Med biologiskt bekämpningsmedel avses en bioteknisk organism

som framställts särskilt för att förebygga eller motverka att djur, växter

eller mikroorganismer, däribland virus, förorsakar skada eller olägenhet

för människors hälsa eller skada på egendom.

Miljö- och hälsoutredning

7 § Den som tillverkar eller till Sverige för in en kemisk produkt eller en

bioteknisk organism skall se till att det finns en tillfredsställande

utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador som produkten

eller organismen kan orsaka. Utredningen skall vara gjord i enlighet med

vetenskap och beprövad erfarenhet. Den skall innehålla en bedömning av

produktens egenskaper från miljö- och hälsoskyddssynpunkt och visa

1. de ämnen eller organismer som kan ge produkten eller organismen

farliga egenskaper,

2. arten och graden av de farliga egenskaperna,

3. de åtgärder som behövs för att skydda människors hälsa och miljön

vid hanteringen, och

4. de åtgärder som behövs för att ta hand om avfall från produkten eller

organismen.

Produktinformation

8 § Den som yrkesmässigt tillverkar, för in till Sverige eller överlåter en

kemisk produkt eller bioteknisk organism skall genom märkning eller på

annat sätt lämna de uppgifter som behövs till skydd för människors hälsa

eller miljön (produktinformation).

Uppgiftsskyldighet

9 § Den som yrkesmässigt hanterar eller för in till eller ut ur Sverige en

kemisk produkt eller bioteknisk organism, skall till den myndighet som

regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller efter

regeringens bemyndigande myndigheten föreskriver lämna de uppgifter

om produkten eller organismen och dess hantering som kan behövas för

att bedöma de hälso- eller miljörisker som är förknippade med produkten

eller organismen samt dess hantering, införsel eller utförsel.

Produktregister

10 § Kemiska produkter som yrkesmässigt tillverkas i eller förs in till

Sverige skall registreras i ett produktregister enligt de föreskrifter som

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar.

Registret skall föras av den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen får föreskriva att det även skall finnas ett motsvarande

produktregister för biotekniska organismer.

Förhandsanmälan

11 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att den som avser att tillverka eller till Sverige föra in en

kemisk produkt eller bioteknisk organism som inte tidigare varit i bruk i

landet, skall göra en anmälan om tillverkningen eller införseln samt

redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter. En sådan anmälan

skall göras till den myndighet som regeringen bestämmer och inom den

tid som regeringen eller myndigheten bestämmer.

Tillstånd

12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om tillstånd för

1. import av särskilt farliga kemiska produkter och biotekniska

organismer från länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen,

2. yrkesmässig överlåtelse av särskilt farliga kemiska produkter och

biotekniska organismer, och

3. annan hantering av särskilt farliga kemiska produkter och

biotekniska organismer.

Godkännande av bekämpningsmedel

13 § Kemiska eller biologiska bekämpningsmedel får inte importeras

från länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen, släppas ut på

marknaden eller användas utan att vara godkända enligt 14 § av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

14 § Ett godkännande får lämnas om medlet är godtagbart från hälso- och

miljöskyddssynpunkt och behövs för de bekämpningsändamål som anges

i 5 eller 6 §.

Är ett kemiskt eller biologiskt bekämpningsmedel redan godkänt i ett

annat medlemsland inom Europeiska unionen eller i ett land inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet i enlighet med rådets direktiv

91/414/EEG av den 15 juli 1991 om utsläppande av växtskyddsmedel på

marknaden skall, om sökanden begär det, medlet godkännas, om

jordbruks-, växtskydds- och miljöförhållanden som är relevanta för

användningen av medlet är jämförbara.

Ett godkännande får meddelas för högst fem år. Om det finns särskilda

skäl får dock ett godkännande meddelas för högst tio år.

15 § Ansökan om godkännande av ett kemiskt eller biologiskt

bekämpningsmedel skall göras hos den myndighet som regeringen

bestämmer av den som ansvarar för att produkten först släpps ut på

marknaden inom Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES). Den som ansöker om godkännande skall ha ett

fast kontor inom gemenskapen eller EES.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om de uppgifter som skall lämnas i samband med en

ansökan om godkännande. Gäller ansökan ett bekämpningsmedel som

redan är godkänt i ett annat medlemsland inom Europeiska unionen eller

i ett land inom EES och den sökande begär det, får krav på upprepning

av redan genomförda tester och analyser inte ställas, om jordbruks-,

växtskydds- och miljöförhållanden som är relevanta för användningen av

medlet är jämförbara.

Bemyndigande att medge undantag eller dispens

16 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer föreskriva om undantag från kravet på tillstånd

eller godkännande enligt 12 15 §§. Om det finns synnerliga skäl, får

regeringen eller myndigheten besluta om dispens i det enskilda fallet.

Sådana föreskrifter eller beslut får innehålla krav på anmälan innan en

kemisk produkt eller bioteknisk organism saluhålls eller används.

Försiktighetsmått vid bekämpning

17 § Andra kemiska produkter eller biotekniska organismer än sådana

som har godkänts eller som omfattas av undantag eller dispens enligt

13 16 §§ för att släppas ut på marknaden och användas som kemiska

eller biologiska bekämpningsmedel, får användas för bekämpning endast

om det är uppenbart att användningen inte medför risker för människors

hälsa eller miljön.

Spridning av bekämpningsmedel

18 § Ett kemiskt eller biologiskt bekämpningsmedel skall spridas på ett

sådant sätt att människors hälsa inte skadas eller människor vållas annan

olägenhet och att miljöpåverkan blir så liten som möjligt. Åtgärder skall

vidtas för att motverka att medlet sprids utanför avsett spridningsområde.

Kemiska eller biologiska bekämpningsmedel får inte spridas från

luftfartyg. Om det finns synnerliga skäl, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer medge dispens i enskilda fall från

detta förbud.

19 § Kemiska eller biologiska bekämpningsmedel som är avsedda för att

bekämpa lövsly får inte spridas över skogsmark. Inte heller får enskilda

trädstammar behandlas med sådana bekämpningsmedel.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge

dispens från detta förbud om det behövs för vetenskaplig prövning.

20 § Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer

av andra stycket, medge dispens från 19 § första stycket, om kravet enligt

6 § skogsvårdslagen (1979:429) i fråga om återväxt av skog inte rimligen

kan tillgodoses genom röjning med mekaniska metoder. Vid

bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och beskaffenhet,

skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på livs-

betingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen.

En kommun får besluta att dispens enligt första stycket inte får medges

för ett område inom kommunen, om det behövs med hänsyn till områdets

betydelse för friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel

eller något annat kommunalt intresse.

Föreskrifter om bränslen

21 § För att motverka utsläpp i luften av ämnen som kan medföra

olägenhet för människors hälsa eller miljön får regeringen i fråga om

bränslen meddela föreskrifter som gäller bränslets kvalitet och

egenskaper, förbränning, handel, överlåtelse eller införsel till Sverige.

Regeringen får överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela

sådana föreskrifter.

22 § Bensin som är avsedd för motordrift eller uppvärmning och som

innehåller högst 0,013 gram bly per liter vid 15o C skall av den som

tillverkar eller yrkesmässigt till Sverige för in sådan bensin delas in i och

tillhandahållas i de miljöklasser som anges i bilaga till denna balk.

Skyldighet att underrätta om skadliga verkningar

23 § Den som tillverkar eller släpper ut en kemisk produkt eller

bioteknisk organism på marknaden skall omedelbart underrätta den

myndighet som regeringen bestämmer, om det efter ett tillstånd eller

godkännande kommer fram nya uppgifter om att den kemiska produkten

eller biotekniska organismen eller resthalter av ett aktivt ämne i

produkten eller organismen kan ha skadliga effekter på människors hälsa,

grundvattnet eller miljön i övrigt.

Sådan upplysningsskyldighet gäller även för kemiska produkter och

biotekniska organismer för vilka krav på tillstånd eller godkännande inte

gäller, om nya uppgifter kommer fram att produkten eller organismen

kan ha cancerogena, mutagena eller reproduktionstoxiska egenskaper

som kan antas påverka klassificeringen eller märkningen av produkten

eller organismen.

Bemyndiganden att meddela ytterligare föreskrifter om villkor, krav på

tillstånd eller förbud m.m.

24 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i

fråga om hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter och

biotekniska organismer meddela ytterligare föreskrifter i frågor som

avses i 7, 8, 17, 18 och 23 §§ samt 2 kap. 2, 3 och 6 §§. Detsamma gäller

föreskrifter som behövs till följd av Sveriges medlemskap i Europeiska

unionen.

Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer även i andra fall än som

anges i 12 15 och 21 §§

1. föreskriva att en kemisk produkt eller bioteknisk organism inte får

hanteras, föras in i eller ut ur Sverige utan att tillstånd eller godkännande

har lämnats, och

2. föreskriva om särskilda villkor för hantering, införsel eller utförsel

av en sådan produkt eller organism.

25 § Om det är av särskild betydelse från hälso- eller miljöskydds-

synpunkt, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

även i andra fall än som har angetts i detta kapitel förbjuda hantering,

införsel eller utförsel av en kemisk produkt eller en bioteknisk organism.

15 kap. Avfall och producentansvar

Definitioner

1 § Med avfall avses varje föremål, ämne eller substans som ingår i en

avfallskategori och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är

skyldig att göra sig av med.

Regeringen meddelar föreskrifter om avfallskategorier enligt första

stycket.

2 § Med hushållsavfall avses avfall som kommer från hushåll samt

därmed jämförligt avfall från annan verksamhet.

3 § Med hantering av avfall avses en verksamhet eller åtgärd som utgörs

av insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall.

4 § Med producent avses

1. den som yrkesmässigt tillverkar, för in till Sverige eller säljer en

vara eller en förpackning, eller

2. den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som

kräver särskilda åtgärder av renhållnings- eller miljöskäl.

5 § Med fastighetsinnehavare avses i detta kapitel den som äger

fastigheten eller den som enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen

(1979:1152) skall anses som fastighetsägare.

Producentansvar

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för producenter att se till att avfall

samlas in, transporteras bort, återvinns, återanvänds eller bortskaffas på

ett sätt som kan krävas för en hälso- och miljömässigt godtagbar

avfallshantering. Sådana föreskrifter får meddelas i fråga om avfallet av

de varor eller förpackningar som producenterna tillverkar, för in till

Sverige eller säljer och avfallet från sådan verksamhet som de bedriver.

7 § Föreskrifter enligt 6 § får även avse krav på förpackningars

sammansättning, återanvändbarhet och återvinningsbarhet.

Föreskrifterna får vidare avse skyldighet för producenterna att

1. märka en vara eller en förpackning,

2. lämna uppgifter av betydelse för producentansvaret om vilka ämnen

och material som en vara eller en förpackning innehåller samt om

insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller andra

förhållanden.

Den kommunala renhållningsskyldigheten

8 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 6 §, svara

för att

1. hushållsavfall inom kommunen transporteras till en

behandlingsanläggning, om det behövs för att tillgodose såväl skyddet

för människors hälsa och miljön som enskilda intressen, och

2. hushållsavfall från kommunen återvinns eller bortskaffas.

När kommunen planlägger och beslutar hur denna skyldighet skall

fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och nyttjanderätts-

havares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett sätt som

är godtagbart med hänsyn till skyddet för människors hälsa och miljön.

Kommunen skall i sin planering och i sina beslut vidare beakta att

borttransporten anpassas till de behov som finns hos olika slag av

bebyggelse.

I sådana planer och beslut skall anges under vilka förutsättningar

fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får ta hand om

hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 10 § gäller, annat avfall som

uppkommit hos dem.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om hanteringen av avfall. Regeringen får

överlåta åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter.

10 § Om det behövs av hälso- eller miljöskäl, får regeringen i fråga om

annat avfall än hushållsavfall inom en kommun meddela föreskrifter om

1. att avfallet skall transporteras bort genom kommunens försorg,

2. att kommunen skall se till att avfallet återvinns eller bortskaffas.

Detta gäller inte i de fall som föreskrifter om producentansvar har

meddelats med stöd av 6 §.

Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter enligt

första och andra stycket.

Kommunal renhållningsordning

11 § För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall

innehålla de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen

och en avfallsplan. I renhållningsordningen skall sådana förutsättningar

anges som avses i 8 § tredje stycket. Avfallsplanen skall innehålla

uppgifter om avfall inom kommunen och om kommunens åtgärder för att

minska avfallets mängd och farlighet.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om avfallsplanens innehåll.

12 § Om renhållningsordningar med stöd av regeringens bemyndigande

skall beslutas av kommunerna, skall de antas av kommunfullmäktige.

13 § När ett förslag till renhållningsordning upprättas, skall kommunen

på lämpligt sätt och i skälig omfattning samråda med

fastighetsinnehavare och myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i

saken.

Innan förslaget till renhållningsordning antas, skall det ställas ut till

granskning under minst fyra veckor.

14 § Kungörelse om att förslag till renhållningsordning ställs ut skall

utfärdas i ortstidning före utställningstidens början. Kungörelsen skall

innehålla uppgift om förslagets huvudsakliga innebörd, var det ställs ut

och inom vilken tid och till vem invändningar mot förslaget skall lämnas.

15 § Bestämmelserna i 13 och 14 §§ gäller även förslag till ändring i en

renhållningsordning.

En kommun behöver inte ställa ut ett förslag till ändring i

renhållningsordningen, om det berör endast ett mindre antal

fastighetsinnehavare eller ändringen annars är av begränsad omfattning.

16 § Regeringen får föreskriva att den som yrkesmässigt bedriver

verksamhet som ger upphov till avfall skall lämna kommunen de

uppgifter som behövs som underlag för kommunens renhållningsordning.

Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter.

17 § Kommunen är skyldig att utöver vad som följer av

renhållningsordningen transportera bort hushållsavfall, om

fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren begär det och det inte är

oskäligt med hänsyn till omständigheterna.

Hantering av avfall

18 § När avfall skall transporteras genom kommunens eller en

producents försorg, får avfall inte komposteras eller grävas ned eller på

annat sätt återvinnas eller bortskaffas av fastighetsinnehavaren eller

nyttjanderättshavaren.

Vad som sägs i första stycket gäller dock inte om avfallet kan tas om

hand på fastigheten utan risk för olägenhet för människors hälsa eller

miljön.

Kommunen får i enskilda fall tillåta fastighetsinnehavare eller

nyttjanderättshavare att själva ta hand om avfall som uppkommit hos

dem och som annars skall tas om hand av kommunen, om de kan göra

detta på ett sätt som är betryggande för människors hälsa och miljön och

det finns särskilda skäl för en sådan dispens.

Även om tillstånd inte krävs, får tillstånd sökas hos kommunen för

sådan verksamhet eller sådana åtgärder som avses i andra stycket.

19 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen meddela föreskrifter som

innebär att ett visst slag av avfall skall förvaras och transporteras bort

skilt från annat avfall samt meddela de ytterligare föreskrifter som

behövs för ändamålet. Regeringen får överlåta åt en myndighet eller åt

kommunerna att meddela sådana föreskrifter.

20 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen meddela föreskrifter om

förbud mot deponering av brännbart och organiskt avfall.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om undantag eller i det enskilda fallet medge

dispens från förbuden som avses i första stycket.

21 § Om avfall skall transporteras genom kommunens försorg, får inte

någon annan än kommunen eller den som kommunen anlitar för

ändamålet ta befattning med transporten.

Om avfallet skall transporteras genom en producents försorg, får

regeringen meddela föreskrifter om att inte någon annan än producenten

eller den producenten anlitar för ändamålet får ta befattning med

transporten.

Bemyndigande att meddela föreskrifter om visst avfall

22 § Om det behövs för att främja återanvändning av delar eller

återvinning av material av sådana skrotbilar som avses i

bilskrotningslagen (1975:343), får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter om yrkesmässig demontering

och annat liknande yrkesmässigt omhändertagande av skrotbilar.

23 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter om

1. yrkesmässig förbehandling av avfall, såsom demontering och

sortering, som utgörs av elektriska och elektroniska produkter, och

2. att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som syftar till att

förbehandla avfall, såsom demontering och sortering, som utgörs av

elekt-riska och elektroniska produkter skall ha personal eller

kvalitetssystem som certifierats av ett organ som ackrediterats enligt

lagen (1992:1119) om teknisk kontroll.

24 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter om förbud mot deponering,

förbränning och fragmentering av avfall som utgörs av elektriska och

elektroniska produkter innan avfallet förbehandlats enligt 23 § .

Bemyndigande att meddela föreskrifter om tillståndsplikt m.m.

25 § Om det behövs av hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om

1. att avfall får transporteras yrkesmässigt endast av den som har

tillstånd eller är anmäld hos den myndighet som regeringen bestämmer

eller att andra särskilda villkor skall gälla för sådan verksamhet, och

2. att den som i yrkesmässig verksamhet ger upphov till annat avfall än

hushållsavfall skall lämna det för borttransport till den som innehar

tillstånd till transportverksamhet eller är anmäld hos föreskriven

myndighet.

 Tillstånd enligt första stycket 1 skall sökas hos den myndighet som

regeringen föreskriver.

26 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att den som i yrkesmässig verksamhet ger

upphov till annat avfall än hushållsavfall eller yrkesmässigt hanterar

annat avfall än hushållsavfall skall lämna uppgift om avfallets art,

sammansättning och mängd samt uppgift om varifrån avfallet kommer

och var avfallet lämnas. Uppgifterna skall lämnas till den kommunala

nämnd som är tillsynsmyndighet.

27 § Om det behövs av hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om att de

som yrkesmässigt samlar in eller för någon annans räkning yrkesmässigt

ombesörjer bortskaffande eller återvinning av avfall skall vara anmälda

hos den myndighet som regeringen föreskriver. Detta gäller inte den som

omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av 25 § eller annars enligt denna balk.

Bemyndigande att meddela föreskrifter om avfall med anledning av

Sveriges medlemskap i Europeiska unionen

28 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela de föreskrifter om avfall, avfallsplanering och begränsningar i

fråga om avfallstransporter som följer av Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen.

Bemyndigande att meddela föreskrifter för försvaret

29 § Regeringen eller efter regeringens bestämmande generalläkaren får

meddela särskilda föreskrifter för Försvarsmakten, Fortifikationsverket,

Försvarets materielverk och Försvarets radioanstalt som avviker från vad

som föreskrivs i detta kapitel.

Nedskräpning

30 § Ingen får skräpa ned utomhus på en plats som allmänheten har

tillträde eller insyn till.

Dumpning

31 § Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon får avfall inte

dumpas, vare sig som fast ämne, vätska eller gas. Avfall får inte heller

dumpas från svenska fartyg eller luftfartyg i det fria havet. Avfall som är

avsett att dumpas i det fria havet får inte föras ut ur landet eller ur den

ekonomiska zonen.

Vad som sägs om dumpning gäller också i fråga om förbränning av

avfall.

32 § Vad som sägs i 31 § första stycket gäller inte sådana utsläpp av

skadliga ämnen från fartyg som regleras genom lagen (1980:424) om

åtgärder mot förorening från fartyg.

33 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

genom beslut i det enskilda fallet medge dispens från 31 § första stycket,

om avfallet kan dumpas utan olägenhet för människors hälsa och miljön.

Om det genom dumpning uppkommer olägenhet som inte förutsågs när

medgivandet gavs, får den myndighet som har lämnat medgivandet

meddela föreläggande i syfte att avhjälpa olägenheten. Om olägenheten

inte avhjälps eller villkor eller föreskrifter åsidosätts, får medgivandet

återkallas.

FJÄRDE AVDELNINGEN

Prövningen av mål och ärenden

16 kap. Allmänt om prövningen

Prövningsmyndigheter

1 § Regeringen, länsstyrelserna och andra förvaltningsmyndigheter,

kommunerna, miljödomstolarna, Miljööverdomstolen och Högsta

domstolen prövar mål och ärenden enligt denna balk eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken. I fråga om prövningen av mål

om straff eller förverkande enligt 29 kap. gäller dock vad som är

föreskrivet om brottmål i allmänhet.

Närmare bestämmelser om vilka mål och ärenden som prövas av res-

pektive prövningsmyndighet finns i 17 kap. 1-4 §§, 18 kap. 1-2 §§,

19 kap. 1-2 §§ , 20 kap. 2 §, 23 kap. 1 § samt 23 kap. 9 §.

Beslut eller dom om återkallelse av tillstånd, dispens, godkännande

och förbud mot fortsatt verksamhet samt omprövning av tillstånd eller

villkor meddelas av tillståndsmyndigheten.

Tillstånd, godkännande och dispens

2 § Tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken, får lämnas för begränsad tid.

Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter om sådan tids-

begränsning.

Tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken, får förenas med villkor.

Bestämmelser om vilka mål som är ansökningsmål finns i 21 kap. 1 §

och bestämmelser om vad en ansökan i ett ansökningsmål skall innehålla

finns i 22 kap. 1 §. Regeringen får meddela föreskrifter om vad en

ansökan i ett ärende skall innehålla.

3 § Tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken, får för sin giltighet göras

beroende av att den som avser att bedriva verksamheten ställer säkerhet

för kostnaderna för efterbehandling och andra återställningsåtgärder som

verksamheten kan föranleda. Staten, kommuner, landsting och kom-

munalförbund behöver inte ställa säkerhet.

Om det kan antas att ställd säkerhet inte längre är tillräcklig, får den

myndighet som prövar frågan om tillstånd, godkännande eller dispens

besluta om ytterligare säkerhet.

I fråga om beskaffenheten av säkerheten gäller 2 kap. 25 § ut-

sökningsbalken. Säkerheten skall prövas av tillståndsmyndigheten och

förvaras av länsstyrelsen.

4 § Tillstånd eller dispens får inte meddelas i strid mot detaljplan eller

områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen (1987:10). Mindre

avvikelser får dock göras om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas.

5 § Tillstånd, godkännande eller dispens får inte meddelas för en ny

verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds.

Verksamheten får dock tillåtas, om verksamhetsutövaren vidtar sådana

åtgärder att olägenheterna från annan verksamhet upphör eller minskar så

att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormen ökar i inte obetydlig

utsträckning.

6 § Tillstånd, godkännande eller dispens kan vägras den som inte har

fullgjort sina skyldigheter enligt tidigare tillstånd, godkännande eller

dispens. Detsamma gäller när någon tidigare har underlåtit att ansöka om

nödvändigt tillstånd, godkännande eller dispens. Har sådan underlåtelse

förekommit kan tillstånd, godkännande eller dispens vägras också om

sökanden eller någon som på grund av ägar- eller ansvarsförhållanden

har väsentlig anknytning till sökandens verksamhet, har eller har haft

sådan anknytning till den verksamhet där underlåtelsen har förekommit.

7 § Vid prövningen enligt denna balk skall hänsyn tas till andra

verksamheter eller särskilda anläggningar som kan antas bli behövliga

för att verksamheten skall kunna utnyttjas på ett ändamålsenligt sätt.

8 § Om två eller flera som bedriver eller avser att bedriva verksamhet

kommer överens om att vidta åtgärder för att förebygga eller motverka

olägenheter för människors hälsa och miljön, får villkor som avses i 2 §

andra stycket omfatta två eller flera verksamheter. Som förutsättning för

detta gäller att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormer enligt

5 kap. ökar eller att fördelar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på

något annat sätt.

Frågor enligt första stycket får avgöras genom gemensamt beslut om

tillstånd som innehåller villkor för verksamheterna eller genom skilda

beslut med gemensamma villkor.

9 § Tillstånd eller dispens och upphävande av tillstånd eller dispens får

förenas med skyldighet att utföra eller bekosta

1. särskild undersökning av berört område,

2. särskilda åtgärder för att bevara berört område, och

3. särskilda åtgärder för att kompensera det intrång i allmänna

intressen som verksamheten medför.

Denna paragraf innebär inte någon inskränkning av en

efterbehandlingsansvarigs skyldigheter enligt 10 kap.

10 § Om en vattenverksamhet har bedrivits utan tillstånd, är

verksamhetsutövaren bevisskyldig i fråga om de förhållanden som rådde

i vattnet innan verksamheten sattes i gång.

11 § Om mål eller ärenden enligt denna balk om tillstånd eller dispens till

skilda verksamheter prövas samtidigt och verksamheterna på grund av att

de berör samma naturresurs eller av någon annan orsak inte kan utövas

vid sidan av varandra i enlighet med ansökningarna, skall

verksamheterna om möjligt jämkas så att de kan komma till stånd utan

väsentlig nackdel för någon av dem. Om en sådan jämkning inte kan

göras, skall företräde ges åt den verksamhet som bäst stämmer överens

med 3 kap.

Första stycket gäller inte om en samfällighet för de särskilda

verksamheterna bildas enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet.

Rätt att överklaga

12 § Överklagbara domar eller beslut får överklagas av

1. den som domen eller beslutet angår, om avgörandet har gått honom

eller henne emot,

2. en lokal arbetstagarorganisation som organiserar arbetstagare i den

verksamhet som avses med beslutet, såvitt avser domar och beslut i

frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet,

3. en central arbetstagarorganisation enligt lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet, motsvarande organisation på arbets-

givarsidan samt en sammanslutning av konsumenter, såvitt avser beslut

som en länsstyrelse eller en central förvaltningsmyndighet har meddelat

med stöd av bemyndigande enligt 14 kap., förutsatt att beslutet inte avser

ett särskilt fall, och

4. den myndighet, kommunala nämnd eller annan som enligt vad som

är särskilt föreskrivet i balken eller i föreskrifter meddelade med stöd av

balken har rätt att överklaga.

Denna paragraf innebär inte någon inskränkning av rätten att överklaga

enligt bestämmelser i rättegångsbalken.

13 § Överklagbara domar eller beslut får överklagas av en ideell förening

som enligt sina stadgar har till ändamål att tillvarata naturskydds- eller

miljöskyddsintressen, såvitt avser domar och beslut om tillstånd,

godkännande eller dispens enligt denna balk. För att få överklaga domar

och beslut skall en förening ha bedrivit verksamhet i Sverige under minst

tre år och ha lägst 2 000 medlemmar.

 Ideell förening får dock inte överklaga beslut som rör Försvarsmakten,

Fortifikationsverket, Försvarets materielverk eller Försvarets radio-

anstalt.

Ett överklagande enligt första stycket prövas inte, om domen eller

beslutet har vunnit laga kraft mot dem som varit parter eller annars

såsom sakägare haft klagorätt i målet eller ärendet.

17 kap. Regeringens tillåtlighetsprövning

Obligatorisk tillåtlighetsprövning

1 § Regeringen skall pröva tillåtligheten av nya verksamheter av följande

slag:

1. järn- och stålverk, metallverk och ferrolegeringsverk,

2. massafabriker och pappersbruk,

3. fabriker för raffinering av råolja eller för tung petrokemisk

produktion,

4. fabriker för framställning av baskemikalier eller gödselmedel,

5. cementfabriker,

6. anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen

enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet samt anläggningar för

att bryta uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för

framställning av kärnbränsle,

7. förbränningsanläggningar, om anläggningen har en tillförd effekt

om minst 200 megawatt,

8. gruppstationer för vindkraft med tre eller flera vindkraftsaggregat

med en sammanlagd uteffekt av minst tio megawatt,

9. anläggningar för lagring av minst 50 miljoner normalkubikmeter

naturgas,

10. anläggningar för behandling av farligt avfall, om huvuddelen av det

avfall som avses bli behandlat i anläggningen kommer från andra

inrättningar och mer än 10 000 ton farligt avfall årligen förbränns eller på

annat sätt återvinns eller bortskaffas vid anläggningen,

11. anläggningar för att utvinna ämnen eller material inom de områden

som anges i 4 kap. 5 §,

12. vattenkraftverk som är avsedda för en installerad generatoreffekt

av minst 20 megawatt,

13. vattenregleringar varigenom skall utnyttjas ett vattenmagasin av

minst 100 miljoner kubikmeter under året eller tio miljoner kubikmeter

under veckan,

14. vattenöverledningar eller andra vattenbortledningar från vattendrag

eller sjöar med en normal oreglerad lågvattenföring av minst tio

kubikmeter i sekunden i bortledningspunkten respektive utloppet, om

därigenom en sådan mängd vatten tas i anspråk att vattenföringen

understiger fyra femtedelar av den normala oreglerade lågvattenföringen,

15. grundvattentäkter för tillgodogörande av en större vattenmängd än

10 000 kubikmeter om dygnet, om inte minst nio tiondelar av det uttagna

vattnet återförs till grundvattenmagasinet,

16. andra vattenregleringar, vattenöverledningar och vatten-

bortledningar än som har angetts förut, om verksamheten avser någon av

sjöarna Vänern, Vättern, Mälaren, Hjälmaren, Storsjön i Jämtland eller

Siljan och företaget kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande slag,

17. byggande av plattformar som är avsedda att användas vid utvinning

av olja eller gas inom havsområden samt annan än helt tillfällig ankring

eller förtöjning av sådana plattformar för reparation, ombyggnad eller av

någon annan anledning,

18. motorvägar och motortrafikleder samt andra vägar med minst fyra

körfält och en sträckning av minst tio kilometer,

19. järnvägar avsedda för fjärrtrafik och anläggande av nytt spår på en

sträcka av minst fem kilometer för befintliga järnvägar för fjärrtrafik,

20. allmänna farleder,

21. flygplatser med en banlängd av minst 2 100 meter.

2 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen i ett visst fall avstå från att

pröva en verksamhet som sägs i 1 §.

Tillåtlighetsprövning efter förbehåll

3 § Regeringen får för ett visst fall förbehålla sig att pröva tillåtligheten

av en verksamhet som inte omfattas av kravet på prövning enligt 1 §, om

1. verksamheten i betraktande av de intressen som denna balk enligt

1 kap. 1 § skall främja kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande slag,

2. verksamheten utanför ett område som enligt 7 kap. 28 § första eller

andra stycket har förklarats som särskilt skyddsområde eller särskilt

bevarandeområde, kan antas mer än obetydligt skada naturvärdet inom

området,

3. verksamheten omfattas av bestämmelserna i 4 kap. 6 § tredje

stycket.

Rätten till förbehåll enligt första stycket 2 gäller enbart verksamhet

som är tillståndspliktig enligt balken eller enligt föreskrifter meddelade

med stöd av balken.

Om ett mål eller ärende enligt denna balk pågår om tillståndsprövning

av verksamheten, skall regeringen omedelbart lämna besked om

förbehållet till den tillståndsprövande miljödomstolen eller myndigheten.

4 § I samband med prövningen av en verksamhet enligt 1 eller 3 § får

regeringen förbehålla sig prövningen av tillåtligheten av en annan

verksamhet, om ansökan avser tillstånd till båda verksamheterna och

dessa hänger samman med varandra eller om det är fråga om jämkning

eller företräde mellan verksamheterna enligt 16 kap. 11 §. För ett sådant

förbehåll gäller 3 § tredje stycket.

Underrättelse

5 § En myndighet eller kommun som inom sitt verksamhetsområde får

kännedom om en verksamhet som avses i 3 § skall underrätta regeringen

om verksamheten.

Kommunfullmäktiges tillstyrkan

6 § Regeringen får tillåta en verksamhet som avses i 1 § 1 11 och 17

endast om kommunfullmäktige har tillstyrkt detta.

Samma förutsättning för regeringens tillåtlighet gäller också i fråga om

verksamheter som avses i 3 § första stycket 1 eller 4 §, om de avser annat

än vattenverksamhet eller trafikanläggningar.

Trots vad som sägs i första stycket får regeringen tillåta en verksamhet

som sägs i 1 § 6, om det är fråga om mellanlagring eller slutlig förvaring

av kärnämne eller kärnavfall, eller verksamhet som sägs i 1 § 7, 8, 9 eller

10, om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att

verksamheten kommer till stånd. Detta gäller dock inte om en annan plats

bedöms vara lämpligare för verksamheten eller om en lämplig plats har

anvisats för verksamheten inom en annan kommun som kan antas godta

en placering där.

Villkor för att tillgodose allmänna intressen

7 § Om regeringen finner att en verksamhet får komma till stånd enligt

detta kapitel, får regeringen besluta om särskilda villkor för att tillgodose

allmänna intressen.

18 kap. Regeringens prövning av överklagade avgöranden m.m.

1 § Regeringen prövar efter överklagande

1. beslut av statliga myndigheter i frågor som rör bildande, ändring

eller upphävande av nationalparker, naturreservat, kulturreservat,

naturminnen, strandskyddsområden, miljöskyddsområden eller

vattenskyddsområden, utom frågor om ersättning, och

2. beslut av generalläkaren enligt denna balk eller enligt föreskrifter

meddelade med stöd av balken.

2 § Regeringens prövning av frågor som avses i 17 kap. 1 § sker efter

överlämnande, om tillståndsplikt gäller för verksamheten.

19 kap. Förvaltningsmyndigheternas och kommunernas prövning

Allmänt om prövningen

1 § Förvaltningsmyndigheterna och kommunerna prövar ärenden enligt

vad som är föreskrivet i balken eller enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av balken.

Kommuners beslut i frågor som rör bildande, ändring eller upphävande

av naturreservat, kulturreservat, naturminnen, strandskyddsområden eller

vattenskyddsområden, utom frågor om ersättning, får överklagas hos

länsstyrelsen om inte annat är särskilt föreskrivet. Kommunala nämnders

beslut i särskilda fall får överklagas hos länsstyrelsen, om inte annat är

särskilt föreskrivet.

Länsstyrelsens och andra statliga myndigheters beslut i särskilda fall får

överklagas hos miljödomstol enligt 20 kap. 2 § andra stycket.

2 § Om en förvaltningsmyndighet eller kommun finner att en verksamhet

eller åtgärd endast kan tillåtas enligt 2 kap. 9 § första stycket eller 10 §

skall förvaltningsmyndigheten eller kommunen med eget yttrande

överlämna frågan till regeringens avgörande. Detsamma gäller om

regeringen skall pröva tillåtligheten enligt 17 kap. 1 § eller om

regeringen har förbehållit sig prövningen av tillåtligheten enligt 17 kap.

3 §.

Att det finns en skyldighet att underrätta regeringen om verksamhet

enligt 17 kap. 3 § framgår av 17 kap. 5 §.

3 § Vad som sägs i 21 kap. 3 § om handläggningen vid miljödomstol

gäller även för en länsstyrelse om ärendet annars skulle ha prövats av en

kommun.

Särskilt om prövningen av miljöfarlig verksamhet

4 § Länsstyrelser eller kommunala nämnder skall

1. genom kungörelse i ortstidning eller på annat lämpligt sätt bereda den

som kan beröras av verksamheten tillfälle att yttra sig,

2. samråda med de statliga och kommunala myndigheter som har

väsentliga intressen att bevaka i saken,

3. hålla sammanträde med den som saken angår och besiktning på

platsen om det behövs för utredningen i ärendet, samt

4. underrätta den som gjort en ansökan eller kommit med synpunkter

genom någon annan än honom eller henne själv och ge honom eller henne

tillfälle att yttra sig om inte annat följer av 17 § förvaltningslagen

(1986:223).

5 § I ärenden som prövas av länsstyrelser eller kommunala nämnder

skall tillämpas bestämmelserna i

1. 22 kap. 1 § första stycket om ansökans form och innehåll,

2. 22 kap. 2 § om en ansökans ingivande och brister i den,

3. 22 kap. 3 § om kungörelses innehåll,

4. 22 kap. 6 § om talerätt,

5. 22 kap. 9 § om rätt att företräda fastighet,

6. 22 kap. 12 § om sakkunniga,

7. 22 kap. 13 § om undersökning på platsen,

8. 22 kap. 25 § första stycket 1 3 och 5 10 samt andra stycket sista

meningen och tredje stycket om tillståndsdoms innehåll,

9. 22 kap. 26 § om särskild dom,

10. 22 kap. 27 § första stycket, andra stycket andra meningen samt tredje

stycket första meningen om uppskjutna frågor och provisoriska

föreskrifter,

11. 22 kap. 28 § första stycket första meningen om verkstäl-

lighetsförordnande, och

12. 23 kap. 3 § när det gäller särskild överklagan i frågor om sakkun-

niga som avses i 22 kap. 12 §.

20 kap. Domstolar

Domstolarna

1 § De tingsrätter som regeringen bestämmer skall vara regionala

miljödomstolar.

Miljööverdomstol är Svea hovrätt.

Som sista domstol dömer Högsta domstolen.

2 § Miljödomstol prövar som första instans mål om

1. miljöfarlig verksamhet som är ansökningsmål enligt 21 kap. 1 §

första stycket,

2. vattenverksamhet och vattenanläggningar enligt 11 kap. samt lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, utom

verksamheter som avser markavvattning vilka verksamheter skall prövas

av länsstyrelsen,

3. markavvattningar som enligt lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet har överlämnats från länsstyrelsen

eller anmälts av fastighetsbildningmyndighet,

4. ersättning för skada och intrång enligt 28 kap. 2 5 §§,

5. ersättning och inlösen vid ingripande av det allmänna enligt denna

balk och vid vattenverksamhet, om inte annat har särskilt föreskrivits,

6. ersättning för miljöskador och inlösen enligt 32 kap. samt talan om

förbud eller försiktighetsmått enligt 32 kap. 12 §,

7. fördelning av solidariskt ansvar mellan flera enligt 10 kap. 6 och

7 §§ på talan av någon av de solidariskt ansvariga,

8. utdömande av vite som förelagts med stöd av balken efter särskild

framställan av den myndighet som har förelagt vitet. Har vitet förelagts i

förfarandet gäller 6 § andra stycket lagen (1985:206) om viten.

Som anges i 19 kap. 1 § tredje stycket prövar miljödomstol, om inte

annat är föreskrivet, efter överklagande länsstyrelsens och andra statliga

myndigheters beslut enligt denna balk eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken samt enligt lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet. Att miljödomstol efter överklagande

prövar kronofogdemyndighets beslut om handräckning framgår av

26 kap. 17 § andra stycket.

3 § Vad som är föreskrivet om tvistemål i allmän domstol tillämpas även

på miljödomstolar och Miljööverdomstolen samt vid Högsta domstolens

prövning av mål som avses i denna balk, om inte annat följer av balken

eller annan lag. Vid handläggningen av ärenden tillämpas lagen

(1996:242) om domstolsärenden.

När miljödomstolen prövar frågor om utdömande av vite efter särskild

talan, skall målet i den delen handläggas enligt reglerna i

rättegångsbalken om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte

är föreskrivet.

 Bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291) tillämpas i

miljödomstolarna i dit överklagade mål samt vid överklagande av sådana

mål till Miljööverdomstolen, om inte annat följer av denna balk eller

annan lag. När en ideell förening med stöd av 16 kap. 13 § överklagar ett

beslut eller dom, skall dock inte 7 a § förvaltningsprocesslagen tillämpas.

Miljödomstol

4 § Miljödomstolen består av en ordförande som skall vara lagfaren

domare i tingsrätten, ett miljöråd samt två sakkunniga ledamöter.

Ytterligare en lagfaren domare och ett miljöråd får ingå i domstolen.

Miljöråd skall ha teknisk eller naturvetenskaplig utbildning och

erfarenhet av miljöfrågor. En av de sakkunniga ledamöterna skall ha

erfarenhet av frågor som faller inom verksamhetsområdet för

Naturvårdsverket. Ordföranden bestämmer med hänsyn till målets

beskaffenhet om den andre sakkunnige ledamoten skall ha erfarenhet av

industriell eller kommunal verksamhet.

5 § Miljödomstolen är, om inte annat följer av denna balk, domför med

ordföranden och ett miljöråd vid handläggning som inte sker vid

huvudförhandling. Detsamma gäller vid huvudförhandling i fall som

avses i 1 kap. 3 a § andra och tredje stycket rättegångsbalken. Avgörs

sådana mål i sak utan huvudförhandling skall dock den sammansättning

som anges i 4 § gälla, om inte rätten finner att det är tillräckligt med

ordföranden och ett miljöråd och parterna samtycker till det eller målet

är av enkel beskaffenhet.

I mål som avses i 3 § tredje stycket skall miljödomstolen bestå av

ordföranden och ett miljöråd. Vid avgörande i sak av tillståndsfrågor

skall miljödomstolen ha den sammansättning som anges i 4 §.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utser

ordförande, utnämner eller anställer miljöråd samt förordnar sakkunniga

ledamöter i miljödomstol.

7 § Regeringen bestämmer miljödomstolarnas domsområden.

8 § Mål om utövande av miljöfarlig verksamhet, vattenverksamhet,

vattenanläggningar och ersättning vid vattenverksamhet prövas av den

miljödomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs, har

bedrivits eller skall bedrivas.

Mål om ersättning vid skada och intrång enligt 28 kap. 2 5 §§ och vid

ingripande av det allmänna enligt denna balk prövas av den miljödomstol

inom vars område skadan och intrånget i huvudsak har inträffat eller

kommer att inträffa.

Mål om ersättning för miljöskador enligt 32 kap. prövas av den

miljödomstol inom vars område den skadegörande verksamheten i

huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Den som bedriver eller avser att

bedriva en verksamhet som kan medföra en sådan skada som avses i 32

kap. 3 § kan begära prövning av ersättningsfrågan vid den miljödomstol

inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller skall bedrivas.

9 § Ärenden som överklagas från en myndighet till miljödomstolen

prövas av den miljödomstol inom vars område myndigheten som först

har prövat ärendet är belägen.

Vid gemensam handläggning av mål är den domstol som är behörig att

handlägga ett av målen även behörig att handlägga de övriga målen.

Frågor om miljödomstolarnas inbördes behörighet får, utom i fall som

avses i 10 kap. 20 § andra stycket rättegångsbalken, inte tas upp av högre

rätt.

10 § Vid omröstning skall först lagfarna domare säga sin mening,

därefter miljöråden och sist de sakkunniga ledamöterna. Ordföranden har

utslagsröst utom i mål om utdömande av vite där den lindrigaste

meningen skall gälla.

Miljööverdomstolen

11 § För fullgörande av Svea hovrätts uppgifter som Miljööverdomstol

skall det, förutom lagfarna domare, finnas miljöråd. Dessa skall ha

teknisk eller naturvetenskaplig utbildning och erfarenhet av miljöfrågor.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utnämner

eller anställer miljöråd.

Miljööverdomstolen är domför med fyra ledamöter, av vilka minst tre

skall vara lagfarna. Om en av de lagfarna ledamöterna får förhinder

sedan huvudförhandling har påbörjats är rätten ändå domför. Fler än fem

ledamöter får inte delta.

Vid behandlingen av frågor om prövningstillstånd skall

Miljööverdomstolen bestå av tre lagfarna domare. Ett miljöråd får dock

ingå i rätten i stället för en av de lagfarna ledamöterna.

21 kap. Mål i miljödomstol

1 § Ansökningsmål är mål

1. om tillstånd till miljöfarlig verksamhet som avses i 9 kap. 6 § som

inte skall prövas av en länsstyrelse eller en kommun enligt vad som

föreskrivits med stöd av 9 kap. 8 §,

2. om tillstånd till vattenverksamhet enligt 11 kap. 9 § som inte skall

prövas av en länsstyrelse,

3. om godkännande enligt 11 kap. 16 § av ett utfört ändrings- eller

lagningsarbete eller av åtgärder som strider mot meddelade bestämmelser

om innehållande och tappning av vatten, om arbetet eller åtgärderna inte

avser en markavvattning som skall prövas av en länsstyrelse,

4. om tillstånd enligt 11 kap. till utrivning av en vattenanläggning eller

tillståndsprövning enligt 11 kap. 22 §,

5. om förlängning enligt 24 kap. 2 § andra stycket av genomförande-

tiden eller den tid inom vilken verksamheten skall ha satts igång,

6. om återkallelse eller förbud mot fortsatt verksamhet enligt 24 kap.

3 §,

7. om omprövning enligt 24 kap. 5 9 §§ samt enligt 7 kap. 13 15 §§

lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, och

8. enligt 7 kap. 1 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

Gäller ett ansökningsmål uteslutande en viss eller vissa sakägare och

kan målet avgöras med bindande verkan endast mot dessa, får

miljödomstolen, om sökanden medger det, förordna att målet skall

behandlas enligt vad som enligt 7 kap. lagen (0000) med vissa

bestämmelser om vattenverksamhet gäller för stämningsmål.

2 § Talan i mål som inte enligt 1 § är ansökningsmål väcks genom

ansökan om stämning, om inte annat är särskilt föreskrivet. Beträffande

vissa stämningsmål finns föreskrifter i 7 kap. lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet. Att vissa mål handläggs enligt

förvaltningsprocesslagen (1971:291) framgår av 20 kap. 3 § tredje

stycket.

3 § Även i annat fall än som avses i 14 kap. 1 7 §§ rättegångsbalken får

mål eller ärende enligt denna balk handläggas i en och samma rättegång,

om de har samma sökande och avser samma verksamhet eller

verksamheter som har samband med varandra. Om en miljödomstol

prövar ett sådant mål eller ärende, får en ansökan i ett annat sådant

ärende göras hos domstolen, även om ärendet annars skulle ha prövats av

en länsstyrelse eller kommun. Om ett ärende som prövats av en

förvaltningsmyndighet eller kommun handläggs gemensamt med

ansökningsmål, gäller inte vad som sägs i 20 kap. 3 § tredje stycket om

tillämpningen av bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291).

En miljödomstol får vid handläggningen av ett mål eller ärende som

sägs i första stycket förbehålla sig prövningen av ett annat sådant ärende

som handläggs vid en länsstyrelse eller kommun.

4 § Väcker någon talan vid miljödomstolen om förbud mot miljöfarlig

verksamhet eller om skyldighet för den som utövar eller ämnar utöva

sådan verksamhet att vidta försiktighetsmått och är frågan om tillstånd

till verksamheten enligt denna balk under prövning eller kommer den

under prövning innan miljödomstolen har avgjort målet, får

miljödomstolen inte avgöra målet förrän tillståndsfrågan har prövats.

5 § Har en tillsynsmyndighet med stöd av 26 kap. 9 § första stycket

förbjudit miljöfarlig verksamhet eller beslutat att den som bedriver eller

avser att bedriva sådan verksamhet skall vidta försiktighetsmått och

begärs tillstånd enligt denna balk, kan miljödomstolen, om sökanden

ställer säkerhet för kostnad och skada, bestämma att

tillsynsmyndighetens beslut inte får verkställas förrän tillståndsfrågan har

avgjorts eller domstolen föreskriver något annat.

I fråga om slaget av säkerhet gäller 2 kap. 25 § utsökningsbalken.

Säkerheten skall prövas av domstolen och förvaras av länsstyrelsen.

6 § Om en miljödomstol har prövat ett mål som rör en fråga som

behandlas i denna balk, får frågan om målet är sådant att det skall tas upp

av någon annan domstol än miljödomstol eller av någon annan

myndighet än domstol prövas i högre rätt endast om

1. frågan fullföljs dit eller väcks där av en part som är berättigad till

det,

2. miljödomstolen har prövat en fråga om äganderätt till en fastighet

eller om fastighetsindelningen,

3. miljödomstolen har prövat en fråga för vars behandling en särskild

ordning har föreskrivits i denna balk, eller

4. miljödomstolen har prövat en fråga om ansvar för brott.

7 § Om miljödomstolen finner att en verksamhet eller åtgärd endast kan

tillåtas enligt 2 kap. 9 § första stycket eller 10 §, skall miljödomstolen

med eget yttrande överlämna frågan till regeringens avgörande.

Detsamma gäller om regeringen skall pröva tillåtligheten enligt 17 kap.

1 § eller om regeringen har förbehållit sig prövningen av tillåtligheten

enligt 17 kap. 3 §.

 Om miljödomstolen finner att ett mål hos domstolen rör även ett annat

allmänt intresse av synnerlig vikt än sådant som avses i 1 kap. 1 §, skall

domstolen med eget yttrande överlämna målet till regeringen. Detsamma

gäller, om Naturvårdsverket begär att målet av sådan anledning skall

överlämnas till regeringen. Är det fråga om en statlig myndighets beslut

som rör Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets materielverk

eller Försvarets radioanstalt skall domstolen alltid med eget yttrande

överlämna ärendet till regeringens avgörande.

22 kap. Förfarandet vid miljödomstolarna i ansökningsmål

1 § En ansökan i ett ansökningsmål skall vara skriftlig. Den skall

innehålla

1. de uppgifter, ritningar och tekniska beskrivningar som behövs för att

bedöma verksamhetens eller åtgärdens art och omfattning,

2. en miljökonsekvensbeskrivning enligt 6 kap. och uppgift om det

samråd som skett enligt 6 kap. 4 6 §§,

3. de uppgifter som behövs för att bedöma hur de allmänna hänsyns-

reglerna i 2 kap. iakttas,

4. förslag till de skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått som

behövs för att förebygga eller avhjälpa olägenheter från verksamheten,

och

5. förslag till hur verksamheten skall kontrolleras.

I mål om vattenverksamhet skall ansökan dessutom innehålla följande

1. uppgift om det finns fastigheter som berörs av vattenverksamheten

eller ej och i förekommande fall namn och adress på ägarna och berörda

innehavare av särskild rätt till fastigheterna, och

2. uppgifter om de ersättningsbelopp som sökanden erbjuder varje

sakägare, om det inte på grund av verksamhetens omfattning bör anstå

med sådana uppgifter.

Ytterligare bestämmelser om vad en ansökan i vissa fall skall innehålla

i mål om vattenverksamhet finns i 7 kap. 4 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet.

2 § Ansökningshandlingarna skall ges in i det antal exemplar som

miljödomstolen finner behövligt.

Har ansökningshandlingarna inte getts in i tillräckligt antal exemplar

eller finner miljödomstolen att ansökan är ofullständig skall domstolen

förelägga sökanden att avhjälpa bristen inom viss tid. Följer sökanden

inte ett föreläggande, får domstolen besluta att bristen skall avhjälpas på

sökandens bekostnad eller, om bristen är så väsentlig att ansökan inte kan

ligga till grund för prövning av målet, avvisa ansökan.

3 § Om en ansökan tas upp till prövning, skall miljödomstolen utfärda

kungörelse. Kungörelsen skall innehålla

1. en kortfattad redogörelse för ansökan och i mål om

vattenverksamhet uppgift om de fastigheter som kan beröras,

2. en upplysning om innehållet i 7, 10 och 19 §§,

3. sista tidpunkt för synpunkter enligt 10 §,

4. ett tillkännagivande om att kallelser och andra meddelanden i målet

till parterna skall införas i alla, eller vissa namngivna ortstidningar och

att de, om de inte särskilt skickas till en part, hålls tillgängliga hos den

som förvarar akten, och

5. namn och adress på aktförvararen.

Miljödomstolen skall förordna en eller flera personer att förvara ett

exemplar av handlingarna i målet (aktförvarare).

Kungörelsen skall snarast införas i ortstidning. En utskrift av

kungörelsen skall i mål om vattenverksamhet sändas till varje sakägare

som har angetts i ansökningen eller som på annat sätt är känd för

domstolen.

Om ansökan berör fast egendom som är samfälld för flera fastigheter,

behöver någon utskrift av kungörelsen inte sändas till de särskilda

delägarna i samfälligheten. Finns en känd styrelse för samfälligheten,

skall en utskrift av kungörelsen sändas till styrelsen.

4 § Ett exemplar av ansökningshandlingarna och av kungörelsen skall

sändas till Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och Fiskeriverket. Om det

kan antas att det allmänna fiskeintresset eller något annat allmänt intresse

inte berörs av verksamheten, behöver ansökningshandlingarna dock inte

sändas över.

Kungörelsen skall även sändas till berörda kommuner och den eller de

kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälso-

skyddsområdet samt till länsstyrelsen och andra statliga myndigheter

vars verksamhet kan beröras av ansökan.

5 § Kungörelsen skall delges

1. styrelsen eller någon annan som förvaltar en av ansökan berörd

kanal- eller slussanläggning eller annan allmän farled eller en hamn eller

flottled som är allmän,

2. styrelsen för ett av ansökan berört vattenförbund samt styrelsen eller

någon annan som förvaltar en berörd samfällighet enligt denna lag eller

motsvarande äldre bestämmelser,

3. ägaren av en anläggning för tillgodogörande av vattenkraft, om med

ansökan avses ianspråktagande av den tillgodogjorda kraften,

4. ägaren av den strömfallsfastighet från vilken andelskraft tillhanda-

hålls, när det är fråga om en ansökan enligt 7 kap. 1 § andra stycket 3

lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, och

5. innehavaren av det tillstånd som avses med en ansökan enligt

21 kap. 1 § första stycket 6 eller 7 miljöbalken.

6 § Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och länsstyrelsen skall, när det

behövs, föra talan i målet för att tillvarata miljöintressen och andra

allmänna intressen.

En kommun får föra talan för att tillvarata miljöintressen och andra

allmänna intressen inom kommunen.

Fiskeriverket skall, om handlingar sänts till verket enligt 4 §, yttra sig

om vattenanläggningens eller verksamhetens inverkan på det allmänna

fiskeintresset samt föreslå de bestämmelser som behövs till skydd för

fisket. Om verket anser att ett yttrande kräver undersökning på platsen,

skall verket anmäla detta till miljödomstolen, som skall förordna om

sakkunnigutredning enligt 12 §.

7 § Ägare av fastigheter som berörs av en ansökan i ett mål om

vattenverksamhet skall till miljödomstolen uppge innehavare av servitut,

nyttjanderätt eller rätt till elektrisk kraft som har upplåtits i fastigheten.

Underlåts detta utan giltigt skäl och uppstår på grund av detta skada för

sådana sakägare, skall fastighetsägaren ersätta skadan.

8 § Har en sakägare uppgetts eller på annat sätt blivit känd för

miljödomstolen först efter det att kungörelsen har utfärdats och har

sakägaren inte fört talan i målet, skall sakägaren på lämpligt sätt ges

tillfälle att yttra sig. Handläggningen av målet får dock inte uppehållas.

9 § Om det råder tvist om en fastighet som påverkas av den i målet

avsedda verksamheten, har den av de tvistande som innehar fastigheten

med äganderättsanspråk rätt att företräda fastigheten i målet, till dess den

lagligen vinns från innehavaren.

En ny ägare får inte rubba vare sig överenskommelser som den förre

ägaren har ingått eller andra åtgärder som har vidtagits i målet och som

är bindande för den förre ägaren. Om den förre ägaren har erhållit

meddelanden och kallelser i målet, behövs inte några nya meddelanden

eller kallelser till den nye ägaren.

10 § Synpunkter på ansökan skall lämnas skriftligen och ges in i tre

exemplar till miljödomstolen inom den tid som domstolen har bestämt.

Ett exemplar skall sändas till den sökande.

11 § Den fortsatta förberedelsen av målet kan vara skriftlig eller muntlig.

Miljödomstolen skall under förberedelsen se till att utredningen i målet

får den inriktning och omfattning som krävs.

Miljödomstolen bestämmer vad en muntlig förberedelse skall avse och

vilka parter som skall kallas till förberedelsen. Kallelsen skall delges

parterna eller kungöras i ortstidning.

Vid den muntliga förberedelsen får tredskodom inte meddelas.

Parterna får åberopa skrifter som de har gett in. En redogörelse bör

lämnas för skrifternas innehåll.

12 § Om det för bedömning av målet behövs någon särskild utredning

eller värdering, kan miljödomstolen förordna en eller flera sakkunniga att

efter förberedande undersökning avge utlåtande i målet. Sådan

undersökning skall verkställas snarast möjligt. Om det behövs med

hänsyn till målets beskaffenhet eller ändamålet med undersökningen,

skall domstolen på ett lämpligt sätt underrätta parterna om tiden för

undersökningen.

13 § Om det är lämpligt, får miljödomstolen uppdra åt en eller flera

ledamöter av domstolen att göra undersökning på platsen. Parterna skall

på lämpligt sätt underrättas om tiden för en sådan undersökning. Vid

undersökningen skall protokoll föras.

14 § På begäran av sökanden får miljödomstolen utan huvudförhandling

besluta att åtgärder får vidtas för att förebygga eller minska skador eller

olägenheter, innan frågan om sådana åtgärder slutligen avgörs. Som

villkor gäller att den sökande hos länsstyrelsen ställer säkerhet för den

ersättning som den sökande kan bli skyldig att betala på grund av

åtgärderna. I fråga om slaget av säkerhet gäller 2 kap. 25 §

utsökningsbalken.

Beslutet gäller omedelbart, men det kan ändras när förhållandena

föranleder det.

15 § Framgår det av ett utlåtande enligt 12 § eller på annat sätt att den

sökta verksamheten berör fastigheter som inte har angivits i kungörelsen

enligt 3 §, skall miljödomstolen med tillämpning av den paragrafen ge

ägare och innehavare av särskilda rättigheter till sådana fastigheter

tillfälle att yttra sig.

Om det är lämpligare får miljödomstolen kalla sakägarna till

huvudförhandlingen i målet. Kallelserna skall senast åtta dagar före

huvudförhandlingen delges sakägarna i den ordning som gäller för

delgivning av stämning i tvistemål.

16 § När målet är klart för huvudförhandling skall miljödomstolen

bestämma tid och plats för den.

Om det är uppenbart onödigt med huvudförhandling, behöver sådan

förhandling inte hållas. Om parterna begär det skall den dock hållas. Att

målet eller ärendet kan komma att avgöras på handlingarna skall anges i

kungörelsen. I frågor som avses i 26 § andra stycket behöver inte

huvudförhandling hållas. Detsamma gäller i fall som avses i 42 kap. 18 §

första stycket 1, 3 och 4 rättegångsbalken.

Besked om tid och plats för huvudförhandling skall i god tid lämnas

parterna i den ordning som har bestämts för kallelser till dem. Om

anledning till det finns, skall det i kallelsen lämnas uppgift om de frågor

som avses behandlas vid huvudförhandlingen.

Om någon part bör infinna sig personligen vid huvudförhandlingen,

skall miljödomstolen förelägga vite. Föreläggandet skall delges.

Huvudförhandling får hållas, även om en part uteblir från den.

Tredskodom får dock inte meddelas.

17 § Om miljödomstolen finner att ett mål kan utredas utan förberedelse,

får domstolen i kungörelse omedelbart kalla till huvudförhandling i

målet. Då gäller 3-9 och 12-16 §§. Huvudförhandlingen får hållas

tidigast tre veckor efter det att kungörandet skedde.

18 § I målet skall syn hållas, om det inte är obehövligt.

19 § Yrkanden om ersättning till följd av vattenverksamhet eller en

åtgärd enligt 11 kap. 22 § och synpunkter i anledning av utlåtande om

verksamheten enligt 12 § skall framställas skriftligen eller muntligen

senast vid huvudförhandlingen. Miljödomstolen får avvisa senare

framställda yrkanden och synpunkter, om de inte har föranletts av

iakttagelser vid syn eller av andra omständigheter som har förekommit

under huvudförhandlingen.

20 § Vid huvudförhandlingens början bör ordföranden eller någon annan

ledamot kort redogöra för ansökan och de yrkanden som har framställts i

målet. För utredning av frågor av teknisk art får parterna åberopa ingivna

skrifter. En redogörelse skall lämnas för skrifternas innehåll.

Vid en uppskjuten huvudförhandling skall målet återupptas i samma

skick som det hade vid den tidigare handläggningens slut. Har de

ledamöter som vid det senare sammanträdet tjänstgör i domstolen inte

deltagit i den tidigare handläggningen, skall dock målet tas upp till ny

huvudförhandling. Bevis som har tagits upp vid tidigare handläggning

behöver inte tas upp på nytt om det kan antas vara utan betydelse att det

tas upp eller om det skulle medföra oskälig kostnad eller synnerlig

olägenhet.

21 § Miljödomstolens dom skall grundas på vad som har förekommit vid

syn och annan förhandling inför domstolen och på vad handlingarna

innehåller.

Domen skall meddelas så snart som möjligt med hänsyn till målets art

och omständigheterna i övrigt. Om det inte finns synnerliga skäl skall,

om huvudförhandling hållits, domen meddelas inom två månader efter

det att förhandlingen avslutades.

Skyldigheten enligt 17 kap. 9 § sjunde stycket rättegångsbalken att

underrätta parterna om innehållet i domen skall anses fullgjord genom att

ett exemplar av domen hålls tillgängligt hos den eller de aktförvarare

som har förordnats.

22 § När det på yrkande av någon part i ett mål om vattenverksamhet

anses att den ersättning som parten har rätt till bör sättas högre än vad

den sökande har föreslagit, får miljödomstolen även för andra parter

vidta sådana jämkningar i ersättningsbeloppen som kan behövas för att

uppnå likformighet i uppskattningen. Ersättningen får inte sättas lägre än

vad den sökande har erbjudit i målet.

Om särskild uppgörelse har träffats mellan parterna, får ersättning

dock inte bestämmas annorlunda än som har avtalats.

23 § Om det behövs för tillämpningen av 6 kap. 18 § tredje stycket

expropriationslagen (1972:719), skall miljödomstolen uppskatta det

värde som en berörd fastighet har utan särskild rättighet som minskar

fastighetens värde.

24 § Innan miljödomstolen meddelar en dom om inlösen av en

fastighetsdel skall en karta med beskrivning ha upprättats över området

samt dess gränser ha utmärkts i den ordning som gäller för

fastighetsbildning.

25 § En dom som innebär att tillstånd lämnas till en verksamhet skall i

förekommande fall innehålla bestämmelser om

1. den tid som tillståndet skall gälla,

2. verksamhetens ändamål, läge, omfattning, säkerhet och tekniska

utformning i övrigt,

3. tillsyn, besiktning och kontroll,

4. skyldighet att betala ersättning eller att utföra skadeförebyggande

åtgärder samt hur betalningen skall ske,

5. skyldighet att betala avgifter,

6. de villkor som behövs för att hindra eller begränsa skadlig påverkan

eller andra olägenheter,

7. de villkor som behövs avseende hanteringen i verksamheten av

kemiska produkter om hanteringen kan medföra olägenheter för den yttre

miljön,

8. de villkor som behövs om avfallshantering och återvinning och

återanvändning om hanteringen, återvinningen eller återanvändningen

kan medföra olägenheter för den yttre miljön,

9. de villkor som behövs med avseende på hushållningen med mark,

vatten och andra naturresurser,

10. de villkor som behövs med avseende på efterbehandling och

ställande av säkerhet,

11. den tid inom vilken anspråk i anledning av oförutsedda skador får

framställas,

12. den förlust av vatten eller annat som tillståndshavare enligt 31 kap.

22 och 23 §§ är skyldig att underkasta sig utan ersättning, och

13. rättegångskostnader.

Avser tillståndet arbeten för vattenverksamhet, skall i domen anges

den tid inom vilken arbetena skall vara utförda. Tiden får sättas till högst

tio år. Den tid inom vilken igångsättande av miljöfarlig verksamhet skall

ha skett skall anges.

Miljödomstolen får överlåta åt tillsynsmyndighet att fastställa villkor

av mindre betydelse.

Ytterligare bestämmelser om vad en dom i mål om vattenverksamhet

och vattenanläggningar skall innehålla finns i 7 kap. 6 § lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

26 § På yrkande av sökanden får miljödomstolen i särskild dom avgöra

frågan om verksamhetens tillåtlighet om frågan inte enligt 17 kap. 1, 3

eller 4 § skall prövas av regeringen.

Om domstolen funnit att verksamheten är tillåtlig och om verksam-

hetens snara genomförande är angeläget, får domstolen i särskild dom

meddela tillstånd till de arbeten som behöver utföras. Att huvudför-

handling inte behöver hållas framgår av 16 § andra stycket.

Meddelas särskild dom, får miljödomstolen förordna att målet i övrigt

skall vila till dess domen fått laga kraft.

27 § När verkningarna av verksamheten inte kan förutses med tillräcklig

säkerhet, får miljödomstolen vid meddelande av tillstånd till

verksamheten skjuta upp frågan om ersättning eller andra villkor till dess

erfarenhet har vunnits av verksamhetens inverkan.

I samband med uppskovsbeslutet skall miljödomstolen, i fråga om

skada eller förlust som kan antas bli mera kännbar, meddela provisoriska

föreskrifter om ersättning eller skadeförebyggande åtgärder. Om det är

nödvändigt för att motverka olägenheter, skall provisoriska föreskrifter

om skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått meddelas.

Den uppskjutna frågan skall avgöras så snart som möjligt. Ersättning

får inte bestämmas till lägre belopp än vad som har bestämts

provisoriskt.

Då målet har skjutits upp i en viss del, skall miljödomstolen som

villkor för att tillståndet till verksamheten skall få tas i anspråk föreskriva

att sökanden hos länsstyrelsen ställer säkerhet för den slutliga

ersättningen samt för den ersättning som bestämts provisoriskt och som

inte skall betalas innan tillståndet tas i anspråk. I fråga om slaget av

säkerhet gäller 2 kap. 25 § utsökningsbalken.

Preskriptionslagen (1981:130) gäller inte ersättningsanspråk som

omfattas av ett uppskovsbeslut.

28 § När det finns skäl till det, får miljödomstolen förordna att tillståndet

till en verksamhet får tas i anspråk även om domen inte har vunnit laga

kraft. Som villkor skall föreskrivas att sökanden hos länsstyrelsen ställer

säkerhet för den ersättning som för en vattenverksamhet kan komma att

utgå, om domstolens dom ändras. I fråga om slaget av säkerhet gäller

2 kap. 25 § utsökningsbalken.

Om sökanden, sedan tillstånd till en verksamhet enligt balken har

meddelats, åläggs skyldighet att förebygga eller minska skador eller att

betala ersättning, får miljödomstolen förordna att domen skall gå i

verkställighet som om den hade fått laga kraft.

Överklagas en dom med ett förordnande enligt första eller andra

stycket, får Miljööverdomstolen undanröja förordnandet, innan talan mot

domen i övrigt prövas.

23 kap. Rättegången i Miljööverdomstolen och Högsta domstolen

Rättegången i Miljööverdomstolen

1 § Miljödomstolens domar eller beslut får, om inte annat är föreskrivet,

överklagas hos Miljööverdomstolen. Vid överklagande till Miljööver-

domstolen av en dom eller ett beslut av en miljödomstol i dit överklagat

mål krävs prövningstillstånd.

Krävs det prövningstillstånd i Miljööverdomstolen, skall miljö-

domstolens dom eller beslut innehålla uppgift om detta och innehållet i

34 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291).

2 § Vid prövningen av om prövningstillstånd skall meddelas tillämpas

34 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291).

Meddelas inte prövningstillstånd står miljödomstolens dom eller beslut

fast. En uppgift om detta skall tas in i Miljööverdomstolens beslut.

3 § Miljödomstolens beslut i frågor som avses i 22 kap. 14 § samt i

7 kap. 21 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet får överklagas särskilt. Beslut i fråga som avses i

7 kap. 12 § andra stycket lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet får överklagas endast i samband med överklagande av

dom eller slutligt beslut i ansökningsmålet.

4 § Om det är lämpligt, får Miljööverdomstolen uppdra åt en eller flera

ledamöter av domstolen att verkställa undersökning på platsen. Parterna

skall på lämpligt sätt underrättas om tiden för undersökningen. Vid denna

skall protokoll föras.

En utredning som ett miljöråd har verkställt beträffande en fråga av

teknisk beskaffenhet får inte läggas till grund för Miljööverdomstolens

dom eller beslut utan att parterna har beretts tillfälle att yttra sig över

utredningen. Detta gäller dock inte om utredningen i endast oväsentlig

utsträckning avviker från vad som har framkommit tidigare i målet.

5 § Har i ett ansökningsmål, där kungörelse enligt 22 kap. 3 § har

utfärdats, sökanden överklagat miljödomstolens dom eller beslut, får

Miljööverdomstolen i stället för att förordna om delgivning med

motparterna besluta att ett exemplar av överklagandet skall översändas

till den eller de aktförvarare som har förordnats av miljödomstolen samt

utfärda kungörelse om överklagandet.

I kungörelsen skall uppges

1. att ett exemplar av handlingarna i målet hålls tillgängligt hos

aktförvararen eller aktförvararna,

2. att kallelser och andra meddelanden i målet till parterna skall, om de

inte särskilt tillställs någon part, införas i viss eller vissa ortstidningar

samt hållas tillgängliga hos aktförvararen eller aktförvararna,

3. att en svarsskrivelse skall ha kommit in till Miljööverdomstolen

inom den tid, minst tre veckor efter kungörandet, som Miljööver-

domstolen bestämt.

Kungörelsen skall införas i den eller de ortstidningar som miljödom-

stolen har bestämt för meddelanden i målet.

Då föreskrifterna i denna paragraf har iakttagits, skall delgivning anses

ha skett.

6 § Ett mål där en dom har överklagats får avgöras av Miljööver-

domstolen utan huvudförhandling eller muntlig handläggning, om en

sådan förhandling skulle sakna betydelse för prövningen. Om part och

motpart har begärt huvudförhandling eller muntlig handläggning, skall

dock sådan hållas, om den inte uppenbarligen skulle vara utan betydelse.

Vid huvudförhandling får utredningen läggas fram genom Miljööver-

domstolens försorg i den omfattning som domstolen bestämmer.

Om Miljööverdomstolen i ett överklagat ansökningsmål finner att vite

eller annan påföljd för utevaro bör föreläggas någon part, får före-

läggandet inte tillkännages parten genom kungörelse som avses i 5 § utan

skall delges med parten.

7 § I fråga om rättegången i Miljööverdomstolen gäller i ansökningsmål i

övrigt 21 kap. 7 §, 22 kap. 12, 21, 23-28 §§ samt 7 kap. 5 och 7 §§ lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Miljööverdomstolen får förordna att tillståndet till en verksamhet som

meddelats av miljödomstolen får tas i anspråk trots att domen inte vunnit

laga kraft. För sådant förordnande gäller 22 kap. 28 § första stycket.

Rättegången i Högsta domstolen

8 § Miljödomstolens domar och beslut i mål som i första instans har

prövats av en kommun eller en förvalningsmyndighet får inte överklagas.

9 § Miljööverdomstolens domar eller beslut får, om inte annat är

föreskrivet, överklagas hos Högsta domstolen.

I fråga om rättegången i Högsta domstolen gäller bestämmelserna om

rättegången i Miljööverdomstolen i 5 och 6 §§ och 7 § första meningen.

24 kap. Tillstånds giltighet, omprövning m. m.

Verkan av domar och beslut enligt miljöbalken

1 § Om en dom eller ett beslut som har meddelats i ett ansökningsmål

enligt 21 kap. 1 § första stycket denna balk eller 7 kap. 1 § lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet avser tillstånd till en

verksamhet enligt balken och domen eller beslutet har vunnit laga kraft,

gäller tillståndet mot alla, såvitt avser frågor som har prövats i domen

eller beslutet. Detsamma gäller beslut om tillstånd till miljöfarlig

verksamhet som har meddelats av länsstyrelse eller kommun med stöd av

9 kap. 8 § samt beslut om tillstånd till markavvattning som har meddelats

av länsstyrelse enligt 11 kap. Avser tillståndet utförandet av en vattenan-

läggning, innefattar det rätt att bibehålla anläggningen. Till följd av detta

kapitel, 7 kap. 20 och 22 §§, 9 kap. 5 §, 10 kap. 12 § denna balk eller

2 kap. 10 § samt 7 kap. 13-17 §§ lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet, kan dock ett tillstånd begränsas eller förenas med

ändrade eller nya villkor, eller återkallas och fortsatt verksamhet

förbjudas. Ett sådant ingripande kan också ske genom brådskande

förelägganden eller förbud enligt 26 kap. 9 § fjärde stycket.

Med tillstånd avses i detta kapitel även godkännande av arbeten eller

åtgärder enligt 11 kap. 16 §.

En omprövningsdom eller ett omprövningsbeslut har samma verkan

som en tillståndsdom eller ett tillståndsbeslut.

2 § Tillståndet förfaller, om tillståndshavaren inte iakttar de

bestämmelser som har meddelats i tillståndsdomen eller tillståndsbeslutet

i fråga om tid inom vilken arbetena skall vara utförda eller den tid inom

vilken igångsättning skall ha skett.

Om tillståndshavaren visar att denne har giltigt skäl för dröjsmålet eller

att synnerliga olägenheter skulle uppstå om tillståndet förfaller, kan

tillståndsmyndigheten förlänga tiden med högst tio år. Tillstånds-

myndigheten får föreskriva nya eller strängare villkor efter vad som är

skäligt. Ansökan om förlängning skall göras innan den föreskrivna tiden

har gått ut.

3 § Tillståndsmyndigheten får helt eller delvis återkalla tillstånd, dispens

eller godkännande som meddelats enligt balken, eller enligt föreskrifter

med stöd av balken, och förbjuda fortsatt verksamhet

1. om den som har sökt tillståndet, dispensen eller godkännandet har

vilselett tillståndsmyndigheten genom att lämna oriktiga uppgifter eller

underlåta att lämna uppgifter av betydelse för tillståndet, dispensen,

godkännandet eller villkoren,

2. när tillståndet, dispensen, godkännandet eller villkor som gäller för

verksamheten eller åtgärden inte har följts och avvikelsen inte är av ringa

betydelse,

3. om det till följd av verksamheten eller åtgärden har uppkommit

någon olägenhet av väsentlig betydelse som inte förutsågs när

verksamheten eller åtgärden tilläts,

4. om det till följd av verksamheten eller åtgärden har uppkommit

sådana förhållanden som enligt 2 kap. 9 § innebär att verksamheten inte

får bedrivas,

5. om verksamheten slutligt har upphört,

6. om ett nytt tillstånd ersätter ett tidigare tillstånd,

7. om det behövs för att uppfylla Sveriges förpliktelser till följd av EU-

medlemskapet,

8. om underhållet av en vattenanläggning allvarligt har försummats,

eller

9. om tillstånd att inverka på vattenförhållandena inte har utnyttjats

under en längre tid och det kan antas att tillståndet inte heller kommer att

utnyttjas.

Miljödomstolen får om tillståndet avser verksamhet vid en

vattenanläggning eller i fall som avses i första stycket 8 eller 9 återkalla

rätten att bibehålla en vattenanläggning.

4 § I samband med ett beslut om återkallelse enligt 3 § andra stycket som

avser en vattenanläggning skall miljödomstolen ålägga den som är

ansvarig för underhållet av anläggningen att riva ut den och att vidta de

åtgärder som behövs för att förebygga eller minska skador genom

utrivningen.

I stället för åläggande enligt första stycket får miljödomstolen medge

någon annan vars rätt är beroende av utrivningen eller, till skydd för

allmänna intressen, staten, en kommun eller ett vattenförbund att riva ut

anläggningen på den underhållsskyldiges bekostnad. Domstolen får

också meddela förordnande enligt 11 kap. 20 §. Då äger 11 kap. 20 §

fjärde stycket och 21 § motsvarande tillämpning.

5 § I fråga om miljöfarlig verksamhet eller vattenverksamhet får

tillståndsmyndigheten ompröva tillstånd såvitt avser bestämmelse om

tillåten produktionsmängd eller annan liknande bestämmelse om

verksamhetens omfattning, samt ändra eller upphäva villkor eller andra

bestämmelser eller meddela nya sådana

1. när, från det tillståndsbeslutet vann laga kraft, förflutit tio år eller

den kortare tid som, på grund av vad som följer av Sveriges medlemskap

i Europeiska unionen, föreskrivs av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer,

2. om verksamheten med någon betydelse medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds,

3. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten

genom att lämna oriktiga uppgifter eller underlåta att lämna uppgifter av

betydelse för tillståndet eller villkoren,

4. när tillståndet eller villkor som gäller för verksamheten inte har

följts,

5. om det genom verksamheten uppkommit en olägenhet av någon

betydelse som inte förutsågs när verksamheten tilläts,

6. om förhållandena i omgivningen har ändrats väsentligt,

7. om en från hälso- eller miljösynpunkt väsentlig förbättring kan

uppnås med användning av någon ny process- eller reningsteknik,

8. om användandet av någon ny teknik för mätning eller uppskattning

av förorening eller annan störning skulle medföra väsentligt bättre

förutsättningar för att kontrollera verksamheten,

9. om verksamheten helt eller till väsentlig del är förlagd inom ett

område där förbud råder enligt föreskrift eller beslut med stöd av 9 kap.

4 §,

10. för att förbättra en anläggnings säkerhet, eller

11. om det visar sig att anordningar som har vidtagits eller villkor som

har meddelats till skydd för fisket med stöd av 11 kap. 8 § eller enligt

6 kap. 5 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverk-

samhet är mindre ändamålsenliga.

Täkttillstånd får när tio år förflutit från det att tillståndet vann laga

kraft upphävas helt eller delvis eller förenas med ändrade villkor. Visar

sig tillståndsvillkoren vara otillräckliga för att motverka negativ påverkan

på naturmiljön får villkoren ändras redan före utgången av den i första

meningen angivna tiden.

I fall som avses i första stycket 5 får miljödomstolen också besluta om

andra åtgärder som behövs för att förebygga eller minska olägenheter för

framtiden.

Tillståndsmyndigheten får inte med stöd av denna paragraf meddela så

ingripande villkor eller andra bestämmelser att verksamheten inte längre

kan bedrivas eller att den avsevärt försvåras.

6 § Har villkor fastställts för två eller flera miljöfarliga verksamheter

enligt 16 kap. 8 § och återkallas tillståndet eller omprövas villkoren för

en av verksamheterna, får villkoren för de övriga verksamheterna

omprövas.

7 § Ansökan om prövning som avses i 3 6 §§ får göras hos miljödomstol

av Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och länsstyrelsen. Skall frågan

prövas av någon annan myndighet än domstol eller av kommun, får den

tas upp utan någon särskild framställning.

8 § Efter ansökan av tillståndshavaren får tillståndsmyndigheten upphäva

eller ändra andra bestämmelser och villkor i en tillståndsdom eller ett

tillståndsbeslut än som avser storleken av ersättningens belopp. Villkoret

får dock upphävas eller mildras endast om det är uppenbart att villkoret

inte längre behövs eller är strängare än nödvändigt eller om ändringen

påkallas av omständigheter som inte förutsågs när tillståndet meddelades.

9 § Ytterligare bestämmelser om omprövning av vattenverksamhet finns

i 7 kap. 13 16 §§ lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vatten-

verksamhet.

10 § Om regeringen i samband med prövningen av en verksamhet har

föreskrivit att ett visst villkor skall gälla för ett tillstånd, får miljödom-

stolen vid omprövningen inte avvika väsentligt från villkoret utan att

regeringen har medgivit det.

Ändrade förhållanden i samfälligheter

11 § Bestämmelser om ändrade förhållanden i samfälligheter finns i

7 kap. 17 och 18 §§ lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

Oförutsedda olägenheter med vilthägn

12 § Länsstyrelsen får besluta nya eller ändrade villkor, om det genom ett

vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förutsågs när tillståndet

gavs. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, får tillståndet

återkallas. Tillståndet får även återkallas, om vilthägn som avses med

tillståndet inte längre behövs.

Oförutsedda skador

13 § Om en vattenverksamhet eller en vattenanläggning, som har utförts i

enlighet med ett tillstånd enligt denna balk, medför skador som inte

förutsågs av miljödomstolen när tillståndet meddelades, får den

skadelidande framställa anspråk på ersättning enligt 31 kap.

Om fråga är om betydande skador för enskild eller för något allmänt

intresse, får begäras sådana ändringar på verksamhetsutövarens

bekostnad av vattenverksamheten eller vattenanläggningen som, utan att

medföra skador för tredje man eller väsentliga olägenheter för

tillståndshavaren, är ägnade att förebygga eller minska framtida skador. I

fråga om allmänna intressen förs talan av Naturvårdsverket,

Kammarkollegiet, länsstyrelse eller kommun.

Anspråk på grund av oförutsedda skador skall för att få tas upp till

prövning framställas till miljödomstolen inom fem år eller den längre tid,

högst tjugo år, som kan ha bestämts i samband med tillståndet. Tiden

räknas från utgången av den av domstolen bestämda tiden inom vilken

arbetena skall vara utförda.

Vid skada som avses i 7 kap. 7 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet utgår tiden för framställan dock

aldrig tidigare än två år från det att skadan uppkom.

Bestämmelserna i preskriptionslagen (1981:130) gäller inte anspråk

enligt denna paragraf.

14 § Framställan som avses i 13 § skall vara skriftlig och ges in till miljö-

domstolen i tre exemplar. Ett exemplar skall delges tillståndshavaren.

Anspråket prövas före eller efter utgången av den tid som gäller för

framställan. Beträffande förfarandet gäller vad som stadgas om

förfarandet i stämningsmål i 7 kap. 8 12 §§ lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet. Dessutom tillämpas 22 kap. 23 §

samt 28 § andra och tredje stycket.

25 kap. Rättegångskostnader och liknande kostnader

Rättegångskostnader vid domstol m. m.

1 § I mål om utövande av miljöfarlig verksamhet gäller inte

rättegångsbalken i fråga om rättegångskostnader.

2 § I ansökningsmål om vattenverksamhet, utom sådana som anges i

andra stycket, och i mål som avses i 21 kap. 1 § andra stycket, skall

sökanden svara för sina egna och motparternas kostnader vid

miljödomstolen. I mål som innefattar bildande av samfällighet för

markavvattning, bevattning eller vattenreglering svarar sökanden inte för

kostnader i länsstyrelsen eller miljödomstolen som uppkommit för

deltagare i samfälligheten. Organisation som avses i 16 kap. 13 § har inte

rätt att erhålla ersättning för eller skyldighet att betala rätte-

gångskostnader.

I sådana överklagade mål som avses i första stycket första meningen

skall sökanden svara för sina egna kostnader i högre rätt och för de

kostnader som där har uppkommit för motparterna genom att sökanden

har klagat.

3 § I mål som gäller återkallelse, förbud mot fortsatt verksamhet eller

omprövning enligt 24 kap. 3 6 §§ eller 7 kap. 15 § lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet skall Naturvårdsverket,

Kammarkollegiet, länsstyrelsen och tillståndshavaren svara för sina

kostnader vid miljödomstolen. I mål enligt 24 kap. 5 § som avser

omprövning för att tillgodose allmänna intressen skall den myndighet

som ansökte om omprövning dessutom svara för kostnader vid

miljödomstolen som uppkommer för andra motparter än

tillståndshavaren. Detta gäller dock inte omprövning enligt 24 kap. 5 §

första stycket 11. Gäller ett mål enligt 24 kap. 5 § första stycket 10

omprövning för att förbättra en anläggnings säkerhet skall dock

tillståndshavaren i stället för Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och

länsstyrelsen svara för senast nämnda kostnader.

4 § I mål som gäller omprövning på grund av ändrade förhållanden i

samfälligheter enligt 7 kap. 17 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet i fråga om kretsen av deltagare eller

kostnadsfördelningen eller enligt 7 kap. 18 § samma lag skall varje part

svara för sina kostnader.

5 § Bestämmelserna i 2 4 §§ gäller inte, om annat följer av 18 kap.

6 eller 8 § rättegångsbalken.

Beträffande särskilda frågor i ansökningsmål om vattenverksamhet får

efter vad som är skäligt förordnas att vardera parten skall svara för sina

kostnader eller att part som förlorar skall ersätta annan parts kostnader.

6 § Ogillas i mål enligt 31 kap. 13 § talan som har väckts av fastig-

hetsägaren eller innehavare av särskild rätt till fastigheten angående

ersättning eller inlösen men har den som väckt talan haft skälig anledning

att få sin talan prövad av miljödomstolen, kan miljödomstolen förordna

att motparten skall ersätta fastighetsägaren eller innehavaren av särskild

rätt för rättegångskostnader eller att vardera parten skall svara för sina

kostnader vid miljödomstolen.

7 § I mål om vattenverksamhet får sökanden förpliktas att betala

ersättning för motparters rättegångskostnader även om deras talan inte

har blivit prövad slutligt vid domstolen. Ersättning skall även innefatta

ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) från dagen för beslutet till dess

betalning sker.

8 § I ansökningsmål är sökanden skyldig att ersätta miljödomstolens

kostnader för

1. kungörelser,

2. aktförvarare,

3. sakkunniga som har tillkallats av domstolen, och

4. lokaler för sammanträden.

Första stycket tillämpas även i stämningsmål som avses i 7 kap. 2 §

lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Vad

som i första stycket sägs om sökanden gäller därvid käranden.

I högre rätt gäller vad som i första och andra stycket sägs om sökande

eller kärande den som fullföljt talan.

På begäran av domstolen skall förskott på ersättningen betalas.

9 § I fråga om rättegångskostnader i mål som avses i 32 kap. 11 § och i

mål enligt 31 kap. 10 § gäller bestämmelserna om kostnader i

expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen ogillas, gäller dock

bestämmelserna om rättegångskostnader i rättegångsbalken.

Ogillas talan om förbud mot miljöfarlig verksamhet eller åläggande för

den som utövar sådan verksamhet att iaktta försiktighetsmått som avses i

21 kap. 4 § på den grund att svaranden efter talans väckande har sökt och

fått tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter omständigheterna

förordna att vardera parten själv skall bära sin rättegångskostnad eller att

en av dem skall få full eller jämkad ersättning.

Övriga kostnader

10 § Om tillstånd meddelas till en markavvattning i mål som avses i

7 kap. 19 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet, skall sökandens kostnader fördelas mellan deltagarna

i markavvattningen efter vad som är skäligt. Meddelas inte tillstånd till

markavvattningen, skall sökanden betala de kostnader som har

uppkommit, om inte särskilda omständigheter föranleder att

betalningsskyldigheten fördelas mellan samtliga sakägare eller vissa av

dem. Om tillstånd inte meddelas till en markavvattning i ett mål som

enligt 7 kap. 20 § nämnda lag har inletts på grund av ett beslut vid en

fastighetsreglering, skall kostnaderna anses som förrättningskostnader

vid fastighetsregleringen.

11 § I ärenden hos regeringen om ianspråktagande av strömfall enligt

2 kap. 9 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet skall sökanden svara för samtliga kostnader.

I ärenden hos länsstyrelsen om fördelning av ersättning skall den

ersättningsskyldige svara för samtliga kostnader.

Första och andra stycket gäller inte om annat följer vid en motsvarande

tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § rättegångsbalken.

Frågor om ersättning enligt denna paragraf prövas av miljödomstolen.

FEMTE AVDELNINGEN

Tillsyn m.m.

26 kap. Tillsyn

Allmänt om tillsynen

1 § Tillsynen skall syfta till att säkerställa att denna balk samt

föreskrifter, domar i ansökningsmål och beslut som har meddelats med

stöd av balken efterlevs.

Tillsynsmyndigheten skall kontrollera efterlevnaden av miljöbalken

och de föreskrifter som följer av balken, angivna domar och beslut samt

vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse.

Tillsynsmyndigheten skall dessutom, genom rådgivning, information

och liknande verksamhet, skapa förutsättningar för att balkens ändamål

skall kunna tillgodoses.

2 § Tillsynsmyndigheten skall anmäla överträdelser av bestämmelser i

balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken till

polis- eller åklagarmyndigheten, om det finns misstanke om brott.

3 § Tillsynen utövas av Naturvårdsverket, generalläkaren, länsstyrelsen,

andra statliga myndigheter och kommunerna (tillsynsmyndigheter), i

enlighet med vad regeringen bestämmer.

Varje kommun utövar genom den eller de nämnder som fullmäktige

bestämmer tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet enligt

9 kap., med undantag för sådan miljöfarlig verksamhet som kräver

tillstånd, över hanteringen av kemiska produkter enligt 14 kap. och över

avfallshanteringen enligt 15 kap.

Regeringen får föreskriva att den tillsynsmyndighet regeringen

bestämmer får överlåta åt en kommun att i ett visst avseende utöva sådan

tillsyn som annars skulle skötas av en statlig tillsynsmyndighet, om

kommunen har gjort framställning om det. Detta gäller inte verksamhet

som utövas av Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets materiel-

verk eller Försvarets radioanstalt.

4 § Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen enligt

3 § och finner den tillsynsmyndighet som avses där att tillsynen inte bör

överlåtas i enlighet med framställningen, skall tillsynsmyndigheten med

eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för avgörande, om

kommunen begär det.

Tillsynsmyndigheten får återkalla överlåtelsen av tillsyn till en

kommun. Har regeringen beslutat om överlåtelse, skall regeringen

besluta om återkallelse.

5 § Regeringen får förordna att tillsynsbestämmelserna skall gälla även i

fråga om tillsyn över efterlevnaden av EG:s förordningar inom denna

balks tillämpningsområde.

6 § Tillsynsmyndigheter skall samarbeta med varandra samt med sådana

statliga och kommunala organ som skall utöva tillsyn i särskilda hän-

seenden eller som på annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för

tillsynsverksamheten.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att tillsynsmyndigheterna skall lämna sådana

uppgifter som behövs för att en regional eller central tillsynsmyndighet

skall kunna fullgöra sitt samordnande, kontrollerande och uppföljande

ansvar.

7 § En kommun får träffa avtal med en annan kommun om att

tillsynsuppgifter som kommunen har enligt denna balk skall skötas helt

eller delvis av den andra kommunen. Kommunen får dock inte överlåta

befogenheten att meddela beslut i ärendet.

Kommunen får också efter överenskommelse med en annan kommun

uppdra åt anställda i den kommunen att besluta på kommunens vägnar i

ett visst ärende eller en grupp av ärenden, dock inte i de fall som avses i

6 kap. 34 § kommunallagen (1991:900). Föreskrifterna i 6 kap. 24 27

och 35 §§ kommunallagen om jäv och anmälan av beslut till nämnd skall

tillämpas på den som fattar sådana beslut.

8 § Den tillsynsmyndighet som har ansvar för tillsynen kan uppdra åt

någon som inte är anställd vid en tillsynsmyndighet att utföra i

tillståndsbeslut föreskriven besiktning av en anläggning.

Förelägganden och förbud

9 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som

behövs i ett enskilt fall för att denna balk eller föreskrifter, tillstånd,

villkor eller andra beslut som har meddelats med stöd av balken skall

efterlevas.

Mer ingripande åtgärder än vad som behövs i det enskilda fallet får

inte tillgripas.

Förelägganden och förbud får inte begränsa ett beslut eller en dom om

tillstånd i ansökningsmål som har rättskraft enligt 24 kap. 1 §.

Ett tillståndsbeslut eller en tillståndsdom hindrar dock inte en

tillsynsmyndighet från att meddela sådana brådskande förelägganden

eller förbud som är nödvändiga för att undvika att ohälsa eller allvarlig

skada på miljön uppkommer.

10 § Om tillståndet till en vattenverksamhet har förfallit enligt 24 kap.

2 §, får tillsynsmyndigheten förelägga tillståndshavaren att riva ut en

med stöd av tillståndet uppförd anläggning som kan skada allmänna eller

enskilda intressen.

11 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett

område av betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område

att ordna grindar eller andra genomgångar som behövs för att

allmänheten skall kunna komma till mark inom ett sådant område som

omfattas av allemansrätten.

Är det uppenbart att ett stängsel endast är avsett att utestänga

allmänheten från området, får föreläggande meddelas om att ta bort det.

Vad som nu har sagts om stängsel skall tillämpas på motsvarande sätt när

det gäller diken.

12 § Har tidigare ägare av en fastighet eller tidigare tomträttshavare i

denna egenskap kunnat föreläggas att avhjälpa skada eller olägenhet som

uppstått vid deras användning av en fastighet eller en byggnad,

anläggning eller anordning på annans mark enligt 7, 8, 11 eller 12 kap.,

får en tillsynsmyndighet ge ett sådant föreläggande mot en ny ägare eller

tomträttshavare, om det är skäligt.

13 § Har ett föreläggande riktats mot någon i egenskap av ägare till en

fastighet, i egenskap av nyttjanderättshavare till berörd egendom eller

mot både ägaren och nyttjanderättshavaren, och övergår ägande- eller

nyttjanderätten till någon annan, får tillsynsmyndigheten ålägga den

tidigare ägaren eller nyttjanderättshavaren, att utan dröjsmål lämna

uppgift om den nya ägarens eller nyttjanderättshavarens namn och

adress.

Vite

14 § Beslut om förelägganden eller förbud får förenas med vite.

Underrättelse till inskrivningsmyndigheten och dess rättsverkningar

15 § Om en tillsynsmyndighet har meddelat ett föreläggande eller förbud

mot någon i egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare eller

ägare till en byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör

någon annan, får tillsynsmyndigheten sända beslutet till

inskrivningsmyndigheten för anteckning i inskrivningsregistret. Är

föreläggandet förenat med löpande vite, skall även detta antecknas. Den

som senast sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt skall, om

den sökande inte är föreläggandets eller förbudets adressat, av

inskrivningsmyndigheten genast i rekommenderat brev underrättas om

anteckningen.

Har anteckning gjorts, gäller föreläggandet eller förbudet mot ny ägare

av egendomen. Har den nya ägaren förvärvat egendomen genom köp,

byte eller gåva och utgör egendomen fastighet eller tomträtt, gäller även

löpande vite mot den nya ägaren räknat från tidpunkten för

äganderättsövergången. Annat vite gäller inte mot en ny ägare av

egendomen, men tillsynsmyndigheten får sätta ut nytt vite för den ägaren.

Löpande vite som avser en viss period får tas ut endast av den som var

ägare vid periodens början.

Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom ett beslut

som vunnit laga kraft eller har den åtgärd som avses med föreläggandet

vidtagits eller har ändamålet med föreläggandet eller förbudet förlorat sin

betydelse, skall tillsynsmyndigheten så snart den fått vetskap om

förhållandet anmäla detta till inskrivningsmyndigheten för anteckning i

inskrivningsregistret.

16 § Överlåts en fastighet eller en tomträtt eller en byggnad, anläggning

eller anordning på annans mark sedan ett beslut som avses i 15 § har

överklagats, skall rättegångsbalkens bestämmelser om verkan av att

tvisteföremålet överlåts och om tredje mans deltagande i rättegång

tillämpas.

Verkställighet och rättelse på den felandes bekostnad

17 § Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud

enligt 9 13 §§ och blir det inte åtlytt, skall kronofogdemyndigheten efter

ansökan av tillsynsmyndigheten verkställa dess beslut. Därvid får

beslutet verkställas enligt utsökningsbalken.

Har någon begått en gärning som avses i 29 kap. 1 4, 8, 9 eller 10 §,

får kronofogdemyndigheten efter ansökan av tillsynsmyndigheten

meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse. I fråga om

sådan handräckning finns bestämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning. Avgörande i sådant mål

överklagas hos miljödomstolen.

18 § I stället för att begära verkställighet enligt 17 § får

tillsynsmyndigheten besluta att rättelse skall vidtas på den felandes

bekostnad.

Beslut om rättelse på den felandes bekostnad får meddelas utan

föregående föreläggande eller förbud, om tillsynsmyndigheten med

hänsyn till risken för allvarliga skador finner att rättelse bör göras genast

eller det finns andra särskilda skäl.

Verksamhetsutövarens kontroll och miljörapport

19 § Den som bedriver verksamhet eller vidtar åtgärder som kan befaras

medföra olägenheter för människors hälsa eller påverka miljön skall

fortlöpande planera och kontrollera verksamheten för att motverka eller

förebygga sådana verkningar.

Den som bedriver sådan verksamhet eller vidtar sådan åtgärd skall

också genom egna undersökningar eller på annat sätt hålla sig

underrättad om verksamhetens eller åtgärdens påverkan på miljön.

Den som bedriver sådan verksamhet skall lämna förslag till

kontrollprogram eller förbättrande åtgärder till tillsynsmyndigheten, om

tillsynsmyndigheten begär det.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om kontrollen.

20 § Om en miljöfarlig verksamhet omfattas av tillståndsplikt enligt vad

som föreskrivs med stöd av 9 kap. 6 § första stycket skall den som utövar

verksamheten varje år lämna en miljörapport till den tillsynsmyndighet

som utövar tillsynen över verksamheten. Detta gäller också den som

förelagts att ansöka om tillstånd enligt 9 kap. 6 § andra stycket. I

miljörapporten skall redovisas de åtgärder som har vidtagits för att

uppfylla villkoren i ett tillståndsbeslut och resultaten av dessa åtgärder.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att en miljörapport skall innehålla en redovisning av

verksamhetens miljöpåverkan även i annat avseende än vad som omfattas

av villkoren i ett tillståndsbeslut. Även redovisning av andra uppgifter

som är relaterade till balkens tillämpningsområde och mål får

föreskrivas.

Även om en verksamhet inte är tillståndspliktig, får en föreskrift om

skyldighet att lämna en miljörapport meddelas.

Upplysningar och undersökningar

21 § Tillsynsmyndigheten får förelägga den som bedriver verksamhet

eller vidtar en åtgärd som det finns bestämmelser om i denna balk eller i

föreskrifter som meddelats med stöd av balken, att till myndigheten

lämna de uppgifter och handlingar som behövs för tillsynen. Detsamma

gäller också för den som annars är skyldig att avhjälpa olägenheter från

sådan verksamhet.

22 § Den som bedriver verksamhet eller vidtar en åtgärd som kan befaras

medföra olägenheter för människors hälsa eller miljön eller den som

annars är skyldig att avhjälpa olägenhet från sådan verksamhet är skyldig

att även i andra fall än som avses i 14 kap. 7 § utföra sådana

undersökningar av verksamheten och dess verkningar som behövs för

tillsynen. Detsamma gäller den som upplåter en byggnad för bostäder

eller för allmänna ändamål, om det finns skäl att anta att byggnadens

skick medför olägenheter för människors hälsa. Om det är lämpligare kan

tillsynsmyndigheten i stället föreskriva att en sådan undersökning skall

utföras av någon annan och utse någon att göra undersökningen.

Den som är skyldig att utföra undersökningen är skyldig att ersätta

kostnaderna för en undersökning som någon annan utsetts att göra med

det belopp som tillsynsmyndigheten fastställer.

Beslut om undersökning får förenas med förbud att överlåta den

berörda fastigheten eller annan egendom till dess undersökningen är

slutförd.

Naturvårdsvakter

23 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utse

naturvårdsvakter för tillsynen över efterlevnaden av föreskrifter för

områden, naturföremål och djur- och växtarter som omfattas av

förordnanden enligt 7 och 8 kap., 11 kap. 14 § eller 12 kap. 6 §.

En naturvårdsvakt får avvisa personer som uppehåller sig där de på

grund av dessa föreskrifter inte har rätt att vistas.

En naturvårdsvakt får ta i beslag jakt- och fångstredskap, fortskaff-

ningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för utredning

av brottet, om vakten ertappar någon på bar gärning, som bryter mot

förbud eller föreskrifter meddelade med stöd av 7 kap. 3, 5, 11, 12, 24

eller 28 §, 8 kap. 1 3 §§, 11 kap. 14 § eller 12 kap. 6 §, om detta är

straffbelagt enligt 29 kap.

24 § Om en naturvårdsvakt har tagit ett föremål i beslag, skall vakten

skyndsamt anmäla detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den

tjänsteman som tar emot en anmälan skall vidta samma åtgärder som om

tjänstemannen själv hade gjort beslaget.

Övriga bestämmelser

25 § Den som har fått dispens från en föreskrift för områden eller

naturföremål som omfattas av förordnande enligt 7 och 8 kap. eller 11

kap. 14 § är skyldig att efter begäran visa upp beslutet för en

naturvårdsvakt eller en polis vid vistelse inom det område där dispensen

gäller.

26 § En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla

omedelbart även om det överklagas.

27 § De som har tagit befattning med ärenden enligt denna balk eller har

utfört sådana undersökningar som anges i 22 § första stycket tredje

meningen får inte obehörigen röja eller utnyttja vad de därvid har fått

veta om affärs- eller driftsförhållanden eller förhållanden av betydelse för

landets försvar.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

27 kap. Avgifter

Avgift för myndigheters verksamhet

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om avgift för myndigheters kostnader för prövning

och tillsyn enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av balken samt för prövning och tillsyn med anledning av EG:s

förordningar inom denna balks tillämpningsområde. Kommunfullmäktige

får meddela föreskrifter om sådana avgifter när det gäller en kommunal

myndighets verksamhet.

Regeringen får föreskriva att en myndighet får bestämma att dess

beslut om påförande av avgift enligt balken eller enligt föreskrifter som

har meddelats med stöd av balken skall gälla omedelbart även om

beslutet överklagas.

Skyldighet att ersätta en myndighets kostnader

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet att ersätta en myndighets kostnader.

Bestämmelser om skyldighet att ersätta en myndighets kostnader finns

också i 10 kap. 11 §, 25 kap. 8 § och 26 kap. 22 § andra stycket.

3 § Alla som är skyldiga att betala avgift enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av 1 § första stycket eller som är skyldiga att ersätta

kostnader enligt 2 § första stycket eller 26 kap. 22 § andra stycket skall

lämna de uppgifter som behövs för att avgiftens eller ersättningens

storlek skall kunna bestämmas. Uppgifterna skall lämnas till den

myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen

eller efter regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver.

Renhållningsavgift

4 § Kommuner får meddela föreskrifter om att avgift skall betalas för

insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall som enligt

denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken

utförs genom deras försorg. Avgiften skall enligt kommunens

bestämmande betalas till kommunen eller till den som utför

renhållningen.

Särskilda bestämmelser om avgift för hantering av avfall från fartyg

finns i lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg.

5 § En avgift som avses i 4 § första stycket skall vara årlig eller på annat

sätt periodisk. Om avgiften avser insamling, transport och bortskaffande

vid enstaka tillfällen, får kommunen besluta att avgiften skall betalas

särskilt för varje tillfälle i fråga.

Avgiften skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att

täcka nödvändiga planerings-, kapital- och driftskostnader för

renhållningen. Från dessa kostnader skall räknas av kostnaderna för

användning av anläggningar eller utrustning för andra ändamål än

renhållning. Avgiften får tas ut på ett sådant sätt att återanvändning,

återvinning eller annan miljöanpassad avfallshantering främjas.

Avtalar kommunen med någon annan att utföra renhållningen, får

avtalet läggas till grund för beräkning av avgiften, om kostnaden

därigenom inte blir väsentligt högre än om kommunen själv utför

renhållningen.

6 § Avgift enligt 4 § första stycket skall betalas enligt den taxa som

kommunfullmäktige antar.

I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan i övrigt

saknar tillämplig bestämmelse om avgift. De grunder som anges i 5 §

skall då beaktas.

Taxan skall innehålla bestämmelser om vem som är avgiftsskyldig och

till vem avgiften skall betalas.

Producentavgift

7 § Regeringen, de kommuner eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om att producenter skall betala avgift

för insamling, transport och bortskaffande av avfall som utförs genom

kommunens försorg. Sådana föreskrifter får meddelas om avfall för

vilket producentansvar gäller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av 15 kap. 6 §.

Avgiften får avse även kostnader för information om hanteringen.

Avgiften skall betalas till de kommuner eller till den myndighet som

regeringen bestämmer.

Bygdeavgift och fiskeavgift

8 § Bestämmelser om bygdeavgift och fiskeavgift finns i 6 kap. lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

28 kap. Tillträde m.m.

Tillträde för att fullgöra en myndighets uppgifter

1 § För att fullgöra sina uppgifter enligt denna balk har en myndighet och

den som på myndighetens uppdrag utför ett arbete rätt att få tillträde till

fastigheter, byggnader, andra anläggningar samt transportmedel och att

där utföra undersökningar och andra åtgärder. Bestämmelser om rätt till

ersättning för skada och intrång finns i 31 kap. 10 §.

Tillträde för att utföra kompensationsåtgärder m.m.

2 § Om någon enligt 7 kap. 7 § fjärde stycket eller 16 kap. 9 § är skyldig

att utföra undersökningar, kompensationsåtgärder eller andra åtgärder på

annans fastighet, byggnad eller annan anläggning, får länsstyrelsen

besluta att tillträde skall lämnas under viss tid.

Den som utför undersökningarna eller åtgärderna skall betala

ersättning för skada och intrång. Talan om ersättning skall väckas vid

miljödomstol.

Tillträde för att utreda en verksamhets verkningar

3 § Länsstyrelsen får, om det finns skäl för det, besluta att tillträde till

annans mark skall lämnas under viss tid, om någon som bedriver eller

avser att bedriva verksamhet eller vidta en åtgärd vill utreda

verkningarna av verksamheten eller åtgärden genom mätningar eller

annat undersökningsarbete på fastigheten.

Den som bedriver eller avser att bedriva verksamheten eller åtgärden

skall betala ersättning för skada och intrång. Talan om ersättning skall

väckas vid miljödomstol.

Länsstyrelsen får kräva att den som skall utföra undersökningen ställer

säkerhet för framtida ersättningsanspråk innan arbetet påbörjas. Om

säkerhet ställs får länsstyrelsen förordna att arbetena får påbörjas även

om beslutet om tillträde överklagas.

Tillträde för att utföra förebyggande och avhjälpande åtgärder

4 § Om någon som bedriver eller avser att bedriva verksamhet eller vidta

en åtgärd åläggs att vidta sådana försiktighetsmått och skyddsåtgärder på

annans mark, byggnad eller annan anläggning, som behövs för att

förebygga eller minska skada av verksamheten, får länsstyrelsen besluta

att tillträde får ske under viss tid till en fastighet eller anläggning som ägs

eller innehas av någon annan för att där utföra sådana åtgärder.

Den som vidtar försiktighetsmått eller skyddsåtgärder skall betala

ersättning för skada och intrång. Talan om ersättning skall väckas vid

miljödomstol. Om beslut om tillträde meddelas i ett mål om tillstånd till

en vattenverksamhet, skall frågan om ersättning prövas i målet.

Tillträde för efterbehandling

5 § Länsstyrelsen får besluta om tillträde under viss tid till en fastighet,

en byggnad eller en anläggning om någon annan än den som äger eller

innehar den är skyldig att där efterbehandla förorenade områden eller

göra undersökningar för sådan efterbehandling.

Den som utför åtgärderna skall betala ersättning för skada och intrång

om inte fastighetsägaren eller innehavaren av särskild rätt själv har

kostnadsansvar för åtgärderna. Talan om ersättning skall väckas vid

miljödomstol.

Aktsamhetskrav

6 § Åtgärder enligt 1 5 §§ skall utföras så att minsta skada och intrång

orsakas.

Tillträde till bostäder får endast ske i den utsträckning det behövs för

att förebygga eller undanröja olägenheter för människors hälsa.

Förbud mot att rubba utrustning

7 § Om en mätapparat eller liknande utrustning behöver sättas ut vid

undersökningar enligt 1 5 §§ får förbud vid vite meddelas att rubba eller

skada utrustningen. Detsamma gäller om utrustning för pumpning eller

liknande behöver sättas ut.

Polishjälp

8 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för tillträde och

åtgärder enligt 1 5 §§.

Tillträde till vattenståndsmätare m.m.

9 § Den som är beroende av hur en vattenverksamhet bedrivs, allmän

åklagare och tjänsteman vid Sveriges meteorologiska och hydrologiska

institut har rätt att få tillträde till platser för vattenståndsmätare,

vattenmätare eller observationsrör samt att ta del av anteckningar som

verksamhetsutövaren är skyldig att föra om vattenstånd, vattnets

avrinning eller de vattenmängder som har tillgodogjorts.

Tjänstemän hos Fiskeriverket och fisketillsynsmän som har förordnats

för detta skall ges tillfälle att utöva tillsyn över att ett villkor till skydd

för fisket fullgörs.

Särskild tvångsrätt för vattenverksamhet

10 § Den som utför eller skall utföra en vattenverksamhet kan av

miljödomstolen ges rätt att utföra anläggningar eller åtgärder på

fastigheter som tillhör någon annan och ta i anspråk mark för detta, när

det är fråga om

1. vattenverksamhet som utförs av staten, kommuner eller

vattenförbund och som är önskvärda från hälso- eller miljösynpunkt eller

som främjar fisket,

2. vattenverksamhet för att motverka förorening genom avloppsvatten,

3. vattenverksamhet som avser tillgodogörande av yt- eller

grundvatten,

4. vattenreglering,

5. vattenverksamhet som avser allmän farled eller allmän hamn, eller

6. markavvattning.

Ett område som tas i anspråk enligt första stycket får lösas in, om det

skall ingå i en strömfallsfastighet.

Har rätten upphört enligt denna paragraf att med annat än äganderätt ta

annans mark i anspråk, skall anläggningar som uppförts eller placerats på

marken tillfalla markägaren utan lösen, om det inte har förts bort inom ett

år från upphörandet.

Tillträde för att underhålla en vattenanläggning

11 § Den som är skyldig att underhålla en vattenanläggning har rätt att

nyttja annans mark för arbeten eller åtgärder som behövs för att

underhållsskyldigheten skall kunna fullgöras.

Den underhållsskyldige skall betala ersättning för skada och intrång.

Talan om ersättning skall väckas vid miljödomstol.

Rätt att använda annans vattenanläggning

12 § Om det inte medför en väsentlig olägenhet för ägaren av en

vattenanläggning, kan någon annan ges rätt att ändra anläggningen eller

att använda den för en egen vattenverksamhet eller för att förebygga eller

minska skador av en egen vattenverksamhet. Skall anläggningen ändras,

har ägaren rätt att utföra ändringen och få ersättning för kostnaderna.

Den som ges rätt att använda en anläggning skall ge anläggningens

ägare skälig ersättning för rätten att använda anläggningen.

Förbud mot fiske

13 § Förbud mot fiske inom ett visst område får meddelas i samband med

beslut om anordningar för att främja fisket eller för att förebygga skador

på fisket.

SJÄTTE AVDELNINGEN

Påföljder

29 kap. Straffbestämmelser och förverkande

1 § Den som med uppsåt

1. förorenar mark, vatten eller luft på ett sätt som medför eller kan

medföra sådana hälsorisker för människor eller sådana skador på djur

eller växter som inte är av ringa betydelse eller annan betydande

olägenhet i miljön,

2. förvarar avfall eller annat ämne på ett sätt som genom förorening

kan medföra hälsorisker, skador eller annan olägenhet som anges under

1, eller

3. orsakar betydande olägenhet i miljön genom buller, skakning eller

strålning

döms, om inte behörig myndighet har tillåtit förfarandet, eller detta är

allmänt vedertaget, för miljöbrott till böter eller fängelse i högst två år.

Är brottet grovt, skall gärningsmannen dömas till fängelse i lägst sex

månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall

särskilt beaktas, om det har vållat eller kunnat vålla varaktiga skador av

stor omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art.

Om gärningen med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarlig,

döms inte till ansvar enligt denna paragraf.

2 § Den som av oaktsamhet begår gärning som anges i 1 §, döms för

vållande till miljöstörning till böter eller fängelse i högst två år.

3 § Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet tar befattning med en

kemisk produkt eller vara som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt, utan att vidta de skyddsåtgärder, produktval eller

försiktighetsmått i övrigt som behövs på grund av produktens eller

varans inneboende egenskaper för att hindra eller motverka skador på

människor eller i miljön, döms för miljöfarlig kemikaliehantering till

böter eller fängelse i högst två år.

Till ansvar enligt första stycket döms inte, om ansvar för gärningen

kan utdömas enligt 1 eller 2 §.

4 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet påbörjar eller bedriver en

verksamhet eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha inhämtat

tillåtlighetsbeslut, tillstånd, godkännande eller medgivande eller gjort en

anmälan som föreskrivs i denna balk eller i föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken, döms för otillåten miljöverksamhet till

böter eller fängelse i högst två år.

Detsamma gäller den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot

villkor som meddelats i samband med tillåtlighetsbeslut, tillstånd,

godkännande eller dispens enligt denna balk eller enligt föreskrifter som

har meddelats med stöd av balken eller vid omprövning av sådana

tillstånd eller villkor.

Till ansvar enligt första eller andra stycket döms inte om ansvar för

gärningen kan utdömas enligt 1 eller 2 §.

5 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet i strid mot vad som

föreskrivs i denna balk eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken, underlåter att lämna underrättelse eller uppgift eller lämnar en

oriktig uppgift och därigenom försvårar en tillståndsprövning eller en

tillsynsmyndighets verksamhet, döms för försvårande av miljökontroll

till böter eller fängelse i högst två år.

6 § Den som i något annat fall än som avses i 5 § med uppsåt eller av

oaktsamhet

1. inte ger in en handling med uppgifter som skall ges in enligt balken,

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken, eller i en

sådan handling lämnar oriktig uppgift eller utelämnar uppgift, eller

2. underlåter att fullgöra i balken eller i föreskrifter som har meddelats

med stöd av balken föreskriven skyldighet att märka en produkt som

innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer eller en

kemisk produkt, en bioteknisk organism eller en vara som innehåller eller

har behandlats med en kemisk produkt

döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad att försvåra

bedömningen av riskerna för att människors hälsa eller miljön skall

skadas, för bristfällig miljöinformation till böter eller fängelse i högst

ett år.

7 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet skräpar ned utomhus på en

plats som allmänheten har tillträde eller insyn till döms för

nedskräpning till böter eller fängelse i högst ett år.

8 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller

av oaktsamhet bryter mot

1. föreskrift för totalförsvaret meddelad med stöd av 1 kap. 5 §, om

överträdelse av den lagbestämmelse från vilken avvikelse har föreskrivits

är straffbelagd,

2. i beslut om naturreservat eller kulturreservat angivna inskränkningar

i rätten att använda mark enligt 7 kap. 5 § andra eller tredje stycket,

3. förbud att bedriva verksamhet eller vidta åtgärder inom

biotopskyddsområde enligt 7 kap. 11 §,

4. föreskrifter som behövs för särskilt skydd för djur eller växter enligt

7 kap. 12 §,

5. förbud att inom strandskyddsområde uppföra ny byggnad eller vidta

annan åtgärd i strid mot 7 kap. 16 §,

6. föreskrifter om försiktighetsmått inom miljöskyddsområde

meddelade med stöd av 7 kap. 20 §,

7. föreskrifter om inskränkning inom vattenskyddsområde meddelade

med stöd av 7 kap. 22 §,

8. interimistiskt förbud enligt 7 kap. 24 § första stycket,

9. föreskrifter om förbud till skydd för djur- och växtarter meddelade

med stöd av 8 kap. 1 eller 2 §,

10. föreskrifter om förbud eller föreskrifter om särskilda villkor för att

sätta ut djur- eller växtarter meddelade med stöd av 8 kap. 3 §,

11. föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 4 § genom att ta sådan

befattning med djur, växter, ägg, rom, bon eller produkter av djur eller

växter som strider mot en sådan föreskrift eller mot ett villkor i beslut i

enskilt fall,

12. föreskrifter eller beslut om förbud mot utsläpp av avloppsvatten

m.m. meddelade med stöd av 9 kap. 4 §,

13. föreskrifter om försiktighetsmått vid miljöfarlig verksamhet

meddelade med stöd av 9 kap. 5 §,

14. inskränkningar, villkor eller anmälningsskyldighet föreskrivna

beträffande miljöriskområde enligt 10 kap. 12 §,

15. skyldighet att underhålla en vattenanläggning enligt 11 kap. 17 §

första stycket eller 20 § första stycket eller 21 § första stycket,

16. förbud att påbörja en verksamhet enligt 12 kap. 6 § tredje stycket,

17. förbud till skydd för naturmiljön enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket,

18. särskilda föreskrifter om utredning och försiktighetsmått vid

genteknisk verksamhet meddelade med stöd av 13 kap. 8 eller 11 §,

19. förbud att sprida bekämpningsmedel från luftfartyg enligt 14 kap.

18 § andra stycket,

20. förbud att sprida bekämpningsmedel mot lövsly enligt 14 kap. 19 §

första stycket,

21. föreskrifter som avser förbränning, handel, överlåtelse eller

införsel av bränslen meddelade med stöd av 14 kap. 21 §,

22. föreskrifter i fråga om hantering, införsel eller utförsel av kemiska

produkter eller biotekniska organismer meddelade med stöd av 14 kap.

24 §,

23. förbud att hantera, föra in eller föra ut kemisk produkt eller

bioteknisk organism enligt 14 kap. 25 §,

24. förbud mot dumpning eller förbränning av avfall enligt 15 kap.

31 §,

25. skyldighet att göra anmälan eller lämna uppgifter enligt rådets

förordning (EEG) nr 2455/92 av den 23 juli 1992 om export och import

av vissa farliga kemikalier eller att lämna uppgifter enligt rådets

förordning (EEG) nr 793/93 av den 23 mars 1993 om bedömning och

kontroll av risker med existerande ämnen,

26. förbud eller skyldighet att lämna uppgifter enligt rådets förordning

(EG) nr 3093/94 av den 15 december 1994 om ämnen som bryter ned

ozonskiktet,

27. bestämmelser om transport och därigenom transporterar avfall i

strid mot rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om

övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från

Europeiska gemenskapen,

28. en bestämmelse eller mot villkor i beslut i enskilt fall som

meddelats med stöd av rådets förordning (EG) nr 338/97 av den 9

december 1996 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom

kontroll av handeln med dem såvitt avser import till Sverige, export och

reexport från Sverige, handel med artificiellt förökade växter, transport

och transitering eller köp, försäljning och annan kommersiell åtgärd.

För försök till brott mot första stycket 24 döms till ansvar enligt

23 kap. brottsbalken.

Till ansvar enligt första eller andra stycket döms inte, om ansvar kan

ådömas enligt 1 eller 2 §.

9 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot

1. föreskrifter om allmänhetens uppträdande meddelade med stöd av

7 kap 30 §,

2. föreskrifter om förbud mot djurhållning meddelade med stöd av

9 kap. 11 §,

3. föreskrifter till skydd mot olägenheter för människors hälsa

meddelade med stöd av 9 kap. 12 §,

4. skyldighet att göra anmälan enligt 11 kap. 15 § tredje stycket om

arbeten som kan skada fisket,

5. föreskrifter rörande skötsel av jordbruksmark meddelade med stöd

av 12 kap. 8 §,

6. föreskrifter om begränsning av djurantalet i ett jordbruk m.m.

meddelade med stöd av 12 kap. 10 §,

7. förbud eller föreskrifter om transport enligt 15 kap. 21 § genom att

yrkesmässigt eller annars i större omfattning samla in och forsla bort

avfall,

8. föreskrifter om borttransport meddelade med stöd av 15 kap. 25 §

första stycket 2,

9. nya eller ändrade villkor för vilthägn enligt 24 kap. 12 §,

10. förbud mot fiske enligt 28 kap. 13 §,

11. skyldighet enligt rådets förordning (EG) nr 338/97 av den 9

december 1996 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom

kontroll av handeln med dem att i en ansökan eller annan handling lämna

uppgift om förhållanden av betydelse för tillstånd eller tillsyn.

Till ansvar enligt första stycket döms inte, om ansvar kan ådömas

enligt 1 eller 2 §.

10 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som obehörigen tar

befattning med exemplar av en djur- eller växtart, ägg, rom eller bon som

gärningsmannen vet eller har skälig anledning att anta har åtkommits

genom brott mot föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 1 eller 2 §.

11 § Om gärning som avses i 3 10 §§ är att anse som ringa, döms inte

till ansvar.

Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med

samma eller strängare straff i brottsbalken eller om ansvar för gärningen

kan dömas ut enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt

detta kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet.

12 § Djur, växter, produkter som utvunnits av djur eller växter, kemiska

produkter, biotekniska organismer eller varor innehållande kemiska

produkter eller genetiskt modifierade organismer eller produkter som

innehåller eller består av gentekniskt modifierade organismer vilka har

varit föremål för brott enligt 1 4, 6, 8, 9 eller 10 § får förklaras

förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller värdet av

egendomen eller utbytet av sådant brott.

Fortskaffningsmedel och andra hjälpmedel som har använts eller

medförts vid brott enligt 1 4, 8, 9 eller 10 § får förklaras förverkade om

det behövs för att förebygga brott eller annars finns särskilda skäl. I

stället för hjälpmedlet kan dess värde helt eller delvis förklaras förverkat.

13 § Den som begått brott enligt 8 § första stycket 24 döms vid svensk

domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § brottsbalken inte är tillämplig. Har

brottet förövats i Sveriges ekonomiska zon, får åtal väckas vid den

tingsrätt vars domkrets är närmast den plats där brottet förövades.

14 § Om någon som ådragit sig ansvar enligt 1 eller 2 §, frivilligt avvärjt

en sådan fara eller verkan som anges där innan avsevärd olägenhet har

uppkommit, får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för

gärningen.

30 kap. Miljösanktionsavgifter

1 § En särskild avgift (miljösanktionsavgift) skall betalas av en

näringsidkare som vid bedrivandet av näringsverksamhet

1. åsidosätter föreskrifter som har meddelats med stöd av denna balk,

2. påbörjar en verksamhet som är tillståndspliktig eller

anmälningspliktig enligt denna balk eller enligt föreskrifter meddelade

med stöd av balken, utan att tillstånd har meddelats eller anmälan har

gjorts, eller

3. åsidosätter tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av

denna balk eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av balken.

Detta gäller dock endast för sådana överträdelser för vilka regeringen

har föreskrivit om avgift enligt 2 §.

Miljösanktionsavgift skall tas ut även om överträdelsen inte har skett

uppsåtligen eller av oaktsamhet. Miljösanktionsavgift skall dock inte tas

ut om det är uppenbart oskäligt.

Miljösanktionsavgiften skall tillfalla staten.

2 § Regeringen meddelar föreskrifter om de överträdelser för vilka

miljösanktionsavgift skall betalas och om avgiftens storlek för olika

överträdelser. När avgiftens storlek bestäms, skall hänsyn tas till

överträdelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som

överträdelsen avser.

Miljösanktionsavgiften skall uppgå till minst 5 000 kronor och högst

500 000 kronor.

3 § Tillsynsmyndigheten beslutar om miljösanktionsavgift.

Innan tillsynsmyndigheten beslutar om avgift skall den som anspråket

riktas mot ges tillfälle att yttra sig.

4 § Beslut om att ta ut miljösanktionsavgift skall delges

verksamhetsutövaren.

5 § Miljösanktionsavgift skall betalas inom trettio dagar efter det att

avgiften har beslutats eller den längre tid som anges i beslutet.

Beslut om miljösanktionsavgift får efter sista betalningsdagen

verkställas såsom en dom som har vunnit laga kraft.

6 § Miljösanktionsavgift får inte beslutas, om den som anspråket riktas

mot inte inom fem år från det att förutsättningarna enligt 1 § att besluta

om avgift har inträffat har getts tillfälle att yttra sig.

7 § Den som enligt ett beslut av en tillsynsmyndighet skall betala en

miljösanktionsavgift får överklaga beslutet till miljödomstol.

8 § En beslutad miljösanktionsavgift faller bort, om beslutet om avgiften

inte har verkställts inom tio år från det att beslutet har vunnit laga kraft.

9 § Miljösanktionsavgift skall återbetalas, om betalningsansvaret har

upphävts genom beslut som har vunnit laga kraft.

Ränta på miljösanktionsavgift som återbetalas enligt första stycket

lämnas enligt 5 § räntelagen (1975:635) för tiden från den dag avgiften

betalades till och med den dag avgiften återbetalas.

10 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

närmare föreskrifter om den ordning i vilken miljösanktionsavgifter

skall betalas.

SJUNDE AVDELNINGEN

Ersättning och skadestånd m.m.

31 kap. Ersättning vid ingripanden av det allmänna och vid

tillståndsprövning av vattenverksamhet m.m.

Kapitlets innehåll m.m.

1 § Detta kapitel är tillämpligt i frågor om ersättning vid vissa

ingripanden av det allmänna samt vid tillståndsprövning av

vattenverksamhet. Kapitlet innehåller dessutom bestämmelser om

ersättning när skada uppkommit till följd av förbud mot fiske.

2 § Bestämmelserna i expropriationslagen (1972:719) skall gälla vid

ersättning och inlösen enligt detta kapitel, om inte balken innehåller

avvikande bestämmelser.

3 § Vad som i detta kapitel sägs om fastighet skall även gälla särskild rätt

till fastighet.

Ersättning och inlösen på grund av vissa föreskrifter, förelägganden och

förbud

4 § Fastighetsägaren har rätt till ersättning på grund av beslut som

innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom

berörd del av en fastighet avsevärt försvåras, om beslutet gäller

1. föreskrifter enligt 7 kap. 3 § om åtgärder och inskränkningar som rör

nationalparker,

2. föreskrifter enligt 7 kap. 5, 6 eller 9 § om åtgärder och

inskränkningar som rör naturreservat och kulturreservat,

3. förbud enligt 7 kap. 11 § andra stycket inom biotopskyddsområde,

4. föreskrifter enligt 7 kap. 22 § om åtgärder och inskränkningar som

rör vattenskyddsområden, eller

5. förelägganden eller förbud enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket som rör

viss verksamhet.

En föreskrift enligt 7 kap. 3 § om begränsning av rätten till jakt efter

björn, lo, varg, järv, älg eller örn medför inte rätt till ersättning.

5 § Innebär ett beslut som avses i 4 § första stycket 1 4 att det krävs

tillstånd för en viss verksamhet eller åtgärd betalas ersättning endast om

tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor.

Har förbud att vidta en åtgärd utan tillstånd meddelats enligt 7 kap.

24 § och vägras tillstånd, gäller 4 § första stycket.

6 § Ersättning som avses i 4 § skall minskas med ett belopp som

motsvarar vad fastighetsägaren är skyldig att tåla utan ersättning.

7 § Ersättning enligt 4 § betalas av staten. Har föreskrifter som avses i

4 § beslutats av en kommun, skall ersättningen i stället betalas av

kommunen.

Har föreskrifter som avses i 4 § första stycket 4 beslutats av

länsstyrelsen efter ansökan av en kommun eller den i vars intresse

vattenskyddsområdet fastställts, skall ersättningen betalas av den

sökande.

8 § Om det i ett fall som avses i 4 § första stycket uppstår synnerliga

olägenheter vid pågående användning av fastigheten, har fastighetsägaren

rätt att få fastigheten inlöst i stället för att få ersättning enligt 4 §. Beror

olägenheten på ett förbud att vidta viss åtgärd utan tillstånd skall 5 §

första stycket tillämpas.

9 § Vid tillämpningen av 4 och 8 §§ skall beaktas även andra beslut

enligt 7 kap. 3, 5, 6, 9 eller 22 §, förbud enligt 7 kap. 11 § andra stycket,

förelägganden och förbud enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket, beslut enligt

18 § skogsvårdslagen (1979:429) samt beslut som avses i 14 kap. 8 §

första stycket plan- och bygglagen (1987:10). Detta gäller under

förutsättning att besluten har meddelats inom tio år före det senaste

beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden

enligt 30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt inom samma

tid.

Har rätt till talan, ersättning eller inlösen med anledning av ett sådant

beslut förlorats på grund av bestämmelserna i 12 eller 13 § eller

motsvarande bestämmelser i plan- och bygglagen, utgör detta förhållande

inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket.

Ersättning vid vissa undersökningar

10 § För skada och intrång som tillfogas fastighetsägaren genom åtgärder

enligt 28 kap. 1 § betalas ersättning av staten. Om åtgärderna har

vidtagits av en kommun eller av någon annan på uppdrag av en kommun,

skall ersättning i stället betalas av kommunen.

Ersättning enligt första stycket skall inte betalas, om åtgärderna vidtas

med anledning av tillsyn över en verksamhet som utövas på fastigheten.

Talan om ersättning väcks vid den miljödomstol inom vars område

marken eller större delen av den finns.

Ersättning vid förelägganden om stängselgenombrott

11 § Den som har stängsel och har anordnat en grind eller någon annan

genomgång på grund av ett föreläggande enligt 26 kap. 11 § är berättigad

till ersättning av staten för detta och för underhåll av genomgången.

Ersättning skall dock inte betalas, om det är uppenbart att stängslet

endast avser att stänga ute allmänheten från ett område där den annars

skulle ha fått färdas fritt.

Första stycket gäller också, när en övergång har gjorts över ett dike på

grund av ett föreläggande enligt 26 kap. 11 §.

Anmälan om ersättningsanspråk

12 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan leda till ersättning

enligt 4, 5, 10 eller 11 §, får myndigheten förelägga den som vill göra

anspråk på betalning eller inlösen att inom viss tid, minst två månader,

anmäla sitt anspråk och ange sina yrkanden vid påföljd att rätten till talan

annars förloras.

Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller

uppenbarligen förutsatts gälla mellan den ersättningsskyldige och en

sakägare gäller även mot den som efter det att rätten till betalning

uppkom har förvärvat sakägarens rätt till fastigheten.

Ersättningstalan

13 § Har inte överenskommelse träffats om ersättning enligt 4 eller 11 §

eller om inlösen enligt 8 § och har inte rätten till talan gått förlorad enligt

12 §, skall den som vill göra anspråk på ersättning eller kräva inlösen

väcka talan hos miljödomstolen mot den som är skyldig att betala

ersättning eller att lösa in fastigheten. Sådan talan skall väckas inom ett

år från det att beslutet på vilket anspråket grundas har vunnit laga kraft

vid påföljd att rätten till ersättning eller inlösen annars går förlorad.

14 § När föreskrifter skall meddelas enligt 7 kap. 5, 6, 9 eller 22 §, får

den ersättningsskyldige vid miljödomstolen väcka talan mot en sakägare

för att fastställa de villkor som skall gälla för ersättning eller inlösen, om

föreskrifterna meddelas. Meddelas inte föreskrifter med det innehåll som

förutsatts vid miljödomstolen inom ett år från det att målet har avgjorts

genom en dom som har vunnit laga kraft, skall domen inte längre vara

bindande för parterna.

Återbetalning av ersättning

15 § Har ersättning enligt 4 § betalats med anledning av föreskrifter eller

tillståndsvägran och upphävs föreskrifterna helt eller delvis eller ges

tillstånd eller dispens, får fastighetsägaren förpliktas att betala tillbaka

ersättningen eller en del av den, om det är skäligt med hänsyn till

fastighetsägarens nytta av beslutet och omständigheterna i övrigt. Detta

gäller också, om en åtgärd har vidtagits i strid mot sådana föreskrifter

eller mot ett sådant beslut om tillståndsvägran och tillsynsmyndigheten

har beslutat att inte kräva rättelse.

Talan om återbetalning skall väckas vid miljödomstolen inom ett år

från det att beslutet som anspråket grundas på har vunnit laga kraft och

senast tio år efter det att ersättningen betalades ut vid påföljd att rätten att

föra talan annars går förlorad.

Ersättning och inlösen vid tillstånd till vattenverksamhet

16 § Den som med stöd av tillstånd enligt 11 kap. genom inlösen eller på

annat sätt tar i anspråk annans egendom eller vidtar en åtgärd som skadar

annans egendom skall betala ersättning för vad som avstås eller skadas,

om annat inte är särskilt föreskrivet. Ersättning skall betalas även för

skada till följd av förbud mot fiske enligt 28 kap. 13 §.

Ersättning skall betalas endast för skador som kvarstår, sedan

förebyggande eller avhjälpande åtgärder har utförts av tillståndshavaren.

17 § Fastigheter eller fastighetsdelar som drabbas av synnerliga

olägenheter av en verksamhet för vilken tillstånd har meddelats enligt 11

kap., skall lösas in, om ägaren begär det.

Den ersättningsskyldige har rätt till inlösen, om detta skulle medföra

endast en ringa höjning av fastighetsägarens ersättning och

fastighetsägaren inte har något beaktansvärt intresse av att behålla

fastigheten eller fastighetsdelen. Kostnaderna för åtgärder som avses i

16 § andra stycket skall då räknas in i ersättningen.

Skada på egen fastighet vid tillstånd till vattenverksamhet

18 § Om en verksamhet för vilken tillstånd har lämnats enligt 11 kap.

medför skada på en fastighet som tillhör den som har fått tillståndet, skall

ersättning för skadan bestämmas. Detta gäller dock inte, om

medgivanden har lämnats av samtliga borgenärer som har panträtt i

fastigheten. Om fastigheten är intecknad gemensamt med annan

fastighet, krävs det dessutom att fastighetsägare och fordringshavare

lämnar de medgivanden som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 §

jordabalken. Medgivande fordras dock inte av den för vars rätt

domstolens avgörande är väsentligen utan betydelse.

Ersättning vid utrivning av en vattenanläggning

19 § Den som har fått tillstånd till utrivning av en vattenanläggning eller

har ålagts eller medgetts enligt 24 kap. 4 § att riva ut en vattenanläggning

skall betala skälig ersättning för skador på annans egendom som orsakas

av bestående ändring i vattenförhållandena. Skyldighet att betala

ersättning för en sådan förlust av förmån som orsakas av utrivningen

finns endast om förmånen har tillförsäkrats i tillståndsdomen eller i avtal

som träffats i samband med vattenanläggningens tillkomst. Ersättning

lämnas i sådant fall endast för kostnader orsakade av förlusten av

förmånen.

Om medgivande att riva ut en vattenanläggning har lämnats till någon

annan än den som är skyldig att underhålla anläggningen och skyldighet

att betala ersättning har ålagts i samband med detta, får ersättningen

sökas åter av den underhållsskyldige.

Ersättning vid omprövning av vattenverksamhet

20 § Ersättning för en förlust eller en inskränkning lämnas, om

omprövning enligt 24 kap. 5 § eller enligt 7 kap. 13 eller 14 § lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet medför förlust

av vatten eller fallhöjd eller inskränkning i rätten att reglera vattnets

avrinning för den som har tillstånd till den vattenverksamhet som avses

med omprövningen och om annat inte följer av 22 §. Ersättning lämnas

inte till den del förlusten eller inskränkningen är att räkna som förbättring

av en vattenanläggnings säkerhet.

Ersättning lämnas om omprövning av vattenverksamhet enligt denna

balk eller enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet medför skada för någon annan än tillståndshavaren

som omfattas av omprövningen. För mottagare av andelskraft gäller dock

viss begränsning enligt 8 kap. 4 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet.

På ersättning enligt första eller andra stycket skall 16 18 §§ tillämpas.

21 § Ersättning enligt 20 § första stycket betalas av den som har begärt

omprövningen eller, om omprövning enligt 7 kap. 14 § lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet omfattar tillstånden till

konkurrerande vattentäkter, av vardera tillståndshavaren.

Ersättning enligt 20 § andra stycket betalas,

1. om omprövningen sker enligt 24 kap. 5 eller 8 §, av tillstånds-

havaren,

2. om omprövning enligt 7 kap. 14 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet omfattar tillstånden till konkur-

rerande vattentäkter, av vardera tillståndshavaren,

3. vid annan omprövning, av den som har begärt omprövningen.

Ersättning för minskning av andelskraft från vattenkraftverk som

omfattas av omprövningen betalas av den som har tillstånd till

kraftverket.

Begränsning i ersättningsrätten vid omprövning av viss vattenverksamhet

22 § En tillståndshavare är skyldig att utan ersättning tåla viss del av en

förlust eller inskränkning om det är en förlust eller inskränkning som

avses i 20 § första stycket och den föranleds av omprövning till förmån

för det allmänna fiskeintresset, allmän farled, allmän hamn eller

hälsovården eller, vid omprövning enligt 24 kap. 5 § eller enligt 7 kap.

13 § första meningen lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet, till förmån för den allmänna miljövården.

Den del som inte ersätts avser den sammanlagda förlusten eller

inskränkningen till följd av de skilda omprövningarna och av

vattenverksamhet som avses i 23 § och motsvarar i fråga om

1. vattenkraftverk: högst en femtedel och lägst en tjugondel av

produktionsvärdet av den vattenkraft som enligt meddelat tillstånd kan

tas ut vid kraftverket efter avdrag för den del av produktionsvärdet som

är en följd av vattenregleringar,

2. vattenreglering för kraftändamål: högst en femtedel och lägst en

tjugondel av det produktionsvärde av den vattenkraft som enligt

meddelade tillstånd kan tas ut vid varje kraftverk och som är en följd av

regleringen,

3. andra vattenverksamheter: högst en femtedel och lägst en tjugondel

av värdet av den vattenmängd, fallhöjd eller magasinsvolym som

omfattas av tillståndet till verksamheten.

När miljödomstolen lämnar tillstånd till en vattenverksamhet för vilken

denna begränsning i ersättningsrätten skall gälla, skall domstolen inom

de gränser som anges i andra stycket 1 3 fastställa den del som inte

ersätts. Hänsyn skall då tas främst till verksamhetens inverkan på

vattenstånds- och avrinningsförhållandena, den fördel eller olägenhet

som verksamheten väntas medföra från allmän synpunkt samt graden av

nytta för tillståndshavaren och mottagare av andelskraft.

Vid omprövning före den enligt 24 kap. 5 § första stycket 1 fastställda

tidpunkten skall den del som inte ersätts minskas i förhållande till den tid

som återstår till denna tidpunkt.

23 § Rätten till ersättning är begränsad på samma sätt som gäller enligt

22 § om den som har tillstånd enligt denna balk till en vattenverksamhet

orsakas förlust av vatten eller fallhöjd eller inskränkning i rätten att

reglera vattnets avrinning till följd av att tillstånd lämnas till en

vattenverksamhet som skall tillgodose det allmänna fiskeintresset, allmän

farled eller allmän hamn, hälsovården eller den allmänna miljövården.

Vad som sagts nu gäller även förlust av fallhöjd som inte är utbyggd.

Därvid skall den del som inte ersätts motsvara en tjugondel av värdet av

vattenkraften i det berörda strömfallet efter avdrag för vad som av detta

värde är en följd av vattenregleringar.

Betalningsanmälan som rör ersättning vid tillstånd till vattenverksamhet

24 § Anmälan till länsstyrelsen enligt 6 kap. 4 § expropriationslagen

(1972:719) behöver vid tillämpningen av detta kapitel endast göras för

ersättning som avser mark som skall lösas in.

Betalningsfrist som rör ersättning vid tillstånd till vattenverksamhet

25 § När tillstånd har lämnats enligt 11 kap. skall ersättning för inlöst

mark betalas och anmälan enligt 6 kap. 4 § expropriationslagen

(1972:719) göras inom sex månader från det att såväl tillståndsfrågan

som ersättningsfrågan har avgjorts slutligt. Ersättning som inte avser

inlöst mark och som skall tas ut på en gång skall betalas inom två år från

samma tid. Om den ersättningsskyldige inte iakttar vad som har sagts nu,

är den rätt som förvärvats gentemot den ersättningsberättigade förlorad.

Tidsfristerna får förkortas eller förlängas när parterna är ense om det

eller om det finns särskilda skäl för det.

Ersättning bestämd efter det att tillstånd till vattenverksamhet har tagits i

anspråk

26 § Om ersättningen till följd av en vattenverksamhet eller annan åtgärd

har bestämts slutligt först efter det att tillståndet har tagits i anspråk,

skall

den del av ersättningen som överstiger vad som fastställts tidigare betalas

och anmälan enligt 6 kap. 4 § expropriationslagen (1972:719) göras inom

en månad från det ersättningen bestämdes slutligt. Detsamma gäller

ersättning som har bestämts i samband med godkännandet av en

vattenverksamhet som redan har utförts.

Om den slutligt fastställda ersättningen inte överstiger den ersättning

som tidigare har fastställts och det annars skulle ha funnits depositions-

eller anmälningsskyldighet, skall den ersättningsskyldige anmäla

ersättningsbeslutet hos länsstyrelsen sedan detta har vunnit laga kraft.

27 § På ersättning som avses i 26 § första stycket beräknas ränta enligt

5 § räntelagen (1975:635) från den dag marken tillträddes,

vattenverksamheten påbörjades eller åtgärden utfördes, om inte något

annat följer av andra stycket. Om betalningen inte görs i rätt tid, tas det ut

ränta enligt 6 § räntelagen för tiden efter det dröjsmålet inträdde.

På ersättning som avser oförutsedd skada tas det ut ränta enligt 6 §

räntelagen från den dag ersättningsanspråket framställdes vid

miljödomstolen.

Om den ersättningsskyldige försummar att betala sådan ersättning

enligt 26 § första stycket som skall betalas genom deposition skall

länsstyrelsen på begäran av den som är berättigad till ersättningen eller

en del av denna söka verkställighet av den dom eller det beslut

varigenom ersättningen har bestämts.

Fullbordande av inlösen som rör tillstånd till vattenverksamhet

28 § Inlösen av mark är fullbordad när den ersättningsskyldige har

fullgjort sina skyldigheter enligt 6 kap. 1 § första stycket och 4 §

expropriationslagen (1972:719). Inlösen fullbordas även om ränta enligt

27 § första stycket inte betalas.

Rätt att utnyttja tillståndet till vattenverksamhet

29 § Den ersättningsskyldige får utnyttja tillståndet genom att ta i

anspråk egendomen eller vidta åtgärder som medför skada för någon

annan när de skyldigheter som gäller enligt 6 kap. 1 § första stycket och

4 § expropriationslagen (1972:719) har fullgjorts. För detta fall skall den

begränsning av anmälningsskyldigheten som framgår av 24 § gälla.

Om det behövs med hänsyn till den ersättningsberättigades

förhållanden, får miljödomstolen bestämma skäligt uppskov med

tillträdet eller med utförandet av åtgärden.

Återbetalning av ersättning som rör tillstånd till vattenverksamhet

30 § Ersättningsbelopp som har betalats med anledning av tillstånd enligt

11 kap. får inte till någon del återkrävas. Beloppet får dock återkrävas om

det tillstånd som har föranlett beslutet om ersättning upphävs på talan av

den ersättningsberättigade.

Övriga bestämmelser

31 § Ersättning enligt detta kapitel skall bestämmas i pengar som skall

betalas vid ett tillfälle.

Ersättning i fall som avses i 5 § andra stycket skall dock betalas med

ett visst årligt belopp. Om det finns särskilda skäl får ersättningen räknas

av mot ersättning som kan komma att lämnas enligt 4 § första stycket

eller 8 §.

Om det finns särskilda skäl, kan det på begäran av den

ersättningsskyldige eller den ersättningsberättigade fastställas att också

ersättning enligt 4 § första stycket eller 11 § skall betalas med ett visst

årligt belopp med rätt att få omprövning vid ändrade förhållanden.

I fråga om ersättning enligt 4 § till följd av skada eller olägenhet för

renskötseln gäller 30 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).

32 § Bestämmelserna i 4 kap. 3 § expropriationslagen (1972:719) gäller

vid tillämpningen av detta kapitel i fråga om värdeökning under tiden

från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

33 § Om en borgenär som hade panträtt i fastigheten när rätten till

ersättning uppkom gör en förlust därför att ersättningen inte har

deponerats hos länsstyrelsen, har borgenären rätt till ersättning av den

ersättningsskyldige för förlusten mot avskrivning på

fordringshandlingen. Detsamma gäller, om en borgenär gör en förlust

därför att ersättning inte har bestämts eller blivit för låg och ersättningen

efter överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och den

ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte prövats av

domstol. Rätt till ersättning finns också för förlust till följd av att

överenskommelse har träffats om ersättning i annat än pengar eller om att

förebyggande eller avhjälpande åtgärder skall utföras.

Talan om ersättning enligt första stycket skall väckas vid

miljödomstolen.

34 § Om det behövs, skall det i beslut om ersättning tas in bestämmelser

som skall hindra att ersättningstagaren gör en förlust till följd av

ändringar i penningvärdet under tiden från ersättningsbeslutet till dess

betalning gjorts.

35 § När inlösen av mark är fullbordad, skall detta antecknas i

inskrivningsregistret.

36 § Om det råder tvist om bättre rätt till ersättning, skall ersättningen

deponeras hos länsstyrelsen, även om depositionen inte behövs enligt

6 kap. 1 § expropriationslagen (1972:719). Bestämmelserna i 6 kap. 17

19 §§ i samma lag skall tillämpas i fråga om sådan deposition.

32 kap. Skadestånd för vissa miljöskador och andra enskilda

anspråk

Inledande bestämmelser

1 § Skadestånd enligt detta kapitel skall betalas för personskada och

sakskada samt ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet

har orsakat i sin omgivning.

En ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts

dock endast om skadan är av någon betydelse.

Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet

ersätts bara i den utsträckning den störning som har orsakat skadan inte

skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess

allmänna förekomst under jämförliga förhållanden.

2 § Kapitlet tillämpas inte på skador som har orsakats av joniserande

strålning eller inverkan av elektrisk ström från elektrisk anläggning i fall

då särskilda bestämmelser gäller.

Förutsättningar för skadestånd

3 § Skadestånd enligt detta kapitel betalas för skador genom

1. förorening av vattenområden,

2. förorening av grundvatten,

3. ändring av grundvattennivån,

4. luftförorening,

5. markförorening,

6. buller,

7. skakning, eller

8. annan liknande störning.

Första stycket 1 3 gäller inte skador som har orsakats av verksamhet

som bedrivs i enlighet med tillstånd till vattenverksamhet. För sådana

skador tillämpas 31 kap.

En skada skall anses ha orsakats genom en störning som avses i första

stycket, om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art,

andra möjliga skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger

övervägande sannolikhet för ett sådant orsakssamband.

4 § Skadestånd skall också betalas för skador genom sprängsten eller

andra lössprängda föremål, om skadan orsakas av ett sprängningsarbete

eller av en annan verksamhet som medför särskild fara för explosion.

5 § I andra fall än som anges i 3 eller 4 § skall skadestånd betalas för

skador som orsakas av grävning eller liknande arbete, om den som utför

eller låter utföra arbetet har försummat att vidta sådana skyddsåtgärder

som anges i 3 kap. 3 § jordabalken eller i ett annat hänseende har brustit i

omsorg vid arbetets utförande.

Om arbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför

särskild risk, skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om den

som utför eller låter utföra arbetet inte har varit försumlig.

Skadeståndsansvariga

6 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är den som bedriver

eller låter bedriva den skadegörande verksamheten i egenskap av

fastighetsägare eller tomträttshavare. Samma skadeståndsskyldighet har

andra som bedriver eller låter bedriva den skadegörande verksamheten

och som brukar fastigheten i sin näringsverksamhet eller i offentlig

verksamhet.

Om någon annan som brukar fastigheten bedriver eller låter bedriva

den skadegörande verksamheten är han eller hon skadeståndsskyldig

enligt detta kapitel endast om han eller hon har orsakat skadan

uppsåtligen eller genom vårdslöshet.

7 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är också den som

utan att vara fastighetsägare, tomträttshavare eller annan brukare av

fastigheten, i egen näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på

fastigheten.

8 § Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar de

solidariskt för skadeståndet i den mån inte annat följer av att begränsning

gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av dem.

Vad de solidariskt ansvariga har betalat i skadestånd skall, om inte

annat har avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med

hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga

skadan och omständigheterna i övrigt.

Ersättning för framtida skador på egendom

9 § Kan i fråga om skador som avser egendom ersättningens belopp

lämpligen uppskattas på förhand, skall ersättning bestämmas för framtida

skador, om en part begär det.

Om det finns skälig anledning, kan ersättningen bestämmas till ett visst

årligt belopp. Ändras förhållandena sedan ersättningen har bestämts på

detta sätt, kan ersättningen jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn

till de ändrade förhållandena.

10 § I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning som

fastställs att betalas på en gång för framtida skador på en fastighet och

som tillkommer ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt i

denna tillämpas expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller

verkan av sådan nedsättning, fördelning och utbetalning skall den lagen

tillämpas.

Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att

ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och

ersättningen till följd av överenskommelse mellan den

ersättningsskyldige och den ersättningsberättigade eller av någon annan

anledning inte har blivit prövad av domstol, har borgenären rätt till

gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att borgenärens fordran i

denna del skrivs av på fordringshandlingen.

Inlösen av fastighet m.m.

11 § Medför en verksamhet som avses i detta kapitel att en fastighet helt

eller delvis blir onyttig för ägaren eller att det uppstår synnerligt men vid

användningen, skall fastigheten eller fastighetsdelen på ägarens begäran

lösas in av den som bedriver verksamheten.

Första stycket tillämpas också, om någon som är ansvarig för

efterbehandling enligt 10 kap. vidtar en åtgärd som medför att

fastigheten blir helt eller delvis onyttig för ägaren eller att synnerligt men

uppkommer vid användningen. Vad som nu har sagts gäller dock inte om

ansvaret för efterbehandling vilar även på ägaren.

I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719).

Beträffande värdeökning som har ägt rum under tiden från dagen tio år

före det att talan väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag.

12 § Utöver talan om skadestånd och inlösen får enskild, mot den som

bedriver eller har bedrivit miljöfarlig verksamhet utan tillstånd, väcka

talan om förbud mot fortsatt verksamhet eller om att skyddsåtgärder eller

andra försiktighetsmått skall vidtas.

33 kap. Miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring

1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada som avses i

32 kap. och för betalning av kostnader som har uppkommit vid

tillämpning av 26 kap. 17 eller 18 § skall om kostnaden är hänförlig till

miljöfarlig verksamhet, det finnas miljöskadeförsäkring och sanerings-

försäkring med villkor som har godkänts av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer. Den som utövar miljöfarlig

verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra

till försäkringarna med belopp som framgår av tabeller som har godkänts

av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen

skall betalas i förskott för kalenderår.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna

i första stycket.

2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i

försäkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- och

sakskada som avses i 32 kap. om

1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 32 kap., men inte kan

få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad,

eller

2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

3 § Från saneringsförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i

försäkringsvillkoren, ersättning för saneringskostnader som har

uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet har begärt

verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse

enligt 26 kap. 18 §, om den som är ansvarig enligt denna balk inte kan

betala. Ersättning som nu sagts skall dock inte betalas för kostnader som

har uppkommit med anledning av räddningsinsatser enligt räddnings-

tjänstlagen (1986:1102).

4 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen eller saneringsförsäkringen

inte har betalats inom trettio dagar efter anmaning, skall

försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten om

betalningsförsummelsen.

Tillsynsmyndigheten får förelägga den betalningsskyldige vid vite att

fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får inte överklagas

 Bilaga

Krav Miljöklass 2 Miljöklass 3

 kategori 2a kategori 2b kategori 2c

 avsedd för for- avsedd för for-

 don med kataly- don utan kataly-

 tisk avgasrening tisk avgasrening

Svavelhalt, högst

massprocent

Ångtryck vid 37,8o C,

högst kilopascal

Ångtryck vid 37,8o C,

lägst kilopascal

Förångat vid 70oC,

volymprocent

Förångat vid 100oC,

lägst volymprocent

Förångat vid 180oC,

lägst volymprocent

Slutkokpunkt, högst oC

Bensenhalt vid 15oC,

högst volymprocent

Aromatindex3, högst

Aromathalt,

högst volymprocent

Syrehalt, högst mass-

procent

Blyhalt vid 15oC,

högst milligram per

liter

Fosforhalt, högst

milligram per liter

Tillsatsämnen

Densitet vid 15oC

kg/m3

Olefinhalt högst

volymprocent

n-Hexanhalt högst

volymprocent

0,01

70 /95

451/652

-

471/502

-

205

3

5,5

-

2

5

Inte

mätbar

*4

-

-

-

0,03

701/952

451/652

-

471/502

-

200

3

6

-

2

5

2

-

-

-

0,005

65

50

15-42

45-72

95

200

0,1

-

0,5

-

2

-

680-720

0,5

0,5

-

-

-

-

-

-

-

5

-

-

-

13

-

-

-

-

Bensin i miljöklass 2 skall uppfylla skäliga funktionskrav vad avser renhet för

insugnings-

respektive insprutningsventiler.

2.2 Förslag till lag med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § Denna lag är tillämplig på vattenverksamhet och vattenanläggningar.

Bestämmelser om vattenverksamhet och vattenanläggningar finns också i

miljöbalken.

2 § De definitioner som finns i miljöbalken gäller också i denna lag.

3 § När vattenverksamhet enligt denna lag skall bedrivas inom ramen för

en samfällighet, skall tillses att var och en av deltagarna tillgodoses utan

väsentlig nackdel för någon annan deltagare.

4 § Om det vid tillståndsprövningen av vattenverksamhet framgår att

verksamheten utan väsentlig ändring kan bedrivas så att den medför en

betydande nytta för någon annan, skall på begäran av denne villkor

meddelas om detta. Sådana villkor får dock inte meddelas om det finns

förutsättningar för att bilda en samfällighet enligt denna lag.

Den som får nytta enligt första stycket skall betala skälig ersättning till

tillståndshavaren.

En tillståndshavare som får en kostnad på grund av villkor enligt första

stycket har rätt till ersättning enligt 31 kap. miljöbalken.

2 kap. Rådighet över vatten m.m.

1 § För att få bedriva vattenverksamhet skall verksamhetsutövaren ha

rådighet över vattnet inom det område där verksamheten skall bedrivas.

2 § Var och en råder över det vatten som finns inom hans fastighet.

Rådighet över en fastighets vatten kan också någon ha till följd av

upplåtelse av fastighetsägaren eller, enligt vad som är särskilt föreskrivet,

förvärv tvångsvis.

3 § I rinnande vatten råder vardera sidans ägare över en lika stor andel i

vattnet, även om en större del av vattnet rinner fram på den enes fastighet

än på den andres.

4 § Den som vill bedriva vattenverksamhet har för detta ändamål

rådighet som anges i 1 §, om vattenverksamheten innebär

1. vattenreglering,

2. vattentäkt för allmän vattenförsörjning, allmän värmeförsörjning

eller bevattning,

3. markavvattning,

4. vattenverksamhet som behövs för allmän väg, allmän farled eller

allmän hamn,

5. vattenverksamhet som behövs för att motverka förorening genom

avloppsvatten, eller

6. vattenverksamhet som behövs för järnväg.

5 § Staten, kommuner och vattenförbund har rådighet som anges i 1 § för

att bedriva sådan vattenverksamhet som är önskvärd från allmän miljö-

eller hälsosynpunkt eller som främjar fisket.

Den som är beroende av att vattenförhållandena består har också sådan

rådighet för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge

eller för att omedelbart återställa ett vattendrag som har vikit från sitt

förra läge eller som på något annat sätt har förändrat sitt lopp.

6 § Utförs rensningar eller andra åtgärder som avses i 5 § andra stycket,

får rensningsmassorna läggas på närmaste strand, om det inte medför

avsevärda olägenheter från allmän eller enskild synpunkt. Massorna får

annars föras till ett lämpligt ställe i närheten.

Markens ägare skall underrättas innan rensningsmassorna läggs upp.

Den som lägger upp massorna är skyldig att vidta åtgärder för att

förebygga eller minska skada av uppläggningen. Kravet gäller inte

åtgärder som leder till att verksamhetsutövaren därigenom drabbas av

oskäliga kostnader.

Den som lägger upp massorna och därigenom skadar annans egendom,

skall betala ersättning för vad som skadas. Ersättning skall dock endast

betalas för skador som kvarstår sedan förebyggande eller avhjälpande

åtgärder har utförts.

7 § Den som äger strand vid någon annans vattenområde har rätt att för

sin fastighets behov ha mindre brygga, båthus eller någon annan sådan

byggnad vid stranden, om inte vattenområdets ägare genom byggnaden

lider skada av någon betydelse.

I 1 kap. 6 § jordabalken finns bestämmelser om att även andra än

strandägare kan ha denna rätt.

8 § Tillhör en fallsträcka olika ägare, får en av dem tillgodogöra sig

vattenkraften i hela sträckan, om denna ägare råder över mer än hälften

av kraften på grund av äganderätt eller annan rättighet som gäller mot

alla och inte är begränsad till tiden. Hänsyn skall tas till den kraft som

svarar mot andelar i en sådan samfällighet som avses i 1 kap. 3 §

fastighetsbildningslagen (1970:988).

Detta gäller även när någon i ett vattenkraftverk vill tillgodogöra sig

vattenkraft i fallsträckor som ingår i olika vattendrag, om det

gemensamma tillgodogörandet är en från teknisk och ekonomisk

synpunkt nödvändig förutsättning för kraftverkets tillkomst.

9 § Regeringen får besluta att ett strömfall eller särskild rätt till det får

tas

i anspråk, om någon som vill tillgodogöra sig vattenkraften har ansökt

om det och det för att kraftförsörjningen skall utvecklas planmässigt är

nödvändigt att det tas i anspråk ett sådant strömfall som någon annan än

staten har och som inte är utnyttjat på ett från allmän synpunkt

ändamålsenligt sätt.

Den som har fått ett tillstånd som avses i första stycket skall inom ett

år från det att tillståndet beviljades ansöka om bestämmande av

ersättning hos miljödomstolen för vad som tas i anspråk enligt första

stycket. Om ansökan inte görs inom den tiden, upphör tillståndet att

gälla.

Rätt att ta strömfall i anspråk på grund av ett beslut enligt första

stycket får inte utan regeringens medgivande övergå från innehavaren till

någon annan.

Regeringen får besluta de villkor för rättighetens utnyttjande som

behövs från allmän synpunkt.

10 § Den som bedriver en vattenverksamhet eller råder över en

vattentillgång enligt 2 § är skyldig att vid allvarlig vattenbrist avstå det

vatten som är oundgängligen nödvändigt för den allmänna

vattenförsörjningen eller för något annat allmänt behov, om vattenbristen

orsakas av torka eller någon annan jämförlig omständighet.

Den som lider skada genom att avstå vatten har rätt till skälig

ersättning.

Länsstyrelsen får vid vite förelägga den som bedriver verksamheten

eller råder över vattentillgången att iaktta sin skyldighet enligt första

stycket. Länsstyrelsen får då bestämma att beslutet skall gälla även om

det överklagas.

3 kap. Markavvattningssamfälligheter

Allmänna bestämmelser

1 § Ansöker någon om tillstånd enligt miljöbalken till en markavvattning

skall verksamheten bedrivas så att den blir till nytta även för en annan

fastighet, om det begärs av ägaren till den andra fastigheten och det

prövas lämpligt. Ägare av fastigheter för vilka markavvattningen medför

nytta skall delta i verksamheten. Skyldighet att delta i annan

markavvattning än dikning finns dock endast om det begärs av ägare till

fastigheter som får mer än hälften av den beräknade nyttan av

verksamheten.

Första stycket gäller även väghållare som inte är fastighetsägare, om

vägen medför en avsevärd inverkan på markavvattningen.

2 § För utförande och drift av verksamheten utgör deltagarna en

samfällighet. Tillståndet till verksamheten samt anläggningar och

rättigheter som hör till verksamheten är samfällda för deltagarna.

När en samfällighet har bildats, gäller för samfälligheten vad som i

denna lag och i miljöbalken föreskrivs om tillståndshavare eller ägare av

en anläggning.

Inlöst mark är samfälld för de fastigheter som vid inlösen ägs av

deltagare i samfälligheten och omfattas av markavvattningen.

3 § Kostnaderna för verksamhet som utgör markavvattning fördelas

mellan deltagarna på grundval av andelstal som bestäms efter vad som är

skäligt med hänsyn främst till den nytta var och en har av verksamheten.

Markavvattning skall delas in i avdelningar som avgränsas med hänsyn

till olikheterna, om det med hänsyn till olikheter i naturförhållandena

eller av någon annan anledning kan antas att ett visst område skulle få en

avsevärt mindre kostnad i förhållande till nyttan av markavvattningen om

ett annat område inte hade omfattats av verksamheten.

Vad deltagarna har kommit överens om kostnadsfördelningen skall

läggas till grund för tillståndsbeslutet, om borgenärer med panträtt i de

fastigheter som ägs av deltagare och omfattas av markavvattningen

medger det. Om en fastighet svarar för gemensam inteckning, krävs det

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som

föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Medgivande av

rättsägare behövs inte, om överenskommelsen inte har väsentlig

betydelse för dem.

4 § Bestämmelserna i 1 3 §§ gäller inte i fråga om markavvattning som

söks av någon annan än en ägare av en fastighet eller en väghållare.

Markavvattning och avledande av avloppsvatten

5 § Kan ledningar för en markavvattning med väsentlig fördel användas

för att avleda avloppsvatten från en fastighet, skall ägaren av denna

fastighet delta i verksamheten, om ägaren själv eller den sökande till

mark-avvattningen begär det. Detta skall gälla även vid avledande av

avloppsvatten från verksamhetsområdet för en allmän vatten- och

avloppsanläggning. Vad som sägs om fastighetens ägare skall då i stället

gälla huvudmannen för anläggningen.

6 § Kostnaderna för utförande och drift av en gemensam ledning fördelas

mellan markavvattningsintresset och avloppsintresset med hänsyn till den

mängd och det slag av vatten som tillförs ledningen samt till vad som kan

anses skäligt med hänsyn till intressenternas nytta av ledningen.

Detta gäller också vid fördelningen av kostnaderna mellan

avloppsintressenter.

I fråga om överenskommelser mellan intressenterna tillämpas 3 §

tredje stycket.

7 § Bestämmelserna i 5 och 6 §§ om avledande av avloppsvatten från

fastigheter får tillämpas även i fråga om avledande av avloppsvatten från

byggnader och anläggningar som inte hör till någon fastighet, om det kan

ske utan olägenhet av betydelse för de övriga deltagarna.

8 § Bestämmelserna i 5 7 §§ gäller inte avledande av avloppsvatten från

enskilda fastigheter inom verksamhetsområdet för en allmän vatten- och

avloppsanläggning.

Markavvattning och vägföretag m. m.

9 § Skall för markavvattning ett vattenavlopp byggas genom en väg eller

ett avlopp genom en väg utvidgas eller fördjupas och vill väghållaren

själv utföra åtgärden, har väghållaren rätt till detta.

Är det inte oskäligt skall sådana åtgärder bekostas av väghållaren, om

åtgärden behövs för avvattning till 1,2 meters djup av åker och äng som

sedan vägens tillkomst eller sedan minst tjugofem år räknat från dagen

för begäran om åtgärden varit att hänföra till åker eller äng. Väghållarens

kostnadsansvar gäller inte i fråga om ägovägar eller därmed jämförliga

vägar och inte heller i fråga om broar och annan vattenverksamhet som

har bedrivits i överensstämmelse med tillstånd som har meddelats enligt

miljöbalken, vattenlagen (1983:291) eller vattenlagen (1918:523).

När väghållaren inte har kostnadsansvar enligt andra stycket, skall

åtgärden bekostas av den för vilken markavvattning görs.

10 § Om den kostnad som väghållaren har enligt 9 § andra stycket

avsevärt överstiger värdet av den skada som uppstår om åtgärden inte

utförs, får väghållaren i stället för att bekosta åtgärden betala ersättning

för skadan.

11 § Om en väg skall byggas eller ändras och en markägare begär att ett

vattenavlopp för en framtida markavvattning skall göras genom vägen,

skall väghållaren utföra åtgärden om det kan göras utan olägenhet för

vägens framtida brukbarhet. I fråga om kostnadsansvaret för den

fördyring av byggandet och driften av vägen som åtgärden medför gäller

9 § andra och tredje stycket samt 10 §.

En sådan begäran skall framställas hos väghållaren eller, i fråga om

enskild väg för vilken det ännu inte finns någon väghållningsskyldighet,

hos den som handlägger vägförrättningen. Begäran skall vara skriftlig

och i fråga om mer omfattande åtgärder vara åtföljd av en plan för mark-

avvattningen.

12 § Bestämmelserna i 9 11 §§ innebär inte någon inskränkning i den

rätt som väghållaren eller markägaren kan grunda på dom, avtal eller

någon annan särskild rättsgrund.

13 § Bestämmelserna i 9 12 §§ gäller också i fråga om banvallar för

järnvägar, tunnelbanor och spårvägar.

4 kap. Bevattningssamfälligheter

1 § Om flera ansöker om tillstånd enligt miljöbalken till vattentäkt för

bevattning ur samma vattentillgång och vattnet behöver fördelas mellan

dem, får det vid meddelande av tillstånd bestämmas att tillståndshavarna

skall utgöra en samfällighet för sådan fördelning

(bevattningssamfällighet).

Om någon har fått tillstånd till en vattentäkt för bevattning och någon

annan söker tillstånd till en ny vattentäkt för bevattning ur samma

vattentillgång, får miljödomstolen, om det finns särskilda skäl, vid

meddelande av det nya tillståndet bestämma att tillståndshavarna skall

utgöra en bevattningssamfällighet. Om en samfällighet bildas enligt

första stycket får i stället bestämmas att den som redan har tillstånd skall

ingå i samfälligheten.

Om, sedan en samfällighet har bildats, någon gör en ansökan om

tillstånd till en ny vattentäkt för bevattning ur samma vattentillgång, får

miljödomstolen vid meddelande av tillstånd till vattentäkten bestämma

att tillståndshavaren skall ingå i samfälligheten.

2 § Deltagarna i en bevattningssamfällighet fördelar tillgängligt vatten

mellan sig, om det behövs på grund av vattenbrist eller någon annan

omständighet eller om någon deltagare inte utnyttjar sin rätt att ta vatten.

Vid fördelningen skall de villkor iakttas som har bestämts av

miljödomstolen i samband med att tillstånd meddelades.

3 § Om det är lämpligt, får miljödomstolen bestämma att gemensamma

anläggningar för bevattning skall inrättas för samtliga eller vissa av dem

som skall ingå i samfälligheten.

4 § En gemensam anläggning får endast inrättas för sådana deltagare i

samfälligheten för vilka det är av väsentlig betydelse att ha del i

anläggningen.

En gemensam anläggning får inte inrättas, om de som skall delta i

anläggningen mera allmänt motsätter sig åtgärden och har beaktansvärda

skäl för det. Vid denna prövning skall främst deras mening beaktas som

har störst nytta av anläggningen.

Andra stycket gäller inte, om behovet av anläggningen är synnerligen

angeläget för att tillgodose motstående allmänna och enskilda intressen.

5 § En gemensam anläggning och rätt till utrymme är samfällda för dem

som deltar i anläggningen. Deltagarna svarar gemensamt för utförande

och drift av anläggningen.

Mark som har lösts in för gemensamma anläggningar är samfälld för

de fastigheter som vid inlösen ägs av deltagare i samfälligheten och

omfattas av bevattningsverksamheten.

6 § En bevattningssamfällighets förvaltningskostnader och kostnader för

utförande och drift av gemensamma anläggningar fördelas mellan

deltagarna efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den mängd

vatten som var och en får ta ut enligt meddelat tillstånd. I enlighet med

detta bestäms andelstal för varje deltagare.

Om det finns särskilda skäl, får särskilda andelstal bestämmas för en

viss del av verksamheten.

Om det är lämpligt, får kostnaderna för driften av gemensamma

anläggningar fördelas genom avgifter som beräknas på grundval av den

omfattning i vilken varje deltagare utnyttjar anläggningarna.

7 § Vad deltagarna har överenskommit om andelstalen och grunderna för

avgiftsberäkningen skall läggas till grund för miljödomstolens dom, om

borgenärer med panträtt i fastigheter som ägs av deltagare och omfattas

av bevattningsverksamheten medger det. Om en fastighet svarar för

gemensam inteckning, krävs dessutom de medgivanden från

fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22

kap. 11 § jordabalken. Medgivande av rättsägare behövs inte, om

överenskommelsen är väsentligen utan betydelse för dem.

5 kap. Vattenregleringssamfälligheter

Vattenreglering för kraftändamål

1 § På yrkande av den som ansöker om eller har fått tillstånd enligt

miljöbalken till vattenreglering för kraftändamål skall miljödomstolen

besluta att ägare av andra strömfall som får nytta av regleringen skall

delta i regleringsverksamheten. Detta skall ske om mer än hälften av

verksamhetens nytta belöper på de strömfall som tillhör den som

framställer yrkandet och dem som förenat sig med denne samt varje

strömfall som yrkandet avser är utbyggt eller kan beräknas bli utbyggt

för kraftändamål inom den närmaste tiden.

Om någon ansöker om eller har fått tillstånd enligt miljöbalken till

vattenreglering för kraftändamål, skall miljödomstolen på yrkande av

ägaren av ett annat strömfall som får nytta av regleringen besluta att

denne skall delta i verksamheten.

2 § Har beslut enligt 1 § meddelats, utgör samtliga deltagare i

regleringsverksamheten en samfällighet för utförande och drift av

verksamheten. Tillståndet till verksamheten samt anläggningar och

rättigheter som hör till den är samfällda för deltagarna.

När en samfällighet har bildats gäller vad som i denna lag och i

miljöbalken föreskrivs om tillståndshavare eller ägare av en anläggning

istället samfälligheten.

Inlöst mark är samfälld för de fastigheter som vid inlösen ägs av

deltagarna i samfälligheten och till vilka deras strömfall hör.

3 § Kostnaderna för regleringsverksamheten fördelas mellan deltagarna

på grundval av andelstal som bestäms efter vad som är skäligt med

hänsyn främst till den nytta var och en har av verksamheten.

Om en vattenreglering avser flera sjöar eller skilda sträckor i ett

vattendrag och det på grund av detta behövs flera dammbyggnader eller

särskilda anläggningar, skall, om det behövs, kostnaderna för varje sådan

del av verksamheten beräknas särskilt och fördelas enligt grunderna i

första stycket.

Vad deltagarna har överenskommit om kostnadsfördelningen skall

läggas till grund för miljödomstolens dom, om borgenärer med panträtt i

de fastigheter till vilka deltagarnas strömfall hör medger det. Om en

fastighet svarar för gemensam inteckning, krävs det dessutom de

medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs för

relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Medgivande av rättsägare behövs

inte, om överenskommelsen är väsentligen utan betydelse för dem.

Vattenreglering för bevattning

4 § På yrkande av den som ansöker om eller har fått tillstånd till

vattenreglering för bevattning skall miljödomstolen besluta att andra som

har tillstånd till vattentäkt för bevattning och som får stadigvarande

fördel av regleringen genom förbättrade möjligheter att bevattna skall

delta i regleringsverksamheten. Detta skall ske om den som framställer

yrkandet och de som förenat sig med denne om verksamheten har större

fördel av regleringsverksamheten än de som yrkandet avser.

Om någon ansöker om eller har fått tillstånd till vattenreglering för

bevattning, skall på yrkande av någon annan som har tillstånd till

vattentäkt för bevattning och som får stadigvarande fördel av regleringen

genom förbättrade möjligheter att bevattna beslutas att denne skall delta i

verksamheten.

5 § När det gäller vattenreglering för bevattning skall 2 och 3 §§

tillämpas med följande avvikelser.

Inlöst mark är samfälld för de fastigheter som, vid inlösen, ägs av

deltagare i regleringssamfälligheten och för vilkas bevattning regleringen

sker.

Deltagarnas andelstal bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn

främst till den mängd vatten som varje deltagare får ta ut enligt meddelat

tillstånd till vattentäkt.

Vid tillämpningen av 3 § tredje stycket första meningen gäller att

medgivande skall lämnas av borgenärer som har panträtt i fastigheter

som ägs av deltagare i regleringssamfälligheten och för vilkas bevattning

regleringen sker.

Vattenreglering på grund av överenskommelse

6 § Har tillstånd till vattenregleringsverksamhet meddelats på ansökan av

flera som till gemensam nytta vill utföra verksamheten, utgör sökandena

en samfällighet för utförande och drift av verksamheten, om de inte har

kommit överens om annat.

Om vattenregleringsverksamhet, till vilken tillstånd har lämnats enligt

första stycket, avser olika slag av ändamål, skall 1 och 4 §§ inte

tillämpas.

7 § För vattenregleringsverksamhet enligt 6 § gäller i tillämpliga delar

1. i fråga om inlösen: 2 § tredje stycket och 5 § andra stycket, och

2. i fråga om kostnadsfördelningen: 3 § samt 5 § tredje och fjärde

stycket.

6 kap. Avgifter

Bygdeavgifter

1 § Den som har tillstånd till vattenverksamhet skall betala en årlig

bygdeavgift som bestäms av miljödomstolen att tas ut efter

avgiftsenheter och avgiftsklasser enligt 2 och 3 §§, om verksamheten

innebär

1. drift av ett vattenkraftverk,

2. vattenreglering som avser års- eller flerårsreglering,

3. vattenöverledning för något annat ändamål än kraftändamål, eller

4. ytvattentäkt.

Avser vattenverksamheten utvidgning av annan vattenverksamhet

eller, om utvidgning tidigare har skett, flera andra vattenverksamheter,

för vilka tillstånd har lämnats enligt miljöbalken, skall en gemensam

avgift fastställas såsom för en enda verksamhet. Denna avgift ersätter

tidigare avgifter.

Bygdeavgift skall enligt de närmare bestämmelser som meddelas av

regeringen användas dels för att förebygga eller minska sådana skador av

vattenverksamheten eller anläggningar för denna som inte har ersatts

enligt 31 kap. miljöbalken och för att gottgöra sådana skador, dels för att

tillgodose allmänna ändamål för den bygd som berörs av

vattenverksamheten eller anläggningar för denna.

2 § Avgiftsenheter är

1. för vattenkraftverk: varje enhet installerad generatoreffekt som

omfattar tio kilowatt intill 150 procent av effekten vid medelvattenföring

och varje enhet om tjugo kilowatt därutöver,

2. för vattenregleringar: varje enhet av regleringsmagasinets rymd som

omfattar 25 000 kubikmeter intill 100 miljoner kubikmeter, varje ytter-

ligare enhet om 50 000 kubikmeter intill 1 000 miljoner kubikmeter samt

varje enhet om 100 000 kubikmeter därutöver, och

3. för vattenöverledningar och ytvattentäkter: varje kubikmeter i

sekunden av den vattenmängd som högst får ledas bort enligt meddelat

tillstånd.

Avgift skall inte betalas för vattenkraftverk eller vattenregleringar, om

antalet avgiftsenheter är mindre än femhundra.

3 § För vattenkraftverk och vattenregleringar är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 0,5 promille av basbeloppet,

klass 2: 1 promille av basbeloppet,

klass 3: 1,5 promille av basbeloppet,

klass 4: 2 promille av basbeloppet.

För vattenöverledningar och vattentäkter är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 5 procent av basbeloppet,

klass 2: 10 procent av basbeloppet,

klass 3: 15 procent av basbeloppet,

klass 4: 20 procent av basbeloppet.

Med basbeloppet avses det basbelopp som har bestämts enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring för det år som avgiften avser.

Vid inplacering i avgiftsklass skall det tas hänsyn till de mindre eller

större förändringar i vattenförhållandena samt de mindre eller större

olägenheter eller fördelar för bygden som vattenverksamheten eller

anläggningar för denna medför.

4 § Bygdeavgift skall tas ut från och med kalenderåret närmast efter det

år då tillståndet till vattenverksamhet togs i anspråk till och med det år då

verksamheten läggs ned.

Bygdeavgiften skall före varje kalenderårs utgång betalas till läns-

styrelsen i det län där verksamheten huvudsakligen bedrivs.

Fiskeavgifter

5 § Miljödomstolen eller länsstyrelsen får, om det är lämpligare, i stället

för att meddela villkor enligt 11 kap. 8 § miljöbalken ålägga

tillståndshavaren att betala en särskild avgift för främjande av fisket i det

vatten som berörs av vattenverksamheten eller inom något angränsande

vattenområde. Avgiften kan fastställas som en engångsavgift eller som en

årlig avgift.

Beloppet av årlig avgift beräknas så, att det av miljödomstolen eller

länsstyrelsen fastställda avgiftsbeloppet multipliceras med det tal som

anger förhållandet mellan basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän

försäkring för det år då avgiften skall betalas och basbeloppet för det år

då avgiften fastställdes.

6 § Om vattenverksamhet som avses i 1 § eller anläggningar för denna

kan antas skada fisket eller kommer att orsaka en inte obetydlig ändring i

de naturliga vattenståndsförhållandena, skall den som har tillstånd till

verksamheten betala en årlig allmän fiskeavgift för främjande av fisket

inom landet.

Avgiften bestäms av miljödomstolen att tas ut efter avgiftsenheter och

avgiftsklasser enligt 7 och 8 §§.

Avser vattenverksamhet utvidgning av annan vattenverksamhet eller,

om utvidgning tidigare har skett, flera andra vattenverksamheter, för

vilka tillstånd har lämnats enligt miljöbalken, skall en gemensam avgift

fastställas såsom för en enda verksamhet. Denna avgift ersätter tidigare

avgifter.

7 § Avgiftsenheter är

1. för vattenkraftverk: varje enhet installerad generatoreffekt som

omfattar tio kilowatt intill 150 procent av effekten vid medelvattenföring

och varje enhet om tjugo kilowatt därutöver,

2. för vattenregleringar: varje enhet av regleringsmagasinets rymd som

omfattar 25 000 kubikmeter intill 100 miljoner kubikmeter och varje

enhet om 50 000 kubikmeter därutöver, och

3. för vattenöverledningar och ytvattentäkter: varje kubikmeter i

sekunden av den vattenmängd som högst får ledas bort enligt meddelat

tillstånd.

Avgift skall inte betalas för vattenkraftverk och vattenregleringar, om

antalet avgiftsenheter är mindre än tio.

8 § För vattenkraftverk och vattenregleringar är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 0,05 promille av basbeloppet,

klass 2: 0,1 promille av basbeloppet,

klass 3: 0,15 promille av basbeloppet,

klass 4: 0,2 promille av basbeloppet.

För vattenöverledningar och vattentäkter är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 1 procent av basbeloppet,

klass 2: 5 procent av basbeloppet,

klass 3: 10 procent av basbeloppet,

klass 4: 15 procent av basbeloppet.

Med basbeloppet avses det basbelopp som har bestämts enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring för det år som avgiften avser.

Vid inplacering i avgiftsklass skall hänsyn tas till

 den omfattning i vilken fisk och fiske förekommer i det vattenområde

som berörs av vattenverksamheten eller anläggningar för denna,

 den utsträckning i vilken vattenförhållandena och fisket påverkas av

vattenverksamheten eller anläggningar för denna, och

 omfattningen av de förpliktelser som verksamhetsutövaren har ålagts

enligt 5 § eller i villkor enligt 11 kap. 8 § miljöbalken.

9 § Om det årliga beloppet av den allmänna fiskeavgiften är ringa, får

miljödomstolen eller länsstyrelsen bestämma att avgiftsskyldigheten

skall fullgöras genom engångsbetalning. Ett sådant villkor skall meddelas

om det årliga avgiftsbeloppet skulle understiga femhundra kronor.

10 § En årlig fiskeavgift enligt 6 § skall tas ut från och med kalenderåret

närmast efter det år då arbeten eller andra åtgärder som inverkar på

vattenförhållandena påbörjades eller då beslut om lagligförklaring med-

elades till och med det år då verksamheten läggs ned.

Årlig fiskeavgift enligt 5 eller 6 § skall före varje kalenderårs utgång

betalas till Fiskeriverket.

Engångsavgift skall betalas till Fiskeriverket senast vid den tidpunkt

som anges när avgiften bestäms.

7 kap. Prövningen av viss vattenverksamhet

Ansökningsmål

1 § Bestämmelser om ansökningsmål finns i 21 kap. 1 § miljöbalken.

Ansökningsmål är även mål om

1. bestämmande enligt 2 kap. 9 § av ersättning för rätten att ta i

anspråk ett strömfall,

2. inrättande enligt 4 kap. 3 § av en gemensam anläggning för bevatt-

ning, sedan en samfällighet enligt 4 kap. har bildats,

3. överflyttning enligt 8 kap. 3 § första stycket av rätten till andelskraft,

4. omprövning, utan samband med pågående ansökningsmål, enligt

17 § första stycket eller omprövning enligt 17 § andra stycket, och

5. fastställelse enligt 18 § av en överenskommelse.

Stämningsmål

2 § Stämningsmål är talan om

1. utrivning eller ändring av en vattenanläggning, när talan grundas på

att anläggningen inte har tillkommit i laga ordning eller inte är av laga

beskaffenhet,

2. ersättning för skada eller intrång genom en sådan anläggning som

avses i 1,

3. ersättning för skada genom utrivning av en vattenanläggning, om

utrivningen har skett utan tillstånd men sådant tillstånd skulle ha behövts,

eller ersättning, utan samband med pågående ansökningsmål, enligt

11 kap. 22 § andra stycket miljöbalken,

4. ersättning enligt 2 kap. 10 § andra stycket,

5. deltagande, utan samband med pågående ansökningsmål, i en

vattenreglering enligt 5 kap. 1 eller 4 §,

6. särskild tvångsrätt, utan samband med pågående ansökningsmål,

enligt 2 kap. 6 § tredje stycket denna lag och 28 kap. 10 13 §§

miljöbalken,

7. omprövning enligt 8 kap. 2 § andra stycket,

8. meddelande av bestämmelser enligt 16 §,

9. ersättning enligt 31 kap. 33 § miljöbalken,

10. ersättning eller annat på grund av att en vattenanläggning inte

underhålls i enlighet med 11 kap. 17 eller 18 §§ miljöbalken,

11. ersättning för skada på grund av att vattenverksamhet inte drivs i

enlighet med villkoren i en tillståndsdom eller ett tillståndsbeslut eller,

om sådana villkor saknas, drivs så att det genom inverkan på

vattenförhållandena skadar allmänna eller enskilda intressen,

12. ersättning enligt 28 kap. 11 § miljöbalken,

13. ersättning, utan samband med pågående ansökningsmål, enligt

25 kap. 11 § miljöbalken, och

14. fördelning av vatten enligt 9 kap. 6 §.

Förfarandet vid miljödomstolarna i ansökningsmål

3 § Bestämmelser om förfarandet vid miljödomstolarna i ansökningsmål

finns även i 22 kap. miljöbalken.

4 § Om vattenverksamhet avser utförande av ett vattenkraftverk, skall

ansökan innehålla uppgift om det område som enligt sökanden bör utgöra

strömfallsfastighet.

En ansökan enligt 1 § 1 skall innehålla ritningar jämte beskrivning av

strömfallets läge och beskaffenhet, uppgift om erbjudna ersätt-

ningsbelopp samt övriga upplysningar som behövs för att bedöma

ersättningsfrågan.

Till en ansökan enligt 1 § 3 skall fogas dels ett gravationsbevis rörande

den fastighet varifrån rätten till andelskraft skall flyttas över, dels

överenskommelser som har träffats med borgenärer med panträtt i

fastigheten och andra rättsägare.

5 § Innan miljödomstolen meddelar en dom om ersättning för strömfall

som skall avstås enligt 2 kap. 9 § och utgör fastighetsdel, skall en karta

med beskrivning ha upprättats över området samt dess gränser ha

utmärkts i den ordning som gäller för fastighetsbildning.

Innan miljödomstolen meddelar en dom om tillstånd till ett

vattenkraftverk, skall domstolen se till att det finns en lämplig fastighet,

som ägs av sökanden och med vilken rätten till tillgodogörandet av

vattenkraften för framtiden skall vara förenad (strömfallsfastighet).

6 § Domar i mål som rör vattenverksamhet skall utöver vad som följer

av 22 kap. 25 § miljöbalken i förekommande fall även innehålla

bestämmelser om

1. de områden som får tas i anspråk för vattenverksamheten och de

särskilda tvångsrätter i övrigt som medges sökanden,

2. strömfallsfastighet,

3. vilka som skall delta i en vattenreglerings- eller bevattnings-

samfällighet samt varje deltagares andelstal i fråga om kostnaderna för

verksamheten, och

4. villkor beträffande tillhandahållande av andelskraft och om

kostnadsbidrag härför.

7 § Fastställs bestämmelser om innehållande och tappning av vatten för

att under osedvanliga förhållanden tillgodose säkerheten hos en vatten-

anläggning och kan de skador som följer om bestämmelserna utnyttjas

inte lämpligen uppskattas på förhand, får miljödomstolen skjuta upp

frågan om ersättning.

Anspråk på grund av skada som avses i första stycket prövas på det

sätt som föreskrivs i 24 kap. 13 § miljöbalken.

Förfarandet vid miljödomstolarna i stämningsmål

8 § Talan i stämningsmål väcks genom ansökan om stämning.

9 § Förberedelsen är skriftlig eller muntlig.

Kallelser och andra meddelanden till parterna skall delges.

10 § Om målet avgörs utan huvudförhandling i annat fall än som avses i

42 kap. 18 § första stycket 1 4 rättegångsbalken, skall miljödomstolen ha

den sammansättning som anges i 20 kap. 4 § första stycket miljöbalken.

Beträffande förelägganden för parterna att avge skriftligt svaromål

eller att inställa sig vid muntlig förberedelse eller vid huvudförhandling

och om parts utevaro från ett sådant sammanträde gäller rättegångs-

balkens bestämmelser rörande en sak, varom förlikning inte är tillåten.

11 § I fråga om förfarandet i stämningsmål gäller i övrigt

bestämmelserna om ansökningsmål i 22 kap. 11 § fjärde stycket, 12 och

13 §§, 16 § första stycket, 18 och 20 §§, 21 § första och andra stycket

samt 24 § miljöbalken.

I mål enligt 2 § 6 gäller också 22 kap. 23 och 28 §§ miljöbalken. Om

det i ett sådant mål är fråga om arbete för att förebygga eller minska

skador eller olägenheter till följd av verksamhet enligt balken eller denna

lag, gäller även 22 kap. 14 § miljöbalken.

12 § Om svaranden för att bemöta käromålet gör en ansökan hos

miljödomstolen enligt 21 kap. 1 § första stycket 3 miljöbalken eller om

ändrade bestämmelser om vattentappning enligt 13 § detta kapitel,

handläggs målet i dess helhet som ett ansökningsmål, om inte målet med

stöd av 21 kap. 1 § andra stycket miljöbalken ändå behandlas som ett

stämningsmål.

Har beslut om borttagande eller ändring av en vattenanläggning

meddelats av miljödomstolen i ett stämningsmål, av

kronofogdemyndigheten med stöd av lagen (1990:746) om betalnings-

föreläggande och handräckning eller av tillsynsmyndigheten enligt 26

kap. 9, 10 eller 18 § miljöbalken och görs en ansökan som avses i första

stycket, får miljödomstolen i ansökningsmålet bestämma att beslutet inte

får verkställas innan målet har blivit slutligt avgjort eller miljödomstolen

förordnar annat. Sökanden skall ställa säkerhet för kostnader och skador.

Tillstånds giltighet, omprövning m.m.

13 § Miljödomstolen kan fastställa ändrade eller nya bestämmelser om

innehållande och tappning av vatten efter ansökan av annan än tillstånds-

havaren, om han vill utnyttja vattenkraften i sitt strömfall bättre, eller

efter ansökan av en kommun eller ett vattenförbund som vill tillgodose

den allmänna miljövården eller hälsovården eller främja fisket. Till

förmån för allmänna farleder, allmänna hamnar, bevattnings- och

markavvattningssamfälligheter samt avloppsföretag kan sådana

bestämmelser fastställas på ansökan av huvudmannen.

14 § Ett tillstånd till vattentäkt får omprövas av miljödomstolen efter

ansökan av den som driver en annan vattentäkt som är beroende av

samma vattentillgång eller av den som söker tillstånd till en sådan

vattentäkt. Därvid äger vad som i 16 kap. 11 § miljöbalken föreskrivs om

jämkning av verksamheten eller företräde åt den ena verksamheten

motsvarande tillämpning.

15 § På ansökan av länsstyrelse eller den avgiftsskyldige får

miljödomstolen föreskriva den ändring av en bygdeavgift eller en allmän

fiskeavgift som kan behövas med hänsyn till erfarenheterna av vatten-

verksamhetens verkningar eller till bestående hinder att utnyttja

verksamheten i den avsedda omfattningen.

Frågan om ändring av en sådan avgift får även tas upp till prövning i

samband med en omprövning enligt 24 kap. 5 och 8 §§ miljöbalken samt

13 och 14 §§ detta kapitel.

16 § Saknas bestämmelser om innehållande eller tappning av vatten

beträffande en vattenverksamhet eller bestämmelser om nyttjandet av en

vattentäkt eller är meddelade bestämmelser ofullständiga, får

miljödomstolen på talan av den som lider skada genom de rådande

förhållandena fastställa sådana bestämmelser som är ägnade att för

framtiden förebygga eller minska skador. Bestämmelserna får inte ändra

vad som lagligen kan gälla och inte heller skada tredje mans rätt.

Ändrade förhållanden i samfälligheter

17 § Om en dom eller ett beslut enligt 24 kap. 5 eller 8 § miljöbalken

eller 13 16 §§ inverkar på frågan om en samfällighets fortsatta bestånd,

kretsen av deltagare eller kostnadsfördelningen mellan dem, får meddelas

de ändrade bestämmelser som behövs.

Inträder, sedan en samfällighet har bildats enligt denna lag, i andra fall

än som avses i första stycket ändrade förhållanden som inte i ringa mån

inverkar på frågan om sättet för verksamhetens bedrivande, kretsen av

deltagare eller kostnadsfördelningen mellan dem, får frågan på ansökan

av en deltagare omprövas av miljödomstolen. Även utan att sådana för-

hållanden har inträtt, får en omprövning äga rum, om någon vill ansluta

sig som deltagare eller i det tidigare avgörandet har föreskrivits att frågan

får omprövas efter en viss tid och denna tid har gått ut.

Vid omprövningen gäller bestämmelserna om vattenverksamhet i

tillämpliga delar.

Den som inträder som deltagare i en bestående samfällighet skall

åläggas att i skälig utsträckning ersätta de övriga deltagarna deras

kostnader som nedlagts i gemensamma anläggningar. Vad som sagts nu

gäller också när andelstalet höjs för en deltagare som ingår i en

samfällighet.

18 § En överenskommelse om att någon skall inträda i eller utträda ur en

samfällighet enligt denna lag, att en deltagares andelstal skall ändras eller

att samfälligheten skall upphöra har samma verkan som en tillståndsdom

eller ett tillståndsbeslut, om överenskommelsen på ansökan av en

deltagare godkänns av miljödomstolen. Ett sådant godkännande får inte

lämnas om det är uppenbart att överenskommelsen strider mot denna lag.

Markavvattning

19 § Länsstyrelsen skall överlämna ärenden enligt miljöbalken om

tillstånd till markavvattning till miljödomstolen, om det framställs

yrkande om

1. att även någon annan än sökanden skall delta i markavvattningen,

2. särskild tvångsrätt enligt 28 kap. 10 § miljöbalken, eller

3. ersättning enligt 31 kap. 16 § miljöbalken eller inlösen enligt 31 kap.

17 § miljöbalken.

Länsstyrelsen får överlämna ärenden enligt miljöbalken om andra

fastigheter än sökandens kan komma att beröras.

Länsstyrelsen skall tillsammans med ärendet överlämna ett yttrande

avseende den ansökta verksamhetens inverkan på allmänna intressen. I

yttrandet skall särskild vikt läggas vid naturvårdsfrågorna.

20 § Om det vid en fastighetsreglering beslutas att en fråga om

markavvattning skall prövas enligt miljöbalken, skall detta anmälas av

lantmäterimyndigheten till miljödomstolen. Ägarna av de fastigheter som

ingår i fastighetsregleringen anses då som sökande.

Anmälan skall vara skriftlig och innehålla samma uppgifter som en

ansökan om tillstånd till markavvattning.

21 § Om det vid prövningen av en markavvattning enligt miljöbalken

framställs yrkande om att även någon annan än sökanden skall delta i

markavvattningen, skall miljödomstolen förordna en markavvatt-

ningssakkunnig. En markavvattningssakkunnig skall förordnas även i

mål som inletts genom en anmälan enligt 20 §.

Någon markavvattningssakkunnig behöver inte förordnas om det är

uppenbart hur frågan om delaktighet skall lösas.

Miljödomstolen får även i annat fall förordna en markavvatt-

ningssakkunnig.

22 § Särskilda bestämmelser om behörighet att vara markav-

vattningssakkunnig får meddelas av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

23 § Som markavvattningssakkunnig får inte förordnas någon som står i

ett sådant förhållande till saken eller någon av parterna att tillför-

litligheten kan anses förringad.

24 § Den markavvattningssakkunnige bör samråda med sökanden och

övriga sakägare samt de myndigheter som berörs av markavvattningen.

25 § Den markavvattningssakkunnige får utföra besiktning. Sökanden,

övriga sakägare och de myndigheter som berörs av markavvattningen

skall underrättas om besiktningen.

26 § Om det behövs med anledning av besiktningen, har den

markavvattningssakkunnige rätt att gå in i byggnader, beträda ägor, göra

mätningar och markundersökningar samt utföra därmed samman-

hängande eller jämförliga åtgärder. I trädgårdar eller liknande

planteringar får träd inte skadas eller fällas utan ägarens samtycke. Även

i övrigt skall skador undvikas, om det är möjligt. Rätt att beträda annans

ägor har också den som vid miljödomstolen för talan i målet.

Sökanden skall betala ersättning för skador som har uppkommit genom

åtgärder enligt första stycket. Yrkande om ersättning skall framställas

innan målet avgörs.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för att den mark-

avvattningssakkunniges befogenheter enligt första stycket första

meningen skall kunna utövas.

27 § Om sökanden återkallar sin ansökan, skall de sakägare som har

framställt yrkande om att delta i markavvattningen underrättas. Om

sådana sakägare saknas eller inte inom föreskriven tid begär att

handläggningen fortsätter, skall målet skrivas av.

Sakägare på vars begäran målet handläggs vidare anses därefter som

sökande.

28 § Ett mål som har inletts efter anmälan av lantmäterimyndigheten

enligt 20 § skall skrivas av, om fastighetsregleringsförrättningen ställs in.

Handläggningen skall dock fortsätta, om sakägare som har fört talan i

målet och som har kunnat ansöka om markavvattningen begär det.

Underrättas sakägarna om regleringsförrättningens inställande vid ett

sammanträde vid miljödomstol, skall begäran framställas vid samman-

trädet. I annat fall skall begäran framställas inom den tid som

miljödomstolen bestämmer.

29 § Den markavvattningssakkunnige skall till miljödomstolen ge in ett

yttrande. Om den markavvattningssakkunnige anser att ansökan skall

bifallas, skall yttrandet innehålla

1. förslag om hur markavvattningen skall utformas, med angivande av

de miljökonsekvenser en sådan utformning kommer att medföra,

2. vilka som skall delta i markavvattningen, och

3. varje deltagares andelstal i fråga om kostnaderna för verksamheten.

Den markavvattningssakkunnige bör samtidigt med yttrandet ge in sin

kostnadsräkning.

8 kap. Andelskraft

1 § Den vars vattenkraft skall tillgodogöras av annan med stöd av 2 kap.

8 § eller på grund av överenskommelse, får delta i tillgodogörandet, om

det är av betydelse för hans verksamhet och om hans rätt till kraften är

grundad på äganderätt eller annan rättighet som gäller mot alla och som

inte är begränsad till tiden. Han är då berättigad till andel i

kraftproduktionen (andelskraft) och skyldig att bidra till kostnaderna för

kraftanläggningens utförande och drift, allt i förhållande till sin andel i

den vattenkraft som skall tillgodogöras vid anläggningen. Motsvarande

gäller den vars strömfall tas i anspråk enligt 2 kap. 9 §, om ersättning för

ianspråktagandet inte redan har bestämts.

Skyldigheten att tillhandahålla andelskraft ligger på strömfalls-

fastigheten.

Rätten till andelskraft skall vara förenad med den fastighet till vilken

vattenkraften har hört eller rättigheten har överflyttats enligt 3 § första

stycket.

2 § I samband med ett beslut om tillhandahållande av andelskraft skall

nödvändiga bestämmelser meddelas om villkoren för tillhandahållandet

och om kostnadsbidrag.

Om förhållandena ändras, har kraftanläggningens ägare eller

mottagaren av andelskraft rätt till omprövning av rättsförhållandet mellan

dem. Vid omprövningen får endast sådana ändringar beslutas som

innebär väsentlig fördel för någon av parterna utan att medföra betydande

olägenhet för motparten. Om det beslutas att rätten till andelskraft skall

avlösas mot ersättning i pengar, gäller bestämmelserna i 31 kap.

miljöbalken om skadereglering vid tillståndsprövning av vatten-

verksamhet.

3 § På ansökan av ägaren till en fastighet som har rätt till andelskraft får

beslutas att rätten till andelskraft skall flyttas över till någon annan

fastighet som tillhör samma ägare, om detta kan ske utan skada för

borgenärer med panträtt eller andra rättsägare.

Rätten till andelskraft får upplåtas av ägaren till den fastighet som har

denna rätt. Avtal om upplåtelse är inte bindande längre än femtio år från

det avtalet slöts. Upplåtelser för någons livstid gäller dock utan begräns-

ning till viss tid.

4 § Om den kraftmängd som tas ut som andelskraft minskas i sådana fall

som avses i 31 kap. 22 eller 23 § miljöbalken eller till följd av

omprövning för att förbättra en vattenanläggnings säkerhet, är

mottagaren av andelskraften skyldig att utan ersättning tåla denna

minskning i samma utsträckning som innehavaren av det kraftverk från

vilket andelskraften tillhandahålls.

9 kap. Övriga bestämmelser

1 § Vid prövningen av frågor om vattenverksamhet och

vattenanläggningar skall bestämmelser om fastigheter gälla också gruvor.

Detta gäller dock inte i sådana fall som avses i 3 kap. 2 § tredje stycket.

2 § Vattenverksamhet skall anses beröra en viss fastighet

1. när ett yrkande framställs om skyldighet för fastighetens ägare att

delta i verksamheten,

2. när fastigheten eller dess vatten tas i anspråk för verksamheten eller

för en anläggning i samband med verksamheten, eller

3. när verksamheten kan medföra skador på mark eller vatten som

tillhör fastigheten, på byggnader eller anläggningar som finns på

fastigheten eller på fastighetens användningssätt.

3 § Om en säkerhet som skall ställas enligt denna lag eller miljöbalken

inte har godkänts av den till vars förmån den ställs, skall säkerheten

prövas av länsstyrelsen.

Borgen får godkännas av länsstyrelsen endast om borgensmannen

svarar som för egen skuld och, om flera har tecknat borgen, de svarar

solidariskt.

Staten, kommuner, landsting och kommunalförbund behöver inte ställa

säkerhet.

4 § På begäran av någon som vill bedriva vattenverksamhet men som

ännu inte har ansökt om tillstånd, får miljödomstolen förordna en

sakkunnig som på verksamhetsutövarens bekostnad gör nödvändiga

undersökningar. Om undersökningarna avser verksamhetens inverkan på

det allmänna fiskeintresset, skall som sakkunnig förordnas den som

Fiskeriverket föreslår.

5 § Efter ansökan av ägaren till en vattenanläggning eller av någon vars

rätt berörs av anläggningen kan länsstyrelsen förordna en besiktningsman

för att utreda om anläggningen har kommit till i laga ordning eller är av

laga beskaffenhet.

Den som har ansökt om besiktning enligt första stycket skall betala

kostnaderna för besiktningen med ett belopp som länsstyrelsen

bestämmer. Om besiktningsmannen begär det, är den som har gjort

ansökan även skyldig att betala förskott på kostnaderna för besiktningen.

6 § Är flera fastigheter beroende av samma grundvattentillgång för

förbrukning till husbehov, skall vattnet fördelas mellan dem efter vad

som är skäligt, om fastigheternas behov inte kan täckas helt. Vid en

sådan fördelning får en fastighet inte berövas vatten, som den med

hänsyn till läge och naturlig beskaffenhet, äldre bebyggelse eller andra

omständigheter bör anses ha företräde till.

En fördelning får jämkas, om förhållandena har ändrats.

7 § Miljödomstolen skall föra en förteckning över vattenverksamhet

inom domsområdet (vattenbok) i den utsträckning som regeringen

föreskriver.

2.3 Förslag till lag med särskilda bestämmelser om

gaturenhållning och skyltning

Härigenom föreskrivs följande.

Definition

1 § Med fastighetsinnehavare avses i denna lag den som äger fastigheten

eller den som enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) skall

anses som fastighetsägare.

Gaturenhållning m.m.

2 § På gator, torg, parker och andra allmänna platser som är redovisade i

detaljplan enligt plan- och bygglagen (1987:10) och för vilka kommunen

är huvudman, ansvarar kommunen för att platserna genom

gaturenhållning, snöröjning och liknande åtgärder hålls i ett sådant skick

att uppkomsten av olägenheter för människors hälsa hindras och de krav

tillgodoses som med hänsyn till förhållandena på platsen och övriga

omständigheter kan ställas i fråga om trevnad, framkomlighet och

trafiksäkerhet. Kommunens skyldigheter gäller inte, om åtgärderna skall

utföras av staten som väghållare.

Fastighetsinnehavare är skyldig att utföra sådana åtgärder som avses i

första stycket inom områden som i detaljplan redovisas som

kvartersmark och som har iordningställts och begagnas för allmän trafik.

Utan hinder av vad som sägs i andra stycket ansvarar dock kommunen

i enlighet med vad som anges i första stycket för områden som skall

användas för allmän trafik och som har upplåtits till kommunen med

nyttjanderätt eller annan särskild rätt enligt 14 kap. 2 § plan- och

bygglagen.

När särskilda skäl föreligger, får regeringen på framställning av

kommunen medge undantag från kommunens skyldighet enligt första

stycket.

3 § Kommunen kan ålägga en fastighetsinnehavare inom ett område med

detaljplan där kommunen är huvudman för allmänna platser att utföra de

åtgärder som avses i 2 § första stycket i fråga om gångbanor eller andra

utrymmen utanför fastigheten som behövs för gångtrafiken.

Regeringen eller efter regeringens bemyndigande en kommun får

meddela närmare föreskrifter i fråga om de åtgärder som skall vidtas av

fastighetsinnehavaren.

4 § Om andra platser utomhus än som avses i 2 § där allmänheten får

färdas fritt har skräpats ned eller annars osnyggats, är kommunen skyldig

att återställa platsen i sådant skick som med hänsyn till ortsförhållandena,

platsens belägenhet och omständigheterna i övrigt tillgodoser skäliga

anspråk.

Dessa bestämmelser skall inte tillämpas, om skyldigheten skall

fullgöras av någon annan enligt lag eller annan författning eller särskilda

föreskrifter.

Skyltar m.m.

5 § Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område, som är

av betydelse för friluftslivet, får inte finnas uppsatta utan tillstånd av

kommunal myndighet. Tillstånd behövs dock inte om det är uppenbart att

allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten är behörig

av något annat skäl.

6 § Tavla, skylt, inskrift eller därmed jämförlig anordning för reklam,

propaganda eller liknande ändamål får inte finnas varaktigt uppsatt

utomhus utan tillstånd av regeringen eller statlig eller kommunal

myndighet som regeringen bestämmer.

7 § Vad som sägs i 6 § gäller inte anordning som informerar om affärs-

rörelse eller annan verksamhet på platsen eller anslagstavla för med-

delanden om kommunala angelägenheter, föreningssammanträden,

auktioner eller liknande. Den som vill sätta upp en sådan anordning eller

anslagstavla får dock söka tillstånd till det hos den myndighet som avses

i 6 §.

8 § En sådan anordning eller anslagstavla som avses i 7 § får inte finnas

uppsatt om den är uppenbart vanprydande.

9 § Affisch eller annan tillfällig anordning utomhus för reklam,

propaganda eller liknande ändamål skall i andra fall än som avses i 7 §

tas bort av den som ansvarar för anordningen inom fyra veckor efter

uppsättandet, om inte den myndighet som avses i 6 § har medgett annat.

10 § Bestämmelserna i 6 9 §§ gäller inte anordningar inom vägområde

eller för vilka bygglov krävs eller har lämnats. Bestämmelserna gäller

inte heller sådana åtgärder avseende skyltar och ljusanordningar som inte

kräver bygglov efter beslut enligt 8 kap. 5 § första stycket plan- och

bygglagen (1987:10).

Tillsyn m.m.

11 § Naturvårdsverket utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av

bestämmelserna i denna lag och föreskrifter meddelade med stöd av

lagen. Den omedelbara tillsynen utövas av kommunen.

12 § Kommunen får besluta om de förelägganden och förbud som behövs

i ett enskilt fall för att denna lag eller föreskrifter meddelade med stöd av

lagen skall efterlevas. I ett beslut om föreläggande eller förbud får vite

sättas ut.

Blir ett föreläggande eller förbud inte åtlytt får kommunen låta vidta

åtgärder på den ansvariges bekostnad.

Kommunen får bestämma att dess beslut skall gälla omedelbart även

om det överklagas.

13 § Regeringen får meddela föreskrifter om avgift för en myndighets

prövning av fråga om tillstånd eller medgivande enligt 5 7 och 9 §§.

Regeringen får överlåta åt myndigheten att meddela sådana föreskrifter.

Ansvarsbestämmelser m.m.

14 § Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet

1. inte fullgör sin skyldighet enligt 2 § andra stycket eller 3 § som

fastighetsinnehavare,

2. bryter mot 6 eller 9 § eller mot föreskrift som meddelats i samband

med medgivande enligt 9 §.

Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med

straff i brottsbalken eller miljöbalken.

Den som överträtt vitesföreläggande döms inte till ansvar enligt denna

lag för gärning som omfattas av föreläggandet.

15 § Den som gjort sig skyldig till en gärning som avses i 14 § får

förpliktas att ersätta kommunen de kostnader som föranleds av

gärningen.

Överklagande

16 § Kommunens beslut enligt denna lag överklagas till länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

__________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Tavlor, skyltar, inskrifter eller därmed jämförliga anordningar som

avses i 6 § och som inte undantas i 7 § får bibehållas trots vad som sägs i

de bestämmelserna, om de har satts upp lagligen före den 1 januari 1965.

Om en sådan anordning är uppenbart vanprydande i landskapsbilden,

får länsstyrelsen förelägga den som ansvarar för anordningen att ta bort

den eller ändra den. Föreläggandet får förenas med vite. Om

föreläggandet inte följs skall kronofogdemyndigheten efter ansökan från

länsstyrelsen verkställa beslutet. Verkställighet enligt utsökningsbalken

får då ske.

Om det finns särskilda skäl, skall länsstyrelsen tillerkänna den som har

förelagts att ta bort anordningen ersättning för förlust med ett belopp som

högst motsvarar kostnaderna för att skaffa, sätta upp eller ta bort

anordningen.

2.4 Förslag till lag om införande av miljöbalken

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Miljöbalken och denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Utan hinder av första stycket skall vad som sägs i 21 och 22 §§ denna

lag träda i kraft den dag regeringen bestämmer.

2 § Genom miljöbalken upphävs med de begränsningar som framgår av

denna lag

1. naturvårdslagen (1964:822),

2. miljöskyddslagen (1969:387),

3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

5. lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark,

6. renhållningslagen (1979:596),

7. hälsoskyddslagen (1982:1080),

8. vattenlagen (1983:291),

9. lagen (1983:292) om införande av vattenlagen (1983:291),

10. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark,

11. lagen (1985:426) om kemiska produkter,

12. miljöskadelagen (1986:225),

13. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

14. lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska

bekämpningsmedel,

15. lagen (1994:900) om genetiskt modifierade organismer, och

16. lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter.

3 § Om det i en lag eller någon annan författning hänvisas till bestäm-

melser som har ersatts genom bestämmelser i miljöbalken eller i denna

lag, skall i stället de nya bestämmelserna tillämpas.

4 § Föreskrifter som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande skall anses

meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i balken, om de har

meddelats med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller

motsvarande bestämmelser i en äldre lag. Detta gäller dock inte om

regeringen föreskriver något annat. Det gäller inte heller för föreskrifter

som har meddelats av en annan myndighet än regeringen, om den

myndighet som regeringen bestämmer föreskriver något annat.

5 § Tillstånd, godkännanden, lagligförklaringar, undantag, dispenser,

beslut om överlåtelse av tillsynsansvar, medgivanden, förelägganden och

förbud enligt 20 § naturvårdslagen (1964:822), villkor eller registreringar

som avser verksamheter, hanteringar eller andra åtgärder skall fortsätta

att gälla, om de har meddelats genom beslut enligt bestämmelser i en lag

som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av sådana bestämmelser.

Besluten skall anses meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i

miljöbalken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av

miljöbalken, om det inte följer något annat av denna lag eller av

föreskrifterna.

Första stycket gäller inte sådan dispens från skyldigheten att söka

tillstånd som anges i 10 § andra stycket eller 17 § andra stycket miljö-

skyddslagen (1969:387) i dess lydelse före den 1 juli 1981. Villkoren för

en sådan dispens skall dock fortsätta att gälla till dess något annat

bestäms. Bestämmelserna i 26 kap. 9 § miljöbalken tillämpas på

villkoren. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot sådant

villkor, döms till böter eller fängelse i högst två år.

6 § Mål och ärenden som har inletts före miljöbalkens ikraftträdande

skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser, om det inte

följer något annat av denna lag. Bestämmelserna om

miljökvalitetsnormer i 5 kap. och 16 kap. 5 § miljöbalken skall tillämpas

omedelbart.

Miljödomstolarna och Miljööverdomstolen skall i överklagade eller

överlämnade mål och ärenden som har inletts före miljöbalkens

ikraftträdande tillämpa bestämmelserna i miljöbalken i fråga om

förfarandet. Äldre bestämmelser skall dock fortfarande tillämpas i fråga

om miljökonsekvensbeskrivningar.

7 § Vad som enligt miljöbalken gäller om ägare av en fastighet skall

tillämpas även på den som innehar en fastighet med ständig

besittningsrätt eller med fideikommissrätt.

Särskilda övergångsbestämmelser till 2 kap. miljöbalken m.m.

8 § Bestämmelserna i 2 kap. 8 § och 10 kap. 2 § miljöbalken skall

tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet vars faktiska drift har pågått

efter den 30 juni 1969, om verkningarna av verksamheten alltjämt pågår

vid tiden för miljöbalkens ikraftträdande enligt 1 §, och det föreligger

behov av att avhjälpa skador eller olägenheter som har orsakats av

verksamheten.

Särskilda övergångsbestämmelser till 7 kap. miljöbalken

9 § Beslut som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande om att

skydda och vårda ett område eller föremål samt beslut om ändring av

tidigare sådana beslut gäller fortfarande. Sådana beslut skall anses

meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i miljöbalken.

Naturvårdsområden skall vid tillämpningen av miljöbalken anses som

naturreservat.

Om ett förordnande enligt 2 kap. 14 § tredje stycket vattenlagen

(1918:523) till skydd mot förorening eller 2 kap. 62 § samma lag till

skydd för vattenförsörjningen ändras eller upphävs, skall det antecknas i

inskrivningsregistret.

10 § Strandområden som vid utgången av juni 1975 ingick i fastställd

generalplan, stadsplan eller byggnadsplan skall inte omfattas av

strandskydd enligt miljöbalken, om det inte bestäms något annat.

11 § Förordnanden om undantag från strandskydd som har meddelats

enligt 15 § andra stycket första meningen naturvårdslagen (1964:822) i

dess lydelse före den 1 juli 1994 skall omprövas med tillämpning av

7 kap. 13 § miljöbalken senast den 30 juni 1999. Har ett förordnande inte

omprövats innan dess, upphör förordnandet att gälla.

12 § Bestämmelsen i 7 kap. 18 § andra stycket miljöbalken om när ett

beslut om dispens från förbudet att vidta åtgärder i strandskyddsområde

upphör, skall från och med den 1 januari 2000 tillämpas också på

dispenser meddelade före den 1 augusti 1991.

13 § Föreskrifter enligt 7 kap. 20 § miljöbalken för ett miljöskydds-

område innebär inte inskränkningar av tillstånd enligt miljöskyddslagen

(1969:387).

14 § Bestämmelserna om förlängning av interimistiska förbud i

naturvårdslagen (1964:822) skall fortfarande tillämpas i fråga om förbud

som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande.

Särskilda övergångsbestämmelser till 10 kap. miljöbalken

15 § Vid tillämpningen av 10 kap. 3 § beaktas inte förvärv som har skett

före miljöbalkens ikraftträdande.

Särskilda övergångsbestämmelser till 11 kap. miljöbalken

16 § I fråga om allmänna flottleder skall fortfarande tillämpas

bestämmelserna i vattenlagen (1983:291) om

1. rådighet i 2 kap. 4 § 4 och 5 § första stycket 2,

2. särskilda tvångsrätter i 8 kap. 1 § första stycket 3,

3. ersättning i 9 kap. 3 § andra stycket, 11 § tredje stycket, 14 § och

15 §,

4. prövningen av vattenmål i 13 kap. 13 § första stycket 8,

5. utrivning i 14 kap. 3 §, och

6. omprövning i 15 kap. 9 §.

Vad som sägs i 14 kap. 3 § och 15 kap. 9 § vattenlagen (1983:291) om

vattendomstolen skall i stället gälla miljödomstolen.

Utöver vad som har sagts nu gäller vattenlagen (1983:291) även i den

utsträckning som framgår av 7 och 13 §§ lagen (1919:426) om flottning i

allmän flottled samt i 12 och 25 §§ lagen (1976:997) om vattenförbund.

17 § Om en vattenanläggning har tillkommit utan tillstånd enligt

vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre lagstiftning eller om

tillståndsfrågan beträffande en sådan anläggning är oklar, får den som

äger anläggningen eller avser att utnyttja den för vattenverksamhet

begära prövning av anläggningens laglighet hos miljödomstolen.

Begärs tillstånd att ändra en vattenanläggning som har tillkommit utan

tillstånd före miljöbalkens ikraftträdande, skall ansökan samtidigt göras

om prövning av anläggningens laglighet.

Andra stycket gäller också när ansökan görs enligt 28 kap. 12 § miljö-

balken om att få använda någon annans anläggning. Den som gör en

sådan ansökan får även begära prövning av anläggningens laglighet.

En lagligförklaring får förenas med villkor.

18 § Frågan om lagligheten av en vattenanläggning som har tillkommit

före ikraftträdandet av miljöbalken utan tillstånd enligt vattenlagen

(1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser bedöms enligt de

bestämmelser som gällde vid anläggningens tillkomst.

19 § Vad som föreskrivs om underhåll i 11 kap. 17 § andra stycket miljö-

balken gäller även den som med stöd av 8 kap. 2 § vattenlagen

(1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser har getts rätt att

använda någon annans vattenanläggning.

Vad som föreskrivs om en ny fastighetsägares skyldigheter i 11 kap.

21 § första stycket miljöbalken gäller även när den förra ägaren har

övertagit underhållsskyldigheten med stöd av 14 kap. 2 § vattenlagen

(1983:291).

Särskilda övergångsbestämmelser till 16 23 kap. miljöbalken

20 § Mål och ärenden som före miljöbalkens ikraftträdande har inletts

hos en domstol, en annan myndighet eller en förrättningsman som enligt

miljöbalken eller föreskrifter meddelade med stöd av balken inte skall

handlägga sådana mål eller ärenden, skall slutföras av den domstolen,

myndigheten eller förrättningsmannen, om inte annat följer av denna lag.

21 § Ett ärende hos Koncessionsnämnden för miljöskydd som inte har

avgjorts vid miljöbalkens ikraftträdande skall därefter handläggas av den

miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 § miljöbalken.

22 § Ett mål hos en vattendomstol som inte har avgjorts vid miljöbalkens

ikraftträdande skall därefter handläggas av den miljödomstol som är

behörig enligt 20 kap. 8 § miljöbalken.

Ett mål hos Vattenöverdomstolen som vid ikraftträdandet inte har

avgjorts skall därefter handläggas av Miljööverdomstolen.

23 § Äldre bestämmelser gäller i fråga om överklagande och krav på

prövningstillstånd, om

1. en dom eller ett beslut har meddelats före miljöbalkens ikraft-

trädande, eller

2. en dom eller ett beslut har meddelats av en allmän förvalt-

ningsdomstol efter miljöbalkens ikraftträdande.

Beslut som efter miljöbalkens ikraftträdande meddelas av statlig

förvaltningsmyndighet enligt någon av de lagar som upphävs genom 2 §

skall överklagas till miljödomstol, om ett beslut i motsvarande fråga

enligt miljöbalken skall överklagas till sådan domstol. Beslut som efter

ikraftträdandet meddelas av Koncessionsnämnden för miljöskydd skall

dock överklagas till Miljööverdomstolen.

Har före miljöbalkens ikraftträdande beslut i ärende enligt någon av de

lagar som upphävs genom 2 § överklagats hos regeringen och har ärendet

vid miljöbalkens ikraftträdande ännu inte avgjorts, får regeringen

föreskriva eller i det enskilda ärendet besluta att överlämna ärendet för

prövning vid den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 §

miljöbalken.

24 § Domar och beslut som en tingsrätt eller en fastighetsdomstol med-

delar efter miljöbalkens ikraftträdande och som innefattar prövning av

frågor som regleras i 31 och 32 kap. miljöbalken överklagas till Miljö-

överdomstolen. Detsamma gäller i fråga om beslut under rättegången i

mål vari sådan fråga skall prövas.

25 § Beslut som en förrättningsman meddelar efter miljöbalkens

ikraftträdande i frågor som regleras i 12 kap. vattenlagen (1983:291)

skall överklagas till miljödomstolen.

När miljödomstolen prövar sådana överklaganden skall den tillämpa

13 kap. 30 33, 36, 38, 41 43 och 45 §§, 46 § första stycket, 47 50 §§

samt 56 63 §§ vattenlagen (1983:291). Vad som sägs om vattendomstol

skall gälla miljödomstol. Vad som i 61 § sägs om nämndemän skall gälla

sakkunniga ledamöter.

26 § Tillstånd, godkännanden, undantag eller dispenser som enligt äldre

bestämmelser har lämnats för obegränsad tid får vid en omprövning

tidsbegränsas enligt 16 kap. 2 § första stycket miljöbalken, endast om

1. det följer av Sveriges internationella åtaganden att en sådan tidsbe-

gränsning skall ske, eller

2. tidsbegränsning kunde ske vid en omprövning enligt de äldre

bestämmelserna.

27 § Har länsstyrelsen enligt väglagen (1971:948) eller lagen

(1995:1649) om byggande av järnväg godkänt

miljökonsekvensbeskrivning för ny väg eller järnväg före miljöbalkens

ikraftträdande, krävs inte regeringens tillåtlighetsprövning enligt 17 kap.

1 § 18 eller 19 miljöbalken om arbetsplan för vägen eller järnvägsplan

för järnvägen fastställts före den 1 januari 2001.

28 § Mål som gäller laglighetsförklaring enligt 17 § denna lag skall

utgöra ansökningsmål enligt 21 kap. 1 § miljöbalken.

29 § Om ett vattenföretag har utförts under vattenlagens (1983:291)

giltighetstid utan tillstånd, är företagaren bevisskyldig i fråga om de

förhållanden som rådde i vattnet innan företaget utfördes.

Detsamma gäller andra vattenföretag än dikning som har utförts under

vattenlagens (1918:523) giltighetstid, om den lagen var tillämplig på

företaget.

Särskilda övergångsbestämmelser till 24 kap. miljöbalken

30 § Beträffande lagligförklaring enligt 17 § denna lag gäller detsamma

som föreskrivs om tillstånd i 24 kap. miljöbalken.

31 § Vid omprövning enligt 24 kap. 5 § miljöbalken av ett tillstånd enligt

miljöskyddslagen (1969:387) får en produktionsmängd eller annan

omfattning av verksamheten som angetts i tillståndet ändras mot

tillståndshavarens bestridande endast när omprövningen görs enligt den

paragrafen första stycket 2.

32 § Bestämmelsen i 24 kap. 5 § första stycket 1 miljöbalken om att

omprövning får göras tio år efter det att ett tillståndsbeslut har vunnit

laga kraft innebär inte någon inskränkning av omprövningstider som har

bestämts i domar och beslut meddelade enligt äldre bestämmelser.

33 § Ett tillstånd enligt vattenlagen (1918:523) till vattenkraftverk eller

vattenreglering för kraftändamål eller villkoren för ett sådant tillstånd får

omprövas enligt 24 kap. 5 § första stycket 1 miljöbalken tidigast trettio

år efter den dag då företaget enligt meddelade föreskrifter skall vara

fullbordat, om inte något annat följer av andra stycket. Om nyprövning

har gjorts enligt vattenlagen (1918:523), får en sådan omprövning göras

tidigast trettio år efter den dag då domen om nyprövning vann laga kraft.

Om företaget skulle ha kunnat underkastas nyprövning enligt 4 kap.

vattenlagen (1918:523) vid en tidpunkt efter den 31 december 1983, får

omprövning göras så snart den för nyprövning gällande tiden har gått ut.

Ett tillstånd enligt vattenlagen (1918:523) eller villkoren för ett sådant

tillstånd får omprövas enligt 24 kap. 5 § första stycket 6 miljöbalken

endast om förändringen i omgivningen har skett efter den 31 december

1983.

34 § Omprövning enligt miljöbalken kan göras av en sådan särskild

rättighet att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 § vattenlagen

(1918:523).

Särskilda övergångsbestämmelser till 26 kap. miljöbalken

35 § Ett föreläggande eller förbud skall anses beslutat enligt 26 kap.

miljöbalken, om en tillsynsmyndighet har beslutat det enligt bestäm-

melser i en lag som anges i 2 § denna lag eller motsvarande

bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av sådana bestämmelser.

36 § Särskild handräckning enligt 26 kap. 17 § andra stycket miljöbalken

får meddelas även vid en gärning som har begåtts före miljöbalkens

ikraftträdande, om gärningen var straffbar när den begicks.

Särskilda övergångsbestämmelser till 30 kap. miljöbalken

37 § Bestämmelserna om miljösanktionsavgift i 30 kap. miljöbalken

tillämpas endast på överträdelser som har ägt rum efter att balken har

trätt i kraft.

Bestämmelserna om miljöskyddsavgift i miljöskyddslagen (1969:387)

skall fortfarande tillämpas i mål och ärenden om sådan avgift, om

ansökan om påförande av avgift har kommit in till Koncessionsnämnden

för miljöskydd innan miljöbalken trädde i kraft.

Särskilda övergångsbestämmelser till 31 kap. miljöbalken

38 § I stället för reglerna i 31 kap. miljöbalken om ersättning vid vissa

ingripanden av det allmänna skall äldre bestämmelser gälla i fråga om

rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som har meddelats före

balkens ikraftträdande.

Reglerna i 31 kap. miljöbalken om tillstånd till vattenverksamhet skall

även gälla lagligförklaring enligt 17 § denna lag.

39 § Vid omprövning av ett tillstånd enligt vattenlagen (1918:523) eller

motsvarande äldre bestämmelser gäller följande i fråga om ersättning

enligt 31 kap. 20 22 §§ miljöbalken:

1. Vad som sägs om andelskraft i 31 kap. 21 § tredje stycket

miljöbalken tillämpas även på ersättning genom överföring av kraft

enligt vattenlagen (1918:523) i dess lydelse före den 1 juli 1974.

2. I stället för vad som sägs i 31 kap. 22 § andra fjärde stycket

miljöbalken är tillståndshavaren skyldig att utan ersättning tåla förlusten

eller inskränkningen till så stor del som, tillsammans med vad

tillståndshavaren tidigare efter den 1 januari 1984 har avstått enligt 12

eller 14 § lagen (1983:292) om införande av vattenlagen (1983:291),

motsvarar en tjugondel av det produktionsvärde eller det värde av

vattenmängd, fallhöjd eller magasinsvolym som avses i 31 kap. 22 §

andra stycket miljöbalken.

Har ansökan om omprövning gjorts före den 1 juli 1995 skall i stället

tillämpas 11 och 12 §§ lagen (1983:292) om införande av vattenlagen

(1983:291) i deras lydelse före detta datum.

40 § Bestämmelserna i 38 § skall tillämpas också vid omprövning av en

sådan särskild rättighet att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 §

vattenlagen (1918:523).

41 § Bestämmelsen i 31 kap. 23 § miljöbalken om begränsning av rätten

till ersättning skall gälla innehavare av tillstånd enligt vattenlagen

(1918:523) eller äldre bestämmelser, endast om bestämmelserna om

kungsådra var tillämpliga på vattenföretaget. Begränsning skall i sådana

fall även ske om det nya vattenföretaget är en markavvattning eller en

vattentäkt för bevattning.

Första stycket gäller också i fråga om förlust eller inskränkning som

den drabbats av som utan särskilt tillstånd driver ett vattenföretag som

har kommit till före den 1 januari 1984.

2.5 Förslag till lag om införande av lagen med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet och

denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2 § Om det i en lag eller någon annan författning hänvisas till

bestämmelser som har ersatts av vad som föreskrivs i lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet eller i denna lag, skall i

stället de nya bestämmelserna tillämpas.

3 § Föreskrifter som gäller vid ikraftträdandet av lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet skall anses meddelade med

stöd av motsvarande bestämmelser i den lagen, om de har meddelats med

stöd av bestämmelser i vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre

lag och föreskrifterna gäller frågor som regleras i den nya lagen. Detta

gäller dock inte om regeringen föreskriver något annat. Det gäller inte

heller för föreskrifter som har meddelats av en annan myndighet än

regeringen, om den myndighet som regeringen bestämmer föreskriver

något annat.

4 § Vad som enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet gäller om ägare av en fastighet skall tillämpas även på

den som innehar en fastighet med ständig besittningsrätt eller med

fideikommissrätt.

Särskilda övergångsbestämmelser till 2 kap. nya lagen

5 § Genom 2 kap. 2 och 3 §§ lagen (0000) med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet inskränks inte den rätt som någon hade före lagens

ikraftträdande på grund av dom, urminnes hävd eller någon annan

särskild rättsgrund eller enligt 1 kap. 2 § andra stycket andra meningen

vattenlagen (1918:523).

6 § Av 16 § lagen (0000) om införande av miljöbalken följer att

bestämmelserna om rådighet i 2 kap. 4 § 4 och 5 § första stycket 2

vattenlagen (1983:291) fortfarande skall tillämpas i fråga om allmänna

flottleder.

Särskilda övergångsbestämmelser till 3, 4 och 5 kap. nya lagen

7 § Samfälligheter som har bildats enligt vattenlagen (1983:291) skall

anses vara bildade enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

8 § Bestämmelserna i 3 kap. 12 25 och 27 §§, 7 kap. 61 65 §§ samt

8 kap. 38 45 §§ vattenlagen (1918:523) om flera deltagares förvaltning

av företag som har kommit till enligt den lagen skall tillämpas så länge

företagets förvaltning inte har ordnats på något annat sätt.

Särskilda övergångsbestämmelser till 6 kap. nya lagen

9 § Om någon är skyldig att betala årlig avgift enligt 2 kap. 8 § eller 10 §

eller 4 kap. 14 § vattenlagen (1918:523) eller motsvarande äldre lag skall

avgiften utan särskilt beslut räknas om årligen i förhållande till den

ändring av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring

som har skett mellan avgiftsåret och året innan dess.

Särskilda övergångsbestämmelser till 7 kap. nya lagen

10 § Bestämmelsen om ändring av bygdeavgift och fiskeavgift i 7 kap.

15 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet

gäller också avgifter enligt 2 kap. 8 och 10 §§ samt 4 kap. 14 §

vattenlagen (1918:523).

11 § Bestämmelserna i 7 kap. 17 och 18 §§ lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet skall tillämpas även på

1. samfälligheter enligt 3 kap. vattenlagen (1918:523) som avser

vattenreglering enbart för kraftändamål,

2. samfälligheter enligt 7 kap. vattenlagen (1918:523),

3. samfälligheter för de ändamål som avses i 8 kap. 20 § vattenlagen

(1918:523), och

4. samfälligheter enligt motsvarande äldre bestämmelser.

Om kretsen av deltagare i en sådan samfällighet eller

kostnadsfördelningen mellan dem ändras genom omprövning enligt

7 kap. 17 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet eller godkännande av en överenskommelse enligt

7 kap. 18 § samma lag, skall en samfällighet enligt den nya lagen anses

bildad.

12 § Av 16 § lagen (0000) om införande av miljöbalken följer att

bestämmelserna om omprövning i 15 kap. 9 § vattenlagen (1983:291)

fortfarande skall tillämpas i fråga om allmänna flottleder.

Särskilda övergångsbestämmelser till 8 kap. nya lagen

13 § Bestämmelsen i 8 kap. 4 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet skall tillämpas också i fråga om andelskraft enligt

vattenlagen (1918:523) och ersättning genom överföring av kraft enligt

samma lag i dess lydelse före den 1 juli 1974.

14 § I fråga om ersättning som enligt vattenlagen (1918:523) i dess

lydelse före den 1 juli 1974 skall lämnas genom överföring av kraft gäller

fortfarande bestämmelserna i den lagen.

På talan av part får miljödomstolen bestämma att sådan rättighet till

överföring av kraft skall avlösas mot ersättning i pengar, om detta inte

medför betydande olägenhet för en motpart. För en sådan talan gäller

bestämmelserna om talan som avses i 7 kap. 2 § 7 lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Miljödomstolen bestäm-

mer dag då skyldigheten att fullgöra kraftöverföringen upphör.

Ersättningsgivaren skall innan dess ha betalat föreskriven

penningersättning. I fråga om sådan ersättning gäller i övrigt

bestämmelserna i 31 kap. miljöbalken.

2.6 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs i fråga om konkurslagen (1987:672) att det i

lagen skall införas en ny paragraf, 7 kap. 16 a §, av följande lydelse.

7 kap.

16 a § Förvaltaren skall till den myndighet som enligt 26 kap.

miljöbalken har att utöva tillsyn anmäla om han har anledning att anta att

konkursgäldenären har lämnat kvar kemiska produkter, biotekniska

organismer eller farligt avfall som behöver omhändertas. Detsamma

gäller vid misstanke om mark- eller vattenföroreningar.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.7 Förslag till ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 13 kap. 8 a § skall upphöra att gälla,

dels att 13 kap. 9 och 11 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 kap.

9 §

Begår någon av oaktsamhet en gärning som anges i 7 eller 8 §, skall

han dömas för vårdslöshet med gift eller smittoämne till böter eller

fängelse i högst två år.

Den som av oaktsamhet begår en

gärning som avses i 8 a § döms för

vållande till miljöstörning till straff

som anges i första stycket.

11 §

Om någon som ådragit sig ansvar

enligt 1, 2, 3, 6, 7, 8, 8 a, 9 eller

10 § eller enlig 5 a § andra stycket

2 eller 3, frivilligt har avvärjt en

sådan fara eller verkan som anges

där innan avsevärd olägenhet har

uppkommitt, får han dömas till

lindrigare straff än vad som är

föreskrivet för gärningen. Var faran

ringa och är för gärningen ej

föreskrivet svårare straff än

fängelse i ett år; skall han ej dömas

till ansvar.

Om någon som ådragit sig ansvar

enligt 1, 2, 3, 6, 7, 8, 9 eller 10 §

eller enlig 5 a § andra stycket 2

eller 3, frivilligt har avvärjt en

sådan fara eller verkan som anges

där innan avsevärd olägenhet har

uppkommitt, får han dömas till

lindrigare straff än vad som är

föreskrivet för gärningen. Var faran

ringa och är för gärningen ej

föreskrivet svårare straff än

fängelse i ett år; skall han ej dömas

till ansvar.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen föreslår i detta ärende att en ny balk, kallad miljöbalk, införs

i Sveriges rikes lag.

Regeringen bemyndigade den 11 maj 1989 dåvarande chefen för

Miljö- och energidepartementet att tillkalla en kommitté med högst tret-

ton ledamöter att göra en översyn av miljöskyddslagstiftningen (dir.

1989:32). Kommittén antog namnet Miljöskyddskommittén. Enligt

direktiven skulle kommittén arbeta fram förslag till dels en samordning

av miljöskyddslagstiftningen, dels en skärpning av lagstiftningen i syfte

att medge ett ökat hänsynstagande till miljön. Den 29 januari 1991 över-

lämnade kommittén principbetänkandet Miljölagstiftningen i framtiden

(SOU 1991:4) till miljöministern. I propositionen En god livsmiljö

(1990/91:90) konstaterade regeringen att principbetänkandet var väl

ägnat att ligga till grund för det fortsatta arbetet med att reformera miljö-

lagstiftningen. Regeringen förordade att kommitténs fortsatta arbete

skulle gå ett steg längre och ta sikte på att i en miljöbalk samla alla lagar

som i första hand avser att bevara, skydda och förbättra tillståndet i

miljön, att garantera medborgarna rätten till en ren och hälsosam miljö

och att säkerställa en långsiktigt god hushållning med naturresurserna.

Under riksdagsbehandlingen ställde sig riksdagen (bet. 1990/91:JoU30,

rskr. 1990/91:338) i allt väsentligt bakom regeringens ställningstaganden.

I samband med kompletteringspropositionen till 1990/91 års riksmöte

(prop. 1990/91:150, bilaga II:13 s. 116, bet. 1990/91:FiU37, rskr.

1990/91:390) anfördes att omsorgen om människors hälsa och miljön

skall bilda utgångspunkt för miljöarbetet och att en samlad miljöbalk

borde ge positiva effekter på samhällsekonomin och minska byråkratin. I

tilläggsdirektiv den 20 juni 1991 (dir. 1991:54) uppdrog regeringen åt

kommittén att i det fortsatta utredningsarbetet förutom de ursprungliga

direktiven också beakta vad regeringen och riksdagen anfört med anled-

ning av principbetänkandet och i samband med nyssnämnda komplette-

ringsproposition.

Miljöskyddskommittén överlämnade i februari 1993 sitt huvudbetän-

kande Miljöbalk (SOU 1993:27). Vidare avgav kommittén i juni 1993

betänkandet Lag om införande av miljöbalken (SOU:1993:66). Slutligen

lämnade kommittén i juni 1994 slutbetänkandet Följdlagstiftning till

miljöbalken (SOU 1994:96). Betänkandena har remissbehandlats.

Regeringen bemyndigade den 7 april 1993 chefen för Miljö- och natur-

resursdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att

utreda organisationsförändringar med anledning av förslag till en miljö-

balk, dir. 1993:43. Utredningen antog namnet Miljöorganisationsutred-

ningen (M 1993:04).

Utredningen om översyn av miljöskadeförsäkringen m.m. (M 1992:01)

avgav i augusti 1993 betänkandet Miljöskadeförsäkringen i framtiden

(SOU 1993:78).

Dåvarande regeringen beslutade den 3 mars respektive den 5 maj 1994

att inhämta Lagrådets yttrande över förslagen till miljöbalk m.m. På

grundval av betänkande och Lagrådets yttrande fattade den dåvarande

regeringen den 18 augusti 1994 beslut om proposition om Miljöbalk

(1994/95:10). Regeringen återkallade propositionen genom en skrivelse

till riksdagen den 13 oktober 1994 (1994/95:30).

Regeringen beslutade i november 1994 att i tilläggsdirektiv ge Miljö-

organisationsutredningen (M 1993:04) i uppdrag att lägga fram ett nytt

förslag till miljöbalk. Utredningen antog då namnet Miljöbalksutred-

ningen.

Frågan om en ny miljöbalk har varit föremål för behandling av riksda-

gen bl.a. i samband med att regeringen i skrivelse 1994/95:120 redovi-

sade inriktningen av det miljöpolitiska arbetet och lämnade en redovis-

ning av tillståndet i miljön. Regeringen uttalade i skrivelsen att lagstift-

ningen skall samlas i en miljöbalk, som avsågs bli mer heltäckande än

det tidigare framlagda balkförslaget. Skrivelsen innehöll vidare en redo-

görelse för huvuddragen av Miljöbalksutredningens uppdrag enligt

tilläggsdirektiven med information om tidsplan för utredningens arbete.

Miljöbalksutredningen överlämnade den 4 juli 1996 betänkandet

Miljöbalken - En skärpt och samordnad miljölagstiftning för en hållbar

utveckling (SOU 1996:103). Betänkandet har remissbehandlats. En

sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 2. De lagförslag som lades

fram i betänkandet finns i bilaga 3. En förteckning över remissinstan-

serna finns i bilaga 4. En sammanställning av remissyttrandena finns hos

Miljödepartementet (M96/2857/1).

Miljöbalksutredningen överlämnade den 17 oktober 1996 betänkandet

Övergångsbestämmelser till miljöbalken (SOU 1996:147). Betänkandet

har remissbehandlats. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga

5. De lagförslag som lades fram i betänkandet finns i bilaga 6. En för-

teckning över remissinstanserna finns i bilaga 7. En sammanställning av

remissyttrandena finns hos Miljödepartementet (M96/3933/1).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 3 april 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 8. Regeringen beslöt därefter den

12 juni 1997 att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns

i bilaga 9. Lagrådet har den 30 september 1997 avgivit ett gemensamt

yttrande över båda remisserna, yttrandet finns i bilaga 1. Lagrådets ytt-

rande har medfört en lagteknisk förbättring av miljöbalken. I samband

med att regeringen närmare redogör för miljöbalkens utformning och de

olika sakfrågorna kommer i stor utsträckning Lagrådets synpunkter att

närmare behandlas. Redan nu kan dock sägas att regeringen godtar Lag-

rådets synpunkter i väsentliga delar i fråga om lagtextens utformning

såväl i sak som redaktionellt. Vissa kompletterande redaktionella änd-

ringar har emellertid gjorts efter lagrådsgranskningen. Härtill har vissa

justeringar och tillägg gjorts särskilt i 2 kap., där föreskrifterna om pro-

duktval (6 §) föreslås innefatta även försäljning och föreskrifterna om

skälighetsavvägning (7 §) fått en delvis annan utformning än vad

Lagrådet föreslagit. Frågan om produktval kan genom ett tillägg i 29 kap.

även bli föremål för straffsanktioner (3 §). I miljöbalken har även inar-

betats bestämmelser från renhållningslagen som behandlats av riksdagen

i november 1997 (prop. 1996/97:172, bet. 1997/98:JoU7, rskr.

1997/98:55).

Följdlagstiftningen m.m.

Miljöbalksutredningen överlämnade den 17 juli 1997 betänkandet Följd-

lagstiftning till miljöbalken (SOU 1997:32). Betänkandet har remissbe-

handlats och för närvarande utarbetas inom Miljödepartementet en lag-

rådsremiss. Regeringen avser att lämna en proposition till riksdagen

under våren 1998. Miljöbalksutredningen beräknas i februari 1998 lämna

ett slutbetänkande med förslag till nya förordningar och förordningsänd-

ringar med anledning av miljöbalken som kan träda i kraft samtidigt med

miljöbalken och följdlagstiftningen.

4 En samlad miljölagstiftning för hållbar

utveckling

4.1 Miljöpolitiska utgångspunkter för en reformerad

lagstiftning

4.1.1 En politik för ekologiskt hållbar utveckling

Regeringens bedömning: Den senaste tioårsperioden har inneburit

stora förändringar på miljöpolitikens område. Begreppet hållbar

utveckling har slagit igenom som en vision som skall föras vidare i

miljöarbetet på alla samhällsnivåer. Att förverkliga en ekologiskt

hållbar utveckling kräver arbete på global nivå och på Europanivå lika

väl som nationellt.

Grundläggande för det nationella arbetet är ambitionen att skydda

miljön genom att få ned utsläppen under nivåer som varken hotar

människors hälsa eller ekosystemen. Detta förutsätter förändringar i

våra nuvarande konsumtions- och produktionsmönster. Ytterligare

viktiga led i en politik för ekologiskt hållbar utveckling är

förverkligandet av effektiv användning av energi och andra

naturresurser och en hållbar försörjning för att säkra ekosystemens

långsiktiga produktionsförmåga, samt en utformning av markan-

vändning och samhällsbyggande som slår vakt om den materiella

grunden för produktion och välfärd också för kommande generationer.

Miljöbalken måste spegla dessa förändringar och nya miljö-,

hälsoskydds- och naturresurspolitiska mål. Balken utgör en samman-

hållen och övergripande lagstiftning för hela miljöområdet där

miljötillståndet, miljökraven och miljömålen utgör grund för

miljöarbetet. Balken skall mot den bakgrunden inte bara ses som en

omfattande teknisk lagstiftningsreform utan som en nödvändig

utveckling av det grundläggande och centrala verktyget i miljöarbetet

i en tid när miljöpolitiken förändras snabbt och hela tiden ställs inför

nya utmaningar.

För att lagstiftningen skall kunna fungera effektivt krävs att det

finns tydliga mål för miljöpolitiken. Regeringen avser att i den

miljöpolitiska proposition som lämnas till riksdagen våren 1998 bl.a.

behandla frågan om förslag till nya nationella miljömål. Med nya

miljömål blir miljöpolitiken lättare att överblicka och dess inriktning

kan beskrivas ännu tydligare.

Skälen för regeringens bedömning

Inledning

Det förslag till en miljöbalk som nu läggs fram är resultatet av ett

omfattande och långvarigt lagstiftningsarbete, som inleddes år 1989 med

att Miljöskyddskommittén fick uppdraget att göra en översyn av

miljöskyddslagstiftningen. I ett historiskt perspektiv kommer sannolikt

de tio åren från 1980-talets slut, dvs. tidpunkten då miljöbalksarbetet

sattes igång, till 1990-talets slut att ha samma miljöpolitiska betydelse

som de tio åren mellan 1960-talets början och 1970-talets början, då

miljöfrågorna började uppmärksammas på allvar och Stockholms-

konferensen år 1972 blev startpunkten för utvecklingen av en global

helhetssyn på miljöfrågorna. Det finns enligt regeringens uppfattning

skäl att inledningsvis ge en överblick över denna utveckling och

sammanfatta den politik som regeringen driver för att nå det

övergripande målet om en ekologiskt hållbar utveckling, som också är

balkens mål. Regeringen kommer att utveckla dessa frågor i den

miljöpolitiska proposition som lämnas till riksdagen våren 1998.

Av största betydelse för den miljöpolitiska utvecklingen under den

period som vi nu befinner oss i är självfallet FN:s konferens om miljö

och utveckling år 1992 i Rio de Janeiro. I samband med den blev

Brundtlandkommissionens tanke på hållbar utveckling globalt förankrad

och miljöproblemen kopplades tydligt samman med utvecklingsfrågor.

Medvetenheten om behovet av en hållbar utveckling har fördjupats som

en följd av Rio-konferensen.

I ett internationellt perspektiv har också möjligheterna för en

nordeuropeisk miljöpolitik förbättrats genom det svenska, finska och

österrikiska EU-medlemskapet. En utvidgning av EU österut innebär

nya möjligheter. Om EU:s miljökrav kan genomföras runt Östersjön

kommer det att innebära en avsevärt minskad belastning också på svensk

miljö. Medlemskapet möjliggör samtidigt strängare krav inom ramen för

den inre marknaden när det gäller t.ex. kemikalier, utsläpp från bilar osv.

Därmed har de politiska förutsättningarna skapats för att påbörja ett

arbete för att minska nedfallen till ofarliga nivåer i hela norra Europa.

Samtidigt innebär EU-medlemskapet en grundläggande omorientering av

det praktiska miljöarbetet, inte minst när det gäller lagstiftningen.

Den senaste tioårsperioden innebär också en utveckling av styrmedlen

för miljöpolitiken, vilket återspeglas i lagstiftningen. Produkternas

miljöproblem uppmärksammas och åtgärdas alltmer i både kemikalie-

arbetet och avfallspolitiken, där principerna om kretslopp och

producentansvar innebär viktiga nyheter. Ekonomiska styrmedel används

på många områden. Likaså är miljöinformation på väg att få sitt

definitiva genombrott. Miljömärkningen som stöd i valet av produkter

och leverantörer är på väg att slå igenom på bred front i stora delar av

Europa. Även andra former av frivillig certifiering växer i betydelse

genom EU:s miljöledningssystem och den nyligen fastställda interna-

tionella standarden för sådana system. Enstaka företag kan förväntas

välja att utveckla egna miljöstrategier och miljöledningssystem för att

förekomma lagstiftningens krav.

Kraven på miljöförbättrande åtgärder har ökat ytterligare i alla delar av

samhället. Styrning genom lagstiftning och myndighetsutövning har

kompletterats genom konsumenternas inflytande (t.ex. önskemål om

märkning av produkter som utgör bra miljöval) samt miljökrav från olika

producentmarknader. Kraven på kvalitetsgaranterad information om

olika verksamhetsutövare ökar. Möjligheter finns nu för företag och

andra verksamhetsutövare att själva bilda nätverk för sådan utvecklingen

och systematiskt ligga före lagstiftningens krav.

Allt detta har lett till en utveckling också av lagstiftningen på en

mängd enskilda områden. Samtidigt har lagstiftningen blivit mer splittrad

och svåröverskådlig och behovet har ökat av ett regelsystem med

enhetliga principer för miljöarbetet. Miljöbalken skall enligt regeringens

uppfattning inte bara ses som en omfattande teknisk lagstiftningsreform

utan som en nödvändig utveckling av det grundläggande och centrala

verktyget i miljöarbetet i en tid när miljöpolitiken förändras snabbt och

hela tiden ställs inför nya utmaningar.

 Miljöbalken behövs således både för att anpassa lagstiftningen till den

utveckling som skett och för att skapa ett bättre verktyg för

genomförandet av miljö- och resurspolitiken i framtiden.

En politik för ekologiskt hållbar utveckling

Det övergripande målet för regeringens politik är att Sverige skall vara

en pådrivande internationell kraft och ett föregångsland i strävan att

skapa en ekologiskt hållbar utveckling. Regeringen arbetar för att

ekonomisk utveckling och bättre social välfärd skall gå hand i hand med

skyddet av miljön och hushållningen med naturresurser. Senast i

regeringsförklaringen den 16 september 1997 erinrades om att arbetet

fortsätter för att ställa om Sverige till ekologisk hållbarhet.

Regeringen har inom sig utsett en delegation för ekologiskt hållbar

utveckling. Delegationens överväganden har bl.a. legat till grund för de

förslag om ett investeringsprogram för ekologisk hållbarhet och den

plattform för fortsatt arbete som redovisades i den ekonomiska

vårpropositionen (prop. 1996/97:150). I regeringens skrivelse 1997/98:13

Ekologisk hållbarhet förs arbetet vidare. Där redovisas bl.a. tre delmål

för ekologisk hållbarhet: skyddet av miljön, effektiv användning av

energi och andra naturresurser och hållbar försörjning för att säkra

ekosystemens långsiktiga produktionsförmåga. Dessutom lämnas en

lägesbeskrivning avseende arbetet för en ekologiskt hållbar utveckling.

Den svenska politiken skall ses mot bakgrund av att Sverige tidigt fick

en central roll i det internationella miljöarbetet genom att arrangera FN:s

första miljökonferens i Stockholm år 1972. Konferensen innebar

genombrottet för en global helhetssyn på miljöfrågorna. Rio-konferensen

tjugo år senare kan ses som en uppföljning av Stockholmskonferensen.

Miljöarbetet har breddats från att huvudsakligen ha varit inriktat på

specifika miljöfrågor till att även omfatta ett engagemang för hållbar

utveckling. Aktiviteten är nu stor, från enskild nivå till global nivå, för att

följa upp Rio-konferensen. En första större uppföljning har ägt rum vid

det extra möte som FN:s generalförsamling höll under sommaren 1997

(UNGASS). För Sverige, där miljöfrågorna blev aktuella tidigt, finns det

särskilda förutsättningar när nu ett nytt steg skall tas på miljöområdet. I

nästa fas kanske de närmaste 25 åren ser vi framför oss en tid av

utmaningar och en politik för hållbar utveckling. En sådan politik har tre

sammanfallande perspektiv: nationellt, europeiskt och globalt.

I det nationella perspektivet ingår i enlighet med skrivelsen om

ekologisk hållbarhet en "nollutsläppsvision" som ett viktigt led i

politiken, dvs. en vision om att skydda miljön genom att få ned utsläppen

under nivåer som varken hotar människors hälsa eller ekosystemen. Detta

förutsätter förändringar i våra nuvarande konsumtions- och produk-

tionsmönster. Ytterligare viktiga led i en politik för ekologiskt hållbar

utveckling är förverkligandet av en långsiktigt hållbar hushållning med

landets mark- och vattenresurser och en utformning av markanvändning

och samhällsbyggande som slår vakt om den materiella grunden för

produktion och välfärd också för kommande generationer. I detta

sammanhang skall erinras om att många av vardagslivets villkor

grundläggs när beslut om markanvändning, bebyggelse och rumslig

utveckling fattas. Det är därför av största vikt att alla deltar i de beslut

som lägger grunden för samhällsutvecklingen och i den verksamhet som

blir följden av dessa beslut. I det som nu sägs ligger bl.a. att

ekosystemens långsiktiga produktionsförmåga och den biologiska

mångfalden skall bevaras och att värdefulla natur- och kulturmiljöer skall

skyddas.

Lyfts blicken till det europeiska perspektivet kan vi konstatera att

politiken för hållbar utveckling knyter an till de nationella visionerna.

Miljöproblemen i Sverige orsakas i allt större utsträckning av utsläpp och

nedfall från källor i Europa norr om Alperna och Karpaterna. Även i

detta perspektiv krävs fortsatta åtgärder för att minska spridningen av

föroreningar som kan skada den svenska miljön. Politiken för hållbar

utveckling kommer i allt högre grad att utformas inom ramen för

samarbetet inom EU och en östutvidgning av unionen kan få stor

betydelse för ett framgångsrikt miljöarbete. Andra viktiga delar av

politiken för hållbar utveckling i detta perspektiv är en hållbar

markanvändning samt minskad belastning från produkter som säljs på

EU:s inre marknad.

Slutligen är det nödvändigt att ta hänsyn till det globala perspektivet.

En avsevärt ökad levnadsstandard tillsammans med en stor

befolkningsökning, i Asien och sannolikt i Latinamerika, kommer inom

en överskådlig framtid att inverka kraftigt på den globala miljön.

Resursanvändningen och påverkan på ekosystemen kan då förväntas öka

drastiskt. Världens miljösituation bestäms allt mer av vilken väg dagens

och morgondagens generationer i dessa världsdelar väljer för sin

utveckling. Det finns beräkningar som visar att dagens resursanvändning

behöver bli tio gånger mer effektiv för att en växande världsbefolkning

om 25 50 år skall kunna leva på en rimlig nivå. En nationell politik för

hållbar utveckling kan inte se bort från detta. Tvärtom ges politiken för

hållbar utveckling nya utmaningar och nya mål. Politiken måste innehålla

strategier och handlingsplaner för att bringa samhället i balans med de

förutsättningar som naturen/ekosystemen och jordens resurser kan

tillhandahålla. Samhällsorganisationen och teknologin måste successivt

göra det möjligt för en flera gånger så stor global befolkning att leva på

dagens nordeuropeiska nivå utan att skador orsakas på miljön och

resurserna överutnyttjas.

Enligt regeringens mening kan inte en framsynt och verkningsfull

politik för ekologiskt hållbar utveckling utgå enbart från det nationella

perspektivet. Politiken skall också ha som ambition att sprida teknik och

nationella miljökrav som syftar till att förverkliga "nollutsläppsvisionen"

och visionen om hållbar hushållning med mark- och vattenresurser.

Politiken skall alltså beakta även de europeiska och de globala

perspektiven.

Miljömål och målstyrning

För att förverkliga visionen om en ekologiskt hållbar utveckling krävs

konkreta och tydliga mål för miljöpolitiken. Under den senaste

tioårsperioden har inriktningen för det nationella miljöarbetet gjorts allt

tydligare. Riksdagen har t.ex. lagt fast övergripande mål för miljö-

politiken i samband med behandlingen av regeringens miljöpropositioner

Miljöpolitiken inför 1990-talet (prop. 1987/88:85, bet. 1987/88:JoU23,

rskr. 1987/88:373) respektive En god livsmiljö (prop. 1990/91:90, bet.

1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338). De övergripande målen skall vara att

skydda människors hälsa, att bevara den biologiska mångfalden, att

hushålla med naturresurser och att skydda natur- och kulturlandskap.

Riksdagen har också successivt i olika miljöbeslut lagt fast riktlinjer för

hur skilda miljöproblem skall angripas framöver.

Under den aktuella perioden har riksdagen vidare lagt fast ett ansvar

för miljöarbetet för samhällets sektorer, bl.a. i propositionen om

miljöpolitiken inför 1990-talet. Exempelvis innebar riksdagens beslut om

en ny skogspolitik (prop. 1992/93:226, bet. 1992/93:JoU15, rskr.

1992/93:352) att det infördes ett miljömål som gavs samma vikt som

produktionsmålet. Ett annat exempel är att principen om sektorsansvaret

avseende biologisk mångfald har utsträckts till att gälla även övriga

samhällsverksamheter genom beslutet om en svensk strategi för

bevarande av biologisk mångfald (prop. 1993/94:30, bet. 1993/94:JoU9,

rskr. 1993/94:87).

Genom dessa ärenden och många andra har riksdagen tagit ställning

till ett stort antal mål för miljöpolitiken. I dagsläget rör det sig om ca 170

miljömål som har kommit till på detta sätt. Miljömålen har rört sig om

allt från stort till smått, från att kretsloppsanpassa hela samhället till att

minska utsläppen av fosfor från lantgårdars mjölkrum. Att målen är av

olika karaktär och vikt beror av i vilket sammanhang målet har kommit

fram. Bland de ca 170 målen finns också mål som härstammar från

internationella överenskommelser.

Regeringen anser att det är viktigt att i detta sammanhang utveckla en

politik för mål- och resultatstyrning och kommer att behandla denna

fråga i den miljöpolitiska proposition som lämnas till riksdagen våren

1998. I korthet innebär mål- och resultatstyrningen att staten styr med

hjälp av uppställda mål utan att i detalj reglera vad som skall göras för att

nå dit. Följaktligen ges myndigheter och andra aktörer stor frihet att välja

väg för att nå målen. Styrningen förutsätter att berörda aktörer redovisar

resultatet av sin verksamhet och att målen kan följas upp. Nationella

miljömål av övergripande karaktär måste brytas ned för att bli

verksamma som mål i en process för mål- och resultatstyrning. En sådan

nedbrytning kan behöva ske dels sektorsvis av berörda

sektorsmyndigheter eller andra aktörer inom sektorn och dels geografiskt

(t.ex. av länsstyrelser eller kommuner).

Genom att styra mer med mål än med detaljerade regler ges utrymme

för en större delaktighet för berörda aktörer, så att de kan påverka

utformningen av de åtgärder som vidtas. Det ger också en möjlighet att

optimera insatser och kostnader.

Naturvårdsverket har på regeringens uppdrag lämnat förslag till nya

nationella, sektorsövergripande miljömål. Verkets förslag inriktas på den

nationella och internationella vision om ett ekologiskt hållbart samhälle

som har behandlats i föregående avsnitt. Miljömålen är till sin natur

miljökvalitetsmål, dvs. de inriktas mot ett visst miljötillstånd som skall

uppnås i ett ekologiskt hållbart Sverige. För att beskriva och precisera det

tillstånd i miljön som behövs för att samhället skall vara ekologiskt

hållbart föreslår verket 18 nya nationella miljömål.

Naturvårdsverkets förslag kommer efter remissbehandling att ligga till

grund för regeringens överväganden i denna fråga i den kommande

miljöpolitiska propositionen. Förslagen har en inriktning på miljökvalitet

som är ovanlig bland de befintliga miljömålen, vilka ofta handlar om hur

man skall åtgärda specifika problem i miljön. Frågan om förhållandet

mellan miljömål av det slag som nu berörts och miljöbalkens

bestämmelser behandlas i avsnitt 4.2.1. Det kan dock redan här sägas att

miljöbalken innebär stora förbättringar i möjligheterna att använda

lagstiftningen för att styra mot de övergripande målen för miljöpolitiken.

Sektorsansvaret

Att miljöarbetet skall få genomslag i alla samhällssektorer är en

grundförutsättning för en hållbar utveckling. Regeringen har i skrivelsen

om ekologisk hållbarhet lämnat en redovisning för arbetet i de olika

sektorerna. Här skall endast i korthet nämnas följande exempel.

Även kulturpolitiken bidrar till att skapa goda förutsättningar för en

hållbar utveckling. Kulturmiljön omfattar den av människan skapade och

påverkade yttre och inre miljön samt såväl ett materiellt som ett

immateriellt arv. I propositionen om Kulturmiljövård (prop.

1987/88:104) aviserades en ny politik, som tydliggör bl.a. att frågor

rörande kulturmiljön är en del av miljöpolitiken. Detta markerades bl.a.

genom att området rubricerades kulturmiljövård, mot den tidigare

benämningen kulturminnesvård. I propositionen om kulturpolitik (prop.

1996/97:3 sid. 156) slår regeringen fast att kulturvärden är en oskiljaktig

del av miljön. En betydande del av de problem och hot som

kulturmiljösektorn förväntas motverka är också gemensamma med

naturmiljösektorn. I den praktiska hanteringen av vår gemensamma miljö

är det därför av särskild vikt att olika sektorer och synsätt kan förenas till

gagn för en långsiktigt hållbar förvaltning och utveckling av miljön.

Trafiksektorn, som har stor betydelse för miljön, är en annan sektor

som för närvarande har stor aktualitet genom att regeringen under våren

1998 avser att lägga en trafikpolitisk proposition. Till grund för denna

ligger bl.a. Kommunikationskommitténs del- och slutbetänkanden (SOU

1996:165 respektive SOU 1997:3). Vidare kan det vara av intresse att här

nämna konsumentpolitiken, beträffande vilken regeringen senast i

skrivelsen 1997/98:13 erinrat om den beredning som pågår. Betänkandet

Konsumenterna och miljön (SOU 1996:108) kommer att ligga till grund

för en presentation av en åtgärdsinriktad plan som skall konkretisera och

precisera miljömålet i konsumentpolitiken. Syftet med planen är att

utveckla sådana konsumtions- och produktionsmönster som minskar

påfrestningarna på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling.

4.1.2 Miljölagstiftningens uppgift

Regeringens bedömning: Miljölagstiftningen skall fungera som ett

centralt instrument i miljö- och resurspolitiken. Lagstiftningens

uppgift är att verka för att de miljö- och resurspolitiska målen

säkerställs. Bl.a. är det lagstiftningens roll att skapa förutsättningar för

ett decentraliserat och förebyggande miljöarbete som skall inspirera

verksamhetsutövare att tänka och handla så att de föregriper lagstift-

ningens obligatoriska krav.

Skälen för regeringens bedömning: Att genomföra ett ekologiskt

hållbart samhälle med den inriktning som regeringen redovisat i det

föregående kräver insatser på många nivåer och av många aktörer.

Statens roll är att skapa förutsättningar för alla att bidra till en ekologiskt

hållbar utveckling. Det arbete som redan pågår kommer att leda till

betydande förbättringar, men det behövs också skärpta styrmedel och

incitament som styr i rätt riktning samt ett system för uppföljning och

utvärdering. Målens betydelse har nämnts i föregående avsnitt.

Beträffande framtagandet av indikatorer för hållbar utveckling pågår

arbete, bl.a. på flera myndigheter. Regeringen har dessutom gett

Miljövårdsberedningen, som är regeringens råd i miljöfrågor, i uppdrag

att under 1997 presentera ett förslag till indikatorer för ekologiskt hållbar

utveckling, som också kommer att redovisas i miljöpropositionen år

1998.

Regeringen konstaterar att miljöarbetet hittills utgått från att

myndigheter ställer krav som företag m.fl. förväntas uppfylla. Enligt

regeringens mening bör miljöarbetet i framtiden kännetecknas av att

företag, hushåll samt statliga och kommunala förvaltningar i allt högre

grad ställer miljökrav på varandra och konkurrerar i att ligga före de

obligatoriska kraven. Här bör också erinras om samhällsplaneringens

betydelse och kommunernas framskjutna roll vad gäller resurshus-

hållningen, t.ex. i fråga om utnyttjandet av mark- och vattenresurser. Det

är i sammanhanget ointressant om miljökraven och kraven på

resurshushållning kommer från t.ex. EU:s lagstiftning eller från den

nationella lagstiftningen. En avsikt som regeringen har med

miljöbalksreformen är därför att den skall stimulera olika aktörer att

skapa egna miljöpolitiskt drivande nätverk som verkar i riktning mot de

miljömål som behöver nås på vägen mot visionen om ett ekologiskt

hållbart samhälle.

Regeringens ambition med förevarande lagstiftningsreform är att ge

den legala ramen inom vilken det framtida miljöarbetet skall bedrivas.

Grundtankarna bakom reformen kan översiktligt beskrivas enligt

följande.

Miljölagstiftningen skall innehålla ett antal centrala instrument som

skapar förutsättningar för ett decentraliserat och förebyggande

miljöarbete. Lagstiftningen skall alltså utgöra ramen och plattformen från

vilken olika verksamhetsutövare företag, statliga och kommunala

förvaltningar, föreningar, enskilda hushåll m.fl. formulerar egna

miljöpolitiska strategier. Decentraliseringstanken syftar i första hand på

de enskilda aktörerna, främst verksamhetsutövare. Tanken är således att

lagstiftningen skall inspirera verksamhetsutövare att tänka och handla så

att de föregriper lagstiftningens obligatoriska krav. Därmed blir

miljökrav som ställs på en gemensam nivå i relationen mellan aktörerna

viktigare, t.ex. konsumenternas krav på miljöanpassade produkter från

verksamhetsutövare, medan den offentliga styrningen och myndighets-

utövningen kan koncentreras till att klarlägga vad som gäller och till de

fall då en decentraliserad miljöanpassning och -styrning inte fungerar.

Såsom tidigare utvecklats förutsätts de nationella miljömålen vara

tydliga och möjliga att följa upp. Det är också viktigt att verk-

samhetsutövare kan formulera mål för sin egen verksamhet med ledning

av de nationellt fastlagda miljömålen och att det förutom enskilda och

nationella miljömål också formuleras mål för respektive samhällssektor.

Regeringen återkommer i nästa avsnitt till frågan om förhållandet mellan

miljöbalken och de nationella miljömålen.

Bland tillgängliga miljöpolitiska instrument bör också komma i fråga

att använda ekonomiska styrmedel för att påverka verksamhetsutövare.

Genom t.ex. miljöskatter och -avgifter ges mekanismer för att driva

miljöförbättringarna längre. Självfallet grundas också denna form av

styrmedel på lagstiftning.

Vidare skapar öppen, lättillgänglig och kvalitetsgaranterad

information om olika produkter och verksamhetsutövare avsevärt

förbättrade möjligheter för företag, hushåll samt statliga och kommunala

förvaltningar att ställa krav på varandra.

I samspelet mellan de miljöpolitiska instrumenten skall dessutom den

statliga förvaltningen vara en förebild och pådrivande genom att

utveckla egna miljöledningssystem och driva en aktiv och miljöanpassad

upphandling. Såsom antyddes tidigare har regeringen i regleringsbrevet

för budgetåret 1997, efter förslag av Miljövårdsberedningen, utsett 25

pilotmyndigheter inom olika områden för att påbörja utvecklingen av

miljöledningssystem.

Av föregående avsnitt framgår att regeringens delegation för en

ekologiskt hållbar utveckling har presenterat en gemensam plattform för

det fortsatta arbetet med anknytning till det som nyss redovisats.

Delegationen föreslår bl.a. ett antal initiativ inom de områden där olika

miljöpolitiska styrmedel verkar, t.ex. utarbetande av indikatorer för

ekologiskt hållbar utveckling, översyn av subventioner som motverkar

avsedd utveckling samt vidareutveckling av kommunernas fysiska

planering som ett strategiskt instrument för en eftersträvad ekologiskt

hållbar utveckling.

4.2 Miljöbalken en samlad och skärpt miljölagstiftning

4.2.1 Införandet av miljöbalken och balkens mål

Regeringens förslag: Bestämmelserna i den centrala miljölagstift-

ningens olika lagar smälts samman i en miljöbalk.

Målet med miljöbalken skall vara att främja en hållbar utveckling så

att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam

och god miljö. En sådan utveckling bygger på insikten att naturen har

ett skyddsvärde och att människans rätt att förändra och bruka naturen

är förenad med ett ansvar att förvalta naturen väl.

För att uppnå målet skall miljöbalken tillämpas så att

 människors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter

oavsett om dessa orsakas av föroreningar eller annan påverkan,

 värdefulla natur- och kulturmiljöer skyddas och vårdas,

 den biologiska mångfalden bevaras,

 mark, vatten och fysisk miljö i övrigt används så att en från

ekologisk, social, kulturell och samhällsekonomisk synpunkt god

hushållning tryggas,

 återanvändning och återvinning liksom annan hushållning med

material, råvaror och energi främjas så att ett kretslopp uppnås.

Det är en angelägenhet för var och en att verka för att miljöbalkens

mål förverkligas.

Miljöbalkens utformning med övergripande mål, allmänna

hänsynsregler och nya instrument som t.ex. miljökvalitetsnormer

medför förbättrade förutsättningar att använda lagstiftningen som

instrument för att styra mot av riksdagen fastställda miljömål.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

I förtydligande syfte har i författningstexten lagts till att en hållbar

utveckling bygger på insikten att naturen har ett skyddsvärde och

människans rätt att förändra och bruka naturen är förenad med ett ansvar

att förvalta naturen väl.

Remissinstanserna: Om en miljöbalk: Det stora flertalet remiss-

instanser som uttalar sig i frågan tillstyrker att den centrala

miljölagstiftningen samordnas i en miljöbalk. Ett tiotal remissinstanser

har emellertid gett uttryck för viss tveksamhet, t.ex. Svea hovrätt,

Göteborgs tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Kraftverksföreningen

och SACO. Således ifrågasätts om det är klokt att samordna ett antal

lagar i en balk istället för att skärpa och harmonisera befintlig

lagstiftning. Tveksamhet anförs vidare beträffande det rimliga i att låta

gällande rätt sammansmältas i en balk istället för att genomgående till

balken föra allt det som riskerar att påverka miljön, inklusive

miljöreglerna i olika sektorslagar. Det sätts dessutom i fråga om det inte

vore att föredra att endast de övergripande frågorna reglerades i balken

och att sektorslagarna knöts till den.

Om miljöbalkens mål: Flertalet remissinstanser tillstyrker de principer

som angivits under miljöbalkens mål. Lunds universitet har framfört att

det, särskilt med hänsyn till att vi inte har någon grundlagsregel om

skyddet för miljön, är ett naturligt inslag med en målsättningsparagraf i

en lagstiftning av denna typ. Länsstyrelsen i Kristianstad län däremot,

ifrågasätter det berättigade i att det allmänt hållna målet ingår som

författningstext. Vad gäller utformningen av målet pekar Lunds

universitet på att miljöbalkens regler till stor del syftar till att förebygga

eller avhjälpa mer tillfälliga missförhållanden och att det därför kan vara

missvisande att ange att en hållbar utveckling är det övergripande målet.

Naturvårdsverket menar att miljöbalkens regler inte i sig kan skapa

tillräckliga förutsättningar för en hållbar utveckling då en sådan enligt

Riodeklarationen omfattar även ekonomiska och sociala frågor.

Karlstads kommun har anfört att målet bör vara längre gående och

innehålla krav även på förbättringar av miljösituationen. Några

remissinstanser, bl.a. Naturskyddsföreningen har inte haft någon

invändning mot målet i och för sig men anfört att balkens regler inte är

tillräckliga för att de övergripande målen skall kunna uppfyllas. Flera

länsstyrelser menar att det övergripande målet kan ge en alltför

människocentrerad bild av miljöfrågorna, där naturens egenvärde,

biologisk mångfald och de grundläggande funktionerna åsidosätts.

Jordbruksverket pekar särskilt på att djurs hälsa tydligare måste framgå

av målet. Skogsägarna å andra sidan, vill ha ett mål där människan

tydligare står i centrum. De förordar en hållbar utveckling med sikte på

ekonomisk tillväxt och ökad produktion med samtidigt ansvar för miljön.

Bl.a. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Stockholms

läns landsting och flera kommuner efterlyser ett klarare och mer

preciserat mål för att undvika tillämpningsproblem.

Skälen för regeringens förslag: Den svenska miljölagstiftningen kan

sägas ha varit framgångsrik mot bakgrund av de syften som låg bakom

den vid tillkomsten. Sedan nya miljöproblem har blivit kända och då

vikten av och syftet med miljöpolitiken ändrats måste miljölagstiftningen

bringas i samklang med de värderingar som gäller i dag och som

redovisats i det föregående. Lagstiftningen måste helt enkelt anpassas till

de erfarenheter som har vunnits under senare år och beakta den komplexa

bild av hur miljön påverkas som dessa erfarenheter visar på. En

miljölagstiftning måste fungera som ett verksamt instrument i

miljöpolitiken. Under de senaste decennierna har det vuxit fram en insikt

om att en ekologiskt hållbar utveckling förutsätter att varje enskild

individ tar sitt miljöansvar. Det räcker inte med att de stora miljö-

påverkande näringarna regleras. En positiv miljöutveckling kan inte

komma till stånd med mindre än att levnadsvanorna förändras t.ex. vad

gäller konsumtion och kommunikation. Var och en måste ta ett ansvar för

att iaktta den hänsyn som krävs för att miljöbalkens mål skall kunna

uppnås. I sammanhanget bör också erinras om att Riodeklarationen

ålägger alla stater att anta en modern och verkningsfull miljölagstiftning.

Förslaget till miljöbalk, som genom denna proposition föreläggs

riksdagen, är det centrala i detta avseende. Arbetet med miljöbalks-

reformen har etappindelats i fyra steg med hänsyn till projektets

omfattning. De fyra stegen innehåller

 denna proposition med förslag till miljöbalk inklusive

övergångsbestämmelser,

 proposition med förslag till följdlagstiftning,

 utarbetande av och regeringsbeslut om förordningar efter förslag från

Miljöbalksutredningen,

 information/utbildning samt myndighetsföreskrifter och allmänna

råd.

Meningen är att regelsystemet skall kunna träda i kraft som en helhet

och vid samma tidpunkt. Som närmare redovisas i avsnitt 4.4 och 4.38.4

planeras också sådana omfattande informations- och utbildningsinsatser

före och i samband med ikraftträdandet som efterfrågats av många

remissinstanser. Det är viktigt att se de fyra leden som en helhet även när

det gäller innehållet. Exempelvis är den kommande propositionen med

förslag till följdlagstiftning av stor betydelse för genomförandet av

principen att miljöhänsynen skall genomsyra alla samhällssektorer.

Regeringen tar i detta avsnitt upp grundläggande frågor om balk-

reformen och om balkens mål. I avsnittet kommenteras också Lagrådets

övergripande synpunkter. I det följande avsnittet redovisar regeringen de

bärande principer som varit vägledande för balkens tekniska utformning

tillsammans med en sammanfattning av de förändringar som finns i det

nya förslaget jämfört med det förslag som lades fram år 1994 och som

återkallades efter regeringsskiftet.

Det långa utredningsarbete som föregått detta förslag visar tydligt på

behovet av en reformering av miljölagstiftningen både i sakligt

hänseende och för att åstadkomma följdenlighet och tydlighet. Som

utvecklas ytterligare i avsnitt 4.2.2 och 4.5 är regeringens inställning att

en reformering av den svenska miljö- och resurslagstiftningen bör

komma till stånd i form av en samlad lagstiftning som innehåller de

viktigaste lagarna för miljöområdet. Med hänsyn till den nya

lagstiftningens omfattning och för att understryka dess betydelse bör den

utformas som en balk. Riksdagen har i samband med behandlingen av

1991 års miljöpolitiska proposition gjort samma ställningstagande i fråga

om inriktningen på reformarbetet (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30,

rskr. 1990/91:338). En del remissinstanser har visserligen ställt sig

tveksamma och föreslagit andra reformalternativ, men det stora flertalet

remissinstanser har samma inställning som regeringen i denna fråga.

För att miljöbalken skall bidra till att främja en hållbar utveckling på

miljöområdet införs i miljöbalken en rad nya verktyg som komplement

till de styrmedel som tidigare införts genom miljölagstiftningen. I flera

fall innebär miljöbalken en skärpning av tidigare tillgängliga instrument.

Regeringens förslag till miljöbalk innebär därför en genomgripande

modernisering av svensk miljörätt.

Lagrådet

Efter sin granskning av förslaget till miljöbalk har Lagrådet anfört vissa

principiella synpunkter. Lagrådet menar att det, med tanke på det uttalade

syftet att en miljölagstiftning bör fungera som ett centralt instrument i

miljö- och resurspolitiken, är beklagligt att arbetet har behövt utföras

under tidspress. Lagrådet har anfört att djupare analyser borde ha skett

vad gäller flera frågor, både avseende vilka regelområden som bör ingå i

balken och avseende de materiella reglernas innehåll.

Regeringen anser att de analyser och överväganden som ligger bakom

det förslag till miljöbalk som nu presenteras, vilket arbete påbörjades

genom Miljöskyddskommitténs uppdrag år 1989, utgör en god grund för

en ny samordnad och skärpt miljölagstiftning som ger väsentligt bättre

förutsättningar än gällande rätt att främja en långsiktigt hållbar

utveckling så att nu levande och kommande generationer kan

tillförsäkras en hälsosam och god miljö. Lagrådet konstaterar för övrigt

att detta förslag i flera avseenden innebär förbättringar jämfört med det

förslag till miljöbalk som remitterades under år 1994. Förändringar i

samhällsutvecklingen och arten av miljöproblem kommer naturligtvis att

medföra att de regler som nu föreslås måste följas upp och vid behov

kompletteras eller på annat sätt förändras.

Vidare kommer regelverket att kompletteras med förordningar och

föreskrifter som förtydligar och preciserar balkens grundläggande

bestämmelser. Ett arbete för att skapa förutsättningar för samordning

bl.a. vad gäller regelgivningen med anledning av balken har redan

påbörjats. Miljölagstiftningsarbetet är således inte slutfört i och med att

miljöbalkspropositionen behandlas av riksdagen, utan fortsätter

kontinuerligt.

Regeringen vill dessutom påpeka att erfarenheterna visar att behovet

av en reformerad miljölagstiftning är påtagligt och att en sådan

lagstiftningen bör träda i kraft så snart som möjligt. Ett aktuellt exempel

som visar på detta behov är den allvarliga miljöpåverkan som orsakats av

tunnelbygget genom Hallandsåsen, där regeringen enligt den nu

föreslagna lagstiftningen hade haft att pröva tillåtligheten av byggandet

av en järnväg av aktuellt slag.

Lagrådet har vidare anfört att det förhållandet att det inte framgår av

förslaget vilka bestämmelser i andra lagar som skall ges företräde

respektive gälla parallellt med balken inte underlättar överblickbarheten

och tillämpningen av miljölagstiftningen. Lagrådet menar också att de

allmänna hänsynsreglerna är så generellt hållna att de kan förväntas leda

till åtskilliga tillämpningsproblem och inte i alla avseenden kan anses

förenliga med rättssäkerhetens krav. Regeringen har med anledning av

denna kritik försökt att ytterligare klargöra förhållandet mellan

miljöbalken och annan lag och även att i möjligaste mån precisera hur

hänsynsreglerna skall tillämpas. I detta sammanhang finns skäl att erinra

om att hänsynsregler av liknande karaktär men mer begränsad räckvidd

finns i gällande rätt och att en praxis har utvecklats för deras tillämpning.

Vad gäller de synpunkter som Lagrådet framfört särskilt när det gäller

infogandet av vattenlagen i miljöbalken och prövningsystemet behandlar

regeringen dessa frågor i anslutning till respektive sakområde i avsnitt

4.16, 4.22.1 och 4.22.2.

Miljöpolitikens mål och miljöbalken

Regeringen anser att miljöbalken måste ha uttalade syften som följer de

allmänna miljöpolitiska målsättningarna. I avsnitt 4.1 har regeringen

redovisat den grundläggande inriktningen för miljöpolitiken, som

utvecklats i den skrivelse om ekologisk hållbarhet som nyligen lämnats

till riksdagen och som kommer att följas upp och konkretiseras genom

arbetet med att ta fram nya nationella mål som kan läggas fram för

riksdagen i den miljöpolitiska propositionen våren 1998.

När det gäller frågan om vilka miljöpolitiska mål som bör ingå i balken

kan först konstateras att även om lagstiftningen har en central roll är den

inte det enda instrumentet för att realisera en ekologiskt hållbar

utveckling. Kunskaper om miljöproblem och den enskildes engagemang i

miljöfrågorna, ekonomiska förutsättningar m.m. är också avgörande för

att målen skall kunna nås. Därtill kommer att allmänt hållna mål kan vara

svåra att inordna i och lägga till grund för ett rättsligt system som skall

vara styrande för den enskildes handlande i enskilda fall och som är

sanktionerat med straff om reglerna inte följs. Trots detta är det givetvis

av avgörande betydelse att balken fungerar som ett verktyg för

genomförandet av de miljöpolitiska målen.

Regeringen anser att det i miljöbalken måste finnas en beskrivning av

syftet med miljöpolitiken som gäller för hela balkens

tillämpningsområde. Denna inställning delas också av remissinstanserna,

även om det i några fall finns synpunkter på utformningen. I förslaget till

miljöbalk har därför i 1 kap. 1 § tagits in den övergripande målsättningen

om en hållbar utveckling som innebär att nu levande och kommande

generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. Där slås också fast

att naturen har ett skyddsvärde och att människans rätt att förändra och

bruka naturen är förenad med ett förvaltaransvar. Vidare nämns i

bestämmelsen skyddet för människors hälsa och miljön samt för

värdefulla natur- och kulturmiljöer, bevarandet av biologisk mångfald, en

långsiktigt god hushållning med mark, vatten och fysisk miljö i övrigt

samt kretsloppsprincipen. Som närmare utvecklas i författnings-

kommentaren till paragrafen är dessa syften styrande på samtliga

bestämmelser i miljöbalken och medför en ny och vidare tillämpning av

de bestämmelser som har sin förebild i gällande lagstiftning.

Lagrådet har i sitt yttrande beträffande denna paragraf anfört att

bestämmelserna i miljöbalken är avsedda att vara ett av flera hjälpmedel

för att styra utvecklingen på området. Lagstiftningen kan bara ge den

rättsliga grundvalen för reformarbetet men bidrar därigenom verksamt

till att förutsättningar skapas för att genomföra vad som eftersträvas i

miljöhänseende. Lagrådet anger som en möjlighet att det inledande

stadgandet utformas på det sättet att vad som sägs om tryggandet av en

hållbar utveckling anges inte endast som ett mål med miljöbalken utan

som ett mål för samhällets samlade ansträngningar på miljöområdet.

Lagrådet anför vidare att om man vill begränsa räckvidden av

målparagrafen till målet med själva balken, bör den utformas under

hänsynstagande till att lagstiftning här liksom på andra områden har sina

givna begränsningar. Miljöbalken kan bidra till och främja den

utveckling som eftersträvas, men den kan inte ensam trygga en sådan

utveckling.

Regeringen godtar i sak Lagrådets bedömning och föreslår därför att

den ändringen görs i portalparagrafen jämfört med lagrådsremissen att

det anges att miljöbalken skall främja en hållbar utveckling, dvs. inte

trygga en sådan utveckling som sägs i remissens förslag.

Utöver de övergripande syften som uttrycks i 1 kap. 1 § och som styr

tillämpningen av hela balken vill regeringen peka på fyra faktorer av

betydelse för balkens verkan som instrument för att genomföra övriga

miljöpolitiska mål, t.ex. nationella miljömål av det slag som har berörts i

avsnitt 4.1.1.

Miljömålen kan, för det första, realiseras genom de nya instrument

som miljöbalken erbjuder. Miljökvalitetsnormer är en nyhet i balken som

innebär att en norm för miljökvalitet kan slås fast av regeringen eller i

vissa fall av en myndighet. Normerna skall följas vid planering,

tillståndsprövning, tillsyn och föreskriftsverksamhet samt av verksam-

hetsutövare och kan kompletteras med särskilda åtgärdsprogram.

Normerna kommer att avsevärt förbättra möjligheterna att styra mot

nationella mål för miljökvalitet. Miljökvalitetsnormer kan dock endast

väntas fastläggas i vissa fall där det finns nationella miljömål.

Exempelvis kan det finnas andra styrmedel än normerna som är bättre

lämpade för att nå målet. Det kan också antas att miljökvalitetsnormerna

kommer att innebära en högre grad av precisering i beskrivningen av

miljökvaliteten än de nationella miljömålen och att de ofta kommer att

begränsas geografiskt till att avse vissa områden.

För det andra innehåller balken nya allmänna hänsynsregler som gäller

för alla och som innehåller en skyldighet att beakta allmänna principer

för miljöarbetet som t.ex. försiktighetsprincipen, kretsloppsprincipen och

produktvalsprincipen. Balken innehåller därmed sådana strategier som

behövs för att nå miljömålen.

För det tredje utgör balken grunden för regeringens och

myndigheternas arbete att med stöd av de bemyndiganden som ges i

balken utfärda de förordningar och föreskrifter som behövs för att

förverkliga de miljöpolitiska målsättningarna. Styrande för detta är såväl

balkens övergripande syften och allmänna hänsynsregler som de andra

miljömål som berörts ovan och som inte tagits in i lagtexten.

För det fjärde är balken en sammanhållen lagstiftning som innefattar

och samordnar såväl traditionella miljöregler som regler om

markanvändning och resurshushållning. Detta medför samordnings-

vinster och en ökad enhetlighet i regelsystemet som förbättrar

förutsättningarna för att styra mot gemensamma mål.

4.2.2 Principerna för miljöbalksförslaget m.m.

Regeringens bedömning: Som bärande principer för balken bör gälla

att den

 bildar en övergripande lagstiftning för all miljöpåverkan,

 utformas som en sammanhållen miljö-, hälsoskydds- och

naturresurslagstiftning,

 utformas så att skyddet för miljön, hälsan och naturresurserna

förstärks,

 innehåller allmänna hänsynsregler och viktiga miljörättsliga

principer som är tillämpliga på all miljöpåverkan,

 förstärker det demokratiskt förankrade inflytandet,

 skapar förutsättningar för en integrerad tillämpning,

 betonar hushållningsaspekten.

Miljöbalken bör innehålla vissa avgörande element för att

lagstiftningen skall fungera väl. Dessa element, som kan beskrivas

som en miljöbalkskedja, utgörs av rättsligt bindande principer och

allmänna hänsynsregler som skall följas av var och en, regler för

hushållning med mark- och vattenresurser riktade till statliga och

kommunala myndigheter, bestämmelser om utfärdande av miljö-

kvalitetsnormer och krav på miljökonsekvensbeskrivningar,

bestämmelser om tillståndsprövning samt ett effektivt tillsyns- och

sanktionssystem.

Förslaget innebär en utveckling och förändring på ett stort antal

punkter av det tidigare förslaget till miljöbalk.

Skälen för regeringens bedömning

Bärande principer

Sammanfattningsvis kan sägas att de bärande principerna vid

sammansmältningen av regler från de olika miljölagarna bör vara

följande.

Miljöbalken utformas som en sammanhållen miljö- och resurslag-

stiftning. Exempelvis integreras bestämmelserna i miljöskyddslagen,

lagen om kemiska produkter, hälsoskyddslagen samt renhållningslagen.

Genom bestämmelser från naturresurslagen anknyts lagstiftningen för

markanvändning och samhällsbyggande varvid resursavvägnings-

principer integreras i balken.

Miljöbalken utformas så att skyddsintressena förstärks. Alla

skyddsintressen i dagens lagstiftning har granskats. Flera långtgående

principer och aktsamhetsregler som hittills funnits i de lagar som arbetats

samman i balken föreslås gälla generellt inom balkens tillämp-

ningsområde. Det som kan uppfattas som motsägelsefullt eller

ofullständigt i dagens lagar har undanröjts och skyddsintressena har

förstärkts gentemot exploateringsintressena såsom de senare kommer till

uttryck i t.ex. vattenlagen och trafiklagstiftningen.

Miljöbalken bör innehålla ett antal allmänna hänsynsregler. De skall

verka så att balkens mål i praktiken får genomslag med avseende på

verksamheter som regleras enligt balkens bestämmelser. På detta sätt

garanteras en enhetlig tillämpning tvärs över olika sektorer, samtidigt

som sektorsprincipen slår igenom i tillämpningen.

Miljöbalken bör förstärka det demokratiskt förankrade inflytandet

genom framhävande och utökning av regeringens tillåtlighetsprövning av

miljöpåverkande anläggningar. Vidare ges miljöorganisationer talerätt

och kraven för miljökonsekvensbeskrivningar förstärks.

Miljöbalken bör skapa förutsättningar för en integrerad tillämpning av

miljölagstiftningen sett ur de enskilda verksamhetsutövarnas synvinkel. I

princip skall tillstånd för miljöfarlig verksamhet som innebär utsläpp,

avfall, kemikalieanvändning m.m. prövas i ett sammanhang. Tillstånds-

prövningen, tillsynsutövningen m.m. skall stimulera verksamhetsutövare

att medvetet välja att ligga före lagstiftningens obligatoriska krav.

Regleringen i miljöbalken utformas med avsikt att antalet överträdelser

skall minska. I de fall överträdelser sker bör dessa beivras effektivt.

Informationen om tillstånd, tillsyn, överträdelser, skadad mark m.m. skall

vara öppen, lättbegriplig och kvalitetsgaranterad. Dessutom skall

tillsynsorganisationen effektiviseras.

Viktiga miljörättsliga principer, såsom försiktighetsprincipen,

lokaliseringsprincipen, kretsloppsprincipen, produktvalsprincipen och

principen att förorenaren skall betala (PPP) bör tas in i lagstiftningen.

En nyhet i balken är den starka betoningen av hushållningsaspekten.

Hushållning kan ske dels genom ett optimalt utnyttjande med så resurs-

och energisnåla processer som möjligt, dels genom att utnyttja ett

kretslopp med slutna materialflöden där material genom återanvändning

eller återvinning kommer till ny användning. Kretsloppsprincipen syftar

till att vad som utvinns ur naturen skall på ett uthålligt sätt kunna

användas, återanvändas, återvinnas och bortskaffas med minsta möjliga

resursförbrukning utan att naturen skadas. Genom en tillämpning av

hushållningsprincipen och kretsloppsprincipen minskar behovet att

förbruka ändliga naturresurser. Ett sådant kretslopp kan åstadkommas

dels genom krav individuella eller generella för verksamhetsutöv-

ningen, dels genom att var och en deltar i den avfallshantering, genom

bl.a. källsortering, som möjliggör återanvändning, återvinning och

energiutnyttjande.

Företräde skall ges sådan användning som medför en från allmän

synpunkt god hushållning. Vid bedömningen av den lämpligaste

användningen måste en avvägning göras mellan ekologiska, sociala och

samhällsekonomiska intressen på ett sätt som främjar en långsiktigt god

hushållning. Detta gäller för såväl mark- och vattenområden som energi

och andra resurser.

Miljöbalkskedjan

En verkningsfull miljölagstiftning förutsätter att vart och ett av dess led

fungerar effektivt. Samtidigt fordras att sambandet mellan leden är

följdenligt och tydligt. Om miljölagstiftningen liknas vid en kedja som

kan kallas miljöbalkskedjan vars länkar utgörs av t.ex. miljömål,

hänsyn, tillstånd, villkor, tillsyn, information, omprövning, överträdelse

och straff, krävs för lagstiftningens effektivitet att länkarna var och en för

sig men också samspelet mellan kedjans länkar fungerar väl.

Det kan inledningsvis upprepas att miljöbalkens grundläggande syfte

är att driva på utvecklingen mot ett ekologiskt hållbart samhälle. Detta

uttrycks genom balkens rättsligt bindande syften och allmänna

hänsynsregler. Här har tillståndsprövning och tillsyn en central funktion

som konkreta verktyg för att styra varje verksamhet bort från miljö-

störande och resursslösande handlingssätt. Men också dessa traditionella

styrmedel får en delvis ny roll. Det allt större inslaget av mål- och

resultatstyrning ställer större krav på myndigheterna att sträva mot

miljömålen samt att följa upp och utvärdera resultatet. De principer för

miljöarbetet som utvecklas i balken skall genomsyra också prövnings-

och tillsynsverksamheten.

Miljökvalitetsnormer innebär konkreta målsättningar som styr

tillstånds- och tillsynsarbetet. Nationella mål nedbrutna regionalt eller

sektoriellt likaså. Balken lägger en betoning vid förebyggande insatser

som en grund för ett framgångsrikt miljöarbete. Den lägger ett tydligt

delegerat ansvar på utövare och sektorsorgan för att bedöma och åtgärda

miljöproblemen. Det finns också fler styrmedel i dagens miljöarbete.

Prövning och tillsyn skall samspela med ekonomiska styrmedel och med

frivilliga miljöstyrningssystem.

Grunden i ett förebyggande arbete är att påverkan på människors hälsa,

miljön och resurshushållningen kan förutses. Därför har ett kunskapskrav

införts i miljöbalken. Var och en skall skaffa sig den kunskap som

behövs för att bedöma miljöeffekterna av en åtgärd eller en verksamhet.

Naturligtvis är det först om det finns anledning att befara sådana effekter

som skyldigheten föreligger att utreda vad som kan göras för att

motverka olägenheterna. Det skall dock inte vara möjligt för

verksamhetsutövaren att försvara sig med att denne inte tänkte på att

olägenheterna kunde uppkomma. Utgångspunkten är att var och en i

varje situation skall fråga sig om sådana effekter kan uppstå. Är detta inte

uteslutet föreligger en skyldighet att ta reda på sannolikheten för

miljöeffekter, vilka de är, hur allvarliga eller omfattande de kan bli och

slutligen vad det finns för möjlighet att förebygga eller reducera dem.

Det finns också en skyldighet att avhjälpa problemen. Möjliga åtgärder

för att reducera effekterna till en acceptabel nivå skall vidtas om det inte

är orimligt i enlighet med de allmänna hänsynsreglerna i balken och

andra särskilda regler för den aktuella verksamheten. Kan påverkan inte

reduceras tillräckligt får åtgärden inte vidtas eller verksamheten inte

utövas.

Skyldigheten att skaffa sig erforderlig kunskap gäller alltså både

gemene man och den som utövar näringsverksamhet. Det är av

avgörande betydelse för att denna regel skall kunna uppfyllas att kunskap

finns att tillgå och att den också är lätt tillgänglig. Producenterna har här

ett ansvar för att genom märkning och annan information klargöra vilka

egenskaper olika produkter har och vilka effekter de kan medföra. Även

om huvudansvaret ligger på producenterna har tillsynsmyndigheterna en

viktig uppgift att sammanställa information om miljöpåverkan. Det är

data som kommer fram vid den löpande tillsynen, i miljörapporter och

genom miljöövervakningsarbetet. Den informationen tar mer sikte på

miljötillståndet som sådant och utvecklingen av miljöarbetet relativt

miljömålen. Det ankommer på tillsynsmyndigheterna att utöver den

löpande tillsynsverksamheten verka för balkens efterlevnad på så sätt att

information sprids och kunskap görs tillgänglig, så att miljöbalkens mål

kan nås.

Om verksamhetsutövaren inte frivilligt lämnar sådan information som

har betydelse för miljöbedömningar ger miljöbalken utökade möjligheter

för tillsynsmyndigheten att kräva in miljörapporter som innehåller

relevant information med avseende på miljöbalkens mål.

Kunskap är också grundläggande för miljömärkning och miljöstyrning,

dvs. frivilliga system för miljöarbetet vid sidan om miljöbalken.

Näringsutövare som ansluter sig till ett miljöstyrningssystem åtar sig

frivilligt att göra en miljöutredning om verksamhetens miljöpåverkan,

upprätta en miljöpolicy samt miljömål och handlingsprogram,

implementera programmet i hela verksamheten och genomföra en

miljörevision. Resultatet av revisionen, miljöredovisningen, skall enligt

EU:s miljöstyrningssystem (EMAS) vara tillgängligt för allmänheten.

Många av momenten i ett miljöstyrningssystem har gemensamma drag

med lagstiftningens miljökonsekvensbeskrivningar, miljörapporter och

villkor eller föreskrifter för verksamheten. Ett grundkrav för registrering

eller certifiering enligt någon av standarden för miljöstyrningssystem är

att alla lagstiftningens krav på verksamheten följs och kontrolleras.

Anslutning till ett miljöstyrningssystem kan således ha stor betydelse för

såväl tillståndsprövning som tillsyn.

Frivilliga system för miljöövervakning av produkter riktar sig till

konsumenterna och uppköpare för att ge dessa större möjligheter att välja

mer miljöanpassade produkter.

För miljöstörande verksamhet är det viktigt att precisera i tillståndet

hur verksamheten skall medverka till att nå miljömålen och en hållbar

utveckling. Med miljöbalken sker tillståndsprövningen utifrån fler

aspekter och med en högre ambitionsnivå än tidigare. Till att börja med

ställs högre krav på sökanden vad gäller skyldigheten att presentera en

relevant utredning så att prövningsmyndigheten kan ta ställning till om

miljöbalkens regler tillgodoses. Dessutom ges större möjligheter för

berörda att föra talan. Därigenom kan ytterligare information komma till

pröv-ningsmyndighetens kännedom, som säkerställer att alla aspekter

blir belysta. I dag prövas en verksamhet enligt olika miljölagar och av

olika instanser. Miljöbalkens system ger en bättre helhetsbild av de olika

miljöeffekter en verksamhet riskerar att medföra.

Utformningen av tillståndet och de villkor som fastställs för driften av

verksamheten har avgörande betydelse, både för möjligheten att utöva en

effektiv tillsyn, påföra miljösanktionsavgift och utdöma straff, men också

för att verksamhetsutövaren själv skall kunna utveckla mål och medel för

att följa upp sitt miljöarbete. Villkoren skall vara konkreta och exakta.

Omfattningen av tillståndet skall ha en tydlig avgränsning så att det går

att fastställa objektivt när en överträdelse skett. Villkoren skall också

utvecklas så att de tydligare kopplas till olika miljömål, anpassade till

verksamheten, och så att de även omfattar resurshushållningsaspekter.

Miljöbalkens regler lästa mot balkens mål innebär att villkor skall

föreskrivas i syfte att tillgodose både miljöskydd, hälsoskydd, bevarande

av biologisk mångfald, resurshushållning och hushållning med material.

Regler som i dag tillämpas vid prövning enligt olika lagar integreras och

en fullständig miljöbedömning skall alltså göras vid en och samma

prövning.

Detta innebär inte något hinder mot att villkor, när det är lämpligt,

utformas som riktvärden. Inte minst när kraven innebär att tidigare

oprövad teknik skall användas kan det vara svårt att avgöra vilken

utsläppsbegränsning som är möjlig. Då kan det finnas skäl att använda

riktvärden i stället för gränsvärden. På så sätt kan begränsningsvärdet

sättas strängare, eftersom ett gränsvärde förutsätter en viss

säkerhetsmarginal. Ett riktvärde bör emellertid alltid följas upp, och när

tillräcklig erfarenhet har vunnits bör det ersättas med ett absolut

gränsvärde. Riktvärden bör som huvudregel endast komma ifråga vid

prövotidsförordnanden där slutliga villkor skall fastställas senare.

Prövningsmyndigheterna kan efter en tid förväntas ha fått stor

erfarenhet av problemställningarna och en ökad kompetens inom

miljörätten som säkerställer en hög kvalitet på domar och beslut. Det

ökar förutsättningarna för efterlevnaden och underlättar för

verksamhetsutövaren att följa tillstånden och villkoren. Dessutom bör

acceptansen av villkoren öka om underlaget för dessa är utförligt och väl

belyst. Vidare kommer tillsynsmyndigheternas och, i sista hand,

domstolarnas arbete med att kontrollera efterlevnaden och påföra

sanktioner att underlättas om tillstånden och villkoren i dessa blir

konkreta och tydliga.

Det är på samma sätt av avgörande betydelse att de föreskrifter som

utfärdas av regeringen eller myndighet med stöd av balken, och som

gäller var och en eller i vart fall stora målgrupper, formuleras tydligt och

konkret. Dels bör det stå klart vilka krav som ställs. Dels bör det vara

möjligt för tillsynsmyndigheten att objektivt påvisa om en överträdelse

har ägt rum.

Efterlevnaden av miljöbalkens regler beror av två huvudsakliga

faktorer, nämligen att de som berörs förstår syftet med reglerna och

betydelsen av att de följs, och att det finns en väl fungerande tillsyn som

leder till att överträdelser beivras. Handlingsmönstren i samhället måste

undan för undan styras in på en mer miljöanpassad väg både vad gäller

det vi gör i näringsverksamhet och det vi gör var och en i vardagen.

Tillsynsmyndigheterna har en betydelsefull roll enligt miljöbalken. En

effektiv tillsyn kräver bl.a. att samarbetet mellan tillsynsmyndigheterna

fungerar väl och att de har tillgång till stöd, erfarenhetsutbyte och

kompetens utanför den egna myndigheten. Tillsynsfrågorna behandlas

ingående i avsnitt 4.28. Här kan i korthet sägas att balken ger

förutsättningar för en samordnad och förbättrad tillsynsverksamhet. Det

är vidare viktigt att tillsynsmetoderna och tillsynsansvaret utvecklas i

balkens följdförfattningar och tillämpningsbestämmelser.

En miljöbalk med de centrala materiella bestämmelserna för att ta

tillvara miljöhänsyn samlade och där prövningen av tillståndsärenden

integreras, där tillsynen samordnas och där straffbestämmelserna

kommer till uttryck, bör således ge förutsättningar för ett fördjupat och

längre gående miljöarbete.

I avsnitt 4.4 och 4.38.4 redogörs närmare för det sista balksteget som

avser utbildning och information om miljöbalksreformen.

Ändringar i förhållande till det tidigare förslaget till miljöbalk

Jämfört med det förslag till miljöbalk som lades fram år 1994 och som

återkallades vid regeringsskiftet innebär det nya förslaget en utveckling

och förändring. Förändringarna innebär bl.a. att

 de delar av vattenlagens bestämmelser som har avseende på

miljöfrågor har sammansmälts med övriga miljöbestämmelser i

balken,

 sammansmältningen och integrationen av skyddslagstiftningen, t.ex.

bestämmelser från miljöskyddslagen och hälsoskyddslagen, har

drivits längre,

 också den joniserande strålningen skall omfattas av prövningen av

kärntekniska anläggningar,

 balken baseras på allmänna hänsynsregler som är knutna till målen

för miljöarbetet och balkens syfte,

 hänsynsreglerna gäller för ett mer omfattande tillämpningsområde

där stor miljöpåverkan kan förekomma,

 kraven på miljökonsekvensbeskrivningar skärps,

 reglerna om miljökvalitetsnormer förtydligas,

 miljöorganisationer ges rätt att överklaga domar och beslut om

tillstånd, godkännande och dispens enligt balken,

 stora trafikanläggningar skall tillåtlighetsprövas enligt miljöbalken,

 strandskyddets ställning görs tydligare,

 allemansrättens ställning görs tydligare, samtidigt som kommersiellt

organiserat utnyttjande av allemansrätten regleras,

 genomförandet av EG:s naturvårdsdirektiv underlättas,

 ansvaret för efterbehandling av mark görs tydligare och en

saneringsförsäkring införs,

 reglerna om genetiskt modifierade organismer inarbetas i balken,

 reglerna om biotekniska organismer arbetas in i balken och

samordnas med reglerna om kemiska produkter,

 regeringens tillåtlighetsprövning framhävs samtidigt som regionala

miljödomstolar inrättas som ett led i prövningskedjan med i

huvudsak samma kompetens som den nuvarande

Koncessionsnämnden för miljöskydd,

 Koncessionsnämnden och vattendomstolarna läggs ned,

 en miljööverdomstol inrättas vid Svea hovrätt,

 brottsbalkens straffbestämmelser arbetas in i balken,

 tillsynsbegreppet ges en bestämd definition,

 tillsynen avgiftsfinansieras och kommunerna ges en starkare och

tydligare roll,

 miljösanktionsavgifter som ett led i tillsynen skall kunna beslutas av

tillsynsmyndigheter vid överträdelser.

4.3 Gällande rätt

Den svenska miljölagstiftningen finns i dag dels i lagstiftning som har

som främsta syfte att skydda miljön och då närmare precisera vilka

avvägningar som skall göras mellan olika intressen, dels i lagstiftning

som reglerar särskilda verksamheter där miljöhänsynen skall beaktas

särskilt. Dessutom finns regler av civilrättslig art om ersättning och

annan kompensation mellan enskilda i frågor om miljöskador. Den

svenska miljölagstiftningen reglerar så skilda saker som industriutsläpp,

kärnsäkerhet, naturvård, kemikaliehantering och skötsel av avfalls-

deponier. Det utmärkande draget för de centrala lagarna på miljöns

område är emellertid förhållandet mellan allmänna och enskilda intressen

där närmare angivna myndigheter svarar för tillstånd, tillsyn och

ingripanden av olika slag genom förelägganden, förbud och andra

åtgärder. Den lagstiftning som reglerar samhällsplaneringen och

hushållningen med mark- och vattenresurserna har grundläggande

betydelse i det förebyggande miljöarbetet. Mark- och vattenområden

skall användas för det eller de ändamål för vilket områdena är mest

lämpade och så att en långsiktigt god hushållning främjas.

I det följande redovisas närmast den numera omfattande

miljölagstiftningen som kan betecknas som skyddslagstiftning. Därefter

behandlas sådan lagstiftning om användning av mark- och vattenområden

som är av betydelse bl.a. från miljösynpunkt.

Skyddslagstiftning

Miljöskyddslagen (1969:387) är till sin räckvidd den mest omfattande

miljörättsliga lagstiftningen. Ursprungligen utvecklades miljö-

skyddslagens tillåtlighetsregler, eller kravregler, efter mönster i vatten-

lagstiftningen. Därifrån överfördes också regler om ytvattenföroreningar.

Av särskild betydelse var att miljöskyddslagen innehöll nya regler till

skydd mot luftföroreningar. Numera är lagen tillämplig även på

verksamhet som kan förorsaka förorening av grundvatten.

Miljöskyddslagen reglerar således vatten- och luftföroreningar samt

buller och andra störningar i den yttre miljön förutsatt att störningen har

anknytning till användningen av fast egendom. Lagen syftar främst till att

förebygga störningar men även till att återställa skadade miljöer. Redan

risken för olägenhet skall beaktas. En huvudtanke med miljöskyddslagen

är att miljöstörande verksamhet i viss utsträckning måste tolereras, men

för att få utöva s.k. miljöfarlig verksamhet gäller krav på val av bästa

rimliga plats samt skyldighet att vidta försiktighetsmått och

skyddsåtgärder m.m. Bland lagens kravregler finns även en regel enligt

vilken mycket riskabel verksamhet praktiskt taget förbjuds.

Tillämpningen av miljöskyddslagen bygger väsentligen på tillstånds- och

anmälningsplikt samt tillsyn. Frågor om tillstånd prövas av en särskild

myndighet som inrättades vid lagens tillkomst, Koncessionsnämnden för

miljöskydd. Nämndens beslut överklagas hos regeringen. Verksamheter

av mindre omfattning och med lindrigare verkningar prövas av

länsstyrelsen vars beslut kan överklagas hos Koncessionsnämnden.

Omfattningen av förprövningsplikten regleras i miljöskyddsförordningen

(1989:364). Tillsynen över miljöfarlig verksamhet utövas av

Naturvårdsverket, länsstyrelserna samt miljö- och hälsoskydds-

nämnderna.

Miljöskyddslagen innehöll ursprungligen regler om skadestånd för

skada orsakad av miljöfarlig verksamhet. Dessa regler bröts år 1986 ut

och fördes tillsammans med vissa grannelagsrättsliga regler ur 3 kap.

jordabalken över till en särskild lag, miljöskadelagen (1986:225).

Skadeståndsansvar enligt miljöskadelagen gäller i princip även om

skadevållaren inte varit oaktsam s.k. strikt ansvar och lagen omfattar

praktiskt taget samma slags verksamheter som omfattas av

miljöskyddslagen, t.ex. olika former av vattenföroreningar, luft-

föroreningar och markföroreningar. För vissa fall av skador som omfattas

av miljöskadelagen finns det en särskild miljöskadeförsäkring.

Försäkringen gäller om den skadelidande har rätt till skadestånd enligt

miljöskadelagen men inte kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva

ut skadestånd är förlorad eller om det inte kan utredas vem som är

ansvarig för skadan. Regler om miljöskadeförsäkringen finns i

miljöskyddslagen. Bidrag till försäkringen skall betalas av den som

bedriver anmälnings- eller tillståndspliktig miljöfarlig verksamhet.

Föreskrifter om sådana bidrag finns i förordningen (1989:365) om

miljöskadeförsäkring.

Tidigare hänfördes många frågor som numera karaktäriseras som

miljöfrågor till hälsovårdsområdet. Begreppet hälsovård har genom

tillkomsten av hälsoskyddslagen (1982:1080) ersatts av det vidare

begreppet hälsoskydd. Med hälsoskydd avses åtgärder för att hindra

uppkomsten av sanitära olägenheter och för att undanröja sådana

olägenheter. Sanitär olägenhet är enligt hälsoskyddslagen en störning

som kan vara skadlig för människors hälsa och som inte är ringa eller

helt tillfällig. Lagen gäller i princip alla störningstyper varför

tillämpningområdet, i dessa avseenden, är större än miljöskyddslagens.

Hälsoskyddslagen är dock begränsad på det sättet att den syftar till att

skydda människors hälsa men inte naturmiljön. Hälsoskyddslagen har

ramlagskaraktär och får sitt konkreta innehåll till stor del genom

föreskrifter som meddelas av regeringen, kommunen eller myndighet

med stöd av bemyndiganden i lagen. Föreskrifter med stöd av lagen finns

bl.a. i hälsoskyddsförordningen (1983:616).

Bland de frågor som kan regleras med stöd av hälsoskyddslagen kan

nämnas kontroll av radonhalt i t.ex. bostäder, avloppsvatten och

avloppsledningar, värmepumpsanläggningar och badvattenkvalitet, såväl

i badanläggningar som i strandbad. Vidare har regler om förbud mot

tomgångskörning beslutats med stöd av hälsoskyddslagen. Med stöd av

hälsoskyddslagstiftningen kan också förekomsten av bl.a. hästar, får, svin

och ormar i fångenskap inom detaljplanelagda områden regleras.

Undan för undan har det stått klart att somliga väsentliga miljöproblem

inte orsakas av de mängdmässigt största utsläppen av förorenande

ämnen, utan i stället av kemiska ämnen med mycket stor miljöfarlighet.

Lagen (1985:426) om kemiska produkter syftar till att förebygga att

skador på människor och i miljön förorsakas av kemiska ämnens

inneboende egenskaper. Lagstiftningen är uppbyggd för att snabbt kunna

användas mot kemiska ämnen och beredningar som visar sig vara farliga,

varför lagen med nödvändighet i mycket har formen av ramlag. Lagen

ställer krav på dem som hanterar eller importerar kemiska produkter

såsom att dessa skall vidta behövliga försiktighetsmått och att sådana

kemiska produkter skall undvikas som kan ersättas med mindre farliga,

den s.k. substitutions- eller produktvalsprincipen. Lagen får sitt närmare

innehåll genom ett betydande antal regeringsförordningar och

myndighetsföreskrifter, grundade på bemyndiganden i lagen.

En särskild kemikalielag vid sidan av lagen om kemiska produkter är

lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark

som anger att det är förbjudet att över skogsmark sprida

bekämpningsmedel, avsedda för bekämpning av lövsly. Detsamma gäller

användningen av metoder där enskilda trädstammar behandlas med

bekämpningsmedel. Lagen ger dock möjlighet till vissa undantag. Andra

lagar som kan hänföras till den särskilda kemikalielagstiftningen är lagen

(1988:868) om brandfarliga och explosiva varor samt arbetsmiljölagen

(1977:1160). Den sistnämnda lagen är viktig, bl.a. för kemikalie-

kontrollen, och har delvis samma tillämpningsområde som lagen om

kemiska produkter. Tillämpningsområdet för arbetsmiljölagen är dock

begränsat till den inre miljön på arbetsplatserna. En annan lag med bäring

på arbetsmiljön är strålskyddslagen (1988:220). Den lagstiftningen har

också viktiga tillämpningsområden utanför arbetsmiljöområdet. Lagens

syfte är att människor, djur och miljö skall skyddas mot skadlig verkan

av strålning. Lagen är tillämplig både på joniserande och icke

joniserande strålning.

En särskild grupp av författningar reglerar också skydd mot

luftföroreningar. Ofta gäller dessa författningar parallellt med bl.a.

miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen och lagen om kemiska produkter,

men tillämpningsområdet är mer avgränsat till viss typ av verksamhet.

Exempel på en författning av det slag som nu avses utgör lagen

(1976:1054) om svavelhaltigt bränsle som syftar till att motverka utsläpp

i luften av svavelföreningar. Eftersom lagen är en typisk ramlag

meddelas detaljerade materiella bestämmelser i förordningen

(1976:1055) om svavelhaltigt bränsle. Näraliggande är vidare

bilavgaslagen (1986:1386) som syftar till att förebygga att bilar och

andra motorfordon orsakar skador på människors hälsa eller på miljön

genom utsläpp till luften av avgaser och andra ämnen. Bilavgaslagen

innehåller även en detaljreglering om bilars indelning i miljöklasserna

som utgör grund för ekonomiska styrmedel i form av differentierad

beskattning.

En särskild typ av miljölagstiftning är avfallslagstiftningen, även om

den ofta tangerar hälsoskyddslagen och lagen om kemiska produkter.

Renhållningslagen (1979:596) uttrycker numera kretsloppsprincipen

genom stadgandet, att avfallshantering skall ske på ett sådant sätt att

åtgärder som underlättar återanvändning och återvinning av avfallet

främjas, om det behövs för att spara råvaror eller energi eller med hänsyn

till miljövården. Våren 1993 infördes i renhållningslagen nya regler som

innebär att det kommunala ansvaret i vissa fall kan ersättas av ett

producentansvar. Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får enligt dessa nya regler föreskriva om skyldighet för den

som yrkesmässigt tillverkar, importerar eller försäljer en vara eller en

förpackning eller den som i sin yrkesmässiga verksamhet ger upphov till

avfall att se till att avfallet bortforslas, återanvänds, återvinns eller

omhändertas på ett sätt som kan krävas för en miljömässigt godtagbar

avfallshantering. Detaljföreskrifter om producentansvar har meddelats i

förordningen (1994:1205) om producentansvar för returpapper,

förordningen (1997:185) om producentansvar för vissa förpackningar

samt förordningen (1994:1236) om producentansvar för däck. Nyligen

har också regler om producentansvar för bilar tillkommit.

Till avfallslagstiftningen kan också lagen (1971:1154) om förbud mot

dumpning av avfall i vatten räknas. I den lagen stadgas förbud mot

dumpning av avfall fast ämne, vätska eller gas från fartyg, luftfartyg

eller annat transportmedel inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska

zon. Genom en lagändring våren 1993 har förbudet utvidgats så att det

även omfattar förbränning av avfall till sjöss. Dumpningslagen skall

enligt uttrycklig bestämmelse inte tillämpas på sådana utsläpp av

skadliga ämnen från fartyg som avses i lagen (1980:424) om åtgärder

mot vattenförorening från fartyg. 1980 års lag innehåller viktiga

stadganden med avseende på miljön och dess syfte är att förebygga och

begränsa vattenföroreningar från fartyg. I lagen meddelas också ett antal

sjörättsligt präglade stadganden, t.ex. om fartygs konstruktion.

En mera speciell typ av avfallslagstiftning är bilskrotningslagen

(1975:343). Syftet med den lagen är att utrangerade fordon inte skall

placeras i naturen utan skrotas av auktoriserade bilskrotningsföretag. I

bilskrotningsförordningen (1975:348) finns föreskrifter om bl.a.

bilskrotningspremie och bilskrotningsavgift. Till samma typ av

lagstiftning hör lagen (1982:349) om återvinning av dryckes-

förpackningar i aluminium och lagen (1991:336) om vissa dryckes-

förpackningar som innehåller regler om retursystem för återanvändning

eller återvinning resp. särskilt hanteringstillstånd för s.k. PET-flaskor.

Behovet av en ny typ av miljörättslig skyddslagstiftning har framträtt

bl.a. med anledning av en av vår tids revolutionerande nyheter, den

biotekniska vetenskapen. Inom denna vetenskap har gentekniken, som

innebär att särskilda metoder används för att undersöka eller ändra en

organisms ärftliga material, utvecklats snabbt och gett biotekniken en ny

dimension. Organismer som har fått det genetiska materialet ändrat på ett

sätt som inte förekommer naturligt är genetiskt modifierade organismer.

Gentekniken har redan många användningsområden, bl.a. vid

framställning av mediciner och livsmedel samt vid nedbrytning av avfall.

Gentekniken innebär också risker för miljön.

Sedan år 1990 gäller inom EU ett direktiv om innesluten användning

av genetiskt modifierade mikroorganismer och ett annat om avsiktlig

utsättning av genetiskt modifierade organismer. Bl.a. för att uppfylla

dessa direktiv har i Sverige antagits lagen (1994:900) om genetiskt

modifierade organismer, vilken trädde i kraft den 1 juli 1994. Lagen är en

ramlag och har därför kompletterats med föreskrifter i förordningen

(1994:901) om genetiskt modifierade organismer. Lagen syftar till att

skydda människors och djurs hälsa och miljön samt säkerställa att etiska

hänsyn tas vid sådan verksamhet på vilken lagen är tillämplig.

Bestämmelser om grundläggande aktsamhetskrav, om förhands-

bedömning av hälso- och miljöskador samt om krav på tillstånd för

avsiktlig utsättning och utsläppande på marknaden ingår i lagen. Vidare

skall en särskild nämnd, Gentekniknämnden, följa utvecklingen på

genteknikområdet.

I samband med redogörelsen för gentekniklagstiftningen bör här också

nämnas lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska

bekämpningsmedel. Enligt den lagen får mikroorganismer, virus,

insekter m.m., dvs. bekämpningsmedel i form av levande organismer,

varken saluhållas eller användas innan de godkänts av Kemikalie-

inspektionen. Medlet i fråga får godkännas bara om det är godtagbart

från hälso- och miljövårdssynpunkt.

Lagstiftning om användning av mark- och vattenresurser

Miljöregler av en annan karaktär än de som har behandlats hittills

meddelas i naturvårdslagen (1964:822). Till grund för naturvårdslagen

låg två syften, hämtade från 1952 års naturskyddslag, nämligen syftet att

bevara vetenskapligt och kulturellt värdefulla områden samt syftet att

tillgodose sociala intressen genom att hålla mark och vatten öppna för

rekreation och friluftsliv. Ursprungligen lades tyngdpunkten på den

vetenskapliga och kulturella sidan men i 1964 års naturvårdslag

jämställdes friluftslivets intressen inom naturvården med vetenskapens

och kulturens. Skyddsinstitutet naturreservat infördes för att tillgodose

båda intressena. Som en ytterligare betoning av friluftsaspekten infördes

permanenta regler om strandskydd i lagen. Vidare förbättrades

myndigheternas möjligheter att ingripa mot särskilda åtgärder som

förfular landskapet, t.ex. genom tillståndsplikt för täkter av grus, sten

m.m.

Under årens lopp har grundsynen på naturvårdsfrågorna liksom

reglerna i naturvårdslagen ändrats, bl.a. under inflytande av andra

miljölagar som t.ex. miljöskyddslagen. I samband med den fysiska

riksplaneringen under 1970-talet stärktes bevarandeintresset som en följd

av att synen på hushållningen med mark och vatten ändrades. Samma

intresse stärkte sin position ytterligare genom att bestämmelserna om

ersättning för intrång ändrades och genom att naturvårdsmyndigheterna

gavs bättre möjligheter att fordra att även kostnadskrävande

naturvårdsåtgärder skulle vidtas i samband med exploateringsföretag.

Under de senaste tio åren har det viktigaste målet för det inhemska och

globala naturvårdsarbetet blivit att bevara så mycket som möjligt av alla

arter och deras livsmiljöer, den biologiska mångfalden. Naturvårdsarbetet

har således numera som huvudsyften, att skydda värdefulla naturmiljöer

och att åstadkomma en ekologisk anpassning av olika samhälls-

verksamheter som påverkar naturen, bl.a. de areella näringarna.

Samtidigt har naturvården och miljöskyddet i övrigt kommit att knytas

samman i arbetet för ett gemensamt mål. Därutöver syftar föreskrifter om

naturvård till att gagna friluftslivets intressen och kulturmiljöfrågor.

Naturvårdslagens områdesskydd kommer till uttryck genom regler om

nationalpark, naturreservat och naturvårdsområde. Syftet att bevara och

skydda kommer till stånd genom regler om fridlysning som naturminne.

Dessutom infördes nyligen i naturvårdslagen nya regler som innehåller

bl.a. bemyndigande att freda vilt levande exemplar av en växt- och

djurart, om det behövs för att uppfylla Sveriges internationella

naturvårdsåtaganden. Samtidigt infördes bestämmelser om särskilda

skyddsområden och särskilda bevarandeområden för att uppfylla våra

åtaganden inom EU. Naturvårdslagens regler om strandskydd syftar till

att ge friluftslivet erforderligt skydd samtidigt som reglerna också har

betydelse för naturmiljön. De särskilda reglerna för täktverksamhet och

markavvattning syftar mera uttalat till att skydda naturmiljön. Slutligen

finns i lagen regler till skydd mot nedskräpning. Föreskrifter på nationell

nivå som har beslutats med stöd av naturvårdslagen meddelas i

naturvårdsförordningen (1976:484) och nationalparksförordningen

(1987:938). Under hösten 1993 har med stöd i naturvårdslagen t.ex.

meddelats föreskrifter om biotopskydd och om förbud mot markav-

vattning inom vissa områden. Lokalt och regionalt är naturvårdsarbetet

en angelägenhet för kommunerna resp. länsstyrelserna och på central

nivå har Naturvårdsverket överinseende över detta arbete.

I naturvårdssammanhang utgör lagen (1994:1818) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter ett tydligt utslag

av Sveriges anslutning till EU. Lagen, som har karaktär av ramlag,

innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om in- och utförsel, transport, handel, förvaring,

preparering och förevisning som avser djur och växter, i den utsträckning

det behövs för att uppfylla Sveriges internationella åtaganden på området

eller av de andra skäl som kan finnas för att skydda vilt levande djur- och

växtarter. I lagen finns även tillsyns- och ansvarsbestämmelser. Dessa

kan, sedan Sverige inträtt som medlem i EU, även tillämpas för

övervakning och sanktionering av EG-rättsliga bestämmelser i en

förordning från 1982 om genomförandet i gemenskapen av konventionen

om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och

växter.

Den ökande konkurrensen om mark och vatten har skapat ett starkt

behov av lagstiftning som reglerar samhällsplaneringen och använd-

ningen av mark och vatten. Frågan om hushållningen med landets mark-

och vattenresurser har sedan länge ansetts vara av central betydelse från

miljöpolitisk utgångspunkt. 1963 års proposition angående riktlinjer och

organisation för naturvårdsverksamheten (1963:71) gav utgångspunkter

för den fortsatta lagstiftningen om naturens nyttjande och exploatering.

Departementschefen framhöll att utvecklingen gjorde det nödvändigt

"dels att söka åstadkomma en rimlig avvägning mellan de olika krav som

dagens samhälle ställer på naturen och dels se till att dessa tillgångar

också bevaras åt kommande generationer". Det här uttalandet blev

grunden för de tankar på en planmässig hushållning med landets mark-

och vattenresurser som kom att ta form i den fysiska riksplaneringen och

som sedermera gavs uttryck i lagen (1987:12) om hushållning med

naturresurser m.m. (naturresurslagen). Naturresurslagens portalparagraf

anger att marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt skall användas

så att en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt

långsiktigt god hushållning främjas. Hushållningsbestämmelserna i

lagens 2 och 3 kap. framhäver behovet av skydd för långsiktiga och för

landet viktiga värden som är knutna till marken, vattnet och den fysiska

miljön i övrigt. Bestämmelserna är inriktade på att ge ledning för

prövning av mål och ärenden där det gäller att styra lokaliseringen av en

viss verksamhet eller att ange de villkor som behöver uppfyllas för att

viss verksamhet skall kunna accepteras med hänsyn till hushållningen

med marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt. För områden som är

av riksintresse enligt lagen har särskilda regler utformats i anknytande

lagstiftning för att säkerställa ett statligt inflytande över hur riksintressen

tas tillvara. Genom att hushållningsbestämmelserna i naturresurslagen

skall tillämpas vid prövning av mål och ärenden enligt olika speciallagar

som reglerar mark- och vattenanvändningen, bl.a. plan- och bygglagen,

väglagen, vattenlagen, miljöskyddslagen och naturvårdslagen, har

naturresurslagen övergripande betydelse på miljö- och resurshus-

hållningsområdet. Naturresurslagen ger stöd åt ekologiska, sociala och

samhällsekonomiska avvägningar av mer långsiktig karaktär utan att för

den skull vara en bevarandelag. Syftet är att åstadkomma en förnuftig

användning av naturresurserna vid en samlad bedömning i både ett

långsiktigt och kortsiktigt perspektiv. Lagen ger stöd för att avgöra

konkurrensfrågor i samband med beslut rörande ändrad användning av

mark- och vattenområden och resurser som är knutna till sådana

områden. Däremot kan lagen inte tillämpas för ingripanden mot

pågående användning av sådana resurser. Förutom allmänna och

särskilda hushållningsbestämmelser innehåller naturresurslagen regler

om regeringsprövning av vissa från miljösynpunkt särskilt ingripande

anläggningar och verksamheter. År 1991 infördes i naturresurslagen

grundläggande regler om miljökonsekvensbeskrivningar. Syftet med en

miljökonsekvensbeskrivning är att möjliggöra en samlad bedömning av

en åtgärds inverkan på miljön, hälsan och hushållningen med

naturresurser. Tillämpningsföreskrifter på naturresurslagens område

finns i förordningen (1993:191) om tillämpning av lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser m.m. och i förordningen (1991:738) om

miljökonsekvensbeskrivningar.

Plan- och bygglagen (1987:10) är ett omfattande lagverk med

bestämmelser om kommunernas fysiska planering av mark och vatten

samt bestämmelser om byggande. Enligt portalparagrafen syftar lagens

bestämmelser till att med beaktande av den enskilda människans frihet

främja en samhällsutveckling med jämlika och goda sociala

levnadsförhållanden och en god och långsiktigt hållbar livsmiljö för

människorna i dagens samhälle och för kommande generationer. Lagen

innehåller detaljerade regler för kommunernas planläggning och

prövning av ärenden om bl.a. bygglov. Genom samarbete mellan statliga

och kommunala myndigheter i samhällsplaneringen förutsätts

kommunernas fysiska planer enligt plan- och bygglagen utgöra

betydelsefulla underlag för bedömning av från allmän synpunkt lämplig

mark- och vattenanvändning.

Till lagstiftning om användning av mark- och vattenresurser räknas

också lagstiftning rörande de s.k. areella näringarna. Både i lagen

(1979:425) om skötsel av jordbruksmark och i skogsvårdslagen

(1979:429) meddelas bestämmelser bl.a. om miljö- och naturvårds-

hänsyn. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer har

bemyndigats att meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till

naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid utövande av resp.

näring. I skötsellagen finns ett bemyndigande att meddela föreskrifter

som från miljöskyddssynpunkt skäligen kan fordras i fråga om

begränsningar av antalet djur i ett jordbruk, försiktighetsmått för

gödselhanteringen samt växtodlingen. Till lagstiftning om areella

näringar räknas även rennäringslagen (1971:437) och fiskelagen

(1993:787). Miljörelaterade lagar med avseende på jord- och skogs-

brukssektorn är vidare lagen (1984:409) om avgift på gödselmedel och

lagen (1984:410) om skatt på bekämpningsmedel.

Som tidigare nämnts tjänade vattenlagen i vissa avseenden som

förebild till miljöskyddslagen. Liksom t.ex. jord-, skogs- och

gruvlagstiftningen har vattenlagen från början syftat till att åstadkomma

ett utnyttjande av naturtillgångarna som är tillfredsställande från

samhällsekonomisk synpunkt. Även om den enskilde ägaren har

medgetts stor frihet att bestämma över utnyttjandet av sin egendom har

det ansetts påkallat att vissa starka allmänna intressen ges stöd i

tvingande lagregler. Ett allmänt intresse som efterhand vuxit i styrka är,

som tidigare nämnts, bevarandeintresset. Detta avspeglar sig i det

omfattande lagstiftningsarbetet som resulterade i vattenlagen (1983:291).

Numera uttalas i vattenlagens portalparagraf att vatten skall vårdas och

skyddas som en gemensam naturtillgång. Ett intresse som tidigt

prioriterats i vattenlagstiftningen är fiskeintresset.

Vattenlagen är tillämplig på vattenföretag och vattenanläggningar

oavsett vilken storlek företaget eller anläggningen har. Med vattenföretag

förstås bl.a. vissa byggnadsåtgärder i vatten. En vattenanläggning är en

anläggning som har tillkommit genom ett vattenföretag. Vattenföretag är

i princip tillståndspliktiga, dock inte om det är uppenbart att varken

allmänna eller enskilda intressen skadas genom företagets inverkan på

vattenförhållandena. I vattenlagen ställs krav på bl.a. ett företags

lokalisering och nytta. Företaget får sålunda inte komma till stånd om

hinder möter från allmänna planeringssynpunkter, t.ex. regional-,

närings- eller energipolitiska synpunkter. Företaget får inte heller strida

mot hushållningsbestämmelserna i naturresurslagen. Vidare får ett

vattenföretag inte komma till stånd om någon skada eller olägenhet av

större betydelse uppstår på allmänna intressen, t.ex. fisket, natur- och

miljövården eller kulturmiljövården. Slutligen måste fördelarna från

allmän och enskild synpunkt av ett vattenföretag överväga kostnaderna

och olägenheterna av det. I lagen ställs också upp vissa lämplig-

hetsvillkor.

Tillstånd till vattenföretag prövas av vattendomstolar. I landet finns för

närvarande sex vattendomstolar vilka är organisatoriskt knutna till

allmänna underrätter (tingsrätter). Vattenlagen innehåller detaljerade

regler om prövningsförfarandet, skadeersättning och rättegångskostnader.

Prövningen enligt vattenlagen kan sammanfattningsvis beskrivas som en

sammanhållen tillstånds- och skadeersättningsprövning. Markavvatt-

ningsföretag, som primärt handlar om att leda bort onyttigt vatten, prövas

vid förrättning på ungefär samma sätt som en prövning enligt t.ex.

fastighetsbildningslagen. Tillåtligheten av stora och ingripande

vattenföretag prövas av regeringen direkt enligt lagen eller efter

förbehåll. Den vattenrättsliga tillsynsutövningen ligger på länsstyrelsen.

På kulturmiljövårdens område finns lagen (1988:950) om kultur-

minnen m.m. I den finns bl.a. bestämmelser om skydd för fasta

fornlämningar, byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen. Enligt lagen

krävs det tillstånd för att rubba, ändra eller ta bort en fast fornlämning.

Sådant tillstånd skall lämnas endast om fornlämningen medför hinder

eller olägenhet som inte står i rimligt förhållande till fornlämningens

betydelse. En byggnad, park, trädgård eller annan anläggning kan

förklaras för byggnadsminne. I skyddsföreskrifter skall anges på vilket

sätt ett byggnadsminne skall vårdas och underhållas och i vilket avseende

det inte får ändras. Med kyrkliga kulturminnen avses bl.a.

kyrkobyggnader, kyrkotomter och begravningsplatser. I fråga om sådana

kulturminnen som uppförts före utgången av år 1939 innebär lagen i

huvudsak att det krävs tillstånd för att göra en väsentlig ändring.

Utöver de nu nämnda lagarna finns det flera som helt eller delvis gäller

miljö- och hushållningsfrågor. Inom trafiksektorn är väglagen

(1971:948), lagen (1990:1070) om tillfälliga bilförbud, lagen

(1995:1649) om byggande av järnväg samt lagen (1982:821) om

transport av farligt gods av betydelse för miljöskyddet. Möjligen mera

naturvårdsinriktad är terrängkörningslagen (1975:1313). Ett annat

samhällsområde som ger upphov till miljöproblem och behov av

reglering är energisektorn. En del av reglerna för denna sektor finns i

lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet, som syftar till att

upprätthålla säkerheten vid kärntekniska anläggningar och annan

kärnteknisk verksamhet. Även strålskyddslagen (1988:220) har betydelse

för kärntekniska anläggningar. Strålskyddslagens regler avser till

övervägande del arbetarskydd och konsumentskydd. Av betydelse för

miljöskyddet inom samma sektor är lagen (1990:613) om miljöavgift på

utsläpp av kväveoxider vid energiproduktion. Av betydelse från

naturvårdssynpunkt är lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon,

som bygger på Förenta nationernas havsrättskonvention från år 1982 och

innehåller regler om skydd för den marina miljön samt om krav på

tillstånd för att utnyttja vissa naturtillgångar och för att bedriva viss

forskning. Även jaktlagen (1987:259) är av intresse från

naturvårdssynpunkter. Enligt den lagen gäller ett generellt skydd för alla

djurarter för vilka särskilda bestämmelser om jakt inte finns.

4.4 Miljöbalksreformens introducering

Regeringens bedömning: Miljöbalksreformen bör introduceras

genom en bred informations- och utbildningsinsats huvudsakligen

enligt de riktlinjer som dras upp av den kommitté som regeringen har

tillkallat för ändamålet. Också på internationell nivå är det motiverat

att lämna information. Särskilda medel bör anslås för en sådan

informations- och utbildningsinsats.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser, t.ex. Försvarsmakten,

Naturvårdsverket, länsstyrelser och kommuner, har pekat på behovet av

informations- och utbildningsinsatser vid introduktionen av

miljöbalksreformen. Landstingsförbundet har erinrat om att sådana

insatser inte bara skall vända sig till allmänheten samt tillstånds- och

tillsynsmyndigheter utan även till sektorsansvariga för miljöfrågor.

Många remissinstanser har återkommit till behovet av information och

utbildning i samband med remissbehandlingen av Miljöbalks-

utredningens betänkande Övergångsbestämmelser till miljöbalken (SOU

1996:147).

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens syfte med förslaget

till miljöbalk är, enligt vad som har utvecklats i det föregående, att skapa

ett centralt verktyg för den nationella miljöpolitiken och att utmaningen i

Riodeklarationen. Miljöbalken innebär stora materiella och systematiska

förändringar i miljörätten. Regelverket berör i olika avseenden

allmänheten, företag, kommuner och statliga myndigheter. Miljöbalkens

ikraftträdande leder till att befintliga myndigheter får nya uppgifter. För

att miljöbalken skall få avsedd effekt behövs kunskaper inte bara om de

materiella reglerna utan också om balkens uppbyggnad och om det

system i vilket reglerna samverkar.

Avsikten är att det samlade införandet av den nya miljölagstiftningen

skall ske i fyra steg. Det första steget innefattar utarbetandet av ett

förslag till och riksdagsbeslut om själva miljöbalken. Det andra omfattar

motsvarande ifråga om följdlagstiftning. Det tredje steget avser

följdändringar i gällande förordningar och utfärdande av nya förord-

ningar. I sistnämnda avseende förväntas Miljöbalksutredningen avge ett

betänkande under våren 1998. Det fjärde steget slutligen innefattar

information, utbildning och ytterligare tillämpningsföreskrifter. Arbetet

avses bedrivas så att huvuddelen av författningarna skall kunna träda i

kraft vid samma tidpunkt.

Flera remissinstanser har pekat på behovet av information och

utbildning dels i samband med införandet av balken, dels i form av

vidareutbildning. När det gäller företrädare för tillstånds- och

tillsynsmyndigheter, polis, åklagare och andra som skall tillämpa balkens

regler anser regeringen att fördjupad information och utbildning är en

självklarhet. Vidare är det, som Landstingsförbundet har erinrat om, av

största betydelse att sådana insatser även vänder sig till sektorsansvariga

för miljöfrågor. Reformen kan på så sätt snabbt få ett effektivt genomslag

och ge förväntade positiva effekter i miljöarbetet.

Av de skäl som nu har redovisats har regeringen i september 1997

beslutat att tillkalla en kommitté med uppdrag att ansvara för att den

utbildning som föranleds av miljöbalkens ikraftträdande genomförs i

sådan tid och på sådant sätt att förutsättningar skapas för att miljöbalkens

mål skall kunna uppnås. Enligt direktiven (dir. 1997:110) skall

kommittén i samarbete med berörda myndigheter och organisationer

 kartlägga vilka som berörs av miljöbalken och gruppera dessa efter

behovet av kunskap om miljöbalken,

 analysera behovet av utbildning hos olika målgrupper,

 kartlägga och utvärdera olika utbildningsvägar och utbildnings-

metoder,

 utarbeta en övergripande plan för genomförandet av utbildningen för

olika målgrupper,

 utarbeta en strategi för hur miljöbalken skall tillämpas för att nå de

fastlagda miljömålen,

 ansvara för att utbildningsmaterial tas fram för olika utbildnings-

metoder och för olika målgrupper,

 initiera rekrytering och utbildning av informatörer för olika

målgrupper,

 verka för att kunskapsbaser byggs upp,

 verka för att nätverk för information skapas,

 skapa förutsättningar för samråd och erfarenhetsutbyte mellan dem

som genomför utbildningen,

 utvärdera utbildningen, och

 lämna förslag till förbättringar av utbildningsinsatserna efter vad som

framkommer vid utvärdering.

Kommittén skall senast den 1 februari 1998 i en övergripande plan

över utbildningsinsatserna redovisa för regeringen det första steget i sitt

arbete, dvs. en kartläggning av målgrupperna och behovet av utbildning

för dessa i samband med miljöbalkens införande. Ett år efter miljö-

balkens ikraftträdande skall kommittén redovisa sitt arbete och en

utvärdering av genomförda utbildningsinsatser.

Regeringen erinrar om att särskilda informationsinsatser också kan

vara motiverade på internationell nivå, särskilt med avseende på de

länder som tillsammans med Sverige ingår i EU, samt för att svara upp

mot utmaningen i Riodeklarationen. Det är dessutom, som Miljöbalks-

utredningen har framhållit, betydelsefullt att de som i olika officiella

sammanhang företräder Sverige på miljöområdet har kunskap om och

utgår från miljöbalken i sitt arbete för en bättre hälsa och miljö.

Regeringen delar slutligen utredningens synpunkter att erforderliga

medel bör anslås för verksamhet av det slag som nu har beskrivits.

4.5 Lagar som samordnas i miljöbalken

Regeringens förslag: Bestämmelserna i följande 15 lagar skall

arbetas in i en miljöbalk:

 naturvårdslagen (1964:822),

 miljöskyddslagen (1969:387),

 lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

 lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

 lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark,

 renhållningslagen (1979:596),

 hälsoskyddslagen (1982:1080),

 vattenlagen (1983:291),

 lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark,

 lagen (1985:426) om kemiska produkter,

 miljöskadelagen (1986:225),

 lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

 lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska bekämp-

ningsmedel,

 lagen (1993:900) om genetiskt modifierade organismer,

 lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag

förutom att utredningen föreslagit att även lagen (1990:1079) om

bilförbud skulle ingå i balken.

Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser menar att ytterligare

lagar bör ingå i miljöbalken medan några däremot hävdar att somliga av

de föreslagna lagarna bör ställas utanför balken. Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet och Sveriges advokatsamfund

liksom flera länsstyrelser och kommuner föreslår att miljöanknutna delar

av lagstiftning som inte omfattas av utredningens förslag bör ingå i

balken och pekar särskilt på delar av plan- och bygglagen.

Fakultetsnämnden föreslår också att skogsvårdslagen och lagstiftning om

joniserande strålning infogas i miljöbalken. Koncessionsnämnden för

miljöskydd understryker vikten av att naturresurslagens regler ingår i

miljöbalken. En balk som inte innehåller de grundläggande hushåll-

ningsreglerna förtjänar knappast att kallas miljöbalk, enligt

Koncessionsnämnden. Nämnden pekar också på den starka kopplingen

mellan plan- och bygglagen och delar av den föreslagna miljöbalken och

framhåller vikten av en samordning mellan miljöbalken och plan- och

bygglagen. Också Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län uppehåller

sig vid förhållandet mellan balken och plan- och bygglagen. Enligt

länsstyrelsen talar visserligen sakliga skäl för att plan- och bygglagen

förs till balken, men länsstyrelsen delar utredningens bedömning att en

inarbetning av ett sådant omfattande lagverk skulle belasta den

lagtekniska konstruktionen långt över bristningsgränsen. Naturvårds-

verket redovisar en likartad uppfattning och framhåller vikten av

samordning med andra lagar som skogsvårdslagen, rennäringslagen och

fiskelagen. Boverket anser att tillämpningen av nuvarande 2 och 3 kap.

naturresurslagen kommer att försvåras genom utredningens förslag därför

att dessa kapitel inte har integrerats i balken i tillräcklig omfattning.

Skälen för regeringens förslag: Ett tillskapande av miljöbalken skall

ses som ett miljöpolitiskt ställningstagande och utgör ett viktigt led i

arbetet med att tillskapa en ekologiskt hållbar utveckling i Sverige. Det är

mot den bakgrunden frågan om vilka av de nuvarande miljölagarnas

bestämmelser som skall inarbetas i balken skall prövas. Samtidigt måste

naturligtvis gränsen dras någonstans så att lagverkets omfattning inte

utgör ett hinder mot en effektiv tillämpning.

Naturresurslagens syfte är att marken, vattnet och den fysiska miljön i

övrigt skall användas så att en från ekologisk, social och

samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning främjas.

Bestämmelserna innebär att en avvägning skall göras mellan bevarande-

och exploateringsintressena i ett långsiktigt hushållningsperspektiv vid

beslut om användningen av mark- och vattenområden. Lagen innehåller

också regler om regeringsprövning av tillåtlighet av bl.a. stora

industrianläggningar. Den innehåller dessutom sedan 1991 regler om

miljökonsekvensbeskrivningar vilket stärkt dess karaktär av miljölag.

Lagens regler skall tillämpas vid lokalisering av sådan miljöpåverkande

verksamhet som regleras i balken, däribland miljöfarlig verksamhet och

vattenföretag. Naturresurslagens regler bör därför smältas in i balken.

Boverket har pekat på kopplingen mellan planeringen och

miljöhänsynen. Naturresurslagen har en betydelsefull roll i planeringen

genom sin nära anknytning till plan- och bygglagen och till

miljölagstiftningen och annan markanvändningslagstiftning. Regeringen

gör den bedömningen att denna roll både fördjupas och breddas vad

avser hushållnings- och miljöfrågor i balken. Som framgår av avsnitt 4.9

godtar även Lagrådet att naturresurslagens bestämmelser skall ingå i

balken.

Miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen, lagen om kemiska produkter och

renhållningslagen har alla syften som kan sägas vara delvis samman-

fallande. Miljöskyddslagen syftar till att reglera vatten- och luftfö-

roreningar samt buller och andra störningar i den yttre miljön. Sådana

störningar påverkar naturligtvis inte enbart naturen utan ofta direkt eller

indirekt även människors hälsa. Hälsoskyddslagens syfte att hindra och

undanröja störningar som kan vara skadliga för människors hälsa kan

sägas sammanfalla med miljöskyddslagens syfte till viss del. Även lagen

om kemiska produkter syftar till att förebygga skador på människors

hälsa eller i miljön. Lagen ställer med detta syfte krav på dem som

hanterar eller importerar kemiska produkter. Renhållningslagen ställer i

sin tur krav på dem som hanterar avfall. Enligt lagen skall avfall hanteras

på sådant sätt att det inte uppkommer olägenheter från hälsoskydds- och

miljövårdssynpunkt. Inte enbart lagarnas syften är sammanfallande utan

till viss del även deras tillämpningsområden. Hälsoskyddslagen reglerar i

likhet med miljöskyddslagen störningar som kommer från användningen

av fast egendom även om den också omfattar störningar från lös

egendom. Även en så betydande störningskälla som trafiken regleras

delvis av såväl miljöskyddslagen som hälsoskyddslagen. Trafikens

avgaser och buller har i en del fall ansetts utgöra sanitär olägenhet och

föranlett ingripande med stöd av hälsoskyddslagen. Störningar från fasta

trafikanläggningar faller in under miljöskyddslagen.

Även tillämpningsområdena för lagen om kemiska produkter och

miljöskyddslagen är till viss del sammanfallande. Ett förbud kan med

stöd av miljöskyddslagen meddelas mot användningen av ett visst ämne i

en särskild anläggning, om ämnet kan förekomma i utsläppen från

anläggningen. Ett företag som har erhållit tillstånd enligt miljö-

skyddslagen att använda en viss kemikalie i sin verksamhet kan å andra

sidan förlora denna rätt om kemikalien senare förbjuds med stöd av lagen

om kemiska produkter. Ett förbud meddelat med stöd av lagen om

kemiska produkter kan således helt rycka undan förutsättningarna för ett

tidigare meddelat tillstånd. Även utsläpp från miljöfarlig verksamhet kan

regleras med stöd av båda lagarna. En föreskrift meddelad med stöd av

lagen om kemiska produkter om t.ex. hantering av ett visst ämne kan

direkt påverka ett utsläpp. Lagarnas tillämpningsområden överlappar

således varandra i inte obetydlig omfattning. Till detta kommer att en

samordning av reglerna i miljöskyddslagen och lagen om kemiska

produkter ger möjligheter att ingripa mot en viss produkt som ett

alternativ eller komplement till ingripande mot en miljöfarlig

verksamhet. Bestämmelserna i de nu nämnda lagarna bör således arbetas

in i miljöbalken.

Lagen om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel

innehåller bl.a. bestämmelser om godkännande av sådana bekämp-

ningsmedel och om vissa skyldigheter vid hantering av dem. Reglerna

överensstämmer i stort med bestämmelserna om kemiska bekämp-

ningsmedel utfärdade med stöd av lagen om kemiska produkter.

Regeringen föreslår att lagens regler inordnas i balken samt att även

övriga biotekniska organismer regleras i balken. Förslaget innebär att

kemiska produkter och biotekniska organismer regleras tillsammans

utifrån de regler som för närvarande gäller om kemiska produkter och

förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel. En grupp av

biotekniska organismer är sådana som innehåller eller består av genetiskt

modifierade organismer. Genteknisk verksamhet regleras i dag i

gentekniklagen. Denna lags första uttryckliga syfte är att skydda

människors och djurs hälsa och miljön. Skälet är de ekologiska risker

som är förknippade med gentekniken liksom de hälsorisker som kan vara

förknippade med genetiskt modifierade organismer. Det föreligger t.ex.

en risk för att gentekniken leder till en utarmning av den biologiska

mångfalden. Kvalificerade ekologiska bedömningar är nödvändiga för att

avgöra riskerna för hälsan och miljön. Det andra uttryckliga syftet i

gentekniklagen är att säkerställa att etiska hänsyn tas. Kravet på etiska

hänsyn avser inte huvudsakligen hälso- eller miljöaspekter.

Utgångspunkten vid den etiska kontrollen är emellertid också av

naturskyddande karaktär. Regleringen av genetisk verksamhet bygger på

att människan kan anses ha en rätt att förändra och bruka naturen men att

det samtidigt är hennes ansvar att förhindra allvarliga rubbningar i de

ekologiska systemen. Människans rätt är kopplad till ett förvaltaransvar.

Gentekniken får anses i sådan grad avse frågor om skyddet för hälsan och

miljön att dess regler bör ingå i miljöbalken. Utöver de bestämmelser

som reglerar kemiska produkter och biotekniska organismer och som

alltså reglerar genetiskt modifierade organismer när sådana ingår i dessa,

innehåller miljöbalken ett kapitel med särskilda bestämmelser för

genetiskt modifierade organismer. Lagrådets synpunkter kommenteras i

avsnitt 4.18.

Det finns regler om spridning av bekämpningsmedel bl.a. i lagen om

spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. Regeringen föreslår att

lagen smälts in i balken. Eftersom lagen handlar om spridning av

kemiska bekämpningsmedel föreslås reglerna inordnas i kapitlet om

kemiska produkter och biotekniska organismer samt utökas till att

omfatta även biologiska bekämpningsmedel. Därmed kan alla regler om

spridning av bekämpningsmedel, såväl kemiska som biologiska, samlas

och smältas ihop.

Fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har föreslagit bl.a. att

lagstiftning om joniserande strålning bör ingå i balken.

Fakultetsnämnden har pekat på att miljölagstiftningen i allmänhet

innefattar längre gående rättigheter för enskilda och sakägare än vad som

i dag är fallet med lagstiftning som rör joniserande strålning. Regeringen

delar fakultetsnämndens uppfattning så tillvida att regeringen anser att

begreppet miljöfarlig verksamhet som har en central betydelse i

miljöbalken, också bör omfatta joniserande strålning. I och med detta bör

strålskyddslagen, som till stora delar behandlar arbetar- och

patientskydd, inte ingå i balken. I avsnitt 4.14 utvecklas övervägandena

och skälen ytterligare.

I miljöbalken bör också lagen om svavelhaltigt bränsle arbetas in.

Lagen intar en mellanställning mellan miljöskyddslagen och lagen om

kemiska produkter men eftersom bestämmelserna handlar om hantering,

införsel och användning av kemiska produkter bör också den tas in i

kapitlet som behandlar dessa.

Lagen om förbud mot dumpning av avfall i vatten bör också smältas in

i balken. De grundläggande bestämmelserna i lagen följer av balken som

sådan medan de särskilda reglerna bör arbetas in i kapitlet om

avfallsregler.

Naturvårdslagen innehåller regler om att skydda och vårda naturen.

Med detta avses främst arter, biotoper, ekosystem och landskapsbild.

Lagstiftningen är också av betydelse för hushållningen med naturresur-

ser. Vidare innehåller lagen regler som skall underlätta för friluftslivet.

En samordning av de lagar som avser att bevara, skydda och förbättra

tillståndet i miljön, att garantera medborgarna rätten och tillgången till en

ren och hälsosam miljö och att säkerställa en långsiktigt god hushållning

med naturresurserna förutsätter att naturvårdslagen inordnas i

miljöbalken som en central del av densamma.

Vattenlagen innehåller bestämmelser om vattenföretag. Denna

verksamhet har typiskt sett stor inverkan på miljön. Enligt lagens

portalparagraf skall vatten skyddas och vårdas som en gemensam

naturtillgång. Systematiska skäl talar därför för att smälta in vattenlagen i

miljöbalken. Vidare markeras härigenom att vattenrätten skall

genomsyras av ett miljötänkande och inte i första hand ett

exploateringstänkande. Slutligen kan viktiga samordningsfördelar vinnas

när gemensamma bestämmelser utformas.

Övervägandena och skälen för att inordna vattenlagen i miljöbalken

utvecklas i avsnitt 4.16 där även Lagrådets synpunkter kommenteras.

Jord- och skogsbruk har stor inverkan på miljön och hur dessa näringar

sköts påverkar i hög grad bl.a. den biologiska mångfalden, kväveläckage

och naturmiljöns utseende.

Många bestämmelser i framför allt lagen om skötsel av jordbruksmark,

men även skogsvårdslagen har också införts till skydd för miljön. När det

gäller skötsellagen är det endast två bestämmelser i lagen, 4 och 5 §§,

som rör näringen och som inte är bestämmelser med huvudsakligen

miljö- och naturskyddande syfte. Med hänsyn till att de materiella

bestämmelserna i lagen för lantbrukarna är så få finns det inte vägande

skäl för att behålla lagen som numera är en lag om miljöhänsyn i

jordbruket. Lagen bör i stället arbetas in i miljöbalken.

Skogsvårdslagen däremot innehåller många bestämmelser som reglerar

verksamheten i näringen. Om den lagen arbetades in i balken skulle det

innebära att balken skulle komma att innehålla bestämmelser som inte är

av miljökaraktär utan också reglerar skogsnäringen. Sammantaget talar

detta mot att skogsvårdslagen bör tas in i miljöbalken. Miljöbalkens

bestämmelser gäller då parallellt med skogsvårdslagens bestämmelser. I

den mån en fråga i vissa avseenden regleras särskilt i skogsvårdslagen

gäller den bestämmelsen i stället för miljöbalkens regler.

Det finns flera lagar, t.ex. lagen om åtgärder mot vattenförorening från

fartyg och lagen om transport av farligt gods, som i likhet med

kärntekniklagen reglerar verksamheter där stränga säkerhetskrav måste

upprätthållas för att minimera risken för miljöstörningar. Det som gör

kärntekniklagen speciell i sammanhanget är den osedvanliga räckvidden

av skador på miljön som kan bli följden av en allvarlig olycka i en

kärnteknisk anläggning.

Ett av huvudsyftena med att skapa gemensam lagstiftning på

miljöområdet är att den skall bli lättare att överblicka och tillämpa.

De ersättningsregler som finns i miljöskadelagen flyttades år 1986 ut

ur miljöskyddslagen och sammanfördes med vissa jordabalksregler om

skadestånd i grannelagsförhållanden till miljöskadelagen. Ändringarna

motiverades bl.a. med svårigheten att anpassa de nya skadeståndsreglerna

till begreppet "miljöfarlig verksamhet" och andra bestämmelser i

miljöskyddslagen. Föreskrifterna om miljöskadeförsäkringen finns i

miljöskyddslagen men förutsätter för sin tillämpning att den

skadelidande har drabbats av en skada som anges i miljöskadelagen och

inte kan få ersättning enligt den lagen, t.ex. på grund av preskription. Vid

en allmän översyn av miljölagstiftningen finns det anledning att utforma

såväl miljöreglerna som skadeståndsreglerna så att de passar samman.

Med hänsyn till det starka samband mellan miljöskadelagen och

miljöskyddslagen som redan finns och som genom

miljöskadeförsäkringen har blivit ännu starkare saknas skäl att överväga

någon annan lösning än att miljöskadelagens regler inarbetas i

miljöbalken. Miljöbalksutredningen föreslog att även lagen om bilförbud

skulle ingå i balken. Lagen, som kommenteras i avsnitt 4.10.1, är främst

ett trafikpolitiskt instrument varför övervägande skäl talar för att inte ta

in den i miljöbalken.

4.6 Miljöbalkens tillämpningsområde

4.6.1 Miljöbalkens förhållande till annan lagstiftning

Regeringens bedömning: Miljöbalken bör tillämpas parallellt med

annan lag som reglerar sådan verksamhet, åtgärder, anläggningar och

produkter som omfattas av miljöbalkens tillämpningsområde men

avser andra frågor. Det bör kunna föreskrivas att regler i balken inte

skall gälla för verksamhet, åtgärder, anläggningar eller produkter som

omfattas av en annan lag om samma frågor regleras i den lagen. I den

mån en regel i balken skulle stå i konflikt med en annan lagregel och

det inte föreskrivs vilken regel som skall gälla, får konflikten lösas

genom tillämpning av allmänna rättsgrundsatser.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Kritik har riktats mot utredningens förslag till

avgränsning av tillämpningsområdet. Bl.a. flertalet kommuner och

länsstyrelser, Naturvårdsverket och Jordbruksverket, Lunds universitet,

juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Koncessions-

nämnden för miljöskydd, LRF, SAF, Industriförbundet, Länsrätten i

Östergötland och Länsrätten i Stockholm samt Naturskyddsföreningen

menar att tillämpningsområdet inte är tillräckligt precist definierat och att

någon klar avgränsning i förhållande till annan lag är svår att urskilja.

Dessutom riktas kritik mot att tillämpningsområdet kan inskränkas

genom annan lagstiftning. Advokatsamfundet har ifrågasatt om tillämp-

ningsområdet verkligen måste bestämmas särskilt. Samfundet menar att

det torde framgå av balkens bestämmelser i sig.

Skälen för regeringens förslag: Balkens tillämpningsområde framgår

av dess bestämmelser och behöver, såsom Advokatsamfundet påpekat,

enligt regeringens bedömning inte regleras särskilt.

I dag gäller flera miljölagar parallellt med annan lag. Som exempel kan

nämnas att miljöskyddslagen gäller för en miljöfarlig verksamhet oavsett

om en prövning av t.ex. lokaliseringen av ett industriområde har skett

enligt plan- och bygglagen. Ett beslut enligt miljöskyddslagen får

visserligen inte strida mot detaljplan, men verksamheten måste dessutom

vara tillåtlig enligt miljöskyddslagen, t.ex. dess lokaliseringsregel.

Att olika lagar gäller parallellt märks väl för den som vill bedriva

näringsverksamhet. Verksamhet skall alltid bedrivas med beaktande av

bokföringsregler, skatteregler, arbetsrättsregler, särskilda regler för den

aktuella verksamheten som t.ex. kan innebära krav på tillstånd med

hänsyn till hälsoskydd, olycksrisk och miljö och vissa kompetenskrav på

utövaren. Ett flertal av lagarna innehåller mycket allmänt hållna

aktsamhetsregler, se t.ex. arbetsmiljölagen (1977:1160). Sådana allmänna

regler får ofta sitt innehåll preciserat och konkretiserat genom föreskrifter

eller beslut.

Flera remissinstanser har kritiserat det förhållandet att undantag från

miljöbalkens regler kan ske i annan lag och att miljöbalkens tillämp-

ningsområde på så sätt kan inskränkas. Med hänsyn till att miljöbalken

inte är överordnad annan lag utan har samma status som lag i allmänhet

går det inte att undvika att tillämpningen av balkens regler i många fall

påverkas av att en verksamhet på vilken balken är tillämplig också

regleras av annan lagstiftning.

I sådana fall då en verksamhet som kan regleras med stöd av balken

också faller inom ramen för annan lagstiftning brukar emellertid inte

syftet med den andra lagens regler i första hand vara att reglera frågor

som omfattas av miljöbalken. Förekomsten av andra bestämmelser

innebär alltså inte med någon automatik att balkens regler inte skall

tillämpas. Tvärtom innebär den föreslagna ordningen att liksom i dag

gäller andra lagar parallellt med miljölagstiftningen. Den prövning som

sker enligt de olika lagarna har olika huvudsakliga syften och det är alltså

normalt inte fråga om någon dubbel prövning av en ansökan i den

meningen att samma sak är avsedd att prövas vid två eller flera tillfällen.

Prövningsmyndigheterna enligt miljöbalken skall svara för

miljöprövningen och ansvariga myndigheter enligt annan lagstiftning för

annan prövning som är relevant i sammanhanget. Även den senare

prövningen kan dock avse frågor av betydelse för miljön om det

föreskrivs i den lagen enligt vilken prövningen sker. Miljöbalkens vida

tillämpningsområde innebär också att de situationer då en verksamhet

kan falla under tillämpningsområdet såväl för miljöbalken som för annan

lagstiftning kommer att bli vanligt förekommande.

Regeringen föreslog i lagrådsremissen, för att klargöra förhållandet

mellan balkens regler och annan författning, att det uttryckligen bör

anges i miljöbalken att i den mån det i annan lag finns bestämmelser som

i särskilda avseenden reglerar en fråga som omfattas av balken gäller

istället vad som sägs i den lagen. Lagrådet har anfört att den föreslagna

bestämmelsen ger begränsad ledning för bedömningen av hur lagbestäm-

melser av avsedd specialkaraktär skall vara beskaffade för att utesluta

tillämpning av miljöbalken. Lagrådet menar att om det visar sig inte vara

möjligt att, efter närmare genomgång och analys av lagområden som kan

hänföras till speciallagstiftning i här avsedd mening, åstadkomma en mer

preciserad lagtext, skulle bestämmelsen kunna utgå. Lagrådet konstaterar

att uppkommande avgränsningsfrågor under alla omständigheter får lösas

i rättspraxis.

Att lagkonflikter kan uppkomma, om man ser till bestämmelsernas

lydelse, är inget nytt eller speciellt för miljöbalken. Ett exempel på en

sådan lagkonflikt regleras i 6 § tredje stycket miljöskyddslagen som

anger att bestämmelserna i första och andra styckena inte gäller anlägg-

ning eller åtgärd som har prövats enligt andra i paragrafen angivna

lagrum. Av intresse i det sammanhanget är också rättsfallet NJA 1993 s.

645 av vilket framgår att om en arbetsplan fastställts enligt väglagen kan

fastighetsdomstol inte med stöd av 4 § miljöskyddslagen förbjuda att

vägen anläggs i den sträckning som anges i arbetsplanen. HD uttalar bl.a.

att den prövning som Vägverket och vid överklagande regeringen gör

enligt väglagen i samband med att en arbetsplan fastställs innefattar att

hänsyn tas till miljökrav som i stor utsträckning motsvarar dem som

gäller enligt miljöskyddslagen (se 13 och 15 §§ väglagen).

Det finns ett flertal allmänna rättsgrundsatser som ligger till grund för

rättstillämpningen för att lösa denna typ av konflikter. Bland dessa kan

nämnas principen att specialregel går före allmän regel, att normer med

högre valör tar över normer med lägre valör dvs. grundlag tar över

vanlig lag, lag tar över förordning och förordning tar över myndighets

föreskrift samt att senare lag tar över tidigare stiftad lag.

Dessa principer bör tillämpas också i de situationer då konflikter kan

uppkomma mellan miljöbalken och annan lag. Där det är möjligt bör

samtidigt eftersträvas att direkt i berörd lagstiftning ange vilken lag som

är tillämplig i sådana fall då lagkonflikter kan uppkomma. Regeringen

avser därför att i samband med följdlagstiftningsarbetet med anledning

av miljöbalken återkomma till dessa frågor. Möjliga vägar att lösa

föreliggande tillämpningsproblem kan då vara att antingen upphäva de

bestämmelser i andra lagar som avser frågor som regleras i balken eller

att föreskriva att miljöbalkens regler i visst avseende inte gäller för

verksamhet som omfattas av den lag där frågan regleras. Den i lagråds-

remissen föreslagna bestämmelsen att det i den mån det i annan lag finns

bestämmelser som i särskilda avseenden reglerar en fråga som omfattas

av balken gäller i stället vad som sägs i den lagen, bör i enlighet med vad

Lagrådet nämnt kunna utgå.

4.6.2 Bemyndigande att meddela särskilda föreskrifter för

totalförsvaret

Regeringens förslag: Ett allmänt hållet bemyndigande för regeringen

att meddela föreskrifter för totalförsvaret i Sverige som avviker från

miljöbalkens bestämmelser skall införas i balken.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har haft

synpunkter i denna del. Försvarsmakten har anfört att bemyndigandet

inte är tillräckligt för att Försvarsmakten skall kunna fullgöra ålagda

uppgifter, dvs. att vara krigsavhållande. I övrigt har inställningen varit att

bemyndigandet är för långtgående.

Skälen för regeringens förslag: Försvarsmaktens verksamhet är till

stor del av sådan karaktär att den medför en inte obetydlig miljö-

påverkan.

I fredstid gäller miljölagstiftningen även det militära försvaret, med de

undantag som anges i lag. Försvarsmakten har i enlighet med

sektorsprincipen under 1990-talet påbörjat ett strukturerat miljöarbete

och tagit fram miljöpolicy, miljömål och handlingsprogram.

I detta sammanhang kan även erinras om att regeringen har gjort vissa

ställningstaganden i UNCED-propositionen (prop. 1993/94:111, s. 57 f.)

när det gäller avvägningen mellan försvarsintresset och miljöintresset.

Verksamheten inom totalförsvaret genomförs i enlighet med mål som har

fastställts av statsmakterna. Försvarsmakten skall i fred bl.a. vidta

förberedelser för verksamhet i krig. Vikten av att försvarets verksamhet i

fred bedrivs på ett ändamålsenligt sätt har betydelse för avvägningarna

vid bedömningarna enligt miljöbalken av Försvarsmaktens miljöfarliga

verksamhet.

Ett av de allvarligaste miljöhoten av alla är krig. I den mån det krävs

för att kunna upprätthålla ett effektivt försvar måste det därför finnas

utrymme för att ha andra krav på försvaret än de som gäller samhället i

övrigt.

Genom 1996 års försvarsbeslut, etapp 2 (prop. 1996/97:4, bet.

1996/97:FöU1, rskr. 1996/97:109 112) lades principerna fast för

utformningen av det framtida totalförsvaret. En styrande grund skall vara

förmågan till anpassning. Anpassningen skall kunna genomföras bl.a.

genom en höjning av krigsdugligheten inom en ettårsperiod. Regeringen

förutser att bl.a. den förbandsutbildning som krävs för att nå ett sådant

mål erfordrar verksamhet utöver vad givna miljötillstånd anger.

Enligt regeringens mening utgör beslut att höja krigsdugligheten ett

exempel på en sådan situation som avses i bemyndigandet. Ett beslut att

höja krigsdugligheten möjliggör således för regeringen att meddela

föreskrifter för totalförsvaret som avviker från balken.

Att försvarsberedskapen behöver stärkas är i sig inte tillräckligt för att

totalförsvaret inte skall beakta miljöbalkens bestämmelser. Avvikelse

från balken skall få göras endast då bemyndigandet har utnyttjats och

föreskrifter meddelats. Avvikelser från miljöbalken kan, såsom Lagrådet

påpekar i sitt yttrande över förslag till miljöbalk, inte komma ifråga för

regler som ligger utanför de ämnesområden inom vilka regeringen enligt

8 kap. 7 § regeringsformen efter bemyndigande i lag kan meddela

föreskrifter i förordning.

Vid införandet av motsvarande bemyndigande i miljöskyddslagen

erinrade Lagrådet om förarbetena till den nya regeringsformen (prop.

1986/87:135). Lagrådet anförde att, vad gäller bemyndiganden för

regeringen enligt 8 kap. 7 § regeringsformen, när det är fråga om före-

skrifter som kan beröra mera väsentliga medborgarintressen, bör

riksdagen mer preciserat ange de ramar inom vilka regeringen skall få

röra sig. Lagrådet konstaterade att miljöskyddet otvivelaktigt är ett

mycket väsentligt medborgarintresse. Lagrådet ansåg att av paragrafen

bör framgå att bemyndigandet får utnyttjas endast under tid då det råder,

om än inte krig eller krigsfara, så i varje fall särskilda förhållanden som

kräver en höjd försvarsberedskap. Bestämmelsen i miljöskyddslagen

utformades med hänsyn till Lagrådets synpunkter. Regeringen föreslår att

bestämmelsen i miljöbalken utformas med 64 § miljöskyddslagen som

förebild.

4.7 EG-reglerna och miljöbalken

4.7.1 EG-rätten

Regeringens förslag: En upplysning om EG-rättens existens skall

finnas i balken.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: NUTEK har tillstyrkt att en hänvisning till

anslutningslagen görs som en information.

Skälen för regeringens förslag: Det svenska medlemskapet i EU har i

hög grad ändrat förutsättningarna för den svenska miljölagstiftningen

både vad gäller tillvägagångssätt och innehåll. På nästan samtliga

områden som föreslås ingå i balken finns det EG-direktiv eller andra

rättsakter som måste beaktas när de nationella bestämmelserna beslutas.

Frågan om införlivandet av EG:s existerande rättsakter på

miljöområdet har behandlats av riksdag och regering genom den

lagstiftning som tillkom i samband med EES-avtalet och medlemskapet

(se prop. 1991/92:170 bilaga 13, bet. 1992/93:EU1, rskr. 1992/93:18,

prop. 1992/93:60, bet. 1992/93:JoU10, rskr. 1992/93:139 och prop.

1994/95:181, bet. 1994/95:JoU21, rskr. 1994/95:420).

EG:s rättsakter intar en framträdande plats inom miljörätten.

Regeringen gör därför den bedömningen att det finns skäl att lämna en

översikt över deras innehåll och över vilka krav EG-rätten ställer när det

gäller det nationella genomförandet.

4.7.2 EG:s miljöregler

Utvecklingen av EG:s regelsystem

De första rättsakterna med miljöanknytning tillkom på slutet av 1960-

talet och avsåg gemensamma krav på klassificering och märkning av

kemikalier. En miljöpolitik började därefter utvecklas genom de särskilda

åtgärdsprogrammen för miljön, av vilka det första antogs år 1973.

Programmen, som oftast löper på fem år, har dragit upp riktlinjer för

kommissionens arbete med att ta fram nya förslag till miljöregler.

Inledningsvis var man inom EG inte särskilt aktiv med att besluta om

miljöregler. Takten i lagstiftningsarbetet har dock ökat markant under

1970- och 1980-talen och det finns nu över 200 rättsakter som rör miljön.

Miljön har blivit ett av de viktigaste lagstiftningsområdena inom

unionen. Även om en viss avmattning har märkts under senare år är

kommissionen fortfarande relativt aktiv med att lägga fram förslag till ny

lagstiftning.

Ursprungligen fanns det inte någon egen grund i Romfördraget för att

anta gemensamma miljöregler. De första miljöreglerna antogs med stöd

av artikel 100 i Romfördraget, som avser den gemensamma marknaden,

och artikel 235, som ger gemenskapen ett slags restkompetens att besluta

om åtgärder för att uppnå gemenskapens mål i de fall fördraget inte ger

de nödvändiga befogenheterna. Genom den s.k. enhetsakten år 1987 blev

miljön ett eget politikområde i Romfördraget (artikel 130r-130t), och

miljöbestämmelserna utvecklades ytterligare genom Maastrichtfördraget

år 1992.

Miljöreglerna antas numera nästan alltid med stöd av antingen artikel

100a eller artikel 130s i Romfördraget. Artikel 100a används för regler

som behövs för genomförandet av den inre marknaden, dvs. nästan

uteslutande regler som ställer krav på varors miljöegenskaper. Andra

miljöregler beslutas med stöd av artikel 130s. Denna rättsliga grund

används t.ex. för regler om utsläpp från anläggningar, om avfall och om

naturvård.

Rättsakternas form

Bindande rättsakter kan ha formen av förordningar, direktiv eller beslut

(art. 189 Romfördraget). EG-förordningar är direkt gällande och skall

inte införlivas i nationell rätt. De får inte heller införlivas enligt EG-

domstolens praxis, eftersom detta skulle kunna skapa tvivel om deras

ursprung och rättsliga effekt. Däremot är det vanligt att förordningarna

måste kompletteras med nationella regler. Exempelvis kan det behövas

nationella regler om straffsanktioner vid överträdelser av förordningens

regler eller bestämmelser om vilken myndighet som skall svara för

tillämpningen. EG-förordningar är ganska ovanliga på miljöområdet.

Direktiv är den rättsliga form som oftast används på miljöområdet.

Direktiven är bindande i förhållande till det resultat som skall uppnås

men överlåter åt medlemsstaterna att besluta om den närmare formen för

genomförandet. I likhet med internationella överenskommelser utanför

EU-området omarbetas de i allmänhet, transformeras, när de införlivas i

svensk rätt.

Beslut avser mer begränsade frågor än direktiv och kan i likhet med

förordningar men i motsats till direktiv rikta sig mot enskilda

rättssubjekt. Besluten förutsätter i allmänhet någon nationell

genomförandeåtgärd. De är ovanliga på miljöområdet.

Det bör i sammanhanget påpekas att en bedömning av EG-rättens

betydelse för miljöområdet inte kan begränsas till en analys av

rättsakterna. Särskilt bestämmelserna i Romfördraget om den

gemensamma marknaden har stor betydelse och vidare måste hänsyn tas

till den rättsbildning EG-domstolen står för genom sin praxis om

tillämpningen av fördraget och rättsakterna.

Rättsakternas innehåll

EG:s rättsakter på miljöområdet kan beroende på innehållet delas upp på

olika sätt. Som nämnts ovan är en första kategori de regler som

tillkommit för att förverkliga den inre marknaden och som grundas på

artikel 100a i fördraget. Dessa regler innehåller harmoniserade krav på

varor. De viktigaste reglerna på detta område är de som gäller bilar

(avgaser och buller) och kemikalier (klassificering och märkning samt

begränsning av saluförande och användning av vissa kemikalier). Till

denna kategori kan också räknas direktivet om växtskyddsmedel

(91/414/EEG), som dock ses som ett led i gemenskapens jordbrukspolitik

och därför grundas på artikel 43 i fördraget. För detta direktiv redogörs

närmare i avsnitt 4.19.1.

Att reglerna är harmoniserade innebär att medlemsstaterna i princip

inte får avvika från dem och införa strängare krav av t.ex. miljöskäl.

Artikel 100a.4, den s.k. miljögarantin, ger dock medlemsstaterna en viss

möjlighet att tillämpa strängare krav även på det harmoniserade området.

Detta förutsätter dock att en särskild anmälan görs till kommissionen,

som skall kontrollera att åtgärden inte innebär godtycklig diskriminering

eller ett förtäckt handelshinder.

Flertalet rättsakter på miljöområdet grundas dock på artikel 130s i

fördraget. De skall utformas som minimiregler (art. 130t), vilket innebär

att medlemsstaterna får tillämpa strängare miljökrav än de som föreskrivs

i rättsakterna. Dessa rättsakter brukar delas in i ett antal kategorier. Till

allmänna regler brukar räknas direktiv och förordningar om

miljökonsekvensbeskrivningar, om tillgång till miljöinformation samt om

miljörevision och miljömärkning. I avsnitt 4.11 om miljökon-

sekvensbeskrivningar kommenteras direktiv 85/337/EEG om bedömning

av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt.

Vidare finns det EG-regler som behandlar förorening av vatten och

luft. Vattenreglerna är de mest utvecklade och finns i ett femtontal

direktiv som främst behandlar utsläpp av vissa farliga ämnen,

dricksvattenkvalitet och rening av avloppsvatten. Direktiven om

luftföroreningar innehåller både detaljerade regler om utsläppskrav från

förbränningsanläggningar och mera allmänna bestämmelser om miljö-

kvalitetsmål för vissa föroreningar (t.ex. bly och asbest). För direktiven

om luft och vatten redogörs i avsnitten 4.10.1 och 4.14.2. Användning

och utsättande av genetiskt modifierade organismer regleras i två

direktiv, som kommenteras i avsnitt 4.18. Slutligen finns det ett

omfattande regelverk om avfall, som bl.a. innehåller minimikrav på

ländernas avfallshantering och bestämmelser om förfarandet vid

transporter av farligt avfall. På senare år har också tillkommit regler som

behandlar återvinning av vissa avfallsslag (förpackningar och

förpackningsavfall). För dessa direktiv redogörs i avsnitt 4.20. Direktiven

på kemikalieområdet behandlas i avsnitt 4.19.1.

EG:s regelverk utvecklas ständigt och nya rättsakter tillkommer. Ett

antal nya behandlas för närvarande också i rådet och parlamentet eller

förbereds i kommissionen. Till de viktigaste som nyligen tagits hör

direktivet 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och

begränsa föreningar, det s.k. IPPC-direktivet, som avser en integrerad

tillståndsprövning av utsläpp från större anläggningar liknande den som

tillämpas enligt miljöskyddslagen. Detta direktiv kommenteras i avsnitt

4.14.2. Vidare har antagits ett nytt ramdirektiv om luftkvalitet, 96/62/EG,

som kommer att kompletteras med dotterdirektiv som behandlar olika

typer av föroreningar. Kommissionen har också lämnat ett förslag på ett

ramdirektiv om vattenkvalitet, som avses ersätta ett flertal direktiv. Detta

kommenteras kort i avsnitt 4.10.1.

4.7.3 Genomförandet av EG:s rättsakter

Sverige har en skyldighet att genomföra EG-direktiven i den nationella

lagstiftningen. Detta följer av artikel 189 i Romfördraget men också av

artikel 5, som innehåller en allmän skyldighet för medlemsstaterna att

säkerställa att förpliktelserna enligt fördraget och rättsakterna fullgörs.

Medlemsstaterna skall avstå från varje åtgärd som kan äventyra att

fördragets mål uppnås.

Med stöd av dessa bestämmelser i fördraget har EG-domstolen

utvecklat en praxis om vilka krav som skall ställas för att främst

direktiven skall anses genomförda. Det finns ett stort antal avgöranden

från domstolen som rör genomförandet av direktiv på miljöområdet.

Domstolens sätt att resonera i dessa avgöranden kan exemplifieras av

följande uttalande, som gäller genomförandet av direktivet 80/779/EEG

om gränsvärden och vägledande värden för luftkvalitet med avseende på

svaveldioxid och svävande partiklar (mål C-361/88, EG-kommissionen

mot Förbundsrepubliken Tyskland, REG 1991, s. 2567):

1. The transposition of a directive into domestic law does not

necessarily require that its provisions be incorporated formally and

verbatim in express, specific legislation; a general legal context may,

depending on the content of the directive, be adequate for the purpose

provided that it does indeed guarantee the full application of the

directive in a sufficiently clear and precise manner so that, where the

directive is intended to create rights for individuals, the persons

concerned can ascertain the full extent of their rights and, where

appropriate, rely on them before the national courts.

 The fact that a practice is in conformity with the requirements of a

directive in the matter of protection may not constitute a reason for not

transposing that directive into the national legal system by provisions

capable of creating a situation which is sufficiently precise, clear and

transparent to enable individuals to ascertain their rights and

obligations. In order to secure the full implementation of directives in

law and not only in fact, Member States must establish a specific legal

framework in the area in question.

 2. The obligation on Member States to prescribe limit values not to

be exceeded within specified periods and under specified conditions,

laid down in Article 2 of Directive 80/799 on air quality limit values

and guide values for sulphur dioxide and suspended particulates, is

imposed ''''in order to protect human health in particular''''. It implies,

therefore, that in all cases where the exceeding of the limit values

could endanger human health, individuals must be in a position to rely

on mandatory rules in order to be able to assert their rights.

Furthermore, the fixing of limit values in a provision whose binding

nature is undeniable is also necessary in order that all those whose

activities can give rise to nuisances can ascertain precisely the

obligations to which they are subject.

Som framgår av domen får direktiv omformas i den nationella

lagstiftningen och det finns inget krav på att direktivtexten skall

överföras ordagrant och oförändrad. Däremot skall en legalitetsprincip

tillämpas vid genomförandet i den meningen att direktivets regler skall

återspeglas i författningstext, åtminstone om reglerna fastställer

skyldigheter eller grundar rättigheter för enskilda. Det är därför inte

tillräckligt att direktivet följs i administrativ praxis (t.ex. vid tillstånds-

prövning enligt miljöskyddslagen). Uttalanden i förarbeten till

lagstiftning är inte heller tillräckliga för att direktivbestämmelser skall

anses genomförda (jfr. prop. 1994/95:19 s. 526).

EG-rätten uppställer däremot inte några krav på att direktiven skall

genomföras genom en viss typ av bindande författning. På miljöområdet

har de hittills främst genomförts i Sverige genom regler av lägre dignitet

än lag. Bestämmelser av teknisk karaktär har oftast tagits in i

myndighetsföreskrifter med stöd av bemyndiganden i lag och förordning.

Det finns enligt regeringens mening inte någon anledning att ändra på

detta förhållande när miljöbalken införs. Det är inte rimligt att riksdagen

skall befatta sig med alla detaljbestämmelser som finns i EG-reglerna.

Lagtexten bör därför begränsas till att behandla de grundläggande

bestämmelserna i direktiven. Således kommer den allra största delen av

reglerna i EG-direktiven även i fortsättningen att genomföras genom

förordningar som beslutas av regeringen eller genom myndighets-

föreskrifter. Nödvändiga bemyndiganden för detta bör tas in i balken.

I de fall balken innehåller detaljerade regler av materiell karaktär måste

dock säkerställas att en harmonisering sker enligt EG-direktiven. Särskilt

viktigt är att tillämpningsområden och grundläggande definitioner i de

svenska reglerna överensstämmer med de i EG-rätten. Dessa frågor tar

regeringen upp i de avsnitt där de olika EG-direktiven behandlas

närmare.

EG-direktiven innehåller ibland skyldigheter för medlemsstaterna att

upprätta planer för de åtgärder på olika områden som skall vidtas för att

ett visst miljökvalitetsmål skall uppfyllas. Dessa planer skall lämnas till

kommissionen och regelbundet uppdateras. I den svenska miljölag-

stiftningen har i princip inte funnits något särskilt instrument som kan

användas för att säkerställa att de åtgärder som behövs för att ett

miljömål skall uppfyllas vidtas inom alla olika samhällsområden. Genom

regeringens förslag till nya regler om miljökvalitetsnormer, se avsnitt

4.10, med tillhörande åtgärdsprogram fylls denna lucka.

4.7.4 Vissa frågor om nationell lagstiftning och dess tillämpning

vid EU-medlemskap

Även införandet av nationell miljölagstiftning inom områden som inte är

reglerade inom EU påverkas av EG-rätten. En grundläggande princip

inom EU är förbudet i artikel 30 i Romfördraget mot kvantitativa

importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan. Bestämmelsen

omfattar bl.a. miljökrav på varor och innebär således i princip ett förbud

mot sådana krav. En medlemsstat kan dock införa sådana krav om

förutsättningarna i artikel 36 är uppfyllda, dvs. om kravet tillgodoser ett

bestämt allmänt intresse och inte innebär godtycklig diskriminering eller

ett förtäckt handelshinder. EG-domstolens praxis genom den s.k. Cassis

de Dijon-doktrinen kan också åberopas till stöd för nationella

miljöåtgärder som berör den gemensamma marknaden. Det krävs dock

alltid att de åtgärder som genomförs är nödvändiga, dvs. att syftet med

åtgärderna inte kan nås på ett annat sätt, och proportionella, dvs. att

åtgärderna inte är onödigt långtgående med hänsyn till det mål som skall

uppnås.

Det finns en skyldighet för medlemsstaterna att anmäla sådana

planerade nationella miljöåtgärder, s.k. tekniska föreskrifter, till

kommissionen. På så sätt vill EU undanröja faktorer som kan hindra den

fria varurörelsen på den inre marknaden. Denna skyldighet för medlems-

staterna regleras i rådets direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om

ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och

föreskrifter, senast ändrat genom rådets direktiv 94/10/EG, genomförd i

Sverige genom förordningen (1994:2029) om tekniska regler. En teknisk

föreskrift kan kortfattat sägas vara en teknisk specifikation eller ett annat

krav som är rättsligt eller faktiskt tvingande vid saluföring eller

användning av en produkt eller som förbjuder tillverkning, import,

saluföring eller användning av produkten. Medlemsstaterna skall

omedelbart till kommissionen överlämna alla förslag till tekniska

föreskrifter när tillräcklig information om dem finns. Efter det att en

anmälan kommit in skall kommissionen och medlemsstaterna få

tillräcklig tid att föreslå ändringar i förslaget, varför den förslagsställande

medlemsstaten måste avvakta med genomförandet av sitt förslag under

viss tid. Tiden kan variera mellan tre och arton månader. När den slutliga

texten utarbetas måste medlemsstaten så långt det är möjligt ta hänsyn till

de förslag på ändringar som framkommit från kommissionen och

medlemsstaterna. Om en författning som är anmälningspliktig inte

anmäls enligt direktivet 83/189/EEG, är den ogiltig och skall inte

tillämpas av de nationella domstolarna enligt ett avgörande av EG-

domstolen (mål C-194/94 CIA Security International SA mot Signalson

SA och Securitel SPRL).

EG-förordningar är direkt gällande i Sverige. De skall alltså tillämpas

vid sidan av balken. EG-rättens direkta verkan visar sig på flera sätt.

Vissa bestämmelser i Romfördraget har stor betydelse för miljöområdet.

Viktigast är artikel 30 och 36 som reglerar Sveriges rätt att begränsa

införsel av varor från andra medlemsländer med hänsyn till varornas

miljöegenskaper.

Även EG-domstolens praxis, som ofta är av stor betydelse på

miljöområdet, gäller alltså i Sverige och skall tillämpas av svenska

myndigheter och domstolar. Utöver den praxis som utvecklats kring

artikel 30 och 36 kan särskilt nämnas skyldigheten för i första hand

domstolarna att tolka och tillämpa lagstiftningen i enlighet med de

tillämpliga EG-reglernas innehåll och syfte. Denna skyldighet framgår

bl.a. av domen i mål C-168/95. Enligt denna dom skall en medlemsstat

vidta alla åtgärder som behövs för att åstadkomma det resultat som

föreskrivs i ett direktiv. Denna skyldighet gäller även vid den praktiska

tillämpningen. En nationell domstol som vid tillämpningen av nationell

rätt har att tolka ett införlivat direktiv skall så långt det är möjligt tolka

den nationella rätten enligt direktivets ordalydelse och syfte för att

därigenom uppnå det resultat som eftersträvas genom direktivet och

handla i överensstämmelse med artikel 189 i Romfördraget. Denna

skyldighet till s.k. fördragskonform lagtolkning grundas på artikel 5 i

fördraget.

Slutligen bör nämnas att även direktiv, som ju i princip måste

omformas i nationell lagstiftning, kan ha en s.k. direkt effekt.

Bestämmelser i direktiven som tillräckligt tydligt och utan inskränk-

ningar inför rättigheter för enskilda kan åberopas av dessa inför

nationella domstolar, även om direktivet inte genomförts på ett korrekt

sätt i nationell lagstiftning. Den nyss omnämnda domen i målet C-194/94

om effekten av direktivet 83/189/EEG visar hur tillämpningen av den

nationella rättsordningen underordnas EG-rätten.

Som framgår ovan finns det således i flera avseenden direkt gällande

EG-rätt som skall tillämpas jämsides med balken. I princip är detta inte

något som behöver påpekas i balkens bestämmelser. EG-rätten gäller i

Sverige enligt lagen (1994:1500) med anledning av Sveriges anslutning

till Europeiska unionen. Samtidigt skulle det dock ge ett ofullständigt

intryck att i ett lagverk som omfattar hela miljöområdet inte på något sätt

kommentera att det finns en direkt verkande EG-rätt av det slag som nu

redovisats. Regeringen föreslår därför att det i bestämmelserna om

balkens tillämpningsområde tas in en regel, 1 kap. 6 §, som genom en

hänvisning till anslutningslagen erinrar om EG-reglernas existens.

4.8 Rättsligt bindande principer och allmänna

hänsynsregler

Regeringens förslag: Miljöbalken skall innehålla ett kapitel med

rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler.

Den som utövar verksamhet eller vidtar en åtgärd som inte är av

försumbar betydelse med hänsyn till miljöbalkens mål skall

 skaffa sig den kunskap som behövs,

 vidta de försiktighetsmått som behövs så snart det finns en risk

för skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön, och därvid

 tillämpa bästa möjliga teknik i fråga om yrkesmässig verksamhet,

 välja en lämplig plats,

 hushålla med råvaror och energi,

 utnyttja möjligheterna till återanvändning och återvinning,

 inte använda eller sälja kemiska produkter och biotekniska orga-

nismer som kan ersättas med mindre farliga sådana samt

 ansvara för att skada som har uppkommit för miljön avhjälps.

Vid tillämpningen av hänsynsreglerna skall en skälighetsavvägning

göras med hänsyn särskilt till å ena sidan nyttan av försiktig-

hetsmåtten och å andras sidan kostnaderna för att vidta dessa.

Vid prövning och tillsyn enligt balken är verksamhetsutövaren

skyldig att visa att hänsynsreglerna följs.

En verksamhet eller åtgärd som kan befaras föranleda skada eller

olägenhet av väsentlig betydelse trots att de försiktighetsmått som kan

krävas vidtas, får bedrivas eller vidtas endast om det finns särskilda

skäl. Om verksamheten eller åtgärden medför risk för att ett stort antal

människor får sina levnadsförhållanden väsentligt försämrade eller en

avsevärd försämring av miljön, får den inte bedrivas eller vidtas.

Regeringen kan dock meddela dispens från denna stoppregel i

särskilda fall och tillåta verksamheten.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Remissutfallet vad gäller att införa ett kapitel

med allmänna hänsynsregler som skall gälla för all verksamhet och alla

åtgärder av betydelse för miljöbalkens mål är huvudsakligen positivt.

T.ex. har Lunds universitet anfört att de s.k. aktsamhetsreglerna tillhör

de viktigaste nyheterna i balken. Universitet anför vidare att tekniken att

ställa upp vissa generella krav av den här typen är värdefull från flera

synpunkter, den medför att miljöhänsyn gör sig gällande också vid

sådana myndighetsbeslut där en speciell lagstiftning inte ger klart besked,

och den inskärper ett allmänt förhållningssätt till miljöfrågor på ett

klarare och ett mer pedagogiskt sätt än bestämmelser i olika speciallagar.

Samtidigt menar dock universitetet att det saknas en analys om reglernas

eventuella inverkan vid en skadeståndsrättslig bedömning. Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anför att det från systematisk

synpunkt är ett framsteg jämfört med idag att balkens allmänna aktsam-

hetsregler gäller mot alla de slag av verksamheter som regleras i balken.

Man menar att ett steg mot enhetlighet därmed har tagits.

Naturvårdsverket anför att det är stora fördelar med att de allmänna

aktsamhetsreglerna lagts samman i ett kapitel och gäller all verksamhet

som motverkar balkens syften. Verket välkomnar att flera för miljön

viktiga frågor som hushållning med naturresurser fått sin plats i kapitlet

och i fortsättningen skall beaktas vid bedömningen av olika

verksamheter. Vidare understryks att det förhållandet att de allmänna

aktsamhetsreglerna samlas i ett kapitel också innebär pedagogiska

fördelar. Naturskyddsföreningen anser att det principiellt är utmärkt att

samla aktsamhetsreglerna i ett övergripande kapitel som skall gälla för

hela balken och menar att kravreglerna förefaller tämligen heltäckande.

Ytterligare exempel på remissinstanser från olika sektorer som tillstyrker

att allmänna aktsamhetsregler införs är Koncessionsnämnden för

miljöskydd, NUTEK, SGU, KO, Kammarkollegiet, Kammarrätten i

Stockholm, Länsstyrelserna i Stockholms län och i Göteborgs och Bohus

län, Landskrona kommun och Grossistförbundet Svensk Handel.

Synpunkter av olika slag på utformningen av reglerna har dock framförts

av ett stort antal remissinstanser.

Uppfattningen att reglerna är för långtgående har framförts av flera

remissinstanser. Andra har anfört att dessa inte alls kan medföra att

balkens mål uppfylls. T.ex. ifrågasätter Kommunförbundet om alla

aktsamhetsregler skall gälla var och en. Försvarsmakten, som i och för

sig delar utformningen i huvudsak, vill understryka att reglerna innebär

en skärpning jämfört med dagens förhållanden. Kammarkollegiet

ifrågasätter om det är motiverat att knyta rättsverkningar till

bestämmelser av så utpräglad ram- eller inriktningskaraktär. Kungliga

skogs- och lantbruksakademin anser att generella aktsamhetsregler

kommer att medföra att jordbruksföretag kan komma att omfattas av

miljövillkor som inte alltid står i proportion till verksamhetens

omfattning. Skogsindustrierna avstyrker att aktsamhetsreglerna skall

tillämpas på all verksamhet. Landstingsförbundet anför att kravet på

aktsamhet bör ställas lägre och hävdar att alltför strikt formulerad lagtext,

exempelvis föreslagna aktsamhetsregler, i vissa fall kan ersättas med en

ökad samrådsskyldighet. Gävle kommun å andra sidan, menar att de

allmänna aktsamhetsreglerna har skrivits på ett sådant sätt att de

miljöpolitiska målen inte kan uppnås. KO anför att det för att öka

reglernas genomslagskraft måste finnas en tydlighet i sanktionssystemet,

och att detta är särskilt viktigt eftersom även enskilda konsumenter

omfattas av reglerna. Länsstyrelsen i Jönköpings län och Norrköpings

kommun menar att reglerna måste omarbetas så att de bättre ansluter till

miljöbalkens mål i 1 kap. Samma inställning har Juridiska fakultets-

nämnden vid Uppsala universitet som menar att kravreglernas materiella

innehåll fullt ut bör återspegla de mål som anges i 1 kap, och att det är ett

kedjebrott i systemet när aktsamhetsreglerna saknar en klar och tydlig

koppling till de olika delmålen i 1 kap. Framför allt efterlyses regler till

värn om den biologiska mångfalden.

Synpunkter innebärande att aktsamhetsreglerna är alltför verksamhets-

eller anläggningsinriktade, och därmed inte i tillräcklig mån avser

aspekter knutna till de areella näringarna har framförts av bl.a.

Koncessionsnämnden och Länsstyrelserna i Skaraborgs och Värmlands

län.

Vidare har ett stort antal remissinstanser pekat på svårigheter vad

gäller reglernas avgränsning både i förhållande till andra regler i balken

och i förhållande till annan författning. Däribland kan nämnas

Naturvårdsverket, Vägverket, Statens järnvägar, Kommunförbundet,

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Västerås stad och Stockholm

stad.

Att reglerna är alltför allmänt hållna och otydliga, vilket kan medföra

tillämpningssvårigheter har också framförts av ett flertal remissinstanser.

Vissa pekar på att osäkerheten beträffande reglernas rättsliga status och

räckvidd kan få sådana konsekvenser att en överarbetning är nödvändig.

Bland de remissinstanser som har haft invändningar i denna del kan

nämnas Kommerskollegiet, Riksrevisionsverket, Kammarkollegiet,

Centrum för biologisk mångfald vid Uppsala universitet, SAF/Industri-

förbundet, Skogsägarna, Skogsindustrierna, Naturskyddsföreningen,

Jordens vänner, Länsstyrelserna i Gävleborgs, Värmlands och Jämtlands

län samt Karlskrona, Karlstad , Sundsvall och Gävle kommuner.

Arbetarskyddsstyrelsen däremot pekar på att aktsamhetsreglerna är

tydligare formulerade än i gällande rätt och att principerna nu förklaras i

lagtexten.

Skälen för regeringens förslag:

Bakgrund

Regeringen erinrar inledningsvis om att föreskrifter om skydd för

människors hälsa har funnits i Sverige under flera hundra år. Regler som

i första hand avser att skydda miljön har däremot vuxit fram i huvudsak

under de senaste hundra åren. Sådana regler har oftast tillkommit som ett

resultat av att uppkomna olägenheter inte har kunnat bemästras inom det

befintliga regelsystemet. Det har alltså varit fråga om att införa nya

bestämmelser för att motverka redan uppkomna problem. Sedan 1960-

talet har dock de centrala miljölagarna i ökad utsträckning kommit att

innehålla relativt likartade aktsamhetsregler för att förebygga skador och

andra olägenheter.

Det kan konstateras att de flesta av de lagar som skall sammansmältas i

miljöbalken innehåller aktsamhetsregler inriktade på skyddet av hälsan

eller miljön eller andra angelägna allmänna och enskilda intressen. Dessa

regler kan vara utformade på olika sätt. De flesta lagarna innehåller såväl

grundläggande som mer speciella aktsamhetsregler.

Reglerna i de olika lagarna riktar sig vanligtvis mot dem som utövar en

miljöfarlig verksamhet, hanterar en produkt, utför ett arbetsföretag som

kan skada naturmiljön m.m. Det finns emellertid också lagregler som mer

riktar sig till domstolar och andra myndigheter. Regler av det sistnämnda

slaget är särskilt vanliga i de lagar i vilka har tagits in bestämmelser om

tillståndsplikt, dvs. där tillämpningen av aktsamhetsreglerna skall bli

föremål för myndigheternas prövning.

I flera av lagarna är de grundläggande aktsamhetsreglerna utformade

på ett relativt likformigt sätt. I dessa fastläggs vissa allmänna

skyldigheter i fråga om skyddsåtgärder m.m. för att motverka skador på

människor eller miljön.

Överväganden

De nuvarande miljölagarna innehåller aktsamhetsregler som gäller för

olika verksamhetsområden. En utgångspunkt bör vara att de allmänt

utformade aktsamhetsreglerna i de gällande miljölagarna skall läggas till

grund för ett antal till varandra anpassade övergripande regler i

miljöbalken.

Lagrådet har anfört att hänsynsreglerna är så allmänt hållna och

avsedda för ett så generellt område att det ligger i öppen dag att

svårbemästrade problem inte kan undvikas när bestämmelserna skall

tolkas mot en mångskiftande praktisk verklighet samt därmed ofta ställas

i relation till andra bestämmelser i och utanför balken. Regeringen

konstaterar att införandet av allmänna hänsynsregler i miljöbalken

innebär att det tillskapas gemensamma bestämmelser för ett antal

sinsemellan relativt olikartade företeelser. Detta medför med

nödvändighet att reglerna blir relativt allmänt hållna vilket också erhållit

viss remisskritik. Också om reglerna begränsas till att avse särskilda

situationer är det dock svårt att ange vilka hänsyn som skall tas och

avvägningar som skall göras på ett mer precist sätt. Regeringen gör ändå

bedömningen att samma hänsynsregler bör råda oavsett om det är fråga

om fastighetsanknuten verksamhet eller t.ex. hantering av kemiska

produkter, låt vara att avvägningen naturligtvis kan utfalla olika beroende

på vilka hälso- och miljörisker som är förenade med aktiviteten. Dessa

allmänna hänsynsregler bör föras samman till ett kapitel i miljöbalkens

första avdelning.

Lunds universitet anför att det i utredningsförslaget saknas en analys

om de s.k. aktsamhetsreglernas eventuella inverkan vid en skadestånds-

rättslig bedömning. Även andra remissinstanser menar att det finns en

osäkerhet beträffande reglernas rättsliga status och räckvidd.

Avsikten med de föreslagna reglerna är inte att de skall förändra

rättsläget när det gäller att bedöma vad som är skadeståndsgrundande

oaktsamhet. Det skulle mot den bakgrunden kunna leda tankarna fel att

beteckna reglerna som aktsamhetsregler. Som Lagrådet påpekar kan

visserligen valet av beteckning på reglerna inte föranleda någon slutsats i

frågan om dess rättsverkningar. För att ändå markera att en förändring av

rättsläget inte är avsedd, väljer regeringen att kalla reglerna för

hänsynsregler, vilket nog också är den bäst beskrivande benämningen.

Lagrådet anför att eftersom tillämpningsområdet sträcks ut och

regleringen i vissa avseenden ges en strängare materiell innebörd än den

som nu gäller, måste rimligen följden kunna bli att överträdelse av

regleringen oftare än hittills kan åberopas som grund för skadestånds-

anspråk. De betänkligheter som enligt Lagrådet kan hysas mot detta

sammanhänger med svårigheten att ge denna typ av reglering en

tillfredsställande precision.

Enligt regeringens mening är den slutsats Lagrådet drar om

regleringens inverkan på skadeståndsansvaret inte helt självklar. I många

fall sker en culpabedömning i anslutning till specificerade normer som

finns i någon författning eller i myndighetsföreskrifter. En förutsättning

för att föreskrifterna skall vara relevanta i ett skadeståndssammanhang är

att de skyddar skadelidandes ekonomiska intressen. Det förhållandet att

det finns en författning eller annan föreskrift som preciserar det

handlande som krävs utesluter dock inte den avvägning av

omständigheter som är typisk för culpabedömningen. Utrymmet för

sådana mera allmänna culpaavvägningar blir naturligtvis mindre ju mer

preciserade handlingsreglerna är. (Se om det sagda i Jan Hellner,

Skadeståndsrätt, femte upplagan 1995, s. 125 f.).

Som Lagrådet framhåller är de föreslagna hänsynsreglerna allmänt

hållna och avsedda för ett generellt område. Bestämmelserna skall som

Lagrådet också framhåller tolkas mot en mångskiftande praktisk

verksamhet.

Det sagda talar enligt regeringens mening för att det finns ett stort

utrymme för att inom balkens allmänna tillämpningsområde använda sig

av den fria oaktsamhetsbedömning som domstolar använder sig av när

författningar, föreskrifter, prejudikat eller sedvana inte ger tillräcklig

ledning (se Jan Hellner, a.a. s. 130 f.).

Lagrådet konstaterar att syftet med att föra in åtgärdsbegreppet i

sammanhanget torde vara att låta hänsynsregleringen och därmed i

princip balkens tillämpningsområde omfatta också olika slags

handlingar eller förfaranden som är av så momentan art att de inte täcks

av vad som normalt utgör bedrivande av verksamhet. Lagrådet menar

dock att avsikten inte kan vara att varje åtgärd av en enskild skall falla in

under begreppet även om någon skulle anse den medföra sådana

olägenheter som avses i miljöbalkens portalparagraf. Detta skulle i så

fall, menar Lagrådet, leda till orimliga konsekvenser för den enskilde.

Miljöbalken syftar till att genom rättsligt bindande regler främja en

hållbar utveckling. Regeringen delar därför Lagrådets mening att de

åtgärder som skall omfattas av de rättsligt bindande hänsynsreglerna

skall vara av reell betydelse för miljön. Det främjar inte syftet att skapa

förutsättningar för en hållbar utveckling att låta åtgärder som saknar eller

endast har försumbar betydelse för balkens mål regleras av

hänsynsreglerna. En annan sak är att vissa åtgärder p.g.a. att de vidtas

ofta och av många ändå kan behöva regleras.

Det kan således mot den angivna bakgrunden inte anses befogat att

genom rättsligt bindande allmänna hänsynsregler i miljöbalken styra

sådant som valet av bostad eller semestersysselsättning. Regeringen

bedömer att det bör framgå av hänsynsreglerna att dessa skall gälla

endast sådana åtgärder som inte är av försumbar betydelse i det enskilda

fallet.

Avgörande för om en åtgärd skall omfattas av hänsynsreglernas

tillämpningsområde eller inte bör vara åtgärdens effekt på människors

hälsa och miljön och inte vem som vidtar åtgärden. I alla de fall där

hänsynsreglerna gäller bör en skälighetsavvägning göras beträffande

vilka krav som kan ställas.

Även om en hänsynsregel gäller måste givetvis en avvägning i det

enskilda fallet göras. En åtgärds betydelse för miljön påverkar således

bedömningen av vilka försiktighetsmått som skall vidtas för att förhindra

eller begränsa olägenheterna från den. Typiskt sett torde de åtgärder en

person vidtar i det dagliga livet innebära betydligt mindre miljörisker än

en industriell verksamhet, vilket då också skall återspeglas vid de

avvägningar som skall göras.

De övergripande reglerna skall ge miljöhänsynen ökad tyngd. De

allmänna hänsynsreglerna bör därför innebära att den som bedriver eller

avser att bedriva verksamhet eller vidta en åtgärd enligt balken skall

vidta de skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som

behövs för att hindra eller motverka olägenhet eller skada på människors

hälsa eller miljön. Inte bara driften vid en anläggning utan även

anläggningen som sådan kan medföra konsekvenser för hälsa och miljö.

 Flera remissinstanser har anfört att balkens delmål klart bör framgå i

hänsynsreglerna. Med skydd för människors hälsa och miljön avses

emellertid i balken att allt som är av betydelse för miljöbalkens mål skall

beaktas. Detta utvecklas närmare i författningskommentaren till 1 kap.

1 §. Således betraktas även t.ex. utarmning av den biologiska mångfalden

eller misshushållning med naturresurser som olägenhet eller skada för

miljön. Enligt regeringens mening innebär en koppling till balkens mål

inte att varje relevant delmål uttryckligen måste anges i hänsynsreglerna.

Regeringen ser, mot denna bakgrund, därför inte heller att det behövs

någon särskild regel avseende biologisk mångfald bland de allmänna

hänsynsreglerna.

Vissa remissinstanser har uppfattat det som oklart hur hänsynsreglerna

förhåller sig till annan författning. Regeringen vill klargöra och

understryka att hänsynsreglerna skall tillämpas på all verksamhet och alla

åtgärder som riskerar att orsaka olägenhet eller skada för människors

hälsa eller miljön om inte åtgärden är av försumbar betydelse med

hänsyn till balkens mål även om sådan verksamhet också regleras i annan

lag. Miljöbalkens hänsynsregler skall gälla parallellt med annan lag, om

det inte särskilt föreskrivs att balkens regler inte skall tillämpas på

verksamheten i fråga, se avsnitt 4.6. Vid tillämpningen av hänsyns-

reglerna måste dock bl.a. Sveriges internationella åtaganden avseende

t.ex. varors fria rörlighet beaktas.

Vidare har viss kritik framförts avseende möjligheterna att tillämpa de

allmänna hänsynsreglerna i praktiken. Genom tillsynsmyndigheternas

befogenheter att ingripa kommer hänsynsreglerna, både de allmänna och

de särskilda, att kunna direkt läggas till grund för förelägganden och

förbud m.m. Hur tillsynsmyndigheten bör utöva tillsynen med anledning

av överträdelser av de allmänna hänsynsreglerna beror naturligtvis på

omständigheterna i det enskilda fallet.

Hänsynsreglerna kan sägas ange den grad av hänsyn som skall iakttas.

Denna nivå framgår av respektive bestämmelse läst tillsammans med den

avvägningsregel som finns i 7 § i samma kapitel. Sistnämnda regel kan

sammanfattas med att kraven skall vara miljömässigt motiverade utan att

vara ekonomiskt orimliga. Det kan inte undvikas att även andra typer av

avvägningar ibland måste göras. Andra skyddsvärda intressen kan stå i

konflikt med miljöhänsynen. T.ex. kan den kortsiktigt effektivaste

olycksförebyggande åtgärden innebära en långsiktigt större försämring

för den yttre miljön än en mindre, men kanske ändå tillräckligt, effektiv

lösning. I en sådan situation måste en avvägning göras mellan vad som

kan anses vara en acceptabel nivå för de olika skyddsintressena och med

beaktande av den totalt sett bästa lösningen. Vid tillämpningen av

hänsynsreglerna måste också alltid en avvägning göras med hänsyn till

vad som får anses vara vedertaget godtagbart beteende med hänsyn till

andra intressen är rena miljöintressen. De krav som ställs får inte vara

orimliga med avseende på den olägenhet och det intrång i den personliga

valfriheten som de föranleder.

Kapitlets bestämmelser blir tillämpliga i fråga om ett stort antal

sinsemellan olikartade företeelser. Alla typer av åtgärder som kan få

betydelse för de intressen balken avser att skydda omfattas. Bestäm-

melserna skall beaktas både i det dagliga livet och vid utövande av

näringsverksamhet. I vissa fall är det inte bara själva åtgärden eller

verksamheten som kan få hälso- eller miljökonsekvenser, utan en

anläggning i sig kan ha betydelse för de värden balken värnar om. Så kan

en väg, oavsett trafiken på den, ha betydelse för t.ex. landskapsbilden,

tillgängligheten till naturen eller vissa arters livsmiljö.

Tillsynsmyndigheter får enligt 26 kap. 9 § lägga principerna och

hänsynsreglerna direkt till grund för föreläggande eller förbud eftersom

dessa är rättsligt bindande.

Bestämmelserna skall, i den mån de har relevans, ligga till grund för

prövning enligt balken. I de fall de särskilda reglerna för vissa

verksamheter innehåller bestämmelser som preciserar vilka krav som kan

ställas gäller dessa. I övrigt skall verksamheten också bedömas enligt de

allmänna hänsynsreglerna om annat inte föreskrivs. Vid prövning enligt

miljöbalken kan enligt 16 kap. 2 § andra stycket villkor meddelas med

stöd av hänsynsreglerna. Sådana villkor kan överklagas.

Ett tillstånds rättskraft kan begränsa tillståndshavarens skyldighet att

följa hänsynsreglerna. Tillstånd i ansökningsmål och ärenden enligt

miljöbalken har enligt 24 kap. 1 § rättskraft såvitt avser frågor som

behandlas i tillståndet. I dessa frågor behöver inte tillståndshavaren göra

mer än vad som följer av tillståndet. Andra kapitlets hänsynsregler ställer

alltså inga ytterligare krav på dessa områden. Tillståndshavaren måste

däremot följa dessa regler på områden som inte regleras av tillståndet.

Ytterligare krav kan vidare ställas när tillståndet omprövas enligt 24 kap.

Tillståndsbeslutet kommer alltså att ha rättskraft endast i de frågor som

beslutet omfattar. Det bör således vara möjligt för hälso-

skyddsmyndigheterna eller kemikaliemyndigheterna att ingripa med stöd

av de allmänna hänsynsreglerna eller de särskilda reglerna om kemikalier

och hälsoskydd i frågor som inte har blivit föremål för prövning av

tillståndsmyndigheten. Reglerna i balken om tillsyn bör ge

tillsynsmyndigheterna rätt att ingripa med förelägganden och förbud i ett

enskilt fall för att balkens föreskrifter och vad som kan följa av dem skall

iakttas.

4.8.1 Försiktighetsprincipen och bevisbördan för att

hänsynsreglerna tillämpas

Regeringens förslag: Försiktighetsprincipen skall gälla för all

verksamhet och alla åtgärder som omfattas av balkens

tillämpningsområde. Principen innebär att förebyggande åtgärder och

andra försiktighetsmått skall vidtas så snart det kan befaras att en viss

åtgärd skulle kunna utgöra en olägenhet för människors hälsa eller

miljön. Avsaknad av bevisning om att sådan olägenhet uppkommer

skall inte befria den som utövar verksamheten eller vidtar en åtgärd

från denna skyldighet.

Vid tillståndsprövning, prövning av villkor som inte avser ersätt-

ning samt vid tillsyn skall den som vidtar en åtgärd eller bedriver en

verksamhet vara skyldig att visa att de allmänna hänsyns-reglerna

tillämpas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Med något undantag har remissinstanserna varit

positiva till att försiktighetsprincipen kommer till uttryck i lagtext.

Sveriges fiskares riksförbund har dock anfört att försiktighetsprincipen

tillämpad på fisket skulle innebära att inte något fiske skulle kunna äga

rum. Umeå kommun har understrukit att försiktighetsprincipen som den

kommer till uttryck i balken är en skärpning av gällande rätt vad gäller

kravet på utredning av orsakssamband. Umeå kommun menar att den

måste tillämpas med försiktighet för att inte leda till oskäliga krav på

mindre verksamheter och privatpersoner. SAF/Industriförbundet erinrar

om den innebörd principen har i internationella sammanhang. Principen

har kommit till uttryck i artikel 15 Rio-deklarationen som i svensk

översättning lyder: "Om det föreligger hot om allvarlig eller oåterkallelig

skada får inte avsaknande av vetenskaplig bevisning användas som

ursäkt för att skjuta upp kostnadseffektiva åtgärder för att förhindra

miljöförstöring." Lunds universitet å andra sidan, menar att regelns

motsvarighet i Rio-deklarationen inte ger skäl att begränsa dess innebörd

i miljöbalken. Kemikalieinspektionen och Stockholms kommun däremot,

pekar på att försiktighetsprincipen inskränks i balkförslaget i den mån en

skälighetsavvägning skall göras vid dess tillämpning. Flera länsstyrelser

pekar på att det finns behov av att tydliggöra att bevisbördan ligger på

verksamhetsutövaren och inte myndigheterna. Lunds universitet anser att

bestämmelsens karaktär av bevisbörderegel inte framkommer som den

formulerats. Även Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

menar att bevisbörderegeln bör uttryckligen framgå av lagtexten.

Universitetet anser att det av lagtexten skall framgå att utövaren måste

visa att verksamheten bedrivs i enlighet med de allmänna aktsamhets-

reglerna. Bl.a. några länsstyrelser, Koncessionsnämnden, SAF/Industri-

förbundet och Lunds universitet anför att regeln bör utformas som en

egen bestämmelse eller arbetas in i regeln om kravet på att vidta

försiktighetsmått. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

anför att den är för begränsad med hänsyn till balkens mål då den även

borde tillämpas i situationer där verksamheten riskerar att innebära

misshushållning med naturresurser. Vidare föreslår man att lagtexten

kompletteras så att det klart framgår att domstolen skall tillämpa

försiktighetsprincipen och inte bara beakta den samt att principen skall

gälla även vid civil talan i domstol enligt 29 kap 11 § i

miljöbalksbetänkandet.

Skälen för regeringens förslag: Beteckningen "försiktighetsprin-

cipen" används för olika handlingsregler i olika sammanhang. Defini-

tioner från "man skall aldrig göra saker vars konsekvenser man inte kan

förutse" till "om det finns ett hot om allvarlig eller oåterkallelig skada får

avsaknaden av vetenskaplig bevisning inte användas som en ursäkt för att

skjuta upp kostnadseffektiva åtgärder för att förhindra miljöförstöring"

förekommer. Gemensamt för alla definitioner torde dock vara att syftet är

att förebygga inte bara säkert förutsebara utan också möjliga skador och

olägenheter.

Denna förebyggande princip återfinns sedan drygt 20 år i flera

konventioner och andra internationella instrument inom miljöområdet.

Under senare år har försiktighetsprincipen kommit att få en alltmer

framträdande plats i den internationella miljöpolitiken. Vid FN:s

konferens om miljö och utveckling år 1992 UNCED antogs den s.k.

Rio-deklarationen som innehåller en bestämmelse om att försiktighets-

principen skall tillämpas så långt möjligt och med hänsyn tagen till

staternas möjligheter. Försiktighetsprincipen har också kommit till

uttryck i 1992 års konvention om skydd av Östersjöområdets marina

miljö Helsingforskonventionen och samma års konvention om skydd

av den marina miljön i Nordostatlanten Pariskonventionen.

Försiktighetsprincipen som tillhör de nyare principerna i EG-rätten har

kommit till uttryck i flera av EG:s rättsakter. Det anges t.ex. i ingressen

till rådets direktiv 90/219/EEG av den 23 april 1990 om innesluten

användning av genetiskt modifierade mikroorganismer att innesluten

användning av sådana organismer bör ske på ett sådant sätt att deras

möjliga negativa konsekvenser för människors hälsa och miljön

begränsas. Det talas vidare om nödvändigheten av att vidta gemensamma

åtgärder för att utvärdera och reducera potentiella risker som uppstår vid

verksamhet som innefattar innesluten användning av genetiskt

modifierade organismer.

Regeringen vill också erinra om att principen att hänsyn skall tas redan

till risken för skador på människors hälsa och miljön redan idag kommer

till uttryck i nuvarande miljölagstiftning. Departementschefen anförde i

1969 års proposition till nuvarande miljöskyddslag att olägenheter kan

förebyggas genom att redan risken för sådana beaktas vid bedömningen

om och på vilka villkor en verksamhet bör få komma till stånd. Han

underströk att det var nödvändigt att den nya lagen gav de tillämpande

myndigheterna möjlighet att beakta de faror från allmän hälsosynpunkt

eller andra allmänna synpunkter som kunde vara förbundna med hittills

okända eller otillräckligt utforskade föroreningsämnen. Den osäkerhet

som kunde råda rörande ett ämnes farlighet skulle inte gå ut över

allmänheten utan borde drabba den som släppte ut ämnet i luften eller i

vattnet. Tillsynsmyndigheten behövde således inte vänta med att ingripa

till dess skador inträffat. Den som ville släppa ut ett otillräckligt känt

ämne som det fanns grundad anledning att anta vara skadligt måste

kunna visa att olägenheter inte behöver befaras. Motsvarande skall gälla

också i miljöbalken.

Regeringen gör alltså den bedömningen att skyldigheten att förebygga

eller begränsa skador och olägenheter på människors hälsa och miljön

bör inträda så snart det kan befaras att åtgärden eller verksamheten kan

motverka balkens mål. I den mån kunskap om sambandet mellan

verksamheten och olägenheten saknas, men det finns skäl att anta att ett

samband likväl föreligger, bör bristen på bevisning om orsakssamband

inte frita verksamhetsutövaren från skyldigheten att vidta de åtgärder

som skäligen kan krävas. Denna princip kommer till praktiskt uttryck

genom att skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått vidtas så snart det

föreligger en risk för miljöpåverkan. Försiktighetsprincipen och

skyldigheten att begränsa olägenheter bör därför lämpligen regleras i ett

sammanhang.

En naturlig följd av försiktighetsprincipen kan sägas vara att

bevisbördan kastas om från den som riskerar att drabbas av en olägenhet

till den som vidtar en åtgärd som kan antas medföra olägenhet. Att det

ankommer på den som vidtar en åtgärd eller bedriver en verksamhet att

visa att tillräckliga åtgärder och försiktighetsmått till skydd för

människors hälsa och miljön vidtas bör komma till klart uttryck i

lagtexten. Bevisbördans placering som sådan bör aldrig kunna bli

föremål för någon skälighetsavvägning, däremot hur långt beviskravet

sträcker sig. Olika verksamheter och åtgärder kan nämligen motivera att

skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått vidtas vid olika grad av

sannolikhet för att miljö- eller hälsopåverkan uppkommer. Bestämmelsen

bör gälla vid prövning av frågor om tillåtlighet, tillstånd, godkännande

och dispens, vid prövning av villkor för att förebygga, begränsa eller

avhjälpa skador eller olägenheter för människors hälsa eller miljön och

vid tillsyn enligt balken med avseende på samtliga av miljöbalkens

allmänna hänsynsregler. Kapitlet med allmänna hänsynsregler bör därför

inledas med bevisbörderegeln. Bevisbörderegeln bör däremot inte gälla

för frågor om skadestånd eller brott.

4.8.2 Kunskapskrav

Regeringens förslag: Alla som bedriver verksamhet eller vidtar en

åtgärd skall skaffa sig kunskap om i vilken utsträckning verksamheten

medför olägenhet för människors hälsa och miljön och hur sådana

olägenheter kan förebyggas eller begränsas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har motsatt sig att ett

"kunskapskrav" införs bland de allmänna hänsynsreglerna. Några

remissinstanser, t.ex. länsstyrelserna i Skaraborgs, Värmlands,

Gävleborgs och Jämtlands län, har dock framfört att det klart måste

framgå att det är verksamhetsutövaren som har ansvaret för att skaffa sig

den kunskap som behövs om skadeverkningar och skyddsåtgärder.

NUTEK efterlyser en definition av begreppet "kunskap som behövs" och

menar att man i lagtext bör införa krav på ett miljöstyrningssystem.

Jordbruksverket saknar en diskussion om hur kunskapskravet skall

kontrolleras och vem som skall ställa sådana krav. Kemikalieinspektionen

anför att regeln om skälighetsavvägning inte får omfatta kunskapskravet.

Länsstyrelsen i Jönköping invänder mot att kunskapskravet endast

relaterar till hälsa och miljö. Koncessionsnämnden har anfört att det är en

ny bestämmelse som kan bli viktig i det framtida miljövårdsarbetet.

Koncessionsnämnden anmärker dock att utredningen inte närmare berört

hur bestämmelsen skall tillämpas. Nämnden menar att för att en sådan

bestämmelse skall få genomslagskraft torde krävas någon form av

prövning av verksamhetsutövares lämplighet, exempelvis då en

verksamhet byter ägare. I detta sammanhang vill Koncessionsnämnden

framhålla att det redan i dagens situation finns oklarheter om vem som

bör stå som tillståndshavare - ägaren till verksamheten eller utövaren,

huvudföretaget eller dotterbolaget m.m. och att utredningens förslag

permanentar den nuvarande osäkerheten. En lösning kan enligt nämnden

vara att öppna möjligheten för att återkalla ett tillstånd vid allvarlig

kunskapsbrist.

Skälen för regeringens förslag: Det är rimligt, och för de flesta en

självklarhet, att den som skall påbörja en verksamhet eller vidta en

åtgärd, innan detta sker, skaffar sig den kunskap som behövs för att

avgöra i vilken mån åtgärden eller verksamheten medför risker för

påverkan på människors hälsa eller miljön. Med risker för hälsa och

miljö avses här, liksom i balken i övrigt risker beträffande allt som

omfattas av miljöbalkens mål.

Regeringen bedömer att hur långt denna skyldighet bör sträcka sig

rimligen måste variera med verksamhetens eller åtgärdens art och

omfattning. Det är naturligtvis skillnad på vilka krav som kan ställas på

en enskild persons kunskap om olika vardagliga åtgärders påverkan på

miljön och på de krav som kan ställas på den som avser att driva en

industriell verksamhet vid valet av t.ex. olika kemiska produkter som

behövs i verksamheten. Det är dock alltid den eventuella effekten av en

verksamhet eller åtgärd, och inte vem som vidtar åtgärden eller utövar

verksamheten som skall vara avgörande för vilken kunskap som behövs.

För att förebygga skador och olägenheter bör rättsligt bindande krav

ställas på att var och en som utövar verksamhet eller vidtar åtgärder som

kan befaras motverka miljöbalkens mål skall skaffa sig den kunskap som

behövs för att vidta åtgärder för att begränsa sådan påverkan, inbegripet

att låta bli att vidta en åtgärd eller begränsa dess omfattning. Ett sådant

kunskapskrav finns i gällande rätt t.ex. i lagen om kemiska produkter.

Som framgår av avsnitt 4.19.1 gäller kravet enligt nämnda lag dock

endast yrkesmässig verksamhet i motsats till den allmänna hänsynsregeln

som gäller all kemikaliehantering. I och med att kunskapskravet skall

gälla generellt för all verksamhet och alla åtgärder som omfattas av

balken behövs inte särskilda bestämmelser om detta för olika typer av

verksamhet.

Vad gäller tillämpningen av bestämmelsen kommer den bl.a. att få

betydelse vid prövningen av om sökanden skall erhålla tillstånd till sökt

verksamhet. Sökanden skall redovisa vilka miljöeffekter den ansökta

verksamheten riskerar att medföra och vilka möjligheter det finns att

begränsa verkningarna. Detta förutsätter att sökanden skaffar sig

ingående kunskap både om verksamheten och omgivningen.

Kunskapskravet kan också komma att preciseras i villkor för tillstånden.

Olika typer av mätningar och andra utredningar kan föreskrivas. I de fall

en verksamhets miljöpåverkan eller effekten av olika försiktighetsmått

inte med säkerhet kan fastställas kan frågan om slutliga villkor skjutas på

framtiden i avvaktan på att erfarenheter av verkningarna vinns.

Överträdelse av villkor kan ytterst leda till att tillståndet återkallas.

I övrigt gäller bestämmelsen för all verksamhet och alla åtgärder av

betydelse för miljöbalkens mål, alltså även icke tillståndspliktig sådan,

och det ankommer på tillsynsmyndigheten att kontrollera efterlevnaden.

Tillsynsmyndigheten kan använda sig av förelägganden med

utredningskrav eller begäran om olika uppgifter i tillsynsarbetet.

Verksamhetsutövare är skyldiga att fortlöpande hålla sig underrättade om

verksamheten och dess verkningar på miljön. Övervägandena utvecklas

närmare i avsnitt 4.28. Om ett föreläggande inte följs kan vite påföras

eller, som yttersta åtgärd, fortsatt verksamhet förbjudas.

Även om det endast är för de mer påtagligt miljöpåverkande

verksamheterna och åtgärderna som kunskapskravet kommer att läggas

till grund för prövning och beslut av domstolar och andra myndigheter,

understryker kunskapsregeln vikten av att i förväg överväga

konsekvenserna för miljön av ett visst handlande. Detta ligger väl i linje

med det ökande engagemanget för miljöfrågor. Ett framgångsrikt

miljöarbete förutsätter att var och en av oss tar ansvar för miljön. Ett

sådant ansvar förutsätter i sin tur kunskap om miljön och hur vi påverkar

den.

4.8.3 Skyddsåtgärder och försiktighetsmått

Regeringens förslag: En verksamhetsutövare eller den som vidtar en

åtgärd skall vidta de försiktighetsmått som behövs för att förebygga,

hindra eller motverka att verksamheten eller åtgärden kan medföra

skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot att en generell

hänsynsregel införs i lagtexten innebärande att krav skall ställas på att

försiktighetsmått vidtas i syfte att begränsa sådana effekter som kan

motverka miljöbalkens mål. Synpunkter både på att bestämmelsen är för

allmän och vid, och på att den i vissa hänseenden är för snäv har

framförts. Koncessionsnämnden t.ex., menar att den vidare tillämpningen

som framgår av motiven inte täcks av lagtexten och att ordalydelsen bör

ändras till "skydda människors hälsa och miljön". Länsstyrelsen i

Jönköpings län invänder mot att bestämmelsen endast relaterar till hälsa

och "omgivning". Länsstyrelsen i Östergötlands län anser att regeln om

försiktighetsmått måste kompletteras med hänsyn till biologisk mångfald.

Boverket menar att det är viktigt att sådana hushållningsaspekter som

idag regleras i naturresurslagen dvs. hänsyn jämväl till exploate-

ringsföretag av allmänt intresse också omfattas av paragrafens bestäm-

melser om försiktighetsmått m.m. Riksantikvarieämbetet menar att de

använda begreppen måste ses över med avseende på kulturmiljön i bl.a.

3 §.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet menar att uttrycket

omgivningen är olämplig eftersom utredningen avser även effekter inom

verksamhetsområdet.

Justitieombudsmannen anför att det måste komma till uttryck i lagtext

om man med omgivningen avser även verksamhetens område.

Länsstyrelsen i Gävleborgs och i Jämtlands län invänder att uttrycket

"som behövs" ger ett oklart ansvarsförhållande mellan utövare och

prövnings/tillsynsmyndigheten. Det måste klart framgå att bevisbördan

ligger på verksamhetsutövaren.

Naturskyddsföreningen ser det som en nackdel att man inte förmått

vara mer precis i lagtexten när det gäller vilka försiktighetsmått som kan

krävas. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anför att

exemplifiering borde finnas i lagtexten av pedagogiska skäl.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att det måste framgå att

försiktighetsmått skall kunna föreskrivas även för storregionala och

globala skador.

Kemikalieinspektionen motsätter sig att en skälighetsavvägning skall

ske vad gäller kraven på försiktighetsmått.

Skälen för regeringens förslag: Principen att det är den som

förorsakar miljöstörningar som har att bekosta de åtgärder som behövs

för att förebygga eller avhjälpa olägenheter fastlades redan i samband

med miljöskyddslagens tillkomst. Inom miljöpolitiken är principen

numera internationellt vedertagen och går under beteckningen PPP

(Polluter Pays Principle). Den sattes första gången på pränt i en

rekommendation av OECD år 1972. Rekommendationen gäller

internationella aspekter på miljöpolitik. Den innebär att förorenaren skall

betala kostnaderna för de åtgärder som krävs för att bibehålla en

acceptabel miljö. Dessa kostnader bör enligt rekommendationen

återspeglas i priserna på de varor och tjänster som ger upphov till

föroreningar när de produceras eller konsumeras. Likaså bör priser på

varor som är beroende av naturresurser återspegla den begränsade

tillgången på de naturresurser som används.

Principen har också slagits fast i EG:s Romfördrag (artikel 130 r i den

europeiska enhetsakten) och i andra internationella överenskommelser.

Regeringen vill inledningsvis erinra om att under andra hälften av

1900-talet har miljöarbetets tyngdpunkt förskjutits mot att människors

hälsa och miljön bäst skyddas genom förebyggande åtgärder och

miljöreglerna har därför i större utsträckning kommit att avse

förebyggande åtgärder istället för avhjälpande av redan uppkomna skador

och olägenheter. I vissa hänseenden kan förutses vad ett sådant krav på

förebyggande åtgärder skall innebära och mer eller mindre preciserade

krav uppställas. Sådana mer preciserade regler kan i och för sig gälla

generellt för all verksamhet och alla åtgärder som omfattas av balkens

tillämpningsområde, t.ex. produktvalsprincipen. Än mer preciserade

regler kan föreskrivas för en särskild typ av verksamhet. T.ex. ställs

särskilda krav för genteknisk verksamhet med hänsyn till de speciella

risker som sådan verksamhet medför. Då det inte är möjligt att förutse

alla risker från alla typer av verksamheter och åtgärder som omfattas av

miljöbalken, och än mindre görligt att precisera lagregler för hur varje

olägenhet skall förebyggas, bör en allmänt hållen hänsynsregel tas in i

balken. Denna hänsynsregel bör innebära att var och en som bedriver

verksamhet eller vidtar en åtgärd av betydelse för miljöbalkens mål skall

vidta åtgärder för att förebygga olägenheter och skador. Regeringen

förordar att det i en grundläggande rättsligt bindande allmän

hänsynsregel i miljöbalken föreskrivs att sådana försiktighetsmått skall

iakttas som behövs för att skydda människors hälsa och miljön mot

skador och olägenheter. Regeln skall vara tillämplig på alla verksamheter

och åtgärder som kan ha betydelse för miljöbalkens mål och gälla i den

mån särskilda krav på förebyggande åtgärder inte är föreskrivna. Till

skillnad från vad som anförts av vissa remissinstanser ser regeringen det

som naturligt att i begreppet skada för miljön även inbegripa sådant som

att den biologiska mångfalden utarmas eller misshushållning med natur-

och energiresurser liksom kulturresurser, då sådant är av direkt betydelse

för miljön och i förlängningen även för människors hälsa. Regeringen

bedömer att också det som i Miljöbalksutredningens betänkande har

angivits som omgivningen omfattas. Hänsynsregeln innebär även att

sådana skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått, som behövs för att

skyddssyftet i ett område där särskilt skydd föreskrivits enligt 7 kap.

skall uppnås, skall vidtas oavsett om verksamheten sker inom eller

utanför det skyddade området. Någon särskild bestämmelse i enlighet

med vad utredningen föreslagit behövs därför enligt regeringens

bedömning inte.

Skyddskraven bör inte sättas lägre än att i princip allt skall göras som

är meningsfullt för att dessa krav skall tillgodoses. Vad gäller teknikkrav

bör principen om bästa möjliga teknik gälla, se avsnitt 4.8.4. Av

praktiska eller ekonomiska skäl är emellertid detta inte alltid

genomförbart. Vissa remissinstanser har ansett att en

skälighetsavvägning måste göras medan andra menar att en sådan inte

bör förekomma i detta sammanhang. Regeringen bedömer att det av

hänsyn till motstående intressen kan vara nödvändigt att tillåta mindre

långtgående försiktighetsmått än som från strikt hälso- eller

miljösynpunkt skulle vara motiverat. Också i miljöbalken bör alltså

finnas utrymme för en viss skälighetsprövning, se avsnitt 4.8.8.

Flera remissinstanser har menat att det tydligare måste framgå vilka

försiktighetsmått som kan komma ifråga. Regeringen anser att en

exemplifiering i lagtexten inte är lämplig med hänsyn till att en sådan

inte skulle vara ägnad att belysa den mängd av olika försiktighetsmått

som kan komma ifråga. Vilka försiktighetsmått som kan komma ifråga i

vissa hänseenden har preciserats ytterligare i andra paragrafer i detta

kapitel. Det kan dels vara fråga om krav på teknisk utrustning såväl för

att begränsa utsläpp som för processen som sådan. Det kan dels vara

fråga om hur processen bedrivs och vilka råvaror och kemikalier som

används i denna. T.ex. kan mekanisk slipning vara att föredra från

miljösynpunkt framför användande av kemikalier och då skall mekanisk

slipning väljas. Vad gäller omhändertagande av avfall har på senare tid

aktualiserats att omhändertagandet skall ske med hänsyn till varje

avfallsslags särskilda egenskaper så att minsta miljöpåverkan uppstår och

bästa resursutnyttjande uppnås. En skyldighet att beakta möjligheten till

återanvändning, återvinning och energiutvinning vid val av metod följer

av kravet på att de skyddsåtgärder, begränsningar och försiktighetsmått

som behövs för att uppnå balkens mål skall vidtas.

4.8.4 Principen om bästa möjliga teknik

Regeringens förslag: För yrkesmässig verksamhet skall bästa

möjliga teknik användas för att förebygga skador och olägenheter.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Olika åsikter om hur långt gående tekniska krav

som skall kunna ställas enligt balken, och som kan ställas enligt gällande

rätt, har kommit till uttryck i remissvaren. LO understryker att det inte

enbart är frågan om att använda bästa kända teknik utan att det också

gäller att precisera kraven "möjliga teknik" så att det också innefattar en

utbildning av de anställda som möter de tekniska kraven.

 NUTEK avstyrker att utredningskravet på bästa möjliga teknik skall

kunna riktas mot små och medelstora företag i vilken utsträckning som

helst. Sjöfartsverket har anfört farhågor för att om krav på att bästa

miljöstandard skall krävas för fartyg kan detta leda till

konkurrenssvårigheter då vi folkrättsligt är tvungna att acceptera sjöfart i

svenska vatten med tredje lands fartyg om dessa uppfyller vissa

konventionsbundna krav.

SAF/Industriförbundet instämmer inte i bedömningen att svensk

tillämpning av bästa möjliga teknik varit strängare än enligt vad som

följer av IPPC-direktivet (se avsnitt 4.14.2). De menar tvärt om att det

råder god överensstämmelse mellan direktivet och vår tillämpning av 5 §

miljöskyddslagen. En gemensam definition av bästa tillgängliga teknik är

för övrigt enligt SAF/Industriförbundet nödvändig för att harmoni-

seringen inom EU av villkoren för drift av fasta anläggningar överhuvud

skall få någon substans. Först då detta centrala begrepp tolkas och

tillämpas på samma sätt inom unionen finns det förutsättningar för ett

starkt miljöskydd och lika konkurrensförutsättningar.

Naturvårdsverket anför att det är viktigt att det framhålls att

utprovning av ny teknik under en prövotid skall vara möjlig att ålägga

verksamhetsutövaren även i framtiden.

Skälen för regeringens förslag: För att tillräckliga förebyggande

åtgärder för att begränsa olägenheter för människors hälsa och miljön

skall vidtas bör krävas att bästa möjliga teknik skall användas vid

bedrivande av yrkesmässig verksamhet. Detta krav bör kunna ställas

oavsett om det rör sig om en verksamhet vid en anläggning eller en

verksamhet som inte kan knytas till någon fastighet, som t.ex.

fartygsfrakt.

Det är naturligtvis av största vikt att var och en vidtar åtgärder för att

minska miljöpåverkan. Såsom Miljöbalksutredningen konstaterat måste

ett åläggande att vidta allt som är i och för sig tekniskt möjligt dock anses

för långtgående för att i alla situationer kunna läggas på gemene man.

Regeringen föreslår därför att kravet på att bästa möjliga teknik skall

tillämpas endast bör gälla yrkesmässig verksamhet. Även yrkesmässig

verksamhet kan vara av så varierande art och omfattning att olika teknik i

praktiken är möjlig vid olika verksamheter. Med bästa möjliga teknik

avses att tekniken skall vara ekonomiskt och tekniskt möjlig för

branschen typiskt sett. En annan sak är att bedömningen vid

skälighetsavvägningen enligt 2 kap. 7 §, också kan leda till att olika

försiktighetsmått krävs med hänsyn till de särskilda omständigheterna i

det aktuella fallet.

Uttrycket bästa möjliga teknik inrymmer både den använda teknologin

och det sätt på vilket en anläggning utformas, uppförs, underhålls, drivs

samt avvecklas och tas ur bruk. Tekniken måste från teknisk och

ekonomisk synpunkt alltså vara industriellt möjlig att använda inom

branschen i fråga. Det innebär att den skall vara tillgänglig och inte bara

förekomma på experimentstadiet. Den behöver dock inte finnas i

Sverige.

En prövningsmyndighet bör i framtiden, liksom för närvarande, kunna

förelägga en sökande i ett ärende att utreda möjligheterna att använda en

viss känd teknik i verksamheten i fråga för att begränsa störningarna i

omgivningen. Ett sådant föreläggande kan omfatta krav på utredning av

förutsättningarna för modifieringar av känd teknik.

Självfallet måste, i enlighet med den praxis som utvecklats inom

svenskt miljöarbete, viss hänsyn tas till om det är fråga om en

nytillkommande verksamhet eller en befintlig anläggning. För befintliga

verksamheter torde ibland krävas en viss övergångstid för att införa en

utrustning som motsvarar vad som kan anses vara bästa möjliga teknik.

De allmänna hänsynsreglerna skall tillämpas av alla som bedriver

näringsverksamhet och ligga till grund för myndigheternas

tillståndsbeslut i enskilda ärenden. Vad som är bästa möjliga teknik

kommer då att utgöra grund för prövningen av frågan om skyddsåtgärder

och försiktighetsmått enligt 2 kap. 3 §. Prövningsmyndigheten bör

emellertid också försäkra sig om att övriga hänsynsregler i balken

tillämpas i verksamheten. Det gäller bl.a. produktvalsprincipen,

kretsloppsprincipen och principen om hushållning med råvaror och

energi.

Det innebär att när det skall avgöras vad som är bästa möjliga teknik

bör bedömningen även innefatta resultatet för miljön i stort. Hänsyn bör

tas också till råvaror och energiförbrukning, så att den teknik som

utnyttjar mindre miljöfarliga råvaror eller exempelvis återvunna

produkter eller som är energisnål kan vara bättre för miljön än en teknik

som gör det möjligt att något minska utsläppen.

Hänsynsregeln om bästa möjliga teknik skall, i likhet med övriga

hänsynsregler förutom regeln att avhjälpa skador och olägenheter samt

stoppregeln, tillämpas tillsammans med skälighetsregeln som finns i

2 kap. 7 §. Det innebär att en avvägning skall göras med särskilt

beaktande av risken för miljöpåverkan, nyttan av skyddsåtgärder och

andra försiktighetsmått, dvs. i vilken grad risken för påverkan kan

begränsas, och kostnaderna för sådana åtgärder. Efter avvägningen kan

kraven jämföras med vad som ofta kallas krav på bästa tillgängliga

teknik. Bästa tillgängliga teknik är ett internationellt vedertaget begrepp

som på engelska uttrycks Best Available Techniques. Begreppet har

något varierande innebörd beroende på var det används.

Krav på att bästa tillgängliga teknik skall användas finns bland annat i

1992 års konvention om skydd av Östersjöområdets marina miljö och

konventionen för skydd av den marina miljön i Nordostatlanten. Med

detta avses senaste utvecklingen av en teknik för praktisk tillämpning för

begränsning av utsläpp. Tekniken skall ha prövats framgångsrikt. Hänsyn

skall tas till teknikens genomförbarhet ur ekonomisk synvinkel.

Begreppet bästa tillgängliga teknik definieras också i ett direktiv som

EU:s ministerråd antog slutligt i september 1996. Direktivet innehåller

samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar

(Integrated Pollution Prevention and Control) och kallas därför IPPC-

direktivet. Direktivet, 96/61/EG, som närmast kan sägas motsvara vår

miljöskyddslag, redogörs för närmare i avsnitt 4.14.2. Vilka

verksamheter, framför allt industrier, som förslaget omfattar anges i en

bilaga till direktivet. I artikel 3 i IPPC-direktivet anges allmänna

principer för verksamhetsutövarens grundläggande skyldigheter bl.a. att

bästa tillgängliga teknik skall användas och ingen betydande förorening

förorsakas.

Även enligt direktivet 84/360/EEG om bekämpning av luftförorening

från industrianläggningar, behandlat i avsnitt 4.14.2, vilket på sikt skall

ersättas av IPPC-direktivet, skall bästa tillgängliga teknik tillämpas.

Den definition av bästa tillgängliga teknik som anges i IPPC-direktivet

artikel 2 p. 11 är följande: "Det effektivaste och mest avancerade stadium

vad gäller utvecklingen av verksamheten och tillverkningsmetoderna

som anger en given tekniks praktiska lämplighet för att i princip utgöra

grunden för utsläppsgränsvärden och som har till syfte att hindra och, när

detta inte är möjligt, generellt minska utsläpp och påverkan på miljön

som helhet." Med teknik avses både använd teknik och det sätt på vilket

en anläggning utformas, uppförs, underhålls, drivs och avvecklas. Med

tillgänglig avses att tekniken skall ha utvecklats i sådan utsträckning att

den kan tillämpas inom den berörda industribranschen på ett ekonomiskt

och tekniskt genomförbart sätt och med beaktande av kostnader och

nyttan, oavsett om tekniken tillämpas eller produceras inom den berörda

medlemsstaten, förutsatt att den berörda verksamhetsutövaren på rimliga

villkor kan få tillgång till den. Med bästa avses slutligen den teknik som

är mest effektiv för att uppnå en hög allmän skyddsnivå för miljön som

helhet. Det anges också att när det skall fastställas vad som är bästa

tillgängliga teknik bör punkterna i bilaga 4 särskilt beaktas. Dessa

punkter, som även berör sådant som behandlas i andra hänsynsregler, är

bl.a. 1. användning av avfallssnål teknik, 2. användning av ämnen som är

mindre farliga, 3. främjande av återvinning och återanvändning av

utsläppta ämnen som används i processen, och i förekommande fall, av

avfall, 5. tekniska framsteg och utvecklingen av vetenskapliga

kunskaper, och 9. hushållning med råvaror (inklusive vatten) och

energieffektivitet.

Det bör dock observeras att bestämmelserna om bästa tillgängliga

teknik i IPPC-direktivet utgör en minimireglering och att vi i Sverige har

en striktare tillämpning av teknikkravet. Enligt regeringens uppfattning

bör vi ha det även fortsättningsvis. Vad gäller de farhågor för

konkurrenssvårigheter som gjorts gällande i remissyttranden kan sägas

att Sverige hela tiden är pådrivande i det internationella miljöarbetet på

ett sådant sätt att likvärdiga miljökrav skall komma att gälla även för

andra nationer. En avvägning enligt skälighetsregeln skall dessutom ta

hänsyn till vad ett typiskt företag inom branschen kan klara i form av

miljöinvesteringar. Det är inte meningen att ett företag inom branschen

skall få konkurrensfördelar eller -nackdelar jämfört med andra i samma

bransch.

Med "teknik" förstås inte enbart produktionsanordningar utan även

metoder för produktion som utbildning och arbetsledning. Det

integrerade synsätt på teknik och organisation som även börjar tillämpas

inom EU bör komma till uttryck också i miljöbalken. Miljöarbetets

förskjutning från reningsteknik till kretsloppstänkande innebär att ett

företags hela organisation berörs av miljökraven.

4.8.5 Lokaliseringsprincipen

Regeringens förslag: Verksamheter och åtgärder skall lokaliseras till

de platser som är lämpliga med hänsyn till miljöbalkens mål och där

minsta intrång och olägenhet för människors hälsa och miljön

uppkommer.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Remissutfallet ger uttryck för att det råder

osäkerhet om vilka avvägningar som skall göras vid

lokaliseringsprövningen och hur miljöskäl skall vägas mot mer

exploateringsinriktade hushållningshänsyn.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att det är en

fördel att frågan om platsval tas upp för sig i en separat paragraf men

menar att formuleringen dock inte är lyckad. Lunds universitet anför att

bestämmelsen innebär en långtgående skärpning och föreslår en mjukare

skrivning. Koncessionsnämnden konstaterar att den föreslagna regeln

skall gälla också för befintlig verksamhet. Nämnden pekar på att de

grundläggande och särskilda reglerna om hushållning med mark- och

vattenområden som finns i balken skall tillämpas endast i olika

planeringssammanhang och vid tillståndsprövning av nya verksamheter

och ifrågasätter hur den miljöinriktade lokaliseringsregeln i kapitlet med

hänsynsregler skall förenas med de exploateringsinriktade reglerna i 3

och 4 kapitlet. Nämnden menar att bestämmelsen bör omarbetas.

Boverket vill skriva om bestämmelsen på så sätt att den samskrivs med

lokaliseringsbestämmelsen i kapitlet med grundläggande regler för

hushållning med mark- och vattenområden. SAF/Industriförbundet anför

att det finns starka skäl att i lokaliseringsbestämmelsen skriva in en

uttrycklig skälighetsavvägning med samma lydelse som i

miljöskyddslagen. Skogsägarna anför att skogsbruk är en pågående

verksamhet som är platsbunden och lokal och att det är frågan om

pågående markanvändning. Man menar att det är viktigt att det klart sägs

ut att pågående markanvändning i skogsbruket inte berörs av

lokaliseringprincipen.

Skälen för regeringens förslag: Platsvalet har stor betydelse för vilka

miljöstörningar som uppkommer. I en modern och skärpt miljölag bör

därför en lokaliseringsbestämmelse ha en central plats. En sådan

bestämmelse bör gälla för all verksamhet. Bestämmelsen bör, bl.a. med

anledning av vad Lagrådet anfört, utformas så att för verksamhet som

inte endast helt tillfälligt tar i anspråk mark och vattenområden skall

reglerna om hushållning med mark och vatten i 3 och 4 kap. beaktas vid

platsvalet. För all verksamhet bör gälla att platsen för verksamheten skall

väljas så att minsta intrång och olägenheter för människans hälsa och

miljön uppkommer. Det finns, enligt regeringens mening, inte skäl att

göra undantag från principen i och för sig trots att en verksamhet i

praktiken inte kan lokaliseras till någon annan plats på grund av att en

viss naturresurs skall utnyttjas, t.ex. en grustillgång, en skog eller en

forssträcka. Möjligheten till alternativa lokaliseringar är dock naturligtvis

av betydelse vid bedömningen av om en plats kan godtas.

Miljöbalkens lokaliseringsregel bör alltså, vad gäller verksamhet som

inte helt tillfälligt tar i anspråk mark eller vattenområde, innehålla kravet

att den valda platsen skall vara lämplig från miljösynpunkt, bl.a. med

tanke på en god hushållning med mark och vatten. Verksamheter eller

åtgärder skall således lokaliseras till platser som är lämpliga.

Lämplighetsbedömningen bör ske med utgångspunkt i balkens syfte, de

grundläggande och särskilda hushållningsbestämmelserna samt

förekommande miljökvalitetsnormer. Redan idag gäller för miljöfarlig

verksamhet att vid lokaliseringen skall hänsyn tas både till miljöaspekter

och hushållningsbestämmelser. De grundläggande och särskilda

bestämmelserna för hushållning med mark- och vattenområden skall

tillämpas av myndigheterna vid prövning av ärenden och mål men inte i

övrigt. Avvägningar med hänsyn till dessa skall således endast ske i de

fall reglerna är tillämpliga, dvs. i de fall verksamheten skall prövas av

domstol eller annan myndighet.

Genom att balkens syfte är vidare än miljöskyddslagens syfte, och då

platsen skall vara lämplig som sådan och inte bara i relation till andra

alternativ kommer hårdare krav att ställas på lokaliseringen enligt

miljöbalken än i gällande rätt. Regeringen delar remisskritiken mot

utformningen av utredningens förslag till lokaliseringsbestämmelse då

denna kunde tolkas som ett oeftergivligt förbud mot all verksamhet vars

lokalisering inte kunde anses lämplig med hänsyn till balkens mål, utan

något som helst utrymme för skälighetsavvägningar. Regeringen

bedömer att en viss möjlighet till skälighetsavvägning måste finnas även

vid tillämpningen av lokaliseringsbestämmelsen. En sådan behöver

emellertid inte skrivas in i paragrafen utan den allmänna avväg-

ningsbestämmelsen kan användas även vid lokaliseringsprövningen,

avsnitt 4.8.8.

Flera platser kan ibland vara lämpliga för en verksamhet. För sådana

situationer bör, enligt regeringen, lokaliseringsbestämmelsen föreskriva

att den bästa av dessa platser skall väljas. Detta uttrycks lämpligen på det

sätt som i dag sker i miljöskyddslagen, nämligen att ändamålet med

verksamheten skall vinnas med minsta intrång och olägenhet. Med detta

avses allt som motverkar miljöbalkens mål.

Miljökonsekvensbeskrivningar spelar en avgörande roll i proceduren

att avgöra om lokaliseringskraven är uppfyllda. En miljökonsekvens-

beskrivning skall, om det är möjligt, innehålla en redovisning av

alternativa platser samt en motivering varför den önskade platsen har

valts, se avsnitt 4.11.5.

4.8.6 Hushållningsprincipen och kretsloppsprincipen

Regeringens förslag: I balken skall införas en allmän hänsynsregel

att alla som bedriver verksamhet skall hushålla med råvaror och

energi samt utnyttja möjligheterna till återanvändning och

återvinning.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är positiva till att

hushållnings- och kretsloppsprinciperna kommer till uttryck i balken.

Kritik mot att föreslagen bestämmelse är oklar vad gäller kravets

innebörd har emellertid framförts från vissa håll.

Naturvårdsverket välkomnar att flera för miljön viktiga frågor, som

hushållningen med naturresurser fått sin plats i kapitlet och i

fortsättningen skall beaktas vid bedömningen av verksamheter.

Landskrona kommun anför att det är en klar förbättring om miljöbalken

leder till att miljöarbetet förskjuts från reningsteknik till kretslopps-

tänkande. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att

det är mycket bra att principen har lagfästs och att den också är logisk i

förhållande till innehållet i balkens målregel. Universitetet anser dock att

regeln är för allmänt hållen och understryker att hushållning inte i varje

enskilt fall är det bästa från miljösynpunkt. Universitetet föreslår en regel

som starkare knyter till riksdagens mål.

Koncessionsnämnden anför att lagtexten behöver förtydligas så att det

framgår hur omfattande prövningen enligt dessa principer skall vara.

Nämnden frågar sig bl.a. om kretsloppskravet skall innebära att varor

som innehåller sådant som inte går in i kretsloppet inte skall tillåtas

tillverkas. Uppsala kommun invänder mot att det av lagtexten inte

framgår hur avvägningarna mellan miljö och hushållning kan göras i det

enskilda fallet och ifrågasätter om det är möjligt att göra en avvägning

mellan enskilda lösningar och en tillfredsställande helhetslösning ur

kretsloppssynpunkt. Boverket anför att begreppen hushållning och

naturresurser är otydliga i balken. Verket menar vidare att i den mån de

avser mark och vatten är det delvis en dubblering av de grundläggande

och särskilda reglerna om hushållning med mark- och vattenområden i

följande kapitel.

SAF/Industriförbundet instämmer i huvudsak i vad utredningen anfört,

men påpekar att om principen skall anses innebära att naturen inte får

skadas skulle i princip all utvinning av icke förnybara resurser vara

förbjuden. Man anför vidare att ingen prioritering skall ske mellan

återanvändning, återvinning och energiutnyttjande. Skogsindustrierna

instämmer i hushållnings- och kretsloppsprincipen under förutsättning att

tillämpningen inte blir sådan att den styr skogsföretagens

råvaruförbrukning i strid med egna önskemål eller innebär att företagen

föreskrivs vilka energislag som skall användas. Centrum för biologisk

mångfald anför att frågorna om hushållning med naturresurser och energi

bör integreras bättre i reglerna.

Skälen för regeringens förslag: Riksdagen har genom beslut 1993

(bet. 1992/93:JoU14, rskr. 1992/93:344) godtagit propositionen

1992/93:180 om riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhällsutveckling

(den s.k. kretsloppspropositionen). Avsikten med den lagstiftning om

producentansvar som infördes var att påskynda utvecklingen mot ett mer

resurshushållande samhälle och en miljöanpassad varuproduktion.

Genom att uppnå en ökad återanvändning, återvinning och återföring till

naturens kretslopp skulle uppkomsten av avfall förebyggas och

minimeras och hushållningen med våra resurser förbättras. Det fanns en

rad förslag med utgångspunkt i principen om slutna materialflöden

kretsloppsprincipen. Den innebär att vad som utvinns ur naturen skall på

ett uthålligt sätt kunna användas, återanvändas, återvinnas och

bortskaffas med minsta möjliga resursförbrukning och utan att naturen

skadas.

Regeringen anser att hushållningsaspekterna beträffande alla resurser

är så betydelsefulla att de bör finnas med i de allmänna hänsynsreglerna i

miljöbalken. Det är alltså inte bara vid markanvändning som hushållning

är viktig.

Hushållningsprincipen har såvitt gäller råvaror och produkter på olika

sätt nära samband med kretsloppsprincipen. Beträffande båda principerna

kan de bästa effekterna nås i samband med konstruktion och tillverkning.

Principerna tillämpas exempelvis genom att en resurs- och energisnål

process används och genom återanvändning eller återvinning, varigenom

material kan komma till ny användning eller förvandlas till ny råvara. Då

minskas behovet att förbruka ändliga naturresurser så att dessa räcker

även för kommande generationer. Inte minst viktigt är att

avfallsmängderna kan minskas och därmed också omfattningen av

deponier begränsas liksom belastningen av skadliga ämnen på mark och

vatten.

Förutom att hushålla med råvaror är det betydelsefullt att hushålla med

energi. Med tanke på den betydelse sättet att framställa och använda

energi har för miljön, inte minst i fråga om inverkan på klimatet, framstår

det som naturligt att det finns en särskild regel om detta i miljöbalken.

Regeringen vill här understryka att en effektiv energianvändning och en

ökad energihushållning är en förutsättning för att viktiga energi- och

miljöpolitiska mål skall kunna nås. Förnybara energikällor innebär i

många fall den bästa hushållningen med ändliga resurser.

Därför bör alla verksamhetsutövare ha en effektiv energianvändning

och hushålla med energi. Vidare bör även energisystemet

kretsloppsanpassas så att nettotillskottet till atmosfären minskas. Detta

kräver att användningen av fossila bränslen begränsas genom effektiv

energianvändning och en ökad användning av förnyelsebara energikällor.

Att spara på energin i samband med tillverkning av produkter är också

som angetts en tillämpning av hushållningsprincipen. Ett ytterligare

alternativ är energiutvinning av avfall. Detta bör dock utnyttjas endast

om avfallet inte lämpar sig bättre för återanvändning eller återvinning.

Om nyttigare användning av materialet inte är möjlig bör dock ett

utnyttjande av energin i avfallet vara att föredra framför deponering.

Kretsloppsprincipen syftar också till att skapa ett mera

resurshushållande samhälle. Genom att uppnå en ökad återanvändning,

återvinning och återföring till naturens kretslopp skall uppkomsten av

avfall förebyggas och minimeras och hushållningen av våra resurser

förbättras. Om material återanvänds eller återvinns, kommer det till ny

användning eller förvandlas till ny råvara som kan användas i annan

verksamhet. I många fall är det mest fördelaktiga om varorna så långt

möjligt kan återanvändas. Ett bra exempel på detta sedan lång tid tillbaka

är returglashanteringen, men återanvändning bör också kunna komma i

fråga på många andra olika områden. Vid bedömningen av hur en vara

bäst utnyttjas bör inte enbart resurshushållningsaspekter beaktas. Hänsyn

bör även tas till miljöpåverkan som är förknippad med användningen.

Den användning som bäst främjar miljöbalkens mål med beaktande av

allt som anges där bör väljas. Kan eller bör vid en sådan bedömning

varorna inte återanvändas bör i stället så långt möjligt ämnen som ingår i

varorna återvinnas och användas vid produktion av nya varor.

Enligt regeringens mening bör kretsloppsprincipen tillämpas av oss

alla. Producenterna av varor har en betydelsefull roll när det gäller att

minska avfallet från produkter och att öka återvinningen av produkter

och avfall. En stor mängd för miljön farliga ämnen finns bundna i varor.

Förr eller senare återförs dessa ämnen till naturen och kan vålla skada

där. Detta är en av de stora miljöfarorna i industrisamhället. Denna fara

måste motverkas på olika sätt. Riksdagen har även tidigare (prop.

1975:32, bet. 1975:JoU10, rskr. 1975:161) slagit fast att det är

producenternas ansvar att bedöma miljöeffekterna av sina produkter och

att se till att de blir miljöanpassade. Regeringen anser att dessa krav

måste komma till uttryck i de allmänna hänsynsreglerna. Den princip

som bör läggas till grund för en sådan allmän hänsynsregel kan som

nämnts betecknas som kretsloppsprincipen.

Utgångspunkten bör vara att ämnen som kan skada miljön så långt

möjligt över huvud taget inte skall användas vid tillverkning av varor.

Detta är det säkraste sättet att förebygga att de kommer ut i naturen. Icke

naturliga stabila organiska ämnen skall över huvud taget inte tillföras

miljön. De bör därför få användas bara i helt slutna system. Giftiga

tungmetaller skall inte heller spridas i miljön. Det bästa är alltså att

varorna från början inte innehåller skadliga ämnen så att de när

användningen avslutats kan återföras till naturen utan att påverka denna

skadligt ett kretslopp. I den mån farliga ämnen inte kan undvikas i

varor och naturligtvis kan detta inte ske helt, liksom det också finns en

mängd gränsfall av mer eller mindre skadliga ämnen måste det

förhindras att dessa ämnen efter användning kommer ut i naturen.

Kretsloppsprincipen och principen om hushållning med råvaror och

energi skall även ingå som en del i de överväganden som skall göras för

miljöfarlig verksamhet. I enlighet med det vidare perspektiv som

miljöbalken skall bygga på bör också frågor om resurshushållning ingå i

prövningen. En sådan avvägning måste naturligtvis i det enskilda

prövnings-ärendet koncentreras på särskilda frågor. Särskilt bör frågor

som rör möjligheterna att återvinna och återanvända material samt frågor

om avfallshanteringen uppmärksammas. Det bör dock naturligtvis inte

komma i fråga att tillståndsmyndigheten skall göra någon självständig

bedömning huruvida den producerade varan bör få föras ut på marknaden

eller inte.

Vid tillämpningen av dessa principer måste olika avvägningar göras.

Dels måste de olika effekterna av betydelse för miljöbalkens mål som

föranleds av olika handlingsalternativ vägas mot varandra. Dels måste en

skälighetsavvägning enligt den allmänna avvägningsregeln i 2 kap. 7 §

göras. Avvägningar är nödvändiga, och sker i praktiken mer eller mindre

medvetet och med hänsyn till olika aspekter, vid varje val i livet. Att det

kan synas ovanligt svårt att göra de bedömningar som föranleds av

tillämpningen av hushållningsprincipen eller kretsloppsprincipen i

förhållande till övriga miljöregler, gör inte att regeln i 2 kap. 5 § kan

undvaras. Den är en förutsättning för att miljöbalkens mål skall kunna

uppnås och bör därför framgå av lagtexten. I viss mån kommer

principerna att kunna konkretiseras ytterligare och få sin närmare

innebörd i olika avseenden fastställd i annan författning, t.ex.

förordningar om producentansvar. I den mån sådana mer direkta

handlingsregler inte finns är det likväl av stor vikt att principerna utgör

utgångspunkt för miljöbedömningarna av varje verksamhet och åtgärd av

betydelse för miljöbalkens mål.

4.8.7 Produktvalsprincipen

Regeringens förslag: Produktvalsprincipen skall tillämpas vid

användning och försäljning av kemiska produkter, biotekniska

organismer och varor som innehåller eller har behandlats med sådana

produkter eller organismer. Produktvalsprincipen innebär att när det är

möjligt skall kemiska produkter och biotekniska organismer ersättas

med mindre farliga produkter eller organismer. Detta gäller också

varor som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt eller

bioteknisk organism.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen föreslår dock att principen endast skall gälla för användning.

Remissinstanserna: Remissutfallet beträffande produktvalsprincipen

är delat.

Konsumentombudsmannen är positiv och anför att särskilt produktvals-

principen bör kunna få större genomslagskraft genom att den har gjorts

tydligare.

Naturvårdsverket påpekar att det i bestämmelsen talas om att ersätta en

kemisk produkt med en mindre riskabel, men att i specialmotiveringen

utökas principen till att avse utbyte av en metod mot en annan. Även

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet frågar sig om det är

meningen att man vid bedömningen skall jämföra inte bara olika

produkter utan även metoder. Fakultetsnämnden konstaterar att enligt

motivtexten skall det vara så, men att detta inte framgår av lagtexten.

Fakultetsnämnden menar också att det från miljösynpunkt är en fördel

om alla produkter, varor, metoder och förfaranden skall ingå i den

jämförande bedömningen, men att det förutsätter en ändring i lagtexten.

Regeln borde därför även döpas om till utbytesregeln eller

substitutionsregeln. Vidare ifrågasätts vad begreppet undvikas innebär.

Också Koncessionsnämnden anför att lagtexten behöver förtydligas så

att det klart framgår hur omfattande prövningen enligt dessa principer

skall vara.

Kemikalieinspektionen anser att en skälighetsavvägning inte skall ske

avseende produktvalsprincipen.

Örnsköldsviks kommun anser det vara otydligt att säga att man skall

undvika vissa produkter. Kommunen menar att det är bättre att säga att

vissa miljömässigt dåliga produkter skall bytas ut.

Landskrona kommun menar att utredningens förslag utgör en avsevärd

försämring i förhållande till gällande rätt. Kommunen hänvisar särskilt

till att det föreslås att produktvalsprincipen inte skall vara straff-

sanktionerad som idag och att tillsynsmyndigheten inte skall kunna

förbjuda en produkt när det finns ur miljösynpunkt bättre alternativ.

Kommunen föreslår att principen bör utvidgas att omfatta även andra

alternativ än produkter för att nå syftet. Man föreslår att principen skall

tillämpas vid alla aktiviteter som påverkar miljön.

Lunds universitet pekar dels på att principen inskränkts jämfört med

gällande rätt i det hänseendet att den endast avser användning. Vidare

påpekar man att det, till skillnad från den återkallade propositionen och

miljöskyddskommitténs förslag, inte krävs att produktvalet skall leda till

påtaglig fördel för människors hälsa, miljön etc. Istället hänvisas till

skälighetsavvägningen enligt 2 kap. 9 § i betänkandet. En strängare

tillämpning av produktvalsprincipen framstår enligt Lunds universitet

som i och för sig motiverad. Universitetet ifrågasätter om inte, trots detta,

någon inskränkning bör ske i paragrafen. Man menar att i vart fall måste

en sådan uppmjukning ske om regeln skall få konsekvenser på

skadeståndsrättens eller straffrättens område.

SAF/Industriförbundet instämmer i huvudsak i motivskrivningarna.

Dock synes texten, enligt SAF/Industriförbundet, i vissa stycken återfalla

till att principen skulle kunna utgöra någon form av förbudsregel och

menar att det är en felaktig tolkning att en tillverkare bör avstå från att

tillverka vissa produkter och varor. SAF/Industriförbundet anför också

att en användare knappast kan göra uppskattningar av effekterna från

andra användare.

Justitieombudsmannen anför att det för vanligt språkbruk är fel att

använda begreppet "riskabel vara" bara för att den har behandlats med en

kemisk produkt. JO menar också att det i praktiken är omöjligt för en

privatperson att iaktta denna regel.

Länsstyrelsen i Jönköpings län invänder mot att bestämmelsen inte

relaterar till något i balkens mål.

Skälen för regeringens förslag: I svensk miljölagstiftning tillämpas

en förebyggande hänsynsregel som innebär att skadliga kemiska ämnen

och beredningar som kan ersättas med sådana som är mindre farliga eller

helt ofarliga så långt som möjligt skall undvikas om användaren ändå kan

uppnå ändamålet med användningen. Den som i något sammanhang

tänker använda en kemisk produkt eller en vara som har behandlats med

en kemikalie skall alltså bedöma om samma resultat kan nås med en

annan produkt som är mindre riskfylld eller helt ofarlig. Flera

benämningar på principen förekommer, bl.a. substitutionsprincipen,

produktvalsprincipen och utbytesprincipen.

I lagen (1985:426) om kemiska produkter ställs krav både på att en

kemikalie som kan ersättas med en mindre farlig motsvarighet skall

undvikas och att de försiktighetsmått som behövs skall vidtas. Lagen ger

också regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

möjlighet att meddela förbud eller föreskrifter om hantering, export och

import av kemiska produkter. Vidare ger lagen en tillsynsmyndighet

möjlighet att meddela de förelägganden eller förbud som behövs i ett

enskilt fall för att lagen eller föreskrifter som är meddelade med stöd av

lagen skall efterlevas. Regeringen bedömer att det är lämpligt att

behandla dessa olika regler var för sig.

Ett par av remissinstanserna har pekat på att det är oklart om

produktvalsprincipen skall omfatta metodval.

Den hänsynsregel som här avses med benämningen produktvals-

principen begränsar sig till att avse skyldigheten att undvika sådana

farliga ämnen och beredningar som kan ersättas med mindre farliga

motsvarigheter. Principen bör även omfatta varor som innehåller eller har

behandlats med sådana ämnen eller beredningar.

Farliga ämnen och beredningar kan undvikas inte bara genom att de

ersätts utan också genom att en teknik eller metod används som medför

att användningen kan begränsas eller helt undvaras. Skyldigheten i lagen

om kemiska produkter om att behövliga försiktighetsmått skall vidtas

innefattar sådana teknik- och metodval. Den generella skyldigheten att

använda den teknik eller metod som bäst tillgodoser miljöbalkens mål

gäller även med avseende på användningen av kemikalier. Denna

skyldighet framgår av 2 kap. 3 §. Den övervägs och utvecklas under

avsnitt 4.8.3. Det saknas därför skäl att ta upp frågan om metodval

närmare i nuvarande sammanhang.

Produktvalsprincipens syfte är att tillgodose miljöbalkens mål genom

att ett miljömässigt val skall göras av kemiska ämnen och beredningar

som kan befaras medföra risker för människors hälsa eller miljön eller

varor som innehåller eller har behandlats med sådana. Principen innebär

således att sådana kemiska produkter eller biotekniska organismer eller

en vara som har behandlats med en sådan produkt eller organism skall

ersättas med en mindre farlig sådan oavsett om åtgärder kan vidtas för att

förhindra eller begränsa eventuella olägenheter eller skador med

anledning av att produkten, organismen eller varan används. Det är

produktens, organismens eller varans inneboende egenskaper som sådana

som skall bedömas och jämföras med andra alternativ när valet sker. Det

minst farliga alternativet skall väljas och därefter skall de åtgärder vidtas

som behövs för att förhindra eller begränsa de olägenheter eller skador

som ändå kan riskera drabba människors hälsa eller miljön.

Produktvalsprincipen blir således, som den här används, en handlings-

egel som skall tillämpas i en valsituation. Den skall följaktligen inte

kunna läggas till grund för myndighetsbeslut om att ett sådant ämne eller

en vara skall förbjudas generellt eller beslut som innehåller andra

generella begränsningar. Däremot kan en myndighet när den fattar

generella beslut om förbud eller andra begränsningar av ett preparat

beakta om det kan ersättas av något mindre farligt preparat. I en sådan

situation gör dock myndigheten inte ett positivt val mellan olika

produkter, i så måtto att den väljer ut en viss produkt som skall användas

för ett visst ändamål. Istället förbjuder myndigheten en viss produkt på

den grunden att den är alltför farlig och att den dessutom kan ersättas

med någon mindre farlig produkt. Detta är följaktligen inte en

tillämpning av produktvalsprincipen.

Det bör påpekas att om en produkt är mycket farlig kan den förbjudas

oavsett om den kan ersättas av andra produkter eller inte. Det ligger dock

i sakens natur att ett beslut om förbud underlättas om produkten kan

ersättas med en mindre farlig. Förekomsten av alternativ får därför

framför allt betydelse vid beslut om något mindre farliga men ändå

riskabla produkter. I miljöbalken finns grunden för att meddela

föreskrifter om förbud och begränsningar i 14 kap. om kemiska

produkter och biotekniska organismer, se avsnitt 4.19.

Strävan att undvika sådana ämnen och beredningar som kan ersättas

med mindre farliga motsvarigheter finns även inom EU. I ett utkast till

EG-direktiv om utsläpp av organiska lösningsmedel från vissa processer

och industriella anläggningar föreslås t.ex. en bestämmelse att om det är

till fördel för hälsa och miljö skall organiska lösningsmedel som är

skadliga för hälsan och miljön eller som skapar allmän olägenhet ersättas

så långt det är tekniskt och ekonomiskt genomförbart med sådana som

förorsakar mindre olägenhet. Även i ett förslag till biociddirektiv som

behandlas i avsnitt 4.19.1 finns en regel med motsvarande syfte.

Miljöbalksutredningen hade i december 1995 en utfrågning om

tillämpningen av produktvalsprincipen. Inför denna hade Statskontoret

tagit fram ett underlag om hur bestämmelsen har fungerat i praktiken.

Till utfrågningen hade inbjudits företrädare för näringslivet, statliga

myndigheter, kommuner, universitet, olika organisationer m.fl. Vid

utfrågningen ansågs inte att det krävdes ändrad lagstiftning. Flera

deltagare framförde dock synpunkten att tillämpningen kunde förbättras

ytterligare.

Regeringen föreslår att produktvalsprincipen införs i miljöbalken som

en central allmän hänsynsregel och att den skall avse både kemiska

produkter och biotekniska organismer. Med hänsyn till vad som anförts

om det generella kravet avseende metodval i försiktighetsmåttsprincipen

finns, trots vad flera remissinstanser anfört, inte skäl att särskilt för

användningen av kemiska produkter och biotekniska organismer

föreskriva att från miljösynpunkt bästa metod eller teknik skall användas.

Metod skall väljas med hänsyn också till möjligheten att undvika riskabla

kemiska produkter och biotekniska organismer.

Det är i praktiken i första hand vid användning av en kemisk produkt,

vara eller bioteknisk organism som föreskrivet produktval kan göras. I

dag omfattar produktvalsprincipen all hantering. Med hantering avses

tillverkning, bearbetning, behandling, förpackning, förvaring, transport,

användning, omhändertagande, destruktion, konvertering, saluförande,

överlåtelser och därmed jämförliga förfaranden.

Den som har fått i uppdrag att transportera en kemisk produkt kan

knappast kräva att få transportera en annan, mindre riskabel, produkt

istället. Inte heller den som skall förpacka, förvara, behandla, bearbeta

eller destruera en kemisk produkt eller bioteknisk organism kan byta ut

det som skall förpackas, förvaras, behandlas, bearbetas eller destrueras. I

de fall bearbetning, behandling, destruktion eller liknande sker med hjälp

av kemikalier eller biotekniska organismer är det dock frågan om

användning. Produktvalsprincipen är då tillämplig. Till användare räknas

också t.ex. den som använder kemiska produkter för att tillverka en

sammansatt produkt eller vara.

Produktvalsprincipen bör förutom vid användning också gälla vid

försäljning. Ofta har den som saluför en vara betydligt bättre möjligheter

än konsumenten att bedöma om en vara kan ersättas med en mindre farlig

motsvarighet för en viss användning. Förutsättningen då är att säljaren

vet eller kan förutse hur köparen avser att använda varan. Genom att ge

kunderna information om vikten av att produktvalsprincipen följs

kombinerat med information om olika kemiska produkters och varors

bruks- och miljöegenskaper, kan säljaren aktivt påverka produktvalet till

miljöns fördel. Vad beträffar möjligheter att ingripa i överlåtelseledet i

övrigt kan generella förbud mot försäljning av vissa produkter meddelas

med stöd av 14 kap. 25 § som motsvarar nuvarande 12 § lagen om

kemiska produkter. Vid prövning av frågor om ingripanden mot

produkter måste Sveriges internationella åtagande vad gäller framför allt

varors fria rörlighet beaktas.

 Möjligheten för tillsynsmyndigheterna att meddela förbud mot

försäljning skall, på samma sätt som idag enligt 5 § LKP, endast kunna

utnyttjas i ett enskilt fall. Tillsynsbefogenheterna innefattar inte någon

rätt att meddela generella förbud mot försäljning av en produkt. I de fall

en miljönämnd, i syfte att förbjuda all försäljning av en viss produkt

inom kommunen, har meddelat beslut med stöd av 5 och 16 §§ LKP mot

återförsäljare i kommunen har detta ansetts vara att jämställa med ett

generellt förbud och har inte godtagits vid domstolsprövning (jmfr. t.ex.

Kammarrätten i Jönköpings dom den 5 mars 1997, 308-309-96). För att

en tillsynsmyndighet skall ha rätt att förbjuda försäljning av en produkt

måste det vara klarlagt att den produkt som skall förbjudas kan ersättas

med en annan mindre farlig produkt i det enskilda fallet. De krävs

således att tillsynsmyndigheten känner till hur produkten skall användas.

Också i ett fall som det angivna är myndigheten skyldig att iaktta

Sveriges internationella förpliktelser.

Produktvalsprincipen har behandlats av riksdagen vid flera tillfällen,

bl.a. i jordbruksutskottets betänkande 1995/96:JoU10. Då hade i en

motion yrkats att kommunerna skulle få en uttrycklig rätt att förbjuda

varor och produkter i handeln utifrån produktvalsprincipen. Utskottet

föreslog att yrkandet skulle lämnas utan vidare åtgärd bl.a. med

hänvisning till Miljöbalksutredningens arbete.

Regeringen vill i anledning av detta återigen betona att

produktvalsprincipen inte är att se som en förbudsregel annat än för

användning och försäljning i vissa fall. Det är en hänsynsregel som alla

skall iaktta, ett förhållningssätt och inte ett förbud mot försäljning och

användning av vissa kemikalier. Generella förbud bör i likhet med för

närvarande beslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer. Kommunernas rätt att ingripa i enskilda fall följer däremot

av reglerna om tillsyn.

Produktvalsprincipen bör gälla alla och alltså tillämpas både i

näringsverksamhet och av enskilda. Principen bör gälla inte bara för

kemiska produkter och biotekniska organismer såsom de definieras i

balken, utan även för varor som innehåller eller har behandlats med

sådana.

Några remissinstanser, däribland Örnsköldsviks kommun och Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet framför att principen hellre

borde kallas utbytes- eller substitutionsprincipen. Principen inrymmer

emellertid ett vidare tillämpningsområde än enbart byte av kemiska

produkter där sådana redan används. Principen bör i första hand ses i ett

dynamiskt perspektiv. Ambitionen skall vara att vid varje beslut som styr

användning av en kemisk produkt skall bästa möjliga val göras mellan

olika kemiska produkter. Detta gäller redan vid beslut om utveckling och

tillverkning av en kemisk produkt eller en vara. Principen gäller inte bara

första gången ett val skall göras. Det är frågan om en fortlöpande

process. Allt eftersom ny erfarenhet vinns och nya procedurer utvecklas

skall ett utbyte ske.

Produktvalsprincipen skall ingå som en del i de överväganden som

skall göras för miljöfarlig verksamhet, vilket innebär att i fortsättningen

skall även användningen av kemiska produkter beaktas vid prövningen.

Hittills har tillståndsmyndigheten vid prövning enligt miljöskyddslagen

endast kunnat pröva kemikalieanvändningen vid miljöfarlig verksamhet i

den mån kemikalierna har haft betydelse för utsläpp till omgivningen. I

fortsättningen bör det därför, som även anges i avsnitt 4.14.4, ankomma

på tillståndsmyndigheten att överväga användningen av kemikalier och

att genom villkor fastställa regler om kemikaliehantering som kan leda

till att förhållandena i den yttre miljön påverkas negativt.

Produktvalsprincipen motiveras av att kemiska produkter och

biotekniska organismers egenskaper typiskt sett medför risker för

människors hälsa och miljön. Jämförelsen av olika alternativ skall avse

kemikaliernas eller organismernas direkta påverkan på människors hälsa

eller miljön. Det är däremot inte avsikten att inverkan på

resurshushållning eller andra aspekter som i och för sig är av betydelse

för en hållbar utveckling skall beaktas vid tillämpningen av produktvals-

principen. Dessa skyddsintressen tillgodoses genom andra principer,

främst hushållnings- och krets-loppsprincipen. När det gäller den inre

miljön, bl.a. arbetsmiljön, avses med förslaget till miljöbalk ingen

ändring i förhållande till nuvarande ordning.

En prövning enligt produktvalsprincipen innebär med nödvändighet

alltid att en avvägning mellan graden av risk mellan tillgängliga

alternativ, dvs. en bedömning av sannolikheten för att en skada skall

inträffa och verkningarna av en eventuell skada i samband med att olika

alternativ vägs mot varandra. Regeringen bedömer, att det är rimligt att

vid denna avvägning också en skälighetsavvägning enligt 2 kap. 7 § skall

göras. Produktvalsprincipen är däremot, som tidigare nämnts, inte att se

som en förbudsregel annat än för användning och försäljning i enskilda

fall. Vid generella förbud, som kan meddelas av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer, skall bestämmelsen i 14 kap. 25 §

som motsvarar nuvarande 12 § lagen om kemiska produkter användas.

Regeringen bedömer att produktvalsprincipen även fortsättningsvis

skall vara straffsanktionerad. I miljöbalken införs en straffbestämmelse

avseende miljöfarlig kemikaliehantering 29 kap. 3 §. Den avser den som

med uppsåt eller av grov oaktsamhet tar befattning med en kemisk

produkt eller en vara som innehåller en sådan, utan att vidta de

skyddsåtgärder eller försiktighetsmått i övrigt som behövs på grund av

produktens eller varans inneboende egenskaper. Om produktvals-

principen kommit till uttryck i villkor för en verksamhet kan överträdelse

av villkoren också föranleda straff. En från hälso- och miljösynpunkt

felaktig användning eller annan befattning med kemikalier är således

straffsanktionerad enligt balken. En tillsynsmyndighet kan också

meddela beslut om föreläggande i ett enskilt fall om produktvals-

principen inte har tillämpats. Ett sådant föreläggande kan förenas med

vite.

Justitieombudsmannen har pekat på svårigheterna att tillämpa

produktvalsprincipen i praktiken, framför allt för privatpersoner. Det är

viktigt att produktvalsprincipen verkligen genomdrivs med kraft och

klarhet, särskilt när det gäller betydelsefulla risker. Den renodling av

principen som föreslås kan underlätta tillämpningen. De myndigheter

som har ett särskilt ansvar på området är framför allt

Kemikalieinspektionen, Naturvårdsverket och Arbetarskyddsstyrelsen.

Kemikalieinspektionen har som central tillsynsmyndighet tillsyn över

tillverkare, importörer och andra leverantörer. Det innebär bl.a. ansvar

för åtgärder att begränsa riskerna med flödet av kemiska ämnen på

marknaden, däribland även åtgärder som rör den allmänna konsument-

användningen av kemiska produkter.

Naturvårdsverket har idag den centrala tillsynen över skyddet för den

yttre miljön i samband med yrkesmässig hantering av kemiska produkter.

Arbetarskyddsstyrelsen har den centrala tillsynen över skyddet mot

ohälsa och olycksfall i arbetsmiljön i samband med yrkesmässig

hantering av kemiska produkter. Det bör framför allt vara

Kemikalieinspektionens uppgift att meddela generella föreskrifter om

tillämpningen samt allmänna råd till tillsynsmyndigheter, även om

arbetet skall bedrivas i samråd med övriga myndigheter. Denna ordning

bör kvarstå även efter balkens ikraftträdande.

Kemikalieinspektionen anordnar regelbundet seminarier om produkt-

valsprincipen och dess tillämpning för tjänstemän hos de regionala och

lokala tillsynsmyndigheterna, framför allt länsstyrelser och kommuner.

Kemikalieinspektionen har också sammanställt olika förteckningar,

däribland den s.k. begränsningslistan, som omfattar ett 70-tal ämnen vars

användning begränsats i något avseende. Vidare har inspektionen

upprättat en förteckning, den s.k. OBS-listan. Listan, som successivt

uppdateras, innehåller över 250 ämnen som är så skadliga att de kräver

särskild uppmärksamhet vid användningen och vilka det är särskilt

viktigt att ersätta med andra ämnen. I Kemikalieinspektionens

märkningsföreskrifter listas för närvarande 1 500 ämnen med upplysning

om hur ämnena är klassificerade med avseende på hälso- och

miljöfarlighet och hur de skall märkas. Listorna ger underlag och råd för

jämförande bedömning av kemikalier och för goda produktval vid

tillämpning av produktvalsprincipen. Angivna myndigheter har vidare i

ett antal rapporter och andra publikationer riktade till både användare och

tillsynsmyndigheter behandlat produktvalsprincipen och hur den skall

tillämpas. Det är, enligt regeringens bedömning, viktigt att det

exemplifierade arbetet fortsätter och intensifieras för att produktvals-

principen skall bli allmänt tillämpad.

Eftersom produktvalsprincipen skall tillämpas av alla som använder

kemiska produkter och biotekniska organismer oavsett om myndig-

heterna tagit ställning beträffande enskilda produkter har bransch-

organisationerna en viktig funktion att fylla för att principen skall få ett

ordentligt genomslag och tillämpas på det sätt som är avsett.

Kemikontoret, som är ett branschorgan för den kemiska industrin, har i

detta syfte bl.a. utarbetat rekommendationer i sin serie Ansvar av betydelse är

härvidlag också i vad mån en plan omfattar endast ett konkret fall eller

får mera generell giltighet liksom planens geografiska omfattning. Det

går därför inte att göra ett generellt uttalande om i vad mån

åtgärdsplanerna kommer att utgöra föreskrifter eller förvaltningsbeslut,

utan detta kan vara beroende av utformningen och inriktningen av planen

i det särskilda fallet. Eftersom regleringen i 5 § måste kunna betraktas

som ett bemyndigande till regeringen enligt 8 kap. 7 § regeringsformen

förenat med ett medgivande till s.k. subdelegation enligt 8 kap. 11 § får

det här till skillnad från vad fallet var vid tillkomsten av plan- och

bygglagen ingen avgörande betydelse för planernas giltighet om de är

att hänföra till föreskrifter eller förvaltningsbeslut. Att märka är dock att,

om en plan skall anses innefatta föreskrifter, det strikt måste iakttas att de

håller sig inom ramen för de ämnen som enligt 8 kap. 7 §

regeringsformen över huvud taget kan bli föremål för delegation, dvs.

såvitt här är av intresse skydd för hälsa samt natur- och miljövård."

Regeringen delar de synpunkter som Lagrådet framfört och konstaterar

att detta inte föranleder några ändringar i förslaget.

Det förhållandet att en verksamhet med någon betydelse medverkar till

att en miljökvalitetsnorm överträds skall kunna utgöra grund för

omprövning av tillstånd och villkor i meddelade tillståndsbeslut för

verksamheter inom området. Därmed kan utsläppen nedbringas så att

normen kan uppfyllas.

Det bör då vara möjligt och även lämpligt att ompröva

tillståndsvillkoren för flera verksamheter i ett sammanhang genom s.k.

grupprövning. Genom en sådan grupprövning kan fördelningen av de

utökade kraven göras rättvis mellan dem som skall genomföra minsk-

ningen av utsläpp så att normen uppfylls. Sådan grupprövning bör göras

när verksamhetsutövarna begär det. Även utan begäran kan en typ av

gemensam prövning göras genom att tillståndsmyndigheten beslutar om

gemensam handläggning av flera ansökningar om omprövning. Detta

behandlas närmare i författningskommentaren till 5 kap. 4 §.

För att uppfylla en norm bör det också vara möjligt att meddela

områdesföreskrifter av det slag som nu finns för miljöskyddsområden i

miljöskyddslagen 8 a §. Bestämmelser om detta finns i 7 kap. 19-20 §§.

Sådana föreskrifter kan gälla även för verksamheter som har tillstånd.

Andra åtgärder kan vara att genom ändring av planer av betydelse för de

diffusa utsläppen nedbringa dessa.

Det kan finnas skäl att upprätta åtgärdsprogram även för områden där

miljökvaliteten är godtagbar men där det finns risk för försämring.

Härigenom kan en negativ miljöutveckling i dessa områden undvikas.

Beror överskridandet på föroreningar från verksamheter utanför det av

normen reglerade geografiska området kan åtgärder istället sättas in

utanför detta område. Det innebär att det inte bara är verksamheter

belägna inom det område som en norm omfattar som berörs av åtgärder,

utan det gäller alla som medverkar till att en norm överträds.

Flera remissinstanser har tagit upp frågan om miljökvalitetsnormers

inverkan på meddelade tillståndsbeslut. Industriförbundet och Arbets-

givareföreningen har framfört farhågor för att införandet av miljö-

kvalitetsnormer minskar stabiliteten och förutsebarheten och anfört att

systemet måste visa större respekt för befintliga tillstånd. Även andra

remissinstanser, bl.a. Koncessionsnämnden, har framfört synpunkter om

att rättssäkerheten kan urholkas för befintliga verksamheter genom att

meddelade normer skulle kunna leda till att tillstånd helt eller delvis

upphävs.

I detta sammanhang bör det betonas att en avvägning inom ramen för

regelsystemet alltid måste ske mellan verksamhetsutövarnas intressen,

möjligheten till kostnadseffektiva lösningar och hänsyn till miljön.

Regelsystemet skall tillämpas på ett sådant sätt att tillräcklig trygghet för

verksamhetsutövarna kan erhållas och näringslivet utvecklas, utan att

föranleda miljöpåverkan utöver det godtagbara, när det gäller att skydda

så viktiga värden som människors hälsa och miljön. Sådana

överväganden faller väl inom ramen för avvägningar enligt 2 kap. 7 §.

Ny verksamhet

Tillstånd får inte beviljas för verksamheter som medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds. Sådan verksamhet skall få komma till

stånd endast om utrymme för den skapas genom att olägenheter från

andra källor reduceras i minst motsvarande mån så att normen inte

överträds.

Det kan också uppkomma den situationen att ny verksamhet vill

lokalisera sig i ett område där en miljökvalitetsnorm redan överträds och

där etableringen inte ryms inom ramen för de åtgärder som skall vidtas

enligt åtgärdsprogrammet för att nå den godtagbara miljökvaliteten. I det

fallet där normen redan är överträdd räcker det inte att olägenheter från

andra källor reduceras i minst motsvarande mån, eftersom belastningen i

ett redan överbelastat område då skulle bli oförändrad. Ny verksamhet

bör kunna få komma tillstånd även inom områden där en norm

överskrids, om sådana åtgärder vidtas att olägenheterna från annan

verksamhet minskar i sådan grad att möjligheterna att uppfylla normen

ökar i inte obetydlig utsträckning. Det innebär att den totala belastningen

måste minska mer än endast marginellt för att verksamheten skall få

komma till stånd. Det kan i sådana fall bli aktuellt med grupprövning

enligt vad som anges i författningskommentaren till 5 kap. 4 §. Då

öppnas en möjlighet för sökanden att vidta åtgärder för att minska

utsläppen från befintlig verksamhet och på så sätt skapa ett utrymme för

den egna verksamheten så att miljökvalitetsnormen inte längre utgör

hinder för att den nya verksamheten skall kunna etableras.

Även om en ny verksamhet inte medför att föreskriven lägsta

godtagbara miljökvalitet för området överskrids måste givetvis frågan

om erforderliga skyddsåtgärder eller försiktighetsmått ändå prövas.

Utformningen av tillståndsbesluten behöver således i många fall inte

påverkas nämnvärt av normerna. Däremot kommer beslutsunderlaget att

förbättras. Framför allt bör miljökvalitetsnormerna vara betydelsefulla

när miljökonsekvensbeskrivningar utarbetas. En miljökonsekvens-

beskrivning skall också enligt 6 kap. 7 § första stycket 2 miljöbalken

innehålla en beskrivning av hur det undviks att en verksamhet eller

åtgärd medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds.

Hänsynsreglernas tillämpning

De skyddsåtgärder och försiktighetsmått som skall föreskrivas såväl

beträffande befintlig verksamhet som beträffande ny verksamhet regleras

i de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. balken. Miljökvalitetsnormerna

ger då upplysning om vilken miljökvalitet som behöver uppnås vid

tillämpningen av hänsynsreglerna. I de fall en miljökvalitetsnorm inte är

uppfylld, får vid tillämpningen av dessa den skälighetsavvägning som

skall göras enligt 2 kap. 7 § aldrig medföra att en miljökvalitetsnorm

åsidosätts. En miljökvalitetsnorm anger alltså alltid den miniminivå som

måste beaktas vid tillämpningen av hänsynsreglerna. Detta angavs i

utredningens förslag i författningskommentaren till den bestämmelsen

men framgår nu direkt av lagtexten, vilket även Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet förordat i sitt remissvar.

Lagregeln får som nämnden skriver en direkt rättsverkan inte bara

gentemot myndigheter utan även mot verksamhetsutövare.

Vidare kan, som redan angetts, genom omprövning av tillståndsvillkor

för befintlig verksamhet enligt 24 kap. 5 § 2 utsläppen nedbringas så att

normen inte överträds. I dessa fall kan den situationen föreligga att det

inom det område där miljökvalitetsnormen överträds endast finns

tillståndsgivna verksamheter och alla dessa använder bästa möjliga

teknik. Med det menas i detta fall att det är så att verkligen den bästa

möjliga tekniken används utan att kraven sänkts genom

skälighetsavvägning, dvs. att det inte finns effektivare anordningar eller

metoder att tillgå, vilket förutsätter att alla tillstånd är relativt nya. För

att

i ett sådant fall kunna uppfylla normen måste tillståndsmyndigheten vid

omprövning av tillstånden minska tillåten produktionsmängd så att

utsläppen minskar tillräckligt för att uppfylla normen. Den

skälighetsavvägning som skall göras enligt 2 kap. 7 § vid tillämpning av

hänsynsreglerna och även vid tillämpning av regeln om bästa möjliga

teknik, motsvarande den som görs idag enligt 5 § miljöskyddslagen, får

som angetts aldrig medföra att en miljökvalitetsnorm inte kan uppnås. En

miljökvalitetsnorm anger alltid den miniminivå som måste beaktas vid

tillämpningen av hänsynsreglerna. Det innebär att det vid omprövning

går att ställa ytterligare krav än vad som kan uppnås med användning av

bästa möjliga teknik. Detta överensstämmer inom EG-rätten med artikel

10 i IPPC-direktivet 96/61, där det föreskrivs att om en

miljökvalitetsnorm ställer högre krav än vad som kan uppnås genom

användning av bästa tillgängliga teknik skall ytterligare åtgärder

föreskrivas i tillståndet, utan att detta påverkar vidtagandet av andra

åtgärder som kan behövas för att iaktta miljökvalitetsnormerna.

Direktivet behandlas utförligare i avsnitt 4.14.2. Därmed är också

Naturskyddsföreningens farhågor, att villkor som krävs vid en

omprövning av en verksamhet för att normen inte skall överträdas skulle

kunna anses oskäliga enligt avvägningsregeln, obefogade.

Det kan också i vissa fall även då behöva föreskrivas

produktionsminskningar för att normen skall uppfyllas. Den situationen

att det bara finns tillståndsgiven verksamhet inom ett område torde dock

inte bli vanligt förekommande. I de flesta fall torde det även finnas icke

tillståndsgiven verksamhet i området för vilken föreskrifter kan

meddelas.

Miljökvalitetsnormerna anger det miljötillstånd som behöver uppnås

vid tillämpningen av hänsynsreglerna och kan också ligga till grund för

generella föreskrifter. Inom ramen för de försiktighetsmått som kan

åläggas varje enskilt företag bör strävan vara att fördela bördorna så att

de mest kostnadseffektiva lösningarna uppnås. Detta kan innebära att

åtgärderna bör vidtas utanför det område som omfattas av

miljökvalitetsnormen.

Miljökvalitetsnormer kan också ligga till grund för andra föreskrifter.

Miljökvalitetsnormer skall omfatta alla verksamheter

Som angetts tidigare bör miljökvalitetsnormer rikta sig mot kommuner

och myndigheter och bör vara bindande såtillvida att kommunerna och

myndigheterna är skyldiga att tillämpa dessa vid prövning av tillåtlighet,

tillstånd, godkännanden, dispenser och anmälningsärenden samt vid

tillsyn och när föreskrifter meddelas och i sin planering och

planläggning. Miljökvalitetsnormer bör kunna användas dels för att

komma till rätta med rådande miljöproblem, dels för att undvika framtida

sådana och bör kunna tillämpas vid prövningen av såväl befintliga som

nya verksamheter. De skall också som framgått tillämpas vid individuell

prövning och omprövning av tillståndspliktig verksamhet.

Det innebär att i princip all verksamhet som påverkar de

föroreningsnivåer eller störningsnivåer som människor kan utsättas för

utan fara för olägenheter av betydelse eller som miljön eller naturen kan

belastas med utan fara för påtagliga olägenheter omfattas av

miljökvalitetsnormerna. Här kan nämnas exempelvis diffusa utsläpp från

jordbruk och trafik. Om någon verksamhet som medför påverkan av

angivet slag skulle undantas skulle bestämmelserna bli verkningslösa.

Det skulle exempelvis vara omöjligt att uppfylla miljökvalitetsnormer för

luft om trafiken undantogs eller för vatten om de areella näringarna eller

trafiken undantogs. Vikten av att alla verksamheter kan omfattas har

Naturvårdsverket betonat i sitt remissvar. Även Advokatsamfundet

förutsätter att ett åtgärdsprogram kommer att omfatta alla verksamheter

som kan påverka normens uppfyllelse och att balkens

tillämpningsområde måste bestämmas därefter. Det vore enligt

samfundet mycket olyckligt om det inte lagligen gick att se till att den

objektivt sett mest effektiva åtgärden vidtogs på den grunden att den

verksamhet som gett upphov till denna påverkan faller utanför balkens

tillämpningsområde. Därför kan Skogsstyrelsen enligt regeringens

bedömning inte få gehör för sitt önskemål att det i 5 kap. 3 § bör

klargöras att bestämmelsen avser prövning, tillsyn och beslut om

föreskrifter enligt denna balk. Tvärtom skall det framgå av balken att all

verksamhet omfattas.

När det gäller verksamheter med påverkan från många små enheter där

var och ens påverkan inte är så stor men den sammanlagda påverkan är

betydande bör ett åtgärdsprogram inte peka ut enskilda

verksamhetsutövare utan reglera påverkan genom generella föreskrifter

som omfattar dessa. Exempelvis kan kväveutsläpp i vissa jordbruks-

bygder regleras genom generella föreskrifter avseende gödsling inom ett

geografiskt område, till viss del på samma sätt som föreskrivs idag med

stöd av lagen om skötsel av jordbruksmark, i stället för att villkor sätts

för varje jordbrukares verksamhet.

Regeringen finner därför sammanfattningsvis att i bestämmelsen om

åtgärdsprogram skall anges att dessa får omfatta all verksamhet som kan

påverka de störningsnivåer en norm omfattar, oavsett om den är

tillståndspliktig eller inte.

Miljökvalitetskrav inom hälsoskyddsområdet

Det ligger särskilt nära till hands att fastställa godtagbar miljökvalitet

inom hälsoskyddssektorn. Ett stort antal människor utsätts för störningar

som kan skada hälsan. Framför allt gäller detta i vissa städer där halterna

av luftföroreningar kan överskrida skadliga nivåer. Det finns också

många exempel på att utsläpp till luft från enskilda verksamheter gett

upphov till olägenheter för de närboende.

I dessa fall torde godtagbar miljökvalitet få bestämmas i form av

haltvärden som inte får överskridas momentant eller för vissa tidsenheter.

I vissa fall är det den momentana störningen och i andra fall

långtidsexponeringen som är avgörande från hälsorisksynpunkt.

Vad gäller buller har myndigheterna i princip redan under många år

arbetat med styrande normer. Mätparametern är vanligtvis decibel.

Bullerkraven är olika för olika områden, t.ex. bostadsområden,

fritidsområden och arbetsplatser. Både momentanvärden och ekvivalenta

värden, dvs. vägda genomsnittsvärden, används för att mäta bullernivåer.

Dricksvatten är ett livsmedel för vilket det finns särskild lagstiftning

och som därför inte som sådant berörs av miljöbalken. Däremot kan

kvalitetskrav ställas på vattentäkterna vilket framgått av genomgången av

direktiv (75/440/EEG) om kvalitet på ytvatten avsett att användas som

dricksvatten. Det finns även ett direktiv till skydd för grundvattnet

(80/68/EEG) som behandlas i avsnittet om miljöfarlig verksamhet. Som

angetts tidigare pågår ett arbete inom EU att ersätta bl.a. dessa direktiv

med ett ramdirektiv för vattenresurser.

Livsmedelsverket tillstyrker utredningens förslag om miljökvali-

tetsnormer och skriver att därmed kommer direktivens krav på yt- och

grundvatten som skall användas som råvatten för produktion av

dricksvatten, att omvandlas till miljökvalitetsnormer samt att det framstår

som mycket tillfredsställande att råvatten får skydd av miljöbalkens

regler. Verket skriver vidare att vid bedömning av miljökvalitetskrav

synes utredningen ha förbisett att den i särklass största intagskällan för

många miljökemikalier är livsmedel. Exempel på detta är

metylkvicksilver och PCB i fisk. Enligt Livsmedelsverkets mening bör

kvalitetsaspekter som har att göra med livsmedelsproduktion till havs och

till lands beaktas när miljökvalitetsnormer utarbetas.

Åtgärdsprogram och andra genomförandefrågor

För närvarande innebär det inte några svårigheter för Sverige att uppfylla

miljökraven i EG:s direktiv om miljökvalitet. Vi kommer därför

sannolikt inte att behöva tillämpa den rapporteringsskyldighet till

kommissionen som föreligger vid överskridande av föreskrifterna.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet menar dock i sitt

remissvar att flera vattenkvalitetsdirektiv exempelvis föreskriver en viss

lägsta syremättnadsgrad som periodvis understigs inom flera svenska

vattenområden.

Regeringen gör den bedömningen att förutom vår skyldighet att

genomföra EG-direktiv finns det med hänsyn till framtida mer skärpta

EG-regler skäl att utforma bestämmelserna i miljöbalken på ett sådant

sätt att de överensstämmer med genomförandereglerna i miljödirektiven.

Det ramdirektiv om vattenresurser som håller på att utarbetas inom EU

kommer enligt förslaget som föreligger från kommissionen att innebära

krav på att medlemsländerna skall indelas i avrinningsdistrikt. För dessa

avrinningsdistrikt skall upprättas vad som i förslaget kallas "Planer för

avrinningsområdesförvaltning (River Basin Management Plans)" och i

dessa skall ingå de mera detaljerade åtgärdsprogrammen (programme of

measures). EU:s tidsplan för ramdirektivet innebär att det skall antas av

rådet under år 1998.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att ett åtgärdsprogram skall

upprättas i de fall det behövs för att föreskriven lägsta godtagbara

miljökvalitet inte skall överskridas eller normen skall uppnås. I

utredningens lagförslag har även angetts att åtgärdsprogrammet skall

upprättas av en kommun om normen gäller bara kommunens område, av

länsstyrelsen om normen gäller flera kommuner och i övriga fall av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Vidare har

angetts att när regeringen utfärdar föreskrifter om miljökvalitetsnormer

skall den föreskriva vilken eller vilka myndigheter eller kommuner som

skall upprätta åtgärdsprogram, eftersom det inte får råda någon tvekan

om vilken eller vilka myndigheter som har denna skyldighet, t.ex. med

hänsyn till normens geografiska område.

Med hänsyn till det arbete som pågår inom EU och remissynpunkter

från bl.a. flera länsstyrelser, som föreslår att flera länsstyrelser

gemensamt bör kunna upprätta åtgärdsprogram, finns det skäl att utforma

reglerna om åtgärdsprogram något annorlunda än utredningen föreslagit.

För att uppnå ett mera flexibelt system räcker det att i balken ange att

regeringen skall besluta vilken eller vilka myndigheter eller kommuner

som skall upprätta åtgärdsprogram. Ett åtgärdsprogram skall dock som

utredningen föreslagit upprättas i de fall det behövs för att föreskriven

lägsta godtagbara miljökvalitet inte skall överskridas eller normen skall

uppnås. Ett sådant beslut kan regeringen meddela i samband med att den

beslutar om att utfärda en miljökvalitetsnorm. För att kunna uppfylla EU-

krav bör också föreskrivas att åtgärdsprogram även skall upprättas om

det krävs enligt en rättsakt från EU. Regeringen bör då få rätt att överlåta

till en myndighet att besluta om sådana åtgärdsprogram. Vidare bör

regeringen även ges rätt att meddela föreskrifter om generella krav på att

åtgärdsplaner skall upprättas om sådana krav införs exempelvis i enlighet

med det förslag till ramdirektiv för vatten som kommissionen

presenterat. Begreppet åtgärdsplan bör användas eftersom det är en plan

av en mera övergripande natur för att på lång sikt uppnå vissa allmänna

mål som avses i direktivförslaget. Det åtgärdsprogram som regeringen

kan besluta skall upprättas för att en norm skall kunna uppfyllas, skall

vara på en mera detaljerad nivå och avse en mera näraliggande

tidsperiod. I enlighet med Lagrådets förslag bör bestämmelsen om

åtgärdsplaner, 5 kap. 8 §, utformas så att regeringen kan upprätta sådana

eller välja att delegera uppgiften till en eller flera myndigheter eller

kommuner.

Åtgärdsprogrammen bör i första hand tas fram av den berörda

kommunen, om normen omfattar endast en kommun. Innan kommunen

upprättar programmet bör samråd hållas med länsstyrelsen samt andra

myndigheter som berörs, eftersom ett åtgärdsprogram i de flesta fall

torde innefatta åtgärder som någon annan myndighet än kommunen skall

vidta. Detta gäller framför allt länsstyrelsen. I många fall kan

programmet även behöva omfatta åtgärder som endast en central

myndighet kan vidta. Det kan exempelvis gälla frågan om en omprövning

av tillståndsvillkor bör göras, vilket enligt balken skall initieras av

Naturvårdsverket, Kemikalieinspektionen, Kammarkollegiet eller läns-

styrelsen. Försvarsmakten har motsatt sig att en kommun kan få upprätta

ett åtgärdsprogram som kan omfatta militär verksamhet och föreslagit att

det lägst skall vara länsstyrelserna som kan upprätta åtgärdsprogram som

berör Försvarsmakten. Regeringen delar denna uppfattning. Ett

åtgärdsprogram som berör Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller

annan verksamhet inom försvaret bör därför upprättas av länsstyrelsen

och inte av en kommun. Vägverket har framfört synpunkten att väg-

hållaren i stället för kommunen skall bedöma vilka åtgärder som skall

sättas in för att minska den egna verksamhetens belastning. Kommunen

bör dock även i sådana fall upprätta ett åtgärdsprogram eftersom

Vägverket får tillfälle att framföra sina synpunkter i samrådet som

kommunen alltid skall ha med andra myndigheter som berörs.

Kommunen bör även samråda med sådana verksamhetsutövare som

berörs i betydande omfattning. NUTEK anser i sitt remissvar att uttrycket

i betydande omfattning skall ändras så att samråd skall ske med

verksamhetsutövare som påverkas i icke obetydlig omfattning. Detta

skulle dock medföra alltför omfattande samrådsskyldighet eftersom det

kan vara ett mycket stort antal verksamhetsutövare som berörs, varför

den av utredningen föreslagna omfattningen bör väljas enligt regeringens

uppfattning. Kommunfullmäktige bör besluta om åtgärdsprogram med

hänsyn till dess övergripande karaktär och den betydelse som ett sådan

program har.

Omfattar den aktuella normen flera kommuner i ett län bör det i många

fall vara mest lämpligt att länsstyrelsen får i uppgift att ta fram

åtgärdsprogram. Innan länsstyrelsen beslutar om ett åtgärdsprogram skall

den också på motsvarande sätt som bör gälla för kommunerna samråda

med andra berörda myndigheter och kommuner. Även länsstyrelsen bör

samråda med sådana verksamhetsutövare som berörs i betydande

omfattning. Det bör även vara möjligt att i de fall där det är lämpligt och

berörda kommuner så önskar låta dessa kommuner i mellankommunal

samverkan upprätta ett åtgärdsprogram. Som nämnts innebär förslaget att

regeringen skall kunna besluta att en eller flera myndigheter eller

kommuner skall upprätta åtgärdsprogram. I de fall då den aktuella

miljökvalitetsnormen omfattar flera kommuner i ett län bör det enligt

motiven i många fall vara mest lämpligt att länsstyrelsen får till uppgift

att ta fram åtgärdsprogram, men det avses även vara möjligt att, i de fall

det är lämpligt och berörda kommuner så önskar, låta kommunerna i

mellankommunal samverkan upprätta ett åtgärdsprogram.

Lagrådet skriver i anslutning till detta: "Det förtjänar med anledning

av dessa uttalanden erinras om att samordningen av frågor om

användningen av mark- och vattenområden som berör flera kommuner

gemensamt har fått en annan lösning i plan- och bygglagen. Enligt 7 kap.

1 § nämnda lag skall sålunda, när den utrednings- och samord-

ningsverksamhet som behövs inte kommer till stånd på annat sätt,

regeringen utse ett regionplaneorgan som under viss tid eller tills vidare

skall ha hand om denna uppgift. Till regionplaneorgan kan regeringen

utse ett befintligt kommunalförbund, men regeringen kan också förordna

att de berörda kommunerna skall bilda ett särskilt regionplaneförbund för

ändamålet.

Den i plan- och bygglagen valda lösningen har den fördelen att man

säkerställer att en plan kommer till stånd även om de berörda

kommunerna inte skulle vara ense i alla frågor, eftersom omröstning om

planen skall ske i kommunalförbundets fullmäktige och inte i fullmäktige

för de berörda kommunerna. Eftersom det i förevarande fall är förutsatt

att uppgiften att upprätta en åtgärdsplan skall ges till flera kommuner

gemensamt bara när dessa önskar det och en åtgärdsplan normalt torde

avse mera avgränsade frågor än en regionplan, synes det inte finnas

tillräckliga skäl att på samma sätt som enligt plan- och bygglagen göra

delegation till kommunalförbund till ett obligatorium för fall då en

åtgärdsplan berör flera kommuner. Det synes emellertid kunna vara

lämpligt att, för de fall då ett regionplaneorgan eller något annat

kommunalförbund med likartade uppgifter redan har inrättats, öppna

möjlighet att anförtro även upprättandet av åtgärdsplanen åt ett sådant

organ. Lagrådet förordar med hänsyn härtill att 5 § kompletteras med ett

nytt sista stycke av följande lydelse: Med kommun avses i denna

paragraf även kommunalförbund." .

Regeringen anser i likhet med Lagrådet att åtgärdsprogram bör kunna

upprättas av ett kommunalförbund och följer därför förslaget.

I övriga fall bör åtgärdsprogram enligt vad regeringen beslutar tas fram

av regeringen eller den eller de myndigheter regeringen bestämmer. Det

innebär som bl.a. länsstyrelserna i Kristianstads, Malmöhus, Skaraborgs,

Värmlands och Jämtlands län anfört, att om en norm omfattar flera län

kan regeringen bestämma att ett åtgärdsprogram skall upprättas

gemensamt av de berörda länsstyrelserna.

Naturvårdsverket anser i sitt remissvar att ett åtgärdsprogram alltid bör

beslutas av en politisk instans, som huvudregel regeringen eller om

normen enbart skall gälla inom en kommun och ingen påverkan kommer

utifrån, av kommunfullmäktige. Detta är dock enligt regeringens

uppfattning inte praktiskt rimligt, men det bör finnas en möjlighet för

regeringen att överpröva åtgärdsprogram vilket behandlas längre fram.

I de fall störningskällor som ligger utanför det geografiska område som

miljökvalitetsnormen avser har betydelse för möjligheten att uppfylla

normen bör det ankomma på regeringen, eller den myndighet regeringen

bestämmer, att upprätta ett åtgärdsprogram. Detta bör omfatta hela det

område där störningskällorna finns.

När regeringen utfärdar föreskrifter om miljökvalitetsnormer bör den

dessutom även besluta om skyldigheten att utföra mätningar i syfte att

kontrollera i vilken utsträckning åtgärderna ger önskad effekt.

Miljöbalksutredningen föreslog att kommunerna skulle vara skyldiga att

utföra de mätningar som behövs. Kommunerna har i dag en skyldighet

enligt 14 a § hälsoskyddslagen att mäta luftföroreningar om det kan antas

att gränsvärdena som föreskrivs enligt paragrafen kan komma att

överskridas. Många kommuner, däribland Skövde, Västerås, Sundsvall,

Umeå och Piteå, tar upp detta i sina remissvar och är kritiska till att det

innebär ökade kostnader för kommunerna och undrar hur det skall

finansieras. Flera anser att staten skall finansiera detta. Länsstyrelserna i

Göteborg- och Bohus län, Skaraborgs, Värmlands, Gävleborgs och

Malmöhus län anser att även verksamhetsutövare borde kunna åläggas ett

kostnadsansvar.

Regeringen gör den bedömningen att skyldigheten att utföra de

mätningar som krävs inte kan anges så kategoriskt som utredningen

föreslagit. I stället bör regeringen när den utfärdar föreskrifter om

miljökvalitetsnormer även pröva och besluta vilka som är skyldiga att

utföra de mätningar som behövs för att kontrollera att en

miljökvalitetsnorm uppfylls. Denna skyldighet kan då exempelvis

åläggas den centrala och regionala miljöövervakningen. Mätskyldigheten

kan även åläggas kommuner precis som de idag har skyldighet att mäta

luftföroreningar enligt hälsoskyddslagen. I många fall bör det vara

lämpligt att fördela mätskyldigheten mellan dessa. Vidare bör om

mätningarna görs hos eller i anslutning till en verksamhetsutövare i så

stor utsträckning som möjligt denne åläggas att betala i enlighet med

principen om att förorenaren betalar. I andra fall kan det vara svårt att

ålägga någon enskild förorenare att betala, eftersom föroreningar i många

fall orsakas av utsläpp som är många och små.

Några remissinstanser tar upp frågan om kunskapsförsörjning. Svea

hovrätt anser att ett system för kunskapsförsörjning till tillstånds- och

tillsynsmyndigheter måste byggas upp, eftersom det erfordras en

kontinuerlig uppföljning av de verksamheter som finns och som

tillkommer. Även Boverket anser att ett sådant system krävs och menar

att det kunskapsförsörjningssystem som utvecklats enligt NRL för

särskilt värdefulla områden, riksintressen, borde kunna utvecklas

ytterligare och användas även för miljökvalitetsnormer. Länsstyrelsen i

Stockholms län har liknande synpunkter. Regeringen anser att det blir en

uppgift för de tillsynsmyndigheter som har att kontrollera att normerna

uppfylls att bygga upp ett sådant kunskapsförsörjningssystem och då bör

möjligheterna till samordning med redan existerande system tas till vara.

I åtgärdsprogrammet bör anges förutom den miljökvalitetsnorm som

skall uppfyllas, vid vilken tidpunkt den skall vara uppfylld samt vilka

konkreta åtgärder som skall vidtas för detta. Vidare bör anges vilka

myndigheter och kommuner som skall se till att åtgärderna vidtas samt

när de skall vara genomförda. Åtgärdsprogrammen bör också som

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet angett i sitt

remissvar, innehålla uppgift om de källor som bidrar till att en

miljökvalitetsnorm överskrids och beräkningen av störningen från varje

sådan källa samt den totala belastningsminskning som krävs för att

normen skall kunna uppnås. Uppgiften om vilka källor som bidrar kan

dock av praktiska skäl i många fall inte omfatta alla som bidrar endast i

en mycket begränsad omfattning. I åtgärdsprogrammet bör även anges

för vilka verksamheter med tillstånd som ansökningar om omprövningar

av villkoren bör ske. En sådan omprövning regleras i 24 kap.

miljöbalken. Även åtgärder som skall vidtas beträffande befintlig

verksamhet utan tillstånd bör anges i programmet. Vad ett åtgärds-

program bör innehålla anges också i författningskommentaren till 5 kap.

6 §.

Regeringen gör den bedömningen att för att nå en så enhetlig och

förutsebar tillämpning av miljökvalitetsnormer som möjligt bör

Naturvårdsverket meddela allmänna råd för utformningen av

åtgärdsprogram.

Flera remissinstanser har ställt frågor beträffande miljökvalitetsnormer

och åtgärdsprogram. RRV undrar vad som händer om en miljö-

kvalitetsnorm inte uppnås, trots att åtgärderna enligt ett åtgärdsprogram

är uppfyllda. Regeringen gör den bedömningen att i så fall får

åtgärdsprogrammet omprövas och ytterligare åtgärder vidtas så att

normen uppnås. Det skall framgå direkt av balken att ett åtgärdsprogram

skall omprövas vid behov dock minst vart femte år. Statskontoret

ifrågasätter om normerna skall vara sanktionerade vid överträdelse så att

de inte riskerar att bli utan verkan. Normen som sådan kan inte vara

sanktionerad men många av de åtgärder som vidtas kommer att vara

knutna till sanktioner. Exempelvis kommer tillstånd att omprövas och om

de nya skärpta utsläppsvillkoren överträds kommer detta att vara

sanktionerat på samma sätt som andra tillståndsvillkor.

Prövning av åtgärdsprogram

Miljöbalksutredningen föreslog att de som berörs av ett åtgärdsprogram

bör ha en möjlighet att överklaga beslutet att anta ett sådant program,

eftersom de indirekt kommer att vara bundna av det genom

myndigheternas genomförande av programmet. Vidare föreslogs att det

därför skulle kungöras att ett åtgärdsprogram upprättats så att berörda får

kännedom om detta. Beslutet skulle kunna överklagas till regeringen.

Även ideella organisationer som har talerätt enligt balken skulle få

överklaga. Länsstyrelsen och andra berörda myndigheter skulle också ha

möjlighet att överklaga ett åtgärdsprogram som har beslutats av

kommunfullmäktige. Länsstyrelsen i Göteborg- och Bohus län ifråga-

sätter om ett åtgärdsprogram alls har någon rättsverkan som motiverar

klagorätt. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att

det är oklart på vilken grund ett åtgärdsprogram kan överklagas och vad

resultatet av en sådan överklagan kan leda till. Även om enskilda kan

överklaga kommer det att vara svårt för dessa att visa att de genom detta

kommer att lida orätt och att avvägningen är felaktigt gjord.

Fakultetsnämnden anser vidare att med den nuvarande utformningen av

ett åtgärdsprogram saknas egentligen mening att överklaga

överhuvudtaget. De rättsligt bindande besluten fattas inte genom

åtgärdsprogrammet utan av andra myndigheter vid en senare tidpunkt

och dessa skall fatta sina beslut utifrån hänsynsreglerna i balken och inte

utifrån åtgärdsprogrammet. Naturvårdsverket anser att enbart åtgärds-

program som beslutas av kommunfullmäktige bör få överklagas, som en

följd av att regeringen enligt verkets förslag alltid skall fastställa dem i

övriga fall.

Regeringen konstaterar att förutom vad remissinstanserna tar upp finns

det ytterligare aspekter som gör att det kan ifrågasättas om det skall vara

möjligt att överklaga ett åtgärdsprogram. Åtgärdsprogram skall i många

fall upprättas av en kommun och då skall kommunfullmäktige besluta

med hänsyn till programmets övergripande karaktär och den betydelse

som det har. Det normala för sådana beslut är att de endast kan

överprövas efter kommunalbesvär och förslaget innebär ett undantag från

denna allmänna princip. Dessutom kan det befaras att rätten att överklaga

i vissa fall kan leda till en fördröjning av att behövliga åtgärder vidtas så

att en norm kan uppfyllas. Eftersom åtgärdsprogram inte är direkt

bindande för enskilda utan endast de beslut som myndigheter vid senare

tidpunkt fattar, kan beslut om programmet inte anses vara en sådan

myndighetsutövning mot enskild som kräver rätt att överklaga. Däremot

är naturligtvis de särskilda beslut som är föranledda av ett

åtgärdsprogram överklagbara. Regeringens beslut beträffande vilka som

skall upprätta åtgärdsprogram och mäta och kontrollera att normen

uppfylls är inte heller en sådan myndighetsutövning mot enskild som

kräver rätt att överklaga.

Det kan dock finnas ett behov för regeringen att kunna överpröva ett

åtgärdsprogram som har beslutats av en annan myndighet eller av en

kommun i fall det skulle vara ofullständigt och därför inte kan förväntas

få avsedd verkan eller beröra verksamheter som har särskild betydelse.

Detta kan dock uppnås genom att en möjlighet för underställning införs.

Det finns exempel på statliga kontrollmöjligheter i annan lagstiftning,

bl.a. i räddningstjänstlagen och i plan- och bygglagen.

Med hänsyn till vad som har anförts gör regeringen den bedömningen

att någon rätt att överklaga ett åtgärdsprogram inte bör införas. I stället

införs en bestämmelse att regeringen ges rätt att föreskriva att vissa

åtgärdsprogram skall prövas av regeringen. Regeringen får därför även

föreskriva att åtgärdsprogrammet skall skickas till de myndigheter som

regeringen bestämmer. Därmed får samhället en kontroll av att systemet

med miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram fungerar. Med stöd av det

bemyndigandet kan regeringen exempelvis föreskriva att regeringen skall

pröva åtgärdsprogram som rör försvaret. Försvarsmakten har förordat en

möjlighet till regeringsprövning, eftersom detta berör en verksamhet som

beslutas av riksdag och regering. Föreskrifterna kan även omfatta sådan

rätt för annan central myndighet vars ansvarsområde berörs.

Regeringens prövning får avse hela programmet vilket är lämpligt med

hänsyn till att det normalt är regeringen som har utfärdat normen och

bestämt vem eller vilka som skall upprätta programmet. Även i de fall en

myndighet har utfärdat en norm i enlighet med en rättsakt från EU är det

lämpligt att regeringen kan överpröva ett eventuellt åtgärdsprogram.

Frågan är om krav bör ställas på att det skall kungöras att ett

åtgärdsprogram har upprättats. Det är visserligen lämpligt att berörda får

kännedom om programmet men det får åstadkommas genom olika typer

av informationsinsatser från den eller de myndigheter som upprättat

programmet. Detta kan göras exempelvis genom att kommunen ställer ut

det beslutade åtgärdsprogrammet eller genom annonsering i lokalpress

eller rikspress beroende på vilka områden som berörs.

Miljöbalksutredningen har i sitt fortsatta arbete i uppdrag att föreslå en

förordning med de ytterligare bestämmelser som kan behövas för att

införa miljökvalitetsnormer.

4.11 Miljökonsekvensbeskrivningar och annat

beslutsunderlag

4.11.1 Syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

Regeringens förslag: Kraven på miljökonsekvensbeskrivningar

(MKB) skall utökas och skärpas i balken och anpassas ytterligare till

EG-regler och andra internationella regler.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker och anser att

förslaget är ett framsteg jämfört med nuvarande MKB-regler. Det gäller

bl.a. Naturvårdsverket, Boverket, RRV, Räddningsverket, SMHI,

Statskontoret och ett flertal länsstyrelser. Synpunkter och förslag för att

ytterligare förbättra systemet lämnas dock av många. Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet är kritisk och anser att reglerna

i ett internationellt perspektiv inte är långtgående och att internationella

regler och erfarenheter inte beaktats.

Skälen för regeringens förslag: För att skydda människors hälsa och

miljön samt främja hushållningen med mark och vatten är det enligt

regeringens uppfattning viktigt att i större utsträckning utveckla och

använda en beslutsteknik där förutsättningarna för miljön beaktas inför

beslut av olika slag. Detta innebär att beslut om verksamheter som var

för sig eller som sammantagna med andra har betydelse för människors

hälsa, miljön samt hushållningen med mark och vatten m.m. skall

grundas på en beskrivning och analys av beslutens konsekvenser för

dessa intressen. Detta kan uppnås genom miljökonsekvensbeskrivningar.

Syftet med att upprätta en miljökonsekvensbeskrivning är alltså att ge

ett bättre underlag för ett beslut. Den skall ingå som en del i

beslutsunderlaget och möjliggöra en samlad bedömning av en planerad

verksamhets inverkan på miljön, hälsan och hushållningen med

naturresurser. För att uppnå syftet med miljökonsekvensbeskrivningar

måste frågor om påverkan på miljön komma in på ett tidigt stadium och

ingå i beslutsunderlaget under hela processen fram till ett tillståndsbeslut.

Konsekvenserna för miljön skall från början inverka på de avvägningar

och förhandlingar som föregår ett beslut. Den allmänhet som berörs av

den planerade verksamheten skall på ett lika tidigt stadium ges möjlighet

att medverka och att påverka arbetet med miljökonsekvensbeskrivningar.

Detta förfarande kan också medverka till att kunskapsluckor upptäcks

liksom till en allmänt ökad kunskap och insikt om miljö-, hälso- och

naturresursfrågor i samhället. Det är därför särskilt viktigt att en

bedömning av miljökonsekvenserna kommer in i ett tidigt

planeringsskede, parallellt med tekniska och ekonomiska frågor, innan

exploatören fattar beslut om inriktningen i stort av en verksamhet. MKB

har också, som Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

påpekar i sitt remissvar, en ytterligare mera framåtsyftande funktion

nämligen att bidra till att miljöpolitiska mål utvecklas och genomförs.

4.11.2 Bakgrund och gällande bestämmelser

Svenska regler

I Sverige har frågan om miljökonsekvensbeskrivningar aktualiserats vid

flera tillfällen under senare år. I miljöskyddslagen infördes dock redan år

1981 krav på att en ansökan om tillstånd till miljöfarlig verksamhet skall

innehålla en beskrivning av miljöeffekterna av den sökta verksamheten.

Här var Sverige ett föregångsland. Då infördes också krav på samråd

med myndigheter och enskilda som kunde ha ett intresse i saken, innan

ansökan om miljöfarlig verksamhet gjordes. I väglagen infördes år 1987

krav på att en arbetsplan för byggande av väg skall innehålla en

miljökonsekvensbeskrivning. År 1991 infördes genom propositionen En

god livsmiljö, 1990/91:90, bestämmelser om miljökonsekvens-

beskrivningar i ett nytt 5 kap. i naturresurslagen. Samtidigt utökades det

tidigare nämnda kravet i miljöskyddslagen till att uttryckligen gälla ett

krav på en miljökonsekvensbeskrivning. Även vattenlagen komplet-

terades med krav på en miljökonsekvensbeskrivning. Med stöd av ett

bemyndigande i naturresurslagen har regeringen i förordningen

(1991:738) om miljökonsekvensbeskrivningar föreskrivit att miljökon-

sekvensbeskrivningar krävs i ärenden enligt lagen om vissa

torvfyndigheter, ellagen, rörledningslagen, luftfartslagen, kontinen-

alsockellagen och farledslagen. Även i naturvårdsförordningen

(1976:484) infördes möjlighet att kräva miljökonsekvensbeskrivningar i

den utsträckning det behövs i det enskilda fallet. Krav på miljö-

konsekvensbeskrivningar har också införts i ett flertal andra lagar bl.a.

plan- och bygglagen, minerallagen, lagen om allmänna vatten- och

avloppsanläggningar, skogsvårdslagen, fiskelagen, strålskyddslagen,

lagen om kärnteknisk verksamhet samt lagen om byggande av järnväg.

Internationellt

Internationellt tillämpas också miljökonsekvensbeskrivningar. Inom EU

gäller rådets direktiv (85/337/EEG) av den 27 juni 1985 om bedömning

av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt. EU:s

ministerråd har den 3 mars 1997 antagit ett nytt direktiv (97/11/EG) om

ändring av direktiv 85/337. Det nya direktivet skall vara genomfört

senast den 14 mars 1999.

Inom FN:s ekonomiska kommission för Europa, ECE, har utformats en

konvention, Esbokonventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett

gränsöverskridande sammanhang (SÖ 1992:1). Sverige har ratificerat

konventionen år 1991 (prop. 1991/92:5, bet. 1991/92:BoU05, rskr.

1991/92:20) och den trädde i kraft den 10 september 1997. Även inom

Nordiska ministerrådet pågår arbete med ett program för fortsatt

samarbete om miljökonsekvensbeskrivningar.

En miljökonsekvensbeskrivning ses i flera länder som en formaliserad

process av en relativt stor omfattning som är reglerad i detalj och som

bara skall genomföras för vissa planerade verksamheter som kan antas

medföra en betydande miljöpåverkan. Då inleds förfarandet med att en

myndighet bestämmer om verksamheten eller projektet kan antas ha

betydande miljöpåverkan och därför skall bli föremål för en miljö-

konsekvensbeskrivning, detta brukar kallas screening på engelska, alltså

en behovsbedömning. Om så anses vara fallet fortsätter förfarandet med

att myndigheten bestämmer vad som bör ingå i miljö-

konsekvensbeskrivningen, detta kallas på engelska scoping, alltså en

avgränsning. I processen ingår också ofta en offentlig utfrågning om

miljökonsekvensbeskrivningen samt en möjlighet att få den överprövad.

EG-direktivet 85/337/EEG

Rådets direktiv (85/337/EEG) av den 27 juni 1985 om bedömning av

inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, ändrat genom

direktiv 97/11/EG, skall enligt artikel 1 tillämpas för bedömningen av

miljöeffekterna av sådana offentliga och privata projekt som kan antas

medföra betydande påverkan på miljön. Med projekt avses utförande av

byggnads- eller anläggningsarbeten eller andra installationer eller arbeten

samt andra ingrepp i den naturliga omgivningen och i landskapet

inklusive mineralutvinning.

Enligt hittillsvarande lydelse av artikel 2 skall medlemsstaterna vidta

alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att projekt som kan antas

medföra en betydande miljöpåverkan bl.a. på grund av sin art, storlek

eller lokalisering blir föremål för en bedömning av denna påverkan innan

tillstånd ges samt att de projekt som skall omfattas av en sådan

bedömning anges i artikel 4. Artikel 2 ändras i direktiv 97/11 så att

angivna projekt blir föremål för krav på tillstånd och en bedömning av

deras påverkan innan tillstånd ges. Vidare läggs en ny punkt 2a till, att en

medlemsstat kan införa en gemensamt förfarande för att uppfylla kraven

enligt detta direktiv och kraven enligt direktiv 96/61/EG om samordnade

åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, det s.k. IPPC-

direktivet. Detta nya direktiv behandlas utförligare i avsnitt 4.14.2.

I artikel 4.1 i direktivet 85/337 anges att projekt inom de grupper som

redovisas i direktivets bilaga 1 skall bli föremål för en bedömning i

enlighet med artikel 5 10. I vissa fall kan dock ett visst projekt undantas

från föreskrifterna enligt artikel 2.3. I bilaga 1 anges projekt som till

stora delar överensstämmer med de projekt som regeringen för

närvarande skall pröva enligt 4 kap. 1 § NRL förutom att bilagan även

upptar större kommunikationsanläggningar. Artikel 4.1 ändras inte i sak i

direktiv 97/11 men bilaga 1 utökas med ett flertal projekt. Bl.a. fler typer

av vägar läggs till, stora avfallsanläggningar för förbränning eller kemisk

behandling av även annat avfall än farligt avfall, reningsverk med en viss

kapacitet samt dammar och rörledningar av viss storlek, pappers-

massaindustrier samt vissa andra anläggningar och verksamheter.

I direktivets artikel 4.2 anges i nuvarande lydelse att projekt inom de

grupper som redovisas i bilaga 2 skall bli föremål för en bedömning i

enlighet med artikel 5 10 när medlemsstaterna anser att detta krävs på

grund av projektets karaktär. I detta syfte kan medlemsstaterna bl.a.

bestämma att en bedömning skall göras för vissa typer av projekt eller

fastställa sådana kriterier eller gränsvärden som krävs för att avgöra vilka

projekt, hänförliga till de grupper som anges i bilaga 2, som skall bli

föremål för en bedömning enligt artikel 5 10. I bilaga 2 räknas upp ett

stort antal projekt inom jordbruk, utvinningsindustri, anläggningar för

energiproduktion, bearbetning av metaller, glasframställning, kemisk

industri, livsmedelsindustri, textil-, läder-, trä- och pappersindustri,

gummiindustri, infrastrukturprojekt samt andra projekt och ändringar i

projekt som avses i bilaga 1. I syfte att skärpa medlemsstaternas

tillämpning av artikel 4.2 ändras bestämmelsen i direktiv 97/11 så att

frågan huruvida en miljökonsekvensbedömning skall göras för projekt

enligt bilaga 2 skall medlemsstaterna bestämma genom a) granskning

från fall till fall eller b) gränsvärden eller kritier som fastställs av

medlemsstaten. Oavsett vilken metod ett land väljer skall en bedömning

göras med stöd av bl.a. kriterier i en ny bilaga 3 huruvida projektens

karaktär, lokalisering och effekter kräver en miljökonsekvensbedöm-

ning. Medlemsstaterna skall vidare säkerställa att de ansvariga

myndigheternas avgöranden beträffande vilka projekt enligt bilaga 2 som

skall bli föremål för en bedömning görs tillgängliga för allmänheten.

RRV-rapport om miljökonsekvensbeskrivningar i praktiken

Riksrevisionsverket (RRV) har i april 1996 till regeringen överlämnat en

rapport om hur miljökonsekvensbeskrivningar har fungerat i praktiken på

väg- och vattenkraftsområdet, Miljökonsekvensbeskrivningar MKB i

praktiken, RRV 1996:29 (dnr M96/1793/1). I rapporten är RRV kritiskt

till hur systemet fungerat på undersökta områden. Enligt RRV engageras

allmänheten och dess intresseorganisationer ofta för sent i besluts-

processen. Vidare anförs att miljömyndigheterna inte har någon reglerad

ställning i MKB-proceduren. Det brister i granskningen av MKB i såväl

studerade vattendomstolar som hos Vägverket. Redovisning av alternativ

saknas i många fall. I ansökningar i vattenkraftsmål saknas normalt alla

andra alternativ än det företagsekonomiskt mest lönsamma. Inom

vägsektorn kolliderar kraven på att alternativ skall tas fram med

riksdagens beslut om målstandard, dvs. vilken bredd vägen skall ha.

RRV presenterar i rapporten ett antal förslag till förändringar. En

förutsättning för att MKB-förfarandet skall fungera tillfredsställande

uppges vara att de olika aktörerna förmår skilja på de olika funktioner de

kan ha i såväl beslutsprocess som MKB-procedur. RRV förordar därför

när det gäller vägområdet att statsmakterna överväger åtgärder för att

tydligare hålla isär exploatörsrollen och beslutsrollen i såväl

arbetsplaneskede som i förstudie och vägutredningsskede. När det gäller

vattenmål uppges att en förutsättning för att MKB skall beaktas i

beslutsprocessen är att statsmakterna beslutar om materiella förändringar

i vattenlagen. Därför föreslår RRV att vattenlagens 3 kap. kompletteras

så att det tydligt uttrycks vilka intressen som skall beaktas i vattenmålen,

bl.a. naturvårdsintressen och kulturmiljöintressen. Vidare föreslår RRV

att en översyn görs av väglagen och vattenlagen med inriktning att

utforma beslutsprocesserna på ett sätt som möjliggör en uppdelning av

MKB-proceduren i förstudie och huvudstudie. Vidare att en åtskillnad

görs mellan sådana projekt där fullständiga MKB behövs och sådana där

en enklare form är tillräcklig. För att garantera det breda samråd som

behövs för att få ett fullgott beslutsunderlag föreslår RRV att en

skyldighet införs för exploatören att samråda med allmänhetens intresse-

organisationer och ideella organisationer i förstudiefasen och mot slutet

av utredningsfasen. Länsstyrelsen föreslås ges talerätt i vattenmål

jämsides med Kammarkollegiet och kommuner. RRV föreslår också att

tydliga riktlinjer utarbetas för hur MKB-proceduren skall utföras och vad

MKB-dokumentet skall innehålla.

I sitt remissvar över Miljöbalksutredningen konstaterar RRV att

utredningens förslag som rör MKB i princip går i linje med de förslag

som RRV förde fram i sin rapport. Vattenlagen har arbetats in i

miljöbalken men RRV anser att det i den efterkommande översynen av

näraliggande lagstiftning är viktigt att se till att bestämmelser om MKB

även i andra lagar, t.ex. väglagen, går i linje med lagstiftningen i

miljöbalken.

4.11.3 När en miljökonsekvensbeskrivning krävs

Regeringens förslag: En ansökan om tillstånd enligt 9, 11 och 12

kap. miljöbalken eller föreskrifter som meddelats med stöd av balken

skall innehålla en miljökonsekvensbeskrivning. Det innebär att alla

ansökningar om tillstånd skall innehålla en MKB förutom sådana som

avser kemiska produkter och biotekniska organismer enligt 13 och 14

kap. Även vid tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. skall det krävas en

MKB.

Regeringen skall få föreskriva att miljökonsekvensbeskrivningar

skall krävas även i dispensärenden eller andra ärenden enligt balken

eller andra lagar av vilka det framgår att hälso- och miljöskäl skall

beaktas, där det behövs för att man skall kunna bedöma miljö-

påverkan. Regeringen skall även få föreskriva om undantag från

kravet på miljökonsekvensbeskrivningar för verksamheter vars miljö-

påverkan kan antas bli mindre betydande.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Vissa anser att bestämmelserna kommer att

omfatta för många ärenden, däribland Skogsstyrelsen, LRF, Skogs-

ägarnas Riksförbund och Konkurrensverket som anser att kravet på

MKB skall begränsas till verksamheter som kan befaras medföra en

betydande miljöpåverkan. Grus- och makadamföreningen anser att

mindre täkter av grus och andra material skall undantas från krav på

MKB. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har ifrågasatt

att kraven på MKB inte är enhetliga eftersom de t.ex. inte omfattar

prövning av utsättande av gentekniskt modifierade produkter. Även

Landskrona kommun anser att en MKB behövs i dessa fall. Miljö-

förbundet Jordens Vänner vill att MKB skall krävas för alla tillstånd

enligt 13 och 14 kap.

Skälen för regeringens förslag: Genom att bestämmelserna i

miljölagstiftningen nu integreras i en balk blir bestämmelserna enhetliga

för de lagstiftningsområden som förs till balken. I de i sammanhanget

relevanta lagar som inte inarbetas i balken bör enligt regeringens

uppfattning göras en hänvisning till bestämmelserna om

miljökonsekvensbeskrivningar i balken så att samma regler tillämpas.

I nuvarande lagstiftning är kravet att en miljökonsekvensbeskrivning

skall finnas i en ansökan om tillstånd eller motsvarande som huvudregel

både generellt och obligatoriskt. Det sker normalt ingen förprövning av

behovet av en miljökonsekvensbeskrivning, med krav på exempelvis

betydande miljöpåverkan, utan varje tillståndsansökan skall åtföljas av en

miljökonsekvensbeskrivning. Denna skall emellertid till sin omfattning

stå i rimlig proportion till frågan som beslutet avser.

Undantag gäller dock för plan- och bygglagen och va-lagen. I 5 kap.

18 § PBL anges att en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas om

detaljplanen medger en användning av mark eller av byggnader eller

andra anläggningar som innebär betydande påverkan på miljön, hälsan

eller hushållningen med naturresurser. I 12 a § va-lagen krävs också att

när en allmän va-anläggning eller en utvidgning av en sådan planeras det

kan antas att den kan medföra betydande miljöpåverkan för att

huvudmannen skall upprätta en MKB. Även i vissa andra författningar

varierar kravet från fall till fall, bl.a. enligt naturvårdsförordningen.

Som redogjorts för tidigare ses en miljökonsekvensbeskrivning i flera

länder som en formaliserad process av en relativt stor omfattning som är

reglerad i detalj och som bara skall genomföras för vissa planerade

verksamheter som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan.

I Sverige har vi hittills valt att se miljökonsekvensbeskrivningar som

ett dokument som ingår som en del i beslutsunderlaget. Vi har inte

begränsat kravet på beskrivningar på sätt som gjorts i EG-direktivet, dvs.

till verksamheter som har ansetts ha en "betydande miljöpåverkan". Detta

strider inte mot det nämnda EG-direktivet eftersom det är ett

minimidirektiv som enligt art. 13 inte hindrar att medlemsstaterna har

strängare regler i fråga om tillämpningsområde. Denna artikel utgår

visserligen genom ändringsdirektivet 97/11 men det är alltjämt ett

minimidirektiv. Det anges vidare i artikel 2.2 att bedömningen av

miljöpåverkan kan integreras i det befintliga tillståndsförfarandet för

projekt i medlemsstaterna eller, om detta inte är möjligt, i andra

förfaranden eller i sådana förfaranden som tillskapas för att målsätt-

ningen i direktivet skall uppfyllas. Som angetts tidigare har också det

tillägget gjorts i direktiv 97/11 i en ny punkt 2.2a att en medlemsstat kan

införa ett gemensamt förfarande för att fullgöra kraven enligt detta

direktiv och det nya IPPC-direktivet 96/61.

Kritiker har hävdat att det breda kravet i fråga om när

miljökonsekvensbeskrivningar skall upprättas enligt vår nuvarande

lagstiftning leder till eller redan har lett till att kraven på beskrivningarna

i Sverige sätts för lågt. Alternativet skulle vara att kravet begränsas till att

avse stora projekt som kan antas ha betydande miljöpåverkan. Det kan

dock ifrågasättas om det är rätt att konsekvenserna för miljön i anledning

av en åtgärd någon vill vidta, som kräver tillstånd och som har

miljöpåverkan, bör redovisas endast för vissa projekt. Dessutom är det

svårt att dra gränsen. Om kravet på miljökonsekvensbeskrivning

begränsas till verksamheter för vilka betydande miljöpåverkan kan antas,

leder det alltid till gränsdragningsproblem och diskussion om vad som

kan antas medföra betydande miljöpåverkan och därmed kräva en

konsekvensbeskrivning.

Kravet på miljökonsekvensbeskrivning i miljöbalken bör därför enligt

regeringens uppfattning vara generellt för ansökan om tillstånd enligt

balken eller föreskrifter som har meddelats med stöd av balken med vissa

undantag och inte inskränkas till enbart åtgärder som leder till betydande

miljöpåverkan. Det innebär att en MKB skall ingå i en ansökan om

tillstånd enligt 9, 11 och 12 kap. miljöbalken. Även vid tillåtlig-

hetsprövning enligt 17 kap. skall krävas en MKB. Detta innebär en

utvidgning av kravet på miljökonsekvensbeskrivning i förhållande till

dagens lagstiftning, eftersom ett flertal lagar som för närvarande inte har

något krav alls eller inget generellt krav på miljökonsekvens-

beskrivningar också arbetas in i balken. I fortsättningen kommer kravet

att omfatta exempelvis alla tillstånd enligt nuvarande naturvårdslag. För

närvarande krävs enligt 25 § naturvårdsförordningen en miljö-

konsekvensbeskrivning i den utsträckning det behövs i det enskilda fallet.

Kravet på miljökonsekvensbeskrivning bör dock enligt regeringens

bedömning och som även Miljöbalksutredningen föreslagit, inte omfatta

tillstånd för genetiskt modifierade organismer enligt 13 kap. eller

tillstånd eller godkännande av kemiska produkter eller biotekniska

organismer enligt 14 kap. Detta är en annan typ av tillstånd, som

vanligtvis inte avser anläggningar och åtgärder utan produkter, för vilka

det finns särskilda krav om bl.a. miljö- och hälsoutredning i angivna

kapitel. Dessa är tillräckliga för utredning av konsekvenserna för miljön.

EG-direktivet 85/337 omfattar inte heller denna typ av tillstånd. Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har i sitt remissvar ifrågasatt

att kraven på MKB inte är enhetliga eftersom de t.ex. inte omfattar

prövning av utsättande av gentekniskt modifierade produkter. Även

Landskrona kommun anser att en MKB behövs i dessa fall.

Miljöförbundet Jordens Vänner vill att MKB skall krävas för alla

tillstånd enligt 13 och 14 kap. Avsiktlig utsättning av genetiskt

modifierade organismer regleras dock i EG-direktivet 90/220 om

avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön vilket

redogörs för i avsnitt 4.18. Som framgår där är det ett harmo-

niseringsdirektiv som bl.a. innehåller krav på vad en ansökan skall

innefatta. Det innebär enligt regeringens bedömning att Sverige nu inte

kan införa krav på MKB för sådana tillstånd.

Det bör inte heller vara ett generellt krav på miljökonsekvens-

beskrivningar i dispensärenden eller anmälningsärenden enligt balken

eller enligt andra föreskrifter som har meddelats med stöd av balken.

Något generellt krav i denna typ av ärenden finns inte heller i nuvarande

lagstiftning. Ansökningar om dispens blir framför allt aktuella i

naturvårdsärenden, t.ex. ansökan om strandskyddsdispens eller om

dispens från biotopskyddet. Som framgått kan i dag enligt

naturvårdsförordningen en miljökonsekvensbeskrivning krävas i den

utsträckning det behövs i det enskilda fallet.

Det kan dock finnas behov av miljökonsekvensbeskrivningar även i

dessa slags ärenden. Regeringen bör därför ges rätt att föreskriva att

miljökonsekvensbeskrivningar skall upprättas även i dispensärenden eller

andra ärenden enligt balken eller föreskrifter som har meddelats med stöd

av balken om det behövs för att bedöma miljöpåverkan. Det kan till

exempel gälla vissa typer av strandskyddsdispenser eller anmälning-

ärenden enligt miljöbalken för vilka det inte föreligger ett obligatoriskt

krav på miljökonsekvensbeskrivning. Regeringen bör även få föreskriva

om krav på miljökonsekvensbeskrivningar i särskilda ärenden inom

miljöbalkens område. Då kan föreskrivas att beslutsmyndigheten i det

enskilda fallet skall kunna besluta om krav på miljökon-

sekvensbeskrivningar. Därmed finns det möjlighet att ställa krav på

behövligt beslutsunderlag utan att kraven blir onödigt betungande i de

fall där det inte skulle fylla någon funktion.

Vidare bör regeringen få föreskriva om krav på miljökon-

ekvensbeskrivningar även i ärenden enligt andra lagar när det behövs för

att kunna bedöma miljöpåverkan. Det gäller framför allt i ärenden enligt

de lagar som i dag anges i 1 kap. 2 § naturresurslagen, dvs. de s.k. NRL-

anknutna lagar som inte arbetas in i miljöbalken. Ett liknande

bemyndigande finns för närvarande i 5 kap. 2 § NRL som i balken görs

mera generellt. Bemyndigandet bör dock i enlighet med Lagrådets

förslag begränsas till lagar av vilka framgår att hänsyn till människors

hälsa och miljön skall beaktas vid lagens tillämpning. Även för

miljökonsekvensbeskrivningar i dessa ärenden bör bestämmelserna i

miljöbalken tillämpas om inte annat särskilt har föreskrivits. Det bör

dock framhållas att balkens bestämmelser i första hand är inriktade på

verksamheter och projekt där den planerade verksamheten för vilken

tillstånd söks är känd till art och omfattning när miljökon-

sekvensbeskrivningen skall upprättas.

När det däremot gäller detaljplaner enligt PBL är det ofta inte känt i

detalj vilka verksamheter som kan komma att lokaliseras till planområdet

och därför kan regleringen behöva utformas på ett annat sätt. Den

närmare regleringen av ett system med miljökonsekvensbeskrivningar för

fysisk planering behöver således anpassas till de förhållanden som gäller

för den. För en tidig planprövning som främst inriktas på den lämpliga

markanvändningen inom olika delar av ett område, krävs således ett

annat beslutsunderlag än för den tillståndsprövning enligt miljöbalken

som i ett senare skede kan bli aktuell beträffande en verksamhet som

placeras inom planområdet.

Undantag från MKB-kravet kan föreskrivas av regeringen

Det finns enligt regeringens uppfattning inte heller skäl att kräva en

miljökonsekvensbeskrivning för tillstånd till obetydliga ingrepp eller

andra åtgärder, som kan antas ha mindre betydande miljöpåverkan. Detta

kan uppnås genom att som Miljöbalksutredningen har föreslagit

regeringen ges rätt att genom föreskrifter kunna medge befrielse från det

generella kravet. Sådana undantag får dock inte avse åtgärder som kan

antas ha betydande miljöpåverkan och som omfattas av EG-direktivets

listor, eftersom detta skulle stå i strid med omtanken om miljön och

dessutom skulle strida mot direktivet.

Föreskrifterna om undantag från det generella kravet får därför endast

avse tillståndsansökningar beträffande verksamheter vars miljöpåverkan

kan antas bli mindre betydande. Det kan gälla tillstånd till exempelvis

begränsade markavvattningsföretag eller andra små ingrepp, som

inrättande av avloppsanläggning för vattentoalett. Beslutsmyndigheten

kan ändå enligt förvaltningsrättsliga principer kräva att sökanden lämnar

de uppgifter som myndigheten behöver för att kunna pröva ansökan.

Skogsstyrelsen skriver i sitt remissvar att om kravet på MKB inte

begränsas till verksamheter som kan antas medföra betydande

miljöpåverkan, vilket Skogsstyrelsen förespråkar, är det angeläget att

regeringen får föreskriva om undantag från skyldigheten att upprätta

MKB om miljöpåverkan kan antas bli mindre betydande. SGU anser att

tillståndsgivande myndigheter enligt balken skall få rätt att medge

undantag från kravet på MKB om miljöpåverkan uppenbarligen är

obetydlig. Även Boverket föreslår att beslutsmyndigheten eller

länsstyrelsen bör ges möjlighet att besluta att MKB inte behövs, en s.k.

Fonsi (finding of no significant impacts) för att rensa bort det stora

antalet "fyra-raders MKB". Denna möjlighet diskuterades av

Miljöbalksutredningen som ansåg att generella regler i alla tillstånds-

ärenden var att föredra för att alla sökande skulle behandlas lika.

Regeringen delar denna bedömning och därför bör myndigheterna inte

ges en sådan möjlighet. Dessutom vill regeringen understryka att det är

viktigt att alla som planerar en verksamhet som inte generellt undantagits

från kravet på MKB överväger vilka konsekvenser verksamheten

kommer att få för miljön och vilka åtgärder som behöver vidtas i

anledning av det. Detta tvingas verksamhetsutövaren göra när MKB:n

upprättas. Sådana överväganden kan givetvis aldrig göras på fyra rader.

Däremot är det inte rimligt att alla formella krav som ställs upp i EG-

direktivet skall behöva uppfyllas för alla miljökonsekvensbeskrivningar,

särskilt som direktivet endast omfattar projekt eller anläggningar som

kan antas medföra en betydande påverkan på miljön. Därför bör reglerna

utformas så att endast miljökonsekvensbeskrivningar för verksamheter

som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan skall behöva

uppfylla direktivets formella krav om innehåll, allmänhetens möjlighet

att yttra sig m.m. För dessa föreslås en mera formaliserad process i likhet

med vad som finns i flera andra länder och brukar benämnas

miljökonsekvensbedömning. Detta förfarande med miljökonsekvens-

bedömning genom vilken miljökonsekvensbeskrivningen tas fram och

vilka krav som bör ställas behandlas längre fram. Kraven på vad en

miljökonsekvensbeskrivning skall innehålla skulle då i den utsträckning

det behövs för att uppfylla syftet med en miljökonsekvensbeskrivning,

tillämpas även för beskrivningar avseende mindre miljöpåverkande

verksamheter. Kraven på innehåll och omfattning av en

miljökonsekvensbeskrivning måste dock stå i proportion till graden av

miljöpåverkan. Det är av stor vikt att kraven inte blir onödigt betungande

för mindre miljöpåverkande verksamheter, vilket bl.a. torde inkludera

många små och medelstora företag. Genom att kraven på innehållet i en

MKB på angivet sätt anpassas till vad ansökan om tillstånd avser och

förväntad miljöpåverkan behöver ett generellt krav på beskrivning av

miljökonsekvenserna i alla tillståndsärenden som inte har undantagits

inte vara onödigt betungande för sökanden.

Även i lagar som inte kommer att arbetas in i miljöbalken och som

innehåller krav på miljökonsekvensbeskrivningar bör dessa krav normalt

finnas kvar. De bör dock i de flesta fall ändras så att en hänvisning görs

till bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar i miljöbalken för

att enhetliga regler skall uppnås och EU:s krav uppfyllas för projekt som

kan antas ha betydande miljöpåverkan. Regeringen avser att återkomma

med förslag om behövlig följdlagstiftning.

4.11.4 Tidigt samråd med länsstyrelsen och enskilda

Regeringens förslag: Allmänhetens möjligheter att påverka skall

förstärkas. Inflytandet skall vara på ett mycket tidigt stadium.

Ett tidigt samråd skall hållas med enskilda som särskilt berörs och

länsstyrelsen, som i många fall också är tillsynsmyndighet, långt

innan en ansökan görs och miljökonsekvensbeskrivningen upprättas.

För verksamheter som kan antas ha betydande miljöpåverkan, vilket

länsstyrelsen avgör, skall genomföras ett förfarande med miljö-

konsekvensbedömning som är ett utvidgat samråd med fler

myndigheter och en bredare allmänhet.

Grannländer som kan antas utsättas för betydande miljöpåverkan

från en planerad verksamhet skall informeras och få möjlighet att

delta i miljökonsekvensbedömningen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens.

Utredningen föreslog dock att det tidiga samrådet skulle hållas med

tillståndsmyndigheten i stället för länsstyrelsen. Vidare föreslog

utredningen att tillståndsmyndigheten i stället för länsstyrelsen skulle

besluta om det kunde antas vara betydande miljöpåverkan.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig är

positiva. Ett flertal tycker dock att bestämmelserna blivit för

formaliserade, däribland Koncessionsnämnden, Kammarkollegiet,

Industriförbundet, SAF och några länsstyrelser. Flera remissinstanser tar

upp frågan om samråd skall hållas med tillståndsmyndigheten eller om en

annan myndighet är lämpligare. NUTEK beklagar att frågan om

samordning av MKB och gemensamma utredningar för företag med

liknande påverkan på miljön inte behandlas i miljöbalksförslaget

eftersom sådan samordning sannolikt skulle ge högre effektivitet och

lägre kostnader.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen vill erinra om att syftet

med att upprätta miljökonsekvensbeskrivningar är att frågor om påverkan

på miljön skall komma in på ett tidigt stadium och ingå i

beslutsunderlaget under hela processen fram till ett tillståndsbeslut. Det

innebär att i de fall en verksamhet innefattar flera av varandra beroende

moment måste arbetet med miljökonsekvensbeskrivningen påbörjas så

snart initiativet till någon del av projektet har tagits. Därigenom undviks

onödiga begränsningar eller felaktiga lösningar genom för tidiga

delbeslut. Den som planerar att genomföra ett projekt bör inleda arbetet

med någon typ av förstudie för att skapa en överblick över projektets

förutsättningar, vilka alternativa lösningar som är tänkbara och

identifikation av de avgörande frågorna. Vikten av tidigt faktaunderlag

betonar SMHI i sitt remissvar, exempelvis att eventuella mätinsatser

behöver initieras tidigt för att man skall hinna få fram en tillräckligt lång

mätserie till prövningen.

En relevant avgränsning i sak förutsätter vidare att företrädare för

berörda intressen kommer till tals i ett tidigt skede av projektet.

Erfarenheter av informella initiativ pekar på fördelar både vad avser

effektiv användning av tid, användning av utredningsresurser och

projektets slutliga utformning. En miljökonsekvensbeskrivning bör

därför utvecklas i takt med beslutsprocessen.

I miljöskyddslagen finns sedan år 1981 i 12 a § en bestämmelse om att

den som avser att utöva en miljöfarlig verksamhet som kräver tillstånd

skall innan ansökan görs i skälig omfattning och på lämpligt sätt samråda

med de statliga och kommunala myndigheter, organisationer och

enskilda som kan ha intresse i saken. Även i vattenlagen finns

bestämmelser om förberedelse av vissa större vattenföretag som

regeringen kan antas komma att pröva. I dessa bestämmelser, som finns i

11 kap. 7 11 §§ VL, görs en detaljerad uppräkning av de myndigheter

som skall underrättas av den som vill ansöka om tillstånd för ett sådant

vattenföretag samt hur ortsbefolkningen skall informeras.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att i miljöbalken införs en

bestämmelse att den som avser att utöva en verksamhet som kräver

tillstånd enligt balken och är skyldig att upprätta en miljö-

konsekvensbeskrivning skall i god tid innan ansökan och beskrivningen

görs samråda med den myndighet som skall pröva ansökan om tillstånd

för verksamheten samt enskilda som kan antas bli särskilt berörda. Detta

tidiga samråd skulle avse både ansökan avseende verksamheten och dess

alternativ och utformning och den kommande miljökonsekvens-

beskrivningen. Detta samrådskrav föreslås omfatta alla typer av

ansökningar och miljökonsekvensbeskrivningar och vid detta samråd

skall klaras ut om projektet har betydande miljöpåverkan och

beskrivningen därför skall uppfylla alla formella krav och tas fram

genom ett förfarande med miljökonsekvensbedömning. Med enskilda

som kan antas bli särskilt berörda avses framför allt närboende som

kommer att bli berörda, i många fall kommer dessa också att vara

sakägare.

Vidare har utredningen föreslagit att efter det tidiga samrådet skall

tillståndsmyndigheten besluta om verksamheten kan antas ha betydande

miljöpåverkan. Skälet till detta är, som framgått tidigare, att flera regler

föreslås vara knutna till detta begrepp och därför bör den myndighet som

skall pröva ansökan ta ställning till frågan. Sökanden/exploatören får

därigenom besked bl.a. om ett utökat samråd skall genomföras och vilka

krav som skall ställas på miljökonsekvensbeskrivningen. Det kan även

underlätta den kommande handläggningen för myndigheten. I de fall

myndigheten beslutar att verksamheten inte kan antas medföra betydande

miljöpåverkan föreslås att beslutet skall kunna ändras då ansökan ges in,

om det då visar sig att det kommit fram ytterligare beslutsunderlag som

innebär att verksamheten kan antas ha en betydande miljöpåverkan.

Utredningen föreslår också att i de fall ansökan skall prövas av

miljödomstol skall samråd alltid ske även med länsstyrelsen. Skälet till

detta är att miljömyndigheternas ställning i processen att bedöma

miljökonsekvenserna och att ta fram miljökonsekvensbeskrivningen bör

stärkas. Vidare föreslås att domstolen skall inhämta yttrande från

länsstyrelsen innan beslut fattas om betydande miljöpåverkan kan antas,

eftersom samråd hållits med den.

Flera remissinstanser har tagit upp frågan om samråd. Särskilt frågan

om den skall hållas med tillståndsmyndigheten, framför allt i de fall det

är en miljödomstol. Statskontoret tillstyrker förslaget. Kammarkollegiet

anser att förslaget är onyanserat i den meningen att samrådsskyldigheten

omfattar all verksamhet oavsett graden av inverkan och avstyrker därför

obligatorisk samrådsskyldighet. Enligt Boverket kan det ifrågasättas om

det är lämpligast att samråda med beslutsmyndigheten eller om inte

länsstyrelsen som samlande MKB-myndighet regionalt borde vara den

som kan ge bäst stöd för bedömningen av omfattningen av MKB och

hanteringen av arbetet med MKB. Länsstyrelsen skulle då kunna på eget

ansvar bedöma om det är angeläget att länsstyrelsen redan i detta skede

samråder med beslutsmyndigheten. Umeå tingsrätt avstyrker att samråd

skall ske med prövningsmyndigheten innan ett ansökningsmål har

anhängiggjorts. Det föreslagna förfarandet framstår enligt tingsrätten

som helt främmande för ett domstolsförfarande och vidare föreligger en

påtaglig risk att förtroendet för domstolens opartiskhet i det efterföljande

prövningsförfarandet försvagas. Advokatsamfundet hyser liknande

betänkligheter. Växjö tingsrätt avstyrker på det bestämdaste att samråd

skall ske med prövningsmyndigheten innan ett ansökningsmål har

anhängiggjorts eftersom det finns överhängande risk att det kan skada

förtroendet för myndighetens opartiskhet. Detta inledande samråd,

vars värde tingsrätten inte på något sätt vill ifrågasätta, torde enligt

tingsrätten med fördel kunna läggas på länsstyrelsen i dess

sammansättning som tillsynsmyndighet. Möjligen skulle bestämmelsen

enligt tingsrätten kunna utökas med en möjlighet att efter överklagande

få tillsynsmyndighetens beslut överprövat av prövningsmyndigheten.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att det är

klart olämpligt att det första samrådet skall ske enbart med

tillståndsmyndigheten. Därmed riskeras att myndigheten och sökanden

uppfattar att vissa frågor i princip bör lösas på ett visst sätt och sådana

psykologiska bindningar kan leda till att enskilda berörda och

organisationer inte får en reell möjlighet att påverka. Fakultetsnämnden

anser vidare att det inte finns skäl att skilja på särskilt berörda och andra

berörda, samrådet bör vara öppet för alla. Länsstyrelserna i Stockholms

och Östergötlands län anser att verksamhetsutövaren skall ha ett tidigt

samråd med tillsynsmyndigheten istället för med prövningsmyndigheten

och att tillsynsmyndigheten då får besluta om det är betydande

miljöpåverkan. Om de är oense får frågan hänskjutas till

prövningsmyndigheten. Även andra länsstyrelser betonar vikten av att

tillsynsmyndigheten bör få delta i det tidiga samrådet. Kraftverks-

föreningen vill att det tidiga samrådet skall vara frivilligt eftersom

sökanden står risken för en eventuell otillräcklig MKB.

Skogsindustrierna framför liknande synpunkter.

Regeringen finner med hänsyn till innehållet i de synpunkter som

kommit fram under remissen att reglerna om det tidiga samrådet bör

ändras något jämfört med utredningens förslag. Som framgått anser flera

det vara olämpligt att miljödomstolen på ett tidigt stadium skall ha

samråd med någon som senare avser att ansöka om tillstånd. I stort sett

alla som tagit upp frågan om samråd anser att det tidiga samrådet bör

hållas med länsstyrelsen alternativt tillsynsmyndigheten som i många fall

kommer att vara länsstyrelsen. Även utredningen har ju föreslagit att i de

fall miljödomstolen skall pröva ansökan skall samråd hållas även med

länsstyrelsen. För att bestämmelserna inte skall bli alltför komplicerade

anser regeringen att det tidiga samrådet skall ske med länsstyrelsen. Då

uppkommer ingen oklarhet om vilken myndighet som avses, vilket skulle

bli fallet om det föreskrivs att samrådet skall ske med

tillsynsmyndigheten, även om det i praktiken bli länsstyrelsen i många

fall. Länsstyrelsen är lämplig för uppgiften med hänsyn till dels deras

sakkunskap på plan- och miljöområdet, dels länsstyrelsens uppgift som

tillsynsmyndighet i många fall bl.a. vad gäller uppsikten inom länet över

hushållningen med naturresurser. Behovet av att ge miljömyndigheterna

en klarare ställning i processen har också påpekats av bl.a. RRV i den

tidigare nämnda rapporten.

Länsstyrelsen bör då även vara den myndighet som efter det tidiga

samrådet skall besluta om verksamheten kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan. Det finns inte skäl att som några remissinstanser

föreslagit införa någon rätt att överklaga detta beslut särskilt. Detta bör,

som Advokatsamfundet anfört, framgå av lagtexten. Om till-

ståndsmyndigheten när ansökan ges in gör en annan bedömning och

anser att den kan antas medföra betydande miljöpåverkan kan

myndigheten alltid begära in kompletterande uppgifter. Det utökade

tidiga samrådet har visserligen gått förlorat men går i vart fall till viss del

att reparera även om det blir en tidsutdräkt. De få fall där detta kan antas

inträffa motiverar inte ett komplicerat system med överprövning av detta

delbeslut. Länsstyrelsen skall dock innan beslut fattas begära in ett

yttrande från tillsynsmyndigheten i de fall det är annan myndighet än

länsstyrelsen. Det kommer i många fall att vara en kommun. Flera

kommuner har också angett att de vill delta i processen, bl.a. Västerås

kommun som anser att kommunen skall vara obligatoriskt samrådsorgan

innan ansökan ges in till domstolen.

Förutom med länsstyrelsen skall, som utredningen föreslagit, den som

planerar en verksamhet vara skyldig att ha tidigt samråd med enskilda

som kan antas bli särskilt berörda. Det är särskilt viktigt att dessa

kommer in på ett inledande stadium i processen. Hur omfattande samråd

som behövs i varje enskilt fall samt hur detta skall utformas blir beroende

av den planerade verksamhetens art och omfattning. Systemet skulle bli

för komplicerat om det infördes skyldighet att på detta stadium ha ett

mycket brett samråd. Det innebär dock inte att andra är utestängda från

detta tidiga samråd. Möjligheterna för en bredare allmänhet att påverka

processen bör dock framför allt gälla sådana verksamheter som har

betydande miljöpåverkan vilket den får möjlighet till vid den utökade

miljökonsekvensbedömningen.

Betydande miljöpåverkan och miljökonsekvensbedömning

Till stöd för myndigheternas bedömning bör regeringen föreskriva om

vilka verksamheter som alltid kan antas ha betydande miljöpåverkan.

Detta görs lämpligtvis bl.a. i samband med att regeringen bestämmer för

vilken miljöfarlig verksamhet det skall krävas tillstånd, dvs.

motsvarigheten till den nuvarande bilagan till miljöskyddsförordningen.

Vid utfärdande av dessa föreskrifter bör bl.a. bilagorna till EG-direktivet

85/337 med ändringsdirektivet 97/11 utgöra vägledning för

bedömningen. Naturvårdsverket har efter uppdrag från regeringen i

oktober 1997 lämnat förslag på vilka verksamheter som kan antas

medföra betydande miljöpåverkan i rapporten 4792, Miljökon-

sekvensbeskrivningar - betydande miljöpåverkan. Rapporten har över-

lämnats till Miljöbalksutredningen som kommer att utarbeta förslag till

förordning.

Verksamheter som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan är

framför allt sådana vars tillåtlighet skall prövas av regeringen enligt

17 kap., samt en stor del av den miljöfarliga verksamhet för vilket krävs

tillstånd redan i dag enligt miljöskyddsförordningen. Det gäller särskilt

sådan verksamhet som för närvarande prövas av Koncessionsnämnden,

dvs. A-ärenden, som föreslås skall prövas av miljödomstol i framtiden.

Att dessa bör presumeras att alltid medföra betydande miljöpåverkan

anser även Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet i sitt

remissvar. Många typer av vattenverksamhet kan också förutsättas

medföra betydande miljöpåverkan, samt även en stor del av den

miljöfarliga verksamhet som länsstyrelsen skall pröva som första instans,

dvs. nuvarande B-ärenden.

 Beträffande verksamheter som inte omfattas av sådana föreskrifter får

länsstyrelsen bedöma om det är betydande miljöpåverkan utifrån bl.a.

verksamhetens art, storlek och lokalisering. För de verksamheter som

bedöms inte ha betydande miljöpåverkan blir det tidiga samrådet med

länsstyrelsen och berörda enskilda även en typ av avgränsning

beträffande vad miljökonsekvensbeskrivningen bör omfatta.

Om länsstyrelsen beslutar att verksamheten kan antas ha betydande

miljöpåverkan skall ett utökat samråd hållas. Detta förfarande med

miljökonsekvensbedömning skall ligga till grund för upprättandet av

miljökonsekvensbeskrivningen. Vid en sådan bedömning skall den som

avser att bedriva verksamheten samråda med andra statliga myndigheter,

kommuner, organisationer och den allmänhet som kan antas bli berörda.

Samrådet skall avse verksamhetens lokalisering, omfattning och

utformning samt miljöpåverkan och innehållet i miljökon-

sekvensbeskrivningen. Detta är en viktig del i processen med att upprätta

en ansökan och en miljökonsekvensbeskrivning.

Genom detta bredare samråd skall myndigheter, organisationer,

sakägare och allmänhet beredas tillfälle att framföra synpunkter och

kunna påverka verksamhetens lokalisering och utformning samt

innehållet i och utformningen av miljökonsekvensbeskrivningen. Därmed

förstärks inflytandet för myndigheter och allmänhet under

planeringsstadiet och underlaget för den som skall upprätta

miljökonsekvensbeskrivningen breddas. För att informationen och

samrådet skall fylla sin funktion måste den, i likhet med det inledande

samrådet med länsstyrelsen och enskilda som särskilt berörs, komma in i

ett tidigt skede, parallellt med planeringen av tekniska och ekonomiska

frågor. Det måste ske innan exploatören har fattat beslut om inriktningen

i stort av verksamheten och innan några låsningar har gjorts och projektet

fått en mera bestämd utformning. Det innebär att samrådet givetvis skall

ske i god tid innan ansökan och miljökonsekvensbeskrivningen upprättas.

Principen bör som Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet

skriver, vara att alla samråd skall ske så tidigt att i praktiken

grundläggande förändringar är möjliga, t.ex. att föreslagen lokalisering

kan ändras. I paragrafen regleras alltså ett tidigt samråd. I 6 kap. 8 § finns

bestämmelser om allmänhetens möjlighet att till tillståndsmyndigheten

yttra sig över den färdiga miljökonsekvensbeskrivningen samt ansökan.

Rätten för allmänheten att delta i och påverka utformningen av den

planerade verksamheten och miljökonsekvensbeskrivningen som skall

göras är som angetts av avgörande vikt och har även fått genomslag i

många länder. Frågan behandlas även i de nämnda EG-direktiven samt i

Esbokonventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöver-

skridande sammanhang. Allmänhetens medverkan i ett tidigt skede av

arbetet med att färdigställa en miljökonsekvensbeskrivning påverkar med

stor sannolikhet både effektiviteten och kvaliteten i beslutsprocessen.

Allmänheten har kunskap att tillföra i arbetet och det visar sig ofta att

frågor som allmänheten bedömer som angelägna att belysa kommer att få

betydelse vid tillståndsprövningen.

Förfarandet med miljökonsekvensbedömning borde i många fall kunna

ske i former liknande de som redan i dag har utvecklats på många

områden för att hålla myndigheter, sakägare och allmänhet informerad

om en planerad anläggning. Allmänhetens tidiga medverkan och

möjlighet att påverka måste dock stärkas. Som framgått av RRV:s

rapport har den fungerat förhållandevis dåligt på väg- och

vattenkraftsområdet. Hur samrådet och förfarandet kan genomföras i

praktiken behandlas närmare i författningskommentaren till 6 kap. 5 §.

Tilläggas bör att i ändringsdirektivet 97/11 införs en ny punkt 2 i

artikel 5 som innebär att om exploatören begär det, skall den beslutande

myndigheten efter att ha samrått med exploatören och andra berörda

myndigheter som avses i artikel 6.1 yttra sig över vilken information

exploatören bör lämna, alltså en frivillig avgränsningsprocess. Att

myndigheten har yttrat sig hindrar den inte från att senare kräva

ytterligare uppgifter från exploatören. Medlemsstaterna kan kräva att den

ansvariga myndigheten avger yttrande utan att exploatören krävt det.

Det är viktigt att betona att det, oavsett att samråd har ägt rum mellan

sökanden och länsstyrelsen om miljökonsekvensbeskrivningens innehåll,

är sökanden som ansvarar för att alla relevanta uppgifter finns i beskriv-

ningen. Därför kan den beslutande myndigheten när den skall pröva

ansökan och MKB:n alltid begära komplettering i de fall den beskrivning

som ges in inte uppfyller kraven och därför inte utgör ett fullgott

beslutsunderlag. Detta är helt i enlighet med de förvaltningsrättsliga

principer som tillämpas i Sverige och överensstämmer med bestäm-

melsen i nya artikel 5.2 i EG-direktivet.

Samråd med andra länder

I vissa fall kan en planerad verksamhet antas medföra en betydande

miljöpåverkan i ett annat land. I sådana fall bör det landet informeras och

dess myndigheter och allmänhet ges möjlighet till samråd. Enligt

Esbokonventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gräns-

överskridande sammanhang skall sådan information och möjlighet till

samråd ges. I artikel 7 i EG-direktivet 85/337 finns bestämmelser av

liknande innebörd. I direktivet 97/11 utökas kraven i artikel 7 och 9.2 så

att direktivet anpassas till Esbokonventionen. Även i IPPC-direktivet

96/61 finns i art. 17 en motsvarande bestämmelse om gränsöverskridande

verkningar. Där föreskrivs att om en medlemsstat konstaterar att driften

av en anläggning kan få betydande, negativ påverkan på miljön i en

annan medlemsstat eller en annan medlemsstat begär det, skall

information om ansökan överlämnas till den andra staten och den

allmänhet som kan komma att beröras. Sverige har också sedan ett

tjugotal år ett samarbete beträffande gränsöverskridande störningar med

våra närmaste grannländer Danmark, Norge och Finland genom miljö-

skyddskonventionen från 1974. Den konventionen gäller som en särskild

lag i Sverige enligt lagen (1974:268).

 I miljöbalken bör därför enligt regeringens uppfattning föreskrivas att

i de fall en planerad verksamhet kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan i ett annat land, skall den nationen informeras och ges

möjlighet att delta i förfarandet med miljökonsekvensbedömning. Även i

de fall en annan stat som kan antas bli utsatt för betydande miljöpåverkan

begär det skall samråd ske. För närvarande finns bestämmelser om

tillämpningen av Esbokonventionen i 9-11 §§ förordningen (1991:738)

om miljökonsekvensbeskrivningar. Ansvarig myndighet enligt förord-

ningen är Naturvårdsverket.

Bestämmelsernas utformning innebär att det i miljöbalken ställs krav

utöver de som finns inom EU och i Esbokonventionen eftersom detta

skall omfatta alla länder, inte bara medlemmar i EU och konventionen,

som kan antas utsättas för betydande miljöpåverkan av verksamhet i

Sverige.

4.11.5 Innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning

Regeringens förslag: En miljökonsekvensbeskrivning skall

identifiera, beskriva och möjliggöra en samlad bedömning av en

planerad verksamhets direkta och indirekta effekter på människor,

djur, växter, mark, vatten, luft, klimat, landskap och kulturmiljö samt

på hushållningen med mark och vatten och annan resurshushållning.

För verksamheter som kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan skall en miljökonsekvensbeskrivning innehålla de upp-

gifter som krävs för att uppfylla syftet. Bland annat skall finnas en

beskrivning av verksamheten med uppgifter om lokalisering,

utformning och omfattning samt de åtgärder som planeras för att

skadliga verkningar skall undvikas, minskas eller avhjälpas.

Det skall även redovisas alternativa lokaliseringar, om sådana är

möjliga, och alternativ utformning av verksamheten samt kon-

sekvenser av att verksamheten inte kommer till stånd, nollalternativet.

För verksamheter som inte kan antas medföra en betydande

miljöpåverkan skall innehållet anpassas till vad som behövs för att

uppfylla syftet med miljökonsekvensbeskrivningen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser, bl.a. Boverket,

Banverket och ett antal länsstyrelser, vill att definitionen av

nollalternativet ändras till den som nu finns i MKB-förordningen att den

sökta åtgärden inte vidtas. Försvarsmakten anser att i MKB för befintliga

skjutfält eller flottiljflygplatser bör kravet på alternativa lokaliseringar

tonas ner eller helt utgå. Fiskeriverket påpekar att generellt har hittills de

MKB som givits in till vattendomstolar och Koncessionsnämnden varit

påfallande svaga när det gäller att beskriva konsekvenserna för fisk och

fiske och tycker därför det är viktigt att krav på detta ställs i ökad

utsträckning. Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslagen om ökade krav

men anser att ytterligare metoder för kvalitetssäkring bör övervägas,

exempelvis att utveckla länsstyrelsens roll till ett krav på formellt

godkännande. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser

att även syftet med verksamheten bör redovisas samt miljötillståndet idag

innan en eventuell påverkan sker och olika miljöpåverkan såsom

påverkan på biologisk mångfald och försurning. Vidare anser

fakultetsnämnden att frågorna om hushållning med naturresurser och

energi bör utvecklas. Koncessionsnämnden anser att utredningen borde

ha belyst vilka krav som bör ställas på miljökonsekvensbeskrivningar för

ansökningsärenden för utbyggnad eller ändring av befintliga

verksamheter. Svenska Vatten- och Avloppsverksföreningen betonar att

det är viktigt att beträffande utsläpp i en recipient konsekvenserna för

hela avrinningsområdet redovisas och att de areella näringarnas påverkan

tydliggörs.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen noterar att det enligt

Miljöbalksutredningen har visat sig under de år som lagstiftningen hittills

gällt att det har rått oklarhet om vad en miljökonsekvensbeskrivning skall

innehålla. Regeringen anser därför, som utredningen föreslagit, att i

balken bör anges de minimikrav som skall ställas på innehållet i en

miljökonsekvensbeskrivning. Detta skall då framför allt avse

miljökonsekvensbeskrivningar för projekt som kan antas medföra en

betydande miljöpåverkan, dvs. vad EG-direktivet omfattar. En sådan

reglering bör inte leda till att möjligheterna till anpassning till det

enskilda projektet minskas. Det bör emellertid öka förutsättningarna för

att det väsentligaste alltid finns med och att det blir en mera enhetlig

tillämpning.

Kraven på innehåll i 6 kap. 7 § motsvarar kraven i EG-direktivet

85/337/EEG med ändringsdirektiv 97/11/EG, och får vid behov

kompletteras i en förordning. Direktivets bestämmelser om vad en

bedömning skall innehålla finns framför allt i artikel 5. Detta har

redogjorts för i Miljöbalksutredningens huvudbetänkande, del. 1, s 304 f.

Dessa bestämmelser blir även en vägledning vid utarbetande av

miljökonsekvensbeskrivningar för projekt som inte kan antas ha

betydande miljöpåverkan. Sådana skall inte behöva uppfylla de formella

kraven i EG-direktivet.

Samma krav skall ställas på miljökonsekvensbeskrivningar i

ansökningsärenden för utbyggnad eller ändring av befintliga

verksamheter som för nya verksamheter eller åtgärder av samma storlek.

Ett av de grundläggande krav som bör ställas på en miljö-

konsekvensbeskrivning är att alternativ skall redovisas beträffande val av

plats och utformning av verksamheten. Även enligt EG-direktivet krävs

att huvudalternativ som övervägts skall redovisas. Kravet på redovisning

av alternativ har i ändringsdirektivet 97/11 tagits in inte bara i direktivets

bilaga 4 utan även i artikel 5 och gjorts obligatoriskt. Kravet innebär att

exploatören skall lämna en översiktlig redovisning av de huvudalternativ

som exploatören övervägt och de viktigaste orsakerna till den valda

lösningen med beaktande av miljöeffekterna.

Redovisning av alternativ är alltså en viktig förutsättning för att syftet

med miljökonsekvensbeskrivningar skall kunna uppnås. En beskrivning

av alternativet att allt förblir oförändrat, dvs. att anläggningen eller

åtgärden inte kommer till stånd, nollalternativet, skall också alltid

redovisas. Regeringen delar den uppfattning som flera remissinstanser

fört fram att kravet i balken bör uttryckas på samma sätt som i nuvarande

12 § MKB-förordningen. Om en redovisning av alternativ inte har gjorts

när en ansökan kommer in till en tillståndsprövande myndighet, bör

myndigheten kräva att sökanden gör en sådan redovisning. Alternativa

platser behöver dock enligt regeringens bedömning bara redovisas om

sådana är möjliga. Detta bör i de allra flesta fall vara möjligt och

nödvändigt för att miljökonsekvensbeskrivningen skall fylla sin funktion.

En alternativ lokalisering behöver dock inte anges, om det på grund av

verksamhetens särskilda karaktär inte finns annan lämplig plats. Det kan

exempelvis endast finnas en plats att lokalisera verksamheten på, om

ansökan avser en speciell fyndighet på en viss plats. SGU erinrar i sitt

remissvar om att en mineralfyndighet inte kan omlokaliseras, endast

nollalternativet att inte bearbeta finns. Regeringen vill också erinra om

att det, som Försvarsmakten påpekat, kan finnas situationer när det gäller

försvarets anläggningar där det av resursekonomiska skäl är mindre

meningsfullt att redovisa en alternativlokalisering eller ett nollalternativ.

Exempel på detta är prövning av ändrad verksamhet vid vissa befintliga

försvarsanläggningar som skjutfält och militära flygplatser. Försvars-

politiska, militärstrategiska och ekonomiska skäl kan medföra att den

befintliga lokaliseringen och den ändrade verksamheten är det enda

rimliga alternativet.

Det är tillståndsmyndigheten som avgör om sökanden får underlåta att

redovisa alternativ. Konsekvenserna av nollalternativet skall dock i stort

sett alltid redovisas. Vidare skall alltid ges en motivering till varför ett

visst alternativ har valts.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att tillståndsmyndigheten bör få

ställa krav på att andra jämförbara sätt att nå samma syfte skall redovisas

i miljökonsekvensbeskrivningen. Med andra jämförbara sätt att nå

samma syfte avses andra möjliga alternativ till den planerade

verksamheten, t.ex. andra möjligheter att utvinna energi eller att välja en

annan typ av kommunikationsmedel. Utredningen skrev att ett sådant

krav borde beslutas i ett lika tidigt skede som när beslut fattas om

verksamheten kan antas ha betydande miljöpåverkan och lämpligen

kunde ske i samband med det beslutet. Eftersom utredningens förslag

efter remissynpunkter nu ändras av regeringen på det sättet att

länsstyrelsen i stället för beslutsmyndigheten skall fatta beslutet huruvida

betydande miljöpåverkan kan antas, är det inte lämpligt att möjligheten

att kräva redovisning i MKB:n av alternativ att nå samma syfte ligger

kvar hos tillståndsmyndigheten. Den har visserligen alltid möjlighet att

kräva komplettering men om en redovisning av alternativa lösningar att

uppnå samma syfte skall fylla sin funktion måste kravet ställas mycket

tidigt, redan på planeringsstadiet, alltså långt innan tillståndsmyndigheten

får ansökan om tillstånd. Dessutom är remissinstansernas farhågor

beträffande risken för att beslutsmyndighetens opartiskhet kan sättas

ifråga relevant även här. Därför bör enligt regeringens bedömning kravet

på alternativa redovisningar fattas av länsstyrelsen i samband med

beslutet huruvida betydande miljöpåverkan kan antas och endast i de fall

där sådan betydande påverkan antas. Sådant krav kan exempelvis ställas i

ärenden beträffande verksamheter där regeringen skall pröva

tillåtligheten enligt 17 kap. Som ett exempel på när det kan bli aktuellt att

kräva alternativa redovisningar beträffande kommunikationer angavs i

Miljöbalksutredningens betänkande en utbyggd järnväg i stället för en

flygplats. Detta exempel anser Luftfartsverket i sitt remissvar vara illa

valt med motiveringen att med en järnväg kan aldrig samma syfte nås

som med en flygplats. Detta visar enligt verket hur viktigt det är att

åtminstone den tillståndsprövande myndigheten har tillräckliga

kunskaper om olika verksamheters för- och nackdelar. Exemplet är dock

klart relevant för flygplatser för inrikesflyg, särskilt med hänsyn till

utvecklingen av höghastighetståg vilket även Juridiska fakultetsnämnden

vid Uppsala universitet pekat på i sitt remissvar. Regeringen bör vid sin

tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. av flygplatser göra denna typ av

överväganden. Då måste det finnas ett underlag i form av en

miljökonsekvensbeskrivning av alternativen med jämförelser. I vissa fall

kan det vara lämpligt att länsstyrelsen samråder med regeringen innan

den kräver en redovisning av jämförbara alternativ i ärenden som skall

tillåtlighetsprövas.

Alternativen skall redovisas så att beslutsunderlaget medger att

alternativet kan behandlas och prövas jämställt med sökandens

huvudförslag, dvs. där det är praktiskt möjligt som första- och

andrahandsyrkanden från sökanden. Detta innebär alltså att miljö-

konsekvenserna skall vara så utredda att det, om övriga relevanta

förutsättningar föreligger, skall vara möjligt för den tillståndsprövande

myndigheten att vid behandlingen av en ansökan ge tillstånd även till en

annan verksamhet eller anläggning än den en ansökan i första hand

gäller. Av avgörande betydelse är då givetvis att sökanden är beredd att

acceptera ett tillstånd till en alternativ verksamhet eller anläggning.

Särskilt beträffande projekt som sker i det allmännas intresse och som

kan ha stor påverkan på miljön eller människors levnadsförhållanden

måste sökanden vara beredd att acceptera alternativa lösningar och bör

vara beredd att medverka till sådana lösningar.

Miljökonsekvensbeskrivningar har en central roll i samordningen

mellan frågor som rör miljöskydd och markanvändning vid tillstånds-

prövning enligt miljöbalken. Hushållningsregler och bestämmelser om

miljökvalitetsnormer enligt 3 5 kap. skall iakttas vid tillståndsgivningen

och ett projekts förenlighet med dessa bestämmelser bör därför också

framgå av en miljökonsekvensbeskrivning.

4.11.6 Allmänhetens rätt att yttra sig över

miljökonsekvensbeskrivningen och ansökan

Regeringens förslag: Allmänheten skall ges möjlighet att yttra sig

över miljökonsekvensbeskrivningen och ansökan innan beslut fattas.

Tillståndsmyndigheten skall i ett särskilt beslut eller i samband med

avgörandet av målet eller ärendet ta ställning till om miljökon-

sekvensbeskrivningen uppfyller kraven.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Utredningen hade dock inte föreslagit att tillståndsmyndigheten i ett

särskilt beslut skulle ta ställning till om miljökonsekvensbeskrivningen

uppfyller kraven.

Remissinstanserna: Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet vill att det skall införas en rätt för sakägare och kanske

Naturvårdsverket att överklaga MKB:n som sådan. Stockholms kommun

har betonat att om en kommuns miljö- och hälsoskyddsnämnd tagit över

tillsynen av en verksamhet är den en sådan myndighet som enligt EG-

direktivet alltid skall få yttra sig över en MKB för verksamheten.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att det bör framgå av bestämmelsen

om granskning att ställningstagandet till MKB:ns kvalitet är fristående

från myndighetens ställningstagande till ansökan.

 Skälen för regeringens förslag: Ett av syftena med miljökonsekvens-

beskrivningar är som tidigare framgått att få till stånd en offentlig

redovisning av den inverkan en åsyftad verksamhet eller åtgärd får på

människors hälsa, på miljön samt på hushållningen med naturresurser

liksom vilka motiv och avvägningar som ligger till grund för projektet.

Allmänheten skall alltså till att börja med ha möjlighet att på ett tidigt

stadium genom framför allt samrådet och förfarandet med

miljökonsekvensbedömning enligt 6 kap. 5 § miljöbalken påverka

utformningen av verksamheten och miljökonsekvensbeskrivningen i de

fall verksamheten kan antas få betydande miljöpåverkan. Allmänhet,

organisationer m.fl. skall vidare ges tillfälle att få ta del av det samlade

materialet, ansökan och den färdiga miljökonsekvensbeskrivningen.

Genom detta ges dessa en möjlighet att påverka myndigheter och företag

att ta större hänsyn till deras intressen.

I EG-direktivet 85/337 finns också krav på att medlemsstaterna skall

säkerställa att varje tillståndsansökan och miljökonsekvensbeskrivningen

skall göras tillgänglig för allmänheten och att den berörda allmänheten

ges tillfälle att yttra sig innan projektet påbörjas. I direktiv 97/11 ändras

detta så att allmänheten skall ges tillfälle att yttra sig innan tillstånd ges i

stället för innan projektet påbörjas. De uppgifter som inhämtats enligt

direktivet skall beaktas vid tillståndsgivningen. Även det nya IPPC-

direktivet 96/61 innehåller i artikel 15 krav på att tillståndsansökningar

för nya anläggningar eller väsentliga förändringar under lämplig tid skall

hållas tillgängliga för allmänheten så att den kan yttra sig innan

myndigheten fattar sitt beslut.

Miljökonsekvensbeskrivningar utgör genom vår grundlagsskyddade

offentlighetsprincip visserligen allmänna handlingar med offentliga

uppgifter, förutom att vissa delar i något fall kan vara sekretessbelagda

t.ex. affärsförhållanden. Det bör dock enligt regeringens uppfattning, för

att säkerställa att allmänheten alltid aktivt ges tillfälle att ta del av

miljökonsekvensbeskrivningarna och även ges tillfälle att yttra sig, i

lagtexten anges att det skall kungöras att en miljökonsekvensbeskrivning

har upprättats. Bestämmelser om kungörande av ansökningar om

miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet finns i 19 kap. 4 §

respektive 22 kap. 3 §. I dessa kungörelser bör alltid även miljökon-

sekvensbeskrivningen tas med, oavsett om verksamheten kan antas

medföra betydande miljöpåverkan. Allmänheten skall beredas möjlighet

att yttra sig över såväl ansökan som miljökonsekvensbeskrivningen. När

miljökonsekvensbeskrivningar, med ansökan om sådan finns, upprättats i

andra fall behöver dock detta kungöras endast i de fall verksamheten kan

antas medföra en betydande miljöpåverkan, eftersom det inte är

administrativt rimligt att alltid kungöra detta. Övriga miljökon-

sekvensbeskrivningar och de ansökningar dessa vanligtvis avser är dock

genom offentlighetsprincipen givetvis tillgängliga och synpunkter får

framföras även beträffande dessa.

En miljödomstol, och i de flesta fall även länsstyrelsen, kan förväntas

hålla muntlig förhandling i alla mål avseende verksamheter som kan

antas få en betydande miljöpåverkan. Det innebär att det blir en offentlig

förhandling där även miljökonsekvensbeskrivningen tas upp. Eftersom

även kallelsen till förhandling i sedvanlig ordning kommer att kungöras

får enskilda och organisationer som anser sig berörda kännedom om den

och har vid denna möjlighet att framföra synpunkter på såväl ansökan

som miljökonsekvensbeskrivningen. Kungörande krävs inte formellt i

EG-direktiven, enligt vilka det räcker att den berörda allmänheten ges

tillfälle att yttra sig innan beslut fattas. Medlemsstaterna får avgöra hur

allmänheten skall få yttra sig, t.ex. skriftligen eller genom en offentlig

utfrågning.

Även vid tillståndsmyndighetens besiktning av den tilltänkta platsen

för den planerade verksamheten bör motsvarande rätt att närvara och

yttra sig som gäller för sakägare också gälla för enskilda och företrädare

för organisationer.

Möjligheten för allmänheten att delta i tillståndsförfarandet är inte

någon nyhet i sak. Regleringen i balken innebär dock enligt regeringens

bedömning en ännu större möjlighet att påverka på ett tidigare stadium

och även en förstärkning av möjligheten att påverka senare när

tillståndsansökan prövas.

Bedömningen av miljökonsekvensbeskrivningen

En miljökonsekvensbeskrivning skall ingå som en del i ett

beslutsunderlag. Av detta följer att dess kvalitet skall bedömas av den

myndighet som har att fatta beslut i det ärende där en beskrivning har

upprättats. Det bör i detta sammanhang återigen framhållas och kan inte

tillräckligt understrykas att beslutsmyndigheten i enlighet med

förvaltningsförfarandets allmänna principer har ett ansvar för att

ärendena blir tillfredsställande utredda. Därmed har också bl.a. en

miljödomstol befogenhet och skyldighet att förordna om de

kompletteringar av beslutsunderlaget som den bedömer vara nödvändiga.

Om en konsekvensbeskrivning är bristfällig och sökanden inte

kompletterar beskrivningen, kan konsekvensen bli att ansökan anses vara

så bristfällig att den avvisas. I de fall det ändå är möjligt att ta upp

ansökan till prövning men miljökonsekvensbeskrivningen trots detta

bedöms inte vara tillräcklig kan följden bli att ansökningen lämnas utan

bifall därför att konsekvenserna för miljön är oklara och försiktig-

hetsprincipen som uttrycks i de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap.

tillämpas. Det är alltid den sökande eller motsvarande som skall ansvara

för innehållet i och bekosta att en miljökonsekvensbeskrivning upprättas

och eventuellt kompletteras så att den uppfyller kraven. Den

miljökonsekvensbeskrivning som ges in kan alltså kompletteras under

ärendets handläggning. Den dialog som på ett tidigt stadium skall

förekomma enligt 6 kap. 4 och 5 §§ miljöbalken mellan sökanden,

länsstyrelsen och tillsynsmyndigheten får således inte avslutas i och med

att en ansökan om tillstånd med tillhörande miljökonsekvensbeskrivning

har getts in.

Som angetts tidigare har RRV i sin rapport kritiserat

tillståndsmyndigheters granskning och beaktande av ingivna

miljökonsekvensbeskrivningar. För att uppnå en bättre tillämpning har

Miljöbalksutredningen föreslagit att i balken införs en uttrycklig

bestämmelse att den myndighet som skall pröva ansökan om tillstånd

skall i samband med den prövningen även ta ställning till om

miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven enligt balken.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att det bör framgå av bestämmelsen

att granskningen och ställningstagandet till MKB:ns kvalitet är fristående

från myndighetens ställningstagande till ansökan.

För att det klart skall framgå av bestämmelsen att myndigheten skall ta

särskild ställning till om miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller

kraven, föreslogs i lagrådsremissen att det i lagtexten skall anges att det

skall göras i ett särskilt beslut och att detta lämpligtvis dock sker i

samband med att ansökan prövas eftersom det är i anledning av ansökan

som krav på en MKB ställs. Lagrådet har haft synpunkter på detta och

föreslagit att bestämmelsen i 6 kap. 9 § utformas så att en myndighet som

skall pröva en ansökan i ett mål eller ett ärende där det krävs en

miljökonsekvensbeskrivning skall genom ett särskilt beslut eller i

samband med avgörandet av målet eller ärendet ta ställning till om

miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven. Lagrådets förslag bör

följas eftersom det i många fall kan vara lämpligt att ställningstagandet

till miljökonsekvensbeskrivningen görs i samband med att målet eller

ärendet avgörs i de fall där komplettering inte anses behövas, utan att

detta görs i ett särskilt beslut. Det är dock viktigt att betona att en särskild

bedömning skall göras av miljökonsekvensbeskrivningen och att den

skall göras fristående från prövningen av ansökan samt att

ställningstagandet skall motiveras.

Vidare föreslår regeringen att i bestämmelsen skall anges att

myndigheten vid prövningen av ansökan skall beakta innehållet i

miljökonsekvensbeskrivningen och resultatet av samråd och yttranden

som getts in. Detta kan i och för sig tyckas vara självklarheter vid den

prövning en myndighet skall göra. RRV:s rapport antyder dock att MKB

inte fyllt den roll som beslutsunderlag som var avsedd och genom en

sådan bestämmelse uppfylls också kravet i artikel 8 i direktivet 85/337.

Där föreskrivs att uppgifter som inhämtats enligt direktivets artikel 5, 6

och 7 skall beaktas vid tillståndsgivningen. I direktivet 97/11 har lagts till

att även resultatet av samråden skall beaktas. Genom bestämmelsen

uppfylls även artikel 9.2 i IPPC-direktivet 96/61 där det också föreskrivs

att uppgifter som inhämtats enligt MKB-direktivets artikel 5 7 skall

beaktas när tillstånd meddelas.

Om det i efterhand visar sig att oriktiga uppgifter har lämnats eller att

uppgifter har utelämnats som varit av betydelse för tillståndet kan ett

tillstånd återkallas eller villkor omprövas enligt bestämmelser i 24 kap. 3

och 5 §§. Det kan även bli aktuellt att utkräva straffrättsligt ansvar för

försvårande av miljökontroll enligt 29 kap. 5 §. Genom att regionala

miljödomstolar och en miljööverdomstol inrättas kommer genom deras

prövning av om miljökonsekvensbeskrivningen är tillräcklig en enhetlig

praxis att skapas. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet vill

att det skall införas en rätt för sakägare och kanske Naturvårdsverket att

överklaga MKB:n som sådan och hänvisar till att sådana regler finns i

USA:s lagstiftning om MKB. En sådan möjlighet skulle dock ytterligare

komplicera systemet och skulle innebära att tidsutdräkten förlängs

betydligt. Det finns därför inte nu tillräckliga skäl att införa någon

möjlighet att överklaga myndighetens beslut vid prövningen av

miljökonsekvensbeskrivningen särskilt, vilket bör framgå direkt av

lagtexten. Domstolens eller myndighetens ställningstagande får alltså

endast överklagas i samband med att avgörandet i målet eller ärendet

överklagas. En överprövning av miljökonsekvensbeskrivningen får

därmed ske i samband med att det mål eller ärende som den gäller

överprövas. Något krav på att en miljökonsekvensbeskrivning skall gå att

överklaga särskilt finns inte heller i EG-direktivet.

Även om det är tillståndsmyndigheten som i sista hand avgör om en

miljökonsekvensbeskrivning är så fullständig att den kan godtas finns ett

behov av att remissorganen yttrar sig även med avseende på

miljökonsekvensbeskrivningen. Länsstyrelsen spelar här en viktig roll

även när den inte är tillståndsmyndighet. Som angetts tidigare skall det

tidiga samrådet inför upprättandet av MKB:n alltid hållas med

länsstyrelsen. En annan viktig uppgift för länsstyrelsen bör bli att vara

remissorgan för beslutsmyndigheten. Då bör länsstyrelsen i de fall där

den anser att den upprättade miljökonsekvensbeskrivningen behöver

kompletteras i något hänseende och där den inte själv är beslutande

myndighet, hos den beslutande myndigheten begära att beskrivningen

skall kompletteras. Länsstyrelserna har redan denna uppgift i ärenden

enligt vissa lagar enligt förordningen om miljökonsekvensbeskrivningar.

I de fall länsstyrelsen inte är tillsynsmyndighet bör den myndighet som är

det också beredas tillfälle att yttra sig över miljökon-

sekvensbeskrivningen. Enligt artikel 6.1 i direktivet 85/337 skall de

myndigheter som kan antas bli berörda av ett projekt ges möjlighet att

yttra sig över de uppgifter som exploatören lämnar, dvs. MKB:n, samt

över ansökan. Tillsynsmyndigheten får anses alltid vara en sådan

myndighet som berörs, vilket i många fall är kommunen som även

Stockholms kommun påpekat i sitt remissvar.

Ytterligare föreskrifter

De bestämmelser som inte tas in i balken bör regeringen föreskriva i en

förordning. I dag finns inget bemyndigande för regeringen utan den rätt

som följer av 8 kap. 13 § regeringsformen att regeringen får meddela

föreskrifter för verkställighet av lag har utnyttjats vid utfärdandet av

förordningen om miljökonsekvensbeskrivningar. Miljöbalksutredningen

har därför föreslagit att regeringen i balken skall ges ett bemyndigande

med stöd av 8 kap. 7 § 4 regeringsformen att meddela närmare före-

skrifter om miljökonsekvensbeskrivningar. Denna fråga berördes i

samband med att lagstiftningen om MKB infördes i 5 kap. NRL. I

lagrådsremissen angående den lagstiftningen hade föreslagits ett liknande

bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att meddela närmare föreskrifter. Lagrådet skrev då i sitt

yttrande: "Sådana föreskrifter som denna paragraf avser kan regeringen

utfärda som verkställighetsföreskrifter utan något särskilt bemyndigande.

Även subdelegation kan ske utan bemyndigande. Eftersom paragrafen

således är onödig bör den utgå." Regeringen följde Lagrådets förslag i

prop. 1990/91:90. Det saknas skäl att nu göra någon annan bedömning.

Därför bör det av Miljöbalksutredningen föreslagna bemyndigandet inte

ingå i miljöbalken.

 Miljöbalksutredningen har vidare föreslagit att regeringen bör ge

Naturvårdsverket rätt att efter samråd med övriga berörda myndigheter

utfärda mera detaljerade bestämmelser bl.a. om hur förfarandet med

miljökonsekvensbedömning bör utformas. Boverket skriver att detta är ett

utslag av att synen på MKB gäller redovisning av störningar och intrång i

naturmiljön, vilket varit en av de allvarligaste svårigheterna för MKB att

slå igenom. Nu är det enligt Boverket mera accepterat att "M" i 5 kap.

NRL betyder även kultur, hälsa och säkerhet samt inverkan på allmänna

intressen och andra hushållningsaspekter, vilket innebär att RAÄ liksom

Socialstyrelsen och Räddningsverket är lika berörda sektorsintressen som

Naturvårdsverket. Boverket står dock alltfort för de samlade hushåll-

ningsaspekterna och med planering och den byggda miljön som

sektorsfrågor och bör därför även i framtiden vara ansvarig för procedur

och samordning. Enligt Boverket måste dock Naturvårdsverket ta fortsatt

ansvar för att utveckla frågor om miljöstörningar, naturvärden och

kretslopp med material m.m.

När miljölagstiftningen nu samlas i en balk, där även reglerna om

MKB arbetas in, kommer Naturvårdsverket att bli det statliga verk som

får ansvaret för flest av de verksamheter som regleras i balken. Det är

därför naturligt att Naturvårdsverket nu får ett mera samordnande och

övergripande ansvar också för arbetet med föreskrifter om MKB. Även

Boverket kommer dock liksom nu att behöva arbeta med frågor inom

detta område när det gäller fysisk planering och hushållningen med mark,

vatten och den fysiska miljön i övrigt. RAÄ, Socialstyrelsen och

Räddningsverket bör också få uppgifter inom sina områden. Den närmare

ansvarsfördelningen mellan berörda myndigheter när det gäller

föreskriftsarbete m.m. som rör MKB får tas upp i Miljöbalks-

utredningens fortsatta arbete. Naturvårdsverket har, som nämnts tidigare,

utarbetat en rapport med förslag i fråga om vilka verksamheter som kan

ha betydande miljöpåverkan.

4.11.7 Planer och planeringsunderlag m.m.

Regeringens förslag: Varje myndighet som skall tillämpa

miljöbalken skall se till att planer enligt plan- och bygglagen och

annat planeringsunderlag som behövs för att belysa

hushållningsfrågan finns tillgängliga i målet eller ärendet.

Kommunerna skall i fortsättningen kunna åläggas att även redovisa

hur de avser att i sin planering skapa förutsättningar för att miljö-

kvalitetsnormer uppfylls.

Beskrivningar av miljökonsekvenserna skall systematiskt komma in

i ett tidigt skede av den politiska processen och skall som allmän regel

innefattas i propositioner och andra förslag till övergripande beslut av

strategisk karaktär.

Myndigheterna skall beakta konsekvenserna för miljön innan de

utfärdar regler i form av föreskrifter och allmänna råd.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Socialstyrelsen vill att 7 kap. 13 § i utredningens

förslag kompletteras med att länsstyrelsen skall åläggas att ta fram en

miljö- och hälsoskyddsplan för länet inom ramen för arbetet som pågår

under benämningen Strategi för regional miljö, STRAM.

Skälen för regeringens förslag: I 6 kap. 1 § NRL finns för närvarande

bestämmelser om att myndigheter som tillämpar NRL skall se till att

planer enligt PBL och annat planeringsunderlag skall finnas tillgängligt

samt att kommuner och länsstyrelser är skyldiga att tillhandahålla detta.

Ett väl utvecklat system för kunskapsförsörjning är en förutsättning för

att en från allmän synpunkt god hushållning med naturresurser skall

uppnås. Därför är de myndigheter som skall tillämpa balkens regler om

hushållning med naturresurser skyldiga att se till att sådana planer enligt

PBL och sådant planeringsunderlag som kan ha betydelse för

tillämpningen finns tillgängliga i målet eller ärendet. Samma regler skall

alltså gälla vid tillämpning av miljöbalken som hittills gällt vid

tillämpning av naturresurslagen. Det gäller alltså inte bara vid prövning

av mål och ärenden enligt miljöbalken utan även mål och ärenden enligt

annan lagstiftning som berör frågor om hushållningen med mark och

vatten och där miljöbalken därför skall tillämpas.

I 6 kap. 2 § NRL finns en bestämmelse att regeringen kan besluta att

en eller flera kommuner skall redovisa till regeringen hur de i sin

planering enligt NRL skall tillgodose ett intresse som rör hushållningen

med naturresurser. Som Miljöbalksutredningen föreslagit bör motsva-

rande bestämmelser gälla enligt balken. Eftersom dessa bestämmelser, i

likhet med reglerna om miljökonsekvensbeskrivningar, rör besluts-

underlag för mål och ärenden är det lämpligt att arbeta in dessa i samma

kapitel. Vidare bör bestämmelserna, som utredningen föreslagit, utökas

så att kommunernas redovisning även skall kunna avse hur kommunen

avser att skapa förutsättningar för att utfärdade miljökvalitetsnormer

uppfylls.

När det gäller Socialstyrelsens förslag att komplettera 6 kap. 12 § med

att länsstyrelsen skall åläggas att ta fram en miljö- och hälsoskyddsplan

för länet inom ramen för arbetet med STRAM kan konstateras att 6 kap.

12 § avser sammanställande av planeringsunderlag från statliga myndig-

heter för den fysiska planeringen. Vad Socialstyrelsen tar upp avser

någonting annat, nämligen en omfattande plan som skulle gälla hur de

nationella och regionala miljö- och hälsoskyddsmålen skall genomföras i

olika avseenden.

Både internationellt och i Sverige ökar alltmer användningen av

miljökonsekvensbeskrivningar som stöd för en öppen demokratisk debatt

i samband med strategiskt viktiga beslut. I detta sammanhang åsyftas då

ofta miljökonsekvensbeskrivningar som underlag inför beslut om

program-, plan- och policyarbete i viktiga samhällssektorer. I den s.k.

UNCED-propositionen (prop. 1993/94:111, bet. 1993/94:JoU19, rskr.

1993/94:256) anförde regeringen att det är angeläget att beskrivningar av

miljökonsekvenser systematiskt kommer in i ett tidigt skede av den

politiska processen. Sådana beskrivningar bör enligt regeringen göras när

det gäller program, plan- och policyarbete i viktiga samhällssektorer.

Beskrivningar av miljökonsekvenserna skall som allmän regel innefattas

i propositioner och andra förslag till övergripande beslut av strategisk

karaktär. Vidare bör myndigheterna beakta och redovisa konsekvenserna

för miljön innan de utfärdar regler i form av föreskrifter och allmänna

råd. Som framgick av UNCED-propositionen ser regeringen över

regelsystem, som instruktioner, författningar m.m. i syfte att bedöma

behovet av miljöanpassning av dessa. Även inom EU pågår ett arbete

med att ta fram ett förslag till direktiv om detta. Kommissionen har i

december 1996 till rådet överlämnat ett förslag till direktiv om

bedömning av vissa planers och programs inverkan på miljön. Enligt

regeringens uppfattning bör i fortsättningen redovisningar av

konsekvenserna för miljön komma till allmänt bruk mer aktivt och

målmedvetet i propositioner och andra politiska beslut.

I syfte att uppnå en hållbar utveckling bör miljöhänsyn och

resurshushållning integreras i all statlig verksamhet. Regeringen

beslutade därför i december 1996 att inleda utvecklingen av

miljöledningssystem i statliga myndigheter. I ett första skede genomförs

ett pilotprojekt med 25 medverkande myndigheter, bl.a. Naturvårds-

verket, Kemikalieinspektionen, Boverket, ett par länsstyrelser och

Vägverket. Pilotmyndigheterna skall under budgetåret 1997 göra en

miljöutredning, ta fram förslag till en miljöpolicy samt handlingsplan för

fortsatt integrering av miljöhänsyn i myndighetens verksamhet. I

samband med redovisningen av arbetet med miljöledningssystem skall

pilotmyndigheterna även redovisa frågor kring miljöanpassning av sin

upphandling. Med erfarenhet från pilotprojektet skall sedan

miljöledningssystem införas i samtliga statliga myndigheter.

4.12 Organiserat friluftsliv och allemansrätten

Regeringens förslag: Förutom allmänna regler som gäller för

allemansrätten skall även miljöbalkens generella regler för

verksamheter, t.ex. hänsynsreglerna och regler om

miljökvalitetsnormer, gälla sådan verksamhet som innebär att

friluftsliv organiseras kommersiellt med utnyttjande av allemans-

rätten. Detsamma skall gälla ideella former av organiserat friluftsliv.

Av detta följer bl.a. att organisatören skall vidta förebyggande

åtgärder och iaktta försiktighet i syfte att förhindra att deltagarna

orsakar skada. Genom att organiserat friluftsliv betraktas som en verk-

samhet enligt miljöbalken skall föreskrifter kunna meddelas av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer om att

organisatören skall vara skyldig att anmäla sin verksamhet till natur-

vårdsmyndigheten för samråd.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser framför inga

invändningar mot förslaget om anmälningsplikt för organiserat friluftsliv.

Göteborgsregionens Kommunalförbund samt miljö- och hälso-

skyddskontoret i Uddevalla kommun tillstyrker uttryckligen utredningens

förslag. Rikspolisstyrelsen och Naturskyddsföreningen anser att

innebörden av allemansrätten borde preciseras, särskilt med avseende på

kommersiellt utnyttjande, och Rikspolisstyrelsen framhåller vidare att

tillståndsplikt borde övervägas för sådant utnyttjande av allemansrätten.

Även Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att behov finns av en tydlig

regleringen av kommersiellt organiserade former av friluftsliv. Lunds

universitet påpekar att det är komplicerat att utarbeta en specifik

lagstiftning om allemansrätt och att en sådan snarare hör hemma i

jordabalken. Enligt Friluftsfrämjandet skulle skyddet för allemansrätten

öka om några allemansrättsliga grundprinciper slås fast i miljöbalken.

Friluftsfrämjandet och Svenska Orienteringsförbundet anser att anmäl-

ingsplikten i princip inte skall avse ideellt organiserad friluftsverksamhet.

Jordbruksverket, Karlskrona kommun och Kungl. Skogs- och

Lantbruksakademien tar upp frågan om markägares och nyttjande-

rättshavares ställning som sakägare i ärenden om anmälan av

kommersiellt organiserad friluftsverksamhet med utnyttjande av

allemansrätten. Enligt Göteborgs tingsrätt har utredningen behandlat

allemansrätten från felaktiga utgångspunkter genom att det i första hand

är en fråga om intrång i äganderätten. Tingsrätten anser vidare att det

borde ha klargjorts att kommersiellt organiserade former av friluftsliv

ligger utanför allemansrätten. Lantbrukarnas Riksförbund och Skogs-

ägarnas Riksförbund anför liknande synpunkter samt framför att

allemansrättens innehåll med fokus på frågan om organiserat friluftsliv

på annans mark borde utredas ytterligare.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen vill påminna om att

allemansrätten kan beskrivas som en rätt för var och en att i viss

utsträckning vistas på mark- och vattenområden som tillhör andra och att

där plocka svamp, bär och vissa andra naturprodukter. Nyttjandet får inte

innebära att fastighetsägare eller andra med särskild rätt till fastighet

tillfogas nämnvärd skada eller olägenhet. Begränsningen brukar ibland

sammanfattas med uttrycket "inte störa, inte förstöra".

Allemansrätten grundas på sedvana. Den har mycket gamla traditioner

och var en gång i tiden nödvändig för att människor skulle kunna

förflytta sig i Sverige. Under 1900-talet har allemansrätten utvecklats till

att främst möjliggöra friluftsliv på annans fastighet.

Allemansrättens innebörd preciseras idag inte i lagtext. Vissa slutsatser

kan dock dras av ett antal lagstadganden. Den ur konstitutionell

synvinkel viktigaste paragrafen är 2 kap. 18 § regeringsformen som

innehåller regler om egendomsskyddet. Där görs i tredje stycket ett

förbehåll om att alla skall ha tillgång till naturen enligt allemansrätten

oberoende av vad som föreskrivs i lagrummet om ersättning m.m.

Förbehållet om allemansrätten fördes in i grundlagsparagrafen år 1994

samtidigt som egendomsskyddet preciserades i följd av inkorporeringen

av den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen, se

prop. 1993/94:117). I gällande lagstiftning fördes begreppet allemansrätt

in i 1 § naturvårdslagen år 1974. Där sägs att naturen är tillgänglig för

alla enligt allemansrätten. Vidare talas där om att alla skall visa hänsyn

och varsamhet i sitt umgänge med naturen. Av intresse är också vissa

bestämmelser som kan sägas begränsa allemansrätten i olika avseenden

och så att säga motsatsvis ge allemansrätten sitt innehåll. Det gäller

främst brottsbalkens stadganden om hemfridsbrott och olaga intrång (4

kap. 6 §), skadegörelse (12 kap. 1 §), åverkan (12 kap. 2 §) samt tagande

av olovlig väg (12 kap. 4 §).

I propositionen till den nyss nämnda grundlagsändringen uttalades att

allemansrätten ur markägarens perspektiv kan sägas innebära en

inskränkning i äganderätten till fastigheten utan att fastighetsägaren har

rätt till någon ersättning för den. I propositionen ansågs det inte vara

lämpligt att ge allemansrätten en för framtiden bestämd innebörd och

därigenom låsa den till just den rörelsefrihet i naturen som idag får anses

ha sitt stöd i denna (prop 1993/94:117 s. 19).

Regeringen har även nu den inställningen att det inte, som vissa

remissinstanser önskar, är aktuellt att generellt lagreglera allemansrättens

innebörd. Regeringen finner i likhet med Miljöbalksutredningen att

genom en sådan lagstiftning skulle den sedvanerättsliga grunden för att

vistas i naturen ryckas undan och detta skulle på sikt kunna medföra en

oönskad inskränkning av allemansrätten. Vidare gör regeringen, i likhet

med utredningen den bedömningen, att det vid lagstiftningsförsök skulle

uppkomma stora svårigheter att generellt och exakt ange allemansrättens

innebörd, bl.a. av den orsaken att sedvanan varierar mellan olika delar av

landet.

4.12.1 Organiserat friluftsliv och kommersialisering

Intressekollisioner

Regeringen konstaterar att friluftslivets intressen ibland kan kollidera

med natur- och kulturvårdens intressen. Friluftsliv kan vidare bedrivas på

ett sätt som inte stämmer överens med markägarens intressen. En form

av friluftsliv kan dessutom störa en annan.

Det är ofta friluftsliv i organiserade och kommersiella former som

leder till skador eller andra olägenheter. Även friluftsliv som utövas i

mindre skala kan medföra störningar. De störande aktiviteterna går ofta

utanför gränsen för allemansrätten. Allemansrätten anses t.ex. inte ge rätt

att använda motorfordon på markområden. Detta är tvärtom förbjudet i

terrängkörningslagen (1975:1313).

En uppmärksammad fråga har varit om friluftsliv kan utövas

organiserat med stöd av allemansrätten. Visserligen kan allemansrätten

sägas vara en rätt för var och en, dvs. för den enskilde, men den kan

också utnyttjas samtidigt i grupp. De som deltar i arrangörens

verksamhet gör alltså detta med stöd av allemansrätten. Ibland har det

anförts att det är stötande att personer skall kunna tjäna pengar på att

organisera aktiviteter på annans mark utan att fastighetsägaren får del av

vinsten eller ens har tillåtit verksamheten. I gällande rätt finns emellertid

inte stöd för uppfattningen att arrangören behöver fastighetsägarens

tillstånd för en verksamhet som inte medför skada eller annan olägenhet.

Mera tveksamt är om en organisatör skall få utnyttja en fastighet

kommersiellt och mer eller mindre permanent utan ägarens tillstånd.

Sådana rådighetsfrågor behandlas dock inte i miljöbalken utan bör som

hittills lösas i rättspraxis. Rent allmänt kan sägas att arrangemang av

någon betydelse inte bör ske utan markägarens medgivande. Ett rättsfall

med anknytning till allemansrätten har nyligen avgjorts av Högsta

domstolen och refererats i NJA 1996 s. 495. En fastighetsägare förde

talan mot en person som hyrde ut kanoter och organiserade forsränning i

ett vattendrag på kärandens fastighet. Organisatören invände bl.a. att

eventuell förslitning på kärandens fastighet inte översteg den nivå som

måste accepteras på allemansrättslig grund. Högsta domstolen uttalade

följande: Även om allemansrätten tillkommer den enskilde kan den

naturligen utövas av ett flertal personer tillsammans, under förutsättning

att envar håller sig inom ramen för allemansrätten. Skulle ett sådant

kollektivt nyttjande emellertid innebära påtaglig skada eller olägenhet,

kan det medföra att allemansrätten inte får utnyttjas längre på det viset.

Hinder föreligger vidare inte mot att allemansrätten utnyttjas

kommersiellt; inte minst för att göra avlägsen eller eljest svåråtkomlig

natur tillgänglig för fler enskilda människor finns också på många håll i

vårt land anläggningar för att underlätta olika slag av friluftsliv. Högsta

domstolen fann i sin slutliga bedömning att utnyttjandet i detta fall

sammantaget blivit för intensivt och med hänsyn till växt- och djurlivet

även olämpligt. Eftersom utnyttjandet vidare hade medfört avsevärda

skador och olägenheter fann Högsta domstolen att organisatören saknade

rätt att utan medgivande av fastighetsägaren arrangera eller på annat sätt

medverka till den organiserade forsränningen.

Regeringen noterar att den som anordnar ett kollektivt nyttjande av

annans mark kan bli skyldig att ersätta skador som deltagarna orsakar,

även om deltagarna var för sig har uppträtt på ett sätt som faller inom

ramen för allemansrätten. För skadeståndsskyldighet förutsätts då att

organisatören har varit vållande, dvs. att skadan orsakats med uppsåt eller

av oaktsamhet. Normalt bör förutsättningarna för skadestånd vara

uppfyllda om skador uppkommer med anledning av att arrangören

hänvisat en stor grupp personer till ett naturområde, som är särskilt

känsligt. Detsamma gäller när arrangören har lämnat felaktiga

upplysningar om allemansrättens innebörd eller underlåtit att lämna

information om allemansrätten till personer som kan antas sakna

kännedom om den.

Allemansrätten och kommersen

Som underlag för Miljöbalksutredningens överväganden i denna del har

legat bl.a. Naturvårdsverkets rapport Allemansrätten och kommersen

(rapport 4446) som utarbetats på regeringens uppdrag. Även

Miljövårdsberedningens förslag i samma frågor i betänkandet Hållbar

utveckling i landets fjällområden (SOU 1995:100) har övervägts av

Miljöbalksutredningen. Såväl rapporten som betänkandet överlämnades

efter remissbehandling till utredningen. Beträffande innehållet i detta

underlag noteras i korthet följande.

Enligt Naturvårdsverket utgör friluftsliv och turism som regel inte

några allvarliga hot mot naturmiljön och den biologiska mångfalden utan

kan istället ofta medverka till att alla får förståelse och engagemang för

miljön. De problem som uppmärksammats i samband med "kommer-

sialiseringen av allemansrätten" är i huvudsak begränsade till vissa delar

av landet, framför allt Syd- och Västsverige samt fjällen.

För att komma till rätta med de problem som trots allt föreligger

föreslår Naturvårdsverket sammanfattningsvis följande.

 Den som utnyttjar mark som är tillgänglig enligt allemansrätten

genom att organisera friluftsliv skall vidta förebyggande åtgärder för att

förhindra att deltagarna orsakar skada på naturen eller på annans

egendom.

 Om skada orsakas genom friluftsanknuten näringsverksamhet skall

arrangören ansvara för skadan om han inte visar att den uppkommit utan

vållande från hans sida.

 Anmälningsplikt till länsstyrelsen skall kunna införas för

näringsverksamhet på mark som är tillgänglig enligt allemansrätten och

länsstyrelsen skall kunna meddela särskilda villkor för verksamheten

eller förbjuda den.

 I områden med särskilt stora konflikter bör länsstyrelsen eller

kommunen inrätta naturvårdsområden eller använda strandskydds-

bestämmelserna för att styra besökarna.

 Undervisning i allemansrätt skall ingå i alla lokala arbetsplaner i

skolan.

 Turistdelegationen skall utveckla utbildning i naturvägledning,

metodik för planering av naturturism, en långsiktig strategi angående

information om allemansrätten riktad till utländska turister samt miljö-

märkning av turistarrangemang som nyttjar mark som är tillgänglig

enligt allemansrätten.

 Respektive "aktivitetsbransch" skall ta ansvar för auktorisation av de

egna företagen.

 Boverket och Naturvårdsverket skall i samråd utveckla en metodik

för friluftsplanering inom ramen för den fysiska planeringen.

Miljöbalksutredningen har konstaterat att Miljövårdsberedningen i sitt

fjällbetänkande lämnat förslag som i flera väsentliga delar överens-

stämmer med Naturvårdsverkets. Som grund för förslagen ligger följande

allmänna utgångspunkter.

Inom turistsektorn, såväl nationellt som internationellt, har på senare år

uppmärksamheten alltmer ägnats åt frågan vilka miljöhänsyn som bör tas

i den naturrelaterade turismen. Exempelvis anförs i propositionen

angående turistpolitiken (prop. 1994/95:177, s. 11) att, eftersom naturen

är en unik tillgång för Sverige sett ur turismens synvinkel, det är av

avgörande betydelse att denna resurs vårdas. EU:s handlingsplan för stöd

till turismen syftar bl.a. till att säkerställa att större miljöhänsyn tas. I

EU:s femte handlingsprogram för miljön framhålls att det är nödvändigt

att utveckla nationella och regionala strategier för hållbar turism i bergs-

och kustområden. Inom Europarådet har utarbetats rekommendationer för

uthållig och miljövänligare utveckling av turismen samt för staternas

turism inom skyddade områden.

Mot bakgrund av det anförda konstaterar Miljöbalksutredningen att

trenderna inom turismnäringen är tydliga och att Naturvårdsverkets

förslag ligger i linje med denna utveckling. Utredningen har härefter tagit

ställning till dessa förslag, dock med inriktning enbart på de delar som

kan tänkas bli genomförda med stöd av miljöbalken, dvs. de tre första

punkterna i sammanfattningen ovan, nämligen att förebyggande åtgärder

skall vidtas, att arrangören kan bli ansvarig för skada som orsakas genom

friluftsanknuten näringsverksamhet samt att anmälningsplikt skall kunna

införas.

När det gäller den första punkten, om vidtagande av förebyggande

åtgärder, hänvisar Miljöbalksutredningen till den allmänna hänsynsregeln

om skyddsåtgärder och försiktighetsmått som verksamhetsutövare skall

vidta. Den verksamhet som här åsyftas skulle alltså innebära bl.a. att

organisera andra människors friluftsliv oavsett om det sker kommersiellt

eller ideellt. Utredningen understryker att särskilt höga krav bör ställas på

kommersiell verksamhet. Av aktsamhetsregeln följer bl.a. att arrangören

skall se till att deltagarna undviker särskilt känsliga områden. Vidare

skall tillses att skada överhuvudtaget inte uppkommer samt att särskild

information ges vid förekommande behov samt att deltagare som kan

antas ha otillräckliga kunskaper om allemansrättens innebörd ges

kunskap om grundprinciperna. Regeringens förslag till miljöbalk

överensstämmer i huvudsak med utredningens och regeringen ansluter

sig helt till vad utredningen har anfört i denna del.

Nästa punkt i Naturvårdsverkets förslag som Miljöbalksutredningen tar

upp avser fall då skada orsakas genom friluftsanknuten

näringsverksamhet. Verket har föreslagit att arrangören då skall vara

skadeståndsskyldig såvida denne inte visar att skadan har uppkommit

utan vållande från arrangörssidan. Förslaget innebär, som utredningen

har konstaterat, att s.k. omvänd bevisbörda eller presumtionsansvar

tillämpas. I denna del förs utredningens resonemang närmast ur

fastighetsägarens eller den enskilda rättsinnehavarens synvinkel.

Utredningen berör dock den senaste tidens rättsutveckling som pekar mot

att också det allmänna anses ha rätt till ersättning för skada på vissa

ideella värden (se NJA 1993 s. 753 om ingrepp i fast fornlämning och

NJA 1995 s. 249 om fridlysta järvar som dödats olovligt). I sitt

resonemang kommer utredningen slutligen fram till att det för närvarande

inte är aktuellt med några ändringar i gällande rätt för att öka möjligheten

att kräva skadestånd av en kommersiell arrangör. Lunds universitet anser

att utredningens ståndpunkt är acceptabel tills vidare. Regeringen gör inte

någon annan bedömning.

Miljöbalksutredningen har slutligen behandlat förslaget att införa

anmälningsplikt för verksamhet som innebär att friluftsliv organiseras

och ansett att förslaget bör genomföras. Utredningens förslag innebär

inte att generell anmälningsplikt införs. Det skall istället bli möjligt att

med stöd av 12 kap. 6 § miljöbalken, dvs. balkens motsvarighet till

samrådsparagrafen i 20 § naturvårdslagen, föreskriva om sådan anmäl-

ningsplikt. Utredningens förslag gäller, till skillnad mot Natur-

vårdsverkets, för all verksamhet som inte är tillstånds- eller

anmälningspliktig enligt andra bestämmelser i balken. Regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer skall alltså kunna meddela

föreskrifter om att inom landet eller en del av landet anmälan alltid skall

göras i fråga om särskilda slag av verksamheter som typiskt sett kan

medföra skada på naturmiljön. Om anmälningsskyldighet föreligger får

verksamheten inte påbörjas innan anmälan har skett. Den

anmälningsmottagande myndigheten får förelägga verksamhetsutövaren

att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada.

Exempel på en sådan åtgärd är att ett företag som hyr ut kanoter efter

samråd med fastighetsägaren anvisar lämpliga platser för matlagning och

övernattning. Om åtgärderna inte är tillräckliga får myndigheten förbjuda

verksamheten.

Enligt Miljöbalksutredningen skapas genom anmälningsplikt av detta

slag möjlighet att få en bättre bild av vilka aktiviteter som förekommer i

känsliga områden. Det ges också en möjlighet att genom förelägganden

och förbud ingripa mot verksamheter som är skadliga för naturmiljön.

Utredningen förutser att anmälningsplikten, tillsammans med

möjligheten för samrådsmyndigheten att ingripa, kan styra bort en

organisatör från känsliga områden och få denne att utöva verksamheten

inom områden där anmälningsplikt inte föreligger.

Regeringen finner att utredningens förslag är välgrundat och anser,

liksom de flesta remissinstanserna, att förslaget bör genomföras. Såsom

utredningen har framhållit avses förelägganden och förbud enligt

miljöbalkens generella bestämmelse enbart grunda sig på att

verksamheten skadar eller kan skada naturmiljön. Regleringen är alltså

offentligrättslig och motiv för ingripandet är det allmänna intresset att

naturen inte skadas. Anmälningsärenden av det slag som avses här

handläggs enligt förvaltningslagen (1986:223). I den lagen finns bl.a.

regler om partsinsyn och myndigheters kommunikationsskyldighet. Det

bör därför föreligga en tillfredsställande garanti för att fastighetsägare,

nyttjanderättsinnehavare och eventuellt andra som berörs av ärendet får

kännedom om den aktuella verksamheten och innehållet i anmälan.

Vidare tillförsäkras samma krets möjlighet att lämna synpunkter i

ärendet.

Är skälet för ingripande mot en verksamhet av aktuellt slag enbart att

komma till rätta med olägenheter för fastighetsägaren bör myndigheten

som handlägger anmälningsärendet underlåta att ingripa. Exempelvis kan

föreläggande eller förbud inte meddelas mot arrangemang som hindrar

fastighetsägaren från att jaga i samma utsträckning som tidigare. I sådana

fall har fastighetsägaren själv, liksom enligt gällande rätt, att avgöra vad

som kan tålas. Fastighetsägaren får vidare själv ta ställning till

möjligheten att föra talan på civilrättslig grund vid domstol om

äganderättsintrång för att utverka föreläggande, förbud eller skadestånd

(jfr t.ex. NJA 1949 s. 167, i vilket fall Högsta domstolen fann att det var

otillåtet att på annans mark anlägga mindre brygga och båtplats till

förbättrande av badmöjligheterna, samt det tidigare redovisade fallet som

finns refererat i NJA 1996 s. 495).

Anmälningsplikt enligt miljöbalken avses även kunna föreskrivas för

den som på ideell grund organiserar verksamhet. Med anledning av den

oro som vissa ideella organisationer givit uttryck för under

remissbehandlingen är det dock viktigt att framhålla att friluftsliv som

det vanligen utövas inte utgör något egentligt hot mot miljön.

Anmälningsplikt bör föreskrivas endast för verksamheter som typiskt sett

medför skada. Det förhållandet att ett fåtal arrangörer missköter sig får

alltså inte gå ut över de skötsamma. Anmälningsplikten bör dessutom

begränsas geografiskt till områden där problem har uppstått eller kan

befaras uppstå.

Vid urvalet av anmälningspliktiga verksamheter måste också beaktas

att förfarandet blir hanterligt. Registrerandet av anmälningar får inte ta i

anspråk stora resurser på bekostnad av erforderliga åtgärder.

Anmälningsplikt för organiserande av friluftsliv förutsätter inte

nödvändigtvis att deltagarnas tillgång till marken grundas på

allemansrätten. Anmälningsplikt skall sålunda kunna gälla även för

organiserande av friluftsliv på den egna fastigheten. Utfärdas i sådant fall

ett föreläggande eller förbud som medför att pågående markanvändning

försvåras avsevärt på den berörda delen av fastigheten kan

ersättningsskyldighet uppkomma för det allmänna gentemot

fastighetsägaren enligt balkens ersättningsbestämmelser (31 kap. 4 §

första stycket 5).

4.13 Skydd av områden och arter

4.13.1 Allmänna överväganden

Regeringens förslag: Bestämmelser om olika former av

områdesskydd skall inarbetas samlat i ett särskilt kapitel i

miljöbalken.

Skyddsformerna naturreservat och naturvårdsområde skall arbetas

samman och modifieras till en skyddsform som benämns

naturreservat. En särskild regel om djur- och växtskyddsområden

skall behållas. När intrång tillåts i ett naturreservat skall kompen-

sationsåtgärder vidtas. En ny skyddsform, kulturreservat, skall

införas.

I strandskyddsområden skall inte få vidtas åtgärder som väsentligen

försämrar livsvillkoren för djur- och växtarter.

Områden som inte uppfyller miljökvalitetsnormer skall kunna

förklaras som miljöskyddsområden. Föreskrifter i miljöskydds-

områden skall kunna innebära ändring i tidigare meddelade

tillståndsbeslut.

Interimistiska förbud skall kunna meddelas även för vatten-

skyddsområden. Förbudstiderna skall kortas vid interimistiska förbud.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att skyddsformerna

naturreservat, naturvårdsområde och det särskilda skyddet av djur- eller

växtarter inom ett område slås samman till en skyddsform som benämns

naturreservat. Enligt utredningens förslag bibehålls kommuners rätt att,

vid sidan av länsstyrelsen efter delegation, meddela beslut i vissa frågor

om områdesskydd. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i

huvudsak med regeringens förutom att utredningen i kapitlets

bestämmelser inte använt begreppet biologisk mångfald i samma grad. I

utredningsförslaget ingår inte heller en nytillkommen regel om skydd av

den marina miljön vid marinvetenskaplig forskning.

Remissinstanserna: I remissvaren framhålls överlag att reglerna om

områdes- och artskydd är betydelsefulla och en majoritet av

remissinstanserna tillstyrker huvudlinjerna i utredningens förslag.

Juridiska fakultetsnämnden, Uppsala universitet och Centrum för

biologisk mångfald vid universitetet kritiserar förslaget generellt och

menar att det har felaktiga utgångspunkter, lämnar internationella

åtagande delvis åt sidan och är, liksom idag, otillräckligt för att skydda

bl.a. de s.k. rödlistade arterna. Förutom en mängd detaljpåpekanden

framförs av remissinstanserna synpunkter av mera principiell karaktär

enligt följande. Naturvårdsverket, flertalet länsstyrelser och kommuner

samt Svenska kommunförbundet anser att kommuner skall ges befogenhet

direkt i lag att vid sidan av länsstyrelsen inrätta naturreservat och besluta

om annat områdesskydd. När det gäller de särskilda skyddsformerna

framförs flera olika synpunkter. Naturvårdsverket, Länsstyrelserna i

Stockholms, Östergötlands, Jämtlands och Norrbottens län samt

Stockholms stad och Skövde kommun anser t.ex. att "djur- och

växtskyddsområden" motsvarande regleringen i 14 b § naturvårdslagen

bör kvarstå som självständig skyddsform och inte omfattas av regler för

naturreservat. Vissa remissinstanser, bl.a. Västerås stad och Skövde

kommun, menar att institutet naturreservat bör behållas som

kvalitetsbegrepp för särskilt skyddsvärda områden och att det ekologiska

syftet med naturreservat bör lyftas fram om inte reservatet inrättas

huvudsakligen för friluftslivets behov. Länsstyrelsen i Skaraborgs län,

Karlstads kommun samt Lantbrukarnas Riksförbund och Sveriges

Jordägareförbund avstyrker förslaget att utmönstra institutet

naturvårdsområde. Även inställningen till den nya skyddsformen

kulturreservat är splittrad. Länsstyrelserna i Jämtlands och Norrbottens

län samt Falu kommun tillstyrker förslaget medan Naturvårdsverket,

Länsstyrelsen i Värmlands län, Stockholms stad, Västerås stad, Skövde

kommun och Nordiska förbundet för kulturlandskap är negativa och ger

uttryck för att naturvården och kulturmiljövården bör integreras bättre i

bl.a. skyddsformen naturreservat. Dessutom påpekar Riksantikvarie-

ämbetet att kulturreservat enligt miljöbalken inte kan ersätta sådant

kulturreservat som Kulturarvsutredningen (SOU 1996:128) anser skall

föras in i kulturminneslagen. Naturvårdsverket, Skogsstyrelsen,

Fiskeriverket, Lantbrukarnas Riksförbund, Skogsägarnas Riksförbund

och Skogsindustrierna anser från olika utgångspunkter att reglerna om

biotopskyddsområden inte är tillfredsställande. I övrigt framför ett flertal

remissinstanser, bl.a. Försvarsmakten, Vägverket, Boverket, Läns-

styrelsen i Göteborgs och Bohus län, Stockholms stad samt

Örnsköldsviks kommun och Umeå kommun synpunkter på samordningen

mellan reglerna om områdesskydd och andra bestämmelser i och utanför

balken. Detsamma gäller Landskrona kommun och Naturskydds-

föreningen vilka påtalar att områdesskyddet bör överordnas plan- och

bygglagens detaljplaner. I remissyttranden från länsstyrelser, kommuner,

LO m.fl. uttrycks oro över att strandskyddet riskerar att urholkas genom

den senaste tidens tillämpning av dispensreglerna.

Skälen för regeringens förslag: Möjligheten att besluta om

områdesskydd är tillsammans med artskyddet av stor betydelse för att

bevara den biologiska mångfalden. Områdesskyddet behövs också för att

säkerställa skydd för natur- och kulturlandskapet. Regler om områdes-

och artskydd är vidare nödvändigt för att Sverige skall uppfylla sina

internationella åtaganden på naturvårdsområdet.

Det är främst i naturvårdslagen som regler med dessa skyddssyften

finns. Där regleras t.ex. skyddsformerna nationalpark (4 §), naturreservat

(7 §), naturminne (13 §), skydd för djur- eller växtarter inom särskilda

områden (14 b §), strandskydd (15 §), naturvårdsområde (19 §) och

skydd av biotoper (21 §). I lagen finns dessutom regler om särskilt

skyddsområde och särskilt bevarandeområde (19 b §). Sådana områden

har samband med Sveriges anslutningen till EU och reglerna om dessa

områden har kommit till som ett led i genomförandet av rådets direktiv

79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar

(fågeldirektivet) och rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om

bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (art- och

habitatdirektivet). De särskilda skyddsområdena och bevarandeområdena

innebär i sig inte några självständiga skyddsformer utan nödvändigt

skydd måste inrättas enligt andra författningsbestämmelser, t.ex. regler

om naturreservat.

Det specifika skyddet för djur- och växtarter finns delvis i

naturvårdslagen (14 och 14 a §§) samt i lagen om åtgärder beträffande

djur och växter som tillhör skyddade arter. Till artskyddsregleringen hör

också bl.a. regler om förbud och begränsning av jakt och fiske i jaktlagen

respektive fiskelagen med underliggande författningar. Vissa regler i

skogsvårdslagen har också betydelse för artskyddet särskilt sedan

miljömålet numera likställts med den lagens produktionsmål.

Användningen av områdesskydd begränsas inte till naturvårdssyftet

utan kan också användas för att skydda föroreningskänsliga områden och

värna skyddsvärda naturresurser. Skydd av detta slag behandlas i

vattenlagens bestämmelser om vattenskyddsområde (19 kap. 2 §) och i

miljöskyddslagens bestämmelser om miljöskyddsområde (8 a §).

Miljöbalksutredningen har föreslagit att flertalet bestämmelser om

skydd av geografiska områden samlas i ett kapitel med hänsyn till

systematiska skäl och att artskyddet behandlas i efterföljande kapitel.

Förslaget har tagits emot positivt vid remissbehandlingen och regeringen

anser att det bör genomföras. Vissa remissinstanser påpekar att

miljöbalken också borde innehålla jakt-, fiske- och skogsvårdslagens

bestämmelser med anknytning till skydd för djur- och växtarter.

Regeringen instämmer i att det skulle vara en fördel om samtliga regler

med avseende på natur och miljö kunde samlas i ett lagverk, men som

har utvecklats tidigare är detta av olika skäl mindre lämpligt.

Miljöbalksutredningen har i betänkandet Följdlagstiftning till

miljöbalken (SOU 1997:32) lämnat förslag till hur de nyssnämnda

lagarna och andra lagar kan knytas till balken. Regeringen planerar att

lämna en proposition om följdlagstiftningen till riksdagen under våren

1998.

Alla miljöbalkens bestämmelser om skydd av områden passar inte

systematiskt in i ett enda kapitel. Vissa andra regler i balken kan också

sägas innehålla bestämmelser av detta slag, t.ex. 4 kap. om

markanvändning för vissa områden i landet, 5 kap. om

miljökvalitetsnormer, 9 kap. 4 § om förbud mot utsläppande av avlopps-

vatten inom vissa områden samt 11 kap. 14 § om förbud mot

markavvattning inom vissa områden. Vidare kan med stöd av 12 kap. 6 §

inrättas en motsvarighet till områdesskydd i fråga om samrådsskyldighet.

Många remissinstanser är positiva till Miljöbalksutredningens initiativ

att reducera antalet skyddsformer. Utredningen har haft som mål att det

inte skall finnas fler skyddsformer än som motiveras av skyddsbehovet.

Regeringen delar i allt väsentligt utredningens bedömning men finner att

avvikande remissynpunkter i en del avseenden bör beaktas.

4.13.2 Områdesskydd och artskydd i miljöbalken

Naturreservat, naturminnen och "djur- och växtskyddsområden"

Gränserna mellan skyddsformerna naturreservat, naturvårdsområde och

särskilt skydd för en djur- eller växtart inom visst område är inte alldeles

tydliga. Även skyddsformen naturminne, som syftar till att bevara

enstaka föremål i naturen, t.ex. ett träd eller ett flyttblock med ett litet

skyddsområde omkring, har likheter med de förstnämnda

områdesskydden.

Mellan naturreservat och naturvårdsområde är den egentliga skillnaden

att i de senare områdena får användningen av mark inte inskränkas så att

pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt

försvåras. Avsikten är således att ersättning inte skall utgå vid inrättande

av naturvårdsområde. Det har inte heller uttalats i lagen att ersättning

skall utgå vid "djur- och växtskyddsområde". Inrättas naturminne, vilket

är ovanligt nuförtiden, kan däremot ersättning komma ifråga. Ett särdrag

som utmärker de sistnämnda formerna av områdeskydd är det begränsade

syftet. Även om det inte anges särskilt i de nuvarande bestämmelserna

om naturreservat och naturvårdsområde, finns det inget som hindrar att

dessa skyddsformer används för att skydda en djur- eller växtart inom ett

visst område. För naturminne kan möjligen också skyddsformen

naturreservat användas.

Såsom Miljöbalksutredningen konstaterar finns det enligt regeringens

bedömning knappast behov av alla dessa skyddsformer. Splittringen kan

tvärtom leda till att naturvårdsarbetet försvåras. Utredningen nämner som

exempel att nödvändigt skydd för ett befintligt naturvårdsområde kan

vara omöjligt utan ombildning till naturreservat om de nya föreskrifter

som behövs är så ingripande att ersättning skall utgå.

I remissvaren uttalas i allmänhet stöd för utredningens initiativ att

reducera antalet skyddsformer och remissinstanserna är i stort sett eniga

om att skyddsformen naturvårdsområde kan omfattas av naturreservat.

Från flera håll påpekas dock att huvudsyftet med naturreservatet bör

framgå tydligt för att skyddsformen skall bibehålla sin prägel. Det bör

t.ex. markeras om reservat inrättas med tyngdpunkt på skyddet av den

biologiska mångfalden och vidare bör anges i vilken utsträckning

reservatet avser att tillgodose friluftslivets behov. När det gäller övriga

skyddsformer är samstämmigheten i remissvaren inte lika stor. En

förhållandevis tydlig inställning bland remissinstanserna är ändå att det

särskilda områdesskyddet för djur- och växtarter som för närvarande

regleras i 14 b § naturvårdslagen bör finnas kvar. Enligt länsstyrelser,

kommuner, Sveriges lantbruksuniversitet m.fl. används oftast denna

skyddsform för att skydda t.ex. fågellivet eller sälar och brukar då i

dagligt tal kallas fågel- resp. sälskyddsområde. Syftet med sådana

områden uppges vara väl känd för allmänheten och en ändring skulle

skapa mer förvirring än de eventuella fördelar som kan vinnas med färre

skyddsformer. Även Naturvårdsverket förordar att "djur- och

växtskyddsområde" bör bestå som självständig skyddsform och anför att

detta områdesskydd är mera lätthanterligt än naturreservat, bl.a. på grund

av att syftet är mer begränsat både i tid och rum. Enligt verket kan den

skyddsformen också vara ett lämpligt instrument för att genomföra det

sammanhängande ekologiska nätverket "Natura 2000" som håller på att

upprättas inom EG enligt art- och habitatdirektivet. Verket föreslår därför

att miljöbalken skall innehålla ett stadgande som motsvarar 14 b §

naturvårdslagen i något omarbetad form.

Regeringen anser att det finns skäl att ta fasta på de remissynpunkter

som nu har redovisats. Även synpunkter som har framförts av Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet och Centrum för biologisk

mångfald vid universitetet har betydelse för denna bedömning.

I miljöbalken sammanförs således områdesskyddsformerna

naturreservat och naturvårdsområde till en skyddsform som benämns

naturreservat. Det innebär att i vissa fall relativt enkla naturreservat

kommer att inrättas. Skyddet som sådant behöver för den skull inte vara

mindre eftersträvansvärt. På samma sätt som tidigare skall valet av

skyddsformen naturreservat givetvis inte innebära att intrångsersättning

alltid skall utgå. Enligt vad som anges senare krävs för sådan ersättning

liksom tidigare att pågående markanvändning inom berörd del av

fastigheten avsevärt försvåras. Nytt enligt regeringens förslag är däremot

att naturreservat i framtiden även skall användas på samma sätt som

skyddsformen naturvårdsområde, dvs. i fall då enbart ersättningsfria

skyddsåtgärder skulle ha kunnat komma i fråga i dag. Stadgandet

utformas så att det tydligare uppfyller kraven enligt EG:s fågeldirektiv

samt art- och habitatdirektiv.

I anslutning till detta skall sägas att regeringen inte delar de synpunkter

som Lagrådet har framfört i fråga om förutsättningarna för upphävande

av reservatsbeslut och föreskrifter. Enligt Lagrådet bör kravet på

synnerliga skäl för upphävande kunna ersättas av ett mindre strängt krav

på särskilda skäl utan att syftet med reservatsinstitutet skulle riskeras.

Regeringen erinrar dock om att det idag enligt 12 § första stycket andra

meningen och 19 § andra stycket sista meningen naturvårdslagen fordras

synnerliga skäl för att upphäva ifrågavarande typer av beslut (jfr 13 §

andra stycket). Följaktligen finner regeringen att en mildring av detta

krav i miljöbalken skulle strida mot det miljöpolitiska syftet med

lagreformen. Regeringen kan därför inte godta Lagrådets förslag i denna

del.

Inget hindrar i och för sig att naturreservat bildas till skydd för t.ex.

fågellivet med den enda föreskriften att området inte får beträdas under

en viss del av året. Regeringen anser dock, i likhet med flera

remissinstanser, att det för sådana begränsade skyddssyften bör finnas

alternativa möjligheter. I miljöbalken inarbetas därför efter mönster i 14

b § naturvårdslagen ett stadgande med särskilda regler om skydd av

djurart eller växtart inom ett område.

I miljöbalken inarbetas också, i ett särskilt kapitel om skydd för djur-

och växtarter, dels naturvårdslagens särskilda artskyddsbestämmelser

beträffande vilda djur och växter, dels de materiella bestämmelserna i

lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör

skyddade arter. När det gäller den sistnämnda lagen lämnade regeringen

under våren 1997 ett förslag till riksdagen om ändring av lagens straff-,

tillsyns- och förverkandebestämmelser (prop. 1996/97:75). Förslaget till

lagändring var föranlett av att EU:s miljöministrar i december 1996

beslutade om en ny förordning (EG) nr 338/97 om skyddet av arter av

vilda djur och växter genom kontroll av handel med dem. EU:s nya

förordning, som har avseende på tillämpningen av konventionen om

internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter

(CITES), trädde i kraft den 1 juni 1997. Sedan riksdagen godtagit

regeringens förslag i den nyssnämnda propositionen har ändringarna i

den svenska lagstiftningen på området, jämte ändringar i t.ex.

naturvårdslagen och jaktlagen, trätt i kraft den 1 juni 1997 (bet.

1997/97:JoU15 och 22 samt rskr. 1996/97:239 och 240). Genom bl.a.

ändringarna i jaktlagen framgår nu tydligare att fågeldirektivets samt art-

och habitatdirektivets bestämmelser har genomförts i landet. Således har

4 § jaktlagen ändrats så att viltet skall vårdas även i syfte att bevara de

fågelarter som inte tillhör landets viltbestånd utan endast tillfälligt

förekommer i landet. I 5 och 9 §§ jaktlagen har vidare gjorts ett tillägg

som förtydligar att skadeförbyggande åtgärder som kan leda till

störningar eller resultera i avlivning endast får vidtas om det inte finns

någon annan tillfredsställande lösning. Som en följd av de redovisade

lagändringarna har också förordningen (1994:2027) om åtgärder

beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter ändrats för att

förstärka artskyddet, bl.a. genom reglering av handel med och

förevisning av vilda djur och växter (SFS 1997:217). Vid utarbetandet av

miljöbalkens regler om artskydd beaktas de författningsändringar som

har tagits upp här.

I detta avsnitt skall också i korthet påpekas att regeringen i

miljöbalkspropositionen lämnar förslag till en ny form av områdesskydd

som benämns kulturreservat och behandlas närmare i avsnitt 4.13.4. Den

nya skyddsformen ger bättre möjligheter att bevara kulturhistoriskt

värdefulla landskap.

Regeringen tar i detta avsnitt också upp frågan om beslutanderätten i

ärenden om de områdesskydd som nyss har behandlats. Flera

remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket och Svenska kommunförbundet,

har framfört att kommunerna borde ges befogenhet direkt i lag att

jämsides med länsstyrelsen besluta om t.ex. naturreservat.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att sådan befogenhet precis som

idag skall kunna delegeras till kommunerna. Regeringen konstaterar att

det självfallet ligger i statens intresse att fler kommuner engageras i

naturvårdsarbetet. Bildandet av skyddade områden bör, som

Naturvårdsverket framhåller, vara ett konkret sätt att ytterligare bygga

upp den kommunala kompetensen på naturvårdsområdet. Detta kan sedan

förmodas komma att avspeglas i den kommunala översiktsplaneringen,

lokalt agenda 21-arbete m.m. Länsstyrelsen i Stockholm anför i denna

fråga bl.a. följande. Staten bör naturligtvis även i fortsättningen svara för

säkerställandet av områden som är värdefullast ur nationellt perspektiv.

Därigenom kan kommunerna koncentrera sina naturskyddsinsatser till

sådana mark- och vattenområden som har mer lokal betydelse. Helt kan

dock inte uteslutas att statens och kommunernas intresseområden

sammanfaller geografiskt. Länsstyrelse och kommun bör därför

fortlöpande samråda om lämplig beslutsordning. Den närmare

fördelningen av åtaganden dem emellan kan vid behov klarläggas genom

överläggningar. Länsstyrelsen i Stockholm föreslår att detta kan lösas

enligt följande. För kommunala områdesskydd bör formellt samråd ske i

motsvarande former som föreskrivs för detaljplan enligt 5 kap. plan- och

bygglagen. För statliga områdesskydd bör samråd ske i de former som

hittills har tillämpats enligt naturvårdsförordningen. För att inte olika

myndigheter av misstag skall fatta beslut om samma område bör, enligt

länsstyrelsen enklare samråd vara obligatoriska i tidiga skeden när

områdesskydd planeras. Ansvaret för att samråd sker bör vara

ömsesidigt.

Regeringen föreslår i enlighet med Naturvårdsverkets synpunkter att

kommunerna, parallellt med länsstyrelsen, får direkt befogenhet att fatta

beslut om naturreservat och naturminne. Detsamma föreslås gälla för

beslut om djur- och växtskyddsområden samt kulturreservat. I och med

detta läggs inte något ytterligare ansvar på kommunerna att agera utan de

får, med hänsyn till sina finansiella resurser, överväga om de vill initiera

naturvårdsåtgärder av detta slag. Regeringen gör vidare den bedöm-

ningen att samordningsfrågorna kan lösas på så sätt, att formellt samråd

sker i motsvarande former som föreskrivs för detaljplan enligt 5 kap.

plan- och bygglagen när det gäller kommunala områdesskydd och för

statliga områdesskydd sker samråd i de former som hittills tillämpats

enligt naturvårdsförordningen, dvs. samrådsformer tillämpas i enlighet

med vad Länsstyrelsen i Stockholms län har föreslagit.

Regeringen vill slutligen i detta delavsnitt framhålla att balkens kapitel

om områdesskydd och artskydd innehåller grundläggande och

övergripande bestämmelser. Mer detaljerade regler bör ges i

förordningsform. Miljöbalksutredningen förväntas under våren 1998 i ett

betänkande lämna förslag till bestämmelser om områdes- och artskydd

med stöd av bemyndiganden i miljöbalken. Det kan förutses att bl.a.

förordningsbestämmelser om de samordningsfrågor som nyss har berörts

kan lösas enligt mönster som hämtas från gällande bestämmelser i

naturvårdsförordningen.

I detta sammanhang skall också från mera allmänna utgångspunkter

erinras om den form av normgivning som sker genom särskilda beslut för

respektive skyddsområde. För att utpekade områden skall få nödvändigt

skydd bemyndigas länsstyrelsen eller kommunen att meddela

bestämmelser om t.ex. inskränkningar för fastighetsägare, andra

markanvändare och allmänheten. På detta sätt ges naturreservat och

andra former av områdesskydd sitt rättsliga innehåll. Som regel är det då

fråga om normbeslut genom att bestämmelserna är riktade till en

obestämd krets av adressater och gäller ett obestämt antal fall. Dessa

beslut skall också kungöras. Med vissa undantag torde detsamma gälla

för beslut enligt balkens bestämmelser om artskydd.

Biotopskyddsområden

År 1991 infördes i 21 § naturvårdslagen en ny skyddsform för värdefulla

småbiotoper (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338).

Överväganden i fråga om bl.a. denna skyddsform, vanligtvis kallad

biotopskydd, gjordes även i propositionen Strategi för biologisk

mångfald (prop. 1993/94:30). Sedan Naturvårdsverket och

Skogsstyrelsen på regeringens uppdrag utrett och lämnat förslag till vilka

biotoper som borde omfattas av de nya bestämmelserna om biotopskydd,

kompletterades naturvårdslagens paragraf fr.o.m. den 1 januari 1994 med

ett antal nya paragrafer (19 a h §§) i naturvårdsförordningen. Regeringen

har alltså genom förordningen fattat beslut om vilka biotoper som skall

omfattas av skyddsformen. I korthet skall här sägas att själva

genomförandet av biotopskyddet har skett på två sätt. Beträffande sju

särskilt uppräknade slag av biotoper, däribland alléer, odlingsrösen i

jordbruksmark och åkerholmar, gäller ett generellt skydd i och med att de

har tagits in i naturvårdsförordningen. För ett antal andra typer av

biotoper, skogsbiotoper respektive övriga biotoper, krävs istället att

länsstyrelsen eller skogsvårdsstyrelsen fattar beslut i enskilda fall om att

avgränsa biotopområdet i fråga.

 Naturvårdsverket har i sitt remissvar hänvisat till en skrivelse till

regeringen där verket redovisar de problem som verket anser föreligger

med utformningen av bestämmelserna om biotopskydd i naturvårdslagen.

Problemen rör enligt verket sammanfattningsvis tillämpningen av

ersättningsbestämmelserna för biotopskydd och oklarheter vad gäller den

tidpunkt från vilken rättsinnehavaren är berättigad till ersättning, den s.k.

värdetidpunkten. Den lösning som verket föreslår innebär att

bestämmelserna om biotopskydd ändras så att en undantagsmöjlighet

införs för alla arbetsföretag som kan skada naturmiljön, såväl inom

biotoper som är generellt skyddade (19 a § naturvårdsförordningen), som

inom biotoper där ett beslut om avgränsning fattas i varje enskilt fall (19

b och c §§ naturvårdsförordningen) och att rätt till ersättning inträder vid

tidpunkten för beslutet om att inte medge undantag.

Även Skogsstyrelsen tar upp denna fråga i sitt remissvar, med

hänvisning till en tidigare skrivelse till regeringen där styrelsen avstyrker

Naturvårdsverkets ändringsförslag. Skogsstyrelsen anser i korthet, vad

gäller biotopskydd där beslut om avgränsning fattas i varje enskilt fall,

att rättsinnehavaren är berättigad till ersättning i och med att beslutet om

biotopskydd vunnit laga kraft. Enligt Skogsstyrelsen bör reglerna om

biotopskydd i miljöbalken ges samma innebörd som i naturvårdslagen.

Regeringen finner att möjligheten till undantag från det generella

biotopskyddet har sin grund i att skyddet just är generellt. Den generella

skyddsformen skapar alltså i sig ett behov av att kunna medge dispens

för vissa oförutsedda situationer. Det är därför rimligt att

ersättningsrätten är knuten till myndighetens beslut att inte medge

dispens för en viss verksamhet eller åtgärd. Vid en avgränsning i det

enskilda fallet däremot åvilar det myndigheten att noga överväga bl.a.

vilka verksamheter och åtgärder som kan komma ifråga och att beräkna

eventuella kostnader för skyddet. Det kan därvid nämnas att

Naturvårdsverket har utfärdat allmänna råd (95:4) för tillämpningen av

gällande regler om biotopskydd. Likaså har Skogsstyrelsen utfärdat

allmänna råd till 21 § naturvårdslagen och 19 b § naturvårdsförordningen

samt riktlinjer för skogsvårdsstyrelsernas arbete med biotopskydd

(SKSFS 1994:1). Eftersom ett beslut om avgränsning föregås av

nyssnämnda överväganden bör enligt regeringens mening också rätten till

ersättning inträda när beslutet om avgränsningen vinner laga kraft. För att

klargöra regeringens uppfattning i denna fråga förslås en något ändrad

lydelse av paragrafen om biotopskyddsområden i miljöbalken. I

författningskommentaren till 7 kap. 11 § redovisas innebörden av

biotopskyddet närmare.

Kompensationsåtgärder

Sverige har enligt konventionen angående våtmarker av internationell

betydelse i synnerhet såsom livsmiljö för våtmarksfåglar (SÖ 1975:76),

den s.k. våtmarkskonventionen eller Ramsarkonventionen, åtagit sig att

så långt som möjligt gottgöra varje förlust av skyddad våtmark. Enligt

12 § tredje stycket naturvårdslagen gäller därför som förutsättning för att

skyddet för en våtmark helt eller delvis skall upphävas att intrånget i

naturvårdsintresset kompenseras i skälig utsträckning.

Regeringen föreslår att miljöbalken i 16 kap. 9 § 3 skall innehålla en

generell bestämmelse, enligt vilken ett tillstånd, ett upphävande av ett

tillstånd eller en dispens får förenas med skyldighet att utföra eller

bekosta särskilda åtgärder för att kompensera det intrång i allmänna

intressen som verksamheten medför. Möjlighet att föreskriva om

kompensationsåtgärder finns därför alltid, när tillstånd eller dispens

meddelas för en åtgärd. Det gäller även åtgärder i naturreservat som

skyddar våtmarker. Miljöbalkens generella bestämmelse, som har ett

brett tillämpningsområde, sträcker sig dock inte lika långt som

naturvårdslagens specialbestämmelse i fråga om skyddet för våtmarker.

Den generella bestämmelse ger en möjlighet men innehåller inte något

krav på att kompensationsåtgärder skall föreskrivas. Vidare omfattar den

endast tillstånd och dispenser men inte myndigheters beslut att upphäva

naturreservat eller inskränka syftet med reservatet. I miljöbalkens

reservatsbestämmelser behålls därför naturvårdslagens nuvarande krav

på kompensationsåtgärder vid minskat reservatsskydd av våtmarker.

Regeringen anser vidare, i likhet med utredningen, att det saknas

anledning att låta reservatsbestämmelsen om kompensationsåtgärder avse

endast våtmarker. Avsikten med naturreservat är att dessa skall innebära

definitivt skydd. Det är rimligt att avsteg inte godtas från detta skydd

utan att kompensationsåtgärder vidtas. Kravet på kompensation bör dock

begränsas till de fall då intrång sker i ett naturvärde.

I detta sammanhang skall sägas att regeringen inte delar Lagrådets

inställning att kravet på kompensation kan utformas som ett fakultativt

krav. Regeringen anser, med hänvisning bl.a. till vad som följer av EG:s

fågel- samt art- och habitatdirektiv, att kravet på kompensation måste

vara absolut. I anslutning till detta vill regeringen upplysa att frågan om

kompensation utretts särskilt av professorn, f.d. justitierådet Bertil
[REDACTED_EFTERNAMN]. Resultatet av utredningen, som publicerats i promemorian

Kompensation för förlust av miljövärden (Ds 1997:52), har remitterats

och frågan om en utvidgning av kompensationssystemet bereds i särskild

ordning inom regeringskansliet.

Regeringen föreslår alltså att det i miljöbalken förs in en bestämmelse

som innebär att beslut om upphävande av naturreservat eller beslut om

dispens från förbud som gäller i reservatet endast får meddelas om

intrånget i naturvärdet kompenseras i skälig utsträckning. Genom en

sådan bestämmelse anpassar Sverige sin lagstiftning tydligare till EG:s

fågeldirektiv samt art- och habitatdirektiv där krav på

kompensationsåtgärder ställs.

Strandskyddsområden

Strandskydd infördes redan i början av 1950-talet, först provisoriskt och

sedan permanent genom 1952 års strandlag. Sedan år 1965 finns

strandskyddsbestämmelserna i naturvårdslagen. Strandskyddets

omfattning och innebörd skärptes år 1975. Då infördes generellt

strandskydd (100 meter) på land och i vatten. Tidigare föreskrifter om

tillståndsplikt ersattes med ett generellt förbud mot bebyggelse och

åtskilliga andra åtgärder inom strandskyddsområden. I motiven uttalades

att strandskyddet syftar till att bevara den möjlighet att bada och idka

friluftsliv inom strandområden som allmänheten har enligt allemansrätten

(prop. 1974:166 s. 94).

Ursprungligen var alltså syftet med strandskyddet uteslutande att

trygga förutsättningarna för allmänhetens friluftsliv på allemansrättslig

grund. Indirekt har dock strandskyddet, genom att det har upprätthållits

strikt, också haft den effekten att det här i landet har bevarats vidsträckta

och värdefulla strandbiotoper till gagn för den biologiska mångfalden.

Detta arv har, efter förslag av Miljöskyddskommittén, tagits tillvara

genom en utvidgning av strandskyddets syfte år 1994. Numera syftar

strandskyddet således även till att bevara goda livsvillkor på land och i

vatten för djur- och växtlivet (prop. 1993/94:229).

Naturvårdslagens bestämmelser om strandskydd innebär visserligen ett

förbud mot att uppföra byggnader m.m. men strandskyddet är inte helt

undantagslöst. Från strandägarnas sida finns naturligtvis ofta ett

önskemål att få använda och bebygga mark i dessa attraktiva lägen.

Förutom en del särskilt angivna generella undantag, t.ex. för åtgärder

inom jord- eller skogsbruk, fiske eller renskötsel, finns därför en

möjlighet att ge dispens i ett enskilt fall. För dispens fordras att dock att

"särskilda skäl" föreligger. Redan vid tillkomsten av 1974 års

strandskyddsbestämmelser framhölls att dispensprövningen skall vara

restriktiv (prop. 1974:166 s. 97). Regeringen och riksdagen har därefter i

lagstiftningsärenden som berört strandskyddet tydligt stått fast vid

samma restriktiva inställning till undantag från strandskyddet (t.ex. prop.

1985/86:1, bet. BoU 1985/86:1, rskr. 1986/87:27). Även regeringens

praxis i överklagade dispensärenden har, som tidigare nämndes, strikt

tagit fasta på de av riksdagen godkända grunderna och riktlinjerna för

strandskyddet. Genom tillkomsten av naturresurslagen år 1987 har

statsmakterna lagt ännu större vikt vid friluftslivets och naturvårdens

intressen och därmed har också det allmänna intresset att hålla stränderna

fria från bebyggelse m.m. tillförts ytterligare tyngd vid prövningen av

strandskyddsdispens. En följd av att syftet med strandskyddet vidgats till

att avse även skydd för djur- och växtarter bör vara att tyngden hos det

allmänna intresset ökat ännu mera. Samtidigt finns naturligtvis

fortfarande de fall där allmänintresset bör tillåtas stå tillbaka till förmån

för det enskilda intresset. För sådana fall skall det finnas kvar en öppning

för dispens. Regeringen vill dock stryka under att dispensinstitutet

liksom hittills skall tillämpas med stor restriktivitet och endast under de

förutsättningar som behandlas i ett senare avsnitt om bl.a. avvägningen

vid prövning av sådana dispensfrågor.

Miljöbalksutredningens förslag till strandskyddsregler i miljöbalken

motsvarar i allt väsentligt naturvårdslagens regler. Enligt utredningen

återspeglas dock inte strandskyddets nya syfte tillräckligt väl i 16 §

naturvårdslagen. I den paragrafen anges vilka restriktioner som gäller i

ett strandskyddsområde. Utredningen anmärker att bestämmelserna

fortfarande är utformade på så sätt att de främst skyddar friluftslivet och i

mindre mån djur- och växtlivet.

Regeringen anser, i likhet med Miljöbalksutredningen och flera

remissinstanser, att det finns skäl att komplettera det stadgande som idag

anger de restriktioner som gäller i ett strandskyddsområde. På så sätt ges

djur- och växtlivet inom dessa områden ett bättre skydd när stadgandet

arbetas in i miljöbalken. I sak innebär ändringen att förbud införs mot

anläggningar eller anordningar som väsentligen försämrar livsvillkoren

för djur- och växtarter. Inte heller andra åtgärder som har denna effekt

bör få vidtas inom strandskyddsområdet.

En fråga som har uppmärksammats på senare tid är om

förutsättningarna för strandskyddsdispens borde skärpas ytterligare.

Remissinstanser som yttrat sig över Miljöbalksutredningens förslag oroar

sig över en uppluckring av strandskyddet med anledning av senare tids

tillämpning av dispensregeln. Samma oro uttrycks av

Miljövårdsberedningen i betänkandet Hållbar utveckling i Sveriges

skärgårdsområden (SOU 1996:153). Tillsammans med en mängd andra

förslag, som bereds i annan ordning, föreslår Miljövårdsberedningen att

förutsättningarna för strandskyddsdispens bör skärpas genom att

"synnerliga skäl" förs in i som krav för dispens. Regeringen återkommer

strax till denna fråga i avsnitt 4.13.3 där tillämpningen av reglerna om

områdesskydd behandlas från mera allmänna utgångspunkter.

Miljöskydds- och vattenskyddsområden

Inledningsvis nämndes att områdesskydd kan användas för andra

huvudsakliga syften än naturvårdsyftet, t.ex. för att skydda

föroreningskänsliga områden och för att värna skyddsvärda natur-

resurser. Miljöbalksutredningen har föreslagit att motsvarigheter till

miljöskyddslagens bestämmelser om miljöskyddsområde (8 a §) och

vattenlagens bestämmelser om vattenskyddsområde (19 kap. 2 §) förs in

kapitlet med bestämmelser om områdesskydd.

Enligt 8 a § miljöskyddslagen får regeringen förklara ett mark- eller

vattenområde och dess närmaste omgivningar som miljöskyddsområde

om det från allmän synpunkt är särskilt angeläget att skydda området

därför att det utsätts för miljöfarlig verksamhet. Möjligheten har hittills

använts endast för Ringsjön och Laholmsbukten. Framför allt beträffande

Laholmsbukten påstås att situationen inte har förbättrats.

I nuvarande regler bemyndigas regeringen eller länsstyrelsen att

meddela föreskrifter om försiktighetsmått för verksamheter inom ett

miljöskyddsområde. Sådana föreskrifter innebär inte någon ändring av

tidigare meddelade tillståndsbeslut. Enligt Miljöbalksutredningen är det

troligt att denna begränsning av föreskrifternas räckvidd har bidragit till

att miljöskyddsområdena inte har haft avsedd effekt.

I detta sammanhang skall påpekas att redan genom miljöbalkens

rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler i 2 kap. höjs

skyddsnivån generellt i förhållande till vad som gäller idag. Till detta

kommer att de tidigare behandlade miljökvalitetsnormerna skapar

möjlighet att uppnå en godtagbar nivå på miljökvaliteten i särskilda

avseenden för vissa geografiska områden eller i hela landet. Detta kan

förutses få betydelse också för de syften som ligger bakom skyddsformen

miljöskyddsområde. Ibland kan dock situationen fordra alldeles speciella

åtgärder anpassade till de lokala och regionala förhållandena.

Miljöskyddsområde kan då vara ett lämpligt instrument som alternativ

till andra möjliga åtgärder.

I linje med vad som avses gälla beträffande miljökvalitetsnormer har

utredningen föreslagit, att föreskrifter för miljöskyddsområden skall

kunna innebära inskränkningar av befintliga tillstånd. Utredningen

framhåller dock att en sådan ändring bör göras endast om det finns tungt

vägande skäl.

Förslaget att gällande tillstånd skall kunna omprövas vid beslut om

miljöskyddsområde har mött invändningar från SAF/Industriförbundet.

Regeringen vill i anledning av dessa invändningar framhålla att den

eftersträvade verkningsgraden av skyddsformen knappast kan uppnås

utan sådan omprövningsrätt. Dessutom bör noteras att ingripanden av

detta slag främst avser situationer då åtgärder ter sig särskilt angelägna.

För att kunna åstadkomma en nödvändig förbättring av förhållandena

inom området är det viktigt att snabbt kunna minska verkningarna av

samtliga verksamheter som bidrar till den dåliga situationen. Det finns

därför tungt vägande skäl för att införa en möjlighet att meddela

föreskrifter som gäller för även tillståndsgivna verksamheter. Det skulle

dessutom vara meningslöst att vidhålla nuvarande begränsning, eftersom

inskränkande föreskrifter i stället kan meddelas med stöd av 9 kap. 5 §

miljöbalken. Enligt 24 kap. 1 § tar sådana föreskrifter över villkoren i

befintliga tillstånd. Följaktligen bör föreskrifter om försiktighetsmått för

verksamheter i ett miljöskyddsområde kunna innebära ändring i tidigare

meddelade tillståndsbeslut. Förutsättningarna för att inrätta

miljöskyddsområden bör som en konsekvens av detta ändras enligt

utredningens föreslag. I miljöbalken införs möjlighet att förklara större

mark- eller vattenområde som miljöskyddsområde om särskilda åtgärder

krävs på grund av att området eller en del av området är utsatt för

föroreningar. Detta motsvarar i huvudsak den förutsättning som gäller i

dag för att förklara ett område som miljöskyddsområde. En betydelsefull

ändring är däremot att även områden som inte uppfyller en

miljökvalitetsnorm skall kunna förklaras som miljöskyddsområde.

Skyddsinstitutet kommer därför att utgöra ett komplement till dessa

normer.

I kapitlet om områdesskydd införs också, som tidigare antytts, regler

om vattenskyddsområden. Ett antal länsstyrelser och kommuner har

framfört att även kommunerna bör få besluta sådana områden.

Kommunerna har i dag generellt ett stort ansvar för

vattenförsörjningen och är vanligen s.k. huvudman för den allmänna

vatten- och avloppsanläggningen. Vidare har kommunerna ett omfattande

ansvar för hälso- och miljöskyddsfrågor. Enligt Länsstyrelsen i

Stockholms län är det oftast kommunen som begär att få grund- och

ytvattentillgångar skyddade för vattentäkt och som också tar fram

erforderligt beslutsunderlag. Regeringen finner mot bakgrund av detta att

önskemålet om kommunernas beslutsrätt i dessa ärenden är befogat och

bör genomföras.

Interimistiska förbud

Idag kan enligt 11 § naturvårdslagen interimistiska förbud meddelas när

det är aktuellt att bilda ett naturreservat, naturvårdsområde eller

naturminne. Det saknas däremot möjlighet att meddela interimistiska

förbud vid andra skyddsformer. En sådan möjlighet bör införas även för

kulturreservat, miljöskyddsområde och vattenskyddsområde.

 Vidare kan interimistiska förbud i dag gälla under sammanlagt sex år.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att den sammanlagda förbudstiden

kortas till fem år samt påpekat att det är tveksamt om det på längre sikt är

till nytta för naturvården att interimistiska beslut gäller under långa

tidsperioder. Kammarkollegiet samt mark- och skogsägarnas företrädare

är av inställningen att tiden för interimistiska förbud bör begränsas

ytterligare. Regeringen anser liksom utredningen att långa förbud kan

skapa betydande osäkerhet för fastighetsägaren. Ifråga om giltighetstiden

för förbuden anser regeringen att utredningens förslag är väl avvägt. I

miljöbalken föreslås således att interimistiskt förbud som huvudregel

skall få gälla högst tre år. Förlängning av förbudet kan ske med högst ett

år om särskilda skäl föreligger och ytterligare högst ett år om det finns

synnerliga skäl.

4.13.3 Intresseprövning vid beslut om områdesskydd

Regeringens förslag: En särskild regel med avseende på

intresseprövningen skall införas för beslut om områdesskydd. En

liknande regel skall gälla för prövning av dispens från förbud enligt

t.ex. strandskyddsreglerna.

Utredningens förslag: Utredningen har inte föreslagit någon särskild

regel med motsvarande innehåll.

Remissinstanserna: Vissa remissinstanser, däribland Svea hovrätt,

Kammarrätten i Stockholm, Länsstyrelsen i Malmöhus län, Sveriges

advokatsamfund, Lantbrukarnas Riksförbund, Skogsägarnas Riksförbund

och Skogsindustrierna, tar upp frågor om avvägningen mellan allmänna

och enskilda intressen samt Regeringsrättens tillämpning av den s.k.

proportionalitetsprincipen.

Skälen för regeringens förslag: Inledningsvis i detta kapitel

framhölls att regler om områdesskydd och artskydd bl.a. syftar till att

säkerställa den biologiska mångfalden och att reglerna är nödvändiga

enligt internationella åtaganden på naturvårdsområdet. Tidigare har även

framgått att områdesskydd kan ha som huvudsakligt syfte att skydda

människors hälsa genom att hindra försämring av luft och vatten.

Områdesskyddet syftar inte bara till att undvika försämring av de

skyddade områdena utan förbättringsåtgärder skall också kunna vidtas.

De flesta skyddsformerna i miljöbalkens kapitel om områdesskydd

innebär att en myndighet skall fatta beslut i särskilda fall om att ett visst

geografiskt område skall skyddas. Strandskyddsområden och vissa typer

av biotopskyddsområden skiljer sig härifrån genom att de pekas ut

generellt och direkt i lagtexten resp. underliggande förordningar, men för

sådant områdesskydd gäller istället ett noga avgränsat utrymme för

undantag.

Såsom har berörts i avsnitt 4.13.2 måste vanligen föreskrivas

inskränkningar för fastighetsägare, andra markanvändare och allmänhet

för att utpekade områden skall få nödvändigt skydd. Om

inskränkningarna för en enskild fastighetsägare eller annan rättsinne-

havare överskrider en viss gräns kan inrättande av vissa former av

områdesskydd ge upphov till ersättningsrätt för den enskilde. Enligt vad

som skall utvecklas i annat sammanhang är det en strävan att i

lagstiftningen på detta område hitta en rimlig fördelningen av kostnader

och uppoffringar för att ta tillvara de intressen som reglerna om

områdesskydd grundar sig på (se avsnitt 4.33.1). Lagstiftningen bygger

vidare på tanken att bevarandet av biologisk mångfald, frisk luft, friskt

vatten etc. stundom är allmänna intressen av sådan tyngd att den

enskildes intressen måste vika. Beslut enligt reglerna i kapitlet om

områdesskydd innebär ofta intresseavvägningar av det slag som nu har

antytts.

Under senare tid har Regeringsrätten i ett antal avgöranden som gällt

naturvårdslagen prövat fall där allmänna intressen som ligger till grund

för lagen vägts mot enskilda intressen i det särskilda fallet. Domstolen

har byggt sitt resonemang på den s.k. proportionalitetsprincipen och i

flera avgöranden ansett att det enskilda intresset vägt tyngst (RÅ 1996

ref. 40; utvidgning av ett naturreservat, RÅ 1996 ref. 44;

strandskyddsdispens samt RÅ 1996 ref. 56; fråga om förutsättningar för

förbud enligt 20 § naturvårdslagen).

I propositionen som låg till grund för inkorporeringen av

Europakonventionen för mänskliga rättigheter uttalades bl.a. att rättsläget

beträffande sådana allmänna rättsprinciper som vunnit hävd i svensk rätt,

som t.ex. en allmän proportionalitetsprincip, inte skulle påverkas av

inkorporeringen (prop. 1993/94:117 s. 39 f.). I propositionen sägs inget

ytterligare om innebörden av den nämnda principen. I rättskällor

avseende svensk rätt har en proportionalitetsprincip ansetts gälla

åtminstone på förvaltningsrättens område men det saknas en bekräftelse

om en allmängiltig princip av detta slag. Däremot har Europadomstolen i

sin praxis, bl.a. på miljöområdet, grundat sin bedömning på en klart

definierad allmän proportionalitetsprincip (jfr Danelius i Svensk

Juristtidning 1991 s. 329-333. 1994 s. 381-383, 1995 s. 534-535, 1996 s.

75). Enligt Regeringsrättens uttalande i nyssnämnda domar bör principen

såvitt gäller områdesskyddet anses innebära i vart fall följande. En

inskränkning från det allmännas sida av enskilds rätt att använda sin

egendom förutsätter att det föreligger en rimlig balans eller

proportionalitet mellan vad det allmänna vinner och den enskilde förlorar

på grund av inskränkningen. En myndighets ingripande mot enskild får

alltså inte gå utöver vad som är erforderligt för ändamålets vinnande.

Det sagda avspeglas i 2 kap. 18 § första stycket regeringsformen i den

lydelse stadgandet har sedan den 1 januari 1995. Där anges som

förutsättning för rätt att ta annans egendom i anspråk och inskränka

användningen av mark eller byggnad, att förfogandet avser ett angeläget

allmänt intresse. Till förmån för sådana intressen kan således t.ex. i lag

som är underordnad regeringsformen meddelas föreskrifter om rätt för

det allmänna att ingripa mot viss användning av fastigheten. I motiven

till grundlagsstadgandet anges att med angelägna allmänna intressen

avses främst sådana ingrepp som är motiverade med hänsyn till

naturvårds- och miljöintressen.

Mot bakgrund av det som har anförts finner regeringen skäl att betona

följande. Miljöbalkens bestämmelser har, enligt vad som framgår av

portalparagrafen, som grundläggande syfte att ta tillvara allmänna

naturvårds- och miljöintressen av sådant slag som i förhållande till det

nyssnämnda grundlagsstadgandet bör betraktas som angelägna allmänna

intressen. Vid bedömningen av t.ex. ett ärende om strandskyddsdispens

skall alltså utgångspunkten vara följande. De syften som ligger till grund

för strandskyddet, nämligen tryggandet av områden för allmänhetens

friluftsliv samt bevarandet av goda livsvillkor för djur- och växtliv, har

avsevärd tyngd och just strandområdena är särskilt betydelsefulla för

dessa intressen. Avsikten med strandskyddsregleringen är att bevara

kvarvarande områden men inte att inkräkta på pågående mark-

användning. Av detta skäl förbjuds inte uppförandet av sådana nya

byggnader, anläggningar m.m. som behövs för jordbruket, fisket,

skogsbruket eller renskötseln och inte tillgodoser bostadsändamål. Inte

heller gäller förbuden befintliga lagenliga byggnader, anläggningar etc.

Om det av naturvårdsskäl behövs några ingrepp i sådana fall får de ske

med stöd av t.ex. bestämmelserna om naturreservat. Detta är i huvuddrag

den avvägning som riksdagen sedan tidigare gjort mellan de berörda

allmänna och enskilda intressena. Denna avvägning torde vara fullt

förenlig med den nya lydelsen av 2 kap. 18 § regeringsformen (jmf prop.

1993/94:117, bet. 1993/94:KU24). Regeringen föreslår att denna avväg-

ning även läggs till grund för regleringen i miljöbalken på ifrågavarande

område.

En möjlighet till dispens från förbudet behövs för sådana fall där de

allmänna intressena inte alls eller endast obetydligt skulle skadas, t.ex.

om dessa redan tappat i tyngd som när åtgärden rör en befintlig tomtplats

med utsläckt allemansrätt (se vidare författningskommentaren till 7 kap.

18 §).

Vid prövningen av strandskyddsdispenser måste vidare

uppmärksammas att strandskyddets syften är långsiktiga och att områden

som för tillfället verkar vara av begränsat intresse kan bli betydelsefulla i

framtiden. Det är sålunda väsentligt att såväl mindre återstående

obebyggda delar av hårdexploaterade kuster och insjöstränder bevaras

likväl som stora sammanhängande orörda områden. Även om en dispens

från förbudet i ett enstaka fall inte synes vara till större skada för

strandskyddsintressena, måste det uppmärksammas att på sikt kan

dispenser stegvis leda till sammantaget betydande nackdelar på sätt som

redan skett genom att stora delar av landets stränder exploaterats. I

normalfallet bör alltså inte ytterligare strandområden tas i anspråk. Mot

bakgrund av detta innebär dispensgrunden "särskilda skäl" att utrymmet

är mycket litet för dispens från förbud som strandskyddet innebär. Med

det sagda bör Miljövårdsberedningens förslag om skärpning av förut-

sättningarna för strandskyddsdispens vara behandlat (se avsnitt 4.13.2).

Liksom när det gäller strandskydd bör utgångspunkten för

naturvårdande och kulturmiljövårdande myndigheters tillämpning av

övriga regler om områdesskydd vara att skyddsinstituten avser att

tillgodose ett angeläget allmänt intresse.

Miljöbalksutredningens förslag innehåller inte någon direkt

motsvarighet till 3 § första stycket naturvårdslagen där det anges, att vid

prövning av frågor som rör naturvård skall tillbörlig hänsyn tas till övriga

allmänna och enskilda intressen. Avvägningar motsvarande dem som

omfattas av nämnda paragraf avses enligt utredningens förslag ske med

stöd av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Såsom nämndes

inledningsvis i detta avsnitt har ett antal remissinstanser tagit upp frågan

om avvägningen mellan allmänna och enskilda intressen samt

Regeringsrättens tillämpning av proportionalitetsprincipen.

Regeringen bedömer att det framför allt är vid tillämpningen av regler

om områdesskydd som det kan finnas behov av bestämmelser som ger

naturvårds- eller kulturmiljömyndigheten ledning för prövningen av det

allmänna intresset att åstadkomma ifrågavarande skydd och för

bedömningen av det enskilda intresset att använda fastigheten på ett sätt

som kan motverka skyddssyftet. Sammanfattningsvis finner regeringen

således skäl att komplettera miljöbalkens kapitel om områdesskydd med

paragrafer som uttrycker de principer för bedömningen av motstående

intressen som nu har betonats i rättstillämpningen.

4.13.4 Kulturreservat i miljöbalken

Regeringens förslag: En ny skyddsform, benämnd kulturreservat,

skall införas i miljöbalken.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en ny

skyddsform med namnet kulturreservat införs i miljöbalken. Enligt

utredningen behövs det bättre regler för att bevara kulturhistoriskt

värdefulla landskap.

Utredningen tar vidare upp att Kulturarvsutredningen (Ku 1994:09) har

utarbetat ett förslag till kulturreservat inom ramen för kulturminneslagen

och att förslaget i väsentliga delar tillgodoser samma skyddsbehov som

det utredningen presenterar. Miljöbalksutredningen uppger att flera skäl

talar för lämpligheten att reglera frågan inom ramen för kultur-

miljövårdens speciallagstiftning, dvs. kulturminneslagen och att den

fortsatta beredningen får utvisa vilken av de lagtekniska lösningarna som

är att föredra.

Remissinstanserna: Naturvårdsverket avstyrker förslaget och anser

att skyddsformen strider mot strävan att bättre integrera naturvården och

kulturmiljövården. Vidare anser verket att skyddsformen naturreservat

väl täcker in de skyddsbehov som anges i motiven till kulturreservat.

Riksantikvarieämbetet tillstyrker förslaget och anser att det förslag om

kulturreservat som lämnats av Kulturarvsutredningen inte kan ersätta

förslaget i miljöbalken. Inställningen till förslaget hos övriga remiss-

instanser som har yttrat sig, t.ex. länsstyrelser, kommuner och Juridiska

fakultetsstyrelsen, Lunds universitet, är splittrad. Vissa länsstyrelser

anser att kulturreservat i stället bör införas i kulturminneslagen.

Skälen för regeringens förslag: I förarbetena till naturvårdslagens

bestämmelse om naturreservat framhålls att begreppet natur innesluter

även den kulturpräglade naturen (prop. 1964:148 s. 45). Som exempel på

kulturlandskap som bör kunna avsättas till naturreservat nämns gamla

lövängar och betesmarker, vilkas bevarande i traditionsenlig hävd bidrar

till kännedom om det gamla odlingslandskapet eller som utmärker sig för

särskild skönhet.

Genom införandet år 1991 av bestämmelsen i 3 a § naturvårdslagen har

naturvårdslagens tillämpningsområde förtydligats så att det klart framgår

att den omfattar även kulturpräglade delar av naturmiljön. Det gäller

dock inte i den mån skydd följer av lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

Förutom Miljöbalksutredningens ovan refererade förslag har Kultur-

arvsutredningen i sitt betänkande Skyddet av kulturmiljön (SOU

1996:128) föreslagit att ett områdesskydd benämnt kulturreservat införs i

kulturminneslagen (betänkandets avsnitt 1.3.1 och 2.6). Det

områdesskydd som Kulturarvsutredningen föreslår skall möjliggöra

skydd av såväl bebyggda områden som kulturlandskap, medan skyddade

byggnader även fortsättningsvis skall kallas byggnadsminnen.

Kulturarvsutredningen anser att detta förslag medför en enklare och

tydligare ansvarsfördelning mellan kulturmiljövården och naturvården än

ett införande av kulturreservat i miljöbalken. Huvudskälet för förslaget

anges vara att frågor om skydd för kulturlandskap då kan lösas i ett nära

sammanhang med bevarandefrågor för bebyggelse och andra

anläggningar som utgör en integrerad del av kulturvärdet för det

ifrågavarande området.

Regeringen gav i september 1996 ämnessakkunnige Bengt O.H.
[REDACTED_EFTERNAMN] ett uppdrag avseende samverkan mellan kultur- och

naturmiljövården. I uppdraget ingick att behandla erfarenheterna av

hittillsvarande samarbete, de betydelsefulla fördelar som kan uppnås

samt vilka förändringar inom förvaltning, arbetssätt m.m. som kan leda

till ett utökat samarbete. I sin redovisning av uppdraget till regeringen i

december 1996 hänvisar Bengt O.H.[REDACTED_EFTERNAMN] till de förslag som

Miljöbalksutredningen resp. Kulturarvsutredningen har lämnat. Han gör

bedömningen att ett ställningstagande till om kulturmiljövården behöver

ett eget och utvidgat områdesskydd bör avvakta remissbehandlingen.

Regeringen gör följande bedömning. En god yttre miljö är ofta ett

landskap eller område som har ett rikt kulturhistoriskt innehåll. Att

bevara kulturlandskap med innehåll från olika tider och se till att de sköts

på ett sätt som gör att värdena inte förstörs eller förringas är en av

kulturmiljövårdens viktigaste uppgifter.

Ambitionen att slå vakt om den historiska dimensionen i landskapet

kan därför beskrivas som ytterligare en bevarandeaspekt vid sidan av

omsorgen om den biologiska mångfalden och om landskapsbilden ur rent

estetisk synpunkt. Uttrycket ett historiskt landskap har internationellt

börjat användas för att karakterisera ett landskap som är värt att slå vakt

om därför att det präglats av markanvändning och byggnader från äldre

tider. Ett historiskt landskap kan sägas vara ett landskap som präglas av

hävdade eller ohävdade kulturlandskapselement som återspeglar

väsentliga drag och företeelser från äldre markanvändning. En betydande

del av det historiska landskapets värde utgörs av sambanden mellan de

enskilda kulturlandskapselementen och av samspelet med naturmiljön.

Det samlade kulturvärdet i ett historiskt landskap kan således sägas vara

större än summan av kulturvärdet hos de enskilda element som ingår i

landskapet.

Regeringen erinrar om att naturreservat kan vara en tänkbar

skyddsform som kan användas för skydd av områden med såväl

skyddsvärd naturmiljö som värdefulla kulturmiljöer. Regeringen anser, i

likhet med Miljöbalksutredningen, att det dessutom behövs särskilda

regler för att bevara kulturhistoriskt värdefulla landskap. När det infördes

en möjlighet att genom reservatsföreskrifter skydda även den

kulturpräglade naturmiljön förutsattes att kulturvärdena i landskapet

skulle komma att skyddas i större utsträckning än vad som blivit fallet.

Naturvårdslagen har hittills endast undantagsvis använts för att

säkerställa de för kulturmiljövården viktigaste värdena. Inte heller har de

ur kulturmiljösynpunkt mest värdefulla miljöerna säkerställts i tillräcklig

omfattning genom reservatsförordnanden.

Regeringen bedömer att Kulturarvsutredningens förslag till nytt

områdesskydd inom ramen för kultuminneslagen inte kan ersätta det

föreliggande förslaget till kulturreservat i miljöbalken. Regeringen

förutsätter vidare att ett skydd i enlighet med Kulturarvsutredningens

förslag i den fortsatta beredningen kan ges en tydlig avgränsning

gentemot den skyddsform som föreslås bli möjlig enligt miljöbalken. För

de fall där det huvudsakligen är det historiska landskapet och dess

kulturvärden som skall skyddas, men kulturminneslagens regler inte är

tillräckliga, bör alltså införas ett särskilt institut benämnt kulturreservat.

Regeringen bedömer vidare att det uppdrag som Bengt O.H.[REDACTED_EFTERNAMN]

har redovisat också talar i den riktningen. Den nya skyddsformen bör ses

som kompletterande instrument till såväl bestämmelserna om

naturreservat som till kulturminneslagens regler. Att en del av området

redan är skyddat enligt bestämmelserna i kulturminneslagen skall inte

utgöra hinder mot att det också ingår i ett kulturreservat. Syftet med

förslaget är att skapa en skyddsform som är tydligt anpassad efter de

kulturmiljövårdande behoven.

I förslaget till lagtext preciseras inte i vilka fall benämningarna

naturreservat respektive kulturreservat skall användas. Den frågan bör

länsstyrelsen eller kommunen ta ställning till från fall till fall.

4.14 Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd

4.14.1 Sammansmältning av reglerna om miljöfarlig verksamhet

och hälsoskydd

Regeringens förslag: Reglerna om miljöfarlig verksamhet och

hälsoskydd skall arbetas samman i miljöbalken.

De särskilda reglerna om miljöfarlig verksamhet skall i likhet med

nuvarande regler tillämpas på olägenheter för människors hälsa och

miljön vid användning av mark, byggnad eller anläggning.

När olägenheter från kärntekniska anläggningar prövas enligt reg-

lerna om miljöfarlig verksamhet skall även den joniserande strål-

ningen prövas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Utredningen hade dock föreslagit att motsvarande undantag som finns i

miljöskyddslagen för joniserande strålning skulle finnas i balken.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Kristianstads län tillstyrker

sammansmältningen av bestämmelserna om miljöfarlig verksamhet och

hälsoskydd, eftersom den enligt länsstyrelsen är bra och ändamålsenlig

med hänsyn till syftet med skydd för människors hälsa och miljön. Även

Länsstyrelsen i Stockholms län ser positivt på att reglerna samordnas.

Malmö kommun anser att utredningen misslyckats med att sammansmälta

reglerna inom miljö- och hälsoskyddsområdet, förslaget är varken

lättillgängligt eller överskådligt. Även Stockholms kommun anser att det

är en dålig integrering av hälso- och miljöskydd. Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att genom definitionen av

miljöfarlig verksamhet förs vissa av dagens tolkningsproblem in i balken.

Skälen för regeringens förslag: Eftersom miljöskyddslagen är en av

grundpelarna i den svenska miljölagstiftningen är det en självklarhet att

bestämmelserna i den skall ingå i miljöbalken. Det är även naturligt att

reglerna i hälsoskyddslagstiftningen arbetas in i miljöbalken. Den

lagstiftningens syfte, att motverka störningar som kan vara skadliga för

människors hälsa, sammanfaller till stor del med syftet med den övriga

lagstiftning som utgör naturliga delar i balken, inte bara miljö-

skyddslagen utan även lagen om kemiska produkter och renhåll-

ningslagen m.fl. lagar.

Nu sammansmälts bestämmelserna om hälsoskydd och miljöfarlig

verksamhet och bestämmelserna om prövning av tillstånd m.m. görs

gemensamma för hela balken. De särskilda bestämmelser om miljöfarlig

verksamhet, som inte rör tillståndsprövningen, och bestämmelser om

hälsoskydd förs samman i ett kapitel, eftersom båda ytterst gäller regler

till skydd för människors hälsa och miljön och möjligheter att kunna

ingripa mot verksamheter som kan påverka dessa skadligt. En sådan

sammansmältning underlättas av att regeringen föreslår ett enhetligt

system för prövning av överklaganden i miljödomstol i motsats till

nuvarande regler. För närvarande överprövas beslut enligt föreskrifterna

om miljöfarlig verksamhet i administrativ ordning medan beslut i

hälsoskydds-ärenden överklagas hos förvaltningsdomstol.

Skyddet för människors hälsa skall utgöra en integrerad del i

miljöbalken och samma grundläggande hänsynsregler skall gälla för

hälsoskyddet som gäller för exempelvis miljöfarlig verksamhet. De

särskilda reglerna om hälsoskydd görs dock mindre detaljerade än de är

för närvarande.

Miljöfarlig verksamhet

Reglerna om miljöfarlig verksamhet i miljöbalken bör, liksom varit fallet

enligt miljöskyddslagen, tillämpas på störningar vid användningen av

mark, byggnad eller anläggning som kan medföra olägenheter för såväl

miljön som hälsan. Koncessionsnämnden ifrågasätter att begreppet

miljöfarlig verksamhet används utöver begreppet verksamhet. De

allmänna aktsamhetsreglerna skall tillämpas på all verksamhet som kan

motverka balkens mål, dvs. även miljöfarlig verksamhet och eftersom

10 kap. i utredningens förslag inte innehåller några särskilda aktsam-

hetsregler saknas det enligt nämnden skäl att behålla begreppet

miljöfarlig verksamhet och då kan den krångliga definitionen i 10 kap. 1

och 2 §§ utgå. Nämnden anser vidare att om definitionen blir kvar bör

1 § 3 ändras så att omgivningen byts ut mot hälsan och miljön vilket

överensstämmer med övriga bestämmelser i kapitlet. Naturvårdsverket

anser att skillnaden mellan punkterna 1 och 2 i 1 § är otydlig och föreslår

att de arbetas ihop och vidare bör det enligt verket vara helt klart att

alltifrån lokal till global miljöförstöring beaktas. Vidare anser verket att

bestämmelsen ger intryck av att förorening av vatten prioriteras framför

förorening av luft eller mark. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet anser att eftersom den definition av miljöfarlig verksamhet

som Miljöbalksutredningen föreslagit är ungefär densamma som i

miljöskyddslagen så förs en hel del av dagens tolkningsproblem in i

balken.

Regeringen gör den bedömningen att vad Koncessionsnämnden

föreslår, att låta begreppet miljöfarlig verksamhet utgå, skulle vara en

alltför långtgående ändring. Det är ett vedertaget begrepp som används i

många olika sammanhang i balken, inte bara i detta kapitel utan även i

bl.a. processbestämmelserna. En fördel med begreppet är också, vilket

angavs även i propositionen till miljöskyddslagen, att det ger uttryck för

grundtanken att även risken för olägenhet skall beaktas.

Utifrån Naturvårdsverkets och andra remissinstansers kritik av

definitionen av miljöfarlig verksamhet har regeringen omarbetat den.

Den ges nu en utformning så att den inte skall kunna uppfattas så att

vissa utsläpp prioriteras, oavsett om det är till vatten, luft eller mark.

Undantaget för tillfälliga störningar av exempelvis luftföroreningar tas

bort eftersom även tillfälliga sådana störningar kan medföra akuta

hälsorisker. Vidare används samma begrepp som används i hänsyns-

reglerna i 2 kap. Begreppet omgivningen i 1 § 3 behålls dock eftersom

den störande anläggningen, i likhet med hittillsvarande regler, inte

omfattas. Något tillägg om lokal och global miljöförstöring behövs inte

eftersom all miljöförstöring omfattas. När det gäller tolkningsproblem så

kan en helt uttömmande reglering i lagtexten aldrig uppnås. Det finns

emellertid ett visst rimligt stöd för en tolkning i förarbeten och praxis

idag och avsikten är att den praxis som hittills gällt skall kunna ge

ledning även fortsättningsvis beträffande vad som är miljöfarlig

verksamhet i de delar definitionen överensstämmer med vad som gällt

tidigare, tillsammans med de uttalanden och den författningskommentar

som nu görs till balkens bestämmelser.

Utsläpp av radioaktiva ämnen samt generering av joniserande strålning

är miljöfarlig verksamhet

Miljöskyddslagen är inte tillämplig i fråga om joniserande strålning.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att samma undantag skall göras i

balken. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har

beträffande balkens tillämpningsområde anfört att även lagstiftningen om

joniserande strålning bör inarbetas i balken. Även några andra

remissinstanser har framfört liknande synpunkter, bl.a. Naturskydds-

föreningen samt Landskrona kommun och Gävle kommun.

Som framgått av avsnittet om balkens tillämpningsområde görs i

balken inte något sådant undantag som utredningen föreslog vilket

innebär att balkens regler om miljöfarlig verksamhet skall tillämpas även

på joniserande strålning. För att det helt tydligt skall framgå bör det

enligt regeringens bedömning uttryckligen i balkens definition av

miljöfarlig verksamhet anges att användning av mark, byggnader eller

anläggningar på ett sätt som kan medföra olägenhet för omgivningen

genom joniserande strålning är miljöfarlig verksamhet. Vidare anges att

alla utsläpp som innebär sådan olägenhet omfattas, vilket även omfattar

utsläpp av radioaktiva ämnen.

För kärntekniska anläggningar krävs i dag tillstånd enligt

miljöskyddslagen, eftersom de är upptagna på miljöskyddsförordningens

A-lista och alltså prövas av Koncessionsnämnden. Eftersom undantaget

om joniserande strålning finns i den lagen prövas inte utsläppet av

radioaktiva ämnen och joniserande strålning vid den prövningen utan

endast alla andra utsläpp och störningar, såsom kylvattenutsläpp och

buller. Villkor för den joniserande strålningen fastställs i tillståndet enligt

kärntekniklagen med stöd av strålskyddslagen. Med den utformning

balken nu får skall i fortsättningen alla utsläpp och störningar från

kärntekniska anläggningar prövas av den regionala miljödomstolen, även

utsläppet av radioaktiva ämnen och frågor om joniserande strålning.

Därmed kommer kärntekniska anläggningar att prövas på följande sätt.

Till att börja med prövar regeringen tillåtligheten enligt 17 kap., dvs.

motsvarigheten till nuvarande 4 kap. NRL. Efter att regeringen har

avgjort tillåtlighetsfrågan sker, om den bifallit ansökan om tillåtlighet, en

säkerhetsprövning enligt kärntekniklagen och även då är regeringen

normalt tillståndsmyndighet om beslutanderätten inte delegeras till

Statens Kärnkraftsinspektion. Slutligen krävs tillstånd enligt miljöbalken

och då prövas alla utsläpp och störningar från anläggningen. Då är den

regionala miljödomstolen prövningsmyndighet i första instans. Därmed

kommer balkens regler att styra prövningen t.ex. när det gäller

lokalisering vid tillåtlighetsprövningen enligt 17 kap. och det kommer att

krävas en miljökonsekvensbeskrivning enligt balken såväl beträffande

den prövningen som vid miljödomstolens prövning av utsläpp och andra

olägenheter. Därmed tillgodoses i princip remissinstansernas önskemål

utan att hela strålskyddslagen och kärntekniklagen tas in i balken.

Avloppsanordningar och avloppsvatten

Frågor om avloppsanordningar och värmepumpar förs bort från

hälsoskyddsreglerna till reglerna om miljöfarlig verksamhet och

bestämmelserna om avloppsanordningar och avloppsvatten integreras.

Eftersom dessa regler hör lika mycket samman med regleringen av

avloppsvatten som är miljöfarlig verksamhet bör de behandlas

tillsammans i balken. Länsstyrelsen i Stockholms län tycker att det är bra

att avloppsanordningar regleras som miljöfarlig verksamhet men anser

att såväl inrättande som anslutning bör vara tillstånds- och

anmälningspliktigt och att regeringens bemyndigande därför även bör

omfatta ändring av avloppsanordningar. Regeringen delar denna uppfatt-

ning och därför utökas det föreslagna bemyndigandet till att även omfatta

ändring av avloppsanordningar. Stenungsunds kommun anser att miljö-

skyddslagens förbud i 7 § mot att släppa ut avloppsvatten utan längre

gående rening än slamavskiljning bör behållas i balken. Enligt

kommunen har det visat sig vara det enda lagstöd i praktiken som vid

överprövning accepteras av Koncessionsnämnden. Vidare anser

kommunen att nuvarande definition av vattenområde måste ändras till att

omfatta även grundvatten, eftersom det idag enligt kommunen är tillåtet

enligt 7 § att släppa ut orenat avloppsvatten i grundvatten. Svenska

vatten- och avloppsverksföreningen, VAV, anser att verksamheten vid

avloppsreningsverk som leder till utsläpp av ett praktiskt taget helt rent

vatten inte skall klassificeras som miljöfarlig verksamhet och

avloppsvatten eftersom benämningen hämmar möjligheterna till

kretsloppslösningar.

I nuvarande 7 § miljöskyddslagen görs en uppräkning av olika slag av

avloppsvatten som inte får släppas ut i vattenområden om det inte det är

uppenbart att det kan ske utan olägenhet. Denna uppräkning fördes år

1969 över till miljöskyddslagen från gamla vattenlagen där reglerna

infördes 1956. Uppräkningen motsvarar inte längre de utsläpp som

framför allt bör regleras och som hittills har reglerats genom föreskrifter

om tillstånd med stöd av 10 § miljöskyddslagen. Dessutom finns det i

hälsoskyddslagen relativt detaljerade regler om inrättande av avlopps-

anordningar. För att få enhetliga regler när bestämmelserna samordnas

bör i balken regeringen bemyndigas att föreskriva om krav på tillstånd

eller anmälan för att inrätta eller ändra avloppsanordningar. Vidare bör

regeringen bemyndigas att föreskriva om krav på tillstånd eller anmälan

för att få släppa ut avloppsvatten i mark, vattenområde eller grundvatten.

Då kan med stöd av den bestämmelsen exempelvis föreskrivas om krav

på tillstånd för utsläpp av de ämnen som i dag anges i 7 §

miljöskyddslagen eller andra utsläpp som bör regleras. Någon ändring av

definitionen av vattenområde bör inte göras eftersom eventuella utsläpp

som påverkar grundvattnet kan regleras med flera av de bestämmelser

som nu föreslås i 9 kap. miljöbalken, bl.a. det sistnämnda

bemyndigandet.

Beträffande VAV:s synpunkter så kan konstateras att även om

verksamheten vid reningsverken är mycket positiv från miljösynpunkt

eftersom den går ut på att rena vatten som andra förorenat, leder

verksamheten under reningsförfarandet till olika typer av olägenheter

som gör att verksamheten blir att klassificera som miljöfarlig

verksamhet. När det gäller produkter som kommer ut från verken såsom

vatten och slam bör det inte vara benämningen som är det avgörande för

om de kommer att användas i kretsloppslösningar, utan vad produkterna

innehåller beträffande halter av olika ämnen.

4.14.2 EG-direktiv om utsläpp

Det finns i gemenskapslagstiftningen ett antal direktiv om förebyggande

och bekämpning av föroreningar av luft och vatten. Dessa är bl.a. rådets

direktiv 76/464/EEG av den 4 maj 1976 om förorening genom utsläpp av

vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö, rådets direktiv

80/68/EEG av den 17 december 1979 om skydd för grundvatten mot

förorening genom vissa farliga ämnen, rådets direktiv 84/360/EEG av

den 28 juni 1984 om bekämpning av luftförorening från industri-

anläggningar och direktivet 96/61/EG av den 24 september 1996 om

samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, det s.k.

IPPC-direktivet.

Det allmänna vattenutsläppsdirektivet 76/464

Rådets direktiv (76/464/EEG) av den 4 maj 1976 om förorening genom

utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö gäller enligt

artikel 1 inlandsytvatten, territorialvatten, inre kustvatten och

grundvatten. När det gäller grundvatten har dock direktivets

bestämmelser ersatts av direktiv 80/68/EEG om skydd för grundvatten

mot föroreningar genom vissa farliga ämnen.

I det allmänna vattenutsläppsdirektivets art. 2 anges att

medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder dels för att hindra att de

vatten som anges i artikel 1 förorenas av farliga ämnen som ingår i de

grupper av ämnen som finns i förteckning 1 i direktivets bilaga, dels för

att minska föroreningen av dessa vatten genom de farliga ämnen som

anges i förteckning 2 i bilagan. I bilaga 1 anges bl.a. sådana ämnen som

organiska halogenföreningar, organiska fosforföreningar, organiska tenn-

föreningar, kvicksilver och kadmium samt ämnen som har cancerogena

egenskaper i vatten. I förteckning 2 anges ämnen enligt förteckning 1 för

vilka gränsvärden inte fastställts enligt art. 6 samt ämnen såsom zink,

koppar, nickel, krom, bly m.fl. Tillståndspliktens omfattning anges i

artikel 3. Alla utsläpp till vatten enligt artikel 1 av ämnen enligt

förteckning 1 kräver förhandstillstånd. I tillstånden skall fastställas

utsläppsnormer och tillstånd får endast beviljas för en begränsad tid.

Enligt artikel 9 får genomförandet av direktivet inte i något fall direkt

eller indirekt leda till en ökad förorening av de vatten som direktivet

omfattar. I artikel 8 anges att medlemsstaterna även skall tillse att

åtgärderna inte leder till en ökad förorening av vatten som inte omfattas

av artikel 1.

Direktivet kommer att vara genomfört genom reglerna i balken

motsvarande miljöskyddslagen med tillhörande förordningar samt de nya

bestämmelserna om miljökvalitetsnormer och deras roll vid

tillståndsprövningen.

Grundvattendirektivet 80/68

Syftet med direktivet (80/68/EEG) av den 17 december 1979 om skydd

för grundvatten mot förorening genom vissa farliga ämnen framgår redan

av namnet, att hindra förorening av grundvatten. Enligt artikel 3 skall

medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att hindra

tillförsel till grundvatten av ämnena i förteckning 1 i direktivets bilaga

och begränsa tillförsel till grundvatten av ämnena i bilagans förteckning

2, för att undvika att vattnet förorenas med ämnena. Bilagans

förteckningar överensstämmer till stora delar med de tidigare nämnda

förteckningarna i bilagan till direktivet 76/464. I direktivet definieras

direkt utsläpp på följande sätt; tillförsel till grundvatten av ämnena i

direktivets förteckning 1 och 2 utan infiltration genom markyta och

underliggande jordlager. Direktivet omfattar även indirekta utsläpp som

definieras på följande sätt; tillförsel till grundvatten av ämnena i

direktivets förteckning 1 och 2 efter infiltration genom markyta och

underliggande jordlager.

Enligt artikel 4 skall medlemsstaterna förbjuda direkta utsläpp av

ämnena i förteckning 1. Alla former av slutligt omhändertagande eller

deponering i syfte att slutligt omhänderta ämnena som kan medföra

indirekta utsläpp skall granskas i förväg. På grundval av detta skall

verksamheten förbjudas eller meddelas tillstånd med villkor att alla

förebyggande tekniska åtgärder vidtas som krävs för att hindra sådana

utsläpp. Åtgärder skall även vidtas för att förhindra indirekta utsläpp av

ämnena i förteckning 1 från andra verksamheter.

Enligt artikel 5 skall alla direkta utsläpp av ämnena i förteckning 2

förhandsgranskas och begränsas. Även slutligt omhändertagande eller

deponering i syfte att slutligt omhänderta ämnena som kan medföra

indirekta utsläpp skall granskas i förväg. Med utgångspunkt från

granskningen skall tillstånd beviljas om alla förebyggande tekniska

åtgärder vidtas för att förhindra förorening av grundvattnet med ämnena.

Åtgärder skall även vidtas för att begränsa indirekta utsläpp av ämnena i

förteckning 2 från andra verksamheter. Enligt artikel 6 krävs särskilt

tillstånd för konstgjord infiltration.

Vad förhandsgranskningarna som avses i artikel 4 och 5 skall innehålla

framgår av artikel 7 och vad tillstånd enligt artikel 4 och 5 skall innehålla

anges i artikel 9. Sådana tillstånd får enligt artikel 11 endast meddelas för

en begränsad tidsperiod och skall omprövas minst vart fjärde år.

Tillstånden kan därvid förnyas, ändras eller upphävas.

Direktivet kommer att vara genomfört genom reglerna i balken.

Förhandsgranskningarna som krävs kommer att finnas i de

miljökonsekvensbeskrivningar som skall krävas för tillstånd enligt

balken. I övrigt uppfyller bestämmelserna om möjligheter att föreskriva

om tillstånd för miljöfarlig verksamhet och övriga tillståndsregler, t.ex.

den utökade möjligheten att meddela tidsbegränsade tillstånd, direktivet.

Direktivet innehåller också en regel att tillstånd skall vägras om den som

begär tillstånd uppger att han inte kan uppfylla de villkor som gäller eller

om detta förhållande är uppenbart för den behöriga myndigheten.

Direktivet 76/464 innehåller en motsvarande bestämmelse. Någon

uttrycklig regel att tillstånd inte får meddelas om sökanden uppger att

han inte kan uppfylla de fastställda kraven eller om detta förhållande är

uppenbart för den behöriga myndigheten behövs dock inte i balken. Detta

är en självklarhet och gäller redan för närvarande eftersom ett tillstånd

inte skall innefatta villkor som inte kan uppfyllas. Som framgått av

avsnitt 4.10.1 har kommissionen lämnat ett förslag till ramdirektiv för

vattenresurser som skall ersätta ett antal vattendirektiv, bl.a. detta

grundvattendirektiv.

Det allmänna luftutsläppsdirektivet 84/360

I rådets direktiv (84/360/EEG) av den 28 juni 1984 om bekämpning av

luftförorening från industrianläggningar anges i artikel 3 att

medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att

anläggningar som tillhör de kategorier som anges i bilaga 1 till direktivet

inte kan tas i drift eller ändras betydligt utan att tillstånd har lämnats.

Bilaga 1 innehåller kategorier av anläggningar inom energiindustri,

produktion och bearbetning av metaller, kemisk industri, avfallshantering

m.m. I artikel 4 anges förutsättningar för tillstånd. Tillstånd får ges

endast om tillståndsmyndigheten har förvissat sig om att 1) alla lämpliga

förebyggande åtgärder har vidtagits mot luftförorening, däribland bästa

tillgängliga teknik om det inte medför oskäliga kostnader 2) driften inte

orsakar betydande luftförorening, särskilt på grund av utsläpp av ämnen

som anges i direktivets bilaga 2 (bl.a. svaveldioxid, kväveoxid, kolväten,

tungmetaller, klor) 3) inte något av de gällande gränsvärdena för utsläpp

överskrids 4) samtliga gällande gränsvärden för luftkvalitet har beaktats.

Även detta direktiv kommer att vara genomfört genom reglerna i

balken.

IPPC-direktivet 96/61

Ett nytt direktiv är direktiv (96/61/EG) av den 24 september 1996 om

samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, det s.k.

IPPC-direktivet (Integrated Pollution Prevention and Control). Detta har

även redogjorts för i avsnittet om de allmänna hänsynsreglerna.

Syftet med direktivet är att förebygga och minska föroreningar från

större industrier m.m. Hittills har det funnits gemenskapslagstiftning om

bekämpning av luftföroreningar och om förebyggande eller minimering

av utsläpp av farliga ämnen i vattenmiljön, t.ex. de angivna 84/360 om

bekämpning av luftföroreningar från industrianläggningar och 76/464 om

förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens

vattenmiljö. Någon gemenskapslagstiftning för att förebygga eller

minska utsläppen i marken har dock inte funnits.

Syftet med IPPC-direktivet är att på ett samordnat sätt förebygga och

minska föroreningar till luft, vatten och även mark, inbegripet åtgärder

som gäller avfall, från verksamheter som anges i bilaga 1 till direktivet.

Direktivet kan närmast sägas motsvara vår miljöskyddslag.

De verksamheter som anges i bilaga 1 är industrier inom energisektorn,

produktion och omvandling av metaller, mineralindustri, kemisk industri,

avfallshantering och annan verksamhet såsom pappersindustri, livs-

medelsindustri, stora lantbruksanläggningar m.m. Denna bilaga omfattar

fler typer av industrianläggningar än bilagan till det allmänna

luftutsläppsdirektivet 84/360. Bilagan omfattar även fler typer av

industrianläggningar och i många fall lägre tröskelvärden för samma typ

av verksamheter än bilaga 1 till direktivet 85/337 om miljökon-

sekvensbeskrivningar som behandlats i avsnitt 4.11.2. Som angetts där

har en ändring föreslagits i det direktivet att en ny punkt 2a läggs till med

innehållet att en medlemsstat kan införa en gemensam procedur för att

fullgöra kraven enligt det direktivet och kraven enligt IPPC-direktivet.

En grov uppskattning har gjorts av Naturvårdsverket över antalet

verksamheter som kommer att omfattas av direktivet i Sverige. Enligt

den kommer lite färre än hälften av de verksamheter som i dag prövas av

Koncessionsnämnden att omfattas. Vidare omkring ett femhundratal av

de tillståndspliktiga verksamheter som i dag prövas av länsstyrelse, varav

275 deponier och drygt ett hundratal djurhållare.

I art. 3 i IPPC-direktivet anges allmänna principer för verksamhets-

utövarens grundläggande skyldigheter bl.a. att bästa tillgängliga teknik

skall användas och ingen betydande förorening förorsakas. Enligt artikel

4 skall medlemsstaterna säkerställa att inga nya anläggningar drivs utan

tillstånd enligt direktivet. I artikel 5 anges att medlemsstaterna skall

säkerställa att även befintliga anläggningar drivs i överensstämmelse med

ett flertal av direktivets artiklar senast åtta år efter dagen för direktivets

genomförande, dvs. senast 10 oktober 2007. Vissa artiklar skall tillämpas

på befintliga anläggningar från och med dagen för direktivets

genomförande, dvs. tre år efter offentliggörandet eller 10 oktober 1999. I

direktivet finns vidare bestämmelser om vad ansökan skall innehålla (art.

6), beslutet och de villkor som skall gälla (art. 8-9), bästa tillgängliga

teknik och miljökvalitetsnormer (art. 10-11) och verksamhetsutövarens

ändring av verksamheten (art. 12).

Enligt artikel 13 skall medlemsstaterna säkerställa att de behöriga

myndigheterna regelbundet gör en förnyad bedömning av, och om det är

nödvändigt uppdaterar villkoren i tillståndet. En förnyad bedömning skall

alltid göras bl.a. om anläggningen orsakar förorening av sådan betydelse

att nya eller reviderade utsläppsvärden behöver införas i tillståndet eller

om väsentliga ändringar av bästa tillgängliga teknik möjliggör en

betydande minskning av utsläppen utan att detta medför oskäliga

kostnader.

Någon tid inom vilken dessa förnyade bedömningar skall göras anges

inte i direktivet utan det är en fråga för varje medlemsland att bestämma

med vilken regelbundenhet bedömningarna skall göras. Inte heller anges

i förslaget hur ofta uppdatering av villkoren bör göras. Det anges dock att

villkoren skall uppdateras om den behöriga myndigheten bedömer detta

nödvändigt. I ett tillägg till beslutsprotokollet anges att många länder

anser att tio år kan vara lämpligt intervall.

Enligt artikel 14 skall medlemsstaterna säkerställa att villkoren i

tillståndet iakttas av verksamhetsutövaren vid driften av anläggningen

samt att verksamhetsutövaren regelbundet underrättar den behöriga

myndigheten om bl.a. resultaten av utsläppskontroller. I art. 15 finns,

som tidigare angetts, en bestämmelse motsvarande en artikel i direktivet

85/337 om miljökonsekvensbeskrivningar att medlemsstaterna skall

säkerställa att tillståndsansökningar för nya anläggningar eller väsentliga

förändringar under lämplig tid hålls tillgängliga för allmänheten så att

den kan yttra sig innan myndigheten fattar sitt beslut. Även i artikel 17

finns en bestämmelse motsvarande en artikel i direktivet 85/337 om

gränsöverskridande verkningar. Där föreskrivs att om en medlemsstat

konstaterar att driften av en anläggning kan få betydande, negativ

påverkan på miljön i en annan medlemsstat eller en annan medlemsstat

begär det, skall information om ansökan överlämnas till den andra staten

och den allmänhet som kan komma att beröras.

IPPC-direktivet skall vara genomfört senast tre år efter det att det har

offentliggjorts vilket var 10 oktober 1996, alltså den 10 oktober 1999.

Enligt övergångsbestämmelserna i art. 20 skall direktivet 84/360 om

bekämpning av luftföroreningar från industrianläggningar upphöra att

gälla elva år efter IPPC-direktivets ikraftträdande som var den 30 oktober

1996. När nödvändiga åtgärder vidtagits enligt artikel 5, dvs. att

befintliga anläggningar drivs i överensstämmelse med ett flertal av

direktivets artiklar, skall inte längre ett flertal av artiklarna i direktivet

76/464 om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i

gemenskapens vattenmiljö tillämpas på dessa anläggningar.

Genom miljöbalken och de förordningar som kommer ett utfärdas till

den kommer IPPC-direktivet att vara genomfört.

4.14.3 Prövningen enligt miljöbalken av miljöfarlig verksamhet

Regeringens förslag: Regeringen skall få föreskriva om krav på

tillstånd eller anmälan för miljöfarlig verksamhet.

I de fall en ändring är tillståndspliktig skall en samlad prövning

göras av hela verksamheten.

Även pågående verksamheter som har påbörjats före det att

tillståndsplikt föreskrivits skall kunna göras tillståndspliktiga genom

föreskrifter av regeringen.

Tillsynsmyndigheten skall i enskilda fall ges rätt att förelägga en

verksamhetsutövare att söka tillstånd även om tillståndskrav inte är

föreskrivet, om det är risk för betydande föroreningar eller andra

betydande olägenheter för människors hälsa eller miljön.

Om det är mer ändamålsenligt för att förebygga olägenheter skall

dock föreskrifter av generell karaktär kunna ersätta den individuella

prövningen.

Prövningsmyndigheter för tillståndsfrågor skall vara regionala

miljödomstolar och länsstyrelser. Även kommuner kan ges rätt att

pröva verksamheter med liten miljöpåverkan.

I fortsättningen skall inte bara villkor utan även tillstånd kunna om-

prövas.

Ökade möjligheter att tidsbegränsa tillstånd införs.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens.

Utredningen hade dock inget förslag om att vid ändring av verksamheter

som kräver tillstånd skall hela verksamheten prövas. Även förslaget att

tillsynsmyndigheten kan få förelägga en verksamhetsutövare att söka

tillstånd även om sådan inte är föreskriven är en nyhet.

Remissinstanserna: Naturvårdsverket är positivt till förslaget att

generella föreskrifter kan meddelas. Statskontoret tillstyrker att

möjligheten införs att meddela generella föreskrifter i stället för

individuell prövning. Försvarsmakten anser att generella föreskrifter kan

accepteras om hänsyn tas till försvarets speciella förhållanden och särart.

Industriförbundet och SAF tillstyrker att den individuella

tillståndsprövningen delvis ersätts med generella föreskrifter, men om

befintliga tillstånd inskränks, bara i de fall som föreskrifterna varit

möjliga att införa genom en omprövning. De motsätter sig inte heller att

möjlighet införs att föreskriva om tillståndsplikt för befintlig verksamhet

men anser att väl tilltagna övergångsperioder är nödvändiga. Över huvud

taget har de remissinstanser som yttrat sig över möjligheten att föreskriva

om tillståndsplikt för befintlig verksamhet varit positiva till förslaget,

t.ex. ett flertal länsstyrelser.

Advokatsamfundet avstyrker att kommuner skall kunna ges tillstånds-

prövande befogenheter. Även Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet är starkt kritisk till det förslaget. Generalläkaren vill även i

fortsättningen pröva ansökningar och anmälningar beträffande vissa

avloppsanläggningar i Försvarsmakten samt anser att kommunen inte

skall få pröva tillstånd beträffande försvaret.

Gällande regler om prövning

Reglerna om tillåtlighetsprövning och tillståndsgivning och formerna för

denna prövning skiljer sig åt i miljölagstiftningen. Regeringens

tillåtlighetsprövning beskrivs i avsnitt 4.21.1.

Miljöskyddslagen har en utvecklad reglering av prövningsförfarandet

och vem som meddelar beslut om tillstånd och villkor samt innehåller

särskilda regler som anger under vilka förutsättningar miljö-

myndigheterna har rätt att begära ändrade villkor för tillståndet till en

verksamhet. För de verksamheter som regleras med stöd av annan

miljölagstiftning än miljöskyddslagen skiljer sig reglerna åt i fråga om

hur tillstånd och andra gynnande beslut med tillhörande villkor får

ändras. Enligt vattenlagen kan omprövning av villkor ske för att

tillgodose allmänna intressen. Vattendomstolen bestämmer i tillståndet

när detta får ske, tidigast efter tio år och senast trettio år efter

tillståndsdomen. Naturvårdslagen innehåller särskilda föreskrifter om

omprövning av täkttillstånd. Dessa kan upphävas helt eller delvis efter tio

år eller villkoren kan ändras. Enligt lagen om kemiska produkter får

regeringen meddela föreskrifter om tillstånd och villkor. Enligt dessa

föreskrifter får tillstånd gälla högst fem år. Naturresurslagens tillstånd är

inte tidsbegränsade och den saknar föreskrifter om omprövning av

villkor. Enligt hälsoskyddslagen gäller särskilda regler om tillstånd till

avloppsanläggningar, m.m.

Ett tillstånd enligt miljöskyddslagen till miljöfarlig verksamhet gäller

för all framtid men enligt 23 § miljöskyddslagen får miljöfarlig

verksamhet i särskilt angivna fall förbjudas, bl.a. om tillståndshavaren

åsidosatt villkor i betydande mån. Då kan även ett tillstånd återkallas helt

eller delvis. Även de villkor som föreskrivits för ett tillstånd gäller i

princip för all framtid men dessa kan i särskilt angivna fall, framför allt

enligt 24 § miljöskyddslagen, ändras eller upphävas. Tillstånd kan dock

enligt 18 § miljöskyddslagen även lämnas för begränsad tid om särskilda

skäl föreligger.

I fråga om tillstånd till utsläpp av avloppsvatten i en viss recipient

finns i 25 § miljöskyddslagen särskilda regler som bl.a. innebär att själva

tillståndet får omprövas efter tio år.

Tillståndet ger ett rättsligt skydd mot att själva den verksamhet som

avses med tillståndet tvingas upphöra på grund av föreskrifter i

miljöskyddslagen. Tryggheten består också i ett skydd mot längre gående

krav än vad som följer av tillståndsbeslutet. Skyddet är emellertid som

angetts inte absolut, utan i vissa situationer kan den verksamhet som

avses med ett tillstånd och villkoren för verksamheten tas upp till förnyad

prövning. Som en samlad benämning på detta förfarande brukar uttrycket

omprövning användas.

Att frågor om omprövning av villkor som har meddelats med stöd av

miljöskyddslagen har kommit att behandlas särskilt utförligt i

lagstiftningen beror på att de krav som kan ställas kan vara långtgående.

Genom tillståndsmyndighetens beslut om utsläppsbegränsade villkor och

andra restriktioner för en anläggning, kan innehavaren sålunda vara

tvungen att göra stora investeringar. Mot den bakgrunden har det

framstått som naturligt att tillståndsbeslutet med sina villkor ger

tillståndshavaren en rättstrygghet i den meningen att nya krav på åtgärder

inte kan ställas, utan att i lag angivna omständigheter föreligger.

Stegvis har reglerna om omprövning ändrats och ompröv-

ningsmöjligheterna blivit flera. I Miljöskyddskommitténs huvud-

betänkande Miljöbalk (SOU 1993:27, s. 555 ff.) finns en detaljerad

genomgång av detta. Där framgår bl.a. hur det med tiden har blivit lättare

för miljömyndigheterna att påfordra ändring av villkor i tillståndsbeslut.

Vidare framgår att trots att miljöskyddslagen tillämpats i drygt tjugo år

har antalet rena omprövningsärenden enligt 24 § miljöskyddslagen vid

Koncessionsnämnden och länsstyrelserna varit litet. I genomsnitt har

Naturvårdsverket och länsstyrelserna begärt omprövning i kanske något

enda per år. Rent faktiskt har dock omprövning av tillståndsvillkor skett i

ett betydande antal fall genom att pågående verksamheter tillstånds-

prövats på nytt till följd av bl.a. tillståndpliktiga förändringar i produk-

tionen.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen bör även fortsättningsvis

föreskriva om när krav på tillstånd eller anmälan för miljöfarlig

verksamhet skall krävas. Utgångspunkten för när sådana krav skall

ställas är naturligtvis de effekter som utsläppen från olika verksamheter

har på omgivningen. De kriterier för miljöpåverkan som har utvecklats

vid tillämpningen av miljöskyddslagen bör kunna ligga till grund för

bedömningen, naturligtvis med beaktande av nya kunskaper om olika

ämnens farlighet. Motsvarande gäller frågan om en verksamhet

överhuvudtaget skall vara anmälningspliktig.

Regeringen bör i fortsättningen även föreskriva om när det krävs

tillstånd eller anmälan för inrättande av avloppsanordningar som i dag

regleras i hälsoskyddslagen. Det bör på samma sätt som idag krävas

tillstånd eller anmälan till kommunen.

När det gäller tillståndsplikten har Koncessionsnämnden i sitt

remissvar föreslagit att bestämmelsen att tillstånd eller anmälan kan

krävas för ändring av miljöfarlig verksamhet skall ändras så att inte bara

ändringen skall prövas som det är i dag. Det är enligt nämnden allt

vanligare att företagare ansöker om tillstånd endast till en ändring,

däremot inte till hela verksamheten sådan den kommer att se ut efter

ändringen. Detta kan leda till att det för verksamheten finns ett antal

tillståndsbeslut, som vart och ett endast avser den del som ändrades vid

prövningstillfället. Stora svårigheter uppstår då att få en samlad bild av

vad som gäller i fråga om tillåtna utsläpp etc. Dessutom kan det vara

svårt för prövningsmyndigheten att avgöra vad som skall omfattas av

prövningen varje gång. Koncessionsnämnden föreslår därför att det i

stället bör göras en samlad prövning varje gång en verksamhet ändras i

någon inte helt obetydlig omfattning. Regeringen delar

Koncessionsnämndens uppfattning att en samlad prövning bör göras vid

ändringar som inte är obetydliga och därför gjorts tillståndspliktiga. Det

är inte tillfredsställande att en verksamhet drivs med stöd av ett flertal

tillstånd som är svåra att överblicka och inte ger någon helhetsbild och

försvårar prövningen. Dessutom försvårar detta också tillsynen och

kontrollen av att tillstånden följs, för såväl verksamhetsutövare som

tillsynsmyndigheten. Den aktuella bestämmelsen bör därför utformas på

sätt som Koncessionsnämnden föreslagit.

Naturvårdsverket och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet föreslår att möjligheten att föreskriva om tillstånds- och

anmälningsplikt skall utökas till att avse efterbehandling.

Naturvårdsverket skriver också att utredningen inte givit någon möjlighet

för tillsynsmyndigheten att i kvalificerade fall förelägga en efter-

behandlare att söka tillstånd för verksamheten. Verket anser att båda

dessa möjligheter skulle vara mycket värdefulla för arbetet med

förorenade områden. Fakultetsnämnden anser också att det bör övervägas

att införa en möjlighet för tillsynsmyndigheten att i vissa situationer

kunna förelägga en verksamhetsutövare att söka tillstånd. En sådan

möjlighet fanns enligt 1918 års vattenlag.

Regeringen konstaterar att när det gäller möjligheten att föreskriva om

tillstånds- och anmälningsplikt till att avse efterbehandling så omfattas

detta redan med den ändrade utformning som bestämmelsen nu har. Det

finns enligt regeringens uppfattning även skäl att som har föreslagits

införa en möjlighet för tillsynsmyndigheten att i enskilda fall förelägga

en verksamhetsutövare att söka tillstånd även om sådan inte är

föreskriven, om det är risk för betydande föroreningar eller andra bety-

dande olägenheter för människors hälsa eller miljön. Detta skulle då

omfatta alla typer av miljöfarlig verksamhet, även efterbehandling av

förorenade områden.

Prövningsmyndigheterna

Regeringen skall enligt 17 kap. 1 § miljöbalken obligatoriskt tillåtlig-

hetspröva flera olika slags miljöfarliga verksamheter. Därutöver har

regeringen enligt 17 kap. 3 § möjlighet att tillåtlighetspröva även andra

verksamheter som kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande beskaffenhet. Detta behandlas i avsnitt 4.21.

När det sedan gäller själva den administrativa tillståndsprövningen

skall enligt regeringens förslag regionala miljödomstolar ersätta den

nuvarande Koncessionsnämnden för miljöskydd och dessa domstolar

skall pröva de frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet som hittills

har prövats av nämnden, dvs. vad som angetts som A-ärenden i bilagan

till miljöskyddsförordningen. Också annan myndighet som regeringen

bestämmer får pröva frågor om tillstånd. Det kommer i likhet med

tidigare att vara länsstyrelserna som även fortsättningsvis skall pröva B-

ärenden enligt bilagan i förordningen.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att om verksamheten är av den

beskaffenheten, att den kan antas ha en begränsad miljöpåverkan, skall

regeringen kunna föreskriva att det ankommer på en kommun att pröva

frågan om tillstånd. Sådana ärenden kan avse tillstånd att installera

värmepumpar och vissa andra enklare tillståndsärenden, som i den

föreslagna ordningen överförs från hälsoskyddsreglerna till miljö-

skyddsreglerna. Advokatsamfundet har avstyrkt att kommuner skall

kunna ges tillståndsprövande befogenheter eftersom samfundet anser det

uppenbart att kommunerna inte kommer att kunna tillföras de resurser

som skulle behövas. Även Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet är starkt kritisk och skriver att resurserna är så varierande i de

många kommunerna att det finns stor risk för felaktiga rättsliga

bedömningar. Fakultetsnämnden vill också att språket i paragrafen

ändras, begränsad omfattning bör bytas ut mot liten omfattning el. dyl.

eftersom det är vad som avses.

Regeringen bedömer att kommunerna bör kunna meddela tillstånd i

vissa ärenden av mindre omfattning, särskilt som de redan i dag prövar

vissa avloppsanordningar som nu regleras i hälsoskyddslagen. Därför bör

en möjligheten införas i balken att ge kommunerna rätt att pröva tillstånd

till sådan miljöfarlig verksamhet som kan antas medföra liten

miljöpåverkan. Prövningen bör göras av en nämnd som i sin myndig-

hetsutövning skall vara fristående från kommunfullmäktige. Nämndens

beslut kan då överklagas genom förvaltningsbesvär till länsstyrelsen och

länsstyrelsens beslut kan överklagas till den regionala miljödomstolen.

Det bör som generalläkaren önskar dock inte vara kommunen som prövar

tillstånd beträffande försvaret utan det bör alltid vara länsstyrelsen.

Generalläkaren bör även i fortsättningen få pröva anmälningar

beträffande vissa avloppsanläggningar i Försvarsmakten.

Miljöbalksutredningen har föreslagit att frågor om anmälan, dvs. C-

ärenden enligt förordningsbilagan, skall även fortsättningsvis prövas av

kommunerna. Länsstyrelserna i Stockholms län, Göteborg och Bohus län

samt Gävleborgs län föreslår att det av bestämmelsen skall framgå att

anmälan skall göras till länsstyrelsen när det är verksamheter som

länsstyrelsen utövar tillsyn över. Eftersom anmälan för närvarande enligt

19 § miljöskyddsförordningen skall göras till länsstyrelsen i vissa fall

och kommunen i andra fall ändras bestämmelsen så att det anges att

anmälan skall göras till länsstyrelsen, kommunen eller generalläkaren

enligt vad regeringen föreskriver. När regeringen bestämmer vilka

verksamheter som är tillstånds- eller anmälningspliktiga får den även

föreskriva var anmälan skall ges in.

Möjligheten att frivilligt ansöka om tillstånd även om obligatorisk

tillstånds- eller anmälningsplikt inte föreligger föreslås finnas också

enligt balken.

Miljökonsekvensbeskrivningar ingår som en naturlig del av

prövningsmaterialet, se avsnitt 4.11.

När det gäller fördelningen av prövningsärenden mellan A- och B-

listan har regeringen i regleringsbrev den 19 december 1996 beslutat att

ge Naturvårdsverket i uppdrag att utarbeta ett förslag till ny lista över

prövningspliktiga verksamheter. Naturvårdsverket har i oktober 1997

redovisat uppdraget i rapporten 4795, Miljöfarliga verksamheter -

prövning och klassificering. Rapporten har överlämnats till

Miljöbalksutredningen som i sitt fortsatta arbete också skall behandla

denna fråga och återkomma med förslag till regeringen.

Tillståndsplikt för pågående verksamhet

Såväl Miljöbalksutredningen, som behandlade frågan både i

huvudbetänkandet Miljöbalken, En skärpt och samordnad miljö-

lagstiftning för en hållbar utveckling (SOU 1996:103) och i betänkandet

Övergångsbestämmelser till miljöbalken (SOU 1996:147), som tidigare

Miljöskyddskommittén har föreslagit att det skall införas en möjlighet att

föreskriva om tillståndsplikt för pågående verksamheter som påbörjats

före det att tillståndsplikt föreskrivits och därför saknar tillstånd. Frågan

om tillståndsplikt för befintliga föroreningskällor behandlades även i

förslaget till miljöskyddslag. I propositionen (1969:28) med förslag till

miljöskyddslag m.m. uttalade sig föredragande departementschefen för

en sådan princip. I den efterföljande regleringen infördes också en sådan

prövningsplikt, dock av begränsad omfattning. De inventeringar som har

gjorts av miljöfarlig verksamhet under senare år visar att nära hälften av

alla i princip tillståndspliktiga anläggningar saknar tillstånd. Detta avser

särskilt mindre och medelstora verksamheter. Många av dessa

verksamheter blev tillståndspliktiga genom 1981 års ändringar i

miljöskyddslagen men hade då redan påbörjat verksamheten. Som

tidigare redogjorts för finns det också i artikel 5 i IPPC-direktivet 96/61

krav på att medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att befintliga

verksamheter som omfattas av direktivet senast åtta år efter direktivets

genomförande dvs. senast 10 oktober 2007, drivs i överensstämmelse

med flertalet av direktivets artiklar.

De remissinstanser som yttrat sig i denna del har varit positiva till

förslaget, t.ex. ett flertal länsstyrelser. Industriförbundet och SAF

motsätter sig inte förslaget men anser att väl tilltagna övergångsperioder

är nödvändiga. Länsstyrelsen i Kristianstads län tillstyrker men menar att

en övergångstid på fem år behövs för att denna omfattande uppgift skall

kunna klaras av.

Eftersom det från föroreningssynpunkt är angeläget att verksamheter

som saknar tillstånd blir föremål för tillståndsprövning föreslår

regeringen att det nu införs en möjlighet att föreskriva om tillstånds- eller

anmälningsplikt för befintliga verksamheter. Dessutom kan därigenom

IPPC-direktivet genomföras. Tillståndsplikten får regleras närmare i en

förordning och en övergångstid kommer att behövas vilket får regleras i

övergångsbestämmelserna till den förordningen. Med hänsyn till

verksamheternas art och omfattning är det särskilt verksamheter som för

närvarande prövas av länsstyrelsen som kommer att beröras av sådana

bestämmelser. Miljöbalksutredningen kommer i sitt fortsatta arbete att

lämna förslag till förordning.

Generella föreskrifter i stället för krav på tillstånd eller anmälan

Miljöbalksutredningen har föreslagit att det inom området för miljöfarlig

verksamhet i ökad omfattning bör kunna meddelas generella föreskrifter

både i frågor av mer övergripande natur och såvitt gäller skyddsåtgärder

för särskilda verksamheter och områden. De remissinstanser som yttrat

sig i den delen har varit positiva.

Det bör enligt regeringens uppfattning i 9 kap. 5 § inom ramen för

prövningssystemet införas ett bemyndigande för regeringen att utfärda

sådana generella föreskrifter. Dessa skall framför allt kunna avse sådana

verksamheter som har så ringa miljöpåverkan att de endast skall vara

anmälningspliktiga. En genomgång som Naturvårdsverket har gjort, som

redovisas i Miljöbalksutredningens betänkande del 1 s. 445 ff., visar

också att det finns goda möjligheter att för vissa branscher meddela

gemensamma föreskrifter i olika avseenden. Tillståndsplikten bör i vissa

fall eller till viss del kunna ersättas av generella föreskrifter. Dessutom

bör viss typ av påverkan kunna regleras genom föreskrifter oavsett om

tillstånd krävs för verksamhet som medför sådan påverkan. T.ex. skulle

en generell föreskrift om buller kunna gälla för all verksamhet.

Beträffande tillståndspliktig verksamhet behöver bullret då inte regleras

särskilt i villkor i tillståndet efter prövning i varje enskilt fall, utan som

en generell prövning och föreskrift.

Industriförbundet och SAF tillstyrker att den individuella

tillståndsprövningen delvis ersätts med generella föreskrifter samt att det

ges en möjlighet att implementera tvingande EU-krav motsvarande 5 a §

miljöskyddslagen. Organisationerna anser dock att generella föreskrifter

som innebär att befintliga tillstånd inskränks bara skall accepteras i de

fall som föreskrifterna varit möjliga att införa genom en individuell

omprövning. Om en generell föreskrift ändå skulle inskränka tillståndet

utöver vad som kunnat åstadkommas med individuell omprövning, måste

de drabbade enligt organisationernas uppfattning ges möjlighet att söka

dispens. Sådan möjlighet till dispens bör enligt deras uppfattning även

finnas för verksamheter utan tillståndskrav, eftersom individuella hänsyn

bör kunna tas. Advokatsamfundet menar att ett meddelat tillstånd enligt

balken bör ges samma rättsverkan som ett dispensbeslut. Kraftverks-

föreningen anser att om inte synnerligen vägande skäl föreligger bör det

individuella tillståndets eventuella speciella bestämmelser ha företräde

och gälla i stället för generella föreskrifter.

De två sistnämnda förslagen är enligt regeringens mening inte

lämpliga. För att önskvärd effekt skall uppnås med föreskrifter som kan

gälla hela området för miljöfarlig verksamhet bör föreskrifterna ha

giltighet framför beslut av individuell karaktär. Detta framgår av 24 kap.

1 § miljöbalken och innebär att föreskrifterna måste utarbetas med stor

omsorg och med hänsyn tagen till berättigade rättssäkerhetskrav. Vid

utformningen av föreskrifterna skall samråd ske med de bransch-

organisationer och övriga intresseorgan som berörs. När en föreskrift väl

är beslutad och har trätt i kraft kan det som Industriförbundet och SAF

anfört i vissa fall finnas behov av att ge dispens från föreskrifterna.

Erfarenheten visar att det sällan går att klara alla individuella

hänsynstaganden i generella föreskrifter om man samtidigt skall hålla

uppe miljökraven. Det blir då nödvändigt med prövning av undantag i

enskilda fall från krav ställda i de generella föreskrifterna. Ett sådant

arbete är tids- och resurskrävande. En lösning kan vara att länsstyrelserna

får besluta om dispens.

Erfarenhetsmässigt innebär det vanligen ett omfattande arbete även att

ta fram generella föreskrifter. Naturvårdsverket har också i sitt remissvar

framhållit att det är en arbets- och tidskrävande uppgift att meddela

generella föreskrifter, enligt verket kan en generell föreskrift som inte

avser ett införlivande av ett EG-direktiv beräknas ta sammanlagt

åtminstone ett personår.

Bemyndigandet att meddela generella föreskrifter är även avsett att

användas för att införliva rättsakter från EU eller uppfylla andra

internationella åtaganden. Därför har i paragrafens andra stycke angetts

att regeringen om det behövs får meddela sådana föreskrifter om

försiktighetsmått som går längre än EG:s regler eller andra

internationella åtaganden. Motsvarande bestämmelse infördes i 5 a §

miljöskyddslagen den 1 juli 1995 (prop. 1994/95:181, bet.

1994/95:JoU21, rskr. 1994/95:420) men har i balken utökats att gälla

även andra internationella åtaganden. Bemyndigandet gäller dock som

framgår av lydelsen endast regeringen och inte myndigheternas

föreskriftsrätt. Naturvårdsverket har invänt mot denna begränsning och

menar att den medför att de bestämmelser som tillkommer på grund av

EG-direktiv kommer att ligga vid sidan av det övriga systemet och

försvårar EG-rättens integrering i den svenska rättsordningen. Dessutom

menar verket att det medför att i de fall EG:s regler ligger på en låg

skyddsnivå riskerar de regler som införs i Sverige att hamna på en lägre

nivå än de hade gjort om reglerna hade fått bestämmas med utgångspunkt

i förhållandena i Sverige.

Regeringen delar inte verkets uppfattning att begränsningen försvårar

EG-integreringen eller påverkar skyddsnivån eftersom bestämmelsen

endast reglerar hur fördelningen av föreskriftsrätten bör vara mellan

regeringen och myndigheter. Tvärtom skulle EG-integreringen försvåras

om inte denna begränsning fanns. Om Sverige skall ha krav utöver EG-

rättsakter i de fall detta är möjligt, dvs. när det är minimidirektiv, bör

dessa av praktiska skäl bestämmas av regeringen eftersom övergripande

bedömningar måste göras. Även Koncessionsnämnden, som ser positivt

på att möjlighet införs att meddela generella föreskrifter, har ifrågasatt

om paragrafens andra stycke behövs med motiveringen att vad som står

där torde täckas in av första stycket. Det är dock regeringens uppfattning

att det finns skäl att uttryckligen ange att Sverige kan gå utöver EG:s och

andra internationella överenskommelsers minimiregler, så att balken

speglar den ambitionsnivå som Sverige har på miljöområdet. Därför bör

stycket vara med i paragrafen, med den begränsning till regeringen som

utredningen föreslagit.

De möjligheter att meddela föreskrifter för miljöfarlig verksamhet som

balken föreslås innehålla bör också ge möjlighet att arbeta med både

generella föreskrifter och individuell prövning för en viss bransch. De

generella föreskrifterna kan då ta sikte på de väsentliga grundkraven

medan den individuella prövningen får ta hänsyn till lokala eller

regionala behov. Länsstyrelsen i Kalmar betonar behovet av att kunna ta

hänsyn till lokala behov samt anser vidare utifrån gjorda erfarenheter att

beträffande jordbruk krävs det tillståndsprövning beträffande större

anläggningar inom djurhållningen för att kunna uppnå balkens mål och

göra en lokaliseringsprövning.

Strategin för hur generella föreskrifter bör användas i respektive

bransch behöver således klaras ut i förhand för att både resursanvändning

och miljöresultat skall kunna optimeras. Ett kriterium för lämpligheten

av generella föreskrifter är att det finns ett ganska stort antal

anläggningar som föreskriften avser att omfatta. Om det är få

anläggningar bör det vanligen vara lämpligare med individuell prövning,

inte minst av kostnadsskäl. Ett annat kriterium är att hälso- och

miljöskyddet inte får riskera att försämras vid övergång till generella

föreskrifter.

Det kan också finnas skäl att erinra om att sakägare inte kan få sina

intressen prövade om generella föreskrifter reglerar den olägenhet som

drabbar dem utan endast vid en individuell prövning av verksamheten.

Genom övergripande generella föreskrifter bör det också vara möjligt

att bättre utnyttja befintliga resurser inom miljövårdsarbetet. En

individuell omprövning av villkor i tillståndsbeslut kan sålunda framstå

som en onödig omgång när det är fråga om verksamheter med likartade

funktioner och väl kända miljöeffekter, t.ex. vissa kommunala

verksamheter som återvinning och bortskaffande av hushållsavfall.

Ett annat område inom den kommunala sektorn där generella

föreskrifter med fördel bör kunna användas i stället för individuell

prövning kan vara behandlingen av kommunalt avloppsvatten från

tätorter. Skälet för detta är att det inom landet finns ett stort antal

kommunala avloppsreningsverk, som är tillståndsprövade enligt

miljöskyddslagen. Reningsverken är till sin utformning tämligen lika

varandra. Att åstadkomma skärpningar av villkoren för varje reningsverk

genom omprövning av varje enskilt beslut framstår som onödigt inte

minst med hänsyn till de resurser detta skulle kräva. Även på detta

område finns det EG-direktiv. I direktivet 91/271/EEG om rening av

avloppsvatten från tätbebyggelse anges i artikel 12.2 att behöriga

myndigheter skall säkerställa att utsläpp från reningsverk för

avloppsvatten från tätbebyggelse omfattas av på förhand fastställda

regleringar och/eller särskilda tillstånd. Det innebär att det även enligt

direktivet kan meddelas generella regler på detta område. Vidare anges i

artikel 12.4 att regleringarna och/eller tillstånden skall regelbundet ses

över och vid behov anpassas.

Även i IPPC-direktivet 96/61 anges det i artikel 9.8 att medlems-

staterna får fastställa särskilda skyldigheter för vissa kategorier av

anläggningar i form av generella, bindande föreskrifter istället för i

tillståndsvillkoren. Detta gäller under förutsättning att det inte påverkar

skyldigheten att genomföra ett tillståndsförfarande i enlighet med

direktivet och att ett samordnat förfarande och en motsvarande hög

skyddsnivå för miljön som helhet säkerställs. Detta innebär att det även

enligt IPPC-direktivet kan meddelas generella föreskrifter om

grundtankarna i direktivet tillgodoses.

Enligt EG:s rättsordning på miljöområdet råder alltså inte heller något

motsatsförhållande mellan generella regler och individuell prövning.

Tvärtom finns det även andra direktiv med tillståndsplikt för en rad olika

verksamheter och enligt EG:s regelsystem gäller då att tillstånds-

myndigheten vid sin prövning av ett ärende är skyldig att rätta sig efter

de generella föreskrifter som EU fastställt i fråga om såväl

skyddsåtgärder som miljökvalitet. På motsvarande sätt skulle alltså de

svenska tillståndsmyndigheterna kunna förfara vid en prövning av en

tillståndsansökan där också generella föreskrifter gäller för verksamheten

i fråga.

När miljökvalitetsnormer som föreslås kunna föreskrivas enligt 5 kap.

miljöbalken skall genomföras kommer möjligheten att använda generella

föreskrifter att spela en viktig roll.

Självfallet bör av föreskrifterna klart framgå vilka krav som ställs i

olika avseenden och vid vilka tidpunkter dessa skall vara uppfyllda.

Detta innebär att övergångsregler av olika slag kan bli aktuella.

Regeringen har i regleringsbrev den 19 december 1996 beslutat att ge

Naturvårdsverket i uppdrag att lämna förslag beträffande inom vilka

områden av miljöfarlig verksamhet som generella föreskrifter kan och

bör komma i fråga. Naturvårdsverket har redovisat uppdraget i oktober

1997 i rapporten 4794, Generella föreskrifter för miljöstörande

verksamheter, som överlämnats till Miljöbalksutredningen som skall

lämna förslag till regeringen.

Förbud mot utsläpp

Enligt nuvarande 8 § miljöskyddslagen kan regeringen för en viss del av

landet helt förbjuda utsläpp av avloppsvatten, fast ämne eller gas. En

motsvarande bestämmelse föreslås i balken. Det kan dock finnas behov

av att förbjuda även annan användning av mark, byggnad eller

anläggning som kan medföra förorening. Det gäller då framför allt

uppläggning av fasta ämnen som kan förorena, t.ex. sådant material som

innehåller tungmetaller som kan urlakas. Därför har i paragrafen lagts till

möjligheten att även förbjuda detta. De remissinstanser som yttrat sig har

varit positiva. Landskrona kommun menar dock att det finns lika starka

skäl att kunna förbjuda utsläpp av luftföroreningar i vissa områden där

det t.ex. är försurningskänslig mark.

Ett sådant förbud skulle dock vara svårt att upprätthålla eftersom

luftföroreningar dels kan komma från mobila källor, dels kan

transporteras långa sträckor. Därför bör inte bestämmelsen utökas mer än

i enlighet med utredningens förslag. Bestämmelsen, 9 kap. 4 §, behandlas

utförligare i författningskommentaren.

Tillståndet skall kunna omprövas

Enligt 23 § miljöskyddslagen får miljöfarlig verksamhet förbjudas och ett

tillstånd återkallas bl.a. om tillståndshavaren åsidosatt villkor i betydande

mån. Det görs alltså en skillnad i prövningen mellan tillståndet som

sådant och villkoren för detta. Denna skillnad mellan det som anges som

tillstånd i ett beslut, dvs. tillståndsmeningen, och vad som regleras i

villkor har medfört icke önskvärda konsekvenser. I praktiken har detta

inneburit att om den begränsning av verksamheten som tillståndshavaren

skall följa inte återfinns som ett villkor utan i själva tillståndet har inte

den angivna bestämmelsen om förbud eller återkallelse kunnat tillämpas.

Detsamma gäller bestämmelsen om omprövning i 24 § miljöskyddslagen.

Lagens formulering bygger på vad som har varit brukligt i vattenrättsliga

sammanhang. Som Miljöbalksutredningen föreslagit bör detta enligt

regeringens mening ändras, så att det i miljöbalken anges att tillstånd får

återkallas och omprövas. Därmed behöver det vid omprövning i

fortsättningen inte uppstå några tolkningstvister om vad som är villkor

och vad som är tillstånd.

Ökade möjligheter att meddela tidsbegränsade tillstånd

Tillstånd för verksamhet enligt balken skall enligt regeringens förslag i

ökad utsträckning kunna meddelas för begränsad tid. Förslagen

behandlas mera utförligt i avsnittet om särskilda tillståndsfrågor, 4.25.1.

Det innebär att tidsbegränsade tillstånd bör i stor utsträckning kunna

tillämpas på miljöfarlig verksamhet. Om det exempelvis finns risk för att

grundvattnet förorenas av vissa ämnen skall tidsperioden bestämmas till

högst fyra år. Även i andra fall kan det vara lämpligt att tiden begränsas

för verksamheter med kraftig miljöpåverkan, till exempelvis tio år,

eftersom det då blir en automatisk omprövning i samband med ansökan

om nytt tillstånd. Tillståndsmyndigheten får vid prövningen bestämma i

det enskilda fallet. Regeringen får även meddela generella föreskrifter

om detta.

Som har framgått av genomgången av EG-direktiv ställs i flera av

dessa krav på omprövning av tillstånden efter begränsade tidsperioder.

Detta gäller särskilt grundvattendirektivet 80/68 som har krav på att

tillstånd meddelas för begränsade tidsperioder samt att besluten

omprövas vart fjärde år. Även enligt direktivet 76/464 om utsläpp av

farliga ämnen i vatten får tillstånd endast beviljas för en begränsad

tidsperiod. I direktivet 91/271 om rening av avloppsvatten från

tätbebyggelse anges att regleringarna och/eller tillstånden regelbundet

skall ses över och vid behov anpassas. Vidare ställs i IPPC-direktivet

96/61 krav på att behöriga myndigheter regelbundet gör en förnyad

bedömning av tillståndsvillkoren, och om det är nödvändigt uppdaterar

dem. Även i andra internationella åtaganden finns krav på tidsbegränsade

tillstånd, bl.a. 1992 års konvention om skydd av Östersjöområdets

marina miljö, den s.k. Helsingsforskonventionen. Därför kan Sverige

genom regleringen i miljöbalken på ett bättre sätt uppfylla de krav som

bör ställas på en modern miljölagstiftning och som gäller enligt våra

internationella åtaganden och som kan förväntas komma att börja gälla i

ännu större utsträckning enligt rättsakter från EU. I dag krävs enligt

miljöskyddslagen särskilda skäl för att meddela tidsbegränsade tillstånd

för miljöfarlig verksamhet.

Om några föreskrifter inte har meddelats, får tillståndsmyndigheten i

det enskilda fallet avgöra om tillstånd skall tidsbegränsas.

En fördel med tidsbegränsade tillstånd är att det blir automatiska och

regelbundna omprövningar och att det därmed blir en regelbunden

uppdatering av villkoren, däribland att bästa möjliga teknik används. En

annan fördel med tidsbegränsade tillstånd är att verksamhetsutövaren när

tillståndet går ut, är tvungen att göra en ny ansökan och därmed måste ge

in den utredning som behövs. Tillsynsmyndigheterna behöver således

inte som idag lägga ner ett omfattande arbete på att ansöka om

omprövning. Detta har hittills varit en bidragande orsak till att antalet

omprövningar blivit så få. En skyldighet för verksamhetsutövaren att ge

in den utredning som behövs för omprövning föreligger för övrigt sedan

några år tillbaka enligt 13 a § miljöskyddslagen men detta har inte ökat

antalet omprövningar.

4.14.4 Prövningens omfattning och möjligheter att ompröva

Regeringens förslag: Prövningen av en miljöfarlig verksamhet skall

inte enbart omfatta utsläppen från verksamheten. Också frågor om

kemikalieanvändning och om resurshushållning skall prövas utifrån

balkens hänsynsregler och omfattas av villkor. Ett tillstånd skall

kunna omfatta olika verksamheter med villkor att dessa gemensamt

vidtar åtgärder.

I balken skall anges särskilda grunder för upphävande av tillstånd

och omprövning av villkor.

Förutom Naturvårdsverket skall även länsstyrelserna och

Kammarkollegiet ges rätt att inom ramen för prövningssystemet

ansöka om återkallelse eller omprövning.

Tillstånd och omprövning av villkor för miljöfarlig verksamhet

skall få återkallas bl.a. om vilseledande uppgifter har lämnats,

tillstånd och villkor inte följts eller när förhållandena i omgivningen

påkallar detta. Vidare om användningen av annan teknik skulle med-

föra mindre påverkan på miljön. Kraven för att få återkalla skall

givetvis vara högre än för omprövning.

Om verksamheten med någon betydelse medverkar till att en miljö-

kvalitetsnorm överträds skall villkoren kunna omprövas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens.

Remissinstanserna: Industriförbundet och SAF tillstyrker den

föreslagna utvidgningen av tillståndsprövningens omfattning men

betonar att prövningen av kemikalier inte får övergå till prövning av

produkten. De vill vidare att tillståndets rättsverkan skall omfatta alla

frågor som behandlats i ärendet, även sådana som inte utmynnat i något

enskilt villkor.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen vill understryka att det är

viktigt att prövningen av större verksamheter vid bl.a. miljödomstolen

och andra myndigheter inte bara omfattar utsläppen från verksamheten

utan också effekterna av verksamheterna i ett vidare miljöperspektiv.

Utgångspunkten för all prövning måste vara att bedöma om

verksamheten får bedrivas eller om den planerade verksamheten bör få

komma till stånd.

Vid bedrivande och prövning av miljöfarlig verksamhet skall vidare de

allmänna hänsynsreglerna tillämpas. Detta gäller bl.a.

försiktighetsprincipen i 2 kap. 3 § som även innehåller krav på att de

skyddsåtgärder och försiktighetsmått som behövs skall vidtas och att

principen om bästa möjliga teknik då skall tillämpas.

Även de övriga allmänna hänsynsreglerna skall givetvis tillämpas.

Först gäller detta lokaliseringsprincipen i 2 kap. 4 §. I den miljökon-

sekvensbeskrivning som skall inges tillsammans med ansökan skall

anges alternativa lokaliseringar om det är möjligt.

Vidare är det produktvalsprincipen i 2 kap 6 §, vilket innebär att

användningen av kemiska produkter och biotekniska organismer måste

uppmärksammas vid prövningen. Det har hittills varit en brist att

tillståndsmyndigheten vid prövning enligt miljöskyddslagen inte i större

utsträckning, på ett mera självständigt sätt har kunnat pröva

kemikalieanvändningen vid miljöfarlig verksamhet. Endast i den mån

kemikalierna har haft betydelse för utsläpp till omgivningen har

kemikalieanvändningen prövats enligt miljöskyddslagen. Därför har det

varit utsläppsmängderna som till helt övervägande del varit styrande för

denna prövning. Ett sådant synsätt är emellertid alltför statiskt och

bygger på en föråldrad syn på vad en prövning bör innebära. Det bör

alltså enligt regeringens mening ankomma på tillståndsmyndigheten att

överväga användningen av kemikalier och att genom villkor fastställa

regler om kemikaliehanteringen. Den kemikaliehantering som det gäller

är den som kan leda till att förhållandena i den yttre miljön påverkas

negativt, t.ex. genom varornas miljöpåverkan. Det bör betonas att det är

fråga om en prövning enligt produktvalsprincipen och inte att avgöra

huruvida den framställda varan får marknadsföras eller inte. För sådana

avgöranden skall de särskilda föreskrifterna om kemiska produkter

tillämpas. Industriförbundet och SAF har också betonat detta i sitt

remissvar, att prövningen inte får övergå till prövning av vilka produkter

som skall få tillverkas eller tillhandahållas. När det gäller den inre

miljön, bl.a. arbetsmiljön, avses med förslaget till miljöbalk ingen

ändring i förhållande till nuvarande ordning. Här bör dock observeras att

utformningen av villkor beträffande användningen av kemiska produkter

måste göras på sådant sätt att den inte omöjliggör för

verksamhetsutövaren att själv tillämpa produktvalsprincipen när

verksamheten utövas. Produktvalsprincipen skall fortlöpande tillämpas

av alla verksamhetsutövare oavsett om de har tillstånd eller inte och

oavsett om kemikaliefrågorna har prövats. Vid den tillämpningen skall

sådana farliga kemiska produkter och biotekniska organismer som kan

ersättas med mindre farliga produkter inte användas.

Ytterligare hänsynsregler som skall tillämpas vid prövning av

miljöfarlig verksamhet är kretsloppsprincipen och principen om

hushållning med råvaror och energi som anges i 2 kap 5 §. I enlighet med

det vidare perspektiv som miljöbalken skall bygga på bör också frågor

om resurshushållning ingå i prövningen. En sådan avvägning måste

naturligtvis i det enskilda prövningsärendet koncentreras på särskilda

frågor. Då bör särskilt möjligheterna att återvinna och återanvända

material samt frågor om avfallshanteringen uppmärksammas. Det bör

naturligtvis inte heller här komma i fråga att tillståndsmyndigheten skall

göra någon bedömning huruvida den producerade varan bör få föras ut på

marknaden eller inte. Detta gäller således vid prövningen hos

miljödomstolen och andra tillståndsmyndigheter.

Den här angivna tillämpningen av hänsynsreglerna har stöd även i EG-

rätten. I IPPC-direktivet 96/61 anges det i definitionerna i artikel 2 att när

det skall fastställas vad som är bästa tillgängliga teknik bör punkterna i

bilaga 4 särskilt beaktas. De punkter som anges i bilagan är bl.a. :

1. användning av avfallssnål teknik, 2. användning av ämnen som är

mindre farliga, 3. främjande av återvinning och återanvändning av

utsläppta ämnen som används i processen, och i förekommande fall, av

avfall, samt 9. hushållning med råvaror (inklusive vatten) och

energieffektivitet.

SAF:s och Industriförbundets förslag att tillståndets rättsverkan skall

omfatta alla frågor som behandlats i ärendet, även sådana som inte

utmynnat i något enskilt villkor, kan enligt regeringens bedömning inte

tillgodoses. Det är vad som anges i tillståndet och dess villkor som får

rättsverkan. Detta behandlas utförligare i avsnittet om domars och besluts

rättsverkan.

Gemensamma villkor

Miljöbalksutredningen har i likhet med Miljöskyddskommittén föreslagit

att den som utövar miljöfarlig verksamhet tillsammans med någon annan

skall kunna förplikta sig att gemensamt med denne iaktta villkor som

gäller åtgärder för att förebygga eller avhjälpa skada. Någon motsvarande

regel finns inte i dag.

En sådan ordning bör enligt regeringen kunna fungera när det finns

klart angivna mål för hur miljön i det berörda området skall kunna

förbättras och någon form av utvecklad planering för hur påverkan på

miljön skall kunna minskas. Bestämmelsen bör också kunna fungera som

ett instrument för att göra företagens miljöarbete mer kostnadseffektivt.

Därför införs nu en sådan regel i kapitlet om allmänna regler om

prövningen, 16 kap. 8 §. Som förutsättning för villkor att vidta åtgärder

gemensamt gäller att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormer

ökar eller att fördelar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på något

annat sätt.

Rätt att ansöka om återkallelse och omprövning av tillstånd och villkor

Miljöbalksutredningen har föreslagit att Naturvårdsverket, länsstyrelsen

och Kammarkollegiet skall få rätt att väcka frågor om omprövning av

tillstånd och villkor för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet.

Regeringen gör den bedömningen att en sådan förändring i rätten att

begära omprövning bör leda till att omprövningsinstitutet skulle utnyttjas

i större omfattning än vad som hittills varit fallet. På motsvarande sätt får

en kommun ompröva sina egna tillståndsbeslut.

Den föreslagna rätten för dessa myndigheter att inom ramen för

prövningssystemet begära omprövning utesluter dock inte att det kan

finnas tillfällen, då det framstår som befogat att villkoren för flera företag

inom en bransch blir föremål för omprövning i ett sammanhang, t.ex.

som har skett i fråga om raffinaderier. För en sådan omprövning framstår

en övergripande och samlad hantering av frågan på central nivå som den

effektivaste vägen. Det finns också andra tillfällen när ompröv-

ningsfrågorna bör övervägas på nationell nivå för att åstadkomma en

samlad lösning. Naturvårdsverket bör därför alltid ha rätt och skyldighet

som central miljöskyddsmyndighet att påkalla omprövning av en

miljöfarlig verksamhet, oavsett vilken myndighet som är tillsyns-

myndighet.

Även enskilda ärenden som bara gäller enstaka företag kan ha en stor

principiell betydelse och avse betydelsefulla allmänna intressen. I vissa

fall kommer samma myndighet att ha hand om såväl tillsynen som

tillstånds- och omprövningsfrågor inom ett visst område. I och för sig

skulle det vara en bättre ordning med hänsyn till rollfördelning om någon

annan myndighet än den som svarade för omprövningen hade att ta

initiativ till att omprövning kom till stånd. En sådan ordning skulle vara

bättre för att ge förtroende för prövningsmyndigheternas opartiskhet. Det

skulle emellertid vara svårt att få den att fungera tillfredsställande,

eftersom de kunskaper som behövs för båda uppgifterna ibland finns

samlade hos en och samma myndighet. Även den omständigheten, att de

begränsade resurser som står till miljömyndigheternas förfogande måste

utnyttjas på bästa sätt, leder till den slutsatsen att tillstånds- och

tillsynsfrågor borde hållas samman som hittills. Därför görs inte nu

någon ändring i detta hänseende. Problemet kommer dock att minska på

sikt eftersom tillstånden kommer att tidsbegränsas i större utsträckning i

fortsättningen. I de fall nya tillstånd enligt balken tidsbegränsas blir det

automatiskt en förnyad prövning vid förnyad ansökan utan att

tillsynsmyndigheten behöver göra framställning om det.

När det gäller reglerna för när omprövning av tillstånd och villkor för

miljöfarlig verksamhet skall få ske kommer reglerna i balken att till stora

delar överensstämma med tidigare regler. Omprövning skall få ske när

förhållandena i omgivningen påkallar detta eller användningen av annan

teknik skulle medföra mindre påverkan på miljön. Reglerna om prövning

utvidgas dock enligt regeringens förslag genom att också

miljökvalitetsnormer och föreskrifter eller beslut som meddelas om

förbud för utsläpp inom särskilda områden i landet kan ligga till grund

för begäran av omprövning av tillstånd och villkor.

Sakägares och allmänhetens möjligheter att påverka

Prövningssystemet rymmer också att sakägare och allmänhet skall ha rätt

och möjlighet att yttra sig över en ansökan om tillstånd och över

miljökonsekvensbeskrivningen. De skall vidare kunna närvara och yttra

sig vid sammanträde om prövning t.ex. av miljöfarlig verksamhet samt

vid besiktning på den tilltänkta platsen för verksamheten. Detta har

behandlats i samband med reglerna om miljökonsekvensbeskrivningar.

Genom att offentliggörandet av ansökan och kallelse till sammanträde

kommer att ske på sedvanligt sätt genom kungörelse som införs i

ortstidning kan det antas att enskilda och organisationer som på olika sätt

anser sig berörda får kännedom om ärendet och dess handläggning. Den

föreslagna ordningen är ingen nyhet i sak men de bestämmelser som

föreslås innebär en förstärkning av dessa gruppers möjlighet att påverka.

Som framgår av avsnitt 4.27 skall miljöorganisationer också få rätt att

överklaga tillståndsbesluten.

Sakägare och andra enskilda har för närvarande inte någon rätt att

begära omprövning. Såväl Miljöbalksutredningen som Miljöskydds-

kommittén har gjort den bedömningen, att det inte är lämpligt att i

miljöbalken införa en sådan rätt. Regeringen gör samma bedömning. Det

bör däremot vara tillsynsmyndigheternas sak att inhämta sakägarnas

synpunkter i frågor där det kan vara befogat och att också tillvarata deras

intressen.

4.14.5 Särskilda regler om hälsoskydd i balken

Regeringens förslag: Bestämmelserna i hälsoskyddslagen skall

arbetas in i miljöbalken vilket innebär att balkens hänsynsregler kom-

mer att gälla även hälsoskyddet.

Begreppet sanitär olägenhet skall ändras till olägenhet för män-

niskors hälsa.

Hälsoskyddsreglerna innehåller i likhet med nuvarande regler inte

någon avgränsning till användningen av fast egendom.

Kommunerna skall ges rätt att införa tillståndskrav eller anmäl-

ningsplikt för nya grundvattentäkter i områden med vattenbrist.

Utredningens förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens.

Remissinstanserna: Socialstyrelsen föreslår att bestämmelsen om hur

bostäder skall brukas även skall omfatta lokaler för allmänna ändamål.

När det gäller frågan att begreppet sanitär olägenhet ändras till olägenhet

för människors hälsa är remissopinionen splittrad. Exempelvis

Länsstyrelsen i Norrbotten är positiv till förslaget. Bl.a. Storumans,

Uddevalla och Värnamo kommuner anser att begreppet sanitär olägenhet

skall kvarstå eftersom det är inarbetat. Remissinstanserna är positiva till

att kommunerna ges rätt att införa tillståndskrav eller anmälningsplikt för

nya grundvattentäkter i områden med vattenbrist.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen vill erinra om att enligt

1 § hälsoskyddslagen är lagens syfte att hindra uppkomsten av sanitära

olägenheter och att undanröja sådana olägenheter. Med sanitär olägenhet

avses en störning som kan vara skadlig för människors hälsa och som

inte är ringa eller helt tillfällig. Lagstiftningens regler är inriktade på

störningar som kommer från användningen av fast eller lös egendom.

Enligt 6 § lagen skall ägare eller nyttjanderättshavare till berörd egendom

vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra uppkomsten av

och undanröja sanitär olägenhet.

 Miljöbalksutredningen har föreslagit en definition som motsvarar

sanitär olägenhet och som anger vilka störningar som är av sådan

karaktär att balkens skyddsregler är tillämpliga. Där används begreppet

olägenhet för människors hälsa i stället för sanitär olägenhet.

Länsstyrelsen i Norrbotten är positiv till förslaget. Norrköpings kommun

anser att sanitär olägenhet är väl känt av de som arbetar inom området

varför det kan ifrågasättas om det bör ändras eftersom det kan ge intryck

av att det avser att omfatta andra företeelser. Å andra sidan anser

kommunen att en modernisering kan vara av godo då olägenhet för

människors hälsa kan vara lättare att förstå för en bredare krets under

förutsättning att en tydlig förklaring ges om vad som menas. Storumans,

Uddevalla och Värnamo kommuner anser att begreppet sanitär olägenhet

skall kvarstå eftersom det är inarbetat. Även Miljö- och Hälso-

skyddstjänstemannaförbundet anser att det är en tveksam nyordning som

det kommer att ta lång tid att utveckla en praxis till.

Enligt den nya definitionen, som enligt regeringens uppfattning bör

användas i balken, avses med "olägenhet för människors hälsa" en

störning som enligt en medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka

hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig.

Tillämpningsområdet för hälsoskyddsreglerna kommer att vara

densamma som de nu gällande reglerna. Möjligheterna att ingripa med

stöd av miljöbalken i syfte att förebygga eller undanröja olägenheter för

människors hälsa skall i likhet med för närvarande omfatta endast sådana

olägenheter som har anknytning till användning av egendom, såväl fast

som lös egendom, dvs. olägenheter och störningar som har koppling till

den fysiska miljön. Det innebär att definitionen omfattar negativa

hälsoeffekter av både fysisk och psykisk karaktär till följd av störningar

t.ex. buller, kyla, drag, lukt, ohyra och andra skadedjur. Andra

förhållanden i människors livsmiljö som i och för sig kan innebära

allvarliga och icke tillfälliga olägenheter för människors hälsa, t.ex.

långvarig arbetslöshet, men som inte har kopplingar till den fysiska

miljön, ligger utanför miljöbalkens tillämpningsområde. Ringa eller helt

tillfälliga störningar omfattas inte i likhet med den begränsning som gällt

redan tidigare.

I enlighet med den praxis som har utvecklats enligt hälsoskyddslagen

omfattar definitionen inte bara direkt hälsoskadliga störningar utan även

störningar som påverkar människors psykiska välbefinnande såsom dålig

lukt. Det finns dock inte skäl att uttryckligen ta med välbefinnandet i

definitionen eftersom störningar som enbart medför psykisk påverkan

redan i dag kan utgöra sanitär olägenhet enligt hälsoskyddslagens regler.

Bestämmelsen skall dock bara omfatta störningar som vid en medicinsk

eller hygienisk bedömning kan anses påverka hälsan och välbefinnandet.

Kalmar kommun har svårt att acceptera att det skall vara en medicinsk

eller hygienisk bedömning. Enligt kommunen finns medicinsk

kompetens säkert på Socialstyrelsen, men endast i ett fåtal kommuner.

Det måste dock i balken anges utifrån vad som en störning som innebär

olägenhet för människors hälsa skall bedömas, och då är det naturligt att

det skall vara en medicinsk och hygienisk bedömning.

Den nya definitionen innebär inte heller någon ändring när det gäller

frågan i vilken utsträckning behoven hos särskilt känsliga personer skall

beaktas, t.ex. allergiker. Vid bedömningen av om en olägenhet i balkens

mening föreligger bör enligt regeringens uppfattning hänsyn således tas

även till personer som är något mer känsliga än vad som kan anses

normalt.

Hänsynsreglerna skall tillämpas även för hälsoskyddet

De allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. miljöbalken skall tillämpas på

verksamheter som kan medföra olägenheter för människors hälsa och

ersätter den nuvarande bestämmelsen i 6 § första stycket

hälsoskyddslagen. Det gäller särskilt regeln i 2 kap. 3 § att en

verksamhetsutövare skall vidta de skyddsåtgärder och de

försiktighetsmått som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att

verksamheten kan medföra skada eller olägenhet för människors hälsa

eller miljön. Begreppet verksamhet skall ges en vidsträckt tolkning och

medför inte någon inskränkning av tillämpningsområdet för reglerna om

hälsoskydd jämfört med nuvarande ordning. Således gäller liksom

tidigare att redan en underlåtenhet att vidta en viss åtgärd kan vara skäl

för ingripande enligt detta kapitel. Såväl förebyggande åtgärder och

andra försiktighetsmått som åtgärder för att motverka en redan

uppkommen olägenhet omfattas.

Att hälsoskyddslagen arbetas in i miljöbalken bör inte komma att leda

till några grundläggande förändringar i kommunernas verksamhet på

hälsoskyddsområdet. De bestämmelser i hälsoskyddslagen som inte

arbetas in i balken bör framgå av en förordning. Miljöbalksutredningen

kommer att lämna förslag om detta.

Uppsala kommun anser att miljö- och hälsoskyddsreglerna har

sammansmälts på ett mera ändamålsenligt sätt än tidigare och att reglerna

om hälsoskydd tidigare var onödigt detaljerade samt konstaterar att

balkens aktsamhetsregler omfattar även hälsoskyddet. Trots detta får

kommunen en känsla av att hälsoskyddet är nedtonat i balken. Liknande

synpunkter har framförts av andra kommuner bl.a. Stockholm, Borås och

Karlskrona. Miljö- och Hälsoskyddstjänstemannaförbundet anser att

förslaget är bättre än det tidigare vad gäller hälsoskyddets inordning, men

anser att det fortfarande verkar som om hälsoskyddet inte fått samma

status i balken som miljöskyddet.

Regeringen konstaterar att de flesta frågor är som Uppsala kommun

skriver både miljö- och hälsofrågor. När nu miljö- och hälsoskydds-

reglerna integreras i balken och får gemensamma allmänna hänsynsregler

bör detta tvärtemot vad vissa kommuner ansett stärka hälsoskyddet. Det

förhållandet att balkens regler om hälsoskydd är mindre detaljerade än

hittillsvarande hälsoskyddslag som haft en högre detaljeringsgrad än

större delen av den övriga miljölagstiftningen, kan givetvis inte tolkas så

att hälsoskyddet är mindre viktigt än annat som regleras i balken. Som

framgår av 26 kap. 3 § skall tillsynen utövas bl.a. av kommunala

nämnder. Genom den bestämmelsen, som till viss del kan sägas motsvara

bl.a. 4 § hälsoskyddslagen, framgår det att det i en kommun skall finnas

en nämnd som skall ha tillsyn över hälsoskyddet och vars beslut får

överklagas genom förvaltningsbesvär. Kommunerna skall alltså på

samma sätt som tidigare gällt enligt såväl hälsovårdsstadgan som

hälsoskyddslagen även i framtiden svara för hälsoskyddet inom

kommunen. Detta får regleras närmare i en förordning. För att ytterligare

betona hälsoskyddets vikt har i bestämmelserna om miljökon-

sekvensbeskrivningar i 6 kap. 7 § i förhållande till utredningens förslag

lagts till att en miljökonsekvensbeskrivning även skall innehålla

uppgifter om inverkan på hälsan, vilket bl.a. Gävle kommun föreslagit.

Möjligheten som införs i miljöbalken att kunna föreskriva om

miljökvalitetsnormer är ytterligare ett exempel på förstärkningen av

hälsoskyddet. Det kommer att få särskild betydelse på

hälsoskyddsområdet och bör på sikt leda till bättre och effektivare

hälsoskydd. För den praktiska tillämpningen är det nödvändigt att

myndigheter och enskilda kan hämta ledning i miljökvalitetsnormer eller

andra föreskrifter som anger gränsvärden eller andra kriterier för när en

beaktansvärd olägenhet skall anses föreligga. Föreskrifter och riktlinjer

från främst Socialstyrelsen har sedan länge använts i hälsoskyddsarbetet

som ett stöd vid tillämpningen av reglerna om sanitär olägenhet.

Miljökvalitetsnormerna får främst betydelse vid myndigheternas arbete

med prövning och tillsyn och då också som grund för generella

föreskrifter. Om en norm överträds, kan det leda till olika åtgärder i

skilda fall. Om det är fråga om en enstaka störningskälla, t.ex. en maskin

som används så att en bullernorm för bostäder överträds, bör

tillsynsmyndigheterna direkt vidta åtgärder. När en miljökvalitetsnorm

överträds inom ett större område på grund av miljöpåverkan från flera

störande verksamheter, kan det krävas ett åtgärdsprogram för att på sikt

komma till rätta med olägenheterna.

Utöver de särskilda miljökvalitetsnormerna bör det på

hälsoskyddsområdet alltjämt finnas utrymme för generella föreskrifter

samt även riktlinjer som beslutas av myndigheter.

Möjlighet att införa tillståndskrav för nya grundvattentäkter

Miljöbalksutredningen föreslog som en nyhet att i balken skall införas en

bestämmelse om att anläggningar för grundvattentäkter skall inrättas och

användas på ett sådant sätt att olägenheter för människors hälsa inte

uppkommer. Om det behövs för att hindra att olägenheter för människors

hälsa skall uppkomma, får en kommun föreskriva att det krävs tillstånd

eller anmälan för att inrätta och använda en ny anläggning för

grundvattentäkt i områden där knapphet på sött grundvatten råder eller

kan befaras uppkomma. För befintliga täktanläggningar får kommunen

föreskriva om anmälningsplikt inom angivna områden.

Förslaget grundar sig ursprungligen på ett förslag från

Grundvattenutredningen i betänkandet Reglering av vattenuttag ur

enskilda brunnar (SOU 1994:97) som överlämnades till Miljöbalks-

utredningen i den delen. Förslaget har remissbehandlats tidigare och de

flesta remissinstanserna var positiva till förslaget att ge kommunerna en

möjlighet att införa tillstånds- eller anmälningsplikt och även nu är

remissinstanserna positiva. Länsstyrelserna i Gävleborgs, Värmlands och

Norrbottens län har dock påpekat att det för grundvattentäkter i vissa fall

krävs tillstånd enligt balken. De anser därför att det är oklart om en

dubbelprövning avses eftersom endast vattentäkt för en och två-

familjsfastigheters och jordbruksfastigheters husbehovsförbrukning har

undantagits från tillståndsplikten. I anledning av dessa påpekanden bör

bestämmelsen utformas så att kommunen får föreskriva om tillståndsplikt

för grundvattentäkter som inte kräver tillstånd enligt bestämmelserna om

vattenverksamhet i balkens 11 kap. Bestämmelsen syftar till att ge

kommunerna en möjlighet att komma till rätta med problemet med

knapphet på sött grundvatten som blivit allt vanligare. Det omfattar såväl

det fallet att brunnar sinar som att brunnar drabbas av

saltvatteninträngningar. Det är fråga om områden där det antingen finns

bostäder som inte har tillgång till vatten i tillräcklig omfattning och av

godtagbar kvalitet eller där det finns risk för att sådana problem skall

uppkomma. Orsaken är att grundvattenuttagen från brunnar i dessa

områden är eller kan befaras bli för stora. Kommunen kan genom att

föreskriva om tillstånds- eller anmälningsplikt där sådan inte föreligger

enligt kapitel 11 om vattenverksamhet, förhindra tillkomsten av eller

påverka användningen av nya anläggningar. Kommunen kan då också

påverka lokaliseringen och kan vid tillståndsprövningen även kräva att

det kontrolleras exempelvis om det förekommer radonhalter i vattnet.

Hälsoskydd i lokaler och bostäder

Sanitära olägenheter i inomhusmiljön har traditionellt varit en

huvudinriktning för hälsoskyddsarbetet. Flertalet regler i hälso-

skyddslagen rör inomhusmiljön.

De bestämmelser som nu arbetas in i balken görs mindre detaljerade än

nuvarande regler. Bestämmelserna skall gälla bostäder och lokaler för

allmänna ändamål, så att exempelvis samlingslokaler, lokaler för vård

och omsorg, undervisning och hygienisk behandling, idrottsanläggningar,

badanläggningar och hotell omfattas. Ytterligare bestämmelser får

meddelas i förordningar och myndighetsföreskrifter, där

Miljöbalksutredningen återkommer med förordningsförslag.

Norrköpings kommun ifrågasätter om det är klokt att ha en särskild

reglering i lagen avseende bostäder och lokaler, medan regler för

hälsoskyddet i övrigt hänvisas till förordningar och föreskrifter.

Regeringen anser att med hänsyn till bostädernas betydelse för

hälsoskyddet, bör det i balken finnas särskilda bestämmelser om hur de

skall brukas och om skötseln av dem. Regeringen anser vidare att det är

lämpligt att som Socialstyrelsen föreslår utöka bestämmelsen om hur

bostäder skall brukas till att omfatta även lokaler för allmänna ändamål.

Kommunförbundet anser att trots att frågor om ohyra m.m. sällan är

aktuella hos miljö- och hälsoskyddsnämnderna, är det väsentligt med en

tydlig bestämmelse om ohyra och skadedjur riktad i första hand till

fastighetsägare och nyttjanderättshavare. Därigenom framhålls vikten av

att åtgärder snabbt vidtas med anledning av denna typ av problem.

Regeringen delar uppfattningen att det är lämpligt att utöka

bestämmelsen om hur bostäder skall brukas med en bestämmelse om

detta.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att bestämmelsen i 11 § med

bemyndigande att föreskriva om djurhållning inte skall utökas till att

förutom områden med detaljplan även avse områden med

områdesbestämmelser. Detta skulle enligt länsstyrelsen innebära ett

alltför stort administrativt arbete i förhållande till nyttan eftersom

områdesbestämmelser i många fall även finns utanför ren

stadsbebyggelse. Länsstyrelsen i Norrbottens län är också negativ till den

föreslagna utvidgningen. Örnsköldsviks kommun anser att den föreslagna

områdesbegränsningen får konstiga effekter då stora delar av

tätbebyggelse hamnar utanför. Kommunen föreslår att det i stället skulle

omfatta "områden med samlad bebyggelse". Regeringen anser inte att det

finns skäl att begränsa på sätt länsstyrelserna föreslår eftersom

bestämmelsen endast ger en möjlighet att föreskriva om djurhållningen

inom områden med områdesbestämmelser i de fall det finns behov av

det. Örnsköldsviks kommuns förslag skulle innebära att ett begrepp

införs som inte används i lagstiftningen, varför oklarhet skulle uppstå om

vad som avses.

Länsstyrelsen i Värmlands län anser beträffande utredningens förslag

om möjlighet att föreskriva om tillstånds- och anmälningsplikt för vissa

verksamheter i 10 kap. 10 och 12 §§ att detta bör avgöras av regeringen

eller Naturvårdsverket och inte av kommunerna. Som skäl anges att alla

miljönämnder bör ha samma rätt till upplysning om nyetableringar av

hälsoskyddsintresse. Regeringen anser att beträffande grundvattentäkter

bör denna rätt att föreskriva ges till kommunerna direkt i balken på sätt

utredningen föreslagit eftersom det är kommunerna som bäst kan avgöra

när det i ett område föreligger knapphet på sötvatten. I den föreslagna

bestämmelsen i 12 § ges dock endast möjlighet att bemyndiga

kommunen att föreskriva och regeringen anser att eftersom det är

kommunerna som även i fortsättningen kommer att ha huvudansvaret för

det lokala hälsoskyddet måste denna möjlighet självklart finnas enligt

balken.

När det gäller bostäder och lokaler bör även uppmärksammas

bestämmelserna i den nya lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav

på byggnadsverk, m.m. (BVL). Lagen innehåller regler som motsvarar

tidigare bestämmelser i 3 kap. PBL och i byggproduktlagen (1992:1535).

I BVL ställs bl.a. krav på att byggnader som uppförs eller ändras skall

uppfylla väsentliga tekniska egenskapskrav i fråga om bl.a. skydd med

hänsyn till hygien, hälsa och miljö, skydd mot buller samt

energihushållning och värmeisolering. Huvuddelen av kraven i BVL har

sin grund i EG:s byggproduktdirektiv (89/106/EEG, ändrat 93/68).

Kraven preciseras i förordningen (1994:1215) om tekniska

egenskapskrav på byggnadsverk m.m. I dessa bestämmelser ställs bl.a.

krav på tillfredsställande skydd mot farliga gaser, farlig strålning (t.ex.

radon), förorening eller förgiftning av vatten eller mark samt bristfälligt

omhändertagande av avloppsvatten, rök och fast eller flytande avfall.

Vidare ställs krav på en bullernivå som inte medför risk för personers

hälsa och som möjliggör sömn, vila och arbete under tillfredsställande

förhållanden samt på en tillfredsställande värmekomfort. Dessa krav

preciseras ytterligare i tillämpningsföreskrifter som har beslutats av

Boverket, bl.a. BFS 1993:57.

I BVL föreskrivs vidare att byggnader skall underhållas så att deras

egenskaper i huvudsak bevaras. Avsikten med denna bestämmelse är att

byggnadens funktioner inte påtagligt skall försämras i förhållande till vad

som ursprungligen krävdes. Däremot kan inte krävas åtgärder som

innebär att byggnaden tillförs nya egenskaper och funktioner eller att

dess standard höjs. Vad gäller anordningar som avser att tillgodose bl.a.

kraven på skydd med hänsyn till hygien, hälsa och miljö samt

energihushållning och värmeisolering krävs dock att dessa skall hållas i

stånd, vilket innebär bl.a. att kontinuerlig skötsel måste ske av t.ex.

anordningar för värme och ventilation. För att säkerställa ett

tillfredsställande inomhusklimat i bl.a. bostäder ställs i förordningen

(1991:1273) om funktionskontroll av ventilationssystem krav på

återkommande kontroller av sådana system. PBL:s tillsyns- och

kontrollsystem skall tillämpas för att säkerställa att byggnaderna

uppfyller de tekniska egenskapskraven i BVL. Detta gäller även

underhållskraven. Härigenom ges byggnadsnämnderna möjlighet att

ingripa med föreläggande, handräckning och i vissa fall använd-

ningsförbud. Bestämmelser som skall ge ekonomiska förutsättningar att

avhjälpa fel i bostadshus, bl.a. fel som avser hälsoaspekter, finns i lagen

(1993:320) om byggfelsförsäkring. Vissa regler om lägenheters skick

finns också i 12 kap. jordabalken, hyreslagen.

PBL och BVL med anknutna författningar tar således sikte på

förhållanden för vilka byggherren, som oftast också är fastighetsägaren,

ytterst har ansvaret och som avser byggnadens uppförande och skick.

Kraven syftar till att säkerställa att byggnader som tas i bruk uppfyller

rimliga krav från bl.a. hälsoskyddssynpunkt för boende och brukare i

övrigt och att egenskaperna upprätthålls under driftsskedet.

Miljöbalkens bestämmelser om hälsoskydd syftar främst till att reglera

sådana olägenheter för människors hälsa som kan uppkomma i samband

med användning av en byggnad. Det måste dock även vara möjligt att i

enskilda fall med stöd av balkens hälsoskyddsbestämmelser ställa krav

på byggnader, om detta är motiverat på grund av förhållandena i den

aktuella byggnaden, nya forskningsrön e.d. Miljöbalken bör således i

dessa frågor fånga upp sådant som inte har reglerats eller omgående kan

åtgärdas inom ramen för bygglagstiftningen.

Flera remissinstanser, framför allt kommuner har berört denna fråga.

Stockholms kommun skriver att den motsätter sig kategoriskt det synsätt

som kommunen uppfattar framgår av betänkandet och som innebär att

byggtekniska förhållanden skall bestämma vad som är hälsosamt.

Enligt regeringen är denna tolkning av förhållandet mellan balkens

regler och bygglagstiftningen felaktig. Miljöbalkens regler möjliggör för

berörda myndigheter att inom respektive ansvarsområde ange

minimikrav från hälsoskyddssynpunkt utifrån miljöbalken. De krav som

ställs på byggnader enligt miljöbalken bör dock inte innebära generella

krav på åtgärder från fastighetsägarnas sida eller varaktigt vara högre än

motsvarande krav enligt bygglagstiftningen. Däremot kan och bör

hälsoskyddsmyndigheten om det i ett enskilt fall uppkommit olägenheter

för människors hälsa i en bostad eller i en allmän lokal ingripa och ställa

sådana krav från hälsoskyddssynpunkt att olägenheten undanröjs. Enligt

9 kap. 9 § miljöbalken skall ägare och nyttjanderättshavare till berörd

egendom vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra

uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa.

Kraven enligt BVL och miljöbalken måste givetvis samordnas. Om

t.ex. nya medicinska forskningsrön visar att kraven enligt miljöbalken

måste skärpas eller att behov föreligger att med stöd av balken ingripa

mot nya ämnen bör även bygglagstiftningens krav justeras. Vid

bestämmande av de skärpta kraven måste givetvis hänsyn tas till vad som

rimligen kan krävas enligt bygglagstiftningen. Det kan också innebära att

kraven kan komma att skilja sig åt så att det ställs högre krav enligt

bygglagstiftningen. För nybebyggelse skulle t.ex. gränsvärdet för radon

enligt bygglagstiftningen kunna vara lägre än de generella krav

beträffande radonhalten som ställs med stöd av miljöbalken, vilket är

fallet idag. Enligt Socialstyrelsens allmänna råd är det generella kravet på

högsta tillåtna radonhalt i bostäder och allmänna lokaler 400

becquerel/m3 medan högsta tillåtna radonhalt i nybebyggelse enligt

Boverkets byggregler är 200 becquerel/m3. Skälet till detta är att

kostnaden för att förebygga höga radonhalter är mycket lägre när man

bygger nytt jämfört med att åtgärda befintlig bebyggelse.

Miljöbalkens regler om hälsoskydd och bygglagstiftningen bör således

kunna tillämpas parallellt. En motsvarande bedömning gjordes när

hälsoskyddslagen infördes. En parallell tillämpning förutsätter givetvis

ett mycket nära samarbete mellan de föreskrivande myndigheterna.

 Avser tiden fr.om. den 15 maj t.o.m. den 30 augusti i X-, Y-, Z-, AC- och

BD-län samt tiden fr.o.m. den 15 april

t.om. den 30 september i övriga län.

 Avser övrig tid än den som anges under 1.

3 Med aromatindex avses halten aromatiska kolväten dividerat med 13 med tillägg

av bensenhalten varvid halterna

uttrycks i volymprocent.

4 Får ej innehålla askbildande ämnen.

 Senaste lydelse av 13 kap. 8 a 1 1981:469.

 Senaste lydelse 1988:925.

 Senaste lydelse 1990:416.

150

1

Prop. 1997/98:45

357

151