Regeringens proposition

1999/2000:64

Polissamarbete m.m. med anledning av Sveriges

anslutning till Schengen

Prop.

1999/2000:64

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 17 februari 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas dels lagförslag för att genomföra Schengen-

konventionens regler om polisiärt samarbete, gränskontroller, Schengens

informationssystem samt en bestämmelse om rätt att medföra narkotiska

läkemedel vid utlandsresa, dels lagförslag för att genomföra avtalet av

den 6 oktober 1999 mellan Sverige och Danmark om polisiärt samarbete

i Öresundsregionen.

I propositionen föreslås

 en ny lag om internationellt polisiärt samarbete, som bl.a. medger

att polismän från andra Schengenstater utför vissa

gränsöverskridande arbetsuppgifter i Sverige samt i anslutning till

det dels nya bestämmelser i brottsbalken om svensk jurisdiktion

över svenska tjänstemän som utför sådana uppgifter i andra

Schengenstater, dels en ändring i vapenlagen (1996:67) för att göra

det möjligt att låta de utländska tjänstemännen medföra sina tjänste-

vapen till Sverige,

 en ny lag om Schengens informationssystem (SIS), vilket huvud-

sakligen är ett spanings- och efterlysningsregister, samt i anslutning

till det dels en ny bestämmelse i sekretesslagen (1980:100) om

sekretess för vissa uppgifter till skydd för enskilda, dels ändringar i

polisdatalagen (1998:622) som medför att denna inte skall vara

tillämplig på SIS, samt

 ändringar i passlagen (1978:302), lagen (1982:395) om Kust-

bevakningens medverkan vid polisiär övervakning och utlännings-

lagen (1989:529) om rätt till inresa och vistelse i Sverige och om

kontroller inom Sverige.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagtext 8

2.1 Förslag till lag om internationellt polisiärt samarbete 8

2.2 Förslag till lag om Schengens informationssystem 13

2.3 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 17

2.4 Förslag till lag om ändring i passlagen (1978:302) 19

2.5 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 21

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning 23

2.7 Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529) 24

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet 27

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll

av narkotika 28

2.10 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67) 29

2.11 Förslag till lag om ändring i polisdatalagen (1998:622) 30

3 Ärendet och dess beredning 32

4 Schengensamarbetet i huvuddrag 33

4.1 Schengensamarbetets bakgrund 33

4.2 De nordiska ländernas väg till medlemskap i Schengen 34

4.2.1 Schengenavtalet och Schengenkonventionen 35

4.2.2 Förberedelsearbete i Sverige 35

4.3 Schengensamarbetet och andra internationella åtaganden 35

4.3.1 Europeiska unionen (EU) 35

4.3.2 Den nordiska passunionen 37

4.4 Schengensamarbetets huvudsakliga innehåll 38

4.4.1 Schengensamarbetets grundtankar 38

4.4.2 Fri rörlighet för personer 38

4.4.3 Yttre gränskontroll 39

4.4.4 Polisiärt och rättsligt samarbete 39

4.4.5 Schengenregelverket 41

5 Avtal mellan Sverige och Danmark om polisiärt samarbete i

Öresundsregionen 41

5.1 Polisiärt samarbete i Öresundsregionen 41

5.2 Informationsutbyte 42

5.3 Gränsöverskridande samarbete 43

5.3.1 Gränsöverskridande samarbete på

Öresundsförbindelsen 43

5.3.2 Gränsöverskridande förföljande utanför

Öresundsförbindelsen 44

5.3.3 Gränsöverskridande övervakning 45

5.3.4 Ledningsansvar och disciplinfrågor 45

5.3.5 Straff och skadestånd 46

5.3.6 Tjänstevapen och uniformer 46

5.3.7 Utvärdering inom fem år 47

5.3.8 Övriga bestämmelser 47

5.4 Sveriges tillträde till avtalet 48

6 Schengens gränser 49

6.1 Kontroll vid de yttre gränserna 49

6.1.1 Schengenkonventionens regler 49

6.1.2 Gällande rätt 51

6.1.3 Överväganden och förslag avseende

dokumentkontroll 54

6.1.4 Överväganden och bedömning avseende

 fysisk kontroll 56

6.2 Tillfällig personkontroll vid inre Schengengräns 60

6.2.1 Schengenkonventionens regler 60

6.2.2 Övervägande och bedömning 60

6.3 Inre utlänningskontroll 61

6.3.1 Kustbevakningens medverkan vid den inre

utlänningskontrollen 61

6.3.2 Överväganden och förslag 63

6.3.3 Formerna för den inre utlänningskontrollen 66

6.3.4 Överväganden och förslag 68

6.4 Ny formell grund för avvisning (artikel 5) 69

6.4.1 Schengenkonventionens regler 69

6.4.2 Gällande rätt 69

6.4.3 Överväganden och förslag 70

6.5 Utfärdande av visering i vissa fall (artikel 10) 72

6.5.1 Schengenkonventionens regler 72

6.5.2 Gällande rätt 73

6.5.3 Överväganden och förslag 73

6.6 Återkallande av uppehållstillstånd (artikel 25) 75

6.6.1 Schengenkonventionens regler 75

6.6.2 Gällande rätt 75

6.6.3 Överväganden och förslag 76

6.7 Vissa ändringar i utlänningslagens straffbestämmelser 78

6.7.1 Schengenkonventionen 78

6.7.2 Gällande rätt 78

6.7.3 Överväganden och förslag 79

7 Polisiärt samarbete 80

7.1 Polisiärt samarbete inom Schengen 80

7.2 Polisiärt samarbete i Öresundsregionen 82

7.3 Ny lag om internationellt polisiärt samarbete 82

7.3.1 Schengenkonventionens och det svensk-

 danska polissamarbetsavtalets regler 82

7.3.2 Gällande rätt 83

7.3.3 Överväganden och förslag 83

7.4 Förutsättningar för gränsöverskridande arbete 85

7.4.1 Schengenkonventionens regler 85

7.4.2 Polisiärt samarbete i Öresundsregionen 87

7.4.3 Gällande rätt 89

7.4.4 Överväganden och förslag 90

7.5 Utländska tjänstemäns befogenheter och skyldigheter 94

7.5.1 Schengenkonventionens och det svensk-danska

polissamarbetsavtalets regler 94

7.5.2 Gällande rätt 95

7.5.3 Överväganden och förslag 97

7.6 Frihetsberövande i avvaktan på provisoriskt anhållande 100

7.6.1 Schengenkonventionens och det svensk-

 danska polissamarbetsavtalets regler 100

7.6.2 Gällande rätt 102

7.6.3 Överväganden och förslag 104

7.7 Straff och skadestånd 110

7.7.1 Schengenkonventionens och det svensk-

 danska polissamarbetsavtalets regler 110

7.7.2 Gällande rätt 110

7.7.3 Överväganden och förslag 111

7.8 Samtycke till gränsöverskridande övervakning och

förföljande 114

7.8.1 Schengenkonventionens regler 114

7.8.2 Gällande rätt 114

7.8.3 Överväganden och förslag 115

7.9 Utländska tjänstemäns tjänstevapen 117

7.9.1 Schengenkonventionens och det svensk-

 danska polissamarbetsavtalets regler 117

7.9.2 Gällande rätt 118

7.9.3 Överväganden och förslag 118

7.10 Svensk jurisdiktion för brott som begås av svenska

tjänstemän vid gränsöverskridande polissamarbete 119

7.10.1 Schengenkonventionen och det svensk-

 danska polissamarbetsavtalet 119

7.10.2 Gällande rätt 119

7.10.3 Överväganden och förslag 120

8 Schengens informationssystem 121

8.1 Översiktligt om SIS 121

8.2 Nationell rätt styr 124

8.3 Ny lag om Schengens informationssystem 124

8.3.1 Några utgångspunkter 124

8.3.2 Uppgifter i SIS (artiklarna 94 100) 128

8.3.3 Överväganden och förslag 133

8.4 Tillgång till uppgifter i SIS och sekretess (artiklarna 101,

109 och 114) 137

8.4.1 Schengenkonventionens regler 137

8.4.2 Gällande rätt 138

8.4.3 Överväganden och förslag 140

8.5 Skyddsnivå och säkerhet för personuppgifter i SIS

(artiklarna 117 118) 147

8.5.1 Schengenkonventionens regler 147

8.5.2 Gällande rätt 147

8.5.3 Överväganden och bedömning 148

8.6 Begränsad användning av uppgifter i SIS (artikel 102) 148

8.6.1 Schengenkonventionens regler 148

8.6.2 Gällande rätt 148

8.6.3 Överväganden och förslag 149

8.7 Rättelse och skadestånd (artiklarna 106, 109 111

och 116) 150

8.7.1 Schengenkonventionens regler 150

8.7.2 Gällande rätt 151

8.7.3 Överväganden och förslag 151

8.8 Gallring (artiklarna 112 113) 153

8.8.1 Schengenkonventionens regler 153

8.8.2 Gällande rätt 153

8.8.3 Överväganden och förslag 153

8.9 Tillsyn (artiklarna 114 115) 154

8.9.1 Schengenkonventionens regler 154

8.9.2 Gällande rätt 154

8.9.3 Överväganden och bedömning 155

8.10 Förbud mot registrering av känsliga uppgifter

(artikel 94) 156

8.10.1 Schengenkonventionens regler 156

8.10.2 Gällande rätt 156

8.10.3 Överväganden och förslag 156

9 Övriga frågor 157

9.1 Skadestånd vid behandling av personuppgifter som inte

sker i SIS 157

9.1.1 Schengenkonventionens regler

 (artiklarna 126 127) 157

9.1.2 Gällande rätt 158

9.1.3 Överväganden och förslag 158

9.2 Begränsningar i rätten att använda upplysningar 158

9.2.1 Klausuler om användningsbegränsning i det

internationella samarbetet i allmänhet 158

9.2.2 Schengenkonventionens regler om

begränsningar i rätten att använda uppgifter

som behandlas utom SIS

 (artiklarna 126 127) 159

9.2.3 Gällande rätt 159

9.2.4 Överväganden och förslag 160

9.3 Schengen och narkotiska läkemedel 162

9.3.1 Schengenkonventionens regler om narkotika

och narkotiska läkemedel 162

9.3.2 Gällande svenska bestämmelser om narkotika

och narkotiska läkemedel 162

9.3.3 Resandes rätt till införsel och utförsel av

narkotiska läkemedel 164

9.4 Kostnader 166

9.5 Ikraftträdanden 166

10 Författningskommentar 167

10.1 Förslaget till lag om internationellt polisiärt samarbete 167

10.2 Förslaget till lag om Schengens informationssystem 172

10.3 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken 175

10.4 Förslaget till lag om ändring i passlagen (1978:302) 176

10.5 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100) 176

10.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning 177

10.7 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen

(1989:529) 177

10.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:435) med

 vissa bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet 181

10.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika 181

10.10 Förslaget till lag om ändring i vapenlagen (1996:67) 181

10.11 Förslaget till lag om ändring i polisdatalagen

(1998:622) 182

Bilaga 1 Avtal mellan Konungariket Sveriges regering och

Konungariket Danmarks regering om polisiärt samarbete i

Öresundsregionen 183

Bilaga 2 Sammanfattning av Ds 1999:31 Polissamarbete m.m. med

anledning av Schengen 193

Bilaga 3 Lagförslag Ds 1999:31 195

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser Ds 1999:31 213

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser över betänkandet Ökad

rättssäkerhet i asylärenden (SOU 1999:16) och betänkandet

Uppehållstillstånd på grund av anknytning

 (SOU 1997:152) 214

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser SOU (1997:128)

Verkställighet och kontroll i utlänningsärenden 216

Bilaga 7 Sammanfattning av promemorian Avtal mellan Sverige och

Danmark om polisiärt samarbete i Öresundsregionen

(Ju1999/4715/PÅ) 217

Bilaga 8 Lagförslag Ju1999/4715/PÅ 218

Bilaga 9 Förteckning över remissinstanser Ju1999/4715/PÅ 221

Bilaga 10 Lagrådsremissens lagförslag 222

Bilaga 11 Lagrådets yttrande 246

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 februari 2000 252

Obs! Detta rättelseblad ersätter s. 6 av prop. 1999/2000:64. Rättelsen

avser bilaga 11.

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels godkänner

1. avtalet av den 6 oktober 1999 mellan Konungariket Sveriges

regering och Konungariket Danmarks regering om polisiärt samarbete i

Öresundsregionen (avsnitt 5.4, bilaga 1), och

2. regeringens förklaring avseende artiklarna 6 och 8 i avtalet av den 6

oktober 1999 mellan Konungariket Sveriges regering och Konungariket

Danmarks regering om polisiärt samarbete i Öresundsregionen (avsnitt

5.4, bilaga 1),

dels antar regeringens förslag till

3. lag om internationellt polisiärt samarbete,

4. lag om Schengens informationssystem,

5. lag om ändring i brottsbalken,

6. lag om ändring i passlagen (1978:302),

7. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

8. lag om ändring i lagen (1982:395) om Kustbevakningens medverkan

vid polisiär övervakning,

9. lag om ändring i utlänningslagen (1989:529),

10. lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet,

11. lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika,

12. lag om ändring i vapenlagen (1996:67), och

13. lag om ändring i polisdatalagen (1998:622).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om internationellt polisiärt samarbete

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas på polisiärt samarbete mellan Sverige och andra

medlemsstater i Europeiska unionen samt Norge och Island, i den mån

Sverige i en internationell överenskommelse har gjort sådana åtaganden

som avses i denna lag.

Föreskrifterna i 3 § gäller även i förhållande till andra stater än dem

som anges i första stycket.

Definitioner

2 § I denna lag avses med

 utländska tjänstemän: utländska polismän och andra utländska tjänste-

män som har anmälts vara behöriga att utföra sådant gränsöverskridande

arbete som avses i artikel 40 och 41 i konventionen om tillämpning av

Schengenavtalet av den 14 juni 1985 (Schengenkonventionen),

 förföljande tjänstemän: utländska tjänstemän som förföljer en person

på svenskt territorium enligt denna lag,

 svenska tjänstemän: svenska polismän, tulltjänstemän eller kust-

bevakningstjänstemän när de enligt lag eller annan författning har

polisiära befogenheter, samt

 Öresundsförbindelsen: den fasta förbindelsen över Öresund som den

definieras i artikel 2 i avtalet av den 6 oktober 1999 mellan Konungariket

Sveriges regering och Konungariket Danmarks regering om polisiärt

samarbete i Öresundsregionen.

Användning av uppgifter från andra stater

3 § Har en svensk myndighet fått upplysningar eller bevismaterial från en

annan stat för att användas i underrättelseverksamhet om brott eller vid

utredning av brott och gäller på grund av en överenskommelse med den

andra staten villkor som begränsar möjligheten att utnyttja materialet,

skall svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är

föreskrivet i lag eller annan författning.

Bestämmelserna i första stycket gäller också i fråga om överens-

kommelser med mellanfolkliga organisationer.

Schengensamarbetet

Gränsöverskridande övervakning

4 § Om det i en stat som avses med bestämmelsen i 1 § första stycket

pågår en utredning om ett brott som kan föranleda utlämning, får

utländska tjänstemän fortsätta en i sin stat påbörjad övervakning av en

misstänkt gärningsman in på svenskt territorium, om en behörig svensk

myndighet samtycker till det.

Övervakningen får ske utan föregående samtycke, om saken är så

brådskande att samtycke inte kan inhämtas i förväg och den utländska

utredningen avser misstanke om sådana brott som sägs i artikel 40.7 i

Schengenkonventionen, nämligen mord, dråp, våldtäkt, mordbrand,

penningförfalskning, grov stöld och grovt häleri, utpressning, människo-

rov och tagande av gisslan, olaglig människohandel, olaglig handel med

narkotika och psykotropa ämnen, brott mot lagbestämmelser angående

vapen och sprängämnen, ödeläggelse genom användande av spräng-

ämnen samt olaglig transport av giftigt och skadligt avfall. För att över-

vakningen skall få ske utan föregående samtycke krävs också att över-

skridandet av gränsen i samband med övervakningen anmäls till en

behörig svensk myndighet så snart det kan ske, och att den utländska

myndigheten utan dröjsmål begär bistånd i utredningen.

Övervakningen skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet

begär det. Övervakning som sägs i andra stycket skall även upphöra om

samtycke inte har lämnats inom fem timmar från gränsöverskridandet.

Gränsöverskridande förföljande

5 § Om en person har upptäckts på bar gärning i färd med att begå ett

brott som kan föranleda utlämning, eller om någon som är häktad eller

som avtjänar frihetsstraff har rymt, får utländska tjänstemän fortsätta ett i

sin stat påbörjat förföljande av personen över en landgräns in på svenskt

territorium, om en behörig svensk myndighet samtycker till det.

Förföljandet får ske utan föregående samtycke om det på grund av

sakens brådskande natur inte har varit möjligt att underrätta en behörig

svensk myndighet i förväg, eller om svenska tjänstemän inte har kunnat

ta över förföljandet i tid. De förföljande tjänstemännen skall anhålla om

bistånd av en behörig svensk myndighet senast vid tidpunkten för

gränsöverskridandet.

Förföljandet skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet

begär det.

6 § Om förföljande tjänstemän begär det, skall svenska polismän

omhänderta den flyende.

Förföljande tjänstemän får stoppa och omhänderta den flyende tills

svenska polismän kan överta omhändertagandet eller identifiera den

flyende.

7 § När en person omhändertas enligt 6 § andra stycket får utländska

tjänstemän

1. kroppsvisitera den som har omhändertagits, om det sker av

säkerhetsskäl eller för att söka efter föremål som anges i 2,

2. omhänderta föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 brotts-

balken eller kan antas ha betydelse för utredning om brott eller ha

avhänts någon genom brott, samt

3. belägga den som har omhändertagits med handfängsel.

Föremål som har omhändertagits enligt första stycket 2 skall så snart

det kan ske överlämnas till en svensk polisman för prövning av fråga om

beslag enligt 8 § andra stycket.

8 § En person som har omhändertagits enligt 6 § får tas i förvar av en

svensk polismyndighet under högst sex timmar, tid mellan midnatt och

klockan nio på morgonen oräknad. Därefter skall personen omedelbart

friges, om det inte har kommit in en begäran om en åtgärd som avses i

1. 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott,

2. 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge,

3. 25 c eller 25 d § lagen (1972:260) om internationellt samarbete

rörande verkställighet av brottmålsdom,

4. 5 a eller 5 b § lagen (1963:196) om samarbete med Danmark,

Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m.m., eller

5. 8 § lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island

eller Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling, om

framställningen kommer från en dansk myndighet.

En svensk polisman får, i avvaktan på en framställning om en åtgärd

enligt 2 § lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på

begäran av främmande stat, ta i beslag föremål som har omhändertagits

enligt 7 § enligt de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd

enligt rättegångsbalken eller annan lag eller författning.

Polisiärt samarbete i Öresundsregionen

9 § Danska polismän har på svenskt territorium på Öresundsförbindelsen

samma befogenheter att ingripa mot hot mot den allmänna ordningen och

säkerheten som svenska polismän har enligt lag eller annan författning.

Om en dansk polisman vidtar en åtgärd enligt första stycket, skall

svensk polismyndighet på orten omedelbart underrättas. Åtgärden får

pågå tills en behörig svensk myndighet övertar genomförandet eller

begär att den skall avbrytas.

10 § Danska polismän får på svenskt territorium, i enlighet med de

villkor som i övrigt framgår av 5 § och med de befogenheter som

framgår av 6 och 7 §§, fortsätta ett i Danmark påbörjat förföljande av en

person för varje gärning som hör under allmänt åtal enligt svensk och

dansk rätt. Utöver vad som anges i 5 § får förföljande ske av en person

som har avvikit från varje form av frihetsberövande på grund av brott.

Sådant förföljande får också ske av en person som har avvikit från annat

frihetsberövande i den mån utlämning till Danmark kan komma i fråga

enligt lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island eller

Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling.

På svenskt territorium på Öresundsförbindelsen får danska polismän

även inleda ett förföljande som avses i första stycket. De skall i ett sådant

fall omedelbart anhålla om bistånd av en behörig svensk myndighet.

Gemensamma bestämmelser

Skyldigheter

11 § Utländska tjänstemän skall, när de utövar befogenheter enligt denna

lag, följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som med-

delas av behöriga svenska polismyndigheter. Under gränsöverskridande

förföljande eller övervakning får de inte beträda bostäder eller andra

platser som inte är öppna för allmänheten. Tjänstevapen får bara

användas i nödvärnssituationer. Utländska tjänstemän skall alltid kunna

styrka sin behörighet och identitet.

Att undantag kan göras från vapenlagens (1996:67) bestämmelser, i

fråga om rätt för företrädare för främmande stats myndighet att medföra

skjutvapen och ammunition vid tillfällig tjänstgöring i Sverige, följer av

11 kap. 1 § f sagda lag.

Straffrättsligt ansvar och skydd

12 § Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i

Sverige skall vara skyddade enligt 17 kap. 1, 2 och 4 §§ brottsbalken på

motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk myndighetsutövning.

Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i Sverige

skall vara ansvariga för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § brottsbalken på mot-

svarande sätt som om det varit fråga om svensk myndighetsutövning.

Skadestånd

13 § Om utländska tjänstemän utför uppgifter enligt denna lag i Sverige,

skall svenska staten i stället för den utländska myndigheten eller tjänste-

mannen ersätta skada som uppkommer i samband med förföljandet, över-

vakningen eller ingripandet i övrigt och för vilken den utländska

myndigheten eller tjänstemannen skulle ha varit skadeståndsskyldig om

svensk lag varit tillämplig på dem. Svenska staten skall dock inte ersätta

skada som uppkommer hos den utländska myndigheten eller tjänste-

mannen.

14 § Bestämmelser om svenska statens skyldighet att ersätta skador som

svenska tjänstemän vållar skall inte vara tillämpliga när skadorna vållas i

en annan stat i samband med gränsöverskridande förföljande eller över-

vakning.

Behöriga svenska myndigheter

15 § Rikspolisstyrelsen, eller den polismyndighet som Rikspolisstyrelsen

i det enskilda fallet bestämmer, beslutar om gränsöverskridande över-

vakning in på svenskt territorium. Rikspolisstyrelsen får i ett enskilt fall

överlämna ett sådant ärende till Kustbevakningen. Närmast berörd

polismyndighet beslutar om gränsöverskridande förföljande in på svenskt

territorium.

Framställning eller anmälan från en utländsk myndighet om gräns-

överskridande övervakning in på svenskt territorium skall göras hos

Rikspolisstyrelsen. Andra kontakter med anledning av gränsöver-

skridande övervakning eller förföljande in på svenskt territorium skall

ske direkt mellan de utländska tjänstemännen och berörda svenska

polismyndigheter. När Rikspolisstyrelsen har överlämnat ett ärende om

gränsöverskridande övervakning till Kustbevakningen, ansvarar Kust-

bevakningen även för andra kontakter med anledning av ärendet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.2 Förslag till lag om Schengens informationssystem

Härigenom föreskrivs följande.

En svensk enhet av Schengens informationssystem

1 § Rikspolisstyrelsen skall med hjälp av automatiserad behandling föra

ett register som skall vara den svenska nationella enheten i Schengens

informationssystem (SIS). Registret skall vara anslutet till den centrala

enheten i SIS. Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för behand-

lingen av personuppgifterna i registret.

Ändamål

2 § Registret skall vara ett hjälpmedel för de stater som sägs i andra

stycket att göra de framställningar som avses i 3 §, för att främja

samarbete som avser polisiära och rättsliga frågor samt frågor om inresa

och uppehållstillstånd.

Det samarbete som avses i första stycket bedrivs mellan de stater

(Schengenstaterna) som har tillträtt eller anslutit sig till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985, som har slutit avtal

om samarbete enligt konventionen med dessa stater eller med

Europeiska unionens råd, eller som efter beslut av Europeiska unionens

råd helt eller delvis tillämpar konventionens bestämmelser.

Innehåll

Framställningar som får föras in i registret

3 § Registret skall innehålla framställningar om

1. omhändertagande av en person som efterlysts för utlämning,

2. att en person skall nekas tillträde till eller uppehållstillstånd i

Schengenstaterna (spärrlista),

3. lämnande av uppgift om uppehållsort för en person som har anmälts

försvunnen,

4. tillfälligt omhändertagande av en person med hänsyn till dennes

eller någon annans säkerhet,

5. lämnande av uppgift om uppehållsort för en person som har

förelagts att inställa sig för att höras vid domstolsförhandling i brottmål,

eller som skall dömas till påföljd för brott eller som skall inställa sig för

verkställighet av frihetsberövande,

6. dold övervakning eller särskilda kontrollåtgärder, och

7. omhändertagande eller annan åtgärd beträffande fordon eller

föremål som har efterlysts för att tas i beslag eller för att användas som

bevismaterial vid en rättegång i brottmål.

Personuppgifter som får föras in i registret

4 § I registret får endast förekomma följande personuppgifter:

1. efternamn och tilltalsnamn samt separat registrering av annat namn

som personen använder,

2. särskilda bestående fysiska kännetecken,

3. andra förnamns initialbokstav,

4. födelsedatum och födelseort,

5. kön,

6. medborgarskap,

7. om personen är beväpnad,

8. om personen kan tillgripa våld,

9. syftet med framställningen, samt

10. begärd åtgärd.

Därutöver får det i registret förekomma uppgifter om verkställighets-

förbud i Sverige med anledning av framställningar från andra Schengen-

stater.

Tillåten behandling

5 § Registret skall endast innehålla uppgifter som har behandlats av

behöriga myndigheter i Schengenstaterna, i enlighet med respektive stats

nationella lagstiftning.

Rikspolisstyrelsen får registrera uppgifter i SIS endast om behandling

av motsvarande slag av uppgifter är tillåten enligt personuppgiftslagen

(1998:204), polisdatalagen (1998:622) eller annan svensk författning.

6 § Rikspolisstyrelsen får registrera uppgifter endast om det är

nödvändigt för att vidta de åtgärder som anges i 3 § och endast i ärenden

som är av sådan vikt att registreringen framstår som berättigad.

Förbud mot registrering av känsliga uppgifter

7 § Rikspolisstyrelsen får inte registrera uppgifter i SIS som avslöjar

etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse,

medlemskap i fackförening, eller uppgifter som rör hälsa eller sexualliv.

Sekretess

8 § Att uppgifter i registret kan omfattas av sekretess följer av sekretess-

lagen (1980:100).

Rätt att få uppgifter ur registret

9 § Uppgifter ur registret skall lämnas ut om det begärs av

1. polismyndigheter, Tullverket, Kustbevakningen och

Migrationsverket när de utför gränskontroller eller bistår i sådan verk-

samhet,

2. åklagarmyndigheter, polismyndigheter, Tullverket och Kustbevak-

ningen när de utför undersökningar och andra kontroller än gräns-

kontroller i sin verksamhet för att förebygga och utreda brott, samt

3. polismyndigheter i deras verksamhet för att upprätthålla allmän

ordning och säkerhet.

Regeringen får meddela föreskrifter om att myndigheter som prövar

ansökningar om visering och uppehållstillstånd skall ha tillgång till

uppgifter enligt 3 § 2 (spärrlista), och att myndigheter får ha direkt-

åtkomst till registret.

Användning av uppgifter i registret

10 § En svensk myndighet får inte utnyttja en uppgift i registret för något

annat syfte än det som den registrerande staten har angett vid

registreringen. Om den registrerande staten har lämnat sitt samtycke, får

dock en svensk myndighet använda uppgiften för något annat ändamål

som avses i 3 §.

Gallring

11 § Gallring i registret skall ske av uppgifter som har registrerats av

Rikspolisstyrelsen, om de

1. avser en personefterlysning enligt 3 § 6, senast ett år efter

registreringen,

2. avser en personefterlysning i annat fall än som avses i 1, senast tre

år efter registreringen,

3. avser motorfordon, släpvagnar eller husvagnar, senast tre år efter

registreringen,

4. avser utfärdade legitimationshandlingar eller registrerade sedlar,

senast fem år efter registreringen, samt

5. är av annat slag än de som sägs i 1 4, senast tio år efter

registreringen.

Rikspolisstyrelsen får dock beträffande uppgifter enligt första stycket 1

och 2, innan den tid som sägs i första stycket har löpt ut, besluta att

efterlysningen skall stå kvar i registret om det är nödvändigt för syftet

med registreringen.

Rättelse

12 § Rikspolisstyrelsen är skyldig att på begäran av den registrerade,

eller om det annars finns anledning till det, snarast rätta, blockera eller

utplåna en personuppgift som styrelsen har registrerat, om uppgiften är

rättsligt eller sakligt felaktig.

Skadestånd

13 § Vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen gäller i fråga om

skadestånd 48 § första stycket personuppgiftslagen (1998:204).

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.3 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 3 och 5 §§ brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §

För brott som begåtts utom riket dömes även i annat fall än som avses i

2 § efter svensk lag och vid svensk domstol,

1. om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg, så ock eljest om

det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde

besättningen å sådant fartyg,

2. om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett

område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det

begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig

där för annat ändamål än övning,

3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är

anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens

utlandsstyrka,

4. om brottet förövats mot

Sverige, svensk kommun eller

annan menighet eller svensk

allmän inrättning,

5. om brottet begåtts inom

område som ej tillhör någon stat

och förövats mot svensk med-

borgare, svensk sammanslutning

eller enskild inrättning eller mot

utlänning med hemvist i Sverige,

6. om brottet är kapning, sjö-

eller luftfartssabotage, flygplats-

sabotage, försök till sådana brott,

folkrättsbrott, olovlig befattning

med kemiska vapen, olovlig

befattning med minor eller osann

eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol, eller

7. om det lindrigaste straff som i

svensk lag är stadgat för brottet är

fängelse i fyra år eller däröver.

4. om brottet har begåtts i

tjänsten utom riket av en polisman,

tulltjänsteman eller tjänsteman vid

Kustbevakningen, som utför

gränsöverskridande arbetsupp-

gifter enligt en internationell

överenskommelse som Sverige har

tillträtt,

5. om brottet förövats mot

Sverige, svensk kommun eller

annan menighet eller svensk

allmän inrättning,

6. om brottet begåtts inom

område som ej tillhör någon stat

och förövats mot svensk med-

borgare, svensk sammanslutning

eller enskild inrättning eller mot

utlänning med hemvist i Sverige,

7. om brottet är kapning, sjö-

eller luftfartssabotage, flygplats-

sabotage, försök till sådana brott,

folkrättsbrott, olovlig befattning

med kemiska vapen, olovlig

befattning med minor eller osann

eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol, eller

8. om det lindrigaste straff som i

svensk lag är stadgat för brottet är

fängelse i fyra år eller däröver.

5 §

Åtal för brott, som inom riket begåtts å utländskt fartyg eller luftfartyg

av utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen å fartyget

eller eljest medföljde detsamma mot sådan utlänning eller mot utländskt

intresse, må ej väckas utan att förordnande därom meddelas av

regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill.

Åtal för brott, som förövats utom riket, får väckas endast efter

förordnande enligt första stycket. Åtal får dock väckas utan ett sådant

förordnande, om brottet är osann eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol eller om brottet begåtts

1. å svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller

någon som tillhörde besättningen å sådant fartyg,

2. av någon som tillhör försvarsmakten på ett område där en avdelning

av försvarsmakten befann sig,

3. vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan

inom försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka,

4. i Danmark, Finland, Island

eller Norge eller på fartyg eller

luftfartyg i reguljär trafik mellan

orter belägna i Sverige eller någon

av nämnda stater, eller

5. av svensk, dansk, finsk,

isländsk eller norsk medborgare

mot svenskt intresse.

4. i tjänsten utom riket av en

polisman, tulltjänsteman eller

tjänsteman vid Kustbevakningen

som utför gränsöverskridande

arbetsuppgifter enligt en inter-

nationell överenskommelse som

Sverige har tillträtt,

5. i Danmark, Finland, Island

eller Norge eller på fartyg eller

luftfartyg i reguljär trafik mellan

orter belägna i Sverige eller någon

av nämnda stater, eller

6. av svensk, dansk, finsk,

isländsk eller norsk medborgare

mot svenskt intresse.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.4

2.4 Förslag till lag om ändring i passlagen (1978:302)

Härigenom föreskrivs att 5 § passlagen (1978:302) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Svensk medborgare får ej resa ut ur riket utan att medföra giltigt pass.

Vad som nu sagts gäller dock ej

1. på fartyg mönstrat sjöfolk under tjänstgöring ombord på fartyget

eller fiskare under yrkesutövning,

2. medlem av besättning på luftfartyg under tjänstgöring ombord på

luftfartyget, om han har luftfartscertifikat eller därmed jämförlig

handling,

3. den som är medborgare även i annat land än Sverige och som

medför av myndighet i det landet utfärdad legitimationshandling, vilken

gäller som pass,

4. den som reser till Danmark,

Finland, Island eller Norge,

4. den som reser till någon av de

stater som har tillträtt eller

anslutit sig till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller som har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med konventions-

staterna,

5. passagerare på fartyg som efter utresan med återvändande tur anlöper

svensk hamn, om passageraren enligt de villkor som gäller för resan inte

tillåts stiga i land i främmande stat och medför särskilt passerkort för

resan.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av bestäm-

melserna i första stycket. Den som

enligt första stycket skall medföra

pass vid utresa ur riket är skyldig

att på begäran visa upp sitt pass

för polisman eller annan pass-

kontrollant. Motsvarande skyldig-

het föreligger vid inresa från utom-

nordiskt land, om det svenska

medborgarskapet inte styrks på

annat sätt.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av

bestämmelserna i första stycket.

Den som enligt första stycket

skall medföra pass vid utresa ur

riket är skyldig att på begäran

visa upp sitt pass för polisman,

särskilt förordnad pass-

kontrollant, tulltjänsteman eller

tjänsteman vid Kustbevakningen

eller vid Migrationsverket.

Motsvarande skyldighet före-

ligger vid inresa från en stat som

inte har tillträtt eller anslutit sig

till konventionen om tillämpning

av Schengenavtalet av den 14

juni 1985 och inte heller har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med konventions-

staterna, om det svenska med-

borgarskapet inte styrks på annat

sätt.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.5

2.5 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)

dels att 1 kap. 4 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 kap. 41 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderlagen (1990:1342) finns bestämmelser om förbud att utnyttja

vissa uppgifter som är ägnade att väsentligt påverka kursen på finansiella

instrument.

I lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet

finns bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en främmande stat.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en myndighet i en

annan stat finns i lagen

(1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt sam-

arbete på brottmålsområdet, lagen

(2000:000) om internationellt

polisiärt samarbete samt lagen

(2000:000) om Schengens infor-

mationssystem.

7 kap.

 41 §

Sekretess gäller hos polis-

myndighet och åklagarmyndighet,

samt hos Rikspolisstyrelsen, Tull-

verket, Kustbevakningen och

Migrationsverket, för uppgift om

enskilds personliga förhållanden i

en angelägenhet som avser en

framställning enligt 3 § lagen

(2000:000) om Schengens

informationssystem

1. om omhändertagande av en

person som har efterlysts för

utlämning,

2. om att en person skall nekas

tillträde till eller

uppehållstillstånd i

Schengenstaterna (spärrlista),

3. om tillfälligt omhänder-

tagande av en person med hänsyn

till dennes eller någon annans

säkerhet, samt

4. om dold övervakning eller

särskilda kontrollåtgärder,

om det inte står klart att uppgiften

kan lämnas ut utan att den

enskilde eller någon honom när-

stående lider men.

Sekretess gäller hos myndighet

som prövar ansökningar om

visering och uppehållstillstånd för

uppgift om enskilds personliga

förhållanden i en angelägenhet

som avser en sådan framställning

som avses i första stycket 2 under

samma förutsättningar som anges

i första stycket.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas ut enligt vad som

föreskrivs i polisdatalagen

(1998:622) och lagen (2000:000)

om Schengens informationssystem.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.6

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär över-

vakning

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag tillämpas när Kustbevakningen bedriver övervakning till

havs och i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren för att hindra brott mot

föreskrifter i lagar och andra författningar som gäller

1. skyddsobjekt och militära skyddsområden,

2. jakt,

3. fiske,

4. bevarande av den marina miljön och annan naturvård,

5. trafikregler och säkerhetsanordningar för sjötrafiken,

6. åtgärder mot vattenföroreningar från fartyg,

7. dumpning av avfall i vatten,

8. kontinentalsockeln,

9. fornminnen och sjöfynd,

10. fartygs registrering och identifiering,

11. skydd för den marina miljön mot andra förorenande åtgärder än

sådana som avses i 6 och 7,

12. märkning och användning av oljeprodukter,

13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige,

13. utlänningars inresa till och

utresa från eller vistelse i Sverige,

14. åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter.

Lagen tillämpas i fråga om övervakning enligt punkterna 2 8, 10 12

och 14 även inom Sveriges ekonomiska zon.

Lagen tillämpas även när Kustbevakningen till havs och i kustvattnen,

i Vänern och Mälaren samt inom den ekonomiska zonen bedriver

övervakning för att hindra brott mot lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon eller föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.7

2.7 Förslag till lag om ändring i utlänningslagen

(1989:529)

Härigenom föreskrivs i fråga om utlänningslagen (1989:529)

dels att 4 kap. 1 §, 5 kap. 6 § och 10 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 2 kap. 7 a och 10 §§

samt 10 kap. 3 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

 7 a §

En enhetlig visering, som har

utfärdats av en behörig myndighet

i någon av de stater som har

tillträtt eller anslutit sig till

konventionen om tillämpning av

Schengenavtalet av den 14 juni

1985 eller som har slutit avtal om

samarbete enligt konventionen

med konventionsstaterna, gäller i

Sverige.

Regeringen får ingå överens-

kommelse med en stat som sägs i

första stycket om att den statens

behöriga myndigheter får meddela

beslut om visering.

 10 §

Uppehållstillstånd får åter-

kallas, om utlänningen har

registrerats på spärrlista som

avses i 3 § 2 lagen (2000:000) om

Schengens informationssystem och

om det finns tillräckliga skäl för en

återkallelse.

4 kap.

1 §

En utlänning får avvisas

1. om han saknar pass när pass krävs för inresa eller vistelse i Sverige,

2. om han saknar visering, uppehållstillstånd eller annat tillstånd som

krävs för inresa, vistelse eller arbete i Sverige,

3. om det vid hans ankomst till

Sverige framkommer att han

tänker besöka något annat nordiskt

land men saknar erforderligt

tillstånd att resa in dit, eller

4. om han vid inresan antingen

undviker att lämna polismyndig-

heten begärda uppgifter eller till

polismyndigheten medvetet

lämnar oriktiga uppgifter som är

av betydelse för rätten att resa in i

Sverige eller medvetet förtiger

någon sådan omständighet.

3. om det vid hans ankomst till

Sverige framkommer att han

tänker besöka något annat nordiskt

land men saknar erforderligt

tillstånd att resa in dit,

4. om han vid inresan antingen

undviker att lämna polismyndig-

heten begärda uppgifter eller till

polismyndigheten medvetet

lämnar oriktiga uppgifter som är

av betydelse för rätten att resa in i

Sverige eller medvetet förtiger

någon sådan omständighet, eller

5. om utlänningen inte uppfyller

de krav för inresa som föreskrivs i

artikel 5 i konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985.

Avvisning enligt första stycket får inte ske av den som vid ankomsten

till Sverige hade eller som därefter, under en tid, har haft ett

uppehållstillstånd som har upphört att gälla.

5 kap.

6 §

En utlänning som vistas i Sverige är skyldig att på begäran av en

polisman visa upp sitt pass eller andra handlingar som visar att han har

rätt att uppehålla sig i Sverige. Han är också skyldig att efter kallelse av

Migrationsverket eller polismyndigheten komma till verket eller

myndigheten och lämna uppgifter om sin vistelse här. Om utlänningen

inte gör det, får han hämtas genom polismyndighetens försorg. Om det

med hänsyn till utlänningens personliga förhållanden eller av annan

anledning kan antas att han inte skulle följa kallelsen, får han hämtas utan

föregående kallelse.

Kustbevakningen skall medverka

i polisens kontrollverksamhet som

sägs i första stycket genom att

utöva kontroll av och i anslutning

till sjötrafiken. Om kontrollen

utövas av Kustbevakningen, skall

pass eller andra handlingar

uppvisas för tjänstemannen vid

Kustbevakningen.

Kontrollåtgärder enligt första

stycket får vidtas endast om det

finns anledning att anta att

utlänningen saknar rätt att

uppehålla sig här eller om det

annars finns särskild anledning till

kontroll.

Kontrollåtgärder enligt första

och andra stycket får vidtas endast

om det finns anledning att anta att

utlänningen saknar rätt att

uppehålla sig här eller om det

annars finns särskild anledning till

kontroll.

10 kap.

2 §

Till böter, eller när omständigheterna är försvårande, fängelse i högst

sex månader döms

1. en utlänning som, i annat avseende än beträffande skyldighet att ha

pass, visering, uppehållstillstånd eller arbetstillstånd, överträder

bestämmelser i denna lag eller vad som har föreskrivits med stöd av

lagen,

2. den som inte gör anmälan som föreskrivs i en författning som har

utfärdats med stöd av denna lag,

3. den som i en anmälan eller ett

ansökningsärende enligt denna lag

eller enligt en författning som har

utfärdats med stöd av denna lag

medvetet lämnar oriktig uppgift

eller medvetet underlåter att tala

om något förhållande av betydelse.

3. den som i en anmälan eller ett

ansökningsärende enligt denna lag

eller enligt en författning som har

utfärdats med stöd av denna lag

medvetet lämnar oriktig uppgift

eller medvetet underlåter att tala

om något förhållande av betydelse,

4. en utlänning som på ett

otillåtet sätt passerar en yttre

gräns enligt Schengenkonven-

tionen.

3 a §

Vad som sägs i 2 a §, om

gärningen har skett i vinstsyfte,

eller i 3 §, äger motsvarande

tillämpning om gärningen riktat

sig mot någon av de stater som

har tillträtt eller anslutit sig till

konventionen om tillämpning av

Schengenavtalet av den 14 juni

1985 eller som har slutit avtal om

samarbete enligt konventionen

med konventionsstaterna.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.8

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt samarbete på brottmålsområdet skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Har en svensk myndighet fått

upplysningar eller bevismaterial

från en främmande stat för att

användas i underrättelseverk-

samhet om brott, vid utredning av

brott eller i ett rättsligt förfarande

med anledning av brott och gäller

på grund av överenskommelse

med den främmande staten villkor

som begränsar möjligheten att

utnyttja materialet, skall svenska

myndigheter följa villkoren

oavsett vad som annars är

föreskrivet i lag eller annan

författning.

Har en svensk myndighet fått

upplysningar eller bevismaterial

från en annan stat för att användas

vid utredning av brott eller i ett

rättsligt förfarande med anledning

av brott och gäller på grund av en

överenskommelse med den andra

staten villkor som begränsar

möjligheten att utnyttja materialet,

skall svenska myndigheter följa

villkoren oavsett vad som annars

är föreskrivet i lag eller annan

författning.

Bestämmelserna i första stycket gäller också i fråga om överens-

kommelse med mellanfolklig organisation.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.9

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Narkotika får importeras eller exporteras endast av den som har

tillstånd till det.

Om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Läke-

medelsverket föreskriver något

annat, får dock resande utan till-

stånd föra in narkotiska läkemedel

i Sverige, om de är avsedda för

medicinskt ändamål och den

resandes personliga bruk.

Narkotika får inte tas om hand

på det sätt som avses i 8 § första

stycket 2 tullagen (1987:1065).

Narkotika får inte heller utan

tillstånd sändas genom tull-

området, åter föras ut eller för-

varas i tullager som inrättats för

förvaring av proviantartiklar och

liknande. I övrigt gäller lagen

(1973:980) om transport, förvaring

och förstöring av införselreglerade

varor, m.m.

Om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Läke-

medelsverket föreskriver något

annat, får dock resande utan till-

stånd föra in narkotiska läkemedel

i Sverige och föra ut sådana

läkemedel från landet, om de är

avsedda för medicinskt ändamål

och den resandes personliga bruk.

Narkotika får inte utan tillstånd

sändas genom landet eller, i annat

fall än som avses i andra stycket,

föras ut ur landet. I övrigt gäller

lagen (1973:980) om transport,

förvaring och förstöring av in-

förselreglerade varor, m.m.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.10

2.10 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

Härigenom föreskrivs att 11 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 kap.

1 §

Regeringen får meddela föreskrifter om att

a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga

om andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen

är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller

personliga säkerhet,

b) anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §,

c) bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla innehav av

skjutvapen som lämnats över från staten till

 statliga tjänstemän eller personer som tillhör det militära försvaret,

räddningstjänsten eller polisväsendet,

 den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel,

 frivilliga försvarsorganisationer,

d) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land; och

d) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land,

e) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten.

e) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten, och om att

f) denna lag inte skall gälla i

fråga om skjutvapen och

ammunition som en företrädare

för en annan stats myndighet

medför vid tillfällig tjänstgöring i

Sverige.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.11

2.11 Förslag till lag om ändring i polisdatalagen

(1998:622)

Härigenom föreskrivs att 1, 9 och 36 §§ samt rubriken närmast före 36

§ polisdatalagen (1998:622) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:204) vid

behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under

allmänt åtal.

Lagen gäller också behandling av sådana uppgifter som avses i 25 och

26 §§.

Lagen gäller inte för behandling

av personuppgifter som företas

med stöd av lagen (1998:620) om

belastningsregister eller lagen

(1998:621) om misstankeregister.

Lagen gäller inte för behandling

av personuppgifter som företas

med stöd av lagen (1998:620) om

belastningsregister, lagen

(1998:621) om misstankeregister

eller lagen (2000:000) om

Schengens informationssystem.

9 §

Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

Bestämmelsen i 48 § andra

stycket personuppgiftslagen

(1998:204) gäller dock inte vid

behandling av personuppgifter

enligt konventionen om tillämp-

ning av Schengenavtalet av den 14

juni 1985.

Belastningsregister och miss-

tankeregister

Belastningsregister, misstanke-

register och Schengens

informationssystem

36 §

Om skyldigheten för Rikspolis-

styrelsen att föra belastnings- och

misstankeregister finns bestäm-

melser i lagen (1998:620) om

belastningsregister och i lagen

(1998:621) om misstankeregister.

Om skyldigheten för Rikspolis-

styrelsen att föra belastnings- och

misstankeregister och ett nationellt

register som är anslutet till

Schengens informationssystem

finns bestämmelser i lagen

(1998:620) om belastningsregister,

lagen (1998:621) om misstanke-

register och lagen (2000:000) om

Schengens informationssystem.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

3 Ärendet och dess beredning

I december 1997 lade regeringen fram en proposition med förslag om

Sveriges anslutning till det s.k. Schengensamarbetet (prop. 1997/98:42).

Förslaget som i korthet innebär godkännande av avtalet om Sveriges

anslutning till Schengenkonventionen jämte protokoll, tilläggsprotokoll

och en svensk förklaring samt samarbetsavtalet mellan Schengenstaterna

å den ena sidan och å den andra Republiken Island och Konungariket

Norge har godkänts av riksdagen (bet. 1997/98:JuU15, rskr.

1997/98:181). Schengenkonventionen jämte protokoll och förklaringar

har publicerats i SÖ 1998:49.

I Justitiedepartementets promemoria Polissamarbete m.m. med anled-

ning av Schengen, Ds 1999:31, (Schengenpromemorian) lämnas förslag

till vissa lagstiftningsåtgärder för att genomföra Sveriges anslutning till

Schengenkonventionen. Promemorian har remissbehandlats. En samman-

fattning av promemorian finns i bilaga 2, promemorians lagförslag finns

i bilaga 3 och en förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 4. En

sammanställning av remissvaren finns tillgänglig i Justitiedepartementet

(Ju/1999/3036/PÅ).

I betänkandet Ökad rättssäkerhet i asylärenden (SOU 1999:16) lämnar

Kommittén om ny instans- och processordning i utlänningsärenden

(NIPU) bl.a. förslag till ändringar i utlänningslagens straffbestämmelser.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 5 och en sammanställning över

remissyttrandena finns tillgänglig i Utrikesdepartementet (dnr

UD1999/310/MAP).

Vidare lämnas i betänkandet Verkställighet och kontroll i utlännings-

ärenden (SOU 1997:128) förslag angående s.k. inre utlänningskontroll.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 6 och en sammanställning över

remissyttrandena finns tillgänglig på i Utrikesdepartementet (dnr

UD/97/1508/MAP).

Andra förslag för att genomföra Sveriges anslutning till Schengen-

konventionen, som har aviserats i prop. 1997/98:42, lämnas i prop.

1999/2000:45, Överförande av straffverkställighet utan den dömdes sam-

tycke, och Justitiedepartementets promemorior Ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål, Ds 1999:56, och Sveriges tillträde till 1996 års EU-konvention

om utlämning, Ds 2000:3. Dessa förslag har inte beretts i detta ärende.

Regeringen har den 7 februari 2000 till Lagrådet remitterat lagförslag

som bygger på förslagen i promemorian Ds 1999:56.

Den 6 oktober 1999 undertecknades ett avtal mellan Sverige och

Danmark om polisiärt samarbete i Öresundsregionen (bilaga 1). Justitie-

departementet har i promemorian Avtal om polisiärt samarbete i Öre-

sundsregionen, Ju1999/4715/PÅ, (den danska promemorian) föreslagit

att avtalet skall godkännas och lämnat vissa lagförslag för att genomföra

avtalet. Promemorian har remissbehandlats. En sammanfattning av

promemorian finns i bilaga 7, promemorians lagförslag finns i bilaga 8

och förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 9. En samman-

ställning av remissvaren finns tillgänglig i Justitiedepartementet

(Ju1999/4715/PÅ).

Vissa förslag är nya i förhållande till dem som har presenterats för

remissinstanserna. Synpunkter på de ändrade eller nya förslagen har

inhämtats under hand från Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolis-

styrelsen, Datainspektionen, Statens invandrarverk, Kustbevakningen

samt Tullverket. Förslagen gäller

 8 § andra stycket och 14 § förslaget till lag om internationellt polisiärt

samarbete,

 förslaget till lag om ändring i brottsbalken,

 7 kap. 41 § i förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 2 kap. 7 a § andra stycket, 5 kap. 6 § tredje stycket och 10 kap. 3 a § i

förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529),

 förslaget till lag om ändring i lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 december 1999 att inhämta Lagrådets

yttrande över de förslag som finns i bilaga 10. Lagrådet har föreslagit

vissa ändringar i det remitterade förslaget. Regeringen har följt Lagrådets

synpunkter. Därutöver har vissa redaktionella ändringar gjorts.

Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 6.3.4, 7.4.4,

7.7.3 och 7.8.3 samt i författningskommentaren.

4 Schengensamarbetet i huvuddrag

4.1 Schengensamarbetets bakgrund

Den fria rörligheten för personer är en av grundstenarna i EG:s regelverk

för den inre marknaden, tillsammans med den fria rörligheten för varor,

tjänster och kapital. Den fria rörligheten för personer har i huvudsak

förverkligats vad gäller den gemensamma arbetsmarknaden, fri

etableringsrätt, erkännande av utbildningar m.m. Däremot har kontrollen

av personer vid gränserna inte avskaffats och EU har således ännu inte

blivit "ett område utan gränser", med fri rörlighet för personer, som den

skulle ha blivit enligt ändringar i EG-fördraget som gjordes genom

Europeiska enhetsakten 1986.

En viktig orsak till att den fria rörligheten för personer inte har för-

verkligats helt är att EU:s medlemsstater inte har kunnat enas om en

gemensam tolkning av den relevanta artikeln i EG-fördraget som numera

har beteckningen artikel 14. Det gäller framför allt regler för en enhetlig

kontroll av de gemensamma yttre gränserna.

I syfte att påskynda förverkligandet av den fria rörligheten för personer

i Romfördragets anda ingick Frankrike, Tyskland och Beneluxstaterna

1985 ett avtal om att successivt avveckla personkontrollerna vid de

gemensamma gränserna och att utveckla det polisiära och rättsliga sam-

arbetet mellan staterna. Avtalet, som är ett separat mellanstatligt avtal

utanför EG, ingicks i gränsstaden Schengen i Luxemburg och benämns

därför Schengenavtalet.

År 1990 undertecknades tillämpningskonventionen till Schengen-

avtalet, med bestämmelser om praktiska åtgärder för att genomföra

avvecklingen av gränskontrollerna vid de inre gränserna samt övriga

samarbetsåtgärder. Det är denna tillämpningskonvention, i fortsättningen

kallad Schengenkonventionen, som innehåller de viktigaste reglerna för

samarbetet. Schengenkonventionen började tillämpas och gräns-

kontrollerna upphörde den 26 mars 1995 mellan sju av de EU-länder som

då hade anslutit sig till Schengenavtalet. Dessa var förutom grundar-

staterna även Spanien och Portugal. I december 1996 ingick Sverige,

Finland och Danmark avtal om att ansluta sig till Schengensamarbetet.

Samtidigt undertecknade Norge och Island omfattande samarbetsavtal.

Under 1997 och 1998 anslöt sig Italien och Österrike fullt ut till det

praktiska Schengensamarbetet. Även Grekland kommer under januari till

mars år 2000 att ansluta sig till Schengensamarbetet fullt ut.

EG:s regelverk har bitvis tagit över Schengenkonventionens bestäm-

melser, det gäller exempelvis fri rörlighet för varor. Det ligger i linje med

Schengenkonventionens regel om att dess bestämmelser endast skall

tillämpas i den mån de är förenliga med gemenskapsrätten.

I samband med Amsterdamfördragets ikraftträdande har Schengen-

samarbetet införlivats i EU. Detta har skett i enlighet med de bestäm-

melser som anges i det s.k. Schengenprotokollet som finns fogat till

Amsterdamfördraget. Se vidare avsnitt 4.3.1, under rubriken Amsterdam-

fördraget.

4.2 De nordiska ländernas väg till medlemskap i

Schengen

Varje stat som är medlem i EU har rätt att delta i Schengensamarbetet.

Sverige har tillsammans med de övriga nordiska EU-länderna Danmark

och Finland sedan i december 1996, då vi undertecknande anslutnings-

avtalen, deltagit i Schengensamarbetets berednings- och beslutande

organ. Island och Norge, som inte är medlemmar i EU och därför

formellt inte kan fullt ut ansluta sig till Schengenregelverket, har träffat

ett särskilt samarbetsavtal för att anknyta sig till Schengensamarbetet. I

samband med Schengensamarbetets integrering i EU har detta samarbets-

avtal kompletterats med ett associationsavtal med EU, med bestämmelser

om bl.a. förfaranden samt rättigheter och skyldigheter mellan å ena sidan

Storbritannien och Irland och å andra sidan Island och Norge. Island och

Norge deltar på grundval av detta avtal fullt ut i beredningsprocessen,

men deltar inte själva i besluten utan godkänner dessa först i efterhand.

Tillträde till Schengensamarbetet kan sägas vara indelat i olika skeden.

Sedan anslutningsavtalet undertecknats, deltar Sverige fullt ut i

beredningsprocessen och besluten. För att Sverige slutligen skall kunna

delta praktiskt och operativt i samarbetet krävs att vårt anslutningsavtal

för Norges och Islands del gäller detta samarbetsavtalet har ratificerats.

Vidare krävs att rådet tidigare den s.k. Verkställande kommittén har

fattat ett särskilt beslut om att avskaffa personkontrollerna vid de inre

gränserna mot Sverige och att vi kan delta i det operativa samarbetet. De

viktigaste förutsättningarna för ett sådant beslut är

 att den yttre gränskontrollen är anordnad i enlighet med Schengen-

konventionens krav,

 att systemet för persontrafiken på flygplatserna uppfyller Schengen-

konventionens krav,

 att Schengenkonventionens bestämmelser om narkotika iakttas,

 att Schengens informationssystem (SIS) är infört samt

 att bestämmelserna i fråga om skydd för personuppgifter iakttas.

4.2.1 Schengenavtalet och Schengenkonventionen

I Schengenavtalet uttalar staterna sin avsikt att avskaffa personkontroller

vid de gemensamma gränserna. Avtalet innehåller bestämmelser om åt-

gärder som på kort och på lång sikt skall främja den fria rörligheten för

personer mellan Schengenstaterna.

Schengenkonventionens artiklar innehåller, som nämnts, bestämmelser

om praktiska åtgärder för att fullt ut uppnå Schengenavtalets syfte.

Bestämmelserna gäller bl.a. polissamarbete och rättsligt samarbete, data-

skydd, samarbete om narkotikabekämpning, harmoniserad viserings-

politik och enhetliga yttre gränskontroller. Till konventionen är även

kopplad en slutakt, ett protokoll och en gemensam förklaring av ministrar

och statssekreterare.

4.2.2 Förberedelsearbete i Sverige

Sedan riksdagen har godkänt Sveriges anslutning till

Schengensamarbetet (prop. 1997/98:42, bet. 1997/98:JuU15, rskr. 181),

kan övriga nödvändiga förberedelseåtgärder påbörjas. Dessa innefattar

främst nödvändiga lagstiftningsåtgärder, ombyggnader av flygplatser och

åtgärder med avseende på gränskontrollen. Förberedelsearbetet har redan

hunnit långt, bl.a. har en upphandling gjorts för uppbyggnaden av SIS,

och en nationell handlingsplan för nödvändiga förändringar av

gränskontrollen och andra praktiska åtgärder för att genomföra

konventionsåtagandena håller på att utarbetas.

Målsättningen är att samtliga åtgärder skall vara slutförda i sådan tid

att beslut om att alla konventionskrav är uppfyllda och att Sverige kan

inträda fullt ut i samarbetet kan fattas under hösten år 2000. En annan

viktig målsättning är att alla nordiska länder skall kunna inträda samtidigt

som operativa medlemmar.

4.3 Schengensamarbetet och andra internationella

åtaganden

4.3.1 Europeiska unionen (EU)

Den fria rörligheten för personer är, som nämnts, en av grundstenarna i

EG:s regelverk för den inre marknaden. I och med att Unionsfördraget

ingicks i Maastricht fördes samarbetet mellan medlemsstaterna i rättsliga

och inrikes frågor in under fördragets avdelning om rättsliga och inrikes

frågor (avdelning VI), den s.k. tredje pelaren

Samarbetet inom tredje pelaren är mellanstatligt och ligger alltså

utanför gemenskapsrätten och det överstatliga beslutsfattandet. Syftet

med tredjepelarsamarbetet är att främja EU:s mål och framför allt den

fria rörligheten för personer och skapa ett område byggt på säkerhet och

frihet. Tredjepelarsamarbetet bygger till stor del på mellanstatliga

konventioner. En av de viktigaste är Europolkonventionen. Medlems-

staterna kan, i de konventioner som antas inom ramen för tredje pelaren,

komma överens om att EG-domstolen skall vara behörig att tolka

konventionernas bestämmelser och avgöra tvister om deras tillämpning.

Vissa frågor som hittills har sorterat under tredje pelaren, förs i och

med Amsterdamfördragets ikraftträdande över till första pelaren, se

nedan.

I samband med förhandlingarna om medlemskap i EU förklarade

Sverige sig berett att acceptera regelverket om personers fria rörlighet

och Unionsfördragets artiklar om samarbete i rättsliga och inrikes frågor.

Vi förklarade också att vi önskar medverka till att förverkliga den fria

rörligheten för personer enligt EG-fördragets dåvarande artikel 7 a.

Samtidigt gjordes två förbehåll; personkontrollerna vid de inre gränserna

kan avvecklas först när samarbetet i rättsliga och inrikes frågor är på

plats och då endast på villkor att den nordiska passunionen kan bevaras.

Amsterdamfördraget

Genom Amsterdamfördraget, som trädde i kraft den 1 maj 1999, för-

ändras strukturen för samarbetet inom EU. De frågor som fördes över

från tredje till första pelaren är bl.a. bestämmelser om yttre gränskontroll,

fri rörlighet för personer, asyl och invandring. Utlänningsrättsliga frågor

kommer således till stor del att omfattas av EG-rätten. Inom det mellan-

statliga samarbetet inom EU:s tredje pelare har arbetet med invandrings-

och asylfrågor dock redan lett fram till överenskommelser vars innehåll

delvis motsvarar de åtgärder som avses i Amsterdamfördraget.

Kvar i tredje pelaren är straffrättsligt samarbete och polissamarbete,

för förebyggande och bekämpning av brott. Inom ramen för tredje pelar-

arbetet skall EU:s medlemsstater också förebygga och bekämpa rasism

och främlingsfientlighet.

Vidare har, enligt ett särskilt protokoll som genom Amsterdam-

fördraget fogas till Unionsfördraget och EG-fördraget, Schengensam-

arbetet införlivats med EU. Det innebär att detta samarbete nu äger rum i

den vanliga EU-strukturen, dvs. under medverkan av alla EU:s

institutioner enligt de regler som gäller för den tredje pelaren, vad gäller

det polisiära och rättsliga samarbetet. I frågor om asyl, invandring och

gränskontroll gäller gemenskapsrättsliga regler.

Tekniskt införlivas Schengenregelverket med EU genom att

protokollet medger att de nuvarande Schengenstaterna fortsätter sitt

samarbete på de områden som Schengenregelverket omfattar i form av

ett s.k. närmare samarbete inom EU:s institutionella och rättsliga ramar.

Rådet, i en sammansättning av representanter för Schengenstaternas

regeringar, ersätter Verkställande kommittén. Det är alltså denna

rådskonstellation som enhälligt beslutar om när en medlemsstat fullt ut

skall få delta i det operativa samarbetet. Rådet beslutar också om var

inom EU:s rättsliga struktur olika delar av Schengenregelverket hör

hemma, dvs. vilka bestämmelser i Schengenregelverket som skall

hänföras till första respektive tredje pelaren. Vid dessa beslut deltar även

Storbritannien och Irland, som inte deltar i Schengensamarbetet. Däremot

deltar inte Island och Norge i dessa beslut.

Protokollet innehåller vidare bestämmelser som, tillsammans med

vissa bestämmelser i ett särskilt protokoll om Danmarks ställning, gör det

möjligt att säkerställa att den nordiska passfriheten kan bibehållas inom

ramen för det bredare europeiska samarbetet. Detta noterades särskilt och

med uppskattning av Europeiska rådet i slutsatserna från Amsterdam-

mötet.

Bestämmelserna innebär i korthet följande. Danmark har ställt sig

utanför den överföring av samarbetsområden från tredje till första pelaren

som Amsterdamfördraget innebär. Danmark behåller därför samma

rättigheter och skyldigheter i förhållande till övriga Schengenstater som

tidigare när det gäller de delar av Schengenregelverket som förs över till

första pelaren. Det betyder att Danmark i dessa delar behåller den

mellan-statliga relation som Schengensamarbetet innebär. När det gäller

nya beslut inom ramen för Schengensamarbetet som medlemsstaterna

kommer att anta inom första pelaren skall Danmark inom sex månader

besluta huruvida man skall genomföra dem i sin nationella lagstiftning.

Storbritannien och Irland har enligt Schengenprotokollet rätt att delta i

endast delar av Schengenregelverket. Rådet skall efter ansökan från

Storbritannien och Irland besluta hur detta samarbete närmare skall

utformas.

Med Norge och Island har ett samarbetsavtal på grundval av de

nuvarande samarbetsavtalen med Schengenstaterna förhandlats fram och

undertecknats. I det nya samarbetsavtalet regleras i allt väsentligt

samarbetet mellan EU och Norge och Island på samma sätt i samarbets-

avtalet med Schengenstaterna. Norge och Island får sålunda delta i alla

förberedelser för beslut på alla nivåer, inklusive Coreper och minister-

rådet, men ej delta i själva beslutet. De får i efterhand godta beslutet för

egen del.

För en närmare presentation av Amsterdamfördraget hänvisas till

proposition 1997/98:58, Amsterdamfördraget.

4.3.2 Den nordiska passunionen

Mellan de nordiska länderna uppnåddes fri rörlighet för personer redan

för drygt fyrtio år sedan. Danmark, Finland, Norge och Sverige under-

tecknade 1954 ett protokoll om att inte längre ställa upp krav på pass och

uppehållstillstånd för medborgare i dessa länder vid vistelse i annat

nordiskt land än hemlandet. År 1957 ingick staterna den nordiska pass-

kontrollöverenskommelsen (PÖK). Island anslöt sig till 1954 års

protokoll år 1955 och till PÖK år 1965. Dessa avtal utgör den nordiska

passunionen, som bl.a. innebär att nordiska medborgare kan resa fritt

mellan de nordiska länderna utan att behöva medföra pass vid passage av

inre gräns. Uppehållstillstånd krävs inte heller för nordiska medborgare

vid stadigvarande vistelse i ett annat nordiskt land.

Icke-nordiska medborgare behöver i princip inte visa upp pass vid

passage av en gräns mellan nordiska länder, men är skyldiga att medföra

pass eller annan reselegitimation. Stickprovskontroller får utföras vid de

inre nordiska gränserna.

Samtliga nordiska länder är angelägna om att slå vakt om den nordiska

passfriheten. Att inte samtliga nordiska länder är medlemmar i EU inne-

bär en komplikation i förhållande till Schengensamarbetet, eftersom detta

är utformat för EU-länder. Danmark har, i anslutning till förhandlingarna

om EU:s yttre gränskonvention, gjort en förklaring som innebär att ingen

yttre gräns i konventionens mening får upprättas mellan de nordiska

länderna, dvs. att den nordiska passunionen måste bestå även om inte

samtliga nordiska länder skulle ansluta sig till EG. Sverige och Finland

gjorde motsvarande förklaringar i samband med förhandlingar om

medlemskap i EU. Norge och Island har, som nämnts, slutit särskilda

samarbetsavtal med Schengenstaterna för att anknyta sig till Schengen-

samarbetet, för att den nordiska passfriheten skall bevaras.

4.4 Schengensamarbetets huvudsakliga innehåll

4.4.1 Schengensamarbetets grundtankar

Schengensamarbetet kan sägas innefatta två grundtankar, som är starkt

sammanlänkade med varandra. Den första är den fria rörligheten för

personer, i den betydelsen att personkontrollerna vid nationsgränserna

mellan Schengenstater inre gräns skall upphöra. Den andra grund-

tanken, som delvis aktualiseras av den fria rörligheten för personer, är att

kampen skall stärkas mot internationell kriminalitet och mot sådan

invandring som är illegal.

För att den fria rörligheten för personer inte som en oönskad bieffekt

skall bli till hjälp för den internationella brottsligheten innefattar

Schengensamarbetet ett antal olika s.k. kompensatoriska åtgärder i form

av yttre gränskontroll samt polisiärt och rättsligt samarbete. Ett hjälp-

medel i dessa sammanhang är dataregistret Schengens informations-

system, SIS.

I detta avsnitt ges en översiktlig presentation av Schengensamarbetets

innebörd. Reglerna om yttre gränskontroll presenteras i avsnitt 6,

reglerna om polisiärt samarbete i avnitt 7, SIS i avsnitt 8. I avsnitt 9

diskuteras ett antal skilda frågor avseende medförande av narkotiska

läkemedel, skadestånd vid behandling av personuppgifter som inte sker i

SIS samt begränsad användning av vissa upplysningar.

4.4.2 Fri rörlighet för personer

En av grundstenarna i EG:s regelverk är den fria rörligheten för personer.

Schengensamarbetet innebär att Schengenstaterna har infört gemen-

samma regler som syftar till att medge fri rörlighet för personer inom

Schengenområdet på det sätt som är målsättningen inom EG. I

konventionens inledning slås den grundläggande principen fast, att de

inre gränserna får passeras överallt utan att någon personkontroll genom-

förs. Med inre gräns avses Schengenstaternas gemensamma landgränser

samt deras flygplatser respektive hamnar för reguljära färjeförbindelser,

när det sker trafik till och från andra Schengenländer. För såväl

medborgare i Schengenstaterna och övriga EU-stater som för tredjelands-

medborgare gäller att de, väl inne på Schengenstaternas territorium, fritt

kan röra sig inom Schengenområdet. För en tredjelandsmedborgare

innebär det rätt att röra sig fritt inom Schengenområdet under högst tre

månader under en tidsperiod om sex månader eller, om vederbörande är

viseringspliktig, under den tid hans eller hennes visering gäller.

Schengenkonventionen behandlar inte frågor som rör möjligheterna för

en medborgare i en Schengenstat eller en annan stat att bosätta sig och

arbeta i en annan Schengenstat. Inom dessa områden gäller EG-rätten,

EES-avtalet och nationella bestämmelser.

I Schengenkonventionen finns bestämmelser som behandlar av-

skaffandet av personkontroller vid de inre gränserna och personers

rörlighet, särskilda bestämmelser som reglerar passerandet av inre och

yttre gränser, viseringar, villkor för utlänningars rörelsefrihet, gemen-

samma bestämmelser om visering samt bestämmelser om inresa.

4.4.3 Yttre gränskontroll

Yttre gränser i Schengenkonventionens mening är alla Schengenstaters

land- och sjögränser samt flygplatser och hamnar som enligt konven-

tionen inte räknas som inre gräns. Frågor om passerande av de yttre

gränserna regleras i artikel 3 8 i Schengenkonventionen.

De yttre gränserna får i princip passeras endast vid särskilda gräns-

övergångsställen och under fastställda öppettider. Schengenstaterna har

åtagit sig att införa påföljder mot otillåtet passerande av yttre gräns. Vid

yttre gräns skall vissa kontroller genomföras, både vid inresa och vid

utresa. Dessa regler presenteras utförligt i avsnitt 6.

Därutöver skall Schengenstaterna bevaka de yttre gränserna mellan

gränsövergångsställena med rörliga enheter, vilket för svenskt vid-

kommande till stor del blir till sjöss.

4.4.4 Polisiärt och rättsligt samarbete

Det polisiära och rättsliga samarbetet är en del av de s.k. kompensa-

toriska åtgärder som syftar till att personkontrollen vid de inre gränserna

skall kunna avskaffas. Samarbetet har emellertid också ett egenvärde i

det att samarbetet mellan medlemsländernas myndigheter fördjupas och

förstärks. Schengenkonventionens bestämmelser om polissamarbetet är

inriktat på att förebygga och utreda brott och avser såväl informations-

utbyte som operativ samverkan. Polissamarbetet i de delar som avser

operativt samarbete behandlas närmare i avsnitt 7.

När det gäller informationsutbyte kan nämnas att det vardagliga

bilaterala informationsutbyte som förutses i artiklarna 39 och 46 i

Schengenkonventionen, utgår ifrån att varje stat skall handla inom ramen

för sin gällande rätt.

Det rättsliga samarbetet omfattar frågor om inbördes rättshjälp i brott-

mål, tillämpningen av principen "non bis in idem" (inte två gånger för

samma sak), utlämning, överförande av verkställighet av brottmålsdom

samt bekämpande av brottslighet som avser narkotika och vapen. Här

berörs endast några frågor om utlämning och överförande av straff-

verkställighet som är av betydelse för vissa nu aktuella förslag.

Schengens informationssystem, SIS, är ett efterlysnings- och spanings-

register. SIS är ett hjälpmedel i det polisiära samarbetet, och i någon mån

även det rättsliga samarbetet. Se vidare avsnitt 8.

Utlämning

Schengenkonventionens bestämmelser om utlämning avser att

komplettera och underlätta tillämpningen av den europeiska utlämnings-

konventionen från den 13 september 1957 samt vissa regler i Benelux-

avtalet som inte rör Sverige.

I Schengenkonventionen förbinder sig staterna bl.a. att till varandra

utlämna personer som är åtalade eller mot vilka straff skall verkställas för

brott mot bestämmelser om punkt- och mervärdesskatter samt tull-

avgifter. Där finns vidare bestämmelser om preskription, om ett förenklat

utlämningsförfarande vid samtycke m.m.

Liksom på andra områden gäller även beträffande utlämning, att

Schengenstaterna är oförhindrade att tillämpa bilaterala avtal som

innebär ett mer omfattande samarbete än det som föreskrivs i

Schengenkonventionen.

En registrering i Schengens informationssystem (SIS, se avsnitt 8) med

uppgifter angående en person som har efterlysts för utlämning har, enligt

artikel 64 i Schengenkonventionen, samma verkan som en begäran om

provisoriskt anhållande i enlighet med 1957 års konvention. I svensk rätt

finns en regel om s.k. provisoriskt anhållande i ett utlämningsärende i 23

§ lagen (1957:668) om utlämning för brott. När det gäller utlämning

mellan de nordiska länderna finns motsvarande regel i 17 § lagen

(1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och

Norge.

Överförande av straffverkställighet

Schengenkonventionen innehåller även bestämmelser om överförande av

verkställighet av frihetsstraff i artiklarna 67 69. Dessa avser att

komplettera 1983 års europeiska konvention om överförande av dömda

personer (överförandekonventionen).

Schengenkonventionens bestämmelser om överförande av straff-

verkställighet kan, enligt artikel 68.1, tillämpas när en medborgare i en

Schengenstat, som genom lagakraftägande dom dömts till en

frihetsberövande påföljd i en annan Schengenstat, genom att fly till sitt

hemland undandrar sig verkställighet av straffet. Om den dömde

påträffas i hemlandet kan den stat där lagföringen har ägt rum göra en

framställning till den andra staten om att verkställigheten av straffet

överförs dit. Då kan överförandet, enligt artikel 69, ske utan den dömdes

samtycke.

Vidare medför bestämmelsen i artikel 68.2 i Schengenkonventionen att

den stat där lagföringen ägt rum kan begära av den andra staten att den

frihetsberövar den dömde eller på annat sätt säkerställer dennes närvaro

till dess framställningen om överförande har prövats.

4.4.5 Schengenregelverket

Schengenregelverket består av det ursprungliga Schengenavtalet,

Schengenkonventionen samt senare anslutna staters anslutningsavtal

respektive samarbetsavtal för Island och Norge som inte är medlemmar i

EU. Därtill kommer beslut och deklarationer av Verkställande kommittén

samt beslut fattade av Centralgruppen. Tillämpningsföreskrifter till

konventionen beslutas efter Amsterdamfördragets ikraftträdande av

rådet. Det är här fråga om föreskrifter som reglerar den rent praktiska

hanteringen, dvs. bestämmelser vilkas motsvarighet i svensk rätt i regel

ligger på myndighetsnivå.

Schengenregelverket har till övervägande del, i samband med

Amsterdamfördragets ikraftträdande, givits rättslig grund i fördragen om

Europeiska gemenskaperna respektive Europeiska unionen.

Exempel på tillämpningsföreskrifter till Schengenkonventionen är

besluten om för vilka länders medborgare det skall gälla viseringsplikt.

Men för att dessa tillämpningsföreskrifter ska få genomslag nationellt

måste de omsättas i interna regler i varje medlemsstat, för svensk del

genom förordning utfärdad av regeringen. För att genomföra övriga

beslut kommer det hos oss i de flesta fall att vara tillräckligt med

myndighetsföreskrifter. Som exempel kan nämnas detaljföreskrifter om

hur uppgifter skall lagras i SIS. Vilka uppgifter som får finnas i systemet

är däremot uttömmande reglerat i konventionen.

5 Avtal mellan Sverige och Danmark om

polisiärt samarbete i Öresundsregionen

5.1 Polisiärt samarbete i Öresundsregionen

Den svenska och den danska polisen har redan i dag ett omfattande sam-

arbete, främst genom informationsutbyte. När Öresundsförbindelsen

öppnas för trafik den 1 juli 2000 ökar behovet av samarbete, även på

operativ nivå. Detta är också ett naturligt led i den integration i

Öresundsregionen som eftersträvas enligt avtalet av den 23 mars 1991

mellan Danmarks och Sveriges regeringar om en fast förbindelse över

Öresund.

I avtalet av den 6 oktober 1999 mellan Konungariket Sveriges regering

och Konungariket Danmarks regering om polisiärt samarbete i Öresunds-

regionen (avtalet) bekräftar regeringarna inledningsvis sin vilja att stärka

samarbetet i Öresundsregionen och att bekämpa gränsöverskridande

brottslighet m.m. Avtalet syftar vidare till att komplettera Schengen-

konventionen, dvs. konventionen av den 19 juni 1990 om tillämpning av

Schengenavtalet av den 14 juni 1985. Regeringarna framhåller slutligen

att inget i avtalet får tolkas som en begränsning av det redan pågående

samarbetet.

När Sverige och Danmark deltar fullt ut i Schengensamarbetet finns

det enligt Schengenkonventionen vissa möjligheter att tillfälligt återuppta

personkontroller vid gränsen. Enligt artikel 1 i avtalet skall samarbetet i

Öresundsregionen bestå även vid ett sådant tillfälligt återupptagande av

personkontroller. I artikeln föreskrivs vidare att samarbetet äger rum på

grundval av och i enlighet med nationell rätt, Schengenkonventionen och

andra folkrättsliga överenskommelser mellan parterna.

Öresundsförbindelsen definieras i artikel 2. Förbindelsen ges dels en

särskild avgränsning när det gäller tågtrafiken, dels en avgränsning för

övriga situationer. Bakom dessa avgränsningar ligger överväganden om

vad som är praktiskt användbart och möjligt att genomföra. För

tågtrafiken avgränsas Öresundsförbindelsen enligt artikel 2.2 som

sträckan mellan järnvägsstationen vid Köpenhamns flygplats i Kastrup på

danskt territorium och den sista påstigningsmöjligheten respektive den

första avstigningsmöjligheten på svenskt territorium.

I övrigt avgränsas Öresundsförbindelsen i artikel 2.3 som området

mellan den sista påfartsmöjligheten respektive den första avfarts-

möjligheten på danskt territorium och betalstationen vid Lernacken på

svenskt territorium.

De myndigheter som omfattas av avtalet finns uppräknade i artikel 3.

Dessa är enligt artikel 3.1 i Danmark Rigspolitichefen och övriga danska

polismyndigheter, enligt artikel 3.2 i Sverige Rikspolisstyrelsen och

svenska polismyndigheter samt, enligt artikel 3.3, de polismän som finns

uppräknade i Sveriges respektive Danmarks avtal om anslutning till

Schengenkonventionen. Det innebär för Sveriges del polismän som är

anställda vid svenska polismyndigheter, tulltjänstemän som är anställda

vid svenska Tullverket i de fall de har polisiära befogenheter samt

svenska kustbevakningstjänstemän i samband med övervakning till sjöss.

5.2 Informationsutbyte

Informationsutbyte i form av utväxling av uppgifter behandlas i artikel

4.1 och 4.2. Där anges i huvudsak att myndigheterna skall säkerställa

informationsutbyte för att förebygga och beivra brott.

I artikel 4.3 åtar sig Sverige och Danmark att intensifiera samarbetet i

samband med ingripanden och utredningar för att förebygga och beivra

brott genom viss gemensam verksamhet eller genom att polismän från

det ena landet deltar i utredningar o.d. hos det andra landet som

observatörer, utbytestjänstemän eller som utstationerade sambandsmän. I

artikel 5 anges att myndigheterna får träffa de avtal som behövs för att

genomföra detta.

5.3 Gränsöverskridande samarbete

5.3.1 Gränsöverskridande samarbete på Öresundsförbindelsen

På Öresundsförbindelsen saknas det i princip möjlighet att vända ett

fordon för att återvända till det land som man har kommit från.

Inledningsvis anges därför i artikel 6.1 att det är tillåtet för de polismän

som nämns i artikel 2.3 att färdas på den andra statens territoriella del av

Öresundsförbindelsen och fram till närmaste möjlighet att vända för att

återvända till sitt eget territorium, i den omfattning det är nödvändigt av

trafikmässiga skäl.

Vidare har den som färdas på förbindelsen rätt att förvänta sig samma

service och ingripanden från polisen som om de hade befunnit sig på

svenskt eller danskt landterritorium. Det har därför också varit

nödvändigt att göra det möjligt för den polis som finns närmast till hands

att ingripa på förbindelsen, oavsett om han eller hon befinner sig på sin

egen stats territorium eller den andra statens. Artikel 6.2 ger därför

befogenhet för den ena statens polismän som befinner sig på den andra

statens territorium på Öresundsförbindelsen, att vid behov vidta de

polisiära åtgärder som behövs för att trygga den allmänna ordningen och

säkerheten. En sådan åtgärd skall vidtas i överensstämmelse med

gällande rätt i den andra staten och får endast pågå tills den andra statens

myndigheter övertar genomförandet eller kräver att åtgärden skall

avbrytas.

Enligt artikel 6.3 får den ena statens polismän som befinner sig på den

andra statens territorium på Öresundsförbindelsen inleda eller fortsätta

ett förföljande enligt artikel 41 i Schengenkonventionen, med iakttagande

av de nationella förklaringar som har avgivits med anledning av avtalet

eller i enlighet med artikel 41.9. Därutöver får förföljande enligt artikel

6.3 ske av personer som har avvikit från varje form av frihetsberövande

på grund av brott samt av personer som har avvikit från annat frihets-

berövande i den mån utlämning för verkställighet av beslut om vård eller

behandling kan komma i fråga.

Fortsatt förföljande enligt artikel 41 i Schengenkonventionen får ske

om en person har upptäckts på bar gärning med att begå vissa brott eller

vid medhjälp till sådana brott, eller om någon som är häktad eller som

avtjänar frihetsstraff har rymt. De nationella förklaringar som artikel 6.3

hänvisar till innebär i här aktuella avseenden att förföljande på Öresunds-

förbindelsen får ske avseende varje straffbar gärning som hör under

allmänt åtal enligt nationell rätt i Sverige och Danmark. Vidare innebär

förklaringarna att den ena statens polismän på Öresundsförbindelsen får

beröva den flyende friheten tills polismän från den stat där efterföljandet

har ägt rum kan fastställa den flyendes identitet eller gripa honom eller

henne allt förutsatt att den senare staten inte begärt att efterföljandet

skall avbrytas eller dess lokala myndigheter inte kan ingripa inom rimlig

tid.

Befogenheterna gäller enligt artikel 6.1 de polismän som nämns i

artikel 3.3, dvs. för svensk del främst polismän som är anställda vid

svenska polismyndigheter och tulltjänstemän som är anställda vid

svenska Tullverket i de fall de har polisiära befogenheter. Även svenska

tulltjänstemän kan alltså i dessa fall vara att anse som polismän enligt

avtalet. Från dansk sida omfattas för närvarande polismän hos lokala

polismyndigheter i Danmark och hos Rigspolitichefen. I den mån

Danmark har ingått bilaterala avtal om det kan även tulltjänstemän

komma att omfattas. Sverige har i dag inget avtal med Danmark som

innebär att danska tulltjänstemän ges rätt att utöva polisiära befogenheter

här.

Artikel 6.4 behandlar gemensam patrullering på Öresundsförbindelsen.

Sådan patrullering skall genomföras i enlighet med nationell rätt i den

stat där patrulleringen äger rum och under ledning av den statens

myndigheter.

5.3.2 Gränsöverskridande förföljande utanför Öresunds-

förbindelsen

Utanför Öresundsförbindelsen ger avtalet mindre långtgående befogen-

heter för poliser som befinner sig på den andra statens territorium att

följa efter personer. Enligt artikel 8.1 får gränsöverskridande

efterföljande utanför förbindelsen ske i enlighet med artikel 41 i

Schengenkonventionen och de nationella förklaringar som staterna har

avgivit med anledning av avtalet eller enligt artikel 41.9. Därutöver

tillåter artikel 8.1 gränsöverskridande efterföljande utanför

Öresundsförbindelsen av personer som har avvikit från varje form av

frihetsberövande på grund av brott samt av personer som har avvikit från

annat frihetsberövande i den mån utlämning för verkställighet av vård

eller behandling kan komma i fråga.

Fortsatt förföljande enligt artikel 41 i Schengenkonventionen får, som

nämnts, ske om en person har upptäckts på bar gärning med att begå

vissa brott eller vid medhjälp till sådana brott, eller om någon som är

häktad eller som avtjänar frihetsstraff har rymt. De nationella

förklaringar som artikel 8.1 hänvisar till har i här aktuella avseenden

olika innebörd beroende på om det är svensk polis som agerar på danskt

territorium eller dansk polis som agerar på svenskt territorium.

Den svenska förklaringen innebär att

 danska polismän har rätt att fortsätta ett pågående efterföljande in på

svenskt territorium utanför Öresundsförbindelsen utan begränsning i

tid eller rum,

 danska polismän vid efterföljande på svenskt territorium utanför

Öresundsförbindelsen har rätt att beröva den flyende friheten,

 efterföljande in på svenskt territorium utanför Öresundsförbindelsen

får ske av personer som har avslöjats på bar gärning med att begå brott

som är underkastade allmänt åtal enligt nationell rätt i Sverige och

Danmark.

Den danska förklaringen innebär att

 svenska myndigheter har rätt att fortsätta ett pågående efterföljande in

på danskt territorium upp till 25 km från Öresundsförbindelsens slut,

 svenska myndigheter har vid efterföljande på danskt territorium utan-

för Öresundsförbindelsen inte rätt att beröva den efterföljde friheten,

 efterföljande in på danskt territorium utanför Öresundsförbindelsen får

ske för de brott som anges i artikel 41.4 b) i Schengenkonventionen,

dvs. brott som kan leda till utlämning.

5.3.3 Gränsöverskridande övervakning

Gränsöverskridande övervakning skall enligt artikel 7 ske helt i enlighet

med bestämmelserna i Schengenkonventionens artikel 40. För en

närmare presentation av dessa bestämmelser hänvisas till avsnitt 7.4.1.

5.3.4 Ledningsansvar och disciplinfrågor

Ledningsansvar

Enligt artikel 9 i avtalet skall polismän som utför uppgifter på den andra

statens territorium följa den statens nationella rätt samt följa instruktioner

från dess behöriga myndigheter. Den stat på vars territorium en åtgärd

utförs är ansvarig för att fatta nödvändiga ledningsbeslut om åtgärden

från den tidpunkt då en verkställd åtgärd anmäls enligt artikel 6 eller en

framställning om bistånd görs enligt artikel 41 i Schengenkonventionen.

Det ligger i sakens natur att polismän är skyldiga att följa nationell rätt

och instruktioner från myndigheterna i den stat på vars territorium de

befinner sig. Det ligger också i sakens natur att det operativa lednings-

ansvaret för hur polisarbete utförs placeras på den myndighet inom vars

distrikt arbetet utförs. Det är emellertid inte rimligt att lägga detta ansvar

på en myndighet innan den ens har kännedom om att den inom sitt

distrikt har den andra statens polispatrull, vilket kan hända i fall som

avses i artikel 6. Ansvaret övergår i dessa fall i och med att den utländska

polispatrullen kontaktar myndigheten för att anmäla att en åtgärd har

vidtagits enligt artikel 6.2 eller för att begära bistånd enligt artikel 41 i

Schengenkonventionen. Det bör nämnas att i det senare fallet skall den

utländska polispatrullen enligt huvudregeln kontakta myndigheten senast

i samband med gränsöverskridandet. I de fall kontakt tas före gränsöver-

skridandet övergår naturligtvis ledningsansvaret först när territorial-

gränsen passeras. För tydlighetens skull bör även framhållas att myndig-

hetens rätt att lämna instruktioner inte förutsätter en föregående kontakt

från den utländska polispatrullen, polismännens skyldighet att följa

sådana instruktioner inträder så snart de befinner sig inom myndighetens

distrikt.

Disciplinansvar

Disciplinansvar och därmed sammanhängande procedurfrågor regleras i

artikel 10. Enligt artikel 10.1 fattas beslut som rör disciplinansvar, när

det gäller en polismans utförande av uppgifter inom ramen för avtalet, av

behörig myndighet i den stat där polismannen är anställd.

Om en anmälan som kan föranleda ett beslut som rör disciplinansvar

görs till en myndighet i den stat där polismannen inte är anställd, skall

enligt artikel 10.2 anmälan vidarebefordras till behörig myndighet i den

stat där polismannen är anställd. Myndigheterna i den stat där anmälan

har tagits emot skall bistå myndigheterna i den stat där ett beslut som rör

disciplinansvar skall fattas med nödvändiga upplysningar.

5.3.5 Straff och skadestånd

Enligt artikel 11 skall en polisman som utför ett uppdrag enligt artiklarna

6 och 8 i avtalet på den andra statens territorium jämställas med den

statens polismän om han eller hon utsätts för eller begår brott.

Artikel 12 behandlar frågan om skadeståndsskyldighet om en polisman

från den ena staten orsakar skador i samband med uppdrag på den andra

statens territorium. Enligt artikel 12.1 är den stat vars polisman har vållat

en skada på den andra statens territorium ersättningsskyldig i enlighet

med den senare statens nationella rätt. Artikel 12.2 föreskriver att den

stat på vars territorium skadan har uppkommit skall ersätta den

skadelidande på samma sätt som om skadan hade vållats av en av dess

egna polismän. Slutligen skall den stat vars polisman har vållat skadan på

den andra statens territorium ersätta alla de belopp som den senare har

utbetalt i skadeersättning, artikel 12.3.

Enligt artikel 13 skall staterna sträva efter att inom ramarna för

nationell rätt ge den andra statens polismän samma skydd och hjälp

under tjänsteutövningen som de ger sina egna polismän. Därmed avses

bl.a. samma rätt till läkarvård som den statens polismän har samt stöd

från den mottagande statens myndigheter.

5.3.6 Tjänstevapen och uniformer

Artikel 14 behandlar frågor om rätt för en avtalsparts polismän att bära

uniform, tjänstevapen o.d. på den andra avtalspartens territorium. Enligt

artikel 14.1 får en avtalsparts polismän, när de befinner sig på den andra

avtalspartens territorium enligt artiklarna 6 eller 8 i avtalet samt enligt

artiklarna 40 eller 41 i Schengenkonventionen, bära sin nationella tjänste-

uniform eller andra synliga kännetecken. I dessa situationer får en

polisman även, enligt artikel 14.2, bära sådana tjänstevapen som är

tillåtna enligt nationell rätt i den stat där han eller hon är anställd, i den

mån det inte gäller särskilda begränsningar enligt förklaringar som

avtalsparterna har avgivit i samband med anslutningen till Schengen-

samarbetet. När det gäller gränsöverskridande övervakning har Danmark

avgivit en förklaring som innebär att rätten att bära vapen vid sådan

gränsöverskridande övervakning som sker utan föregående samtycke från

danska myndigheter, i princip är begränsad till sådan gränsöverskridande

övervakning som sker över landgräns.

När det gäller bärande av nationell tjänsteuniform eller andra synliga

kännetecken, skiljer sig ordalydelsen i avtalet något från den i Schengen-

konventionen i följande avseenden. Artikel 41.5 b i Schengenkonven-

tionen föreskriver att poliser som utför gränsöverskridande efterföljande

skall vara lätt identifierbara, antingen genom att de bär uniform eller

armbindel eller genom extra anordningar placerade på fordonet. Poliser

som utför gränsöverskridande övervakning skall enligt artikel 41.3 d i

Schengenkonventionen hela tiden kunna styrka sin officiella behörighet

men är inte skyldiga att bära uniform eller andra kännetecken. Enligt

artikel 14.1 i avtalet får polismän, som uppehåller sig på den andra

statens territorium i de fall som avses i artiklarna 40 och 41 i Schengen-

konventionen samt artiklarna 6 och 8 i avtalet, bära sin nationella

uniform. Den mer generella ordalydelsen som valts i artikel 14.1 i avtalet

syftar emellertid inte till att uppnå någon skillnad i sak, utan fortfarande

gäller att den polisman som utför gränsöverskridande efterföljande eller

patrullerar på den andra statens område skall bära uniform eller andra

synliga kännetecken, medan detta inte är obligatoriskt för den polisman

som utför gränsöverskridande övervakning.

Artikel 14.3 ger avtalsparterna möjlighet att i särskilda fall göra

invändning mot att den andra avtalspartens polismän bär sin uniform

eller andra synliga kännetecken enligt artikel 14.1 och 14.2, varvid polis-

männen skall avstå för att bära dessa.

Vidare får enligt artikel 14.4 en avtalsparts polismän, som i andra fall

än som avses i 14.1 befinner sig på den andra avtalspartens territorium,

bära sin nationella uniform eller andra synliga kännetecken efter särskilt

beslut av behörig myndighet i den mottagande staten.

Avtalsparternas behöriga myndigheter skall, enligt artikel 14.5, under-

rätta varandra om vilka tjänstevapen som vid varje tidpunkt är tillåtna i

respektive stat.

Slutligen fastslås i artikel 14.6 att användning av tjänstevapen på den

andra avtalspartens territorium endast är tillåten i nödvärn.

5.3.7 Utvärdering inom fem år

Inom fem år från det att avtalet träder i kraft skall enligt artikel 18 en

utvärdering ske av hur avtalet har genomförts och tillämpats. I samband

med utvärderingen skall avtalsparterna även överväga om det finns

behov av att ändra avtalet eller de avgivna förklaringarna.

5.3.8 Övriga bestämmelser

Enligt artikel 16 kan avtalsparternas behöriga myndigheter inom ramen

för avtalet träffa ytterligare avtal om avtalets administrativa och praktiska

genomförande.

Om en stat anser att en begäran inom ramen för samarbetet inte kan

uppfyllas eller en åtgärd inte kan genomföras utan att det kan skada den

egna suveräniteten, den egna säkerheten eller andra väsentliga nationella

intressen eller att den står i strid med nationell rätt, kan staten i det

avseendet helt eller delvis vägra att samarbeta eller göra samarbetet

beroende av särskilda villkor. Det framgår av artikel 15.

Avtalet träder enligt artikel 17.1 i kraft den första dagen i månaden

efter det att den sista av de notifikationer, i vilka avtalspartern meddelar

varandra att formaliteterna för ikraftträdandet är uppfyllda, har mottagits

av den andra avtalsparten. Det gäller på obestämd tid samt kan sägas upp

med sex månaders varsel, artikel 17.2. Enligt artikel 17.3 kan avtalet på

begäran av endera parten ändras genom ömsesidigt samtycke. Även

sådana ändringar träder i kraft den första dagen i månaden efter att den

sista notifikationen har mottagits av den andra avtalsparten.

5.4 Sveriges tillträde till avtalet

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner

 det av regeringen undertecknade avtalet om polisiärt samarbete i

Öresundsregionen av den 6 oktober 1999, och

 regeringens förklaring avseende artiklarna 6 och 8.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran, med undantag för Folkrörelsen Nej till EU som har motsatt sig

förslaget med hänvisning till att de har tagit ställning mot EU och

Schengensamarbetet.

Skälen för regeringens förslag

Integrationen i Öresundsregionen och den ökade fria rörlighet för per-

soner som följer av Schengenkonventionen nödvändiggör ett utökat

samarbete mellan svensk och dansk polis. Därtill kommer behovet av att

upprätthålla allmän ordning och säkerhet på Öresundsförbindelsen. Dessa

behov tillgodoses genom avtalet mellan Sverige och Danmark om

polisiärt samarbete i Öresundsregionen.

Integration och ökad rörlighet för personer

Den integration som eftersträvas i Öresundsregionen medför generellt

sett ett behov av utökat samarbete mellan svensk och dansk polis. Detta

blir särskilt tydligt med den ökade rörlighet för personer som följer av att

Öresundsförbindelsen gör det möjligt att färdas fort och enkelt mellan

Malmö och Köpenhamn. Den ökade rörligheten för personer över för-

bindelsen gäller inte enbart för laglydiga medborgare. Även brottslingar

kommer att kunna förflytta sig mellan Sverige och Danmark betydligt

fortare, enklare och även mer anonymt än tidigare, när det inte längre

finns några "flaskhalsar" i form av avgångstider för färjor och svävare

samt försäljning och kontroll av biljetter. När Sverige och Danmark blir

operativa medlemmar i Schengensamarbetet upphör vidare de stickprovs-

kontroller vid gränsen som i dag utförs inom ramen för den nordiska

passöverenskommelsen. Det är därför av stor vikt att det polisiära

samarbetet i regionen utökas och fördjupas, vad gäller både informations-

utbyte och mer operativt inriktat samarbete.

Allmän ordning och säkerhet på Öresundsförbindelsen

Öresundsförbindelsen är, som redan nämnts, uppbyggd på ett sätt som

gör att det i princip saknas möjlighet att vända ett fordon på förbindelsen.

Likväl måste allmänheten ha rätt att ställa samma anspråk på polisen när

det gäller bevarandet av den allmänna ordningen och säkerheten på

förbindelsen som på andra platser. Det medför att svensk polis, för att

bevara och vaka över den allmänna ordningen och säkerheten på

förbindelsen, kommer att fara över på danskt landterritorium och vända.

På motsvarande sätt måste dansk polis vända på svenskt landterritorium.

Den polispatrull som först anländer till en olycksplats e.d. på

förbindelsen bör kunna vidta nödvändiga åtgärder, oavsett om polis-

männen befinner sig på den egna eller den andra statens territorium.

Detta förutsätter en särskild reglering.

Avtalet mellan Sverige och Danmark om polisiärt samarbetet i Öresunds-

regionen och den svenska förklaringen bör godkännas

I avtalet ges svenska och danska polismän befogenhet att ingripa mot

ordningsstörningar på Öresundsförbindelsen, oavsett om de befinner sig

på sin egen eller den andra statens territorium. De ges vidare möjlighet

att inom vissa ramar såväl uppta som fortsätta ett förföljande av dömda

eller misstänkta brottslingar på den andra statens territorium. Även

personer som är tvångsomhändertagna för vård eller behandling och har

rymt får i vissa fall efterföljas. Vidare höjs ambitionsnivån när det gäller

informationsutbyte mellan ländernas polismyndigheter. Avtalet ger

således svensk och dansk polis betydligt förbättrade förutsättningar att i

samverkan bekämpa hot mot vår gemensamma ordning och säkerhet.

Avtalet bör därför godkännas.

Den svenska förklaringen med avseende på artiklarna 6 och 8 i avtalet

innebär i huvudsak att danska poliser får fortsätta ett förföljande över

Öresundsförbindelsen in i Sverige utan begränsning i tid och eller till

någon geografisk zon samt att de i samband därmed har rätt att

omhänderta den flyende. Se vidare avsnitt 5.3.2. Syftet med detta har

varit att finna en avgränsning som är tydlig att tillämpa och som därmed

leder till ett så effektivt samarbete som möjligt mellan svensk och dansk

polis. Vidare medför förklaringen att polismän från Danmark så långt

som det är möjligt ges samma befogenheter på svenskt territorium som

polismän från Finland och Norge har givits enligt Sveriges förklaring

enligt artikel 41.9 i Schengenkonventionen. Förklaringen bör därför

godkännas.

6 Schengens gränser

6.1 Kontroll vid de yttre gränserna

6.1.1 Schengenkonventionens regler

Kontrollen vid de yttre gränserna har tre huvudinriktningar. Den första är

den traditionella gränskontrollen, dvs. kontroll av att den inresande har

erforderliga handlingar och uppfyller övriga villkor för inresa i

Schengenområdet. Den andra är kontrollen av att den inresande inte är en

brottsling eller efterlyst för brott. Slutligen har den yttre gränskontrollen

också till syfte att vara ett verktyg för att avvärja hot mot allmän ordning

och säkerhet. Vid utresa skall nödvändig kontroll ske för att fånga upp

t.ex. efterlysta personer. Utresekontrollen är också i övrigt ett verktyg för

polisens spaningsverksamhet.

Artikel 6 i Schengenkonventionen reglerar denna kontroll närmare. I

artikeln föreskrivs att gränstrafiken vid de yttre gränserna skall

kontrolleras av behöriga myndigheter och att denna kontroll skall utföras

enligt gemensamma principer. Kontrollen skall utföras inom ramen för

varje Schengenstats egna befogenheter och lagstiftning, och den skall ta

hänsyn till alla Schengenstaters intresse (artikel 6.1).

Alla personer som passerar den yttre gränsen skall åtminstone visa upp

sina resedokument vid en identitetskontroll (artikel 6.2).

Kontrollen vid de yttre gränserna kan delas in i två skeden. Det första

består av dokumentgranskning och i vissa fall registerslagning. När det

bedöms nödvändigt utförs i ett andra skede även fysisk kontroll, dvs.

kroppsvisitering samt kontroll av fordon och föremål. All kontroll enligt

Schengenkonventionen skall, enligt tillämpningsföreskrifter i Schengens

gemensamma handbok, utföras på ett sådant sätt att de inte är mer

ingripande eller omfattande än vad som krävs för att kontrollen skall

tjäna sitt syfte (proportionalitetsprincipen).

Dokumentkontroll m.m.

Den rutinmässiga identitetskontrollen innebär att de resedokument som

företes snabbt kontrolleras beträffande giltighet och tecken på för-

falskning. Sådan kontroll skall genomföras både vid in- och utresa.

Kontrollen riktar sig inte enbart mot utlänningar utan även mot

medborgare i EU eller i Schengenstater som inte är anslutna till EU, men

kontrollen av utlänningar skall vara mera noggrann (artikel 6.2 c). En

medborgare i en EU- eller Schengenstat skall kontrolleras noggrannare

vid in- eller utresa i sådana särskilda fall där det föreligger tecken på att

denne kan utgöra ett hot mot allmän ordning, nationell säkerhet eller

allmän hälsa. EU-medborgaren kan i sådana fall, med stöd av

bestämmelserna i direktiv 1964/221/EEC, nekas inresa i en annan EU-

stat.

Utlänningar i konventionens mening, dvs. alla som inte är medborgare

i en EU-stat eller i en Schengenstat som inte är medlem i EU, skall i

princip kontrolleras noggrannare. Denna mera noggranna kontroll

innebär, förutom den rutinmässiga kontrollen, en närmare kontroll av

handlingars giltighet, äkthet och i förekommande fall av att erforderliga

viseringar finns och att andra villkor för inresa är uppfyllda. Kontrollen

omfattar vidare en direkt sökning av uppgifter om personer eller föremål

i SIS och i nationella sökregister.

Fysisk kontroll

Schengenkonventionen förutsätter, som framgått, inte enbart dokument-

och registerkontroller vid de yttre gränserna. De gemensamma prin-

ciperna i artikel 6.1 innebär bl.a. att personkontrollen, utöver granskning

av resedokument och andra villkor för inresa m.m., även skall avse

efterspaning av misstänkta brottslingar och förhindrande av hot mot

Schengenstaternas inre säkerhet och allmänna ordning. Dessutom skall

fordon och föremål som medförs av personer som passerar gränsen

kontrolleras av alla Schengenstater. Dessa kontroller skall ske i enlighet

med respektive lands lagstiftning. Schengenkonventionens bestämmelser

innehåller således, när det gäller personkontrollen vid de yttre gränserna,

ett i vid mening brottsförebyggande element.

6.1.2 Gällande rätt

Den svenska gränskontrollen utförs av polisen, Tullverket och Kust-

bevakningen. När det gäller personkontrollen är det polisen som har

huvudansvaret, men polisen kan biträdas av övriga myndigheter och

Statens invandrarverk. Ett undantag finns dock; Kustbevakningen har ett

självständigt ansvar och självständiga befogenheter när det gäller person-

kontrollen till sjöss.

Dokumentkontroll

I 5 kap. utlänningslagen (1989:529), UtlL, finns bestämmelser om

kontroll- och tvångsåtgärder. I 1 § föreskrivs att en utlänning är skyldig

att visa upp sitt pass för polismyndigheten vid in- eller utresa. I lagen har

regeringen bemyndigats att meddela närmare föreskrifter om kontrollen.

Regeringen har med stöd härav föreskrivit att alla utlänningar som reser

in i landet från ett utomnordiskt land skall visa upp sitt pass. Vid inresa

från ett annat nordiskt land skall utlänningar som är medborgare i ett

icke-nordiskt land visa upp sitt pass på begäran av polismyndigheten (5

kap. 4 5 §§ utlänningsförordningen [1989:547], UtlF). Utlänningen skall

också lämna polisen de upplysningar och visa upp de handlingar som är

av betydelse för bedömningen av hans eller hennes rätt till inresa och

vistelse i landet.

Beträffande utresekontroll föreskrivs i 5 kap. 7 § UtlF, att polismyn-

digheten i vissa fall får kräva av en utlänning som reser ut ur landet, att

denne visar upp sitt pass. Detta får ske om det behövs för att förebygga

eller beivra brott eller annars för att upprätthålla allmän ordning och

säkerhet samt i den utsträckning det i övrigt behövs för att genomföra

utlänningslagens bestämmelser om kontroll av utlänningar. Utrese-

kontroll får inte ske beträffande nordiska medborgare som reser till ett

annat nordiskt land.

Dokumentkontroll avseende svenska medborgare regleras i passlagen

(1978:302). Enligt 5 § passlagen får en svensk medborgare inte resa ut ur

landet utan att medföra ett giltigt pass. Vissa undantag gäller från den

skyldigheten, bl.a. för besättningsmän på fartyg och luftfartyg samt för

resor mellan de nordiska länderna. Den som skall medföra pass är, enligt

andra stycket, skyldig att på begäran visa upp passet för polisman eller

annan passkontrollant. En överträdelse av bestämmelserna om skyldig-

heten att medföra pass är inte straffsanktionerad, men anses enligt

motiven inrymma en skyldighet och en befogenhet för polisen att hindra

utresa för den som inte har ett giltigt pass. En motsvarande skyldighet

gäller, enligt andra stycket, vid inresa från ett utomnordiskt land om inte

det svenska medborgarskapet styrks på annat sätt. Bestämmelsen har sin

bakgrund i utlänningskontrollen. En svensk medborgare har dock (enligt

2 kap. 7 § regeringsformen, RF) alltid en ovillkorlig rätt till inresa.

Fysisk kontroll

I 5 kap. 2 § UtlL regleras när kroppsvisitation och undersökning av

bagage m.m. får äga rum som utlänningsrättslig åtgärd. Sådana under-

sökningar får ske för att utröna utlänningens identitet eller resväg till

Sverige, om detta är relevant i fråga om utlänningens rätt att resa in i och

vistas i landet. Polisen ges vidare en möjlighet att undersöka bagage-

utrymmen och övriga slutna utrymmen i bilar och andra transportmedel

för att förhindra att utlänningar reser in i Sverige i strid med utlännings-

lagstiftningen. Tullverket och Kustbevakningen har samma befogenhet.

Bestämmelsen om rätt att undersöka bagageutrymmen och övriga slutna

utrymmen i bilar och andra transportmedel är tillämplig avseende såväl

utlänningar som svenska medborgare som reser in i landet. Åtgärderna

får endast företas i samband med inresekontrollen och endast om det

finns anledning till det. Därmed avses inte att polisen vid inrese-

kontrollen rutinmässigt skall undersöka fordon, utan det förutsätts

normalt att det finns en rimlig anledning därtill, ett förhållande som följer

redan av bestämmelsens syfte. Så kan exempelvis vara fallet när polisen

har skäl att misstänka att utlänningar vid en viss tidpunkt och vid ett visst

gränsavsnitt försöker att illegalt ta sig in i landet, t.ex genom att gömma

sig i fordon (prop. 1981/82:146 s. 67).

I 28 kap. rättegångsbalken (RB) finns regler om husrannsakan och

kroppsvisitation. Om det finns anledning anta att ett brott har begåtts på

vilket det kan följa fängelse, får polisen utföra kroppsvisitation på den

som skäligen kan misstänkas för brottet för att söka efter föremål som

kan tas i beslag eller om det annars är av betydelse för utredningen om

brottet (28 kap. 11 § RB). Med kroppsvisitation avses undersökning av

en persons kläder och annat som någon bär på sig, men också

undersökning av föremål som i övrigt någon har med sig. Det spelar här

inte någon roll om föremålet är öppet, stängt utan att vara låst eller låst

och inte heller på vilket sätt det medförs. Till exempel kan väskor, paket

och plånböcker undersökas. Föremål som kan undersökas är endast

sådana som en person kan föra med sig. Större föremål, som exempelvis

bilar och andra fordon, kan inte undersökas med stöd av bestämmelsen

om kroppsvisitation, utan detta faller under bestämelserna om hus-

rannsakan. Husrannsakan får företas om det finns anledning att anta att

ett brott som det kan följa fängelse på har begåtts, för att polisen skall

söka efter föremål för beslag eller annars för att undersöka omständlig-

heter som kan ha betydelse för utredning om brottet (28 kap. 1 § RB).

Husrannsakan hos annan än den som är skäligen misstänkt för brottet får

endast företas i vissa undantagssituationer, bl.a. om den misstänkte

gripits där. En polisman får utan beslut av undersökningsledare eller

annan företa kroppsvisitation eller husrannsakan endast om det är fara i

dröjsmål.

I 19 § polislagen (1984:387) finns ytterligare bestämmelser om

kroppsvisitation. Paragrafens första stycke reglerar polisens rätt att utföra

kroppsvisitation i samband med att någon berövas friheten eller av-

lägsnas. En polisman som med laga stöd griper eller annars omhändertar

eller avlägsnar någon får kroppsvisitera denne i den utsträckning som är

nödvändig dels av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål

skall kunna tas om hand, dels för att identiteten på den som visiteras skall

kunna fastställas. En polisman får vidare, enligt andra stycket, utföra

kroppsvisitation för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som

är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa om dessa föremål med

hänsyn till omständigheterna kan antas bli förverkade enligt 36 kap. 3 §

brottsbalken.

Vidare innehåller polislagen bestämmelser om särskilda befogenheter

att utföra husrannsakan och liknande åtgärder samt om särskilda

befogenheter i polisens verksamhet att bereda allmänheten skydd mot

brott och att förebygga brott (20 22 respektive 23 24 §§).

I detta sammanhang bör även nämnas lagen (1970:926) om särskild

kontroll på flygplats. Lagen innehåller bestämmelser om säkerhets-

kontroll. Syftet med lagen är att förebygga brott som hotar säkerheten vid

luftfart (1 §). Vid kontrollen får vapen eller andra föremål som är ägnade

att användas vid sådana brott eftersökas (3 §).

Tullverkets befogenheter att utföra kontroller i sin verksamhet

Tullverket får utföra långtgående kontroller avseende varor, i syfte att se

till att införselavgifter betalas med rätt belopp och att införsel- och

utförselrestriktioner (såsom t.ex. förbud mot införsel av narkotika och

tillståndskrav avseende vapen och ammunition) efterlevs. Merparten av

dessa befogenheter tillkommer även Polisen och Kustbevakningen, när

myndigheterna biträder Tullverket i dess kontrollverksamhet.

Tullverkets befogenheter att utföra kontroller är mer begränsade vid

gräns mot EU-land än vad som gäller vid gräns mot tredje land. Reglerna

för Tullverkets kontrollverksamhet vid yttre gräns finns huvudsakligen i

tullkodexen (rådets förordning EEG nr 2913/92) vilken kompletteras av

tullagen (1994:1550), medan kontrollverksamheten vid inre gräns

regleras i lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges

gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Enkelt uttryckt får

tullen vid gräns mot tredje land utföra stickprovskontroller, medan

kontroller vid inre EU-gräns inte får utföras stickprovsvis och endast får

syfta till att undersöka eventuella oegentligheter avseende vissa

uppräknade varutyper. Att kontroller inte får utföras stickprovsvis

(slumpmässigt) innebär att kontroller får göras dels när det finns en

brottsmisstanke, dels efter ett selektivt urval när det inte finns någon

brottsmisstanke. Detta kan grundas på exempelvis en särskild riskprofil

eller på att en tulltjänsteman genom att använda sin intuition eller

erfarenhet finner att ett objekt bör kontrolleras, men underlaget är alltför

vagt, motsägelsefullt eller ofullständigt för att ge upphov till brotts-

misstanke. (Se vidare prop. 1995/96:166, Tullens befogenheter vid den

inre gränsen, sid. 55 61.)

Vid brottsmisstanke tillkommer ytterligare befogenheter enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling, såsom kroppsvisitation och hus-

rannsakan.

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning och tullkontroll

Lagen (1982:395) om Kustbevakningens medverkan vid polisiär över-

vakning är tillämplig när Kustbevakningen bedriver övervakning till havs

och i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren, för att hindra brott mot

föreskrifter i lagar och andra författningar som gäller bl.a. utlänningars

inresa till och utresa från Sverige. Om anledning förekommer att ett

sådant brott har begåtts, har tjänstemän vid Kustbevakningen samma

befogenhet som tillkommer polismän att bl.a. gripa någon med stöd av

24 kap. 7 § första stycket rättegångsbalken samt att företa husrannsakan

med stöd av 28 kap. 5 § samma balk, om syftet med åtgärden är att söka

efter den som skall gripas eller att verkställa beslag.

Kustbevakningen har vidare på motsvarande sätt som gäller vid

personkontroll ett självständigt ansvar för tullkontroll av sjötrafiken.

De befogenheter som kustbevakningstjänstemännen får utöva i varu-

kontrollen framgår av tull- och varusmugglingslagstiftningen. Kust-

bevakningen har därigenom ett samlat ansvar för gränskontroll till sjöss

avseende såväl personer som varor.

6.1.3 Överväganden och förslag avseende dokumentkontroll

Regeringens förslag: Föreskrifterna i 5 § passlagen (1978:302) om

undantag från skyldigheten för svenska medborgare att medföra pass vid

resa till ett annat nordiskt land utvidgas till att gälla resor till Schengen-

länderna. Samtidigt förtydligas bestämmelsen i fråga om vilka

tjänstemän som är behöriga att utföra passkontroll.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. I

promemorian presenterades även förslag till två nya bestämmelser i

polislagen (1984:387), se nedan under rubrik Fysisk kontroll.

Remissinstanserna har tillstyrkt eller avstått från att yttra sig över för-

slaget till ändring i passlagen. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering

(DO) har anfört att även 5 kap. 1 § utlänningslagen (1989:529), enligt

vilken en utlänning vid inresa eller utresa skall visa upp sitt pass för

polismyndigheten, bör ändras.

Skälen för regeringens förslag

Svenska medborgare bör inte vara skyldiga att medföra pass för att resa

ut från Sverige till ett annat Schengenland. Detta ligger i linje med den

fria rörlighet för personer som är Schengensamarbetets syfte.

Utlänningars fria rörlighet över de inre gränserna i Schengenområdet

bör, som DO har påpekat, naturligtvis också föranleda författnings-

ändringar. Den nordiska passunionens undantag, för nordiska med-

borgare, från skyldigheten att visa pass regleras i dag i utlänningsförord-

ningen. Motsvarande undantag för Schengensamarbetets vidkommande

kommer att regleras på samma sätt.

Den inresekontroll som avses i Schengenkonventionen skall ses mot

bakgrund av de syften med kontrollen som närmare beskrivits ovan, dvs.

att endast de som är berättigade att resa in på Schengenområdet skall

släppas in, att förebygga hot mot allmän ordning och inre säkerhet samt

att utgöra ett spaningshjälpmedel. Utresekontrollen är i praktiken främst

ett spaningsverktyg för att förhindra att personer som efterlysts för brott

undandrar sig lagföring och straff. Den har också innebörden av "migra-

tionskontroll", genom att utresekontrollen gör det möjligt att se om t.ex.

en person som rest in i Sverige, med giltig visering, efter viseringstidens

utgång har lämnat landet eller om vederbörande alltjämt finns kvar här.

En utgångspunkt är att Schengenkonventionens regler om in- och ut-

resekontroll inte enbart gäller utlänningar i konventionens mening, utan

alla personer som passerar en yttre gräns (se avsnitt 6.1.1 ).

Dokumentkontroll m.m

Utlänningslagen

Dokumentkontroll och kontroll, i samband med inresa, av att en

inresande har tillräckliga medel för sitt uppehälle o.d., utförs redan i dag

enligt utlänningslagen beträffande utländska medborgare. De undantag

som finns grundas på den nordiska passunionen. Beträffande utresa finns

möjlighet att utan lagändringar införa en sådan kontroll av utlänningar.

Utlänningslagens regler svarar således mot Schengenkonventionens

regler om dokumentkontroll, utom såvitt avser svenska medborgare som

i stället kontrolleras enligt passlagens bestämmelser.

Passlagen

Det enligt passlagen gällande undantaget från skyldigheten för svenska

medborgare att i princip kunna visa upp sitt pass i samband med inresa

till eller utresa från ett nordiskt land, har berörts ovan i avsnitt 6.1.2. När

gränskontrollerna vid de inre gränserna upphör, när Sverige fullt ut deltar

i Schengensamarbetet, bör det nämnda undantaget gälla inresa till eller

utresa från en Schengenstat. Undantaget från svenska medborgares

skyldighet att medföra pass vid utresa från Sverige enligt 5 § passlagen,

bör således utvidgas till att avse utresa till Schengenstaterna.

I övrigt svarar passlagen mot Schengenkonventionens regler om

dokumentkontroll såvitt avser svenska medborgare.

När det gäller frågan om kontrollerande myndighet, dvs. för vilka

tjänstemän den svenske medborgaren är skyldig att på begäran visa upp

sitt pass, bör dock 5 § passlagen förtydligas. In- och utresekontroll enligt

utlänningslagstiftningen utförs av polisen, som är huvudansvarig, samt

därutöver av Tullverket, Statens invandrarverk (se prop. 1998/99:81,

Statens invandrarverk och gränskontroll, bet. 1998/99:SfU11, rskr.

1998/99:236) och Kustbevakningen. Kustbevakningen har även ett själv-

ständigt ansvar och självständiga befogenheter när det gäller person-

kontroll till sjöss.

På motsvarande sätt som gäller enligt utlänningslagen bör Tullverket,

Invandrarverket (framdeles Migrationsverket) och Kustbevakningen ha

möjlighet att utföra kontroll enligt 5 § passlagen. För att tydliggöra detta,

anser regeringen att dessa myndigheters tjänstemän liksom även särskilt

förordnade passkontrollanter, bör anges uttryckligen i 5 § jämte polisen.

Register

När det gäller registerkontroll föreslås i avsnitt 8 en särskild lag om

Schengens informationssystem. Enligt den lagen ges polisen och andra

myndigheter som utför eller bistår vid gränskontrollverksamheten

tillgång till SIS för gränskontrollverksamheten. Enligt Schengens gemen-

samma handbok, som är en del av Schengenregelverket, skall SIS

konsulteras beträffande EU- och Schengenmedborgare om man kan

befara att en person utgör ett hot. Utlänningar skall i princip alltid

kontrolleras mot SIS.

Om en slagning i SIS eller ett nationellt polisregister ger upphov till

misstanke om att den person som begär att få resa in i Sverige och

därmed i Schengenområdet utgör ett hot mot Schengens inre säkerhet och

ordning, kan det enligt den gemensamma handboken finnas skäl att vidta

ytterligare åtgärder i form av fysisk kontroll.

6.1.4 Överväganden och bedömning avseende fysisk kontroll

Regeringens bedömning: Det krävs ytterligare överväganden i frågan

om införande av nya eller utökade befogenheter för myndigheter som

utför personkontroll vid Sveriges gränser att använda straffprocessuella

tvångsmedel.

Promemorians förslag: I departementspromemorian Polissamarbete

m.m. med anledning av Schengen, Ds 1999:31, presenterades ett förslag

av innebörd att polisen ges befogenhet att utföra kroppsvisitation och

husrannsakan i samband med att en person reser in till Schengenområdet

via Sverige för att söka efter förmål och utröna omständigheter i den

utsträckning som behövs för att uppdaga eller förebygga brott som kan

leda till mer än ett års fängelse.

Remissinstanserna har ställt sig kritiska till promemorians förslag.

Riksdagens ombudsmän (JO), Ombudsmannen mot etnisk diskriminering

(DO), Sveriges Advokatsamfund och Sveriges Industriförbund har

avstyrkt förslaget. Rikspolisstyrelsen (RPS) har tillstyrkt förslaget samt

framfört att motsvarande befogenheter behövs i samband med utresa.

Kustbevakningen har tillstyrkt förslaget i den delen.

Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelsen i artikel 6.2 a i

Schengenkonventionen att fordon och föremål som medförs av

personer som passerar den yttre gränsen skall kontrolleras med avseende

på förhållanden som kan påverka Schengenstaternas inre ordning och

säkerhet anger uttryckligen att kontrollerna skall verkställas i enlighet

med respektive Schengenstats nationella rätt. Den bestämmelsen kan

således inte ses som ett formellt åtagande att införa nya kontroll-

befogenheter. Däremot har Sverige genom sin anslutning till Schengen-

samarbetet gjort ett allmänt åtagande att beakta Schengenstaternas inre

ordning och säkerhet; detta kan sägas ligga i Schengenkonventionens

natur .

Svenska regler om olika former av fysisk kontroll har presenterats

ovan i avsnitt 6.1.2. Som framgått finns det vissa bestämmelser som ger

myndigheter varierande befogenheter i skilda syften i samband med att

en person passerar gränsen.

Polisen eller Tullverket, när myndigheten biträder polisen och Kust-

bevakningen när myndigheten utövar kontroll av sjötrafiken eller annars

biträder polisen får utföra kroppsvisitation eller undersöka bagage

m.m. när en utlänning kommer till gränsen, för att utröna utlänningens

identitet eller resväg till Sverige om det är relevant i fråga om veder-

börandes rätt att resa in i och vistas i Sverige. Myndigheterna får även

undersöka bagageutrymmen och övriga slutna utrymmen i bilar och

andra transportfordon avseende såväl svenska medborgare som

utlänningar för att förhindra att utlänningar reser in i Sverige i strid

med utlänningslagstiftningen. Åtgärderna får vidtas endast i samband

med inresekontrollen och endast om det finns anledning till det . Detta

följer av 5 kap. 2 § UtlL.

Tullverket eller Kustbevakningen, när myndigheten utövar tull-

kontroll över sjötrafiken eller annars biträder Tullverket får utföra

kontroller i syfte att se till att införselavgifter betalas med rätt belopp och

att införsel- och utförselrestriktioner (exempelvis avseende narkotika och

vapen) efterlevs. Befogenheten avser undersökning av transportmedel,

containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan förvaras vid införsel

från eller utförsel till ett annat EU-land, samt handresgods och

handväskor och liknande som medförs av en resande vid inresa från eller

utresa till ett annat EU-land. Kontrollerna får inte utformas på sådant sätt

att urvalet av vem som kontrolleras sker stickprovsvis (slumpmässigt) .

Detta följer av lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid

Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Tullagen

(1994:1550), som avser kontroller vid yttre EU-gräns, tillåter även

slumpmässiga kontroller.

Gränskontrollmyndigheterna har således förhållandevis långtgående

befogenheter när det gäller utlänningsrättsliga kontroller och varu-

kontroller.

I departementspromemorian Polissamarbete m.m. med anledning av

Schengen, Ds 1999:31, presenterades ett förslag av innebörd att polisen

ges befogenhet att utföra kroppsvisitation och husrannsakan i samband

med att en person reser in till Schengenområdet via Sverige, för att söka

efter föremål och utröna omständigheter i den utsträckning som behövs

för att uppdaga eller förebygga brott som kan leda till mer än ett års

fängelse.

Promemorians förslag har mött kritik från Riksdagens ombudsmän

(JO), Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO), Sveriges

Advokatsamfund och Sveriges Industriförbund. JO, DO, Advokatsam-

fundet och Industriförbundet har avstyrkt förslaget och ifrågasatt om

nyttan med den föreslagna regeln uppväger det intrång som befogenheten

skulle innebära i det grundlagsreglerade skyddet mot tvångsingripanden

mot enskilda. JO har därutöver anfört att en sådan bestämmelse skulle

öppna för tvångsmedelsanvändning i allmänt brottsspaningssyfte eller i

brottspreventivt syfte, vilket står i strid med grundläggande principer i

vår rättsordning och därför tillåts endast i mycket särpräglade situationer.

Rikspolisstyrelsen och Kustbevakningen har tillstyrkt förslaget; Riks-

polisstyrelsen har vidare anfört att den föreslagna bestämmelsen bör vara

tillämplig även vid utresa.

I Blekinge län pågår för närvarande försöksverksamhet med gräns-

kontroll enligt Schengenkonventionens bestämmelser, så långt detta är

möjligt inom ramen för dagens regelverk. I försöksverksamheten

samverkar myndigheten med Tullverket, Kustbevakningen och Statens

invandrarverk.

Den hittillsvarande erfarenheten ur polisiär synvinkel från försöks-

verksamheten som ännu inte är slutredovisad eller slutligen utvärderad

 visar att man vid kontroller både vid in- och utresa ur landet gör

åtskilliga fynd av både stöldgods och brottsverktyg. Erfarenheterna visar

också att det främst är Tullverket som i samband med sina kontroller vid

den yttre gränsen har gjort dessa fynd, förutom att man uppdagat försök

att föra in eller ut varor som varit belagda med restriktioner för införsel

eller utförsel. Tullverkets personal har då rapporterat sina iakttagelser för

polisen som vidtagit åtgärder för lagföring eller avvisning av de ifråga-

varande personerna. En annan slutsats som kan synas vara möjlig att dra

redan nu av försöksverksamheten är att det största antalet fynd före-

kommer i samband med kontrollerna vid utresa ur riket.

Polisens erfarenheter från gränskontrollen pekar på samma förhållande

som promemorian lagt till grund för sitt förslag, nämligen att det finns ett

behov för polisen att i viss utsträckning kunna genomföra kropps-

visitation och husrannsakan i samband med gränskontrollen på en lägre

misstankenivå än den som följer av rättegångsbalkens regler. Till

skillnad från promemorians utgångspunkt synes dock det operativa

behovet av vissa utökade tvångsmedelsbefogenheter vara störst vid

genomförande av utresekontrollen, ett förhållande som avspeglas bl.a. i

Rikspolisstyrelsens remissvar. I dag finns det emellertid inte ett fullt

tillräckligt underlag för att bedöma behovet vid utresekontrollen och att

väga detta behov mot bl.a. de intressen av skydd för den personliga

integriteten som främst påtalats av JO men även av andra

remissinstanser. I viss mån gäller detta även ifråga om inresekontrollen.

Beaktas bör att straffprocessuella tvångsmedel i brottsspaningssyfte

reser vissa principiella invändningar. Införandet av sådana regler måste

således motiveras av ett klarlagt operativt behov som klart överväger det

intrång som åtgärden innebär. Av legalitetsskäl bör vidare avgränsningen

vara mycket klar. Det sagda leder regeringen till slutsatsen att frågan om

införande av en tvångsmedelsreglering av det slag som föreslogs i

departementspromemorian fordrar fortsatta överväganden.

Regeringen väljer därför att inte nu lägga fram något förslag på

området. Regeringens förslag om nya regler som har avseende på gräns-

kontrollen inskränker sig i detta lagstiftningsärende till de regler som

bedöms vara strikt nödvändiga för att uppfylla konventionsåtagandena.

Det bör emellertid göras en översyn av bl.a. polisens behov av tvångs-

medel i samband med gränskontrollverksamheten som tar hänsyn till

erfarenheterna av tillämpningen av Schengenregelverket och som sätter

in gränskontrollverksamheten i ett större brottsförebyggande och

brottsbekämpande sammanhang. Där bör också beaktas de eventuella

behov av regelanpassningar som den utökade myndighetssamverkan,

som blir följden av en gränskontroll i Schengensamarbetets anda, kan

föra med sig.

Rikspolisstyrelsen har i sitt remissvar också pekat på behovet av ett

klargörande om huruvida den befogenhet till husrannsakan som polisen

enligt 5 kap. 2 § UtlL har i samband med inresekontrollen för att uppdaga

försök att illegalt föra in utlänningar i landet, kan tillämpas även vid

eventuell genomsökning av handelsfartyg efter personer som göms för att

illegalt föras in i landet. För det fall befogenheten inte gäller för

genomsökning av handelsfartyg, har Rikspolisstyrelsen begärt att regeln

ändras så att sådana befogenheter kan ges polisen i samband med inrese-

kontroll.

5 kap. 2 § UtlL medger, som nämnts, bl.a. undersökning av bagage-

utrymmen och övriga slutna utrymmen i bilar och andra transportmedel i

syfte att förhindra att utlänningar reser in i Sverige i strid med bestäm-

melserna i UtlL eller i författningar som har stöd i UtlL. I 5 kap 2 § UtlL

ges som tidigare har sagts möjlighet till kroppsvisitation av en resande i

samband med inresekontroll för att eftersöka färdhandlingar eller utröna

dennes resväg. Denna befogenhet kan användas i samband med

ombordkontroll på fartyg. Bestämmelsen ger också i vissa fall möjlighet

till husrannsakan i bagageutrymmen och andra slutna utrymmen i

transportmedel utan att någon konkret brottsmisstanke föreligger. I

motiven finns inga uttalanden om huruvida bestämmelsen kan tillämpas i

samband med kontroller av fartyg. Att införa en reglering av frågan i

enlighet med RPS önskemål i remissvaret kräver dock grundliga

överväganden, inte minst vad gäller avgränsningen mot fartygets

bostads- och kontorsutrymmen. Frågan om att utöka polisens

befogenheter enligt 5 kap. 2 § UtlL till husrannsakan vid kontroll av

handelsfartyg, måste bedömas utifrån det praktiska behovet av sådana

befogenheter. Ett tillräckligt säkert underlag för en sådan bedömning

finns inte för närvarande. Vidare måste ett sådant behov vägas mot bl.a.

regeringsformens skydd mot husrannsakan och liknande intrång.

Administrativ kontroll mot passagerarlistor m.m., ombordkontroll av

resehandlingar och andra dokument och ombordkontroll av besättning

och passagerare torde uppfylla Schengenkonventionens krav på inrese-

kontroll även utan att möjligheterna att genomföra husrannsakan i

fartygsutrymmena har reglerats i 5 kap. 2 § UtlL. Frågan om vilka

befogenheter polisen, mot bakgrund av de befogenheter de redan har,

lämpligen bör tilldelas ifråga om husrannsakan i samband med

inresekontroller på fartyg bör dock göras till föremål för närmare

överväganden i den ovan aviserade utredningen.

6.2 Tillfällig personkontroll vid inre Schengengräns

6.2.1 Schengenkonventionens regler

I Schengenkonventionen artikel 2.2 stadgas ett undantag från den

grundläggande principen, att de inre gränserna får passeras överallt utan

att någon personkontroll genomförs. I den nämnda artikeln ges

Schengenstaterna en rätt att tillfälligt återinföra gränskontroller vid en

inre gräns mot en eller flera andra Schengenstater. Om den allmänna

ordningen eller statens säkerhet så kräver får, efter samråd med övriga

Schengenstater, nationella gränskontroller genomföras. Kontrollerna får

ske under en begränsad tidsperiod och skall vara anpassade till det

aktuella läget. Om ett omedelbart återinförande av gränskontrollen krävs

med hänsyn till den nationella ordningen eller statens säkerhet kan den

berörda staten vidta nödvändiga åtgärder och snarast möjligt underrätta

övriga Schengenstater.

6.2.2 Övervägande och bedömning

Bedömning: Schengekonventionens bestämmelse om tillfälligt åter-

upptagande av inre gränskontroll föranleder inte lagstiftning.

Promemorians bedömning: Promemorian behandlade inte fråge-

ställningen.

Skälen för regeringens bedömning: De situationer när artikel 2.2 kan

komma att tillämpas är av vitt skilda slag. Det kan som en ytterlighet

vara fråga om en omvälvande inre situation i ett annat land som kan ge

ett upphov till ett starkt behov att kunna kontrollera vilka personer som

passerar över gränserna. Det kan å andra sidan vara fråga om ett större

idrotts- eller nöjesarrangemang där det kan förväntas att personer som

kan befaras störa den allmänna ordningen kommer att resa in. Artikel 2.2

föreskriver att Schengenstaten i fråga skall vidta åtgärder som är

anpassade till det aktuella läget, och det är uppenbart att de åtgärder som

vidtas blir helt olika i dessa bägge ytterlighetsfall. Det är dock i samtliga

fall fråga om att göra bedömningar av känslig politisk natur. Det är

därför naturligt att regeringen, som har det yttersta ansvaret för rikets

gränser och för utrikespolitiken, fattar beslut i dessa situationer.

Regeringen kan redan i dag med stöd av bemyndigandet i 5 kap. 1 § UtlL

meddela föreskrifter om kontroll vid inresa och utresa. Någon lagändring

erfordras inte.

6.3 Inre utlänningskontroll

6.3.1 Kustbevakningens medverkan vid den inre

utlänningskontrollen

Gällande rätt

Gränskontroll

Tullverket och Kustbevakningen är, enligt 5 kap. 1 § andra stycket UtlL,

skyldiga att bistå polisen vid kontrollen av utlänningars inresa och utresa

enligt utlänningslagen. En sådan medverkan förutsätter en begäran om

bistånd från polisen och kan gälla för ett enskilt tillfälle eller generellt för

en viss verksamhet. Kustbevakningen har dessutom ett självständigt

ansvar och befogenheter för personkontrollen till sjöss genom att utöva

kontroll av sjötrafiken. Den sjöburna kontrollen genomförs självständigt i

den meningen att det inte erfordras någon begäran om bistånd från

polisen eller någon annan myndighet. Verksamheten bedrivs dock i nära

samband med polisen och Tullverket, som är huvudansvariga för

gränskontrollen avseende personer respektive varor. Enligt en lagändring

som trädde i kraft den 1 juli 1999 (SFS 1999:456) får vidare Statens

invandrarverk efter överenskommelse med polismyndigheten bistå denna

vid gränskontrollen.

Enligt paragrafen skall en utlänning visa upp sitt pass för

polismyndigheten, om inte regeringen föreskrivit annat. Utlänningen

skall också lämna polismyndigheten de upplysningar och visa upp de

handlingar som är av betydelse för bedömningen av utlänningens rätt till

inresa och vistelse i Sverige. I 5 kap. 2 § första stycket UtlL anges vilka

ytterligare kontrollåtgärder som får vidtas i samband med kontroll vid

inresa. Om kontrollen sker under medverkan av Kustbevakningen, har en

tjänsteman vid Kustbevakningen samma befogenheter som tillkommer en

polisman (5 kap. 2 § andra stycket). Inresa till sjöss torde ske så snart ett

fartyg passerar territorialgränsen (jfr. prop. 1988/89:86 s. 57). För

utlänningar som kommer med fartyg behöver kontrollen inte genomföras

förrän utlänningen kommer i land. Om en utlänning har kommit till

Sverige som besättningsman eller passagerare på ett fartyg tillämpas

bestämmelserna i utlänningslagen om utlänningars inresa först när

utlänningen lämnar fartyget (7 kap. 5 § UtlF). Bestämmelsen att

kontrollen får äga rum först i land har inte minst en rent praktisk

förklaring. Det skulle vara mycket svårt och resurskrävande att

genomföra en regelmässig passkontroll ute till havs. Att genomföra en

systematisk kontroll ute till havs skulle vidare kunna strida mot

havsrättens bestämmelser om s.k. oskadlig genomfart.

Havsrättskonventionen

I regeringens proposition 1997/98:42, Schengensamarbetet berördes

något de särskilda förutsättningar som gäller för bevakningen av den

svenska sjögränsen. I propositionen konstateras (s. 45) att Sverige har ett

av Schengenområdets och EU:s längsta sjögränsavsnitt (både runt

Gotland och längs hela kusten). Det anges vidare att vårt lands

geografiska och demografiska förhållanden inverkar på hur vår yttre

gränskontroll bör bedrivas samt att övervakningen skall ske på sådant

sätt att man inte kommer i konflikt med reglerna om oskadlig genomfart i

Förenta nationernas havsrättskonvention från 1982 eller andra

folkrättsliga regler.

Enligt folkrätten har en stat suveränitet över sitt land-, sjö- och

luftterritorium. Sjöterritoriet, som omfattas av inre vatten innanför

baslinjerna och territorialhav utanför dessa, sträcker sig ut till

territorialhavets yttre gräns, territorialgränsen. Detaljerade regler för en

stats suveränitet över sitt territorialhav återfinns i FN:s

havsrättskonvention från år 1982. Konventionen trädde i kraft år 1994

och ratificerades av Sverige den 25 juni 1996. Suveräniteten över

territorialhavet genombryts av rätten för alla kategorier av fartyg till

oskadlig genomfart av en stats territorialhav. Denna rätt gäller däremot

inte i en stats inre vatten eller för luftfartyg i luftterritoriet. I stort kan

sägas att rätten till oskadlig genomfart kommit till för att balansera

kuststaternas rätt till suveränitet över territoriet och världssamfundets

gemensamma intresse av att främja och upprätthålla en så fri sjöfart som

möjligt. En bärande tanke i havsrättskonventionen är att oskadlig

genomfart inte får hindras.

I havsrättskonventionens artikel 18 anges den huvudsakliga innebörden

av begreppet genomfart som en rätt att passera genom territorialhavet

utan att inlöpa till inre vatten, liksom att inlöpa till eller gå till havs från

inre vatten respektive att anlöpa en redd eller hamnanläggning utanför

inre vatten. Genomfarten skall vara oavbruten och skyndsam.

Artikel 19 beskriver den närmare innebörden av begreppet oskadlig

genomfart. Definitionsmässigt är genomfarten oskadlig om den inte stör

kuststatens lugn, ordning eller säkerhet. Artikeln föreskriver att en rad

handlingar anses bryta oskadlighetskriteriet, bl.a. anges "ombordtagning

eller avlämning av handelsvaror, kontanta penningmedel eller personer i

strid med kuststatens lagar och andra författningar rörande tullar, skatter,

invandring eller hälsovård" (se artikel 19 g). Ett fartyg som under

genomfart av territorialhavet tar ombord eller lämnar av utlänningar kan

således inte längre åberopa oskadlig genomfart. I sådana fall är

kuststatens möjligheter att ingripa mot fartyget väsentligt större.

Genom bl.a. artiklarna 21, 25 och 27, begränsas kuststatens

lagstiftningsrätt och verkställighetsrätt gentemot fartyg som utövar rätten

till oskadlig genomfart. Enligt artikel 21 får kuststaten anta författningar

som även gäller för fartyg i oskadlig genomfart, och konventionen pekar

ut vissa specifika områden där sådan lagstiftning är tillåten. Ett fartyg i

oskadlig genomfart omfattas alltså inte av kuststatens lagstiftning på

områden som inte är särskilt uppräknade i artikeln. I artikel 21 h) anges

"förhindrande av överträdelser av kuststatens lagar och andra

författningar rörande tullar, skatter, invandring eller hälsovård" som

områden där ett fartyg under oskadlig genomfart omfattas av en kuststats

bestämmelser på området. Detta innebär att ett främmande fartyg som

utövar rätt till oskadlig genomfart i svenskt territorialhav har att iaktta

bl.a. svensk tull- och utlänningslagstiftning. Enligt artikel 25.1 får

kuststaten inom sitt territorialhav vidta nödvändiga åtgärder för att hindra

sådan genomfart som inte är oskadlig. Vid en jämförelse med artikel 19

g) skulle ett ingripande mot överträdelser riktade mot svensk tull- eller

utlänningslagstiftning endast få ske i fall av ombordtagning eller

avlämning av utlänningar. Emellertid stadgar artikel 27 att kuststatens

straffrättsliga jurisdiktion får utövas ombord på ett fartyg under

genomfart av territorialhavet, om brottets följder sträcker sig till

kuststaten eller om brottet är av sådant slag att det stör lugnet i landet

eller ordningen på territorialhavet (se artikel 27.1 a och b).

Med beaktande av kuststatens lagstiftningsrätt i artikel 21 skulle det

vara tillåtet enligt havsrättskonventionen att undersöka fartyg i

territorialhavet som misstänks bryta mot kuststatens bestämmelser i

sådan lagstiftning som anges i artikeln, exempelvis tull- eller utlännings-

lagstiftningen. Kuststatens möjligheter att utöva rutinkontroll på

territorialhavet då det inte finns någon som helst brottsmisstanke är

däremot starkt begränsade. Sådan kontroll skulle kunna hindra den

oskadliga genomfarten på ett otillbörligt sätt och därmed stå i strid med

havsrättskonventionen. På inre vatten däremot innebär havsrätten inte

något hinder mot att utföra denna typ av kontroll.

Sammantaget garanterar havsrättskonventionen å ena sidan den fria

sjöfarten, men öppnar å andra sidan möjligheten för en kuststat att

ingripa mot överträdelser av kuststatens tull- eller utlänningslagstiftning.

Havsrättsliga regler kan därmed inte anses utgöra något principiellt

hinder mot att genomföra personkontroll till sjöss, men kuststatens

myndighetsutövning i territorialhavet måste anpassas till de särskilda

folkrättsliga förutsättningar som gäller.

6.3.2 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Kustbevakningen skall medverka vid den inre

utlänningskontrollen genom att utöva kontroll av och i anslutning till

sjötrafiken. En sådan bestämmelse förs in i 5 kap. 6 § utlänningslagen

(1989:529).

Kustbevakningen ges motsvarande befogenheter när det gäller att

hindra brott avseende utlänningars vistelse i Sverige som vid

misstanke om annat brott som anges i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning.

Promemorian berörde inte denna fråga.

Kustbevakningen och Rikspolisstyrelsen har tagit upp frågan i sina

remissvar och föreslår att Kustbevakningen genom en ändring i

utlänningslagen ges rätt att medverka vid den inre utlänningskontrollen

genom att utöva kontroll av sjötrafiken. Kustbevakningen har vidare

pekat på betydelsen av havsrättens och andra folkrättsliga bestämmelser.

Förslaget i denna del har beretts vidare under hand med berörda

myndigheter.

Skälen för regeringens förslag: Polisen är i dag den myndighet som

har ansvaret för och utför inre utlänningskontroll. Kustbevakningens

deltagande vad gäller kontrollen av utlänningar är begränsat till den

kontroll av sjötrafiken som sker i samband med inresa och utresa. Den

kontrollen kan antingen som huvudregel ske vid ett fast

gränskontrollställe i samband med att ett fartyg anlöper hamn eller till

sjöss. Bestämmelsen i 7 kap. 5 § UtlF torde inte innebära att kontroll av

ett fartyg inte får ske till havs, utan mera att den myndighet som skall

genomföra kontrollen har möjlighet att avvakta med denna till dess

fartyget anlöpt en hamn. Det ankommer på Kustbevakningen att i det

enskilda fallet bedöma om fartyget skall kontrolleras till sjöss, vid ett

gränskontrollställe eller på annat sätt. För att Kustbevakningen skall

kunna genomföra kontroll när fartyget ligger i hamn måste

tjänstemannen kunna vara säker på att kontrollen kan anses utgöra inrese-

eller utresekontroll. När det gäller större fartyg torde detta inte medföra

någon svårighet att avgöra om fartyget redan tidigare anlöpt hamnen.

Annorlunda ställer det sig i fråga om trafik med mindre fartyg och med

småbåtstrafiken. Där finns det ofta inte någon övervakning eller

dokumentation av färdvägen och inte heller finns det möjlighet att hålla

uppsikt över alla mindre fartyg och båtar. Kustbevakningen kan inte

heller med stöd av bestämmelserna i utlänningslagen kontrollera ett

fartyg eller en båt som exempelvis ankrat upp inne på svenskt vatten eller

lagt till vid någon ö, om det är osäkert huruvida kontrollen kan hänföras

till in- eller utresekontroll. Kustbevakningen utför en stor del av sin

ordinarie övervakningsverksamhet genom att patrullera de svenska

farvattnen. För det fall Kustbevakningen i en sådan situation skulle

upptäcka ett fartyg som man bedömer behöver kontrolleras, kan

Kustbevakningen inte göra detta, om det inte är klart att kontrollen kan

sättas i samband med fartygets in- eller utpasserande över den svenska

territorialgränsen. Med den uppdelning som i dag finns av respektive

myndighets ansvarsområde kan Kustbevakningen, som svarar för

personkontrollen i samband med inresa och utresa till sjöss, inte

genomföra sådan kontroll som avses i 5 kap. 6 § UtlL. Om det inte

föreligger någon misstanke om brott är Kustbevakningen hänvisad att

tillkalla polisen för att utföra kontrollen. Inte minst med hänsyn till de

särskilda förhållanden som råder till sjöss är detta enligt regeringens

mening inte en lämplig och rationell ordning.

I propositionen 1995/96:159, Effektivare gränskontroll, lade

regeringen fram förslag med innehåll dels att Kustbevakningen skulle

vara skyldig att bistå polisen vid kontroll av utlänningars inresa till och

utresa från Sverige, dels att Kustbevakningen skulle få i uppgift att

självständigt utöva sådan kontroll i fråga om sjötrafiken. Ett

grundläggande skäl till förslagen var att stärka samverkan och förbättra

effektiviteten vid gränskontrollen inom befintlig organisation och med

befintliga resurser. Riksdagen godtog regeringens förslag (bet.

1995/96:FöU5, rskr. 1995/96:238). Dessa resonemang tog sikte på de

förändringar som betingades av Sveriges medlemskap i Europeiska

unionen (EU), men har giltighet även i dag i förhållande till de krav på

kontrollförmåga som aktualiseras av det svenska operativa inträdet i

Schengensamarbetet.

Enligt 1 § förordningen (1988:256) med instruktion för Kust-

bevakningen har myndigheten till uppgift att i enlighet med särskilda

föreskrifter utföra sjöövervakning och annan kontroll- och tillsyns-

verksamhet samt miljöräddningstjänst till sjöss. Kustbevakningen är i

dag den enda civila myndighet som ständigt patrullerar och övervakar

Sveriges gränser till sjöss och dess personal har möjlighet att ingripa med

polisiära och tullnära befogenheter.

Mot bakgrund av betydelsen att kunna kontrollera de yttre gränserna,

som för svenskt vidkommande främst är de långa sjögränserna, och som

följer med ett operativt inträde i Schengensamarbetet, måste Sverige, inte

minst av resurs- och effektivitetsskäl, i varje situation utnyttja givna

resurser på bästa sätt. Det framstår därför som en rimlig lösning att även

Kustbevakningen ges rätt att - inom ramen för vad havsrättens

bestämmelser medger och när omständigheterna så kräver - utöva inre

utlänningskontroll genom att utöva kontroll av sjötrafiken. Regeringen

föreslår att en bestämmelse med den innebörden förs in i

utlänningslagen.

Kustbevakningen har pekat på nödvändigheten av att den föreslagna

kontrollverksamheten får utföras också på stränder, öar och andra

områden i direkt anslutning till övervakningsområdet till sjöss och som

ett led i övervakningen där. I samband med införandet av lagen

(1982:395) om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning,

LKP, framhöll regeringen (prop. 1981/82:114, s. 19) bl.a. att avsikten

med den där föreslagna regleringen var att skapa förutsättningar för ett

rationellt system där kustbevakningstjänstemän utrustas med

befogenheter att ingripa i situationer där polis inte finns till hands. Även

den nu föreslagna ändringen skall ses mot samma bakgrund. Regeringen

instämmer i Kustbevakningens bedömning att kontrollen inte kan

begränsas enbart till den egentliga sjötrafiken. Det framstår inte som

rationellt att Kustbevakningen, om det finns anledning till kontroll, inte

skulle kunna genomföra denna också på kobbar och skär eller i

anslutning till en hamn utan att åtgärden direkt kan hänföras till en

kontroll av sjötrafiken. Det saknas en enhetlig definition av uttrycket

sjötrafik, men begreppet torde syfta främst på det direkta framförandet av

ett fartyg eller någon annan farkost på vatten. Den föreslagna kontrollen

av utlänningars vistelse skall därför kunna utövas av Kustbevakningen

även i anslutning till sjötrafiken. Med det valda uttryckssättet tydliggörs

att Kustbevakningens kontroll kan avse såväl personer i sjötrafiken som

andra personer som befinner sig i ett nära och naturligt samband till

sjötrafiken.

Regeringen vill i detta sammanhang särskilt poängtera att den utökade

roll vid kontrollen av utlänningar som Kustbevakningen föreslås få inte

medför att något nytt element av kontroll införs. Den föreslagna

ändringen innebär endast att Kustbevakningen vid sidan av polisen ges

rätt att självständigt men inom de i lagen givna ramarna utföra

kontrollen.

Den ovan beskrivna ordningen, att Kustbevakningens kontroll även

skall ske i anslutning till sjötrafiken, avser endast den kontroll som

genomförs med stöd av 5 kap. 6 § UtlL. Kustbevakningens befogenheter

vid medverkan vid polisiär övervakning som syftar till att hindra brott,

däribland avseende utlänningars inresa till och utresa från Sverige,

regleras i lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär

övervakning. Enligt bestämmelserna i den lagen har en

kustbevakningstjänsteman, om anledning förekommer att brott förövats

mot någon av de i lagen uppräknade föreskrifterna, i åtskilliga avseenden

samma befogenheter som en polisman. Det faller sig naturligt att

Kustbevakningen ges samma befogenheter vid brott mot lagar och andra

författningar som gäller utlänningars vistelse i Sverige som i fråga om

brott som gäller utlänningars inresa till och utresa från Sverige.

Regeringen föreslår därför att en sådan bestämmelse med avseende på

utlänningars vistelse i Sverige förs in i 1 § LKP. Regeringen vill i

sammanhanget peka på att de befogenheter som Kustbevakningen har

enligt denna lag skiljer sig från de befogenheter som följer av 5 kap. 6 §

UtlL samt att det geografiska tillämpningsområdet vad avser lagen om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning och 5 kap. 6 §

andra stycket UtlL inte är exakt detsamma. Bestämmelserna om

Kustbevakningens befogenheter i lagen om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning gäller när Kustbevakningen bedriver

övervakning till havs och i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren för att

hindra vissa angivna brott. Bestämmelsen om inre utlänningskontroll i

utlänningslagen gäller därutöver också stränder, öar och andra områden i

direkt anslutning till övervakningsområdet till sjöss. Befogenheterna

enligt lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning

gäller alltså inte i anslutning till sjötrafiken på sätt som avses i 5 kap. 6 §

UtlL.

6.3.3 Formerna för den inre utlänningskontrollen

Gällande rätt

Kontroll av utlänningars rätt att resa in i och att vistas här i landet kan

ske antingen vid gränsen i samband med att utlänningen reser in i Sverige

eller inne i landet efter inpasseringen. Kontroll av sistnämnda slag

benämns inre utlänningskontroll. Den syftar dels till att övervaka att

utlänningar inte uppehåller sig här i landet utan erforderliga tillstånd, dels

till att söka efter utlänningar som skall lämna landet enligt beslut om

avvisning eller utvisning. Polisen har huvudansvaret för denna kontroll.

Den inre utlänningskontrollen regleras i huvudsak av bestämmelserna i

5 kap. 6 § UtlL. En utlänning som vistas i Sverige är skyldig att på

begäran av en polisman visa upp sitt pass eller andra handlingar som

visar att han eller hon har rätt att uppehålla sig i landet. Utlänningen är

också skyldig att efter kallelse av Statens invandrarverk eller polis-

myndigheten komma till verket eller myndigheten och lämna uppgifter

om sin vistelse här. Om utlänningen inte gör det, får han eller hon hämtas

genom polismyndighetens försorg. Om det med hänsyn till utlänningens

personliga förhållanden eller av annan anledning kan antas att han eller

hon inte skulle följa kallelsen, får utlänningen hämtas utan föregående

kallelse. I motiven sägs att bestämmelsen om hämtning utan föregående

kallelse självfallet har tillämpning på situationer då en kallelse tvärtom

kan antas få till följd att utlänningen håller sig undan. Det understryks att

hämtning utan föregående kallelse skall tillämpas restriktivt och att det

inte får ske slentrianmässigt utan endast när det bedöms behövligt (prop.

1981/82:146 s. 66).

Att en utlänning som reser in i eller vistas i Sverige skall ha pass

framgår av bestämmelsen i 1 kap. 2 § UtlF. Skyldigheten för utlänningen

att visa sitt pass innebär emellertid inte att han eller hon är tvungen att

bära passet på sig under vistelsen i Sverige. Den som inte har sitt pass

med sig får i stället uppmanas att senare inställa sig hos polis-

myndigheten eller Invandrarverket för att visa upp passet. Övriga

handlingar som utlänningen är skyldig att visa upp är exempelvis

visering, arbetstillstånd och andra identitetshandlingar än pass.

De nu angivna kontrollåtgärderna får, enligt 5 kap. 6 § andra stycket

UtlL, vidtas endast om det finns anledning anta att utlänningen saknar

rätt att uppehålla sig här i landet eller om det finns särskild anledning till

kontroll.

I 6 kap. UtlL regleras de tvångsåtgärder som tillsammans med

bestämmelserna i 5 kap. ansetts nödvändiga för utlänningskontrollen. Av

6 kap. 1 § UtlL följer att en utlänning är skyldig att stanna kvar för

utredning i samband med kallelse eller hämtning enligt ovan. Vägrar

utlänningen att fullgöra denna skyldighet får han eller hon hållas kvar.

Utlänningen är dock inte skyldig att stanna kvar längre än nödvändigt

och inte i något fall mer än sex timmar. Tiden räknas från det att

utlänningen inställde sig eller fördes in till myndigheten efter hämtning.

Ett längre kvarhållande kan bara ske efter beslut om att utlänningen skall

tas i förvar. I 6 kap. 11 § UtlL finns bestämmelser om omhändertagande

av en utlänning i avvaktan på polismyndighetens beslut om förvar.

Det saknas närmare föreskrifter om hur den inre utlänningskontrollen

skall gå till i praktiken. Som allmän utgångspunkt gäller, enligt den

inledande bestämmelsen i 1 kap. 1 § UtlL, att lagen skall tillämpas så att

utlänningars frihet inte begränsas mer än vad som är nödvändigt i varje

enskilt fall. Detta gäller självfallet även vid utövandet av den inre

utlänningskontrollen. I 8 § polislagen (1984:387) föreskrivs att en

polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift under iakttagande av

vad som föreskrivs i lag eller annan författning skall ingripa på ett sätt

som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga

omständigheter. Måste tvång tillgripas, skall det ske endast i den form

och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall

uppnås.

I förarbetena till utlänningslagen uttalas bl.a. att en utlännings

uppträdande eller umgänge ibland kan ge anledning misstänka att han

inte har rätt att vistas här i landet. I sådana fall får kontrollåtgärder enligt

5 kap. 6 § UtlL företas (prop. 1988/89:86 s. 172 f.). Någon vidare

förklaring till hur stadgandet "om det annars finns särskild anledning

skall tolkas lämnas dock inte i propositionen.

I Rikspolisstyrelsens föreskrifter för polisens befattning med den inre

utlänningskontrollen (RPS FS 1986:3) stadgas att en person inte får

kontrolleras enbart därför att han på grund av hudfärg, språk, namn,

beteende eller eljest kan antas vara utlänning. Bestämmelsen återspeglar

uttalanden av JO i ärenden om utlänningskontrol1 (dnr 762-1980 och

1377-1981) Det fordras sålunda att någon särskild omständighet ger

anledning anta att utlänningen saknar rätt att vistas i Sverige.

Arbetet med den inre utlänningskontrollen initieras bl.a. av olika

anmälningar rörande utlänningar som under sin vistelse i Sverige

kommer i kontakt med olika myndigheter. Av bestämmelserna i 6 kap. 1

och 2 §§ UtlF följer att bl.a. skattemyndighet och socialnämnd skall

underrätta polismyndigheten vid den första kontakten med en utlänning

som inte har eller visar att han har sökt uppehållstillstånd i Sverige och

som inte är undantagen från skyldigheten att ha sådant tillstånd.

Polismyndigheten skall med anledning av en sådan underrättelse se till

att utlänningen ansöker om uppehålls- eller arbetstillstånd hos Statens

invandrarverk eller vidta de andra åtgärder som underrättelsen ger

anledning till. Avsikten med dessa bestämmelser är att möjliggöra den

inre utlänningskontrollen. Förutom underrättelser från myndigheter får

polismyndigheterna inte sällan tips och uppgifter från allmänheten, såväl

från namngivna personer som från anonyma, om att utlänningar vistas

eller arbetar på uppgivna adresser utan att ha erforderliga tillstånd.

Inre utlänningskontroll bedrivs också i samband med andra åtgärder

som ingår i polisens verksamhet. Att utlänningar som vistas i Sverige har

erforderliga tillstånd kontrolleras ibland i samband med exempelvis

kontroller av arbetsplatser, näringsställen och klubblokaler, vid

trafikkontroller samt vid sedvanliga polisingripanden av olika slag. I

Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd m.m. för polisens

befattning med den inre utlänningskontrollen, omnämns bl.a. att

möjligheten att i samband med annan verksamhet inom

polismyndigheten kontrollera utlänningars rätt att vistas i landet bör

beaktas. Enbart den omständigheten att en utlänning är skyldig att på

begäran av en polisman visa upp sitt pass är inte liktydigt med att varje

utlänning skall kontrolleras.

6.3.4 Överväganden och förslag

Regeringens bedömning: Utformningen av bestämmelsen i

nuvarande 5 kap. 6 § andra stycket utlänningslagen (1989:529) ändras

inte.

Verkställighetsutredningens förslag innebär att inre utlännings-

kontroll skall få vidtas om det finns anledning att anta att utlänningen

saknar rätt att uppehålla sig i landet eller om det annars framstår som

befogat att kontrollera utlänningen.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen tillstyrker förslaget. Kust-

bevakningen tillstyrker förslaget och efterfrågar en motsvarande utökning

av de egna befogenheterna till sjöss. Statens invandrarverk ifrågasätter

bl.a. om det valda uttryckssättet tillgodoser behovet av tydlighet.

Riksdagens ombudsmän (JO) anför att förslaget inte klargör i vilka fall

kontroll får ske. Sveriges advokatsamfund liksom flertalet organisationer

är kritiska mot förslaget och åberopar bl.a. integritetsaspekter.

Skälen för regeringens bedömning: Det till Lagrådet remitterade

förslaget innehöll i denna del förslag som i huvudsak överensstämde med

utredningens förslag.

Lagrådet har i sitt yttrande avstyrkt den förslagna ändringen och anfört

att denna kommer om inte formellt så dock i praktiken att strida mot

diskrimineringsförbudet i 2 kap. 15 § regeringsformen. Lagrådet anför

bl.a. att det får antas att en utlänningskontroll inte sällan skulle komma

till stånd på grund av personens ras, hudfärg eller främmande namn, som

antyder etnisk tillhörighet, när polismannen inte skulle finna en sådan

befogad ifall personen i fråga såg ut att tillhöra befolkningsmajoriteten.

Grunden för regeringens förslag var att om den inre utlänningskontrollen

framdeles skulle kunna ske i samband med rutinkontroller, vilka primärt

utförs i andra syften än att genomföra utlänningskontroll, borde

kontrollen som sådan komma att uppfattas som mindre integritets-

kränkande av den utlänning som är föremål för kontrollen. Regeringen

har dock förståelse för Lagrådets inställning. Förslaget fullföljs därför

inte i denna del.

6.4 Ny formell grund för avvisning (artikel 5)

6.4.1 Schengenkonventionens regler

Artikel 5 i Schengenkonventionen anger de villkor som alltid skall vara

uppfyllda för att en utlänning skall beviljas inresa till det gemensamma

Schengenterritoriet för en vistelse som inte överstiger tre månader. Dessa

villkor är att utlänningen skall inneha erforderliga resedokument och i

förekommande fall viseringar (artikel 5.1 a b), att utlänningen kan visa

på ett legitimt syfte med vistelsen och innehar tillräckliga medel för sitt

uppehälle (artikel 5.1.c), att utlänningen inte finns registrerad på

spärrlista (artikel 5.1.d), och att utlänningen inte kan anses utgöra en risk

för den allmänna ordningen, statens säkerhet eller någon av Schengen-

staternas internationella förbindelser (artikel 5.1.e). För en utlänning som

inte uppfyller dessa villkor, exempelvis en utlänning som registrerats på

spärrlistan i Schengens informationssystem enligt artikel 96 i Schengen-

konventionen, gäller att Schengenstaterna inte skall tillåta utlänningen att

resa in till det gemensamma Schengenterritoriet (artikel 5.2.) En

Schengenstat får dock medge tillstånd till inresa i fall då staten finner det

nödvändigt av humanitära skäl, i eget intresse eller på grund av

internationella förpliktelser. Tillståndet skall då begränsas till det egna

territoriet. Den Schengenstat som medgett inresa för en sådan utlänning

som inte uppfyller inresevillkoren skall underrätta de övriga Schengen-

staterna. Enligt artikel 5.2 andra stycket påverkar bestämmelserna om

inresa inte tillämpningen av de särskilda bestämmelserna om asyl eller

om viseringar för längre tid än tre månader enligt artikel 18. Artikel 5.3

gör vidare vissa undantag från inresebestämmelserna för utlänningar som

har uppehållstillstånd eller visering utfärdad av annan Schengenstat eller

visering för längre tid än tre månader.

6.4.2 Gällande rätt

Grunderna för att neka en utlänning inresa i Sverige finns i 4 kap. UtlL.

Avvisning innebär att ett beslut om avlägsnande fattas av en

administrativ myndighet i de fall där utlänningen inte har eller har haft

uppehållstillstånd efter ankomsten till landet.

I 4 kap. 1 § första stycket UtlL regleras de s.k. formella avvisnings-

grunderna. Dessa omfattar sådana grunder för avvisning som har

samband med den generella utlänningskontrollen. En utlänning kan

sålunda avvisas om han eller hon saknar pass när detta erfordras (p. 1),

om utlänningen saknar visering, uppehållstillstånd eller annat tillstånd

som krävs för inresa, vistelse eller arbete i Sverige (p. 2), om det

framkommer att utlänningen tänker besöka något annat nordiskt land

men saknar tillstånd för detta (p. 3), eller om utlänningen inte lämnar

begärda uppgifter eller medvetet lämnar felaktiga uppgifter eller förtiger

omständigheter av betydelse för rätten att resa in i landet (p. 4).

Avvisning på formell grund får ske när som helst om utlänningen inte

uppfyller de formella kraven för inresa och vistelse. Enligt ordalydelsen

"får" utlänningen avvisas, dvs. någon absolut avvisningsskyldighet

föreligger inte. En utlänning som exempelvis ansöker om asyl har rätt att

stanna i landet under tiden som asylansökan prövas, trots att han eller

hon formellt kan avvisas direkt.

I 4 kap. 2 § första stycket UtlL finns de s.k. materiella avvisnings-

grunderna samlade. Dessa syftar till att göra det möjligt att avlägsna en

utlänning ur landet som på grund av bristande försörjning, kriminalitet

eller någon annan omständighet hänförlig till utlänningens person gör att

denne inte anses önskvärd i landet. Inte heller beträffande de materiella

grunderna föreligger någon ovillkorlig skyldighet att avvisa utlänningen i

fråga. Det ankommer på de beslutande myndigheterna att avgöra om så

skall ske eller ej. Avvisning får enligt paragrafen ske, om det kan antas

att utlänningen saknar tillräckliga medel för sin vistelse i Sverige eller

det nordiska land som han eller hon tänker besöka samt för hemresan (p.

1), om det kan antas att utlänningen under vistelsen i Sverige eller i något

annat nordiskt land inte kommer att försörja sig på ett ärligt sätt eller

bedriva verksamhet som kräver arbetstillstånd utan att ha sådant (p. 2),

om utlänningen på grund av tidigare ådömt fängelsestraff kan antas

komma att begå brott i Sverige eller annat nordiskt land (p. 3), om det

kan antas att utlänningen kommer att bedriva sabotage, spioneri eller

olovlig underrättelseverksamhet i Sverige eller annat nordiskt land (p. 4),

eller om det med stöd av lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner har föreskrivits att avvisning kan ske (p. 5). Enligt andra

stycket kan en utlänning vidare avvisas om det har begärts av ett annat

nordiskt land och det kan antas att utlänningen beger sig till det landet.

Avvisning på materiell grund får till skillnad från avvisning på formell

grund inte ske senare än tre månader efter utlänningens ankomst till

landet, och inte heller om utlänningen innehar visering eller

uppehållstillstånd.

6.4.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: En ny formell grund för avvisning, som motsvarar

inresevillkoren i artikel 5 i Schengenkonventionen, förs in i 4 kap. 1 §

utlänningslagen (1989:529).

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: FN:s flyktingkommissarie (UNHCR) pekar på

möjligheten för en Schengenstat att tillåta inresa till det egna territoriet

på grund av internationella förpliktelser och betonar 1951 års konvention

angående flyktingars rättsliga ställning, (Genèvekonventionen eller

flyktingkonventionen). EU-kritiska rådet anför att det inte föreligger

någon automatisk skyldighet för svenska myndigheter att avvisa en

person som upptagits på spärrlista. Remissinstanserna i övrigt har

tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot förslagen i promemorian men

har inte berört denna fråga särskilt.

Skälen för regeringens förslag: Av artikel 5 i Schengenkonventionen

följer att Sverige och övriga Schengenstater åtar sig en skyldighet att

vägra tillträde bl.a. för en utlänning som förts upp på spärrlistan, såvida

inte någon av de ovan beskrivna undantagssituationerna föreligger då en

stat får medge utlänningen inresa som är begränsad till det egna

territoriet. Utlänningslagens regler om avvisning innehåller ett flertal

bestämmelser som tillåter att inte bara svenska intressen beaktas utan

även att motsvarande intressen hos de övriga nordiska länderna tas till

vara. Detta följer av det nordiska samarbetet och det gemensamma pass-

kontrollområdet. Det saknas dock i dag en möjlighet att ta motsvarande

hänsyn till de icke-nordiska Schengenstaternas intressen. De materiella

villkor som konventionen ställer upp för inresa, däribland inbegripet de

grunder som kan motivera att en utlänning förs upp på spärrlistan,

stämmer i huvudsak överens med de avvisningsgrunder som i dag finns

intagna i utlänningslagen. För att helt kunna svara mot konventionens

krav måste dock de nuvarande bestämmelserna i utlänningslagen ändras.

Regeringen föreslår att det sker genom att det till lagens formella

avvisningsbestämmelser fogas en ny bestämmelse som, i samtliga de fall

som avses i artikel 5.2, ger en motsvarande formell möjlighet att neka en

utlänning inresa till det gemensamma Schengenterritoriet och avvisa

honom eller henne från Sverige.

Bland de villkor för inresa som uppställs i artikel 5.1 kan särskilt

nämnas fall då utlänningen är registrerad på spärrlista, något som innebär

att den registrerande staten ansett utlänningen utgöra ett hot mot allmän

ordning eller säkerhet eller mot statens säkerhet, eller att utlänningen

varit föremål för en åtgärd som innebär avvisning eller motsvarande och

som medför förbud att resa in i det landet (artikel 96.2 3). I dessa fall

torde avvisning med stöd av utlänningslagens nuvarande bestämmelser

inte alltid vara möjlig. Som framgått ovan finns det dock möjlighet för

svenska myndigheter att tillåta en utlänning som har förts upp på

spärrlista att få resa in på svenskt territorium.

Artikel 5.2 i Schengenkonventionen föreskriver att inresa skall vägras

en utlänning som inte uppfyller inresevillkoren, om inte undantag görs

enligt fortsättningen i artikeln. Bestämmelsen i 4 kap. 1 § UtlL däremot

stadgar att en utlänning får avvisas enligt vad som anges i paragrafen. De

hänsyn som skall tas till följd av undantagen i artikel 5.2 skiljer sig inte i

sak från de hänsyn och det mått av handlingsfrihet i det enskilda fallet för

de tillämpande myndigheterna som följer av utlänningslagens

uttryckssätt. Regeringen anser därför inte att det strider mot

konventionens krav att bibehålla utlänningslagens uttryckssätt att en

utlänning får avvisas i angivna fall.

Avvisning sker dock inte i alla fall trots att förutsättningarna härför

finns. I 2 kap. 5 § UtlL anges i vilka fall som uppehållstillstånd får

bifallas efter inresan till Sverige. Så är bl.a. fallet om utlänningen har rätt

till asyl, är skyddsbehövande eller om det föreligger humanitära skäl.

Enligt 3 kap. 3 § anses en utlänning som skyddsbehövande bl.a. om han

eller hon riskerar att utsättas för tortyr eller flyr på grund av en väpnad

konflikt. Om utlänningen söker asyl eller skydd här i landet har han eller

hon således normalt rätt att stanna i landet under den tid som ansökan

prövas. I vissa fall gäller detsamma när ansökan om uppehållstillstånd

grundas på familjeåterförening.

6.5 Utfärdande av visering i vissa fall (artikel 10)

6.5.1 Schengenkonventionens regler

Artikel 10.1 i Schengenkonventionen föreskriver att en enhetlig visering

skall införas och gälla för inresa till samtliga Schengenstaters territorium.

En sådan enhetlig visering får beviljas för vistelse som omfattar högst tre

månader. En Schengenvisering kan, enligt artikel 11.1.a, bl.a. vara en

inresevisering och gälla för en eller flera inresor, varvid varken tids-

längden för en oavbruten vistelse eller den totala tidslängden för flera på

varandra följande vistelser får överstiga tre månader per halvår räknat

från det första inresedatumet.

Det åligger den utlänning som söker visering att på begäran motivera

sin ansökan om inresa. För exempelvis resor av yrkesmässig karaktär kan

det krävas att den sökande visar upp inbjudan från företag eller

myndigheter och för resor i studie- eller annat utbildningssyfte att intyg

om registrering vid en läroanstalt kan uppvisas. För turistresor eller andra

privata resor kan erfordras en inbjudan, handlingar som styrker logi eller

bekräftelser av gruppresebokning eller returbiljetter. I samtliga fall gäller

dessutom att utlänningen skall ha tillräckliga medel för sitt uppehälle

under vistelsen samt för återresan.

I fråga om villkor för säkerhet föreskriver artikel 5.1.e att en utlänning

som vill resa in i Schengenterritoriet inte får utgöra ett hot mot den

allmänna ordningen, den nationella säkerheten eller någon av Schengen-

staternas internationella förbindelser vare sig för egen del eller genom

något som han eller hon medför. Ett sådant hot kan föreligga exempelvis

om utlänningen har dömts för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse

eller annan frihetsberövande påföljd i ett år eller mera, eller om det finns

grundad anledning anta att utlänningen har begått grova brott däri

inbegripet narkotikabrott omnämnda i artikel 71. Ett annat exempel är att

utlänningen avser att begå någon sådan handling inom Schengen-

territoriet, eller om han eller hon har varit föremål för ett avlägsnande

som förenats med återreseförbud eller motsvarande. Detta

korresponderar med de kriterier som uppställs i artikel 96.2 och 96.3 om

grund för sådana beslut av domstol eller administrativ myndighet, som

kan leda till att en utlänning förs upp på spärrlista i Schengens

informationssystem.

En Schengenvisering får, enligt artikel 15, i princip endast beviljas den

som uppfyller inresevillkoren som anges i artikel 5. För det fall en

Schengenstat trots detta vill bevilja visering kan detta, enligt artikel 16,

göras av samma skäl som sägs i artikel 5.2. Så kan vara fallet när en

Schengenstat av humanitära skäl, i eget intresse eller på grund av

internationella förpliktelser vill utfärda en visering trots att de villkor för

inresa som anges i artikel 5.1 inte är uppfyllda. Viseringen skall i sådana

fall, på motsvarande sätt som föreskrivs i artikel 5 beträffande inresa,

begränsas till den staten och övriga Schengenstater skall informeras. I

artikel 10.3 föreskrivs därför en möjlighet för den stat som utfärdar en

visering att begränsa viseringens territoriella giltighet. En visering med

begränsad territoriell giltighet är en nationell visering och berättigar inte

innehavaren att med stöd av artikel 19 i konventionen röra sig fritt inom

hela Schengenterritoriet.

EU har år 1995 beslutat om en enhetlig utformning av

visumhandlingar som skall gälla för samtliga medlemsstaters viseringar

(rådets förordning (EG) 1683/95 om en enhetlig utformning av

visumhandlingar, EGT L 164, 14.7.1995, s. 1). Den enhetliga viseringen

enligt artikel 10 beviljas därför med användande av EU:s viseringsmärke.

6.5.2 Gällande rätt

Beslut om visering meddelas av Statens invandrarverk och i vissa fall av

Utrikesdepartementet. Regeringen och, efter regeringens bemyndigande,

Invandrarverket får ge andra myndigheter rätt att besluta om viseringar (2

kap. 7 § UtlL). Med stöd av denna bestämmelse har beslutanderätten i

stor utsträckning delegerats till svenska beskickningar och konsulat.

En utlänning som är medborgare i en icke-nordisk stat och som vistas i

Sverige i mer än tre månader skall ha uppehållstillstånd. Den som har en

giltig visering är dock undantagen från kravet på uppehållstillstånd.

Visering får beviljas för högst tre månader, om inte regeringen föreskrivit

annat (2 kap. 1 § UtlL). Av 2 kap. 9 § UtlF framgår att visering över-

stigande tre månader får beviljas för diplomatpersonal. I övrigt får

viseringar för längre tid än tre månader, dock högst ett år, beviljas om det

föreligger särskilda skäl (2 kap. 6 § UtlF).

6.5.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 En bestämmelse som innebär att en s.k. enhetlig visering som har

utfärdats av en behörig myndighet i en Schengenstat gäller i Sverige

förs in i 2 kap. 7 a § utlänningslagen (1989:529).

 Regeringen ges möjlighet att ingå avtal med en annan Schengenstat

om att den staten skall representera Sverige vid beviljande av

viseringar.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Promemorians förslag nämnde dock inte särskilt rätten för en

myndighet i en annan Schengenstat att utfärda en svensk enhetsvisering.

Remissinstanserna: Folkrörelsen Nej till EU anför på ett generellt

plan att beslutanderätt och myndighetsutövning inte bör överlåtas till

utländska organ. Remissinstanserna i övrigt har tillstyrkt eller inte haft

någon erinran mot promemorians förslag men har inte berört frågan

särskilt.

Skälen för regeringens förslag: Artikel 10 i Schengenkonventionen

innebär att en Schengenvisering som utfärdats av behörig myndighet i en

Schengenstat skall gälla för inresa såväl i Sverige som i alla övriga

Schengenstater. Rent tekniskt skulle detta vara möjligt att genomföra på

så sätt att en utlänning som har en giltig visering utfärdad i en annan

Schengenstat undantas från viseringskravet vid inresa i Sverige. I ett

sådant fall förändras inte den grundläggande principen att det endast är

en svensk myndighet som har rätt att utfärda viseringar som är giltiga för

inresa i Sverige. En sådan lösning ligger dock inte i linje med de

intentioner som Schengensamarbetet vilar på.

Avsikten är att samtliga Schengenstater skall införa en enda enhetlig

visering och att denna skall gälla för inresa till samtliga staters

territorium. Det är därför nödvändigt att även myndigheter i andra

Schengenstater ges rätt att utfärda viseringar som har samma giltighet

vad gäller rätten till inresa och vistelse i Sverige som en visering som är

utfärdad av en svensk myndighet. En sådan rätt för andra

Schengenstaters myndigheter måste regleras i lag. Regeringen föreslår

därför att det i 2 kap. 7 a § UtlL införs en ny bestämmelse som innebär

att viseringar som utfärdas med stöd av Schengenkonventionen av

behöriga myndigheter i en annan Schengenstat gäller även i Sverige. En

utländsk myndighets beslut om visering blir giltigt i Sverige inte bara i

fall då en annan Schengenstats myndighet utfärdar en egen

enhetsvisering som kommer att gälla i Sverige. Det kan i vissa fall också

komma i fråga att en annan Schengenstats myndigheter utfärdar en

svensk enhetsvisering. En Schengenvisering skall utfärdas av den stat

som är resans huvudmål. Sverige saknar diplomatisk representation i ett

antal länder. I många av dessa länder finns dock diplomatisk representa-

tion för någon eller några andra Schengenstater. Sverige bör då kunna

ingå en överenskommelse med en annan Schengenstat om att den staten

representerar Sverige i landet. Regeringen föreslår att det i

utlänningslagen förs in en bestämmelse om att regeringen skall kunna

ingå överenskommelse med en annan Schengenstat om att en behörig

myndighet i den staten får bevilja svenska enhetsviseringar. På

motsvarande sätt kommer Sverige att ingå överenskommelser om att åta

sig representation för andra Schengenstater i länder där de inte har någon

diplomatisk representation.

I och med detta är det inte längre en fråga enbart för svenska

myndigheter att ta ställning till vilka utlänningar som skall ges rätt att

resa in i landet. Detta innebär ett principiellt nytt synsätt för de svenska

myndigheter som beslutar om viseringar. På motsvarande sätt har de

utfärdande myndigheterna i andra Schengenstater skyldighet att beakta

svenska intressen när de beviljar viseringar som gäller i Sverige.

Överlämnande av myndighetsutövning

Beviljande av visering är ett beslut som innefattar myndighetsutövning.

Genom den föreslagna ändringen i utlänningslagen överlåts myndighets-

utövning till utländska organ, varför riksdagens beslut bör, som Lagrådet

påpekat, fattas med iakttagande av bestämmelserna i 10 kap. 5 § fjärde

stycket regeringsformen.

6.6 Återkallande av uppehållstillstånd (artikel 25)

6.6.1 Schengenkonventionens regler

Artikel 25 i Schengenkonventionen behandlar frågor om uppehålls-

tillstånd för personer som är registrerade på den s.k. spärrlistan enligt

artikel 96. När en Schengenstat avser att utfärda ett uppehållstillstånd till

en utlänning som finns upptagen på spärrlista, skall den tillståndsgivande

staten först rådgöra med den Schengenstat som gjort registreringen, den

rapporterande staten. Därvid skall hänsyn tas till den rapporterande

statens intressen. Uppehållstillstånd får meddelas om det finns starka skäl

för detta, t.ex. av humanitärt slag eller till följd av internationella

förpliktelser. Viktiga exempel på sådana internationella förpliktelser är

flyktingkonventionen, FN:s konvention mot tortyr och annan grym,

omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning samt den

Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och

de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Artikel 25 påverkar

alltså inte utländska medborgares rätt att vistas i Sverige om grunden för

vistelsen följer av en internationell förpliktelse. Vidare innehåller

utlänningslagen bestämmelser om rätt till vistelse på grund av

humanitära skäl eller som skyddsbehövande i övrigt. Detta innebär inte

heller att Schengenstaternas åtaganden enligt Dublinkonventionen

förhindras.

I det motsatta fallet, då ett land rapporterar en person på spärrlistan

som redan har beviljats uppehållstillstånd i någon Schengenstat, skall den

stat som beviljat uppehållstillståndet ta ställning till om det finns skäl att

återkalla detta. Om så inte sker, skall den rapporterande staten vidta

åtgärder för att återkalla rapporten i Schengens informationssystem, men

får låta registrera utlänningen på en egen nationell spärrlista.

6.6.2 Gällande rätt

I 2 kap. 9 och 11 12 §§ UtlL anges i vilka fall visering,

uppehållstillstånd eller arbetstillstånd får återkallas. En viktig grund för

återkallelse är att utlänningen lämnat felaktiga uppgifter om sin identitet

eller något annat förhållande. Genom en lagändring som trädde i kraft

den 1 februari 1998 (prop. 1997/98:36, bet. 1997/98:SfU7, rskr.

1997/98:114, SFS 1997:1224) har möjligheterna till återkallelse på grund

av oriktiga uppgifter ändrats. Återkallelse får enligt de nya reglerna ske,

om utlänningen lämnat oriktiga uppgifter eller förtigit uppgifter av

betydelse för att få tillståndet. Vidare har en bestämmelse införts som

innebär att återkallelse av ett uppehållstillstånd endast får ske om det

föreligger synnerliga skäl när utlänningen har vistats i landet mer än fyra

år med uppehållstillstånd då frågan om återkallelse väcks. Återkallelse är

även möjlig om det finns andra särskilda skäl, i fråga om

uppehållstillstånd dock endast om utlänningen ännu inte rest in i Sverige.

Vid bedömningen av om ett uppehållstillstånd bör återkallas skall hänsyn

tas till utlänningens anknytning till det svenska samhället och till om

andra humanitära skäl talar mot att tillståndet återkallas.

Ett uppehållstillstånd kan vidare återkallas på grund av utlänningens

bristande vandel, dock endast om frågan väckts innan utlänningen varit

bosatt i Sverige i tre år med uppehållstillstånd (2 kap. 11 § första stycket

2 UtlL). Syftet är att det under den första tiden av utlänningens

bosättning här skall vara möjligt att vägra tillstånd för fortsatt vistelse om

det finns allvarliga anmärkningar i fråga om utlänningens levnadssätt.

Det kan särskilt nämnas att ett uppehållstillstånd kan återkallas enligt 2

kap. 11 § första stycket 3 UtlL, inte bara om det kan antas att där avsedd

verksamhet riktas mot Sverige utan även om sådan verksamhet antas

riktas mot något annat nordiskt land. Ett permanent uppehållstillstånd

slutligen skall återkallas om utlänningens bosättning i Sverige upphör (2

kap. 12 § UtlL).

Frågor om återkallelse av uppehållstillstånd och arbetstillstånd beslutas

av Statens Invandrarverk. Återkallelse av visering beslutas av den

myndighet som meddelat viseringen eller av Invandrarverket. Invandrar-

verkets beslut om återkallelse av uppehållstillstånd kan överklagas till

Utlänningsnämnden. Beslut om återkallelse av arbetstillstånd kan

överklagas under förutsättning att frågan om tillstånd har behandlats i

samband med ett beslut om utvisning. I vissa situationer kan ett ärende

överlämnas till regeringen för avgörande. Ett uppehållstillstånd eller en

visering som meddelats av Utrikesdepartementet får endast återkallas av

departementet.

6.6.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: En ny grund för återkallelse av uppehållstillstånd,

som innebär att återkallelse får ske i fall som avses i artikel 25 i

Schengenkonventionen om utlänningen har rapporterats på spärrlista

enligt artikel 96 förs in i 2 kap. 10 § utlänningslagen (1989:529).

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Sveriges advokatsamfund finner det

anmärkningsvärt att ett starkt nationellt intresse i en annan Schengenstat,

att en person inte skall beviljas uppehållstillstånd i det landet skall vara

tillräckligt för att återkalla ett uppehållstillstånd i Sverige. EU-kritiska

rådet betonar att det klart skall framgå att svenska myndigheter

självständigt bör kunna granska grunden för att en person uppförts på

spärrlistan. Remissinstanserna i övrigt har tillstyrkt eller inte haft någon

erinran mot förslagen i promemorian men har inte berört frågan särskilt.

Skälen för regeringens förslag: Enligt vad som utvecklas nedan

behöver utlänningslagen kompletteras med en regel om återkallelse av

uppehållstillstånd för den person som förts upp på spärrlistan i SIS. I och

med detta tillskapas en möjlighet att återkalla uppehållstillstånd enligt

artikel 25 i Schengenkonventionen, när det bedöms vara erforderligt med

beaktande av de bakomliggande skälen till att vederbörande förts upp på

spärrlista.

De svenska bestämmelserna om återkallelse av uppehållstillstånd är

huvudsakligen utformade från ett nationellt perspektiv. De syftar till att

göra det möjligt att hindra att utlänningar som förbrutit sig mot främst

viktiga svenska intressen fortsätter att vistas här i landet.

Bestämmelserna i artikel 25 i Schengenkonventionen skall däremot ses

mot en delvis annan bakgrund och de har ett annat syfte. Bestämmelserna

avser att tillgodose en stats intresse av att en icke önskvärd utlännings

vistelse i det landet förhindras, men de riktas i första hand inte mot

utlänningens vistelse i det land som inte önskar att utlänningen skall

medges inresa, utan mot utlänningens vistelse i en annan Schengenstat.

En utlänning som har uppehållstillstånd i en Schengenstat kan i princip

röra sig fritt inom hela Schengenterritoriet (jfr. art. 21.1). Därför kan en

Schengenstat ha intresse av att en utlänning som inte är önskvärd där inte

heller tillåts uppehålla sig i en annan Schengenstat. Det intresse som en

Schengenstat i första hand skall tillgodose, när den tillämpar artikel 25,

är således inte enbart det egna nationella intresset utan i stället intresset i

den stat som registrerat utlänningen på spärrlista och i övriga

Schengenstater. Sett ur svensk synvinkel innebär detta inte helt ett nytt

synsätt. Liknande hänsynstaganden görs i dag i förhållande till de

nordiska länderna. För att följa våra åtaganden enligt artikel 25 i

Schengenkonventionen krävs emellertid att utlänningslagens

bestämmelser om återkallelse av uppehållstillstånd ändras, så att en

formell grund ges för återkallelse av uppehållstillstånd i dessa fall.

Regeringen föreslår därför att en bestämmelse med detta innehåll förs in i

utlänningslagen.

När Invandrarverket får information om att en utlänning som beviljats

uppehållstillstånd i Sverige förts upp på spärrlista av en annan

Schengenstat, skall verket ta ställning till om ett förfarande för att

återkalla uppehållstillståndet skall inledas. Situationen liknar den när

Invandrarverket i andra fall får information om en utlänning och skall ta

ställning till om någon åtgärd, exempelvis att inleda ett återkallelse-

förfarande, skall vidtas eller ej. Det är således inte fråga om att verket i

samtliga fall när det fått information enligt artikel 25 skall ta upp frågan

om återkallelse av uppehållstillståndet. Däremot måste Invandrarverket

alltid underrätta den andra Schengenstaten om vilka åtgärder som

vidtagits med anledning av den erhållna informationen, dvs. om ett

återkallelseförfarande inletts och vad detta lett till eller om

Invandrarverket inte vidtar någon åtgärd. Om den svenska myndigheten

inte vidtar någon åtgärd får den andra Schengenstaten ta ställning till om

utlänningen skall föras upp på en nationell spärrlista, i enlighet med

förfarandet i artikel 25.

I de fall en utlänning har beviljats uppehållstillstånd i Sverige krävs det

mycket starka skäl för att återkalla detta. Sverige skall inte göra avkall på

denna grundläggande princip och inte heller på det skydd och den rätt till

bosättning som utlänningslagstiftningen ger. Schengensamarbetet innebär

dock en skyldighet att beakta även övriga Schengenstaters gemensamma

intressen. En lämplig avvägning mellan dessa bägge intressen måste

därför göras. För Sveriges del torde ett deltagande i Schengensamarbetet

i detta hänseende i praktiken innebära att endast ett mycket starkt

nationellt intresse i en annan Schengenstat att en utlännings uppehålls-

tillstånd här återkallas i vissa fall kan leda till att detta får ses som ett

tillräckligt starkt skäl även för Sveriges del att återkalla uppehålls-

tillståndet. De tillämpande myndigheterna har här att göra en bedömning

i varje enskilt fall om så skall ske eller ej. Det skall i sammanhanget

också noteras att Schengenkonventionen inte innebär någon skyldighet

att återkalla ett uppehållstillstånd. Den registrerande Schengenstatens

intressen kan enligt artikel 25 även tillgodoses genom att den staten

registrerar utlänningen på en nationell spärrlista. I sådant fall kan

utlänningen, enligt artikel 21, röra sig fritt i alla andra Schengenstater

utom den stat där han eller hon har registrerats på spärrlista.

6.7 Vissa ändringar i utlänningslagens

straffbestämmelser

6.7.1 Schengenkonventionen

Artikel 27.1 i Schengenkonventionen innehåller bl.a. en förpliktelse för

Schengenstaterna att i sina respektive nationella lagstiftningar införa

lämpliga sanktioner mot den som i vinstsyfte hjälper eller försöker hjälpa

utlänningar att resa in i eller vistas på en Schengenstats territorium i strid

med gällande bestämmelser rörande utlänningars inresa eller vistelse i

den berörda staten. Enligt artikel 27.2 skall en Schengenstat som får

kännedom om sådan verksamhet riktad mot en annan Schengenstat

underrätta sistnämnda stat om förhållandet. Anmodas en Schengenstat av

en annan Schengenstat att väcka åtal för gärningar på den senare statens

område skall, enligt artikel 27.3, överträdelsen av nationella

bestämmelser styrkas.

6.7.2 Gällande rätt

I 10 kap. 2 a § UtlL finns bestämmelser om straff för den som hjälper till

vid olovlig inresa samt försök och förberedelse till sådant brott. I

paragrafen föreskrivs att den som hjälper en utlänning att komma in i

Sverige i strid med föreskrifter i utlänningslagen eller en författning som

utfärdats med stöd av den lagen, döms till fängelse i högst sex månader

eller, när omständigheterna är mildrande, till böter. Är brottet grovt,

döms till fängelse i högst två år. Vid bedömande av om brottet är grovt

skall särskilt beaktas bl.a. om gärningen utförts mot ersättning. Även

försök eller förberedelse till sådant brott är straffbart enligt

bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken. Enligt 10 kap. 3 §

utlänningslagen kan den som i vinstsyfte, genom att dölja en utlänning

eller genom någon annan sådan åtgärd, försöker att hindra verkställighet

av ett beslut om utvisning eller avvisning dömas till fängelse i högst ett

år eller, när omständigheterna är mildrande, till böter. Enligt 10 kap. 5 §

UtlL kan vidare den som i vinstsyfte planlägger eller organiserar

verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser till Sverige

utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i Sverige, dömas till

fängelse i högst fyra år eller, om brottet är mindre allvarligt, till böter

eller fängelse i högst sex månader. Även den som hjälper en utlänning att

resa till Sverige utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i Sverige

döms för medhjälp till brott om denne insåg eller hade skälig anledning

anta att resan anordnades i vinstsyfte genom sådan verksamhet som sägs

ovan.

6.7.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 En ny straffbestämmelse förs in i 10 kap. 2 § utlänningslagen

(1989:529) för en utlänning som på ett otillåtet sätt passerar en yttre

gräns.

 En ny straffbestämmelse förs in i 10 kap. 3 a § utlänningslagen så att

även sådana handlingar som avses i Schengenkonventionen artikel 27,

vilka är riktade mot en annan Schengenstat än Sverige, blir straffbara.

Utredningens och promemorians förslag: Utredningens förslag i till

ändring i 10 kap. 2 § UtlL överensstämmer med regeringens.

Promemorian innehöll inte något förslag i aktuellt hänseende.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt utredningens

förslag. Rikspolisstyrelsen har i sitt remissyttrande över promemorian

påpekat bristen att utlänningslagens nuvarande straffbestämmelser inte

omfattar handlingar enligt artikel 27 i Schengenkonventionen som är

riktade mot en annan Schengenstat.

Skälen för regeringens förslag: I 5 kap. 1 § UtlF föreskrivs att en

utlänning, utan tillstånd av Statens invandrarverk, länsstyrelse eller

polismyndighet, inte får resa in eller ut från svenskt landterritorium via

andra orter än sådana där passkontroll är anordnad. Enligt 5 kap. 2 § UtlF

får en utlänning inte resa in på svenskt landterritorium från något av de

övriga nordiska länderna eller resa ut till något av dessa länder på annan

ort än en passkontrollort eller en sådan ort som har bestämts av

Rikspolisstyrelsen efter samråd med numera Tullverket, Statens

Invandrarverk och länsstyrelsen. Bestämmelser om passkontrollorter

finns i 5 kap. 3 § UtlF. Efter tillstånd av en polismyndighet eller Tull-

verket får en utlänning resa in från eller resa ut till Danmark, Finland

eller Norge även på annan ort. Enligt den nuvarande straffbestämmelsen i

10 kap. 2 § 1 UtlL döms en utlänning som, i annat avseende än

beträffande skyldighet att ha pass, visering, uppehållstillstånd eller

arbetstillstånd, överträder en bestämmelse i den lagen eller vad som har

föreskrivits med stöd av lagen. Det är i dag inte helt säkert vilka

gärningar som omfattas av den nämnda bestämmelsen i utlänningslagen

och om otillåtet passerande av den svenska gränsen därmed är straffbart.

Utredningen om ny instans- och processordning i utlänningsärenden

(NIPU) har pekat på de olägenheter som finns med tillämpningen av

stadgandet, och föreslagit att den nuvarande straffbestämmelsen i 10 kap.

2 § 1 UtlL ersätts med en straffbestämmelse som uttryckligen stadgar

straff för den som på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns. NIPU:s

förslag bereds för närvarande i Regeringskansliet. Det är i dag inte klart

när lagstiftning grundad på dess förslag kan träda i kraft.

I artikel 3.2 i Schengenkonventionen stadgas en skyldighet för

Schengenstaterna att införa påföljder mot den som på ett otillåtet sätt

passerar en yttre gräns. Sverige måste för att svara mot konventionens

krav införa en straffsanktionering av otillåten gränspassage. Det är därför

inte möjligt att avvakta den slutliga beredningen av NIPU:s förslag.

Regeringen föreslår därför, i avvaktan på den fortsatta beredningen av

NIPU:s förslag, att 10 kap. 2 § UtlL kompletteras med en ny bestäm-

melse angående otillåten gränspassage av det slag som NIPU förordat.

I utlänningslagen finns bestämmelser i 10 kap. 2 a och 3 §§ som vad

gäller beskrivningen av den straffbara gärningen svarar mot innehållet i

Schengenkonventionens artikel 27. Utlänningslagens bestämmelser

motsvarar därmed de krav som kan ställas på Sverige vad avser

kriminalisering av handlingar varigenom utlänningar olovligen reser in i

eller vistas i landet. Bestämmelserna i utlänningslagen omfattar dock

endast handlingar vilka är riktade mot Sverige och syftar till inresa i

landet i strid mot svenska bestämmelser. Artikel 27 innebär därutöver att

sanktionerna i fråga även skall kunna riktas mot personer vars

motsvarande verksamhet är riktad mot en annan Schengenstat. För att

Sverige, i enlighet med vad som krävs enligt konventionen, skall kunna

vidta sanktioner med anledning av handlingar som riktats mot en annan

Schengenstat, behöver utlänningslagens straffbestämmelser kompletteras

med en bestämmelse så att även handlingar riktade mot en annan

Schengenstat omfattas. Regeringen föreslår därför att en sådan

bestämmelse förs in i utlänningslagen. Den nya bestämmelsen innebär

inte någon förändring i sak av de handlingar som utgör det straffbara

handlandet. Det är endast fråga om att dessa handlingar, på motsvarande

sätt som i dag gäller i förhållande till Sverige, kan riktas även mot en

annan Schengenstat.

Artikel 27.3 föreskriver att, om en Schengenstat på grund av brott mot

sin egen lagstiftning, anmodar en annan Schengenstat att väcka åtal för

sådana handlingar som avses i artikel 27.1, skall den anmodande staten

genom en officiell anmälan eller genom intygande av behöriga

myndigheter styrka vilka lagbestämmelser som har överträtts. En

handling som avses i artikel 27.1 kommer, när alla Schengenstater infört

sådan lagstiftning, framdeles att vara straffbar i samtliga Schengenstater,

oavsett på vilken stats territorium den begåtts. I vissa fall kan det vara

lämpligast att lagföringen sker i den stat mot vilken gärningen riktats och

inte där gärningen begåtts. För Sveriges vidkommande innebär detta att

lagföring kan tänkas äga rum för gärningar som riktats mot Sverige men

som har begåtts utomlands i en annan Schengenstat. I sådana fall torde

det stå klart att brottet kan prövas i Sverige med stöd av 2 kap. 3 § 4

brottsbalken. Detta medför inte någon förändring mot vad som gäller i

dag.

7 Polisiärt samarbete

7.1 Polisiärt samarbete inom Schengen

Det polisiära samarbetet är en del av de s.k. kompensatoriska åtgärder

som syftar till att göra det möjligt att avskaffa personkontrollen vid de

inre gränserna. Samarbetet har emellertid också ett egenvärde i det att

samarbetet och kontakterna mellan medlemsländernas myndigheter för-

djupas och förstärks. Schengenkonventionens bestämmelser om det

polisiära samarbetet är inriktade på att förebygga och utreda brott, och

avser såväl informationsutbyte som operativ samverkan.

Informationsutbytet skall som huvudregel ske mellan centrala organ,

för Sveriges del Rikspolisstyrelsen. I brådskande fall finns dock möjlig-

heter till direktkontakter mellan myndigheter. Det finns också möjlighet

att genom bilaterala avtal placera personal hos en annan stats myndig-

heter, s.k. sambandsmän. Dessa har stödjande och rådgivande uppgifter,

och får således inte utöva självständiga polisiära uppgifter.

Det direkta operativa polisiära samarbetet omfattar fortsatt förföljande

över gräns och fortsatt övervakning över gräns, fortsättningsvis benämnt

gränsöverskridande förföljande och övervakning. Vidare finns bestäm-

melser om hotellkontroll, vilket innebär att innehavare av hotell,

pensionat, campingplatser, marinor o.d. skall se till att alla utländska

gäster fyller i ett registreringskort och styrker sin identitet. Uppgifterna

skall kunna användas bl.a. för brottsutredningar eller för att spåra

efterlysta eller försvunna personer.

Gränsöverskridande förföljande och övervakning

Schengenkonventionens regler om gränsöverskridande övervakning och

förföljande dvs. möjligheter för polismän och andra tjänstemän att

skugga eller följa efter en misstänkt brottsling som beger sig in i ett annat

Schengenland finns i artiklarna 40 43.

Dessa regler gör det möjligt att mer heltäckande bekämpa den gräns-

överskridande brottsligheten, och kompletterar reglerna om ömsesidig

rättslig hjälp och utlämning genom att bl.a. bidra till att utlämning kan

komma till stånd. I några fall kan det i stället bli aktuellt att lagföring

eller verkställighet av ett utdömt straff förs över till en annan stat.

En förutsättning som i princip gäller för både gränsöverskridande

förföljande och gränsöverskridande övervakning, är att det brott som den

förföljde eller övervakade är misstänkt för kan föranleda utlämning. Det

betyder för Sveriges del i förhållande till de nordiska grannländerna att

det krävs brott på vilket fängelse finns i straffskalan i den ansökande

staten, och i förhållande till övriga länder för närvarande brott varpå

fängelse i mer än ett år finns i den svenska straffskalan. Det krävs alltså

inte en bedömning att utlämning skall komma till stånd i det enskilda

fallet, utan den lagstadgade straffskalan är avgörande. Det förhållandet

att de flesta stater i regel inte lämnar ut sina egna medborgare utgör

följaktligen inte hinder mot gränsöverskridande övervakning eller

förföljande. I det sammanhanget bör även nämnas att om en utlämning i

ett sådant fall inte kommer till stånd, kan det finnas vissa möjligheter för

den stat dit den flyende begett sig att överta lagföringen av en misstänkt

respektive verkställigheten av ett utdömt straff.

Gränsöverskridande övervakning aktualiseras om polisen i en

Schengenstat som ett led i en pågående utredning om brott övervakar

(skuggar) en person som är misstänkt för ett brott av viss svårhetsgrad,

och den personen ger sig in på en annan Schengenstats (mottagande stat)

territorium. Under de förutsättningar som anges i Schengenkonventionen

får de polismän och därmed jämställda tjänstemän som utför över-

vakningen fortsätta att göra det även på den mottagande statens område.

Se vidare avsnitt 7.4.1. Det finns anledning att framhålla att arbets-

metoden med kontrollerade leveranser inte kommer att användas inom

ramen för gränsöverskridande övervakning, eftersom en kontrollerad

leverans alltid sker på den mottagande statens ansvar.

Gränsöverskridande förföljande är ett mer ingripande förfarande än

gränsöverskridande övervakning. En Schengenstats polismän får i vissa

fall följa efter en flyende över en landgräns in till en grannstat som är

ansluten till Schengensamarbetet. Det huvudsakliga syftet med för-

följandet skall vara att säkerställa ett utlämningsförfarande till den

Schengenstat varifrån förföljandet upptogs. Inom ramen för de artiklar

som reglerar gränsöverskridande förföljande och övervakning finns vissa

möjligheter för de enskilda staterna att välja hur den gränsöverskridande

verksamheten skall utformas på det egna territoriet. Sverige har i

samband med underteckandet av avtalet om Sveriges anslutning till

Schengenkonventionen avgett en förklaring som innebär att de utländska

tjänstemännen från Finland och Norge i samband med gränsöver-

skridande förföljande får frihetsberöva och kroppsvisitera den efterföljde

m.m. Se vidare avsnitt 7.4.1.

Slutligen kan nämnas att det i Schengenkonventionen föreskrivs att

utländska tjänstemän som utövar gränsöverskridande verksamhet alltid

skall följa dels nationell rätt i den stat de befinner sig dels lokala

myndigheters instruktioner. Se vidare avsnitt 7.5.1.

7.2 Polisiärt samarbete i Öresundsregionen

För att komplettera Schengenkonventionens bestämmelser och för att

möjiggöra ett smidigt samarbete när Öresundsförbindelsen öppnas för

trafik i juli 2000, har Sveriges och Danmarks regeringar ingått ett avtal

om polisiärt samarbete i Öresundsregionen.

Även det avtalet reglerar informationsutbyte och operativt samarbete.

Det senare går i vissa avseenden längre än Schengenkonventionens

regler, men principerna är desamma. Detta är i överensstämmelse med

Schengenkonventionen, som på flera områden tillåter längre gående

bilaterala avtal. Avtalet presenteras utförligt i avsnitt 5.

7.3 Ny lag om internationellt polisiärt samarbete

7.3.1 Schengenkonventionens och det svensk-danska

polissamarbetsavtalets regler

Både Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbets-

avtalet innehåller regler om operativt samarbete, där polismän och andra

tjänstemän från en stat tillåts agera på en annan stats territorium. Inom

ramen för gränsöverskridande övervakning och förföljande tillåts andra

staters polismän att

 övervaka (skugga) misstänkta brottslingar (se avsnitt 7.4.1),

 följa efter misstänkta eller dömda brottslingar samt vissa andra

personer (se avsnitt 7.4.1),

 omhänderta förföljda personer (se avsnitt 7.5.1),

 kroppsvisitera efterföljda personer (se avsnitt 7.5.1), samt

 omhänderta föremål (se avsnitt 7.5.1).

Det svensk-danska polissamarbetsavtalet tillåter därutöver att danska

polismän på det svenska territoriet på Öresundsförbindelsen ingriper för

att avvärja hot mot den allmänna ordningen och säkerheten (se avsnitt

7.4.2).

7.3.2 Gällande rätt

Svenska polismän i Sverige har befogenhet både att skugga misstänkta

brottslingar och att följa efter och gripa misstänkta eller dömda brotts-

lingar respektive att omhänderta personer i vissa fall (se avsnitt 7.5.2).

Däremot finns inga bestämmelser som ger utländska polismän möjlighet

att utföra dessa åtgärder i Sverige.

7.3.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 En särskild lag införs som reglerar det gränsöverskrindade samarbetet

i polisiära frågor, lagen om internationellt polisiärt samarbete.

 Den nya lagen reglerar dels samarbete med stater som deltar i

Schengensamarbetet och medlemsstater i EU som ansluter sig till

Schengen, dels annat internationellt konventionsbaserat polissam-

arbete (1 §).

 Den nya lagen utformas i huvudsak med utgångspunkt i Schengen-

konventionens och det svensk-danska polissamarbetsavtalets regler.

Promemoriornas förslag överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Folkrörelsen Nej till EU har motsatt sig att

utländska poliser tillåts agera på svenskt territorium.

Skälen för regeringens förslag

För att Sverige skall kunna uppfylla sina åtaganden att låta utländska

tjänstemän utföra de åtgärder som följer av bestämmelserna i Schengen-

konventionen och det svensk-danska polissamarbetsavtalet såvitt gäller

gränsöverskridande övervakning och förföljande, som kan komma att

innefatta myndighetsutövning, krävs lagreglering. Det krävs också lag-

reglering för att de utländska tjänstemännen i de avseenden som anges i

konventionen och avtalet skall likställas med svenska tjänstemän, t.ex.

vad gäller straffrättsligt ansvar och skydd samt skadeståndsfrågor.

En ny lag för det internationella polisiära samarbetet

De regler som behövs för att uppfylla Sveriges åtaganden enligt

Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbetsavtalet

avser de utländska tjänstemännens rätt att verka i Sverige för att utföra

gränsöverskridande förföljande och övervakning, att i förekommande fall

kunna omhänderta den förföljde och i samband därmed utföra kropps-

visitation samt belägga vederbörande med handfängsel och omhänderta

föremål. Reglerna bör även ange de skyldigheter som åläggs de utländska

tjänstemännen samt behandla deras straffrättsliga ställning m.m.

Det är av flera skäl inte lämpligt att i berörda avseenden likställa

utländska tjänstemän med svenska, genom att utsträcka vissa regler i

rättegångsbalken och andra författningar som innehåller bestämmelser

om polisiära tvångsmedel till att gälla även för utländska tjänstemän. De

befogenheter som utländska tjänstemän skall ges enligt Schengen-

konventionen är begränsade till att gälla under vissa angivna förut-

sättningar. De är vidare begränsade vad gäller åtgärder. En allmän

reglering om att vissa bestämmelser skulle vara tillämpliga även på

utländska tjänstemän, skulle därför behöva kompletteras med detaljregler

om under vilka förutsättningar detta skulle gälla. En sådan detaljreglering

är inte lämplig i mer allmänt hållna regelverk som rättegångsbalken,

polislagen m.fl.

Regeringen anser att det därför är mer ändamålsenligt att använda en

specialreglering och alltså meddela reglerna om det operativa polisiära

gränsöverskridande samarbetet i en särskild lag. Därigenom kan förut-

sättningar och avgränsningar när det gäller de utländska tjänstemännens

befogenheter och skyldigheter tydligt ges i ett sammanhang. Följaktligen

bör en ny lag införas lagen om internationellt polisiärt samarbete.

Lagens tillämpningsområde

Eftersom det huvudsakliga syftet med regleringen är att anpassa det

nuvarande regelverket till Schengenkonventionen, skall lagen i huvudsak

utformas med utgångspunkt i Schengenkonventionens regler. Hänsyn bör

emellertid också tas till att Schengensamarbetet har införlivats med EU

(se ovan avsnitt 4.3.1). Lagen skall därför lämna utrymme för samarbete

med, utöver dagens Schengenstater, alla medlemsstater i Europeiska

unionen som ansluter sig till Schengensamarbetet.

Samtidigt är det enligt regeringens uppfattning lämpligt att, när det

skapas en lag om polisiärt samarbete, i så stor utsträckning som möjligt

samla regler om internationellt polissamarbete i denna lag. (Se avsnitt

9.2.4.) Därtill kommer att det kan förutses att det polisiära samarbetet

inom EU kommer att utvecklas i framtiden. Den nya lagen skall således

göras tillämplig dels på stater som deltar i Schengensamarbetet och

medlemsstater i EU som ansluter sig till Schengensamarbetet, dels på

annat konventionsbaserat internationellt polissamarbete. Det bör dock

framhållas att inte allt polissamarbete skall regleras i den lagstiftning på

området som nu föreslås. Avsikten med den föreslagna lagen är således

inte att inskränka eller försvåra det redan pågående polisarbetet.

Vidare bör beaktas att konventionen om ömsesidigt bistånd och sam-

arbete mellan tullförvaltningar i EU (den s.k. Neapel II-konventionen)

innehåller regler om gränsöverskridande operativt polisiärt samarbete.

Dessa regler liknar till sin tekniska uppbyggnad Schengenkonventionens.

De innehåller dock vissa materiella skillnader, nämligen att Neapel II-

konventionen enbart avser vissa typer av brott som har anknytning till

tullens verksamhetsområde och att Neapel II-konventionen öppnar för

gränsöverskridande förföljande över alla slags gränser och inte, som

Schengenkonventionen, endast över landgräns. Lagtexten bör utformas

så att den lätt kan modifieras eller användas för hänvisningar vid

Sveriges tillträde till Neapel II-konventionen. Regeringen bedömer att

Sverige kommer att kunna ratificera konventionen under år 2000.

Konventionen beräknas kunna träda i kraft tidigast under hösten år 2000.

Den nya lagen blir, med undantag för en bestämmelse (se avsnitt

9.2.4), en specialreglering för vissa bestämda situationer som anges i

Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbetsavtalet.

Bestämmelserna om det gränsöverskridande samarbetet bör därför i stort

sett följa texterna i konventionen respektive avtalet.

7.4 Förutsättningar för gränsöverskridande arbete

7.4.1 Schengenkonventionens regler

Gränsöverskridande övervakning

De brott som kan aktualisera gränsöverskridande övervakning enligt

huvudregeln är, som nämnts, brott som kan föranleda utlämning (se

avsnitt 7.1).

Gränsöverskridande övervakning med föregående samtycke från den

mottagande staten får ske utan begränsning i tiden eller till någon

geografisk zon. Den mottagande staten kan dock när som helst begära att

övervakningen skall upphöra.

Vid fara i dröjsmål får övervakningen fortsätta över gränsen till mot-

tagande stat även utan föregående samtycke. I sådana fall skall den mot-

tagande staten kontaktas senast i samband med gränsöverskridandet. Om

tillstånd till övervakningen inte ges inom fem timmar skall övervak-

ningen avbrytas.

Gränsöverskridande övervakning utan föregående samtycke kan endast

bli aktuell beträffande vissa särskilt angivna brott, som finns uppräknade

i artikel 40.7. Dessa är mord, dråp, våldtäkt, mordbrand, penning-

förfalskning, grov stöld och grovt häleri, utpressning, människorov och

tagande av gisslan, människosmuggling, narkotikabrott, brott mot lag-

bestämmelser angående vapen och sprängämnen, ödeläggelse genom

användande av sprängämnen samt olaglig transport av giftigt och

skadligt avfall.

Gränsöverskridande övervakning kan ske vid överskridande av alla

typer av gräns. Häri skiljer sig institutet i ett väsentligt avseende från

gränsöverskridande förföljande som bara får ske över landgräns. Detta

innebär att polismän och i vissa fall tulltjänstemän från alla Schengen-

stater kan utöva övervakning här i landet, exempelvis genom att följa

efter en person som anländer hit med flyg.

Varje Schengenstat skall ange vilka av statens tjänstemän som har

behörighet att genomföra fortsatt övervakning in på en annan

Schengenstats territorium. För svensk del är det polismän, tulltjänstemän

i de fall de har polisiära befogenheter samt kustbevakningstjänstemän i

samband med övervakning till sjöss som kan komma i fråga. Dessa

kategorier tjänstemän finns angivna i det svenska anslutningsavtalet.

Gränsöverskridande förföljande

För att gränsöverskridande förföljande enligt Schengenkonventionen

skall bli aktuellt krävs att den flyende

 har tagits på bar gärning för något av vissa brott eller för medhjälp till

ett sådant brott, eller

 har rymt från avtjänande av ett fängelsestraff, eller är häktad och har

rymt.

Enligt huvudregeln får förföljande ske först efter samtycke från den

mottagande staten. Dock får det ske utan samtycke om de förföljande

tjänstemännen inte hinner eller inte kan inhämta föregående samtycke.

Gränsöverskridande förföljande får även ske om behöriga myndigheter i

den mottagande staten inte har kunnat bege sig till platsen i tid för att ta

upp förföljandet. Den mottagande staten skall underrättas om förföljandet

senast i samband med att gränsen passeras.

Gränsöverskridande förföljande får endast ske över landgräns. Det

innebär för Sveriges del att gränsöverskridande förföljande endast kan bli

aktuellt i förhållande till Finland och Norge samt, när Öresunds-

förbindelsen har öppnats för trafik, även i förhållande till Danmark.

En Schengenstat har vissa valmöjligheter när det gäller fortsatt för-

följande inom dess territorium. Sverige har avgivit en förklaring som

innebär att vi i förhållande till Finland och Norge

 tillåter förföljande för brott och medhjälp till brott som kan föranleda

utlämning,

 inte ställer upp några begränsningar i tid och rum för förföljandet,

samt

 tillåter att förföljande tjänstemän omhändertar den flyende (prop.

1997/98:42, bet. 1997/98:JuU15, rskr. 1997/98:181).

Norges och Finlands regeringar har avgivit förklaringar av samma

innebörd som Sveriges. När Öresundsbron har färdigställts kommer

Sverige att ha landgräns även mot Danmark (se avsnitt 7.4.2).

Gränsöverskridande förföljande in i Sverige kan således aktualiseras

av brott som kan föranleda utlämning. Det innebär i förhållande till våra

nordiska grannländer brott på vilket fängelse kan följa i den ansökande

staten. Reglerna innebär inte att utlämning skall antas komma till stånd i

det enskilda fallet, utan det är den lagstadgade straffskalan för det miss-

tänkta brottet som är avgörande för när gränsöverskridande förföljande är

tillåtet (se avsnitt 7.1). Som exempel kan nämnas att norska poliser som

följer efter en flyende person in i Sverige inte skall behöva förvissa sig

om att den flyende inte är svensk medborgare, vilket ofta utgör hinder

mot utlämning. Om det senare skulle visa sig att den förföljde är svensk

medborgare och att det föreligger hinder mot utlämning, kan det finnas

möjlighet för svenska myndigheter att inleda förundersökning och överta

lagföringen eller att verkställigheten av ett utdömt straff förs över till

Sverige.

De tjänstemän som Sverige har anmält som behöriga för att utföra

gränsöverskridande förföljande är polismän samt tulltjänstemän när de

har polisiära befogenheter.

7.4.2 Polisiärt samarbete i Öresundsregionen

Sveriges och Danmarks regeringar har, som redovisats i avsnitt 5, ingått

ett särskilt avtal om polisiärt samarbete som bl.a. har till syfte att

komplettera Schengenkonventionens bestämmelser, med anledning av att

Öresundsförbindelsen inom kort kommer att öppnas för trafik.

Såvitt gäller gränsöverskridande övervakning hänvisar avtalet till

Schengenkonventionens bestämmelser. Beträffande gränsöverskridande

förföljande däremot skiljer sig avtalet något från Schengenkonventionen

avseende de fall som kan aktualisera åtgärden. Vidare innehåller avtalet

en specialreglering av samarbetet på själva Öresundsförbindelsen.

Gränsöverskridande förföljande utanför Öresundsförbindelsen

Enligt artikel 8.1 får gränsöverskridande förföljande utanför förbindelsen

ske i enlighet med artikel 41 i Schengenkonventionen och de nationella

förklaringar som staterna har avgivit med anledning av avtalet eller enligt

artikel 41.9. Därutöver tillåter artikel 8.1 gränsöverskridande förföljande

utanför Öresundsförbindelsen av personer som har avvikit från varje

form av frihetsberövande på grund av brott samt av personer som har

avvikit från annat frihetsberövande i den mån utlämning för

verkställighet av vård eller behandling kan komma i fråga.

Fortsatt förföljande enligt artikel 41 i Schengenkonventionen får ske

om en person har upptäckts på bar gärning med att begå vissa brott eller

vid medhjälp till sådana brott, eller om någon som är häktad eller som

avtjänar frihetsstraff har rymt. De nationella förklaringar som artikel 8.1

hänvisar till har i här aktuella avseenden olika innebörd beroende på om

det är svensk polis som agerar på danskt territorium eller dansk polis som

agerar på svenskt territorium.

Den svenska förklaringen innebär att

 danska polismän har rätt att fortsätta ett pågående förföljande in på

svenskt territorium utanför Öresundsförbindelsen utan begränsning i

tid eller rum,

 danska polismän vid förföljande på svenskt territorium utanför

Öresundsförbindelsen har rätt att beröva den förföljde friheten, samt

att

 förföljande in på svenskt territorium utanför Öresundsförbindelsen får

ske av personer som har avslöjats på bar gärning med att begå brott

som är underkastade allmänt åtal enligt nationell rätt i Sverige och

Danmark.

Gränsöverskridande samarbete på Öresundsförbindelsen

På Öresundsförbindelsen ger avtalet mer långtgående befogenheter för

dansk polis på svenskt territorium än Schengenkonventionen medger.

Bakgrunden är att den som färdas på förbindelsen har rätt att förvänta sig

samma service och ingripanden från polisen som om de befunnit sig på

svenskt eller danskt landterritorium. Av artikel 6.2 följer att danska

polismän som befinner sig på svenskt territorium på Öresunds-

förbindelsen, har befogenhet att vid behov vidta de polisiära åtgärder

som behövs för att trygga den allmänna ordningen och säkerheten. En

sådan åtgärd skall vidtas i överensstämmelse med gällande rätt i Sverige

och får endast pågå tills svenska myndigheter övertar genomförandet

eller kräver att åtgärden skall avbrytas.

Enligt artikel 6.3 får danska polismän som befinner sig på svenskt

territorium på Öresundsförbindelsen uppta eller fortsätta ett förföljande

enligt artikel 41 i Schengenkonventionen, med iakttagande av de

nationella förklaringar som har avgivits med anledning av avtalet eller i

enlighet med artikel 41.9. Därutöver får förföljande enligt artikel 6.3 ske

av personer som har avvikit från varje form av frihetsberövande på grund

av brott samt av personer som har avvikit från annat frihetsberövande i

den mån utlämning för verkställighet av beslut om vård eller behandling

kan komma i fråga.

Fortsatt förföljande enligt artikel 41 i Schengenkonventionen får, som

nämnts, ske om en person har upptäckts på bar gärning med att begå

vissa brott eller vid medhjälp till sådana brott, eller om någon som är

häktad eller som avtjänar frihetsstraff har rymt. De nationella

förklaringar som artikel 6.3 hänvisar till innebär i här aktuella avseenden

att förföljande på Öresundsförbindelsen får ske avseende varje straffbar

gärning som faller under allmänt åtal enligt nationell rätt i Sverige och

Danmark. Vidare innebär förklaringarna att danska polismän på Öre-

sundsförbindelsen får omhänderta den efterföljde tills polismän från

Sverige kan fastställa den förföljdes identitet eller frihetsberöva honom

eller henne allt förutsatt att svenska myndigheter inte begärt att för-

följandet skall avbrytas och dess lokala myndigheter inte kan ingripa

inom rimlig tid.

Befogenheterna gäller enligt artikel 6.1 de polismän som nämns i

artikel 3.3. Av artikel 6.1 och 3.3 följer att befogenheterna gäller för

polismän hos lokala polismyndigheter i Danmark och hos Rigspoliti-

chefen. I den mån Danmark har ingått bilaterala avtal om det kan även

tulltjänstemän komma att omfattas. Sverige har i dag inget avtal med

Danmark som innebär att danska tulltjänstemän ges rätt att utöva

polisiära befogenheter här.

Artikel 6.4 behandlar gemensam patrullering på Öresundsförbindelsen.

Sådan patrullering skall genomföras i enlighet med nationell rätt i den

stat där patrulleringen äger rum och under ledning av den statens

myndigheter.

7.4.3 Gällande rätt

Utlämning för brott

Svenska regler om utlämning finns i två lagar, dels lagen (1957:668) om

utlämning för brott, dels lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge.

För att utlämning skall kunna ske från Sverige förutsätts att någon är

misstänkt, tilltalad eller dömd i en främmande stat för en gärning för

vilken det i Sverige är föreskrivet fängelse i mer än ett år eller om

utlämning begärs av något av de nordiska länderna att det är stadgat

fängelse för brottet i det landet. Svenska medborgare får under vissa

angivna omständigheter utlämnas till de nordiska länderna men inte till

andra länder. Vidare finns en rad begränsningar när det gäller politisk

brottslighet m.m.

Den som kan bli föremål för utlämning får, om det finns en begäran

om det från den stat som begär utlämning eller om det finns en

efterlysning, omedelbart anhållas (s.k. provisoriskt anhållande) eller

åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet av åklagare.

Utlämning för verkställighet av beslut om vård eller behandling

Bestämmelser om utlämning av personer för vård eller behandling finns i

lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island eller Norge

för verkställighet av beslut om vård eller behandling. Här kan i korthet

nämnas att utlämning kan komma i fråga bl.a. om det finns ett beslut om

nykterhetsvård eller vård av narkotikamissbrukare, barna- och ungdoms-

vård eller vård av psykiskt sjuka. Vidare krävs bl.a. att den som begärs

utlämnad enligt beslutet skall intas eller hållas kvar på anstalt eller

uppehålla sig på särskilt anvisad plats (2 § i 1970 års lag). Beslut fattas

av polismyndighet eller länsrätt (5 §).

7.4.4 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: I den nya lagen anges under vilka förutsättningar

gränsöverskridande övervakning respektive förföljande får äga rum,

nämligen huvudsakligen:

 gränsöverskridande övervakning om det i en Schengenstat pågår en

förundersökning e.d. avseende ett brott som kan föranleda utlämning,

som huvudregel efter samtycke från svensk myndighet. Övervak-

ningen skall genast upphöra om en svensk myndighet begär det eller

om samtycke inte har lämnats inom fem timmar från gränsöver-

skridandet (4 §),

 gränsöverskridande förföljande om en person har upptäckts på bar

gärning med att begå ett brott som kan föranleda utlämning eller om

någon som är häktad eller avtjänar frihetsstraff har rymt, allt under

förutsättning att förföljandet sker över landgräns och som huvudregel

att svensk myndighet har lämnat sitt samtycke. Förföljandet skall

genast upphöra om en svensk myndighet begär det (5 §), samt

 förföljande över Öresundsförbindelsen om en person har

- upptäckts på bar gärning med att begå ett brott som hör under allmänt

åtal i Sverige och Danmark,

- avvikit från varje slags frihetsberövande på grund av brott, eller

- avvikit från annat frihetsberövande i den mån utlämning för verk-

ställighet av beslut om vård eller behandling kan komma i fråga.

- Danska polismän får även inleda ett förföljande på svenskt territorium

på Öresundsförbindelsen. De skall i sådant fall omedelbart anhålla om

bistånd från en behörig svensk myndighet (10 §).

Promemoriornas förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Den danska promemorian innehöll dock inte en särskild

reglering av skyldigheten för danska polismän att omedelbart begära

bistånd i samband med inledande av ett förföljande på svenskt territorium

på Öresundsförbindelsen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen i

sak eller lämnat dem utan erinran. Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Datainspektionen, Statens invandrarverk, Tullverket och Kustbevak-

ningen har under hand beretts tillfälle att yttra sig över förslaget om

särskild reglering av skyldigheten för danska polismän att anmäla

respektive avbryta en åtgärd som har vidtagits på Öresundsförbindelsen.

De har inte framfört någon erinran mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag

Förutsättningarna för när gränsöverskridande övervakning respektive

förföljande får äga rum regleras noggrant i Schengenkonventionen och i

den svenska förklaringen enligt artikel 41.9 Schengenkoventionen

respektive i artiklarna 6 och 8 i det svensk-danska polissamarbetsavtalet

jämte förklaringar. Som exempel kan nämnas att gränsöverskridande

förföljande och gränsöverskridande övervakning enligt Schengenkonven-

tionen i regel förutsätter att det är föreskrivet en sådan påföljd för brottet

att utlämning kan komma i fråga. Vidare erinras om att all gräns-

överskridande övervakning förutsätter att det i det land där över-

vakningen har påbörjats pågår en utredning om ett brott som den över-

vakade misstänks för samt att gränsöverskridande förföljande endast får

äga rum över landgräns.

De gränser för verksamheten som har dragits upp i Schengenkonven-

tionens respektive i det svensk-danska polissamarbetsavtalets artiklar och

i de förklaringar som Sverige har avgivit, bör enligt regeringens mening

återspeglas i lagen om internationellt polisiärt samarbete. Således bör

lagtexten ange när ett visst förfarande förutsätter ett brott som kan

föranleda utlämning, dubbel straffbarhet eller vissa bestämda brott.

Den nya lagen bör således reglera förutsättningarna för det gränsöver-

skridande samarbetet. Bestämmelserna bör meddelas i skilda lagrum för

gränsöverskridande övervakning respektive gränsöverskridande för-

följande. Gränsöverskridande förföljande enligt det svensk-danska polis-

samarbetsavtalet och de särskilda befogenheterna på Öresunds-

förbindelsen skall regleras separat.

Beträffande gränsöverskridande övervakning bör en bestämmelse

införas som innebär att sådan övervakning får ske om det pågår en brotts-

utredning i den andra staten dels efter svenskt samtycke avseende ett

brott som kan föranleda utlämning, dels utan föregående svenskt sam-

tycke för vissa i Schengenkonventionen angivna brott, under förutsätt-

ning att svensk myndighet kontaktas så snart det kan ske samt att för-

farandet omedelbart skall upphöra om en svensk myndighet begär det

eller om samtycke inte har lämnats inom fem timmar efter gränsöver-

skridandet.

Artikel 40.7 innehåller en uppräkning av de brott som kan föranleda

gränsöverskridande övervakning utan föregående samtycke. Det lag-

förslag som har presenterats i departementspromemorian Polissamarbete

m.m. med anledning av Schengen, Ds 1999:31, innebär i detta avseende

att en hänvisning sker direkt till konventionsbestämmelsen. Riks-

åklagaren har anfört att man skulle vinna i klarhet och lättöverskådlighet

om en uppräkning i stället gjordes i lagen. Även lagrådsremissens förslag

innehöll en bestämmelse med direkt hänvisning till konventions-

bestämmelsen. Som skäl anfördes att Riksåklagarens resonemang i

princip är riktigt, men att det finns skäl som i detta fall talar emot en

sådan ordning, bl.a. att konventionstextens uppräkning inte helt överens-

stämde med motsvarande svenska brottsbenämningar. Övervägande skäl

ansågs därför tala för att i lagen göra en direkt hänvisning till konven-

tionsbestämmelsen i stället för att återge konventionens ordalydelse i lag-

texten.

Lagrådet påpekar att en läsare för att förstå föreskriftens räckvidd och

innebörd måste ha tillgång till konventionstexten, vilken finns i publika-

tioner (t.ex. Sveriges överenskommelser med främmande makter [SÖ],

prop. 1997/98:42 och JuU 1997/98:15) som knappast är allmänt till-

gängliga ens hos myndigheter. Lagrådet framhåller vidare att föreskriften

är central i fråga om utländska tjänstemäns rätt att övervaka misstänkta

gärningsmän på svensk mark och därför i görligaste mån bör vara

formulerad så att förutsättningarnas hela innebörd framgår direkt av lag-

texten. Det anförde bl.a. att förhållandet att vissa av de brott som räknas

upp i artikeln inte riktigt har någon motsvarighet i svensk strafflag-

stiftning inte är skäl nog att i föreskriften endast ta in en hänvisning till

artikeln i fråga. Redan den enkla åtgärden att uppräkningen i artikeln

kom att ingå i den svenska lagtexten skulle enligt Lagrådet underlätta för

rättstillämparen och andra läsare att förstå innebörden av den föreslagna

föreskriften.

Alla för Sverige bindande internationella överenskommelser som har

ingåtts av regeringen skall publiceras i Sveriges internationella överens-

kommelser (SÖ). Det framgår av förordningen (1990:1070) om

publicering av Sveriges internationella överenskommelser m.m. Svenska

myndigheter skall ha tillgång till bestämmelser som de har att tillämpa.

Myndigheter bör därför prenumerera på SÖ när det är nödvändigt för att

de skall ha tillgång till relevanta bestämmelser. Det kan framhållas att

prenumeration på SÖ är kostnadsfri.

Det förhållandet att tillgängligheten till SÖ kan brista hos vissa

myndigheter som har att tillämpa svensk lag är därför enligt regeringens

uppfattning inte i sig skäl att överge tekniken att i lagtext hänvisa till

konventioner och andra internationella åtaganden. Med beaktande av den

knappa tid som ofta kommer att stå till buds för svenska myndigheter

som har att ta ställning till om en gränsöverskridande övervakning som

har inletts utan föregående samtycke skall avbrytas, eller vilka instruk-

tioner som skall lämnas, bör dock förutsättningarna i största möjliga mån

framgå direkt av lagtexten. Regeringen finner därför skäl att i detta fall

tillmötesgå Lagrådet och de remissinstanser som har givit uttryck för

samma uppfattning. Uppräkningen bör därför ingå i lagtexten på det sätt

som Lagrådet har föreslagit.

När det gäller fortsatt förföljande anser regeringen att en bestämmelse

bör införas av huvudsaklig innebörd att ett förföljande får fortsätta över

landgräns in i Sverige om en person har upptäckts på bar gärning i färd

med att begå ett brott som kan föranleda utlämning, eller om någon som

är häktad eller avtjänar frihetsstraff har rymt samt att förfarandet omedel-

bart skall upphöra om en svensk myndighet begär det.

Slutligen är det regeringens uppfattning att en särreglering bör ske av

förutsättningarna för när förföljande över Öresundsförbindelsen får äga

rum, nämligen avseende

 personer som har avslöjats på bar gärning med att begå ett brott som

kan bli föremål för allmänt åtal i Sverige och Danmark,

 personer som har avvikit från frihetsberövande p.g.a. brott, samt

 personer som har avvikit från frihetsberövande p.g.a beslut om vård

eller behandling när utlämning för verkställighet av beslutet kan

komma i fråga.

Av den bestämmelsen bör också framgå att danska polismän på själva

Öresundsförbindelsen även har befogenhet att inleda ett förföljande i

dessa fall. Som Lagrådet har påpekat bör bestämmelsen om gränsöver-

skridande förföljande som upptas på svenskt territorium på Öresunds-

förbindelsen kompletteras med en skyldighet för danska polismän att

omedelbart anhålla om bistånd av en behörig svensk myndighet.

I promemoriorna, och även i det svensk-danska polissamarbetsavtalet,

har åtgärden benämnts gränsöverskridande efterföljande. Därefter har det

framkommit att termerna förföljande och efterföljande har en etablerad

innebörd inom polisarbetet, och att den åtgärd som avses i artikel 41 i

Schengenkonventionen samt artiklarna 6.3 och 8 i det svensk-danska

polissamarbetsavtalet motsvarar förföljande. För att undvika begrepps-

förvirring, anser regeringen därför att åtgärden bör benämnas gräns-

överskridande förföljande.

Överlämnande av myndighetsutövning

En fråga när det gäller det operativa polisiära samarbetet är i vilken

utsträckning andra Schengenstaters polismän och andra tjänstemän kan

komma att ägna sig åt myndighetsutövning i Sverige i samband med

gränsöverskridande övervakning och förföljande enligt artiklarna 40 41 i

Schengenkonventionen respektive artiklarna 6 och 8 i det svensk-danska

polissamarbetsavtalet jämte förklaringar.

All tjänsteutövning av myndighetspersoner är inte samtidigt myndig-

hetsutövning. Utmärkande för myndighetsutövning brukar anges vara att

det rör sig om beslut eller andra åtgärder som ytterst är uttryck för sam-

hällets maktbefogenheter. Åtgärderna skall komma till stånd och få sina

rättsverkningar mot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler. En

åtgärd skall vidare beslutas ensidigt av det allmännas företrädare, och av

ett rättssubjekt som intar en monopolställning på så sätt att ingen enskild

kan vidta samma åtgärd med motsvarande verkan.

Syftet med gränsöverskridande förföljande av en person är att denne

skall berövas friheten, antingen av de förföljande tjänstemännen eller av

den mottagande statens tjänstemän. Ett frihetsberövande är en åtgärd som

innebär myndighetsutövning. Mot detta skulle kunna anföras att de

befogenheter som tillkommer en utländsk polisman vid förföljande enligt

artikel 41 i Schengenkonventionen respektive artiklarna 6 och 8 i det

svensk-danska polissamarbetsavtalet i stort sett sammanfaller med de

befogenheter som enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB tillkommer envar

som påträffar en brottsling på bar gärning. Det kan emellertid knappast

hävdas att en polisman i tjänsten omfattas av den regeln. Det torde därför

enligt regeringens uppfattning stå klart att fortsatt förföljande enligt

artikel 41 i Schengenkonventionen respektive artiklarna 6 och 8 i det

svensk-danska polissamarbetsavtalet kan innefatta myndighetsutövning

här i landet.

När det däremot gäller gränsöverskridande övervakning enligt artikel

40 i Schengenkonventionen, är det inte lika klart att förfarandet innefattar

myndighetsutövning.

Gränsöverskridande övervakning sker inom ramen för en brotts-

utredning som pågår i den främmande staten, och riktar sig mot den som

misstänks för delaktighet i det brott som utredningen avser. Över-

vakningen kan således ses åtminstone som ett utflöde av myndighets-

utövning. Åtgärden kan därför ses som ett uttryck för samhällets makt-

befogenheter som kommer till stånd genom offentligrättsliga regler. I

sammanhanget är det också av betydelse att en utländsk tjänsteman som

fortsätter en övervakning eller ett förföljande över gränsen in i Sverige,

enligt artikel 42 i Schengenkonventionen skall likställas med svenska

polismän om han eller hon skulle utsättas för eller begå brottsliga

handlingar. Samma förhållande gäller enligt artikel 43 när det gäller att

kunna orsaka den svenska staten skadeståndsskyldighet. Övervägande

skäl talar därför enligt regeringens mening för att också gränsöver-

skridande övervakning kan komma att innefatta myndighetsutövning.

Svea hovrätt har väckt frågan om svenska polismäns befogenhet att

utöva myndighet i andra stater kräver stöd i någon form i svensk för-

fattning. Schengenkonventionens bestämmelser om gränsöverskridande

övervakning och förföljande innebär att Schengenstaterna har åtagit sig

att låta tjänstemän från andra Schengenstater utöva myndighet på sitt

territorium. De utländska tjänstemännens befogenheter härvidlag regleras

av det mottagande landets nationella bestämmelser. Enligt regeringens

uppfattning är det därför inte nödvändigt att i svensk lag reglera svenska

polismäns befogenhet att utöva myndighet i andra Schengenstater. Se

dock avsnitt 7.10.

7.5 Utländska tjänstemäns befogenheter och skyldigheter

7.5.1 Schengenkonventionens och det svensk-danska

polissamarbetsavtalets regler

Inom Schengensamarbetets ram skall den mottagande statens myndighet

på begäran av de förföljande polismännen frihetsberöva den flyende för

att hålla kvar vederbörande eller fastställa dennes identitet. En Schengen-

stat kan tillåta att utländska tjänstemän i samband med gränsöver-

skridande förföljande på dess territorium berövar den flyende friheten.

(Sverige har tillåtit detta med avseende på tjänstemän från Norge,

Finland och Danmark.)

I dessa fall är det enligt Schengenkonventionen tillåtet för de utländska

tjänstemännen att skyddsvisitera den frihetsberövade. Vidare får de

utländska tjänstemännen omhänderta föremål samt belägga den frihets-

berövade med handfängsel under transport. Den frihetsberövade skall

genast överlämnas till den mottagande statens myndigheter.

Både vid gränsöverskridande övervakning och vid gränsöverskridande

förföljande har den mottagande staten alltid rätt att när som helst beordra

att åtgärden på dess territorium avbryts. Den har även rätt att meddela

instruktioner som de övervakande eller förföljande tjänstemännen skall

lyda. Vidare skall allt förföljande in på ett annat lands territorium ske

med iakttagande av den mottagande statens lagar och de övriga villkor

som landets myndigheter ställer upp. De utländska tjänstemännen får

medföra sina tjänstevapen om inte den mottagande staten har förbjudit

det, men dessa vapen får bara användas i nödvärn. Sverige har, i

samband med undertecknandet och ratificeringen av avtalet om Sveriges

anslutning till Schengenkonventionen, inte ställt upp något förbud mot

medförande av tjänstevapen.

I förhållande till Danmark finns vidare en specialreglering av för-

hållandena på Öresundsförbindelsen i det svensk-danska polissamarbets-

avtalet. Enligt artikel 6.2 skall den ena statens polismän som befinner sig

på den andra statens territorium på Öresundsförbindelsen, ha samma

befogenheter som den senare (mottagande) statens polismän att när det är

nödvändigt vidta de polisiära åtgärder som behövs för att trygga den

allmänna ordningen och säkerheten. Den mottagande statens

myndigheter skall omedelbart underrättas om sådana åtgärder. En sådan

åtgärd skall vidare vidtas i överensstämmelse med gällande rätt i den

mottagande staten och får endast pågå tills den mottagande statens

myndigheter övertar genomförandet eller kräver att åtgärden skall

avbrytas.

Inom ramen för gränsöverskridande övervakning får de utländska

tjänstemännen inte omhänderta den övervakade på den mottagande

statens område.

7.5.2 Gällande rätt

Polisens befogenheter, m.m.

Den svenska polisens befogenheter att i Sverige genomföra förföljande

och övervakning samt att använda tvångsmedel regleras i lag, huvud-

sakligen i rättegångsbalken (RB) och polislagen (1984:387).

I RB finns regler om polisens brottsutredande verksamhet i samband

med förundersökning. I 24 kap. 7 § RB finns regler om polisens rätt att

gripa en person som är misstänkt för brott, i 27 kap. 4 § finns regler om

beslag och i 28 kap. 11 § finns regler om kroppsvisitation. Om det finns

anledning anta att ett brott på vilket fängelse kan följa har begåtts, får

polisen utföra kroppsvisitation på den som skäligen kan misstänkas för

brottet för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller om det annars

är av betydelse för utredningen om brottet (28 kap. 11 § RB). Med

kroppsvisitation avses undersökning av en persons kläder och annat som

personen bär på sig, men också undersökning av föremål i övrigt som

någon har med sig. Det spelar här inte någon roll om föremålet är öppet,

stängt utan att vara låst eller låst och inte heller på vilket sätt det medförs.

Till exempel kan väskor, paket och plånböcker undersökas. Föremål som

kan undersökas är endast sådana som en person kan föra med sig. Större

föremål, som exempelvis bilar och andra fordon, kan inte undersökas

med stöd av bestämmelsen om kroppsvisitation, utan detta faller under

bestämmelserna om husrannsakan. Husrannsakan får företas om det finns

anledning att anta att ett brott som det kan följa fängelse på har begåtts,

för eftersökande av föremål för beslag eller annars för att undersöka

omständigheter som kan ha betydelse för utredning om brottet (28 kap.

1§ RB). Husrannsakan hos annan än den som är skäligen misstänkt för

brottet får endast företas i vissa undantagssituationer, bl.a. om den

misstänkte gripits där. En polisman får utan beslut av undersöknings-

ledare eller annan företa kroppsvisitation eller husrannsakan endast om

det är fara i dröjsmål.

När det inte pågår en förundersökning är vissa allmänna regler i polis-

lagen tillämpliga. Där anges bl.a. att polisen skall bedriva spaning och

utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal (2 § 3) samt att en

polisman under vissa förutsättningar får omhänderta en person för

identifiering (14 §).

Av 10 § polislagen framgår att polisen får använda våld för att

genomföra åtgärder om någon sätter sig till motvärn mot ett lagligen

grundat frihetsberövande, om andra medel är otillräckliga och det är

försvarligt med hänsyn till omständigheterna. Av 19 § första stycket

polislagen framgår att då polisen med laga stöd griper eller omhändertar

någon får polisen kroppsvisitera denne av säkerhetsskäl, dvs. genomföra

en s.k. skyddsvisitation. Polisen får enligt samma lagrum också i vissa

fall kroppsvisitera den frihetsberövade för att kunna fastställa dennes

identitet. Enligt andra stycket i samma paragraf får en polisman även

annars utföra kroppsvisitation, i den utsträckning det behövs för att söka

efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid

brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan

antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 §

brottsbalken.

En polisman får vidare, enligt 22 § polislagen, stoppa ett fordon eller

annat transportmedel bl.a. om det finns anledning att anta att någon som

färdas i fordonet har gjort sig skyldig till brott (p. 1) eller om det av

någon annan anledning behövs för att med laga stöd ingripa mot någon

som färdas i fordonet, genom att beröva honom friheten, på annat sätt

inskränka hans rörelsefrihet eller underkasta honom bl.a. kroppsvisitation

(p. 2).

Polisens skyldighet att återföra den som avvikit från kriminalvårds-

anstalt framgår av 10 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m.

Enligt 11 § samma lag får den som avvikit under vissa omständigheter

tillfälligt förvaras i häkte eller polisarrest.

Den övervakning som avses i artikel 40 i Schengenkonventionen

förutsätter att det föreligger misstanke om ett konkret brott och att det är

den misstänkte gärningsmannen som övervakas. Utredningen befinner

sig då enligt svenskt synsätt på förundersökningsstadiet. Polisens verk-

samhet regleras i sådana fall i 23 kap. RB.

Tullverkets och Kustbevakningens befogenheter

När det gäller Tullverkets och Kustbevakningens verksamhet för utred-

ning av brott finns det bestämmelser i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling (varusmugglingslagen, VSL) och lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning. Tulltjänstemän

och kustbevakningstjänstemän har samma befogenhet som polismän har

enligt RB att gripa den som är misstänkt för brott enligt VSL (14 § andra

stycket), och har samma befogenhet som polismän enligt RB att ta

egendom i beslag när det gäller brott enligt VSL (15 §). De har också

befogenhet att utföra kroppsvisitation när det finns anledning att anta att

någon som anträffas vid gränsen har på sig gods som kan tas i beslag

enligt VSL (19 §). I den mån ifrågavarande åtgärd enligt RB förutsätter

beslut av undersökningsledare, åklagare eller rätten, gäller det naturligt-

vis även när åtgärden företas enligt VSL.

Vidare följer av 29 § polislagen att tulltjänstemän och kustbevaknings-

tjänstemän på samma sätt som polisen får använda befogat våld för att

genomföra ett lagligen grundat frihetsberövande.

Enligt lagen om Kustbevakningens medverkan vid polisiär över-

vakning, har Kustbevakningen vissa befogenheter att utföra husrann-

sakan. Lagen är tillämplig när Kustbevakningen bedriver övervakning till

havs och i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren. Eftersom gräns-

överskridande förföljande endast får äga rum över landgräns, presenteras

dessa bestämmelser inte närmare i detta sammanhang. (Se avsnitt 6.1.2.)

7.5.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 I den nya lagen anges vilka befogenheter de utländska tjänstemännen

har vid gränsöverskridande förföljande, dvs. att

 omhänderta den flyende tills svensk polis kan fastställa veder-

 börandes identitet eller frihetsberöva honom eller henne (6 § andra

 stycket),

 visitera en flyende som har omhändertagits, vilket omfattar såväl

 rätt att skyddsvisitera den som har omhändertagits som att söka efter

 föremål som kan tjäna som bevis i rättegång i brottmål eller kan ha

 frånhänts annan genom brott (7 § 1)

 omhänderta föremål i samband med frihetsberövande av en flyende,

 såväl föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 brottsbalken,

som

 föremål som kan antas ha betydelse för utredning om brott eller ha

 avhänts någon genom brott (7 § 2), samt

 belägga den flyende som frihetsberövats med handfängsel (7 § 3).

 I den nya lagen införs en bestämmelse som innebär att

 en dansk polisman har samma befogenheter som en svensk polisman

 att ingripa mot ordningsstörningar och hot mot den allmänna

 säkerheten på det svenska territoriet på Öresundsförbindelsen, samt

 att åtgärden omedelbart skall anmälas till svensk myndighet och får

 pågå endast tills en svensk myndighet övertar genomförandet eller

 begär att den skall upphöra (9 §).

 En bestämmelse införs i den nya lagen som anger

 att de utländska tjänstemännen är skyldiga att följa svensk lag och

annan författning samt instruktioner som meddelas av svenska polis-

myndigheter, liksom att alltid kunna styrka sin behörighet och

identitet,

 att det är förbjudet för de utländska tjänstemännen att beträda

bostäder eller andra platser som inte är öppna för allmänheten, eller

använda tjänstevapen annat än i nödvärn (11 §).

Promemoriornas förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag. Den danska promemorian innehöll dock inte en

särskild reglering av skyldigheten för danska polismän att anmäla

respektive avbryta en åtgärd som har vidtagits på Öresundsförbindelsen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag

Bestämmelser om de befogenheter som de utländska tjänstemännen skall

ges enligt Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbets-

avtalet bör meddelas i lag. De bestämmelser som begränsar eller annars

inverkar på den gränsöverskridande verksamheten bör meddelas i anslut-

ning till de bestämmelser där befogenheterna regleras, och följaktligen i

den nya lagen.

Utländska tjänstemäns befogenheter

Enligt Schengenkonventionen och Sveriges förklaring i anslutning till

undertecknandet av Sveriges anslutningsavtal, skall norska och finska

tjänstemän som utför gränsöverskridande förföljande in i Sverige få

beröva den flyende friheten här samt visitera vederbörande och därvid

omhänderta föremål. Motsvarande gäller enligt det svensk-danska

polissamarbetsavtalet jämte förklaring. I det sistnämnda avtalet ges

danska polismän därutöver befogenhet att ingripa för att avvärja hot mot

den allmänna ordningen och säkerheten på Öresundsförbindelsen. Dessa

åtaganden innebär överlämnande av myndighetsutövning till främmande

stats myndigheter, och förutsätter således lagreglering.

Den befogenhet att beröva den flyende friheten som utländska tjänste-

män skall ges enligt Schengenkonventionen, avser endast ett tillfälligt

omhändertagande i avvaktan på att svensk polis kan fastställa personens

identitet, eller frihetsberöva honom eller henne. Det finns för närvarande

inte skäl för Sverige att ge de utländska tjänstemännen längre gående

befogenheter i det avseendet än som framgår av Schengenkonventionen.

Regeringen föreslår därför att en bestämmelse införs som innebär att de

utländska tjänstemännen får omhänderta den flyende tills svensk polis

kan fastställa vederbörandes identitet eller frihetsberöva honom eller

henne.

Här kan även nämnas att de utländska tjänstemännen, när de utövar

befogenheten att frihetsberöva den flyende, kan behöva använda visst

våld för att genomföra åtgärden. I den situationen är regeln i 29 § första

stycket, andra meningens första led i polislagen (1984:387) tillämplig.

Enligt den regeln får den som med laga stöd skall verkställa ett frihets-

berövande använda våld för att genomföra tjänsteåtgärden i den mån

andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är

försvarligt.

 När det gäller de utländska tjänstemännens befogenheter att kropps-

visitera en flyende som har berövats friheten och att ta föremål i beslag,

anser regeringen att praktiska skäl talar för en tydligare reglering i svensk

rätt än den som finns i Schengenkonventionen.

I konventionen anges att utländska tjänstemän som har frihetsberövat

en flyende, får omhänderta föremål i samband med att den flyende

"kroppsvisiteras av säkerhetsskäl". De utländska tjänstemännens rätt att

visitera den frihetsberövade skulle således i konventionen begränsas till

att avse skyddsvisitering. När det gäller befogenheten att omhänderta

föremål, ger en tolkning mot bakgrund av sammanhanget vid handen att

endast vapen eller andra farliga föremål som kan förklaras förverkade

enligt 36 kap. 3 § 2 brottsbalken får omhändertas. Det skulle medföra att

förföljande tjänstemän skulle vara förhindrade att, i avvaktan på över-

lämnande till svensk polis, ta hand om exempelvis narkotika som en

narkotikabrottsling bär på sig eller ett rånbyte som en flyende rånare har

fört med sig. Detta framstår varken som rimligt eller lämpligt.

Enligt 29 § andra stycket polislagen får den som med laga stöd berövar

någon friheten i anslutning till ingripandet kroppsvisitera honom eller

henne. Kroppsvisitation får i det fallet endast ske i den utsträckning som

är nödvändig av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål

skall kunna tas om hand. För att i samband med gränsöverskridande

förföljande ge de utländska tjänstemännen längre gående befogenheter

bör en särskild regel med det syftet föras in i lagen om polissamarbete i

vissa fall.

De utländska tjänstemännen bör dock inte ges lika långtgående

befogenheter att söka efter och omhänderta föremål som svenska poliser

har. Utöver skyddsvisitering och omhändertagande av farliga föremål

som faller under 36 kap. 3 § 2 brottsbalken, som konventionen anger, bör

de utländska tjänstemännen ges befogenhet att söka efter och omhänderta

föremål som kan antas ha betydelse för utredning om brott. Som

Åklagarmyndigheten i Malmö har påpekat bör även föremål som kan ha

avhänts annan genom brott få eftersökas och omhändertas. Detta ger de

utländska tjänstemännen tillräckliga möjligheter att i anslutning till ett

gränsöverskridande förföljande omhänderta föremål i avvaktan på att en

svensk myndighet kan ta föremålen i beslag. Behov av ytterligare

åtgärder får tillgodoses inom ramen för svenska polismäns befogenheter

enligt polislagen eller i den mån förundersökning inleds rättegångs-

balken eller den föreslagna lagen om ömsesidig rättshjälp i brottmål, Ds

1999:56. Förslaget innebär att utländska tjänstemän ges mindre långt-

gående befogenheter än svenska polismän. Att de ges mer långtgående

befogenheter än Schengenkonventionen föreskriver innebär enligt

regeringens mening inte en icke godtagbar inskränkning av det grund-

lagsreglerade skyddet mot tvångsmedel mot enskilda.

Sammanfattningsvis bör en bestämmelse införas av innebörd att de

utländska tjänstemännen får visitera en flyende som har omhändertagits,

såväl av säkerhetsskäl som för att söka efter föremål som kan antas ha

betydelse för utredning om brott eller kan ha avhänts annan genom brott.

Vidare bör de utländska tjänstemännen ges rätt att belägga den flyende

som frihetsberövats med handfängsel inom ramarna för vad svensk rätt

medger samt, för det tredje, i samband med frihetsberövandet

omhänderta föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § p. 2

brottsbalken och föremål som föremål som kan antas ha betydelse för

utredning om brott eller ha avhänts annan genom brott.

I samband med gränsöverskridande övervakning ger Schengenkonven-

tionen inte de utländska tjänstemännen några befogenheter att använda

tvångsmedel i den mottagande staten. Det finns inte heller några

praktiska skäl för Sverige att gå längre än konventionen i det avseendet.

Utländska tjänstemäns skyldigheter

Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbetsavtalet

innehåller regler som begränsar de utländska tjänstemännens rätt att

utöva den gränsöverskridande verksamheten. Bl.a. finns föreskrifter om

skyldighet för de utländska tjänstemännen att följa svensk lag och annan

författning samt att de alltid ska kunna styrka sin identitet. Vidare

innehåller konventionen och avtalet regler om förbud som inskränker de

utländska tjänstemännens befogenheter. Som exempel kan anges att

utländska tjänstemän i Sverige är förbjudna att beträda platser som inte är

öppna för allmänheten och att använda tjänstevapen annat än i nödvärns-

situationer. (Se närmare avsnitt 7.5.1)

Enligt Schengenkonventionen skall utländska tjänstemän som utför

gränsöverskridande samarbete följa gällande lagar och andra författ-

ningar i den mottagande staten. Motsvarande gäller enligt det svensk-

danska polissamarbetsavtalet. Detta innebär att de skall följa samma

regler som sina svenska kolleger i motsvarande fall. Enligt svensk rätt

gäller undantag för polis, tull, räddningstjänst m.fl. i godkänt utryck-

ningsfordon, när det gäller vissa trafikregler. Som exempel kan anges

hastighetsbestämmelser och skyldighet att stanna för rött ljus. Dessa

bestämmelser finns i 11 kap. trafikförordningen (1998:1276). De

utländska tjänstemän som följer efter en flyende in i Sverige bör ges

samma möjligheter som svensk polis att följa efter den som exempelvis

kör mot rött ljus. Detta kan regleras i trafikförordningen.

Bestämmelser om de utländska tjänstemännens skyldigheter samt

avgränsningar av befogenheterna bör enligt regeringens mening ges i

anslutning till de bestämmelser där befogenheterna ges, och följaktligen

meddelas i lagen om internationellt polisiärt samarbete. En bestämmelse

bör alltså införas som innebär att de utländska tjänstemännen är skyldiga

att följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som

meddelas av svenska polismyndigheter. Vidare skall de alltid kunna

styrka sin behörighet och identitet. De får aldrig beträda bostäder eller

andra platser som inte är öppna för allmänheten, men väl varuhus, banker

och liknande lokaler dit allmänheten har tillträde. Slutligen får de

utländska tjänstemännen inte heller använda sina tjänstevapen annat än i

nödvärnssituationer.

Enligt det svensk-danska polissamarbetsavtalet skall danska polismän

som har vidtagit en åtgärd för att avvärja hot mot den allmänna

ordningen eller säkerheten på Öresundsförbindelsen, omedelbart anmäla

detta till en svensk myndighet. Även denna skyldighet bör, som Svea

hovrätt har påpekat, lämpligen regleras i detta sammanhang.

7.6 Frihetsberövande i avvaktan på provisoriskt

anhållande

7.6.1 Schengenkonventionens och det svensk-danska

polissamarbetsavtalets regler

Den som i anslutning till ett gränsöverskridande förföljande har berövats

friheten enligt de regler som berörts i avsnitt 7.5, får hållas kvar för

förhör av lokala myndigheter enligt nationell rätt. Utländska medborgare

skall dock frisläppas senast sex timmar efter gripandet, timmarna från

midnatt fram till klockan nio ej inräknade, såvida lokala myndigheter inte

tidigare mottagit en framställning om tillfälligt omhändertagande för

utlämning.

Schengenkonventionen

I samband med gränsöverskridande förföljande kommer utländska

tjänstemän under vissa förutsättningar att få frihetsberöva den flyende.

Detta följer av Schengenkonventionen och de förklaringar som Sverige,

Finland och Norge har avgivit i samband med att avtalen om anslutning

respektive samarbete undertecknades, samt av det svensk-danska polis-

samarbetsavtalet jämte förklaringar, se nedan. (Eftersom gränsöver-

skridande enligt Schengenkonventionen endast får äga rum över land-

gräns, berörs endast Danmark, Norge och Finland för Sveriges del. En

bestämmelse i den nya lagen som ger utländska tjänstemän befogenhet

att i dessa fall omhänderta den flyende, har föreslagits i avsnitt 7.5.3.)

En under sådana förutsättningar frihetsberövad person får enligt

konventionen hållas kvar av lokala myndigheter för förhör i enlighet med

nationella bestämmelser. Konventionen föreskriver vidare att utländska

medborgare skall frisläppas senast sex timmar efter ingripandet, tim-

marna från midnatt fram till klockan nio ej inräknade, såvida lokala

behöriga myndigheter inte tidigare har mottagit en framställning om till-

fälligt omhändertagande för utlämning i någon form, dvs. en begäran om

s.k. provisoriskt anhållande.

Det svensk-danska polissamarbetsavtalet

Även inom ramen för det svensk-danska polissamarbetsavtalet före-

kommer gränsöverskridande förföljande, som kan resultera i att den

flyende berövas friheten.

Förföljande enligt detta avtal följer något annorlunda regler än

Schengenkonventionen. Det svensk-danska avtalet förutsätter nämligen

dubbel straffbarhet när det gäller förföljande av personer som har

avslöjats på bar gärning och går i övrigt längre än Schengenkonventionen

genom att tillåta förföljande dels av personer som har avvikit från alla

slags frihetsberövanden på grund av brott, dels av personer som har

avvikit från frihetsberövande i den mån utlämning för verkställighet av

beslut om vård eller behandling kan komma i fråga. Vidare får danska

polismän på det svenska territoriet på Öresundsförbindelsen inte enbart

fortsätta, utan även uppta ett förföljande i dessa fall.

Inom ramen för det svensk-danska polissamarbetsavtalet kommer

således det tillfälliga kvarhållandet att omfatta en delvis annan krets av

personer än enligt Schengenkonventionen. I övrigt gäller dock Schengen-

konventionens regel.

7.6.2 Gällande rätt

Kvarhållande för förhör

Inom ramen för en pågående förundersökning finns regler om kvar-

hållande för förhör i 23 kap. rättegångsbalken. En person som inte är

anhållen eller häktad får hållas kvar för förhör i högst sex timmar, eller

om det är av synnerlig vikt att den som är misstänkt är tillgänglig för

fortsatt förhör ytterligare sex timmar. Det är också möjligt för polisen att

under vissa omständigheter ta en misstänkt person som skall förhöras i

förvar under den aktuella tiden. När förhöret är avslutat får den förhörde

omedelbart avlägsna sig, om inte åklagare beslutar att anhålla honom

eller henne.

Det sagda förutsätter, som nämnts, att det pågår en förundersökning.

Innan en förundersökning har inletts har polisen endast begränsade

möjligheter att hålla förhör. Reglerna om kvarhållande för förhör är då

inte tillämpliga.

Utlämning för brott

Svenska regler om utlämning för brott finns i två lagar, dels lagen

(1957:668) om utlämning för brott, dels lagen (1959:254) om utlämning

för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

För att utlämning skall kunna ske från Sverige förutsätts, som berörts,

att någon är misstänkt, tilltalad eller dömd i en annan stat för en gärning

för vilken det i Sverige är föreskrivet fängelse i mer än ett år eller om

utlämning begärs av något av de nordiska länderna att det är stadgat

fängelse för brottet i det landet. Svenska medborgare får under vissa

angivna omständigheter utlämnas till de nordiska länderna men inte till

andra länder. Vidare finns en rad begränsningar när det gäller politisk

brottslighet m.m.

Den som kan bli föremål för utlämning får, om det finns en begäran

om det från den stat som begär utlämning eller om det finns en

efterlysning som har utfärdats i den andra staten, omedelbart anhållas

(s.k. provisoriskt anhållande) eller åläggas reseförbud eller

anmälningsskyldighet av åklagare.

Överförande av straffverkställighet

Bestämmelser om överförande av straffverkställighet finns i lagen

(1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brott-

målsdom, internationella verkställighetslagen, och lagen (1963:193) om

samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verk-

ställighet av straff, nordiska verkställighetslagen.

Den nordiska verkställighetslagen bygger på en enhetlig lagstiftning i

de nordiska länderna om verkställighet av straff i annat nordiskt land. Ett

i ett annat nordiskt land utdömt frihetsstraff kan verkställas i Sverige om

den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här. Även i de fall då

den dömde enbart uppehåller sig i riket kan verkställighet av frihetsstraff

ske här om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast. Något

samtycke från den dömde behövs inte för att verkställighet skall kunna

ske i Sverige.

Om en person som har dömts till ett frihetsberövande straff i ett annat

nordiskt land och flyr till Sverige innan påföljden har verkställts, finns

inga bestämmelser i den nordiska verkställighetslagen om tvångsåtgärder

i avvaktan på en prövning enligt denna lag (jfr 17 § nordiska utlämnings-

lagen).

Överförande av verkställighet enligt den internationella

verkställighetslagen bygger i huvudsak på internationella

överenskommelser som Sverige har träffat med andra stater. I de flesta

fallen är det Europarådets konvention från 1983 om överförande av

dömda personer som tillämpas. Under vissa förutsättningar, t.ex. om den

dömde är svensk medborgare och har samtyckt till överförandet, kan

överförande ske. Några möjligheter att tillgripa tvångsmedel finns inte.

Schengenkonventionen innehåller bestämmelser om att överförande av

straffverkställighet skall kunna ske i ett visst fall utan den dömdes

samtycke och att möjligheter skall finnas att tillgripa tvångsåtgärder. I

prop. 1999/2000:45 Överförande av straffverkställighet utan den dömdes

samtycke föreslås ändringar i internationella verkställighetslagen och

nordiska verkställighetslagen för att anpassa lagstiftningen till Schengen-

konventionens bestämmelser i detta avseende.

Utlämning för verkställighet av beslut om vård eller behandling

Bestämmelser om utlämning av personer för vård eller behandling finns i

lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island eller Norge

för verkställighet av beslut om vård eller behandling. Här kan i korthet

nämnas att utlämning från Sverige kan komma i fråga bl.a. om det finns

ett beslut om nykterhetsvård eller vård av narkotikamissbrukare, barna-

och ungdomsvård eller vård av psykiskt sjuka. Vidare krävs bl.a. att den

som begärs utlämnad enligt beslutet skall intas eller hållas kvar på anstalt

eller uppehålla sig på särskilt anvisad plats (2 § i 1970 års lag). Beslut

fattas av polismyndighet eller länsrätt (5 §). Om det skäligen kan befaras

att den som begärs utlämnad avviker eller på annat sätt undandrar sig

utlämning, får myndigheten meddela honom eller henne reseförbud eller

besluta att omhänderta vederbörande (8 §). Omhändertagande eller

reseförbud kan också komma i fråga beträffande den som är efterlyst

med anledning av ett beslut som kan föranleda utlämning (9 §).

Beslag

Lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av

främmande stat innehåller bl.a. regler om husrannsakan och beslag på

begäran av främmande stat där avsikten är att den beslagtagna egen-

domen skall överlämnas till den främmande staten; det gäller egendom

som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott, vara från-

händ någon genom brott eller vara förverkad på grund av brott. Nordiska

framställningar om sådana åtgärder kan sändas direkt till lokal åklagare

för åtgärd och det är domstol som prövar om egendomen kan överlämnas

till den ansökande staten.

Det finns en koppling mellan tvångsmedelslagen och utlämningslag-

stiftningen: beslagtagen egendom får inte överlämnas till en annan stat

om hinder mot utlämning skulle ha förelegat enligt vissa bestämmelser i

utlämningslagstiftningen. I fråga om nordiska ansökningar gäller, enligt

lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island

och Norge, att egendomen inte får överlämnas om det för gärningen

endast kan dömas till böter i den ansökande staten eller om dom har med-

delats eller åtalsunderlåtelse har beslutats i Sverige beträffande

gärningen. I departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i brott-

mål, Ds 1999:56, föreslås att bestämmelsen förs över till en ny lag om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål.

7.6.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 I den nya lagen införs en bestämmelse som avser frihetsberövande för

kortare tid av en person i avvaktan på en begäran om s.k. provisoriskt

anhållande inför utlämning för brott eller annat omhändertagande

inför utlämning för vård eller behandling (8 § första stycket).

 Den nya lagen ger också den svenska polisen stöd för att ta egendom i

beslag i avvaktan på en begäran om bistånd enligt 1975 års tvångs-

medelslag (8 § andra stycket).

Promemoriornas förslag överensstämmer i sak med regeringens vad

gäller den nya frihetsberövanderegeln. Förslaget till bestämmelse om

beslag i avvaktan på en ansökan om bistånd enligt 1975 års tvångs-

medelslag är nytt.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget till ny bestämmelse om

frihetsberövande eller lämnat det utan erinran. Rikåklagaren, Riks-

polisstyrelsen, Datainspektionen, Statens invandrarverk, Tullverket och

Kustbevakningen har beretts tillfälle att yttra sig över förslaget till

bestämmelser om beslag. De har inte framfört någon erinran mot det.

Skälen för regeringens förslag

Svensk rätt behöver kompletteras med en regel om frihetsberövande i den

särskilda situation som kan föreligga efter ett gränsöverskridande

förföljande, för att Sverige skall kunna uppfylla sina åtaganden enligt

Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbetsavtalet att

hålla kvar den flyende under en viss tid i avvaktan på en begäran om

provisoriskt anhållande eller någon annan tvångsåtgärd för utlämning.

Detta tillfälliga omhändertagande regleras för Sveriges del i 23 § utläm-

ningslagen, 17 § nordiska utlämningslagen och 8 § i lagen (1970:375) om

utlämning till Danmark, Finland, Island, eller Norge för vård eller

behandling. Vidare bereds förslag om liknande möjligheter till frihets-

berövanden inför överföring av straffverkställighet.

Överlämnandet bör inte jämställas med en begäran enligt 23 §

utlämningslagen eller 17 § nordiska utlämningslagen

Enligt svensk rätt kan den som är misstänkt, tilltalad eller dömd för ett

brott som kan föranleda utlämning, bli föremål för s.k. provisoriskt

anhållande eller någon annan tvångsåtgärd om det begärs av en polis-

eller åklagarmyndighet i en annan stat eller om det finns en där utfärdad

efterlysning. Det framgår av 23 § lagen (1957:668) om utlämning för

brott respektive 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge (den nordiska utlämningslagen). I

de fall det finns en sådan begäran eller efterlysning, kan Sverige alltså

uppfylla sina åtaganden enligt Schengenkonventionen, och frihets-

berövande kan ske av den förföljde med stöd av bestämmelserna i 23 §

utlämningslagen eller 17 § nordiska utlämningslagen.

Det kan emellertid antas att gränsöverskridande förföljande i flertalet

fall kommer att ske i omedelbar anslutning till ett brott eller en rymning

(se avsnitt 7.1) och följaktligen innan någon sådan efterlysning eller

begäran som avses i 23 § utlämningslagen och 17 § nordiska utlämnings-

lagen föreligger. I dessa fall är det, som framgår av det följande, inte lika

klart om svenska myndigheter kan hålla den flyende frihetsberövad.

Bestämmelserna om kvarhållande för förhör är inte tillräckliga

När det gäller den modell som Schengenkonventionen anvisar, nämligen

användande av nationella regler om kvarhållande för förhör, kan följande

överväganden göras. Svenska regler medger, som nämnts, inom ramen

för en förundersökning att en person som inte är anhållen eller häktad

hålls kvar för förhör i högst sex timmar, eller om det är av synnerlig vikt

att den som är misstänkt är tillgänglig för fortsatt förhör ytterligare sex

timmar. Det är vidare möjligt för polisen att ta en misstänkt som skall

förhöras i förvar under den aktuella tiden. När förhöret är avslutat får den

förhörde omedelbart avlägsna sig, om inte åklagare beslutar att anhålla

honom eller henne. Innan förundersökning har inletts är dock reglerna

om kvarhållande för förhör inte tillämpliga.

I de fall där den flyende har avslöjats på bar gärning vid utförande av

ett brott, eller är häktad och har rymt, är det oftast möjligt att inleda

förundersökning i Sverige. Svensk domstol är nämligen behörig enligt 2

kap 2 § första stycket brottsbalken om den flyende är svensk medborgare

eller har hemvist i Sverige, eller om det gäller en utlänning och det

aktuella brottet kan föranleda fängelse i mer än sex månader. Om för-

undersökning inleds blir, utöver reglerna om kvarhållande för förhör,

även reglerna om frihetsberövande enligt 24 kap. rättegångsbalken

tillämpliga.

Det är dock inte möjligt att inleda förundersökning i alla fall där gräns-

överskridande förföljande kan komma i fråga. Förundersökning kan t.ex.

inte inledas i de fall där den förföljde är en icke-nordisk medborgare utan

hemvist i Sverige och det straff som är föreskrivet för brottet är högst sex

månaders fängelse (2 kap. 2 § första stycket 3 BrB). Förundersökning

kan inte heller inledas när den efterföljde har rymt från avtjänande av ett

fängelsestraff och således redan är dömd, eller har avvikit från ett

frihetsberövande för verkställighet av ett beslut om vård eller behandling.

Vidare är det, i de fall där reglerna om kvarhållande för förhör skulle bli

tillämpliga vid inledning av en förundersökning, tveksamt om det är

lämpligt att använda sig av dessa i samband med gränsöverskridande

förföljande. Syftet med Schengenkonventionens bestämmelse och

frihetsberövandets längd, synes i första hand vara att bereda möjlighet att

hålla den flyende i förvar till dess att den stat han eller hon har flytt från

hinner göra en framställning om s.k. provisoriskt anhållande eller någon

annan tvångsåtgärd. De svenska reglerna om kvarhållande för förhör

däremot syftar till att säkerställa att ett förhör kan genomföras, varefter

den förhörde har rätt att avlägsna sig.

I regel kan förhör genomföras och avslutas redan innan tidsfristen för

kvarhållande för förhör har gått ut. Enligt gällande svensk rätt är myndig-

heten då, som framgått, förhindrad att hålla kvar den flyende med mindre

åklagaren beslutar att anhålla vederbörande. De svenska reglerna om

kvarhållande för förhör synes därför inte räcka till för att uppfylla

Sveriges åtagande enligt Schengenkonventionen att hålla kvar den

flyende i avvaktan på en begäran om s.k. provisoriskt anhållande eller

annan tvångsåtgärd. Att försöka uppfylla det aktuella åtagandet enligt

Schengenkonventionen med stöd av dessa regler vore därför att öppna för

en användning av reglerna om kvarhållande för förhör som går utöver

deras syfte.

Inom ramen för en pågående förundersökning är det vidare möjligt att

hålla kvar den flyende med stöd av reglerna i 24 kap. RB om frihets-

berövande, när det finns förutsättningar för det. Inte heller dessa regler

ger emellertid Sverige möjlighet att fullt ut leva upp till åtagandet,

eftersom de inte blir tillämpliga i anslutning till varje form av gräns-

överskridande förföljande.

En ny bestämmelse om frihetsberövande behövs

För att Sverige skall kunna leva upp till sitt åtagande i de fall när varken

RB:s eller någon av de bägge utlämningslagarnas regler är tillämpliga,

anser regeringen att en särskild regel bör införas i den nya lagen. Regeln

bör ge den svenska polisen möjlighet att under en kortare tid hålla kvar

en person som omhändertagits i samband med ett gränsöverskridande

förföljande, i avvaktan på begäran om s.k. provisoriskt anhållande eller

annan tvångsåtgärd. Den nya bestämmelsen bör följa den princip i

Schengenkonventionen som gäller för utländska medborgare, nämligen

att frisläppande skall ske senast sex timmar efter frihetsberövandet,

timmarna mellan midnatt och klockan nio på morgonen ej inräknade, om

inte en svensk myndighet dessförinnan har mottagit en framställning om

tillfälligt omhändertagande för utlämning. Regeln bör gälla också för

svenska medborgare.

Vidare finns anledning att beröra situationen när dansk polis över

Öresundsförbindelsen har följt efter en person som har avvikit från ett

frihetsberövande för verkställighet av beslut om vård eller behandling.

Om en person är efterlyst i Sverige, med anledning av ett beslut om

sådan vård eller behandling som kan föranleda utlämning enligt 1970 års

lag, kan polismyndigheten i den ort där personen uppehåller sig

omhänderta vederbörande eller meddela reseförbud i avvaktan på en

begäran om utlämning (9 §). Om personen som har följts efter över

Öresundsförbindelsen ännu inte har hunnit efterlysas, finns ingen grund

för svenska myndigheter att hålla kvar vederbörande. Även den

situationen bör enligt regeringens mening omfattas av den nya

bestämmelsen om frihetsberövande för kortare tid, för att möjliggöra ett

kvarhållande i avvaktan på en begäran om utlämning enligt 1970 års lag.

Den nya bestämmelsen bör således såvitt avser Danmark även hänvisa

till 8 § i lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island

eller Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling, enligt

vilken bestämmelse den som begärs utlämnad kan bli föremål för

omhändertagande eller reseförbud (se avsnitt 7.6.2).

Regeringen anser således att en bestämmelse bör införas som innebär

att en person som danska, norska eller finska poliser har följt efter in i

Sverige och som har omhändertagits här, får frihetsberövas för kortare

tid.

När det gäller svenska medborgare bör följande beaktas. När den

utländske tjänstemannen påbörjar ett gränsöverskridande förföljande

skall han eller hon, som nämnts, inte behöva ta ställning till om en

utlämning kan komma att bli aktuell i det enskilda fallet (avsnitt 7.1 och

7.4). Däremot finns det, i det skede när den flyende har omhändertagits

av den utländske tjänstemannen och svensk polis har att ta ställning till

frågan om att hålla kvar personen, anledning att göra en bedömning av

om utlämning kan komma att ske. I detta sammanhang bör alltså beaktas

exempelvis om den omhändertagne är svensk medborgare, vilket ofta

utesluter utlämning även till de nordiska länderna. Det kan då ofta bli

aktuellt att överväga att inleda en svensk förundersökning.

Ytterligare några situationer bör beaktas. Den första gäller om en

svensk medborgare som har dömts för ett brott flyr till Sverige från en

annan nordisk stat för att undgå avtjänande av ett där ådömt frihetsstraff.

En näraliggande situation är den då en svensk medborgare har dömts i en

icke nordisk Schengenstat och senare flytt till en nordisk stat där han

eller hon har häktats i avvaktan på utlämning. Därefter flyr personen till

Sverige. En tredje situation avser personer som har följts efter över

Öresundsförbindelsen, efter att ha avvikit från ett frihetsberövande för

verkställighet av beslut om vård eller behandling.

Om en dömd person, som är svensk medborgare, flyr till Sverige från

en annan nordisk stat för att undgå avtjänande av ett där ådömt

frihetsstraff kan situationen uppstå att personen inte kan utlämnas. Det

andra landet kan då komma att begära att Sverige övertar verkställigheten

av frihetsstraffet.

Som tidigare nämnts finns det inga bestämmelser i internationella

verkställighetslagen eller nordiska verkställighetslagen som ger den

svenska polisen befogenhet att i nu aktuella fall hålla kvar den dömde

(avsnitt 7.6.2). Detta gäller oavsett om en begäran om att Sverige skall

överta verkställigheten har gjorts eller inte. Schengenkonventionens

bestämmelser om gränsöverskridande förföljande medför inte heller

någon skyldighet att hålla kvar den dömde som flytt, i avvaktan på en

begäran om att denne skall frihetsberövas eller att hans eller hennes

närvaro på annat sätt skall säkerställas till dess en framställning om

överförande prövats (artikel 68.2 i Schengenkonventionen).

En situation som innebär att svensk polis, på grund av att utlämning

inte kan komma i fråga, skulle sakna befogenheter att frihetsberöva en

dömd person som flytt från avtjänande av ett utdömt frihetsstraff och

efter gränsöverskridande förföjande har omhändertagits av utländska

tjänstemän, är dock enligt regeringens mening inte rimlig. I en sådan

situation är risken stor att den dömde avviker eller på annat sätt

undandrar sig verkställighet av straffet.

I prop. 1999/2000:45 Överförande av straffverkställighet utan den

dömdes samtycke, föreslås ändringar i internationella verkställighets-

lagen och nordiska verkställighetslagen för att Sverige skall leva upp till

sitt åtagande enligt Schengenkonventionens artikel 68 (se avsnitt 7.6.2).

En dömd person som flyr till Sverige från ett annat Schengenland

kommer enligt förslagen under vissa förutsättningar att kunna anhållas

och häktas. De föreslagna ändringarna innebär att svensk polis, efter det

att den andra nordiska staten har gjort en begäran enligt artikel 68.2 i

Schengenkonventionen, kan gripa den person som flytt. Förslagen

innebär inte att svensk polis får befogenhet att hålla kvar den dömde

innan en sådan begäran har gjorts.

För att undvika att den dömde hinner avvika innan den andra staten har

hunnit göra en framställning om överförande av straffverkställighet och

kvarhållande av den dömde, anser regeringen att den nya regeln i lagen

om internationellt polisiärt samarbete även bör hänvisa till de nämnda

föreslagna reglerna i internationella verkställighetslagen och nordiska

verkställighetslagen.

Den nya bestämmelsen är en förvarsregel

Riksåklagaren och Sveriges advokatsamfund har i sina remissyttranden

på olika sätt berört frågan vilka följder det föreslagna frihetsberövandet

får, om den andra staten i stället för att begära utlämning begär att

Sverige skall överta lagföringen, eller om förundersökning av andra skäl

inleds i Sverige.

När en svensk förundersökning väl har inletts, blir rättegångsbalkens

regler naturligtvis tillämpliga och samma rutiner torde kunna tillämpas

som i dag när en person som är efterlyst grips och en begäran om utläm-

ning görs till svenska myndigheter, men en svensk myndighet av något

skäl i stället inleder förundersökning. Så kan exempelvis ske därför att

det är tydligt att en utlämning inte kan komma i fråga.

I skedet innan en sådan begäran har inkommit är det ännu oklart om

personen kommer att begäras utlämnad. Om svenska myndigheter i det

skedet håller förhör med den omhändertagne som är en person som har

avslöjats på bar gärning med att begå ett brott i det andra landet kan

man utgå från att det ofta uppkommer fråga om att delge personen

misstanke om brott, och att en förundersökning inleds. Det torde därför

inte vara lämpligt att förhör hålls med den frihetsberövade i detta skede.

Om däremot en förundersökning inleds i Sverige blir, som sagts, rätte-

gångsbalkens bestämmelser tillämpliga; däribland i förekommande fall

bestämmelsen i 24 kap 13 § andra stycket, som föreskriver att häktnings-

förhandling aldrig får hållas senare än fyra dygn efter det att den miss-

tänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes. Frågan uppkommer då

om frihetsberövande enligt den nya bestämmelsen är ett sådant straff-

processuellt frihetsberövande som skall beaktas vid beräkning av denna

frist.

I motiven till 24 kap. 13 § andra stycket RB har bl.a. uttalats att de

grundläggande förutsättningarna för att det skall föreligga ett frihets-

berövande enligt artikel 5 (1) ( c ) i den europeiska konventionen

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna, är att det föreligger ett syfte att ställa den frihetsberövade

inför domstol och att han är skäligen misstänkt för brott. De

frihetsberövanden som anges i lagrummet är gripande respektive

verkställande av ett anhållningsbeslut. Det omfattar även s.k.

envarsgripande enligt 24 kap 7 § rättegångsbalken. Däremot uttalas att

ett frihetsberövande som har påbörjats i utlandet inför utlämning till

Sverige beaktas först från den tidpunkt då den misstänkte anländer till

Sverige, vilket är den tidpunkt då hindret för den misstänktes närvaro vid

rätten har upphört. Lagrådet har i sitt yttrande uttryckt viss tveksamhet

vad gäller de fall där någon med stöd av 23 kap. 9 § första stycket

rättegångsbalken har hållits kvar för förhör på grund av brottsmisstanke i

mer än sex timmar. I dessa fall kunde det, anför Lagrådet, ligga nära till

hands att räkna in hela eller del av kvarhållandetiden i fristen för

domstolsprövningen. Lagrådet föreslog dock inte någon regel om detta

samt yttrade att frågan med hänsyn till de korta tider det rör sig om har

liten praktisk betydelse. Justitieutskottet anslöt sig till slutsatserna i dessa

delar. (Prop. 1987/87:112 sid. 38 ff, 93 ff, bet. JuU1987/88:7 sid 31 f.)

Det nu aktuella frihetsberövandet gäller en person som har blivit

avslöjad på bar gärning med att begå ett brott, och följaktligen i regel

torde vara att anse som skäligen misstänkt för brottet. I den mån det före-

ligger ett syfte att ställa den frihetsberövade inför domstol, bör frihets-

berövandet således i regel beaktas vid beräkning av senaste tid för

häktningsförhandling enligt 24 kap. 13 § andra stycket RB. Det är

emellertid tveksamt om det kan anses stå klart att syftet med frihets-

berövandet är det angivna, innan en svensk förundersökning har inletts.

Därför är det i regel först i det skede då det står klart att den stat som

personen har flytt ifrån inte begär ett s.k. provisoriskt anhållande av

personen, och om en svensk myndighet då inleder förundersökning som

frihetsbrövandet kan anses syfta till att personen skall föras inför

domstol.Vidare handlar det även i detta fall om endast kortare tiders

frihetsberövanden. Det nu föreslagna frihetsberövandet bör således inte

räknas in i fristen enligt 24 kap. 13 § andra stycket RB.

En ny bestämmelse om beslag behövs

På motsvarande sätt som har beskrivits ovan vad gäller en flyende som

har omhändertagits av de utländska tjänstemännen och överlämnats till

svensk polis, saknar den svenska polisen befogenhet att ta omhänder-

tagen egendomen i beslag om det inte inleds en förundersökning.

Bestämmelserna i 1975 års tvångsmedelslag förutsätter nämligen, som

framgått, att den andra staten har gjort en ansökan om bistånd.

Att i detta skede, när det ännu är ovisst om den andra staten kommer

att göra en framställning om sådant bistånd, inleda en förundersökning

främst för att kunna verkställa beslag, är dels inte alltid möjligt och dels

normalt sett inte lämpligt. För de fall där det inte är möjligt och lämpligt

att inleda en svensk förundersökning bör en ny bestämmelse införas, som

gör det möjligt för polisen att ta egendomen i beslag i avvaktan på en

framställning om bistånd enligt 1975 års tvångsmedelslag (framdeles den

föreslagna lagen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, Ds 1999:56). För

dessa fall bör vanliga regler gälla om upprättande av beslagsprotokoll

etc.

7.7 Straff och skadestånd

7.7.1 Schengenkonventionens och det svensk-danska

polissamarbetsavtalets regler

De tjänstemän som befinner sig på en annan stats territorium för att

genomföra gränsöverskridande övervakning eller förföljande skall lik-

ställas med mottagande stats tjänstemän om de begår brott eller utsätts

för brott (artikel 42 i Schengenkonventionen respektive artikel 11 i det

svensk-danska polissamarbetsavtalet).

För skador som har uppkommit i samband med utförande av gräns-

överskridande övervakning eller förföljande finns särskilda regler om

skadestånd m.m. i artikel 43 i Schengenkonventionen och i artikel 12 i

det svensk-danska polissamarbetsavtalet. Dessa innebär att den

Schengenstat på vars territorium skador uppkommer till följd av gräns-

överskridande förföljande eller övervakning eller ingripande i övrigt,

skall ersätta skadorna enligt nationell rätt. Därutöver finns regler om det

inbördes ansvarsförhållandet mellan de berörda staterna.

7.7.2 Gällande rätt

Polismäns straffrättsliga ställning

Svenska polismän åtnjuter i myndighetsutövning särskilt straffrättsligt

skydd enligt 17 kap. brottsbalken samt är vid myndighetsutövning under-

kastade särskilt straffrättsligt ansvar enligt 20 kap. brottsbalken. Där-

utöver omfattas svenska polismän av bestämmelsen om olaga diskrimi-

nering enligt 16 kap. 9 § andra stycket brottsbalken.

Skadestånd

Enligt den grundläggande regeln om det allmännas skadeståndsansvar i 3

kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207), har den som vållats skada genom

fel eller försummelse vid myndighetsutövning rätt till ersättning. Om en

svensk polis genom fel eller försummelse i myndighetsutövning orsakar

personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada är det staten som blir

skadeståndsskyldig. Vidare innebär det s.k. principalansvaret enligt 3

kap. 1 § skadeståndslagen, att staten i sin egenskap av arbetsgivare

ersätter person- eller sakskador som en polisman vållar genom fel eller

försummelse i tjänsten.

Den allmänna regleringen i skadeståndslagen kompletteras på vissa

områden med särskilda regler. Sedan den 1 januari 1999 ersätter lagen

(1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder

den tidigare gällande lagen (1974:515) om ersättning vid frihetskränk-

ning.

När det gäller skador som orsakats av utländska tjänstemän i Sverige

finns två specialregleringar. Beträffande utländska fysiska eller juridiska

personer utan hemvist i Sverige som har medverkat i en räddningsinsats

här, finns en särskild regel i räddningstjänstlagen (1986:1102) som säger

att svenska staten i stället för den utländska personen skall ersätta skada

som uppkommer i samband med räddningsinsatsen för vilken den

utländska personen annars skulle ha varit skadeståndsskyldig enligt

svensk lag. En motsvarande regel finns i lagen (1994:588) om utbildning

för fredsbefrämjande verksamhet.

7.7.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 Brottsbalkens regler om tjänstemäns straffrättsliga skydd och ansvar

görs tillämpliga på utländska tjänstemän genom hänvisningar i den

nya lagen (12 §).

 En regel om skadeståndsskyldighet för svenska staten, med förebild i

70 § räddningstjänstlagen (1986:1102) och 4 § lagen (1994:588) om

utbildning för fredsbefrämjande verksamhet, förs in i den nya lagen

(13 §).

 Svenska staten ersätter inte skadelidande för skada som har vållats av

svenska poliser vid gränsöverskridande förföljande och övervakning i

utlandet (14 §).

Promemoriornas förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Den föreslagna bestämmelsen som begränsar svenska

statens ersättningsskyldighet vad gäller skador som har vållats av

svenska tjänstemän i andra Schengenstater saknar dock motsvarighet i

promemoriorna.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen

till reglering av straffrättsligt skydd och ansvar samt skadestånd,

Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO) med tillägget att även 16

kap. 9 § andra stycket brottsbalken bör göras tillämpligt på utländska

tjänstemän för att dessa skall jämställas med svenska poliser. Folk-

rörelsen Nej till EU har motsatt sig att de svenska bestämmelserna om

tjänstemäns straffrättsliga ansvar och skydd skall omfatta utländska

tjänstemän samt att skadeståndsskyldighet som har uppkommit till följd

av utländska tjänstemäns handlande skall ersättas av Sverige. Justitie-

kanslern (JK) har väckt frågor om huruvida utländska tjänstemäns

myndighetsutövning i Sverige bör ställas under JO:s och eller JK:s tillsyn

samt huruvida en person som till följd av svenska tjänstemäns agerande

vid gränsöverskridande samarbete i ett annat land, skall ha rätt till

ersättning både från Sverige och från den stat där skadan har upp-

kommit. JK, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Datainspektionen,

Statens invandrarverk, Tullverket och Kustbevakningen har under hand

beretts tillfälle att yttra sig över förslaget till bestämmelse som gäller

svenska statens ersättningsskyldighet vad gäller skador som har vållats

av svenska tjänstemän i andra Schengenstater. De har inte framfört någon

erinran.

Skälen för regeringens förslag

Enligt Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbets-

avtalet skall utländska tjänstemän vara likställda med svenska poliser när

det gäller straffrättsligt skydd och ansvar samt skadestånd. Detta förut-

sätter lagstiftning.

Straffrättsligt ansvar och skydd

Svenska regler om straffrättsligt ansvar och skydd täcker fel eller för-

summelse som har begåtts vid respektive i myndighetsutövning. En hän-

visning i den nya lagen till dessa regler är tillräcklig för att jämställa

utländska tjänstemän med svenska när det gäller straffrättsligt skydd och

ansvar. Därutöver finns bestämmelser i 20 kap. 2 och 3 §§ brottsbalken,

som inte förutsätter att gärningen har begåtts vid myndighetsutövning

och följaktligen inte kräver särskild reglering för att bli tillämpliga på de

utländska tjänstemännen. Såvitt avser straffrättsligt ansvar bör således 20

kap. 1 § brottsbalken göras tillämplig på utländska tjänstemän som utför

gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt lagen om internationellt

polisiärt samarbete, genom en hänvisning i 12 § andra stycket sistnämnda

lag. Ansvar enligt exempelvis 20 kap. 2 och 3 §§ brottsbalken förutsätter

inte myndighetsutövning, varför bestämmelserna är tillämpliga på de

utländska tjänstemännen utan särskild hänvisning.

Denna metod har använts tidigare beträffande straffrättsligt skydd, i

lagen (1959:590) om gränstullsamarbete med annan stat. En bestämmelse

bör således införas varigenom brottsbalkens regler om tjänstemäns

straffrättsliga skydd görs tillämpliga på utländska tjänstemän. Som

Lagrådet har framhållit är det mot bakgrund av att lagen avses kunna

användas generellt i fråga om polisiärt samarbete naturligt att likställa

utländsk myndighetsutövning med svensk och beträffande skydd för

utländska tjänstemän tillämpa samma lagrum som i fråga om svenska

tjänstemän. Bestämmelsen bör enligt regeringens mening utformas i

enlighet med Lagrådets förslag.

DO har anfört att förbudet mot olaga diskriminering enligt 16 kap. 9 §

andra stycket brottsbalken bör vara tillämpligt även på de utländska

tjänstemän som utför uppgifter enligt den nya lagen. Den förpliktelse

som följer av Schengenkonventionen att likställa de utländska

tjänstemännen med svenska poliser, talar i och för sig för en sådan

reglering. Det är emellertid svårt att se någon situation där regleringen

skulle fylla en funktion. Bestämmelsen i 16 kap. 9 § brottsbalken andra

stycket avser tjänstemän i allmän tjänst eller allmänt uppdrag som har att

tillhandagå personer ur allmänheten i olika avseenden. I dessa situationer

får tjänstemännen inte diskriminera någon på grund av ras, hudfärg,

nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse, genom att inte gå

honom till handa på de villkor som tillämpas i verksamheten i

förhållande till andra.

De utländska tjänstemännens uppgifter i Sverige är begränsade till

gränsöverskridande övervakning och förföljande samt såvitt avser

danska polismän åtgärder för att avvärja hot mot den allmänna ord-

ningen och säkerheten. När de utländska tjänstemännen utför sådana

uppgifter kan de inte anses i något avseende ha att tillhandagå personer

ur allmänheten på det sätt som avses i 16 kap. 9 § andra stycket brotts-

balken. Regeringen anser det därför inte motiverat att göra bestämmelsen

om olaga diskriminering tillämplig på utländska tjänstemän.

Tillsyn över utländska tjänstemäns tjänstgöring i Sverige

JK har väckt frågan om de utländska tjänstemännen på samma sätt som

svenska polismän och andra som utövar myndighet bör omfattas av

JK:s eller JO:s tillsyn och åtalsrätt. Regeringen vill med anledning av den

väckta frågan göra följande förtydligande. Schengenkonventionens

bestämmelser om gränsöverskridande övervakning och förföljande

innebär att Schengenstaterna har åtagit sig att låta tjänstemän från andra

Schengenstater utöva myndighet på sitt territorium. Då tjänstemän från

en annan Schengenstat utövar myndighet i Sverige är det således det

andra landets myndighet som utövas här. De utländska tjänstemännens

befogenheter när de befinner sig på svenskt territorium begränsas dock

av bestämmelserna i den nu föreslagna lagen om internationellt polisiärt

samarbete. De utländska tjänstemännen står på samma sätt som

svenska polismän som utövar svensk myndighet i en annan Schengenstat

är underkastade JK:s och JO:s tillsyn under tillsyn av myndigheterna i

sina respektive hemländer när de befinner sig i Sverige. Lagen om

internationellt polisiärt samarbete bör därför inte föranleda några

ändringar i reglerna om JK:s och JO:s tillsyn.

Skadestånd

Sverige har genom sin anslutning till Schengenkonventionen och i det

svensk-danska polissamarbetsavtalet, åtagit sig att ersätta den som här i

landet vållats skada av utländska tjänstemän som utför gränsöver-

skridande förföljande och övervakning här. Ersättning skall utgå i den

utsträckning skadan skulle ersättas om den vållats av en svensk polisman.

De regler som här blir aktuella att tillämpa är t.ex. skadeståndslagen eller

lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. För

att genomföra detta åtagande, är det enligt regeringens mening lämpligt

att använda samma metod som i 70 § räddningstjänstlagen (1986:1102)

och 4 § lagen (1994:588) om utbildning för fredsbefrämjande verksam-

het. En särskild bestämmelse bör således införas i lagen om

internationellt polisiärt samarbete. Detta ger också en samlad bild av vad

som gäller i just dessa samarbetsfall.

Schengenkonventionen och det svenska-danska polissamarbetsavtalet

innebär vidare att skador som någon har åsamkats av svenska tjänstemän

i utlandet skall ersättas av den stat där övervakningen eller förföljandet

sker. Som Justitiekanslern (JK) påpekar i sitt remissyttrande kan dock

knappast de svenska ersättningsbestämmelserna t.ex. i skadestånds-

lagen eller lagen om ersättning vid frihetsberövande och andra tvångs-

åtgärder tolkas så att de enbart är tillämpliga vid myndighetsutövning

inom landets gränser. Därmed skulle en skadelidande kunna rikta sitt

anspråk både mot svenska staten och mot den mottagande staten. JK

ifrågasätter om det verkligen skall finnas en sådan dubbel ersättnings-

möjlighet. Regeringen instämmer i JK:s bedömning i denna del.

Schengenkonventionen och det svensk-danska polissamarbetsavtalet

innebär att den mottagande staten åtar sig att ersätta den skadelidande

som om skadan orsakats av dess egna tjänstemän. En ordning där en

skadelidande kan ersättas av båda de inblandade staterna skulle kunna

leda till tillämpningssvårigheter eftersom förutsättningarna för skade-

ståndsansvar liksom ersättningsnivåer kan variera kraftigt. Det skulle

också kunna leda till höga administrationskostnader och missbruk.

Lagförslaget bör därför kompletteras med en bestämmelse som utesluter

att svenska staten blir skadeståndsskyldig enligt svenska skadestånds-

rättsliga regler i de fall skador orsakats av svenska tjänstemän i ett

mottagande land.

7.8 Samtycke till gränsöverskridande övervakning och

förföljande

7.8.1 Schengenkonventionens regler

Enligt huvudregeln i artikel 40.1 i Schengenkonventionen skall samtycke

till fortsatt övervakning in på en annan stats territorium inhämtas i

förväg, dvs. innan gränsen överskrids. (Se vidare avsnitt 7.1 och 7.2.)

Begäran skall ställas till en av varje land särskilt utsedd central-

myndighet. Sverige har i samband med undertecknandet av avtalet om

Sveriges anslutning till Schengenkonventionen anvisat Rikspolisstyrelsen

som sådan centralmyndighet.

När det gäller gränsöverskridande förföljande innehåller Schengen-

konventionen inte någon bestämmelse om utseende av myndighet i den

mottagande staten som skall fungera som kontaktpunkt för de utländska

tjänstemännen. Däremot innehåller det svensk-danska polissamarbets-

avtalet en bestämmelse i artikel 8.3 som innebär att danska polismän vid

förföljande över Öresundsförbindelsen skall kontakta polismyndigheten i

Skåne.

7.8.2 Gällande rätt

Sverige har i dag inte några regler om det slags gränsöverskridande polis-

samarbete som det nu aktuella. Inte heller på tullens område finns någon

reglering av denna typ.

7.8.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 Rikspolisstyrelsen beviljar eller vidarebefordrar framställningar om

gränsöverskridande övervakning (15 § ).

 Lokal polismyndighet beslutar om gränsöverskridande förföljande (15

§ första stycket).

 Kontakter som avser instruktioner för verksamheten, begäran om att

denna skall upphöra o.d. handhas på svensk sida av lokala polis-

myndigheter (15 § andra stycket).

 Rikspolisstyrelsen kan överlämna ärenden om övervakning till sjöss

till Kustbevakningen för handläggning (15 § första och andra

styckena).

Promemoriornas förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Förslaget att Rikspolisstyrelsen skall kunna överlämna vissa

ärenden till Kustbevakningen för handläggning saknar dock motsvarighet

i promemoriorna. Vidare föreslogs i Schengenpromemorian ett

bemyndigande för regeringen att meddela tillämpningsföreskrifter eller

att bemyndiga Rikspolisstyrelsen att göra detta; någon sådan bestäm-

melse föreslås inte nu.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran; Rikspolisstyrelsen med tillägget att utländska tjänstemän i

samband med gränsöverskridande förföljande, om de inte kan få kontakt

med den lokala polismyndigheten bör kunna kontakta styrelsen. Kust-

bevakningen har tillagt att även Kustbevakningen bör ges i uppgift att

godkänna gränsöverskridande övervakning.

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Datainspektionen, Statens

invandrarverk, Tullverket och Kustbevakningen har under hand beretts

tillfälle att yttra sig över förslaget att Rikspolisstyrelsen skall kunna

överlämna vissa ärenden till Kustbevakningen. De har inte framställt

någon erinran mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Gränsöverskridande övervakning och

förföljande förutsätter kontakter mellan de utländska tjänstemännen och

svenska myndigheter på olika nivåer i skilda situationer.

När det gäller gränsöverskridande övervakning har Sverige anmält

Rikspolisstyrelsen som behörig myndighet att ta ställning till eller vidare-

befordra framställningar om föregående samtycke. Rikspolisstyrelsen bör

vidare ges i uppdrag att ta emot anmälningar och framställningar om

bistånd vid gränsöverskridande övervakning utan föregående samtycke.

Såvitt avser gränsöverskridande förföljande finns ingen regel i

Schengenkonventionen angående kontakter med en central myndighet i

den mottagande staten. När någon som har avslöjats på bar gärning i färd

med att begå ett brott, eller avtjänar fängelsestraff eller är häktad och har

rymt, ligger det i sakens natur att det ofta är mycket bråttom. Därför bör

de kontakter som skall föregå ett gränsöverskridande förföljande tas med

den lokala polismyndighet som annars skulle ha att bege sig till platsen i

tid för att ta upp förföljandet. Den lokala polismyndigheten är också den

som skall meddela föreskrifter och som får beordra att förföljandet upp-

hör. Detta överensstämmer också med vad som föreskrivs i det svensk-

danska polissamarbetsavtalet, nämligen att danska polismän när det

gäller förföljande över Öresundsförbindelsen skall kontakta

Polismyndigheten i Skåne (artikel 8.3).

Rikspolisstyrelsen har föreslagit att de utländska tjänstemännen, om de

av någon anledning inte kan få kontakt med den berörda polismyndig-

heten, i stället bör kunna vända sig till Rikspolisstyrelsen med begäran

om godkännande av gränsöverskridande förföljande. Det är ett riktigt och

logiskt resonemang, eftersom gränsöverskridande förföljande som

huvudregel skall godkännas på förhand. Den brådska som i de allra flesta

fall kan förväntas råda i samband med ett gränsöverskridande

förföljande, talar emellertid emot att ålägga de utländska tjänstemännen

att i det läget behöva ringa runt till flera myndigheter. I en situation som

innebär att de utländska tjänstemännen inte kan få kontakt med

polismyndigheten i det distrikt dit de ankommer, torde de utländska

tjänstemännen ha godtagbar anledning att fortsätta ett förföljande in i

Sverige utan föregående samtycke.

Rikspolisstyrelsen behöver kunna ha en helhetsbild av polisiär

verksamhet med utländska inslag som bedrivs i Sverige. Även om de

direkta kontakterna av praktiska och operativa skäl måste ske mellan de

utländska och svenska lokala polismyndigheterna, bör ett internt system

införas i Sverige för att hålla Rikspolisstyrelsen omedelbart informerad

om påbörjade operationer av detta slag.

Också när det gäller andra frågor, såsom att meddela instruktioner för

verksamheten, ge order om att denna skall upphöra o.d. bör kontakterna

tas mellan lokala svenska polismyndigheter och de utländska tjänste-

männen.

Kustbevakningen har anfört att även Kustbevakningen bör kunna ges i

uppgift att godkänna gränsöverskridande övervakning och eventuella

förföljanden över sjögräns om sådana blir möjliga i framtiden. Enligt 4 §

tillträdesförordningen (1992:118) krävs tillstånd för att utländska stats-

fartyg skall få tillträde till svenskt territorium, utom för oavbruten och

skyndsam genomfart av svenskt territorialhav. Med statsfartyg avses

örlogsfartyg, forskningsfartyg samt andra fartyg och svävare som ägs

eller brukas av en stat och nyttjas i icke-kommersiellt syfte (2 § 2).

Tillstånd får meddelas av Försvarsmakten såvitt avser andra utländska

statsfartyg än örlogsfartyg och statsfartyg som nyttjas för arbete med

sjösäkerhetsanordningar på begäran av Kustbevakningen (5 §). I andra

fall än som sägs i 5 § meddelar regeringen tillstånd. Vidare är det Kust-

bevakningen som bör ha det operativa ledningsansvaret för hur

gränsöverskridande övervakning in på svenskt territorium som äger rum

till sjöss utförs, och att den avbryts när det är påkallat. Detta talar för att

ge Kustbevakningen i uppgift att ta ställning till framställningar om

gränsöverskridande övervakning i vissa fall.

I många fall kommer emellertid utländska tjänstemän som ankommer

till Sverige över sjögräns att resa med passagerarfärja eller flyg. Vidare

innebär det förhållandet att utändska tjänstemän kommer hit med ett

utländskt statsfartyg inte med nödvändighet att övervakningen kommer

att avse förhållanden till sjöss. Mot den bakgrunden bör Rikspolis-

styrelsen vara den som tar emot alla framställningar om gränsöver-

skridande övervakningar, men med möjlighet att vidarebefordra vissa till

Kustbevakningen för vidare handläggning.

För en sådan ordning talar även det förhållandet att Rikspolisstyrelsen

är den myndighet som, i anslutning till en framställning om gränsöver-

skridande övervakning, genom kontroll i misstankeregistret kan förvissa

sig om att den begärda övervakningen inte riskerar att skada en pågående

svensk förundersökning. I de fall det kan finnas risk för det, skall Riks-

polisstyrelsen samråda med den svenska förundersökningsledaren eller få

till stånd samråd mellan denne och den utländska förundersöknings-

ledaren innan styrelsen tar ställning till om samtycke skall lämnas. Alla

framställningar om gränsöverskridande övervakning in i Sverige bör

således i vart fall inledningsvis handläggas av Rikspolisstyrelsen. Vid

gränsöverskridande förföljande är dessa skäl sällan lika tungt vägande

som den brådska som nämnts ovan. Däremot kan naturligtvis även den

lokala polismyndighet som tar emot framställningar om gräns-

överskridande förföljande ha anledning att utföra kontroller i miss-

tankeregistret m.m.

Sammanfattningsvis anser regeringen att den nya lagen bör innehålla

en bestämmelse som innebär att Rikspolisstyrelsen beviljar eller vidare-

befordrar framställningar om gränsöverskridande övervakning. Vidare

bör föreskrivas att lokal polismyndighet beslutar om gränsöverskridande

förföljande samt att kontakter som avser instruktioner för verksamheten,

begäran om att denna skall upphöra o.d. på svensk sida skall handhas av

lokala polismyndigheter. Slutligen bör Rikspolisstyrelsen få överlämna

ett ärende om gränsöverskridande övervakning till Kustbevakningen,

som därefter har att svara för handläggningen.

I lagrådsremissen föreslogs ett bemyndigande av innebörd att närmare

föreskrifter i ovan angivna delar och andra detaljfrågor med anledning av

Schengenkonventionens regler bör meddelas av regeringen eller, efter

dess bemyndigande, av Rikspolisstyrelsen. Lagrådet har påpekat att det

föreslagna bemyndigandet inte fyller någon funktion. Regeringen kan

ansluta sig till Lagrådets bedömning, varför någon bestämmelse inte

föreslås.

I detta sammanhang kan även nämnas att när det inom ramen för en

svensk förundersökning uppkommer fråga om att sända svenska tjänste-

män att utföra gränsöverskridande övervakning i ett annat Schengenland,

faller det på förundersökningsledaren att besluta om en sådan åtgärd.

Detta behöver emellertid inte regleras särskilt.

7.9 Utländska tjänstemäns tjänstevapen

7.9.1 Schengenkonventionens och det svensk-danska

polissamarbetsavtalets regler

Såväl enligt Schengenkonventionen (artiklarna 40.3 d och 41.5 e) som

enligt det svensk-danska polissamarbetsavtalet (artikel 14.2) är det som

huvudregel tillåtet för utländska tjänstemän som utför gränsöver-

skridande övervakning eller förföljande att föra med sig tjänstevapen in

på svenskt territorium. Tjänstevapnet får dock endast användas i

nödvärn.

När det gäller gränsöverskridande förföljande finns det en möjlighet att

uttryckligen förbjuda medförande av tjänstevapen. Riksdagen har god-

känt avtalet om Sveriges anslutning till Schengenkonventionen jämte

protokoll, förklaringar m.m. utan något sådant beslut (prop. 1997/98:42,

bet. 1997/98:JuU15, rskr. 1997/98:181).

7.9.2 Gällande rätt

Enligt 2 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) krävs tillstånd för att inneha

skjutvapen eller ammunition, liksom för att införa skjutvapen eller

ammunition till Sverige. Enligt 1 kap. 8 § vapenlagen gäller vapenlagen

inte skjutvapen och ammunition som innehas av svenska staten. Undan-

taget gäller inte andra stater.

7.9.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: En regel förs in i vapenlagen (1996:67) som gör

det möjligt för regeringen att förordna att lagen inte skall gälla i fråga om

skjutvapen och ammunition som en företrädare för en främmande stats

myndighet medför vid tillfällig tjänstgöring i Sverige (11 kap. 1 § f).

Schengenpromemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget, Stockholms

tingsrätt, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering och Tullverket med

vissa förslag till preciseringar. Folkrörelsen Nej till EU har i yttrande

över den danska promemorian motsatt sig att en utländsk polisman i

Sverige får möjlighet att bära tjänstevapen som är tillåtna enligt nationell

rätt i den stat där han eller hon är anställd.

Skälen för regeringens förslag: De svenska regler som föranleds av

åtagandet enligt artiklarna 40 och 41 i Schengenkonventionen och artikel

14 i det svensk-danska polissamarbetsavtalet vad gäller vapen, hör

systematiskt inte hemma i den nya lagen om internationellt polisiärt sam-

arbete. Denna fråga bör i stället regleras i vapenlagen (1996:67) i form av

en rambestämmelse som kan ligga till grund för mer preciserade för-

ordningsbestämmelser, såväl inom ramen för nu aktuellt polissamarbete

eller samarbete mellan tullförvaltningar enligt den s.k. Neapel II-

konventionen som inom ramarna för framtida liknande samarbetsavtal.

Således bör regeringen i 11 kap. 1 § f vapenlagen, bemyndigas att

förordna att lagen inte skall gälla i fråga om skjutvapen och ammunition

som en företrädare för en främmande stats myndighet medför vid

tillfällig tjänstgöring i Sverige

Det behov av att medföra tjänstevapen som svenska tjänstemän kan

tänkas komma att ha med anledning av fortsatt övervakning och fortsatt

förföljande in på andra staters områden, torde kunna tillgodoses inom

ramen för gällande lag.

7.10 Svensk jurisdiktion för brott som begås av svenska

tjänstemän vid gränsöverskridande polissamarbete

7.10.1 Schengenkonventionen och det svensk-danska

polissamarbetsavtalet

Enligt artikel 42 i Schengenkonventionen åtar sig medlemsstaterna att i

samband med gränsöverskridande övervakning och förföljande likställa

utländska polismän med sina egna polismän i händelse av att de skulle

begå brottsliga handlingar. En motsvarande regel finns i artikel 11 i det

svensk-danska polissamarbetsavtalet.

7.10.2 Gällande rätt

Svenska polismän är vid myndighetsutövning underkastade särskilt

straffrättsligt ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § brottsbalken (BrB).

Därutöver är svenska poliser underkastade ansvar för bl.a. mutbrott enligt

20 kap. 2 § samt brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § brottsbalken,

utan att det är en förutsättning att de handlar vid myndighetsutövning.

För brott som har begåtts utomlands skall dömas efter svensk lag och

vid svensk domstol om gärningsmannen är svensk eller har hemvist här

eller är utlänning som inte har hemvist här, men som efter brottet har

blivit svensk medborgare eller har tagit hemvist i riket. Samma sak gäller

för medborgare i ett annat nordiskt land som finns här i riket eller för

annan utlänning som finns här om det på brottet kan följa fängelse i mer

än sex månader enligt svensk lag. Det nu sagda är förknippat med

villkoret att gärningen i princip skall vara straffbar på gärningsorten och

att strängare påföljd inte kan utdömas här än vad som följer av

gärningsortens lag. Detta följer av 2 kap. 2 § brottsbalken. För vissa

särskilda brottsplatser, personkategorier eller gärningstyper eller om

brottet har riktat sig mot särskilt angivna svenska intressen eller är

särskilt grovt kan dock, enligt 2 kap. 3 § brottsbalken, dömas enligt

svensk lag även om kravet på straffbarhet på gärningsorten inte är

uppfyllt eller dömas till en strängare påföljd än vad gärningsortens lag

föreskriver. Ett exempel på det är när ett brott har begåtts av någon som

tillhör försvarsmakten när en avdelning har befunnit sig utomlands.

Bestämmelsen i 2 kap. 3 § brottsbalken gäller också om brottet har

begåtts vid tjänstgöring utomlands av någon som är anställd i utlands-

styrkan inom Försvarsmakten. Riksdagen har nyligen godkänt

regeringens förslag att motsvarande skall gälla också om brottet har

begåtts utom riket av en person som tillhör Polisens utlandsstyrka (prop.

1999/2000:1, utg. omr 4, bet. 1999/2000:JuU1, rskr. 1999/2000:78).

Vidare föreskrivs i 2 kap. 5 § andra stycket brottsbalken att det krävs

ett särskilt förordnande från regeringen eller myndighet som regeringen

har bestämt för att åtal skall få väckas för ett brott som har begåtts utom-

lands (åtalsförordnande). I vissa speciella fall får dock åtal väckas utan

åtalsförordnande. Det gäller bl.a. om brottet har begåtts vid tjänstgöring

utomlands av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvars-

makten. Riksdagen har nyligen godkänt regeringens förslag att mot-

svarande skall gälla också om brottet har begåtts utom riket av en person

som tillhör Polisens utlandsstyrka (prop. 1999/2000:1, utg. omr 4, bet.

1999/2000:JuU1, rskr. 1999/2000:78).

7.10.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Svensk domstol skall vara oinskränkt behörig att

pröva åtal om brott som har begåtts i tjänsten utom riket av någon som

utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överens-

kommelse som Sverige har träffat. Vidare skall åtal kunna väckas här

utan föregående åtalsförordnande.

Promemoriornas förslag: Promemoriorna innehåller inte något

förslag som motsvarar regeringens.

Remissinstanserna: Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Datainspek-

tionen, Statens invandrarverk, Tullverket och Kustbevakningen har

beretts tillfälle att yttra sig under hand. De har inte framfört någon

erinran mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Schengenkonventionen och det

svensk-danska polissamarbetsavtalet förutsätter att den stat som tar emot

tjänstemän från en annan stat, jämställer den andra statens tjänstemän

med sina egna polismän vad gäller straffrättsligt ansvar. Något åtagande

att oinskränkt kunna åtala och döma sina egna tjänstemän för gärningar i

samband med att dessa utför uppgifter i den andra staten finns inte. Mot

bakgrund av att Sverige i princip inte lämnar ut svenska medborgare, och

att 1972 års konvention om överförande av lagföring i brottmål är

tillämplig endast i förhållande till ett fåtal av Schengenstaterna, bör en

sådan anpassning ändå ske.

De gärningar som är straffbelagda i 20 kap. 1 § brottsbalken är straff-

bara enligt svensk lag oavsett var de begås. Med myndighetsutövning

torde emellertid avses endast utövning av svensk myndighet.

Gärningarna kommer därför alltid, med tillämpning av 2 kap. 3 § 4, att

vara brott mot Sverige, varav följer att det i 2 kap. 2 § brottsbalken

uppställda kravet på dubbel straffbarhet inte gäller. (Brottsbalken En

kommentar, 1998, s. 20:32.) Vidare torde brott som avses i 20 kap. 1 §

brottsbalken som har begåtts av svenska poliser, tulltjänstemän och

kustbevakningstjänstemän ofta omfattas av undantaget från kravet på

åtalsförordnande, eftersom dessa tjänster ofta förutsätter svenskt

medborgarskap (2 kap. 5 § andra stycket 5 brottsbalken). En svensk

polis, tulltjänsteman eller kustbevakningstjänsteman kan således ofta

utan åtalsförordnande åtalas och dömas i Sverige för ett tjänstefel eller

grovt tjänstefel som han eller hon har begått i utlandet. Det kan

emellertid förekomma fall där dessa undantagsbestämmelser inte är

tillämpliga, därför att den svenska tjänstemannen inte är medborgare i

Sverige eller någon av de andra stater som räknas upp i 2 kap. 5 § andra

stycket 5 brottsbalken.

När det gäller andra brott enligt 20 kap. brottsbalken, eller t.ex.

misshandel (3 kap. 5 § BrB) eller vållande till annans död (3 kap. 7 §

BrB) som en svensk tjänsteman har begått i tjänsten i samband med

gränsöverskridande arbetsuppgifter i en annan Schengenstat finns ett

krav på dubbel straffbarhet enligt huvudregeln i 2 kap. 2 § brottsbalken.

De brott som en svensk tjänsteman kan göra sig skyldig till i tjänsten i

samband med gränsöverskridande arbetsuppgifter, torde i regel vara

straffbara i de flesta stater. Det kan emellertid inte uteslutas att kravet på

dubbel straffbarhet någon gång kan medföra att svensk domstol inte är

behörig att döma. Vidare skulle det i vissa sådana fall, även i den mån

svensk domstol är behörig, komma att krävas åtalsförordnande.

Situationer där svenska polismän undgår lagföring för brottsliga

gärningar som de har begått utomlands i tjänsten om än undantagsvisa

 måste undvikas. En anpassning skall därför ske av de nu aktuella

lagbestämmelserna.

Brott som har begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är

anställd i utlandsstyrkan inom försvarsmakten eller i polisens utlands-

styrka omfattas inte, som framgått i avsnitt 7.10.2, av kravet på dubbel

straffbarhet och åtalsförordnande (2 kap. 3 § 3 respektive 5 § 3 BrB).

Alla typer av brott kan därför bli föremål för lagföring i Sverige utan

föregående åtalsförordnande. Det hänger samman med att dessa tjänste-

män är placerade i den främmande staten under en längre tid och att de i

enlighet med internationella åtaganden åtnjuter immunitiet där. De

svenska tjänstemän som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt

Schengenkonventionen eller det svensk-danska polissamarbetsavtalet i

andra stater, kommer däremot att göra det endast under en kortare tid, i

samband med ett visst uppdrag, för att därefter återvända till Sverige.

Svensk domstols behörighet att döma och undantaget från kravet på

åtalsförordnande, bör därför begränsas till att avse gärningar som har

begåtts i tjänsten.

8 Schengens informationssystem

8.1 Översiktligt om SIS

Schengens informationssystem (SIS), är ett datasystem som är uppbyggt

som ett spanings- och efterlysningshjälpmedel. Datasystemet SIS skall

bestå av dels en nationell enhet, som är ett nationellt register, för varje

Schengenstat (det s.k. N.SIS), dels en central teknisk stödfunktion (det

s.k. C.SIS). Med hjälp av C.SIS kommer varje Schengenstats nationella

register att innehålla uppgifter som är identiska med uppgifterna i de

andra staternas nationella register. Varje Schengenstat använder sedan

sitt nationella register för de sökningar som Schengenkonventionen

reglerar. Detta framgår av artiklarna 92 93 i Schengenkonventionen.

SIS utgör ett medel för att genomföra många av de kompensatoriska

åtgärder som Schengenkonventionen förutsätter och ett medel för att i

praktiken underlätta det internationella samarbetet, exempelvis vad gäller

ömsesidig rättslig hjälp och utlämning. I SIS kan varje Schengenstat föra

in uppgifter om personer, fordon eller föremål som är efterlysta eller på

annat sätt eftersökta, med en begäran om att någon särskild åtgärd som

anges i Schengenkonventionen skall vidtas med personen i fråga om han

eller hon påträffas, vid en gränskontroll eller inom ett Schengenland. En

sådan begäran kallas i Schengenkonventionen för rapport, och den

begärande staten rapporterande stat.

Schengenkonventionens bestämmelser reglerar vilka åtgärder man kan

begära genom SIS. Däremot ålägger den inte medlemsstaterna att utföra

sådana åtgärder åt varandra. Vilka åtgärder som får utföras avgörs enligt

varje Schengenstats nationella rätt.

Här följer en kort presentation av de åtgärder som får begäras i SIS och

de svenska regler som svarar mot åtgärderna. (En utförlig presentation av

de åtgärder som får begäras i SIS och de svenska reglerna om

registrering finns i avsnitt 8.3.1.)

Efterlysning för förvarstagande för utlämning

Enligt artikel 95 får en efterlysning med begäran om att den efterlyste

personen skall tas i förvar för utlämning registreras i SIS. Verkställighet

av en sådan begäran styrs i svensk rätt av reglerna om s.k. provisoriskt

anhållande i lagen (1957:668) om utlämning för brott och lagen

(1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och

Norge.

Spärrlista

I SIS-registret finns en spärrlista över personer som den rapporterande

staten begär skall nekas tillträde till eller uppehållstillstånd inom

Schengenområdet (artikel 96). Registrering på spärrlistan är en av de

avvisningsgrunder som Schengenkonventionen anger i artikel 5. Någon

motsvarande avvisningsgrund finns inte i dag. I avsnitt 6.3.3 finns ett

förslag om en ändring i 4 kap. 1 § utlänningslagen för att anpassa

lagstiftningen till artikel 5. Därigenom blir även registrering på

spärrlistan formellt grund för avvisning. Det bör dock framhållas att

avvisning inte föreslås bli obligatorisk, utan det ankommer på de

tillämpande myndigheterna att avgöra om utlänningen skall avvisas med

stöd av bestämmelsen eller inte.

Försvunna personer m.m.

Det finns vidare möjlighet att begära uppgifter om uppehållsort eller

hemvist beträffande försvunna personer (artikel 97) samt vittnen, åtalade

som ålagts att infinna sig vid domstolsförhandling eller personer som

skall dömas till påföljd för brott eller inställa sig för att avtjäna ett

frihetsstraff (artikel 98). Uppgifter om uppehållsort eller hemvist är i

regel offentliga enligt svensk rätt, varför det normalt sett inte finns några

hinder att lämna ut dem till andra stater.

Tillfälligt omhändertagande

Enligt artikel 97 är det möjligt att begära tillfälligt omhändertagande av

en person med hänsyn till dennes eller annans säkerhet. I Sverige kan

sådana framställningar endast i begränsad utsträckning verkställas. Enligt

polislagen (1984:387) får polisen omhänderta den som kan antas vara

under 18 år som anträffas under förhållanden som uppenbart innebär

överhängande allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling (12 §)

samt omhänderta en okänd person om det finns anledning att anta att han

eller hon är efterspanad eller efterlyst och med stöd av lag skall berövas

friheten, exempelvis för att vederbörande avvikit från ett sjukhus för

psykiatrisk tvångsvård (14 §). Däremot saknas det enligt svensk rätt i dag

möjlighet att omhänderta exempelvis den som är under 18 år och

efterlyst som försvunnen. I ett sådant fall kan en begäran om

omhändertagande således inte verkställas.

Dold övervakning

En begäran om dold övervakning och särskild kontroll av personer och

fordon får enligt artikel 99 i Schengenkonventionen göras under vissa

angivna omständigheter i syfte att bekämpa brottslighet och förebygga

hot mot den allmänna säkerheten, eller avvärja fara för statens inre och

yttre säkerhet.

En begäran om dold övervakning går ut på att vissa uppgifter

påträffande av personen eller fordonet samt omständigheter kring

påträffandet, plats m.m. för undersökningen, resväg och mål för resan,

personer i sällskapet, fordon, transporterade föremål skall inhämtas och

översändas till den rapporterande staten. Dessa uppgifter torde ofta

motsvara uppgifter som får behandlas enligt polisdatalagens (1998:622)

regler om kriminalunderrättelseverksamhet (se avsnitt 8.3.2). Sådana

uppgifter får lämnas ut till utländska myndigheter eller mellanfolkliga

organisationer om det följer av en internationell överenskommelse som

Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

Särskild kontroll enligt artikel 99 torde i svensk rätt närmast motsvara

husrannsakan och kroppsvisitation i rättegångsbalken (RB) samt regeln

om kroppsvisitation i 19 § andra stycket polislagen (1984:387). Reglerna

i RB om husrannsakan och kroppsvisitation förutsätter bl.a. att det finns

en konkret brottsmisstanke. Beslut om sådana tvångsåtgärder fattas i

regel av en åklagare. När det gäller en utländsk begäran om en sådan

åtgärd förutsätts dessutom en framställning om internationell rättslig

hjälp. I praktiken kommer särskild kontroll enligt artikel 99 i Schengen-

konventionen därför inte att kunna verkställas i Sverige. En sådan

begäran kommer i stället att behandlas som en begäran om dold

övervakning, i enlighet med artikel 99.5.

Efterlysning av föremål

Fordon eller föremål som får efterlysas med begäran om att de skall tas i

beslag eller kunna användas som bevismaterial i rättegång i brottmål

(artikel 100), kan omhändertas m.m. inom ramen för lagen (1975:295)

om användning av tvångsmedel på begäran av främmande stat. De

bestämmelserna föreslås bli överförda till en ny lag om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål (Ds 1999:56).

SIRENE-kontorens roll

När en polis, tulltjänsteman eller en kustbevakningstjänsteman vid

sökning i SIS i samband med en kontroll finner att det finns en fram-

ställning beträffande en person, ett fordon eller ett föremål skall den

rapporterande staten i regel underrättas om detta. Det kan också före-

komma att handläggningen förutsätter att kompletterande upplysningar

översänds till den anmodade staten. Det kan exempelvis röra sig om

fotografier, fingeravtryck och annan information som faller under det

informationsutbyte inom det polisiära samarbete som får ske enligt

artiklarna 39 och 46. Vid sådana kompletterande underrättelser m.m. tas

kontakter direkt mellan de s.k. SIRENE-kontoren i de två berörda

staterna via telefax, e-post eller annat kommunikationsmedel;

informationen förmedlas alltså inte via SIS. (SIRENE är en förkortning

för Supplementary Information Requested at the National Entry.)

SIRENE-kontoren, som regleras i artikel 108 är den myndighet i varje

Schengenstat som har huvudansvaret för det nationella SIS-registret. Det

är SIRENE-kontoret som registrerar statens rapporter i SIS. Varje

Schengenstats SIRENE-kontor är vidare den statens enda kontaktpunkt

vad gäller SIS.

8.2 Nationell rätt styr

Nationell rätt styr registrering i SIS på så sätt att en rapport får registreras

endast om det är förenligt med nationell rätt i den rapporterande staten.

Den rapporterande Schengenstaten ansvarar för uppgiftens riktighet och

aktualitet samt för att den lagligen kan registreras.

Också när det gäller verkställighet av en begärd åtgärd styr nationell

rätt. En rapport i SIS utgör inte någon självständig grund för att utföra en

åtgärd som begärs. Som framgått får en sådan åtgärd verkställas endast

om det är förenligt med nationell rätt i den Schengenstat där personen,

fordonet eller föremålet påträffas.

Om en stat bedömer att en begäran enligt artikel 95 (förvarstagande för

utlämning), artikel 97 (begäran om omhändertagande eller uppgift om

vistelseort) eller artikel 99 (hemlig övervakning eller särskild kontroll) är

oförenlig med dess nationella rätt kan den låta rapporten i det nationella

registret åtföljas av ett påpekande om att det begärda förfarandet inte

kommer att verkställas på dess territorium. Staten har dessutom

möjlighet att i sitt nationella register låta en rapport följas av ett förbud

mot verkställighet, en s.k. flagga. Det får till följd att polismannen,

tulltjänstemannen osv., som utför kontrollen i SIS, inte kommer att kunna

se dessa uppgifter i registret.

8.3 Ny lag om Schengens informationssystem

8.3.1 Några utgångspunkter

En medverkan i Schengensamarbetet såvitt gäller SIS kräver att det

byggs upp en sådan nationell enhet som anges i artikel 92 i Schengen-

konventionen, dvs. ett nationellt register. Det kommer att innehålla upp-

gifter om personer, fordon och vissa föremål.

Inledningsvis ges här en översiktlig presentation av den svenska lag-

stiftningen avseende behandling av personuppgifter. I avsnitt 8.3.2 följer

en genomgång av de olika slag av uppgifter som får registreras i SIS och

de svenska regler som gäller för respektive uppgiftskategori. Eftersom

Schengenkonventionen föreskriver att nationell rätt styr vad som får

registreras i SIS, är de nationella svenska reglerna av betydelse för vad

Sverige får registrera. Däremot är Sverige skyldigt att ta emot uppgifter i

det svenska SIS-registret som har registrerats av en annan Schengenstat, i

enlighet med dess nationella rätt, även om det inte är tillåtet att registrera

uppgifterna enligt svensk rätt.

Behandlingen av personuppgifter såvitt är relevant i detta sam-

manhang regleras i personuppgiftslagen (1998:204), polisdatalagen

(1998:622), lagen (1998:620) om belastningsregister och lagen

(1998:621) om misstankeregister (prop. 1997/98:44, bet.1997/98:KU18,

rskr. 1997/98:180 samt prop. 1997/98:97, bet. 1997/98:JuU20 rskr.

1997/98:276).

Personuppgiftslagen innehåller allmänna regler för behandling av

personuppgifter och gäller om det inte finns avvikande bestämmelser i

någon annan lag. För behandling av personuppgifter i polisens verksam-

het finns därutöver regler i polisdatalagen, lagen om belastningsregister

och lagen om misstankeregister.

Vidare regleras tullens möjlighet att samla och bearbeta uppgifter i

dataregister i vissa avseenden i lagen (1997:1058) om register i Tull-

verkets brottsbekämpande verksamhet. Den lagen överensstämmer i allt

väsentligt i relevanta delar med polisdatalagen och berörs inte vidare

nedan.

Personuppgiftslagen

I personuppgiftslagen (1998:204) genomförs Europaparlamentets och

rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda

personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria

flödet av sådana uppgifter. Syftet med direktivet är att det skall skapas en

gemensam hög nivå på integritetsskyddet, vilket i sin tur skall leda till att

personuppgifter skall kunna flöda fritt mellan EU:s medlemsstater. Dessa

får inom den ram som anges i direktivet närmare precisera villkoren för

när behandling av personuppgifter får förekomma. Sådana preciseringar

får dock inte hindra det fria flödet av personuppgifter inom unionen.

Direktivet är inte tillämpligt på sådan behandling av personuppgifter

som faller utanför gemenskapsrätten (exempelvis den som gäller allmän

säkerhet, statens säkerhet eller statens verksamhet på straffrättens

område). Den svenska personuppgiftslagen är dock generellt tillämplig

och omfattar även sådant som faller utanför gemenskapsrätten, i den mån

det inte finns särreglering i andra författningar. Lagen innehåller de

generella regler som följer av EG-direktivet i fråga om vilka krav som

ställs vid behandling av personuppgifter, när sådan behandling är tillåten,

information till den registrerade, korrigering av personuppgifter, säker-

heten vid behandlingen m.m.

Personuppgiftslagen innehåller generella riktlinjer för all behandling

av personuppgifter. Begreppet behandling av personuppgifter omfattar i

stort sett allt man kan göra med sådana uppgifter, exempelvis samla in,

söka, bevara och sprida uppgifter. Lagen omfattar behandling av person-

uppgifter som är helt eller delvis automatiserad, dvs. i första hand

datoriserad. Även manuell behandling av sådana uppgifter kan dock

omfattas av lagen, nämligen om uppgifterna skall ingå i en strukturerad

samling av personuppgifter vilka är tillgängliga för sökning eller

sammanställning enligt särskilda kriterier.

En personuppgiftsansvarig skall se till att personuppgifter behandlas

bara om det är lagligt och alltid behandlas på ett korrekt sätt och i

enlighet med god sed, att personuppgifter samlas in bara för särskilda,

uttryckligt angivna och berättigade ändamål samt inte behandlas för

något ändamål som är oförenligt med det för vilket de samlades in, att de

personuppgifter som behandlas är adekvata och relevanta i förhållande

till ändamålen med behandlingen, att inte fler personuppgifter behandlas

än som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen, att

de personuppgifter som behandlas är riktiga och om nödvändigt aktuella,

att alla rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana

personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ända-

målen med behandlingen samt att personuppgifter inte bevaras under

längre tid än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med

behandlingen.

Vidare reglerar personuppgiftslagen, som nämnts, när behandling av

uppgifter är tillåten. Detta är i princip fallet när den registrerade har

lämnat sitt samtycke eller när behandlingen är nödvändig av olika

angivna skäl, bl.a. för att den personuppgiftsansvarige skall kunna full-

göra en rättslig skyldighet, för att en arbetsuppgift av allmänt intresse

skall kunna utföras eller den personuppgiftsansvarige eller tredje man till

vilken personuppgifter lämnas skall kunna utföra en arbetsuppgift i sam-

band med myndighetsutövning.

Slutligen bör nämnas att det enligt personuppgiftslagen är förbjudet för

andra än myndigheter att behandla personuppgifter om lagöverträdelser

som innefattar brott, domar i brottmål, straffprocessuella tvångsmedel

eller administrativa frihetsberövanden. Det finns dock ett bemyndigande

för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att med-

dela föreskrifter om undantag från det förbudet.

Polisdatalagen

Polisdatalagen (1998:622), PDL, utgår från personuppgiftslagen och

innehåller endast de särbestämmelser som är nödvändiga för polisens

verksamhet. Polisdatalagen innehåller både allmänna regler om behand-

ling av personuppgifter i polisiärt arbete och regler om vissa särskilda

register. För sådan behandling av personuppgifter som sker med stöd av

lagen om belastningsregister eller lagen om misstankeregister, gäller inte

polisdatalagen.

Polisdatalagen gäller vid behandling av personuppgifter i polisens

verksamhet för att förebygga brott och andra störningar av den allmänna

ordningen och säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säker-

heten, hindra störningar därav samt ingripa när något sådant inträffat

eller bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under

allmänt åtal. Den innehåller även särskilda regler om behandling av

uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet.

Slutligen innehåller polisdatalagen också särskilda bestämmelser om

vissa register som förs med hjälp av automatiserad behandling, dvs.

dataregister. Dessa register är kriminalunderrättelseregister, register med

uppgifter om DNA-analyser i brottmål, fingeravtrycks- och

signalementsregister samt SÄPO-registret.

Lagen om belastningsregister

Enligt lagen (1998:620) om belastningsregister, BRL, skall Rikspolis-

styrelsen föra ett rikstäckande belastningsregister. Ändamålet med

belastningsregistret skall vara att ge information om sådana belastnings-

uppgifter som behövs i verksamhet hos polis- och tullmyndigheter för att

förebygga, upptäcka och utreda brott, hos åklagarmyndigheter för beslut

om förundersökning och åtal och vid utfärdande av strafförelägganden

samt hos allmänna domstolar för val av påföljd och straffmätning.

Uppgifter i registret skall också få användas av polismyndigheter och

andra myndigheter vid sådan lämplighetsprövning, tillståndsprövning

och annan prövning som anges i lag eller förordning samt av enskilda om

det är av särskild betydelse i den enskildes verksamhet. I lagen om

belastningsregister bemyndigas regeringen att föreskriva att en

myndighet får ha direktåtkomst till belastningsregistret.

Alla påföljder för brott skall registreras i belastningsregistret. Belast-

ningsregistret skall vidare innehålla uppgifter om den som har ålagts

förvandlingsstraff för böter, den som med tillämpning av 30 kap. 6 §

brottsbalken har förklarats fri från påföljd, den som skall utvisas eller

utlämnas samt om den som har meddelats besöksförbud. Vissa uppgifter

om den som är dömd i utlandet skall också registeras. Respekten för den

personliga integriteten kommer till uttryck i begränsningar när det gäller

utlämnande av uppgifter ur belastningsregistret. För registret gäller enligt

7 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) absolut sekretess, dvs. uppgifter

får endast lämnas ut enligt vad som är särskilt föreskrivet.

Regeringen bemyndigas i lagen om belastningsregister att utfärda före-

skrifter om registrets närmare innehåll. Det kan bl.a. gälla uppgifter om

utvisning, intagning i eller utskrivning från sjukvårdsinrättning av den

som av domstol överlämnats till psykiatrisk vård samt uppgifter om

resning.

Lagen om misstankeregister

Enligt lagen (1998:621) om misstankeregister (MRL) skall Rikspolis-

styrelsen föra ett rikstäckande register med uppgifter om dem som är

skäligen misstänkta för brott. Misstankeregistret skall föras för att

underlätta tillgången till sådana uppgifter om skälig misstanke om brott

som behövs i verksamhet hos polis- och tullmyndigheter för att samordna

förundersökningar mot en misstänkt person och för att förebygga, upp-

täcka och utreda brott samt hos åklagarmyndigheter för beslut om för-

undersökning och åtal. Registret får även användas av andra myndigheter

som har att utföra lämplighetsprövning, tillståndsprövning eller annan

prövning som anges i författning. Slutligen får registret användas för att

 i den utsträckning regeringen föreskriver till enskild lämna uppgift

som är av särskild betydelse i dennes verksamhet.

8.3.2 Uppgifter i SIS (artiklarna 94 100)

SIS får endast innehålla vissa angivna typer av uppgifter, nämligen upp-

gifter om personer, föremål och fordon, som är nödvändiga för vissa sär-

skilda ändamål. Ändamålen är förvarstagande för utlämning, införande

på spärrlista, omhändertagande av personer, uppgift om uppehållsort eller

hemvist, hemlig övervakning eller särskild kontroll samt efterlysning av

fordon eller andra föremål.

Personuppgifter

Schengenkonventionen (artikel 94)

När det gäller personer får endast vissa angivna uppgifter registreras.

Dessa är uppgifter om namn och andra identitetsuppgifter alias, sär-

skilda yttre och oföränderliga kännemärken, födelsedatum och

födelseort, kön och nationalitet samt uppgift om huruvida personen är

beväpnad eller kan befaras tillgripa våld. Vidare skall uppgifter finnas

om syftet med registreringen samt den åtgärd som den rapporterande

staten begär. Artikeln anger uttryckligen att anmärkningar av annat slag

inte är tillåtna; det gäller särskilt de uppgifter som nämns i första

meningen i artikel 6 i Europarådets konvention av den 28 januari 1981

om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter,

dvs. personuppgifter som avslöjar rasursprung eller politiska åsikter eller

som rör hälsa eller sexualliv.

En Schengenstat som bedömer att en begäran inte är förenlig med dess

nationella lagstiftning, internationella förpliktelser eller viktiga nationella

intressen kan i vissa fall begära att rapporten i SIS åtföljs av ett

meddelande om att verkställighet inte kommer att ske inom dess

territorium, en s.k. flagga. De fall när en sådan flagga kan läggas in i

registret är omhändertagande av personer enligt artiklarna 95 och 97 samt

hemlig övervakning och särskild kontroll enligt artikel 99.

Personuppgifter i SIS i förhållande till nationella regler

När det först gäller vilka personuppgifter som kommer att flyta in i SIS,

kan konstateras att Schengenkonventionen inte innehåller några bestäm-

melser som ålägger staterna att registrera vissa uppgifter. Detta hänger

samman med att införande av en rapport i SIS innebär en begäran om att

övriga stater skall vidta en viss åtgärd med avseende på en efterspanad

person. Varje Schengenstat råder naturligtvis själv över vilka åtgärder

den i varje särskilt fall vill begära och därigenom vilka uppgifter den

lägger in i SIS. De rapporter som Sverige kommer att registrera i SIS,

kommer således endast att innehålla personuppgifter som får registreras

enligt svensk rätt.

Därutöver kommer emellertid de personuppgifter m.m. som omfattas

av rapporter från andra Schengenländer, att flyta in till det svenska

registret genom förmedling av C.SIS. Beslutanderätten över vilka dessa

uppgifter är ligger hos den rapporterande staten eftersom registerinne-

hållet i hela SIS skall vara enhetligt. Dessa uppgifter kan Sverige således

inte råda över. De flesta slag av uppgifter som kommer att flyta in genom

andra Schengenstaters rapporter finns redan i dag i befintliga svenska

register, men det kan inte uteslutas att vissa uppgifter som kan omfattas

av rapporterna inte motsvaras av något befintligt svenskt register.

Det nämnda förbudet mot att registrera andra anmärkningar än de

uppgifter som har räknats upp i artikel 94 innebär exempelvis att de fyra

sista siffrorna i våra svenska personnummer inte får förekomma i SIS.

Efterlysning för förvarstagande för utlämning

Schengenkonventionen (artikel 95)

Enligt artikel 95 får en efterlysning med begäran om att den efterlyste

personen skall tas i förvar för utlämning registreras i SIS. Schengen-

staterna har åtagit sig att verkställa det begärda förfarandet i enlighet med

gällande konventioner om utlämning och nationell rätt. En stat vars

nationella rätt inte tillåter att en framställning verkställs kan begära en

markering i sitt nationella SIS om verkställighetsförbud, dvs. att verk-

ställighet inte får ske i den staten. Därför skall en Schengenstat, innan

den gör en framställning enligt artikel 95, undersöka om det begärda

förvarstagandet kan ske i överensstämmelse med de andra Schengen-

staternas nationella lagstiftning.

En markering om verkställighetsförbud (en s.k. flagga) medför att

registreringen inte kommer att synas i det nationella registret i den stat

där verkställighetsförbud gäller. De andra Schengenstaterna skall ändå

verkställa det begärda förfarandet.

När en Schengenstat gör en rapport i SIS, skall den utan dröjsmål

sända de andra berörda staterna vissa uppgifter som är av betydelse för

verkställighet av den begärda utlämningen. Dessa uppgifter befordras via

SIRENE-kontoren (se avsnitt 8.1) och registreras således inte i SIS.

Svensk rätt

Enligt efterlysningskungörelsen (1969:293) får en polismyndighet efter-

lysa en person genom att föra in uppgifter om vederbörande i det

nationella efterlysningsregistret. Beslut om efterlysning fattas av Riks-

polisstyrelsen, polismyndighet, åklagarmyndighet eller Kriminalvårds-

styrelsen. Andra myndigheter kan göra framställningar om efterlysning

hos en polismyndighet. Rikspolisstyrelsen beslutar om efterlysning skall

ske utomlands. Det kan i dag exempelvis ske via Interpol.

Uppgift om att någon skall utlämnas för brott antecknas i belastnings-

registret enligt 3 § 5 lagen om belastningsregister.

Spärrlista

Schengenkonventionen (artikel 96)

En utlänning varmed avses en person som inte är medborgare i någon

av EU:s medlemsstater eller i någon annan av de stater som deltar i

Schengensamarbetet får registreras på spärrlista förutsatt att det finns

ett beslut om det av en nationell myndighet eller domstol i enlighet med

nationell lagstiftning, grundat på att utlänningen utgör ett hot mot allmän

ordning och säkerhet eller på att vederbörande har avvisats eller utvisats.

Den åtgärd som begärs genom införande på spärrlistan är att personen i

fråga skall vägras inresa till eller uppehållstillstånd inom Schengen-

området.

I detta sammanhang kan nämnas att en Schengenstat ändå kan medge

inresa, begränsad till egna territoriet, om staten finner det nödvändigt av

humanitära skäl, i eget intresse eller på grund av internationella för-

pliktelser (artikel 5.2).

Svensk rätt

Uppgifter om personer som utvisats ur Sverige enligt 4 kap. 7 § ut-

länningslagen (1989:529) skall registreras i belastningsregistret.

Vidare registreras både utvisningsbeslut och avvisningsbeslut som

kombinerats med återreseförbud i den s.k. U-boken, som förs med

tillstånd från Datainspektionen.

Uppgift om uppehållsort eller omhändertagande

Schengenkonventionen (artiklarna 97 98)

För en rapport enligt artikel 97 med begäran om uppgift om uppehållsort

eller omhändertagande av personer som är försvunna eller som bör

omhändertas med hänsyn till sin egen säkerhet eller i syfte att förebygga

hot, får personuppgifter registreras om det finns en begäran från en

behörig myndighet hos den rapporterande staten. De polisiära myndig-

heterna i den Schengenstat där personen påträffas skall, om detta inte

strider mot nationell lag, underrätta den rapporterande staten om

personens uppehållsort eller omhänderta personen för att hindra fortsatt

resa.

Framställning om uppehållsort eller hemvist enligt artikel 98 kan göras

beträffande vittnen eller åtalade som skall inställa sig vid domstol eller

beträffande personer som skall avtjäna straff.

Svensk rätt

I det under artikel 95 ovan nämnda efterlysningsregistret antecknas upp-

gifter om åtalade, vittnen och andra som efterlysts för att inställa sig vid

förhandling i domstol.

Vidare antecknas signalementsuppgifter beträffande försvunna per-

soner i ett särskilt register som förs av Rikspolisstyrelsen och lokala

polismyndigheter.

Dold övervakning eller särskild kontroll

Schengenkonventionen (artikel 99)

En rapport om dold övervakning eller särskild kontroll av personer eller

fordon får göras i syfte att bekämpa brottslighet och förebygga hot mot

den allmänna säkerheten. Det får endast ske under vissa förutsättningar.

Det första fallet är om det finns sannolika skäl att misstänka att personen

avser att begå, eller redan begår, ett stort antal synnerligen grova brott.

Det andra fallet som får föranleda en sådan rapport är om den allmänna

uppfattningen om personen, särskilt på grundval av redan begångna brott,

leder till misstanke om att han även i fortsättningen kommer att begå

synnerligen grova brott.

Det finns vidare särskilda regler om begäran om dold övervakning

eller särskild kontroll av personer som misstänks hota statens säkerhet,

när det finns synnerliga skäl till misstanke att de uppgifter som inhämtas

och översänds till den rapporterande staten är nödvändiga för att man

skall kunna vidta skyddsåtgärder för att avvärja den allvarliga fara som

någon utgör eller någon annan allvarlig fara för statens inre eller yttre

säkerhet. I dessa fall är den rapporterande Schengenstaten skyldig att

rådgöra med de andra Schengenstaterna före registrering.

Vid dold övervakning kan vissa uppgifter inhämtas och översändas till

den rapporterande myndigheten om påträffande av den person eller det

fordon som rapporterats. Dessa uppgifter är

 att den person eller det fordon som rapporterats har påträffats,

 plats, tidpunkt eller skäl för påträffandet,

 den övervakades resväg och målet för resan,

 personer i den övervakades sällskap eller passagerare i det över-

vakade fordonet,

 medförda föremål samt

 omständigheter kring påträffandet av personen eller fordonet.

Sådan information översänds bilateralt från SIRENE-kontoret i den

stat som har gjort iakttagelserna till den rapporterande statens SIRENE-

kontor (se avsnitt 8.1). Uppgifterna registreras alltså inte i SIS.

Inom ramen för särskild kontroll får personer kroppsvisiteras samt

fordon och medförda föremål genomsökas i enlighet med nationell lag-

stiftning. Om en anmodad stats lagar inte tillåter den begärda kontrollen

skall den ändras till hemlig övervakning. En stat som inte alls tillåter vad

som begärs i framställningen kan begära en markering om verk-

ställighetsförbud.

Svensk rätt

Registrering av misstänkta styrs av lagen om misstankeregister samt av

polisdatalagens regler om kriminalunderrättelseregister och SÄPO-

registret.

Misstankeregistret skall föras för att underlätta tillgången till sådana

uppgifter om skälig misstanke om brott, som behövs i verksamhet hos

polis- och tullmyndigheter för att samordna förundersökningar mot en

misstänkt person och för att förebygga, upptäcka och utreda brott samt

hos åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal.

Kriminalunderrättelseregister får föras av Rikspolisstyrelsen eller en

polismyndighet, endast för att ge underlag för beslut om särskilda under-

sökningar avseende allvarlig brottslig verksamhet eller underlätta till-

gången till allmänna uppgifter med anknytning till underrättelse-

verksamhet. En särskild undersökning är en undersökning i kriminal-

underrättelseverksamhet som innebär insamling, bearbetning och analys

av uppgifter för att ge underlag för beslut om förundersökning eller om

särskilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott. Med

allvarlig brottslig verksamhet avses brottslighet för vilken är föreskrivet

fängelse i två år eller längre.

Kriminalunderrättelseregister får innehålla uppgifter som kan hänföras

till en enskild person endast om uppgifterna ger anledning att anta att

allvarlig brottslighet har utövats eller kan komma att utövas och den som

avses med uppgifterna skäligen kan misstänkas för att ha utövat eller

komma att utöva den allvarliga brottsligheten. Uppgifter om transport-

medel eller varor som kan antas ha samband med allvarlig brottslighet

eller om hjälpmedel som kan antas ha använts i sådan verksamhet, får

registreras även om uppgifterna kan hänföras till en enskild person som

det inte finns någon misstanke mot. Sådana uppgifter skall dock alltid

förses med upplysning om att det inte finns någon misstanke mot den

personen.

Ett kriminalunderrättelseregister får endast innehålla vissa särskilt

angivna uppgifter. Dessa är upplysningar om varifrån den registrerade

uppgiften kommer och om uppgiftslämnarens trovärdighet,

identifieringsuppgifter, uppgifter om särskilda bestående fysiska

kännemärken, de omständigheter och händelser som ger anledning att

anta att den registrerade har utövat eller kan komma att utöva allvarlig

brottslig verksamhet, uppgifter om varor, brottshjälpmedel och

transportmedel, uppgift om ärendenummer samt hänvisning till en

särskild undersökning där uppgifter om den registrerade behandlas och

till register som förs av polis- eller tullmyndighet i vilket uppgifter om

den registrerade förekommer.

SÄPO-registrets ändamål är att underlätta spaning i syfte att förebygga

och avslöja brott mot rikets säkerhet, att underlätta spaning i syfte att

bekämpa terrorism samt att utgöra underlag för registerkontroll enligt

säkerhetsskyddslagen.

SÄPO-registret får innehålla uppgifter som kan hänföras till en enskild

person endast om personen som uppgifterna gäller kan misstänkas för att

ha utövat eller komma att utöva brottslig verksamhet som innefattar hot

mot rikets säkerhet eller terrorism, om personen har undergått register-

kontroll enligt säkerhetsskyddslagen eller om det med hänsyn till

registrets ändamål annars finns särskilda skäl till det. SÄPO-registret får

endast innehålla identifieringsuppgifter, uppgifter om grunden för

registrering och hänvisning till de ärenden där uppgifter om den

registrerade behandlas.

I detta sammanhang bör anmärkas att polisdatalagen i huvudsak gäller

även för Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter samt att några

särskilda bestämmelser om behandling av uppgifter i Säkerhetspolisens

underrättelseverksamhet inte har ansetts behövas.

Efterlysning av föremål

Schengenkonventionen (artikel 100)

Slutligen kan i SIS registreras uppgifter om vissa kategorier av föremål

som har efterlysts för beslag eller för att användas som bevismedel vid

rättegång i brottmål (artikel 100). Om ett rapporterat föremål påträffas

skall den myndighet som har observerat rapporten i SIS kontakta den

rapporterande för att komma överens om vilka åtgärder som skall vidtas.

De föremål som avses är vissa angivna stulna, bortförda eller försvunna

motorfordon, släpvagnar, husvagnar, skjutvapen, blankodokument, legiti-

mationshandlingar samt sedlar.

Svensk rätt

Enligt personuppgiftslagen är all slags information som direkt eller in-

direkt kan hänföras till en fysisk person som är i livet att anse som

personuppgifter. Det innebär att de flesta uppgiftsslag som får registreras

i SIS enligt artikel 100 är att anse som personuppgifter och således faller

under personuppgiftslagens tillämpningsområde. Det får bl.a. till följd att

uppgifterna får behandlas bara om det är lagligt samt får samlas in bara

för särskilda, uttryckligt angivna, ändamål. Se avsnitt 8.3.1.

Registrering av efterlysta försvunna eller stulna fordon m.m. är tillåtet

enligt svensk rätt. Som exempel kan anges att polisdatalagen tillåter

behandling av personuppgifter för bedrivande av spaning och utredning

om brott som hör under allmänt åtal.

8.3.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 Behandling av personuppgifter i det svenska SIS-registret regleras i

en särskild lag, lagen om Schengens informationssystem.

 Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för SIS-registret (1 §).

 Registret är ett hjälpmedel för Schengenstaterna där de kan registrera

framställningar om åtgärder enligt Schengenkonventionen (2 §).

 Registret skall innehålla framställningar om vissa angivna åtgärder

(3 §).

 Bara vissa identifieringsuppgifter, uppgift om huruvida den rappor-

terade personen är beväpnad eller kan befaras tillgripa våld samt uppgift

om verkställighetsförbud får enligt lagen förekomma i SIS (4 §) och

endast om motsvarande slag av uppgifter får behandlas enligt den

registrerande statens nationella rätt (5 §).

 Rikspolisstyrelsen får registrera uppgifter i SIS bara om det är

nödvändigt för de åtgärder som får begäras, och bara i angelägenheter

som är av vikt (6 §).

Promemorians förslag: överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan

erinran, med undantag för Uppsala universitet som har ifrågasatt

lämpligheten av en ny reglering av polisregister.

Skälen för regeringens förslag

Det svenska SIS-registret avviker till sin konstruktion från de gällande

svenska polisregistren, både tekniskt och juridiskt, i sådan grad att det

bör regleras i en särskild lag. Lagen bör återspegla Schengenkonven-

tionens regler om behandling av personuppgifter m.m.

En särskild lag om inrättandet av det nationella registret

En medverkan i Schengensamarbetet såvitt gäller SIS kräver, som fram-

gått, att det byggs upp en sådan nationell enhet av Schengens informa-

tionssystem i Sverige som anges i konventionen, dvs. ett nationellt

register.

SIS är ett efterlysnings- och spaningsregister, som har till syfte att

främja samarbetet avseende polisiära och rättsliga frågor samt frågor om

inresa och uppehållstillstånd mellan Schengenstaterna. De personupp-

gifter som får registreras i SIS är i huvudsak sådana polisiära uppgifter

som enligt personuppgiftslagen endast får registreras av myndigheter.

Uppgifterna i SIS är typiskt sett sådana som förekommer i polis-

register. En författningsreglering av det svenska SIS-registret måste

därför utgå från de lagar och andra författningar som reglerar behandling

av personuppgifter i polisens verksamhet, dvs. främst personuppgifts-

lagen (1998:204), polisdatalagen (1998:622), PDL, lagen (1998:620) om

belastningsregister, BRL, och lagen (1998:621) om misstankeregister,

MRL. Det innebär att Sverige får registrera uppgifter i SIS endast i den

utsträckning som behandling av motsvarande slag av uppgifter är tillåten

enligt dessa lagar eller annan författning.

Emellertid kommer inte endast svenska rapporter, utan även andra

Schengenstaters rapporter att flyta in i det svenska SIS-registret via den

tekniska stödfunktionen C.SIS. Andra Schengenstater får registrera

uppgifter i SIS, i enlighet med sina respektive nationella lagstiftningar,

förutsatt att det är tillåtet enligt Schengenkonventionen. I den mån en

annan Schengenstats lagstiftning tillåter behandling av personuppgifter

som inte är tillåten enligt svensk rätt, är Sverige enligt Schengen-

konventionen ändå skyldigt att ta emot sådana uppgifter i det svenska

SIS-registret. I det svenska registret kan det alltså komma att föras in

vissa uppgifter som enligt våra interna regler inte får behandlas. Denna

juridiska och tekniska konstruktion förekommer inte på något annat håll i

svensk rätt. De svenska reglerna behöver därför kompletteras med en

särskild reglering om SIS för att Sverige skall kunna leva upp till sina

åtaganden i förhållande till Schengenstaterna att ta emot uppgifter enligt

Schengenkonventionen. Mot bakgrund av att det svenska SIS-registret

blir ett rikstäckande register som bl.a. kommer att kunna innehålla upp-

gifter om domar i brottmål (exempelvis i samband med framställningar

om förvarstagande för utlämning), bör dessa regler meddelas i lag, lagen

om Schengens informationssystem.

Den nya lagen skall dock inte reglera varje fråga som kan bli aktuell i

sammanhanget. I den mån det redan finns en bestämmelse i person-

uppgiftslagen, som är det grundläggande regelverket i svensk rätt för

behandling av personuppgifter, och i den mån den bestämmelsen bör

gälla även för SIS, bör dubbelreglering undvikas. Den nya lagen om det

svenska SIS-registret bör således, på samma sätt som lagen om

belastningsregister och lagen om misstankeregister, gälla jämte person-

uppgiftslagen. SIS-registret bör vidare, i likhet med belastnings- och

misstankeregistren, undantas från polisdatalagens tillämpningsområde.

Den nya lagen bör tillåta behandling av uppgifter i SIS i den mån det är

tillåtet enligt Schengenkonventionen, dvs. de uppgifter som anges i

Schengenkonventionen får förekomma i den mån registreringen är

förenlig med gällande rätt i den registrerande staten. En reglering med

denna innebörd är nödvändig för att Sverige skall kunna uppfylla sitt

åtagande enligt Schengenkonventionen att ta emot andra Schengenstaters

rapporter. Av begränsningen att registreringen skall vara förenlig med

gällande rätt i den registrerande staten följer att Sverige, som nämnts, får

registrera uppgifter i SIS endast i den utsträckning en behandling av

motsvarande slag av uppgifter är tillåten enligt personuppgiftslagen,

PDL, BRL, MRL och andra författningar. Detta bör för tydlighets skull

anges uttryckligen i lagtexten. En typ av uppgift som får behandlas i

exempelvis belastningsregistret eller i ett kriminalunderrättelseregister

får Rikspolisstyrelsen således behandla även i SIS, om övriga

förutsättningar som Schengenkonventionen ställer upp är uppfyllda.

Däremot krävs inte att alla förutsättningar som BRL eller PDL ställer upp

är uppfyllda. Det förhållandet att exempelvis PDL inte är tillämplig på

svenska registreringar i SIS hindrar alltså inte att en registrering i SIS

kan vara tillåten på grund av att en uppgift av samma slag får behandlas

enligt polisdatalagen.

Det svenska SIS-registret kommer, som framgått, att innehålla både

svenska och utländska registreringar. Vissa regler i lagen kommer enbart

att avse svenska registreringar. En tänkbar modell är därför att dela in

lagen i en del som gäller enbart för de svenska registreringarna och en

del som gäller för de utländska. Det skulle emellertid leda till omfattande

dubbleringar, eftersom huvuddelen av regelverket kommer att gälla för

båda slagen av registreringar. I stället föreslås att det tydligt anges vilka

regler som endast avser svenska registreringar. Som ett exempel kan

pekas på att gallringsreglerna kan rikta sig till Sverige endast vad gäller

svenska registreringar.

För att uppnå överskådlighet bör den särskilda lagen följa samma

disposition som lagen om belastningsregister och lagen om misstanke-

register. De enskilda lagrummen däremot bör, mot bakgrund av registrets

särskilda konstruktion och konventionsreglernas lydelse, så nära som

möjligt följa Schengenkonventionens lydelse.

RPS skall vara personuppgiftsansvarig för SIS-registret

Schengenkonventionen förutsätter att varje stat utser en myndighet som

är huvudansvarig för det nationella SIS-registret. Det är genom den

myndigheten som staten skall göra sina rapporter i SIS.

För Sveriges del bör Rikspolisstyrelsen utses till personuppgifts-

ansvarig, i den betydelse som avses i personuppgiftslagen. Rikspolis-

styrelsens ställning som personuppgiftsansvarig innebär bl.a. att det blir

styrelsens uppgift att ta ställning till om uppgifter i registret skall lämnas

ut. Att Rikspolisstyrelsen utses till personuppgiftsansvarig utesluter dock

inte att Rikspolisstyrelsen utser en annan myndighet som personuppgifts-

biträde som registrerar vissa rapporter, ansvarar för rättelser o.s.v., enligt

de regler för personuppgiftsbiträde som finns i personuppgiftslagen.

Rikspolisstyrelsen skall således i den nya lagen ges i uppgift att föra

det svenska SIS-registret. Ändamålet med registret skall vara att utgöra

ett hjälpmedel där Schengenstaterna kan göra framställningar om de

särskilda åtgärder som får begäras i SIS samt därigenom främja sam-

arbete mellan Schengenstaterna vad gäller polisiära och rättsliga frågor

samt frågor om inresa och uppehållstillstånd.

Tillåtna ändamål för behandling av personuppgifter i SIS

En registrering i SIS är, som framgått, en begäran om att den Schengen-

stat som påträffar den registrerade personen, fordonet eller föremålet

skall vidta en viss åtgärd som får begäras enligt Schengenkonventionen,

exempelvis att en person skall tas i förvar för att lämnas ut till den

rapporterande staten (se närmare avsnitt 8.1 och 8.3.2).

Registrering av en person i SIS får ske endast på den grunden att någon

av de åtgärder som anges i Schengenkonventionen begärs, dvs. efter-

lysning för förvarstagande för utlämning, införande på spärrlista,

omhändertagande av personer för egen eller annans säkerhet, upplysning

om hemvist eller uppehållsort avseende försvunna personer eller

personer som har förelagts att inställa sig vid domstol i vissa fall, dold

övervakning eller särskild kontroll samt efterlysning av föremål som

efterlysts för beslag eller för att användas som bevismaterial vid

rättegång i brottmål. Av den nya lagen bör således framgå att behandling

av personuppgifter i SIS får ske enbart på den grunden att någon av de

särskilda angivna åtgärderna begärs. Lagen bör vidare återspegla

Schengenkonventionens regel att en prövning bör ske i varje fall av om

uppgifterna är nödvändiga för den begärda åtgärden och om ärendet är av

sådan vikt att registrering i SIS är berättigad. Denna regel bör i den

svenska lagen rikta sig till Rikspolisstyrelsen såsom

personuppgiftsansvarig för de svenska registreringarna i SIS.

Personuppgifter som får registreras i SIS m.m.

Schengenkonventionen reglerar uttömmande vilka personuppgifter som

får registreras när någon av åtgärderna begärs, nämligen vissa identi-

fieringsuppgifter samt uppgift om huruvida personen är beväpnad eller

kan befaras tillgripa våld. Sådana bestämmelser brukar i svensk rätt

vanligen meddelas i förordning eller myndighets föreskrifter.

Registrering av personuppgifter i kriminalunderrättelseregister eller i

SÄPO-registret har emellertid ansetts så känsligt att reglerna om vilka

personuppgifter som får förekomma i dessa register har meddelats i lag

(prop. 1997/98:97, bet. 1997/98:JuU20, rskr 1997/98:276).

SIS är ett omfattande register. Där registrerar inte bara Sverige upp-

gifter enligt svensk nationell rätt, utan även andra europeiska stater

registrerar uppgifter enligt sina nationella rättsordningar. Vidare är det ett

stort antal myndigheter i många länder som har tillgång till uppgifter i

SIS. Därtill kommer att registret innehåller uppgifter om såväl dömda

som misstänkta brottslingar och även andra personer. Det framstår därför

som lämpligt att meddela även bestämmelserna om vilka personuppgifter

som får registreras i SIS i lag. Lagen bör således ange vilka person-

uppgifter som får behandlas i SIS och därför innehålla den uppräkning av

personuppgifter som finns i artikel 94.3 första stycket i Schengen-

konventionen. Som några remissinstanser har påpekat finns dock

anledning att i vissa avseenden frångå den svenska översättningen av

konventionstexten. (Beträffande förbudet i artikel 94.3 andra stycket mot

behandling av känsliga uppgifter, se avsnitt 8.10.3).

Vidare innehåller Schengenkonventionen regler om verkställighets-

förbud, s.k. flaggor. Enligt dessa regler får Sverige i vissa fall begära att

rapporten i SIS åtföljs av ett meddelande om att verkställighet inte

kommer att ske på svenskt territorium (se avsnitt 8.2). Reglerna om

verkställighetsförbud är delvis mycket detaljerade och särskilt när det

gäller regelverket kring hur de s.k. flaggorna skall hanteras av rent

teknisk natur. Dessa bestämmelser bör därför inte tas in i den särskilda

lagen om SIS. I lagen bör dock anges att verkställighetsförbud får

registreras. Särskilt bemyndigande till regeringen att utfärda bestäm-

melser i detta avseende bedöms inte nödvändigt.

8.4 Tillgång till uppgifter i SIS och sekretess (artiklarna

101, 109 och 114)

8.4.1 Schengenkonventionens regler

Uppgifter som finns registrerade i SIS är, enligt artikel 101, tillgängliga

endast för myndigheter som har behörighet att utföra gränskontroller

eller undersökningar inom landet som verkställs av polis eller tull samt

samordning av sådana undersökningar. Uppgifter från spärrlista (artikel

96) är även tillgängliga för vissa myndigheter som handlägger ärenden

om viseringar, uppehållstillstånd, m.m. Därtill kommer att den nationella

tillsynsmyndighet som varje Schengenstat är skyldig att utse skall ha

tillträde till registret (artikel 114, se vidare nedan i avsnitt 8.9).

Enskildas rätt att ta del av uppgifter i SIS skall följa nationell rätt

(artikel 109). Vissa begränsningar skall dock gälla, oavsett den nationella

lagstiftningens innehåll. En Schengenstat som inte har registrerat den

aktuella rapporten i SIS får endast lämna ut information om sådana upp-

gifter efter det att den rapporterande staten har fått tillfälle att yttra sig.

En begäran om utlämnande av uppgifter till den berörde skall vidare

avslås om det kan skada verkställigheten av den åtgärd som rapporten

avser, eller någon annan persons rätt eller frihet måste skyddas. Slutligen

får uppgifter inte lämnas ut under en pågående dold övervakning.

8.4.2 Gällande rätt

Sekretesslagen

Rätten att få del av allmänna handlingar följer av reglerna om handlings-

offentlighet i 2 kap. tryckfrihetsförordningen. Handlingsoffentligheten

begränsas genom regler i sekretesslagen (1980:100) eller lag eller för-

ordning till vilken sekretesslagen hänvisar. I sekretesslagen finns bl.a.

regler till skydd för enskilda och till skydd för det allmänna.

De uppgifter som förekommer i register i polisens verksamhet är ofta

av en sådan natur att de av olika skäl inte får lämnas ut. En pågående

förundersökning kan skadas om uppgifter ur den kommer ut. Vidare

anses uppgifter ur belastningsregister kunna skada den som är dömd för

ett brott i sin återanpassning i samhället. Därför är uppgifter i dessa

register sekretessbelagda.

För uppgifter i belastningsregister råder det, enligt 7 kap. 17 §

sekretesslagen, absolut sekretess. Den absoluta sekretessen innebär att

uppgifter endast får lämnas ut när det föreskrivs i lagen (1998:620) om

belastningsregister, BRL och säkerhetsskyddslagen (1996:627) samt i

förordningar som har stöd i dessa lagar.

För uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden i

register som förs av Rikspolisstyrelsen enligt polisdatalagen (1998:622)

eller uppgifter som annars behandlas med stöd av polisdatalagen, gäller

sekretess (9 kap. 17 § första stycket 6 sekretesslagen). Exempel på

sådana register är kriminalunderrättelseregister och SÄPO-registret.

Också för uppgifter i misstankeregister gäller sekretess (9 kap. 17 §

första stycket 7). Sekretess gäller för uppgift i de nämnda registren om

det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon

honom närstående lider skada eller men. Om utlämnande av sådana

uppgifter gäller vad som är föreskrivet i lagen (1998:621) om

misstankeregister, MRL och polisdatalagen (1998:622), PDL, samt

förordningar som har stöd i dessa lagar.

Av intresse är även ett register som Rikspolisstyrelsen för över de

personer som har utvisats ur Sverige och över motsvarande uppgifter

som har kommit in från de övriga nordiska länderna eller Interpol (2 § 5

samt 7 § polisregisterkungörelsen [1969:38]), det s.k.

Personefterlysnings- och U-boksregistret. I en del, den s.k. U-boken, är

registret ett polisregister som förs med stöd av lagen (1965:94) om

polisregister m.m. Uppgifter i U-boken omfattas av absolut sekretess (7

kap. 17 § första stycket sekretesslagen samt p. 2 i

övergångsbestämmelserna till lagen (1998:624) om ändring i

sekretesslagen (1980:100).

Sekretess gäller vidare för uppgift om enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden bl.a. i förundersökning i brottmål och i åklagar-

myndighets, polismyndighets, skattemyndighets, Statens kriminal-

tekniska laboratoriums, Tullverkets eller Kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det inte

står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men (9 kap. 17 § första stycket 1 och 4

sekretesslagen). I sådan verksamhet gäller sekretess också för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas uppkomma fara för att någon

utsätts för våld eller allvarligt men om uppgiften röjs (9 kap. 17 § andra

stycket sekretesslagen).

Uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål, angelägenhet

som avser användning av tvångsmedel i brottmål eller i annan verksam-

het för att förebygga brott samt åklagarmyndighets, polismyndighets

m.fl. verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra

brott m.m. får inte lämnas ut om det kan antas att syftet med beslutade

eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten

skadas om uppgiften röjs. Det framgår av 5 kap. 1 § första stycket

sekretesslagen, och brukar benämnas förundersökningssekretess.

Vidare får en uppgift inte lämnas ut som hänför sig till polisens

underrättelseverksamhet eller som hänför sig till Säkerhetspolisens

verksamhet för att avslöja brott mot rikets säkerhet eller förebygga

terrorism, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med

beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller framtida verksamhet

skadas (5 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen).

Bestämmelser om utlänningssekretess finns i 7 kap. 14 § sekretess-

lagen. Som exempel kan nämnas att i verksamhet för kontroll över

utlänningar gäller sekretess för uppgift om enskilds förhållanden, om det

inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon

honom närstående lider skada eller men. Beträffande beslut i sådant

ärende gäller sekretessen dock endast för uppgifter i skälen.

Slutligen bör nämnas att utrikessekretess, enligt 2 kap. 1 § sekretess-

lagen, gäller för uppgift som angår Sveriges förbindelser med annan stat

eller i övrigt rör annan stat, mellanfolklig organisation, myndighet,

medborgare eller juridisk person i annan stat, om det kan antas att det

stör Sveriges mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skadar landet

om uppgiften röjs.

Särskilda regler om behandling av personuppgifter i polisens

verksamhet

Uppgifter i belastningsregistret och i misstankeregistret är tillgängliga för

de myndigheter och i den verksamhet för vilka de förs, dvs. i huvudsak

polismyndigheter och Tullverket för att förebygga, upptäcka och utreda

brott, åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal samt

polismyndigheter och andra myndigheter för viss lämplighets- eller

tillståndsprövning o.d.

Både lagen om belastningsregister och lagen om misstankeregister

innehåller bestämmelser av innebörd att uppgifter på begäran skall

lämnas ut till polismyndighet, Tullverket och åklagarmyndighet samt till

myndighet i övrigt i den utsträckning regeringen för vissa slag av

ärenden föreskriver eller för ett särskilt fall ger tillstånd till det (6 § BRL,

5 § MRL). Från belastningsregistret, som omfattas av absolut sekretess,

får uppgifter även lämnas till Riksdagens ombudsmän (JO),

Justitiekanslern (JK) samt Datainspektionen för deras tillsynsverksamhet

samt i vissa fall till förvaltningsdomstol. När en myndighet begär

uppgifter ur misstankeregistret skall behovs- och proportionalitets-

principerna gälla. Det innebär att en myndighet som har rätt att få upp-

gifter ur ett register i varje särskilt fall noga skall pröva behovet av

informationen. En begäran om att få ta del av uppgifter får göras endast

om skälen till det uppväger den olägenhet det innebär för den det berör (7

§ BRL, 6 § MRL).

Uppgifter i belastningsregistret och misstankeregistret får även lämnas

ut till utländska myndigheter eller mellanfolkliga organisationer om det

följer av internationella överenskommelser som Sverige efter riksdagens

godkännande har tillträtt (11 § BRL, 9 § MRL).

Polisdatalagen innehåller inga bestämmelser om utlämnande av upp-

gifter till den registrerade. Bestämmelsen i 14 kap. 4 § sekretesslagen

innebär dock att den registrerade i regel har rätt att få ut uppgifter om sig

själv trots att sekretess råder för uppgiften.

Eftersom 14 kap. sekretesslagen inte är tillämpligt på uppgifter i

belastningsregistret, innehåller lagen om belastningsregister särskilda

bestämmelser om utlämnande av uppgifter bl.a. till den registrerade (9 §).

Den registrerade skall alltid ha rätt att få ut de uppgifter som finns

registrerade om honom eller henne. Regeringen bemyndigas att före-

skriva att ett registerutdrag som en enskild behöver för ett särskilt ända-

mål får begränsas. Vidare finns det i lagen om belastningsregister även

regler om utlämnande till annan enskild än den registrerade (10 §), bl.a.

om det behövs för att pröva en fråga om en anställning eller ett uppdrag i

en verksamhet som avser vård.

8.4.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 Åklagarmyndigheter, polismyndigheter, Tullverket, Statens

invandrarverk (framdeles Migrationsverket) och Kustbevakningen

ges tillgång till uppgifterna i det svenska SIS-registret (9 §, första

stycket 1 3).

 Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om

 att myndigheter som handlägger ärenden om visering och

uppehållstillstånd skall ha tillgång till det svenska SIS-registret

som avser den s.k. spärrlistan (9 § andra stycket), samt

 vilka myndigheter som ska ha direktåtkomst till registret (9 §

andra stycket).

 I sekretesslagen införs en ny bestämmelse som innebär att vissa

uppgifter i SIS-registret och kompletterande information på

SIRENE-kontoret om enskildas personliga förhållanden omfattas

av sekretess, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att

den enskilde eller någon honom närstående lider men (7 kap. 41 §).

 En bestämmelse införs i den nya lagen som upplyser om sekretess-

lagens bestämmelser (8 §).

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

I promemorians förslag gavs dock åklagarmyndigheterna inte tillgång till

uppgifter i SIS samt Kustbevakningen tillgång till sådana uppgifter

endast för gränskontrollverksamheten. Vidare innehöll promemorian ett

förslag till bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om att

myndigheter som utför uppgifter som har direkt anknytning till polisens

brottsbekämpande arbete skall ha tillgång till uppgifter om fordon och

föremål som har efterlysts. Någont sådant bemyndigande föreslås inte

här.

Remissinstanserna har med vissa förslag om tillägg tillstyrkt

förslagen eller lämnat dem utan erinran. Riksåklagaren och Kust-

bevakningen har påpekat att de bör ges tillgång till uppgifter i SIS, såvitt

avser Kustbevakningen i vidare mån än vad som föreslagits i pro-

memorian. Rikspolisstyrelsen har lämnat ett eget förslag till bestämmelse

om sekretess för uppgift i myndighets verksamhet för åtgärd på begäran

av främmande stat i åklagarmyndighets, polismyndighets, skatte-

myndighets, Tullverkets eller Kustbevakningens verksamhet i övrigt för

att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det kan antas att

åtgärden begärts under förutsättning att uppgiften inte röjs samt för

framställning om sådan åtgärd. Förslaget kommer att beredas gemensamt

med förslagen i departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål, Ds 1999:56.

Skälen för regeringens förslag

I konsekvens med vad som gäller för andra polisregister, bör

bestämmelser om vilka myndigheter som skall ges tillgång till uppgifter i

SIS i princip tas in i lagen om Schengens informationssystem. I vissa

avseenden skall myndigheter dock ha tillgång endast till begränsade

uppgifter i SIS. I den delen bör regeringen bemyndigas att meddela

föreskrifter. Regeringen bör även bemyndigas att bestämma vilka

myndigheter som ges direktåtkomst till registret. Vidare bör person-

uppgifter i SIS och kompletterande information på SIRENE-kontoret

omfattas av sekretess till skydd för den enskilde som i princip motsvarar

den som gäller i andra sammanhang där uppgifter av samma slag före-

kommer. Dessa frågor utvecklas nedan.

Svenska myndigheters tillgång till uppgifter i SIS

Syftet med SIS är, som nämnts, att främja samarbetet mellan Schengen-

staterna avseende polisiära och rättsliga frågor samt frågor om inresa och

vistelse i Schengenområdet.

För att detta syfte skall uppfyllas, skall uppgifterna i SIS vara till-

gängliga för de myndigheter som berörs. Dessa är för det första, enligt

artikel 101.1 a, myndigheter som har behörighet för gränskontroller, dvs.

för svensk del polisen, Tullverket, Statens invandrarverk (jämför prop.

1998/99:81, bet. 1998/99:SfU11, rskr. 1998/99:236) och Kustbevak-

ningen, som följaktligen bör ges tillgång till uppgifter i SIS för gräns-

kontrollverksamheten.

För det andra skall, enligt artikel 101.1 b, myndigheter som har

behörighet för andra undersökningar inom landet som verkställs av polis-

eller tullmyndigheter och för samordning av sådana undersökningar ha

tillgång till information i SIS. Detta får även anses avse undersökningar i

brottsförebyggande syfte, vilket bl.a. omfattar kriminalunderrättelse-

verksamhet. Enligt svensk rätt utförs vissa utredningar som faller inom

polisens respektive Tullverkets områden av Kustbevakningen. Även

Kustbevakningen bör således ges tillgång till uppgifter i SIS för detta

syfte. Vidare leds och samordnas de aktuella undersökningarna i Sverige

i princip av åklagare. Också åklagarmyndigheter, vari Ekobrotts-

myndigheten inkluderas, bör således ges tillgång till uppgifter i SIS.

För det tredje föreskriver artikel 101.2 att uppgifterna i den s.k. spärr-

listan skall vara tillgängliga för myndigheter med behörighet att utfärda

viseringar, centrala myndigheter med behörighet att granska viserings-

ansökningar samt myndigheter med behörighet att bevilja uppehålls-

tillstånd, viseringar och handha utlänningsärenden inom ramen för

tillämpningen av Schengenkonventionens bestämmelser om rörlighet för

personer. Beslut om visering och uppehållstillstånd meddelas, enligt 2

kap. 7 § utlänningslagen (1989:529), av Statens invandrarverk eller Ut-

rikesdepartementet. Vidare får regeringen och, i den utsträckning

regeringen föreskriver, Invandrarverket ge andra myndigheter rätt att

besluta om sådana tillstånd. Regeringen får även ge ett organ som är

knutet till Sveriges exportråd rätt att besluta om sådant tillstånd. För

närvarande har en rad myndigheter bemyndigats att fatta sådana beslut.

Också regeringen eller Utlänningsnämnden kan i vissa fall besluta om

tillstånd. Mot bakgrund av det sagda, och då detta endast gäller vissa

uppgifter i registret, anser regeringen att närmare bestämmelser om vilka

myndigheter som ges tillgång till spärrlistan lämpligen bör meddelas i

förordning, samt att regeringen följaktligen bör bemyndigas att meddela

föreskrifter i denna del.

I promemorian har även föreslagits att regeringen skall bemyndigas att

meddela föreskrifter om att andra myndigheter som utför uppgifter som

har direkt anknytning till polisens brottsbekämpande verksamhet skall

ges tillgång till uppgifter om efterlysta fordon och föremål. Avsikten med

en sådan bestämmelse skulle vara att ge Vägverket som för polisens

räkning för register över stulna fordon samt i brottsförebyggande syfte

utför kontroller mot detta register i samband med registrering av t.ex.

uppgifter om ny ägare tillgång till motsvarande uppgifter i SIS för att

kunna utföra sina uppgifter korrekt. Datainspektionen har ifrågasatt om

Schengenkonventionen medger att en myndighet ges tillgång till SIS för

detta ändamål.

Tillgång till uppgifter i SIS får, enligt artikel 101.1 b, ges till bl.a.

myndigheter som har behörighet för undersökningar inom landet som

verkställs av polis- och tullmyndigheter. Mot bakgrund av att Vägverket

för det svenska registret över stulna fordon och utför de nämnda

kontrollerna för polisens räkning, finns det enligt regeringens mening ett

visst utrymme för att ge Vägverket tillgång till de aktuella uppgifterna.

Det bör emellertid också beaktas att rapporter om stulna fordon enligt

artikel 100 syftar till att fordonet skall tas i beslag eller kunna användas

som bevismaterial vid rättegång i brottmål. Vägverket har inte befogen-

het att verkställa denna typ av åtgärder. Vidare får uppgifter i SIS, enligt

artikel 102.1, endast utnyttjas för det ändamål som har angivits för

rapporten (eller med tillstånd av den registrerande staten, för ett syfte

som faller under ett annat slag av rapport enligt konventionen, i vissa fall

som saknar relevans i detta sammanhang). Det är därför delvis osäkert

om ett förfarande med kontroller mot SIS i samband med registrering av

uppgifter om ny ägare o.d. är förenligt med Schengenkonventionen.

Sammanfattningsvis finner regeringen för närvarande inte skäl att

förorda ett bemyndigande som det som föreslagits i promemorian. En

annan sak är att Rikspolisstyrelsen, om styrelsen finner det lämpligt, har

möjlighet att anlita Vägverket som personuppgiftsbiträde för registrering

i SIS av uppgifter om stulna fordon, rättelser, raderingar m.m.

I lagen bör sammanfattningsvis införas en bestämmelse av innebörd att

vissa angivna myndigheter ges tillgång till uppgifter i hela SIS-registret

samt att regeringen bemyndigas att ge myndigheter tillgång till spärr-

listan. Även frågan om vilka myndigheter som bör ha direktåtkomst till

registret bör, i enlighet med vad som gäller för register i polisens verk-

samhet, överlämnas till regeringen att bestämma.

Myndigheter som har att utöva tillsyn bör givetvis också få tillgång till

uppgifter i SIS, i den utsträckning som behövs för tillsynsverksamheten.

Detta kräver dock inte särskild reglering i den nya lagen, utan följer av

14 kap. 1 § andra meningen samt 2 § första stycket 3 sekretesslagen och

av uppdraget att utöva tillsyn (se t.ex. lag [1975:1339] om Justitie-

kanslerns tillsyn samt lag [1986:765] med instruktion för Riksdagens

ombudsmän). Den myndighet som enligt artikel 114 i Schengenkonven-

tionen skall utses att, med beaktande av svensk rätt, utöva tillsyn över det

svenska SIS-registret samt kontrollera behandling och utnyttjande av

uppgifter i SIS, skall således enligt 43 § personuppgiftslagen (1998: 204)

ges tillgång till personuppgifter som behandlas i SIS m.m.. Behandling

av personuppgifter omfattar, enligt 3 § personuppgiftslagen, varje åtgärd

eller serie av åtgärder som vidtas i fråga om personuppgifter, och som

exempel anges bl.a. insamling, registrering, lagring, ändring, användning,

blockering, utplåning samt förstöring av uppgifter. (I avsnitt 8.9.3 görs

bedömningen att Datainspektionen bör utses till svensk tillsyns-

myndighet.)

Enskildas rätt att ta del av uppgifter

När det gäller enskildas rätt att ta del av uppgifter om sig själva i SIS,

skall nationell rätt gälla enligt Schengenkonventionen. Det innebär att

personuppgiftslagens regler om informationsskyldighet blir tillämpliga,

om inte annat föreskrivs. Datainspektionen har anfört att det bör framgå

direkt av lagen om Schengens informationssystem vad som gäller i detta

avseende. I den mån det finns skäl att i något avseende frångå person-

uppgiftslagens bestämmelser om informationsskyldighet skall det själv-

fallet regleras i den särskilda registerlagen; så har exempelvis skett 8 §

lagen (1998:621) om misstankeregister. När det gäller uppgifter i SIS

framgår det, som nämnts, av konventionen att nationell rätt skall gälla.

Regeringen föreslår inte att personuppgiftslagens bestämmelser skall

frångås. Därför behövs inget särskilt påpekande i den nya lagen.

För en utförlig presentation av personuppgiftslagens bestämmelser om

informationsskyldighet hänvisas till prop. 1997/98:44, Personuppgiftslag,

bet. 1997/98:KU18, rskr. 1997/98:180. Det finns dock anledning att här

påpeka att bestämmelsen i 24 § personuppgiftslagen, att information skall

lämnas självmant till den registrerade, enligt paragrafens andra stycke

inte blir tillämplig när det gäller SIS-registret eftersom det finns

bestämmelser om registrerandet i lag. När det gäller information till den

enskilde som skall lämnas efter ansökan, enligt 26 §, kan det ofta finnas

sekretessbestämmelser som medför att uppgifter enligt 27 § inte får

lämnas ut. Prövning av en begäran om utlämnande kommer att ske enligt

sekretesslagens regler; de bestämmelser som främst kan komma att bli

aktuella är de regler som gäller utrikessekretess, förundersöknings-

sekretess, utlänningssekretess samt sekretess för enskildas personliga

förhållanden. (Dessa bestämmelser berörs i korthet nedan.) Sekretess till

skydd för enskilda gäller dock inte i förhållande till den enskilde själv, 14

kap. 4 § sekretesslagen.

Schengenkonventionens bestämmelse i artikel 109 om vissa begräns-

ningar när det gäller utlämnande av uppgifter samt att den stat som har

registrerat en rapport i SIS skall ges tillfälle till ställningstagande innan

en annan Schengenstat beslutar att lämna ut uppgifter ur rapporten, bör

inte tolkas så att svenska myndigheter skulle vara bundna av vad

myndigheterna i den främmande staten har för uppfattning i frågan.

Emellertid kan den främmande statens uppfattning komma att spela roll

vid den skadeprövning som skall göras enligt bestämmelsen om utrikes-

sekretess. Utrikessekretessen innebär ett förbud mot röjande av uppgifter

om det kan antas att det stör Sveriges mellanfolkliga förbindelser eller på

annat sätt skadar landet. Skadebegreppet skall inte ges en alltför vid

innebörd. "Det måste röra sig om någon olägenhet för landet för att skada

ska anses föreligga. Motsvarande gäller i fråga om störningar av de

mellanfolkliga förbindelserna. Att mindre störningar eller irritationer

inom ett lands ledning inte kan uteslutas, om uppgifter lämnas ut, skall

således i regel inte föranleda sekretess." (Sekretesslagen En kommentar,

Regner m.fl. 1998, sid 2:4.)

Sekretess till skydd för det allmännas intresse gäller bl.a. för uppgifter

som hänför sig till förundersökning i brottmål och i åklagarmyndighets,

polismyndighets, skattemyndighets, Statens kriminaltekniska labora-

toriums, Tullverkets eller Kustbevakningens verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott (5 kap. 1 § 1 och 4

sekretesslagen). För sådana uppgifter gäller sekretess om det kan antas

att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den

framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

Sekretess till skydd för den enskilde

En annan fråga som är av intresse för den enskilde är i vilken utsträck-

ning sekretess gäller till skydd för uppgifter om hans eller hennes

personliga förhållanden i SIS, eller på SIRENE-kontoret. På SIRENE-

kontoret finns kompletterande information om de rapporter som Riks-

polisstyrelsen har registrerat i SIS, och bilateralt översänd komp-

letterande information om andra Schengenstaters rapporter i SIS.

Schengenkonventionen innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse

till skydd för enskildas personliga förhållanden. Konventionens strikta

begränsningar när det gäller vilka myndigheter som skall ha tillgång till

registret samt dess regler om användningsbegränsning, torde dock ha till

syfte även att skydda uppgifter av hänsyn till den personliga integriteten.

Enligt regeringens mening bör i princip samma sekretesskydd gälla för

uppgifter i SIS och på SIRENE-kontoret, som när uppgifter av samma

slag förekommer i andra sammanhang.

Enligt svensk rätt gäller sekretess till skydd för enskilds intresse för

uppgifter om personliga eller ekonomiska förhållanden i utredningar

enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål samt i åklagar-

myndighets, polismyndighets, skattemyndighets, Statens kriminal-

tekniska laboratoriums, Tullverkets eller Kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott (9 kap. 17 §

första stycket 1 och 4). För en sådan uppgift gäller sekretess om det inte

står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men. Vidare gäller sekretess för uppgifter om

personliga och ekonomiska förhållanden i register som förs av

Rikspolisstyrelsen enligt polisdatalagen (1999:622) eller som annars

behandlas där med stöd av samma lag samt i register som förs med stöd

av lagen (1999:621) om misstankeregister, om det inte står klart att

upgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående

lider men (9 kap. 17 § första stycket 6 7). Mycket talar för att sekretess

till skydd för enskilda redan gäller för uppgifter i de centrala register som

förs av Rikspolisstyrelsen (9 kap. 17 § första stycket 4). Det finns dock

utrymme för en viss osäkerhet mot bakgrund av att Rikspolisstyrelsen för

dessa register i sin egenskap av central förvaltningsmyndighet och inte i

sin egenskap av polismyndighet (jämför SOU 1997:65 sid. 337). Här bör

även nämnas att absolut sekretess gäller för uppgift i belastningsregister

(7 kap. 17 § första stycket).

Vidare bör nämnas att sekretess gäller hos polismyndighet för sådan

uppgift om enskilds personliga förhållanden som hänför sig till ärende

om omhändertagande eller handräckning enligt lagstiftningen om

psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård eller om vård av miss-

brukare utan samtycke inom socialtjänsten, om det kan antas att den

enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs;

sekretessen gäller dock inte beslut i ärendet (7 kap. 19 § första stycket 2).

Också inom hälso- och sjukvården är själva beslutet enligt lagstiftningen

om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård undantaget från

sekretess, om beslutet avser frihetsberövande åtgärd (7 kap. 2 § första

stycket 1). Undantaget från sekretess gäller även de skäl som har intagits

i beslutet, men däremot inte för uppgifter i de bakomliggande

handlingarna (prop. 1991/92:59, sid 30).

Rapporter i SIS och kompletterande information på SIRENE-kontoret i

angelägenheter som avser begäran om omhändertagande av en person

som har efterlysts för utlämning (artikel 95), om att en person skall nekas

tillträde till eller uppehållstillstånd inom Schengenområdet (artikel 96)

samt om dold övervakning eller särskild kontroll (artikel 99), kan

innehålla uppgifter av samma slag som kan förekomma i svenska polis-

register eller i polisens m.fl. myndigheter brottsbekämpande verksamhet.

Om en uppgift av sådant slag skulle förekomma i ett sådant annat

sammanhang som nyss nämnts, skulle den omfattas av sekretess om det

inte står klart att uppgiften kan lämnas ut utan att den enskilde eller

någon honom närstående lider skada, med undantag för uppgifter i

belastningsregister som omfattas av absolut sekretess. (I den mån SIS-

registret innehåller belastningsuppgifter, är det dock fråga om en belast-

ningsuppgift som ligger till grund för en viss begäran, inte som i

belastningsregistret en sammanställning av belastningspunkter som avser

en person.) Uppgifter i angelägenheter som avses i artiklarna 95, 96 och

99 bör därför enligt regeringens mening omfattas av sekretess om det inte

står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men. I promemorian föreslogs sekretessen

omfatta uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden.

Uppgifter om ekonomiska förhållanden finns emellertid inte uppräknade

bland de uppgifter som får registreras i SIS enligt Schengenkonventionen

och den föreslagna nya lagen om Schengens informationssystem. Vidare

torde uppgifter om ekonomiska förhållanden knappast få betydelse som

kompletterande information för att en stat skall kunna ta ställning till om

en begäran i SIS kan efterkommas. Mot bakgrund därav anser regeringen

att sekretessen enbart bör omfatta uppgifter om enskildas personliga för-

hållanden.

När det gäller en rapport i SIS med begäran om att någon skall om-

händertas med hänsyn till egen eller annans säkerhet (artikel 97),

framstår det som naturligt att jämföra med sekretessen enligt 7 kap. 19 §

första stycket 2, avseende ärende om omhändertagande eller

handräckning enligt viss lagstiftning om tvångsomhändertaganden.

Uppgifter i dessa ärenden omfattas, som nämnts, av sekretess om det kan

antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om

uppgiften röjs, dock omfattas inte uppgift som har tagits in i beslut i

sådana ärenden. Det sistnämnda kan synas tala emot en bestämmelse om

sekretess för de aktuella uppgifterna när de förekommer i SIS. Det kan

emellertid inte uteslutas att andra Schengenstaters rapporter i SIS någon

gång kan komma att innehålla uppgifter som normalt inte skulle ha tagits

in i skälen i ett beslut om omhändertagande i Sverige, t.ex. vad gäller

syftet med rapporten. Vidare skiljer sig situationen med uppgifter i SIS

från den som avses i 7 kap. 19 § första stycket 2 i ett väsentligt avseende,

nämligen det att uppgifterna i det förra fallet finns i ett register där de är

tillängliga för många myndigheter. Slutligen finns det anledning att

betona att det beträffande den kompletterande information som utväxlas

bilateralt mellan SIRENE-kontor inte finns några begränsningar

motsvarande de som gäller för rapporter i SIS. För den kompletterande

informationen finns det således än starkare skäl för sekretess till skydd

för den enskilde. Det är därför regeringens uppfattning att även uppgifter

om enskildas förhållanden i angelägenheter som avser framställningar

enligt artikel 97, bör omfattas av sekretess. Samma styrka på sekretessen

bör gälla för dessa uppgifter som för de tidigare nämnda, dvs. sekretess

skall gälla om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men.

Slutligen bör nämnas att Schengenkonventionens regel till skydd för

rätt eller frihet för annan person än den registrerade täcks av sekretess-

lagens regel i 9 kap. 17 § andra stycket om sekretess för anmälan eller

annan utsaga från enskild. Någon lagändring behövs således inte i den

delen.

8.5 Skyddsnivå och säkerhet för personuppgifter i SIS

(artiklarna 117 118)

8.5.1 Schengenkonventionens regler

Schengenkonventionen ställer upp vissa grundläggande krav på

Schengenstaternas regler om säkerhet och skyddsnivå för de person-

uppgifter som förs in i systemet. Dessa finns i artiklarna 117 118.

Schengenstaterna är till att börja med skyldiga att ha en skyddsnivå för

personuppgifter i sina nationella SIS-enheter som motsvarar principerna i

Europarådets dataskyddskonvention av den 28 januari 1981 och som tar

hänsyn till Europarådets ministerkommittés rekommendation R (87) 15

av den 17 september 1987 avseende reglering av utnyttjandet av person-

uppgifter inom den polisiära sektorn. Någon överföring av personupp-

gifter får inte ske förrän erforderliga föreskrifter om skydd för person-

uppgifter har trätt i kraft i de stater som berörs av överföringen.

Vidare bör här nämnas att Schengenstaterna är skyldiga att vidta vissa

säkerhetsåtgärder vad gäller den nationella enheten i SIS, exempelvis

åtgärder för att hindra obehöriga från att få tillträde till de anläggningar

som används för databehandling av personuppgifter. Slutligen får endast

särskilt kvalificerade personer, som har genomgått säkerhetskontroll,

utses till att arbeta med databehandling.

8.5.2 Gällande rätt

De allmänna skyddsreglerna i personuppgiftslagen innebär i huvudsak att

en personuppgiftsansvarig skall se till att personuppgifter behandlas bara

om det är lagligt och alltid behandlas på ett korrekt sätt, att personupp-

gifter samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade

ändamål, att de inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med

det för vilket de samlades in, samt att rimliga åtgärder vidtas för att rätta,

blockera eller utplåna uppgifter som är felaktiga eller ofullständiga i för-

hållande till ändamålen. Se vidare avsnitt 8.3.1.

När det gäller säkerhetsåtgärder finns särskilda regler i 31 § person-

uppgiftslagen. Den personuppgiftsansvarige skall vidta lämpliga tekniska

och organisatoriska åtgärder för att skydda de personuppgifter som

behandlas. Åtgärderna skall åstadkomma en säkerhetsnivå som är

lämplig med beaktande av de tekniska möjligheter som finns, vad det

skulle kosta att genomföra åtgärderna, de särskilda risker som finns med

behandlingen av personuppgifterna samt hur pass känsliga de behandlade

personuppgifterna är. Avsikten är att regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer skall meddela de närmare föreskrifter som behövs

om säkerhetsåtgärder.

8.5.3 Överväganden och bedömning

Regeringens bedömning: Genom de allmänna skyddsreglerna i person-

uppgiftslagen uppfyller Sverige Schengenkonventionens krav på skydds-

lagstiftning. Schengenkonventionens bestämmelser om skyddsnivå och

säkerhet för personuppgifter i SIS föranleder inte lagstiftning.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians

bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: När det gäller att bl.a. hindra

obehöriga från att få tillträde till de anläggningar som används för det

svenska SIS-registret, bedöms de grundläggande kraven i

personuppgiftslagen på åtgärder för att åstadkomma en lämplig

säkerhetsnivå och de möjligheter som finns att meddela kompletterande

föreskrifter i förordning eller myndighetsföreskrifter vara tillräckliga för

att Sverige ska leva upp till gjorda åtaganden i Schengenkonventionen.

Dessa delar föranleder således inga lagstiftningsåtgärder.

8.6 Begränsad användning av uppgifter i SIS (artikel

102)

8.6.1 Schengenkonventionens regler

För uppgifter som registrerats i SIS finns begränsningar i rätten till

användning. Uppgifter som en Schengenstat fört in i SIS i samband med

rapporter om förvarstagande för utlämning, införande på spärrlista,

omhändertagande av personer, uppgift om uppehållsort eller hemvist,

hemlig övervakning eller särskild kontroll samt efterlysning av fordon

och föremål får de andra Schengenstaterna utnyttja endast för det

ändamål som gäller för den aktuella rapporten.

I undantagsfall kan dock en mottagande stat få utnyttja uppgifterna för

ett annat sådant ändamål. Det kan bli aktuellt om det finns grundad

anledning att avvärja en omedelbart förestående allvarlig fara för den

allmänna ordningen och säkerheten eller en stor risk antingen för statens

säkerhet eller för grovt brott. Det förutsätter vidare alltid att den stat som

har gjort framställningen har gett sitt tillstånd.

8.6.2 Gällande rätt

Bestämmelser om att uppgifter som en stat lämnar till en annan stat inte

får användas för annat än vissa ändamål, är vanliga i internationella

överenskommelser. Enligt svensk rätt är dock myndigheternas möjlig-

heter att använda uppgifter i allmänhet inte begränsade på detta sätt. För

att uppnå sådana begränsningar krävs särskild lagstiftning.

Ett exempel på sådan lagstiftning utgör lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Av 1 § i

den lagen framgår att om en svensk myndighet har fått upplysningar eller

bevismaterial från en främmande stat för att användas i underrättelse-

verksamhet om brott, vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande

med anledning av brott och om det på grund av en överenskommelse

med den främmande staten gäller villkor som begränsar möjligheten att

utnyttja materialet, skall den svenska myndigheten följa villkoren. I 1

kap. 4 § sekretesslagen finns en hänvisning till denna lag.

Andra exempel är lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i

skatteärenden och lagen (1973:431) om utredning angående brott mot

utländsk tullag.

8.6.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 En bestämmelse införs i den nya lagen som förbjuder annan

användning av uppgifter i SIS än den som har begärts i rapporten, om

inte den rapporterande staten har lämnat sitt samtycke (10 §).

 En hänvisning till den nya bestämmelsen införs i 1 kap. 4 § tredje

stycket sekretesslagen (1980:100).

Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig

har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Datainspektionen och

Sveriges industriförbund har ifrågasatt om det inte av bestämmelsen bör

framgå fler förutsättningar för det undantag då annan användning än den

begärda kan bli aktuell.

Skälen för regeringens förslag: De uppgifter som svenska myndig-

heter kommer att kunna motta från andra stater genom SIS bedöms i stor

utsträckning komma att omfattas av 1 § lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet och på

det polisiära området av den bestämmelse med motsvarande innebörd

som föreslås i lagen om internationellt polisiärt samarbete som föreslås i

avsnitt 9.2.4. Emellertid kan uppgifter enligt Schengenkonventionen

överlämnas i helt andra syften än som anges i dessa lagrum. Hit hör

uppgifter om personer som skall införas på spärrlista (artikel 96) samt

uppgifter om försvunna personer och personer som med hänsyn till sin

egen säkerhet bör tillfälligt omhändertas (artikel 97). Det är även

tänkbart att uppgifter om vissa föremål som efterlyses (artikel 100) i

några fall kan falla utanför tillämpningsområdet för ovan nämnda

bestämmelse. Eftersom de angivna uppgifterna enligt konventionen som

huvudregel endast får användas för de syften som avses med

framställningen (rapporten) från den andra Schengenstaten, krävs en

lagregel som förhindrar att uppgifterna används av svenska myndigheter

för andra syften.

En regel om begränsning av användning av uppgifter som registreras i

SIS, hör lämpligen hemma i den nya lag som reglerar det nationella SIS-

registret. Den nya lagen bör således innehålla en bestämmelse som inne-

bär att en uppgift som har registrerats i SIS endast efter samtycke från

den stat som har registrerat uppgiften får användas för ett annat ändamål

än det som avsetts med registreringen.

Datainspektionen och Sveriges industriförbund har ifrågasatt om inte

samtliga förutsättningar, för att undantaget skall bli tillämpligt och annan

användning än den begärda tillåten, bör framgå av den nya bestäm-

melsen. Av artikel 102.3 i Schengenkonventionen framgår dels att varje

avvikelse från huvudregeln förutsätter att det finns grundad anledning att

avvärja en omedelbart förestående allvarlig fara för det allmänna ord-

ningen och säkerheten, en stor risk för statens säkerhet eller grovt brott,

dels att tillstånd för detta ändamål skall ges i förväg av den rapporterande

staten. Det är således den rapporterande staten som, i samband med att

den tar ställning till om tillstånd skall lämnas till annan användning, har

att beakta de aktuella förutsättningarna. Regeringen anser därför att

bestämmelsen bör ange såväl förbudet mot annan användning än den som

avses med rapporten, som undantagsfallet när annan användning tillåts av

den rapporterande staten, men däremot inte de förutsättningar som den

rapporterande staten har att beakta.

Som en följd av den nya paragrafen bör en hänvisning dit införas i 1

kap. 4 § tredje stycket sekretesslagen.

8.7 Rättelse och skadestånd (artiklarna 106, 109 111 och

116)

8.7.1 Schengenkonventionens regler

Ett viktigt område när det gäller integritetsskydd och säkerhet för upp-

gifter är de regler som gäller för ändring av uppgifter m.m. Enligt

Schengenkonventionen är det endast den Schengenstat som har

registrerat en framställning i SIS som har rätt att ändra, komplettera,

korrigera och radera uppgifter. Om en annan Schengenstat, som har tagit

emot uppgifterna, misstänker att dessa är felaktiga skall den omedelbart

underrätta den rapporterande staten, som är skyldig att kontrollera och

rätta eller radera uppgifterna.

Det är inte bara stater som kan initiera ett sådant förfarande, utan vem

som helst kan begära rättelse eller radering av en felaktig uppgift som

berör honom eller henne. (Enskilda personers rätt att få tillgång till de

uppgifter som finns registrerade om honom eller henne i SIS har

behandlats ovan i avnitt 8.4.3.)

Schengenkonventionen reglerar även staternas skadeståndsansvar

gentemot enskilda. Varje Schengenstat är ansvarig för skada som till-

fogas enskilda personer genom utnyttjande av det nationella registret i

SIS, i enlighet med sin nationella lagstiftning. En stat är skadestånds-

skyldig även om skadan orsakats av felaktiga uppgifter i en rapport från

en annan Schengenstat. Till skydd för den enskilde föreligger det alltså

ett strikt skadeståndsansvar för den stat där skadan uppkommit. I sådant

fall har dock den Schengenstat som betalt ut skadestånd i allmänhet

regressrätt gentemot den rapporterande staten.

För att säkerställa enskildas rätt när det gäller rättelse o.d., skall en

enskild ha rätt att vända sig till domstol eller annan behörig myndighet i

varje medlemsstat för att få upplysningar eller för att begära rättelse,

radering eller skadestånd med anledning av registrering som berör

honom eller henne. Schengenstaterna är skyldiga att verkställa ett sådant

beslut.

8.7.2 Gällande rätt

Ett grundläggande krav på behandling av personuppgifter som ställs i

personuppgiftslagen är att alla rimliga åtgärder skall vidtas för att rätta,

blockera eller utplåna sådana personuppgifter som är felaktiga eller

ofullständiga med hänsyn till ändamålet med behandlingen.

Vidare är den personuppgiftsansvarige enligt personuppgiftslagen

skyldig att på begäran av den registrerade snarast rätta, blockera eller

utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med

personuppgiftslagen.

Personuppgiftslagen innehåller även regler om skadestånd. Den per-

sonuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränk-

ning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter

i strid med lagen har orsakat, dock med viss möjlighet till jämkning om

den personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom eller

henne.

När det gäller information, rättelse samt skadestånd hänvisar polisdata-

lagen till personuppgiftslagens regler.

8.7.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 Rikspolisstyrelsens skyldighet att rätta uppgifter i SIS begränsas i

lagen till att avse endast sådana uppgifter som styrelsen har registrerat

(12§).

 Personuppgiftslagens huvudregel när det gäller skadestånd görs

tillämplig på SIS-förhållanden. Det innebär ett strikt skadestånds-

ansvar för staten för skada och kränkning av den personliga

integriteten som en enskild orsakats genom en behandling av

personuppgifter i strid med lagen (13 §).

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan

erinran; Sveriges industriförbund anser dock att även enskildas rätt att

begära att Rikspolisstyrelsen undersöker om registrerade uppgifter är

riktiga bör regleras.

Skälen för regeringens förslag: Rättelse och skadestånd när det gäller

behandling av personuppgifter i SIS specialregleras i lagen om

Schengens informationssystem för att svara mot Schengenkonventionens

bestämmelser om placering och avgränsning av ansvaret för rättelse

respektive skadestånd.

Rättelse av felaktiga uppgifter

Personuppgiftslagens regel om rättelse är endast tillämplig på behandling

av personuppgifter enligt den lagen. Eftersom Rikspolisstyrelsen, som är

personuppgiftsansvarig, enligt Schengenkonventionen endast får rätta

uppgifter som har registrerats av styrelsen bör personuppgiftslagens regel

inte heller göras tillämplig på registrering av personuppgifter i SIS. I

stället bör den nya lagen om det svenska SIS-registret innehålla en

särskild bestämmelse som begränsar den personuppgiftsansvariges, dvs.

Rikspolisstyrelsen, skyldighet till att rätta endast sådana uppgifter som

styrelsen själv har registrerat.

Om det finns misstanke om att en uppgift som har registrerats av en

annan Schengenstat är felaktig, är Rikspolisstyrelsen enligt Schengen-

konventionen skyldig att underrätta den rapporterande staten om den

misstänkt felaktiga uppgiften. Detta faller under den allmänna skyldig-

heten enligt 9 § första stycket h. personuppgiftslagen att vidta alla rimliga

åtgärder för att rätta felaktiga uppgifter m.m. Någon ytterligare reglering

bedöms inte nödvändig.

I den nya lagen bör således införas en bestämmelse som innebär att

Rikspolisstyrelsen är skyldig att rätta felaktiga uppgifter som styrelsen

registrerat.

I den nämnda skyldigheten enligt 9 § första stycket h. personuppgifts-

lagen, att vidta alla rimliga åtgärder för att rätta felaktiga uppgifter m.m.,

ligger även en skyldighet för den personuppgiftsansvarige att när det

finns skäl till det undersöka om registrerade uppgifter är riktiga o.d. I

detta ligger i sin tur också en skyldighet att på begäran av en enskild

person göra en sådan undersökning. Enskildas rätt enligt Schengen-

konventionen att begära undersökning och rättelse av uppgifter torde där-

för tillgodoses genom detta. Personuppgiftslagen är tillämplig på

behandling av personuppgifter i den mån inte annat föreskrivs. Den

nämnda principen gäller således även för personuppgifter i SIS.

Regeringen finner därför inte skäl att föreslå en särskild reglering av

dessa frågor i den nya lagen.

Skadestånd

Schengenkonventionens skadeståndsregel överensstämmer med huvud-

regeln i personuppgiftslagen, att den personuppgiftsansvarige skall

ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga

integriteten som en behandling i strid med personuppgiftslagen har

orsakat. Däremot saknas i Schengenkonventionen motsvarighet till

personuppgiftslagens möjlighet till jämkning i fall då den

personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom eller

henne.

Personuppgiftslagens skadeståndsregel är på grund av sin konstruktion

direkt tillämplig endast på behandling av personuppgifter enligt person-

uppgiftslagen. För att svensk rätt skall överensstämma med Schengen-

konventionens regler i detta avseende, bör huvudregeln i personuppgifts-

lagen om strikt ansvar för den personuppgiftsansvarige göras tillämplig

på det svenska SIS-registret. Regeringen anser således att en bestäm-

melse bör införas i den nya lagen som innebär att personuppgiftslagens

huvudregel blir tillämplig på det svenska SIS-registret. Detta bör ske

genom en hänvisning från den nya lagen till 48 § första stycket person-

uppgiftslagen.

8.8 Gallring (artiklarna 112 113)

8.8.1 Schengenkonventionens regler

Uppgifter för personefterlysning skall inte bevaras längre än vad som är

nödvändigt för det syfte i vilket de har lämnats. Senast tre år efter

registreringen bör den stat som har registrerat en rapport undersöka om

uppgifterna måste bevaras. För uppgifter om särskilda åtgärder eller

hemlig övervakning enligt artikel 99 gäller i stället en tid av ett år. Men

en Schengenstat kan i enlighet med sin nationella lagstiftning ha kortare

tidsfrister.

Den rapporterande Schengenstaten kan, inom tidsfristen för undersök-

ningen, besluta att rapporten skall kvarstå om det är nödvändigt för

rapportens syfte.

För andra registrerade uppgifter än sådana som avser personefter-

lysning finns regler om att gallring måste ske efter viss angiven tid tre,

fem eller tio år. Uppgifter som har raderats skall bevaras under

ytterligare ett år vid den tekniska stödfunktionen, C.SIS, för att man i

efterhand skall kunna kontrollera uppgifternas riktighet m.m.

Det är den rapporterande Schengenstaten som ansvarar för gallring av

sina uppgifter.

8.8.2 Gällande rätt

Andra uppgifter än sådana som behandlas i en förundersökning skall,

enligt 13 § polisdatalagen, gallras när de inte längre behövs för sitt

ändamål.

För vissa register som regleras i polisdatalagen anges dock en särskild

gallringstid. Gallring i SÄPO-registret skall som huvudregel ske senast

tio år efter registrering av den senaste anteckningen i registret.

Uppgifter i belastningsregistret skall gallras när förutsättningarna för

registrering inte längre föreligger, exempelvis om den registrerade fri-

känns efter överklagande. Generellt skall uppgifter i belastningsregistret

gallras när viss tid har förflutit, i regel tio år.

Uppgifter i misstankeregistret skall gallras om en förundersökning har

avslutats utan att åtal har väckts med anledning av misstanken, om åtal

har lagts ned eller om dom eller beslut har vunnit laga kraft.

8.8.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Frågor om gallring regleras särskilt i lagen om det

svenska SIS-registret (11 §).

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: De gallringsfrister som Schengen-

konventionen föreskriver för uppgifter i SIS är, som nyss framgått, i

regel snävare tilltagna än de svenska reglerna om gallring i olika

polisregister. Den nya lagen om det svenska SIS-registret bör därför

innehålla särregler för gallring, som överensstämmer med artiklarna

112.1 och 113.1.

I vissa delar saknar dock gallringsreglerna för uppgifter i de svenska

registren till synes direkt motsvarande regel i Schengenkonventionen.

Lagen om belastningsregister innehåller vissa specificerade regler om

gallring bl.a. när en person har frikänts av överrätt eller avlidit. Även

lagen om misstankeregister innehåller gallringsregler som inte har någon

motsvarighet i Schengenkonventionen; bl.a. skall gallring ske efter

lagakraftvunnen dom eller beslut, eller sedan den misstänkte godkänt ett

strafföreläggande. I dessa delar framstår alltså de nationella reglerna som

snävare. De aktuella situationerna torde emellertid omfattas av den

allmänna regeln i Schengenkonventionen att uppgifter inte skall bevaras

längre än som är nödvändigt för syftet med registreringen. Den regeln

återfinns redan i svensk rätt som ett av de grundläggande krav på

behandling av personuppgifter som ställs upp i personuppgiftslagen,

nämligen att personuppgifter inte skall bevaras under en längre tid än vad

som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen.

Den nya lagen bör således innehålla en bestämmelse som innebär att

Rikspolisstyrelsen skall gallra uppgifter som styrelsen har registrerat i

det svenska SIS-registret senast vid de tidpunkter som motsvarar

Schengenkonventionens gallringsbestämmelser, med undantag för det i

Schengenkonventionen stipulerade fallet att Rikspolisstyrelsen innan

gallringsfristen har löpt ut beslutar att efterlysningen skall stå kvar.

8.9 Tillsyn (artiklarna 114 115)

8.9.1 Schengenkonventionens regler

Varje Schengenstat skall utse en nationell tillsynsmyndighet till vilken

enskilda skall kunna vända sig med begäran om att myndigheten skall

granska registrerade uppgifter om honom eller henne i SIS och hur de

används. Den nationella tillsynsmyndigheten skall självständigt och utan

begäran från enskilda utöva tillsyn över den nationella delen av SIS.

Denna tillsyn skall utföras med beaktande av nationell rätt. För sin

tillsynsverksamhet skall den nationella tillsynsmyndigheten ha tillträde

till det nationella registret.

Schengenstaterna skall även ha en gemensam tillsynsmyndighet för att

bl.a. utöva tillsyn över den tekniska stödfunktionen i SIS.

8.9.2 Gällande rätt

Enligt 1995 års EG-direktiv om dataskydd (se avsnitt 8.3.1) skall en eller

flera tillsynsmyndigheter utses med uppgift att oberoende övervaka

tillämpningen av de bestämmelser som staterna antagit till följd av

direktivet. I den svenska personuppgiftslagen är tillsynsmyndigheten den

myndighet som regeringen utser för att utöva tillsyn. Tillsynsmyndig-

heten ges vissa befogenheter, nämligen rätt att för sin tillsyn på begäran

få tillgång till de personuppgifter som behandlas, upplysningar om och

dokumentation av behandlingen och säkerheten vid denna samt tillträde

till lokaler som har anknytning till behandlingen. Tillsynsmyndigheten

har vidare möjlighet att bl.a. förelägga vite och att ansöka hos länsrätten

om att personuppgifter som har behandlats på ett olagligt sätt skall

utplånas.

Datainspektionen har utsetts till tillsynsmyndighet i personuppgifts-

förordningen (1998:1191).

8.9.3 Överväganden och bedömning

Regeringens bedömning: Datainspektionen bör bli tillsynsmyndighet

för det svenska SIS-registret. Detta kräver inte lagreglering.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har, med ett undantag, lämnat bedömningen utan

erinran. EU-kritiska rådet har anfört att det visserligen är helt logiskt att

Datainspektionen bör bli tillsynsmyndighet för den svenska delen av SIS-

registret, men anser att något parlamentariskt organ bör skapas för insyn

och kontroll över hur SIS/SIRENE-registren används.

Skälen för regeringens bedömning: Sverige skall utse en nationell

tillsynsmyndighet att utöva tillsyn över det svenska SIS-registret, m.m.

Datainspektionen är tillsynsmyndighet för polisregister i allmänhet.

Det är därför naturligt att Datainspektionen blir tillsynsmyndighet även

när det gäller det nationella SIS-registret.

För att kunna fullgöra sin uppgift som nationell tillsynsmyndighet,

behöver Datainspektionen ha tillgång till uppgifter som har registrerats i

SIS. Sådan tillgång till personuppgifter i SIS för Datainspektionen följer

av personuppgiftslagen och 14 kap. sekretesslagen i och med att Data-

inspektionen utses till tillsynsmyndighet (se avsnitt 8.4.3). Någon

särskild lagreglering är därför inte nödvändig.

Inom personuppgiftslagens område har regeringen i personuppgifts-

förordningen (1998:1191) meddelat de närmare föreskrifter som gäller

vilka närmare uppgifter m.m. som tillsynsmyndigheten skall ha. Före-

skrifter om närmare uppgifter för tillsyn över SIS bör också meddelas i

förordning.

Datainspektionen har bl.a. anfört att utrikessekretessen enligt 2 kap. 1

§ sekretesslagen enligt inspektionens mening inte i tillräcklig utsträck-

ning skyddar uppgifter om enskilda som kommer fram när inspektionen

deltar i den gemensamma tillsynsmyndigheten. I det nu aktuella ärendet

finns inte underlag för att bedöma huruvida det föreligger ett behov av

ändrade sekretessregler och i så fall i vilka avseenden. Regeringen tar

därför inte ställning till frågan i detta sammanhang.

8.10 Förbud mot registrering av känsliga uppgifter (artikel

94)

8.10.1 Schengenkonventionens regler

Schengenkonventionen förbjuder registrering i SIS av s.k. känsliga upp-

gifter. Konventionen hänvisar i denna del till första meningen i artikel 6 i

Europarådets konvention av den 28 januari 1981 om skydd för enskilda

vid automatisk databehandling av personuppgifter, vilken utpekar

personuppgifter som avslöjar rasursprung, politiska åsikter liksom

personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv.

8.10.2 Gällande rätt

Personuppgiftslagen förbjuder behandling av personuppgifter som av-

slöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk

övertygelse, eller medlemskap i fackförening. Den förbjuder också

behandling av sådana personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv. Från

förbudet finns dock vissa undantag i personuppgiftslagen.

Polisdatalagen innehåller en särreglering när det gäller behandling av

s.k. känsliga personuppgifter, dvs. personuppgifter om etniskt ursprung,

politiska eller religiösa åsikter m.m. Sådana personuppgifter skall få

behandlas, om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behand-

lingen och uppgifter om personen redan behandlas på annan grund.

8.10.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Ett förbud mot registrering av känsliga uppgifter

förs in i lagen om det svenska SIS-registret (7 §).

Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran, Åklagarmyndigheten i Malmö med ett tillägg av innebörd det

bör framgå tydligare av ordalydelsen att paragrafen avser svenska

registreringar.

Skälen för förslaget: Både Schengenkonventionen och personupp-

giftslagen innehåller förbud mot behandling av känsliga uppgifter.

Reglerna är emellertid inte exakt likalydande, vilket hänger samman med

att Schengenkonventionen hänvisar till 1981 års Europarådskonvention,

medan personuppgiftslagens förbud grundar sig på 1995 års dataskydds-

direktiv (se avsnitt 8.3.1). Dataskyddsdirektivets förbud mot behandling

av känsliga uppgifter omfattar, utöver de som avses i Europa-

konventionen, även uppgifter om religiös övertygelse och medlemskap i

fackförening, och är således mer långtgående än Europakonventionens.

En ytterligare saklig skillnad är att personuppgiftslagen innehåller

undantagsregler som reglerar när behandling av känsliga uppgifter i vissa

specifika situationer ändå är tillåtna. Schengenkonventionen däremot

lämnar inte utrymme för några undantagsfall när det skulle vara tillåtet

att registrera sådana känsliga uppgifter i SIS. Personuppgiftslagens

undantagsregler kan alltså inte tillämpas på det nationella SIS-registret.

Mot bakgrund av att personuppgiftslagens undantagsregler inte skall

gälla för det nationella SIS-registret, bör den nya lagen om det svenska

SIS-registret innehålla en egen reglering av förbudet mot behandling av

känsliga uppgifter.

En möjlighet skulle kunna vara att i den nya lagen införa en

bestämmelse som innebär att ingen av de känsliga uppgifter som räknas

upp i 1981 års Europarådskonvention får förekomma i SIS. Detta skulle

helt överensstämma med Schengenkonventionens förbud mot behandling

av känsliga uppgifter.

En grundläggande regel i Schengenkonventionen för all behandling av

personuppgifter i SIS är emellertid att behandlingen skall vara förenlig

med nationell rätt (se avsnitt 8.2 och 8.3.3). Både personuppgiftslagen

och polisdatalagen utgår ifrån 1995 års dataskyddsdirektiv vad avser

förbud mot känsliga uppgifter. Den nya lagens förbud mot behandling av

känsliga uppgifter bör i konsekvens därmed innebära ett förbud för

Rikspolisstyrelsen att behandla sådana känsliga uppgifter som avses i

personuppgiftslagens huvudregel. Som Åklagarmyndigheten i Malmö har

påpekat finns det anledning att tydligare än i promemorians förslag till

bestämmelsen klargöra att den avser svenska registreringar.

När det däremot gäller uppgifter som har registrerats av andra

Schengenstater, och som flyter in i det svenska registret via den tekniska

stödfunktionen, gäller det förbud mot behandling av känsliga uppgifter

som följer av Schengenkonventionen.

9 Övriga frågor

9.1 Skadestånd vid behandling av personuppgifter som

inte sker i SIS

9.1.1 Schengenkonventionens regler (artiklarna 126 127)

Inom ramen för Schengensamarbetet förekommer informationsutbyte

både i Schengens informationssystem (SIS) och vid sidan av SIS. Det

senare avser exempelvis allt informationsutbyte av uppgifter som sker

bilateralt mellan SIRENE-kontor med anledning av en rapport i SIS. Om

en person har tillfogats skada till följd av användning av en felaktig upp-

gift, som behandlats på detta sätt, är den stat där skadan uppkommit

skadeståndsskyldig gentemot den enskilde även om den felaktiga upp-

giften har lämnats av en annan stat (artiklarna 126.3 d och 127.2).

Den stat som har betalt ut ersättning till en enskild skadelidande har,

enligt samma bestämmelser i konventionen, regressrätt mot den stat som

har lämnat den felaktiga uppgiften.

9.1.2 Gällande rätt

Det informationsutbyte som sker utom SIS faller under de allmänna

reglerna i personuppgiftslagen (1998:204) och polisdatalagen

(1998:622). Enligt personuppgiftslagen skall den personuppgifts-

ansvarige ersätta en person för skada eller kränkning av den personliga

integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har

orsakat. Vidare finns en regel om jämkning av skadeståndsskyldigheten

om den personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom

eller henne. Personuppgiftslagens bestämmelse är, genom en hänvisning i

polisdatalagen, även tillämplig vid behandling av personuppgifter som

faller under polisdatalagen.

9.1.3 Överväganden och förslag

Regeringens förslag: Schengenkonventionens bestämmelse om strikt

skadeståndsansvar vid behandling av personuppgifter utom SIS genom-

förs genom att en ny bestämmelse införs i 9 § andra stycket polisdata-

lagen (1998:622) med innebörd att bestämmelsen i 48 § andra stycket

personuppgiftslagen (1998:204) inte skall vara tillämplig vid behandling

av personuppgifter enligt Schengenkonventionen.

I promemorian bedömdes Schengenkonventionens bestämmelse om

strikt skadeståndsansvar vid behandling av personuppgifter utom SIS inte

föranleda någon lagstiftningsåtgärd.

Remissinstansserna har inte framfört någon erinran mot

promemirians bedömning. Justitiekanslern och Rikspolisstyrelsen har

hörts under hand om en bestämmelse med innebörd som den nu

föreslagna. De har inte framfört någon erinran.

Skälen för regeringens förslag: Schengenkonventionen föreskriver

som framgått ett strikt skadeståndsansvar vid behandling av person-

uppgifter, medan personuppgiftslagen och följaktligen polisdatalagen

medger jämkning i vissa fall. För att genomföra Schengenkonventionens

bestämmelse om strikt skadeståndsansvar vid behandling av person-

uppgifter utom SIS, föreslår regeringen en ny bestämmelse i polisdata-

lagen som innebär att att jämkningsbestämmelsen i personuppgiftslagen

inte skall vara tillämplig vid behandling av personuppgifter enligt

Schengenkonventionen.

9.2 Begränsningar i rätten att använda upplysningar

9.2.1 Klausuler om användningsbegränsning i det

internationella samarbetet i allmänhet

Klausuler om begränsad användning av upplysningar m.m. förekommer i

olika sammanhang i det internationella samarbetet. Det gäller t.ex. för

många avtal om informationsutbyte på skatteområdet och enligt Dublin-

konventionen för uppgifter om asylsökande.

På polissamarbetsområdet kan som exempel nämnas Europolkonven-

tionen inom EU. Europolkonventionens bestämmelse omfattar såväl upp-

lysningar och information som lämnats för att användas vid utredning av

brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott, som informa-

tion som lämnats för att användas i underrättelseverksamhet om brott.

9.2.2 Schengenkonventionens regler om begränsningar i rätten

att använda uppgifter som behandlas utom SIS

(artiklarna 126-127)

Artiklarna 126 och 127 i Schengenkonventionen innehåller regler om

skydd av personuppgifter som behandlas utan att behandling sker i SIS.

Artikel 126.3 föreskriver bl.a. att den mottagande Schengenstaten enligt

huvudregeln inte får använda uppgifter som förmedlats med hjälp av

ADB för andra ändamål än de som föreskrivs i konventionen. Använd-

ning för andra ändamål får dock ske, om den stat som överför

uppgifterna ger sitt tillstånd till detta. Enligt artikel 127 gäller

motsvarande regel för manuellt överförda uppgifter.

Dessa bestämmelser avser bl.a. sådan kompletterande information som

utbyts bilateralt med anledning av en rapport i SIS. Vidare avses upp-

gifter som utbyts bilateralt med anledning av ärenden om begränsade

viseringar (artikel 16) eller om återkallande av uppehållstillstånd (artikel

25), se avsnitt 6.6.1. (För uppgifter som registrerats i SIS finns en

motsvarande regel i artikel 102, se avsnitt 8.6.1.)

9.2.3 Gällande rätt

Bestämmelser om att uppgifter som en stat lämnar till en annan stat inte

får användas för annat än vissa ändamål, är vanliga i internationella

överenskommelser. Enligt svensk rätt är dock myndigheternas möjlig-

heter att använda uppgifter i regel inte begränsade på detta sätt. För att

uppnå sådana begränsningar krävs särskild lagstiftning.

Ett exempel på sådan lagstiftning, som även nämnts tidigare, är lagen

(1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet. Av 1 § i den lagen framgår att om en svensk myndig-

het har fått upplysningar eller bevismaterial från en främmande stat för

att användas i underrättelseverksamhet om brott, vid utredning av brott

eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott och om det på grund

av en överenskommelse med den främmande staten gäller villkor som

begränsar möjligheten att utnyttja materialet, skall den svenska myndig-

heten följa villkoren. Senast ändrades bestämmelsen den 1 januari 1998

för att omfatta även regeln i Europolkonventionen om begränsad använd-

ning av upplysningar och information som lämnats för att användas i

underrättelseverksamhet om brott. I 1 kap. 4 § sekretesslagen finns en

hänvisning till denna lag .

Andra exempel är lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i

skatteärenden och lagen (1973:431) om utredning angående brott mot

utländsk tullag.

Även i Dublinkonventionen finns bestämmelser med motsvarande

innehåll som reglerna i Schengenkonventionens artiklar 102.4 samt 126

127. Artikel 15.5 i Dublinkonventionen föreskriver att information som

utväxlas med stöd av den konventionen bara får användas för de ändamål

som anges i konventionen. I samband med Sveriges tillträde till Dublin

konventionen infördes mot bakgrund därav en bestämmelse i 7 kap. 14 §

fjärde stycket sekretesslagen (prop. 1996/97:87, bet. 1996:97:248, rskr.

1996/97:248, SFS 1997:433). Tillägget utformades med tidigare

ändringar i sekretesslagen som förebild, vilka avsåg andra internationella

avtal med motsvarande begränsningar i rätten att utnyttja överförd infor-

mation. Genom den nya regeln gäller en absolut sekretess för sådana

uppgifter som avses i paragrafens första eller andra stycke om en

myndighet fått uppgifterna enligt ett avtal med främmande stat eller

mellanfolklig organisation om riksdagen har godkänt avtalet. Den

information som avses är uppgifter som rör utlänning (första stycket)

eller uppgifter om enskilds personliga förhållanden i verksamhet för

kontroll över utlänningar och i ärenden om svenskt medborgarskap

(andra stycket).

Det förhållandet att uppgifter är sekretessbelagda enligt 7 kap. 14 §

hindrar inte en svensk myndighet från att lämna ut uppgifterna med stöd

av 14 kap. 1 3 §§. Därför kompletteras reglerna med en bestämmelse om

att sådana uppgifter som en svensk myndighet fått med stöd av ett avtal

med främmande stat eller mellanfolklig organisation därför inte får

lämnas ut i strid med bestämmelserna i avtalet om riksdagen har godkänt

avtalet.

9.2.4 Överväganden och förslag

Regeringens förslag:

 Bestämmelsen i 1 § lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om

internationellt samarbete på brottmålsområdet förs över till lagen om

internationellt polisiärt samarbete, i de delar som avser det inter-

nationella polissamarbetet (3 §).

 En hänvisning till den nya bestämmelsen införs i 1 kap. 4 § tredje

stycket sekretesslagen (1980:100).

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: För information som utväxlas inom

ramen för det polisiära samarbetet bör det finnas en särskild reglering om

begränsad användning, i lagen om internationellt polisiärt samarbete.

Några helt nya regler bedöms bedöms dock inte behövas för att

tillgodose motsvarande begränsning när det gäller informationsutbyte

som avser begränsad visering samt uppehållstillstånd i vissa fall.

Informationsutbyte inom det polisiära samarbetet

Regeln att mottagna uppgifter inte får användas för andra ändamål än

som anges i Schengenkonventionen torde i huvudsak uppfyllas genom

den särskilda lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete

på brottmålsområdet. Denna lag reglerar i första hand ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål. I departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål, Ds 1999:56, föreslås att bestämmelsen såvitt avser ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål förs över till en ny lag om ömsesidig rättslig hjälp

i brottmål. Förslaget är efter remissbehandling under beredning inom

Justitiedepartementet.

I de delar regeln i 1 § gäller polisiärt samarbete, är det emellertid mer

naturligt att den placeras i den föreslagna lagen om internationellt

polisiärt samarbete. Den lagen bör således innehålla en bestämmelse som

motsvarar 1 § i 1991 års lag såvitt avser polisiärt samarbete. Det bör

dock framhållas att avsikten inte är att utvidga regelns

tillämpningsområde utöver de konventionsåtaganden Sverige har gjort.

Vad som eftersträvas är en renodling som innebär att 1991 års lag

reglerar ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, medan regler om polisiärt

samarbete finns i den nya lagen.

Med överförandet till lagen om internationellt polisiärt samarbete av de

delar av regeln i 1 § i 1991 års lag som avser det polisiära samarbetet,

följer vissa ändringar i den sistnämnda paragrafen. Vidare bör 1 kap. 4 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100) hänvisa till den nya paragrafen.

Informationsutbyte inom utlandsmyndigheternas verksamhet

När det gäller begränsning för användning av uppgifter om meddelande

av begränsade viseringar (artikel 16) samt uppehållstillstånd för

utlänning som finns upptagen på spärrlista (artikel 25), görs följande

bedömning.

Den ordning som beskrivits i avsnitt 6.5, om återkallelse av uppe-

hållstillstånd på grund av att en utlänning förekommer på spärrlista,

förutsätter att de svenska myndigheter som har att ta ställning till

frågorna får del dels av informationen i SIS om att en utlänning som

beviljats ett svenskt uppehållstillstånd har registrerats på spärrlista av ett

annat Schengenland, dels av bilateralt utväxlad information om skälen till

registreringen. På motsvarande sätt förutsätter avvisning på grund av att

utlänningen förekommer på spärrlista att denna information finns till-

gänglig för den beslutande myndigheten (se avsnitt 6.3). Även i fråga om

beviljande av territoriellt begränsad visering enligt artikel 16 gäller att

detta sker på grundval av information som erhållits med stöd av

konventionen (se avsnitt 6.5).

Den information som svenska myndigheter mottar med stöd av artikel

16 och 25 i Schengenkonventionen är sådan information som avses i 7

kap. 14 § första eller andra stycket sekretesslagen. För sådan information

gäller således enligt den nya bestämmelsen i 7 kap 14 § fjärde stycket

sekretesslagen redan en absolut sekretess.

Sammanfattningsvis föranleder den nu diskuterade regeln i artiklarna

126 127 inte lagstiftning.

Informationsutbyte om vapen

I prop. 1997/98:42, Schengensamarbetet, gjordes bedömningen att

Schengenkonventionens regel om begränsad användning av uppgifter

skulle kunna omfatta även informationsutbyte om vapen. Dessa uppgifter

torde i huvudsak omfattas av det s.k. Vapendirektivet (Rådets direktiv av

den 18 juni 1991 om kontroll av förvärv och innehav av vapen

91/477/EEG), med påföljd att Schengenkonventionens regler inte längre

skall tillämpas.

9.3 Schengen och narkotiska läkemedel

9.3.1 Schengenkonventionens regler om narkotika och

narkotiska läkemedel

Schengenkonventionen lägger stor vikt vid bekämpningen av all

narkotikarelaterad brottslighet. Schengenstaterna har åtagit sig att i

enlighet med FN:s konventioner på narkotikaområdet vidta alla erforder-

liga åtgärder för att förebygga och bekämpa olaglig handel med narkotika

och narkotiska läkemedel samt att därutöver särskilt bevaka de platser

som är kända för narkotikahandel för att minska spridningen av

narkotiska preparat till nya missbrukargrupper. De har vidare åtagit sig

att i enlighet med sin konstitution och nationella lagstiftning tillåta s.k.

kontrollerade leveranser på sina territorier, att förstärka sin kontroll över

person- och varutrafiken samt av transportmedel vid de yttre gränserna i

syfte att förhindra olaglig införsel av narkotika och narkotiska läkemedel

samt att garantera att gällande lagstiftning medger beslag och för-

verkande av tillgångar som härrör från illegal handel med narkotika.

Schengenkonventionen innehåller också särskilda regler om rätt att

medföra narkotiska läkemedel vid resa till ett annat Schengenland.

En resande får medföra narkotiska läkemedel för medicinsk

behandling under förutsättning att en behörig myndighet i hemlandet har

utfärdat ett särskilt intyg, artikel 75.1. Intyget skall utformas på visst

fastställt sätt och innehålla bl.a. uppgift om förskrivande läkare, artikel

75.2. Mängden läkemedel skall stå i relation till resans längd och får

omfatta maximalt 30 dagars behandling. Den behöriga myndigheten skall

utfärda intyget på grundval av läkares ordination. För varje

narkotikaklassat läkemedel som ordineras skall utfärdas ett separat intyg

och den behöriga myndigheten skall spara en kopia av intyget.

9.3.2 Gällande svenska bestämmelser om narkotika och

narkotiska läkemedel

De författningar som reglerar hanteringen av narkotika är i huvudsak

narkotikastrafflagen (1968:64), läkemedelslagen (1992:859), lagen

(1992:860) om kontroll av narkotika och lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling (varusmugglingslagen). Till dessa ansluter bl.a. före-

skrifter i förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika samt vissa

detaljföreskrifter som Läkemedelsverket meddelat.

Begreppet narkotika definieras i narkotikastrafflagen. Med narkotika

förstås läkemedel eller hälsofarliga varor med beroendeframkallande

egenskaper eller euforiserande effekter eller varor som med lätthet kan

omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter och som

antingen på sådan grund är föremål för kontroll enligt en internationell

överenskommelse som Sverige har biträtt, eller av regeringen har

förklarats vara att anse som narkotika.

Läkemedelslagen innehåller de grundläggande bestämmelserna om

hanteringen av läkemedel. Läkemedelslagen gäller även för läkemedel

som innehåller narkotika i den mån lagens bestämmelser inte strider mot

vad som är särskilt föreskrivet om narkotika. I lagen om kontroll av

narkotika finns bestämmelser bl.a. om handel, tillverkning, import,

export och innehav av narkotika, vilka således har företräde framför

läkemedelslagens bestämmelser.

Enligt 2 § lagen om kontroll av narkotika får befattning med narkotika

tas endast för medicinskt, vetenskapligt eller annat samhällsnyttigt

ändamål som är särskilt angeläget. Vidare kräver i princip all befattning

med narkotika tillstånd för att vara laglig. Särskilt tillstånd krävs för att

importera och exportera narkotika, se 3 § första stycket lagen om kontroll

av narkotika. En enskild resande behöver dock i princip inte ha tillstånd

för att få införa narkotikaklassade läkemedel för medicinskt ändamål och

personligt bruk. Rätten till införsel begränsas emellertid i praktiken

genom Läkemedelsverkets föreskrifter (LVFS 1997:11), se 3 § andra

stycket lagen om kontroll av narkotika jämförd med 5 § förordningen om

kontroll av narkotika.

Narkotikaklassade läkemedel som är upptagna i förteckning I i

Läkemedelsverkets föreskrifter om förteckningar över narkotika (LVFS

1997:12 med senare tillägg) får överhuvudtaget inte införas utan tillstånd,

och sådant tillstånd kan meddelas endast om varorna skall användas för

medicinsk eller vetenskaplig forskning.

 Medel som tas upp i förteckning II eller III får förutsatt att medlen

är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk

vid varje enskild inresa utan tillstånd medföras i en mängd som vid varje

tillfälle motsvarar högst fem dagars förbrukning. Rör det sig om medel

upptagna i förteckning IV eller V gäller en gräns om högst tre veckors

förbrukning. Är resanden bosatt utomlands och skall han eller hon endast

tillfälligt upehålla sig i Sverige är det dock, beträffande medel som

återfinns i förteckning IV eller V, tillåtet att införa en mängd mot-

svarande behovet under tre månader.

Den som vill föra med sig ett narkotiskt läkemedel in i landet har att

styrka att det är för medicinskt ändamål och personligt bruk. Detta kan

ske genom att skriftligt intyg från läkare visas upp eller genom att

läkemedlet är försett med apoteksetikett som upptar namnet på den som

för in läkemedlet och namnet på den läkare som förskrivit läkemedlet.

9.3.3 Resandes rätt till införsel och utförsel av narkotiska

läkemedel

Regeringens förslag: Genom en ändring i lagen (1992:860) om kontroll

av narkotika ges resande laglig möjlighet att föra ut narkotiska läkemedel

från Sverige, om läkemedlen är avsedda för medicinskt ändamål och den

resandes personliga bruk. Vidare görs en följdändring i lagen till följd av

EU-anpassad tullagstiftning.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Riksåklagaren pekar på att rätten för resande att

medföra narkotikaklassade läkemedel i huvudsak regleras i föreskrifter

från Läkemedelverket och ifrågasätter om inte anpassningen av det

svenska regelverket till Schengensamarbetet i stället bör komma till

uttryck i lag eller förordning. Socialstyrelsen, Läkemedelsverket och

Folkhälsoinstitutet framhåller att Schengenkonventionens särskilda

regler om rätt att medföra narkotikaklassade läkemedel vid resa till ett

annat Schengenland ger bättre kontrollmöjligheter än idag och att

reglerna också ger möjlighet till fri rörlighet även för svårt sjuka

människor. Tullverket för i sammanhanget fram behovet av en ändring av

nu gällande regler om omhändertagande av narkotika innan förtullning är

avslutad.

Skälen för regeringens förslag: Nuvarande svenska bestämmelser

beträffande införsel av resande av legalt förskrivna narkotiska läkemedel

är strängare än motsvarande regler inom Schengensamarbetet. Sverige

har, i och med anslutningen till Schengensamarbetet, åtagit sig att

godkänna sådana intyg som avses i artikel 75 i Schengenkonventionen

och som utfärdas av andra Schengenländers behöriga myndigheter för en

maximal period om 30 dagar. Sverige måste således, om sådant intyg

utfärdats, tillåta en resenär från ett annat Schengenland att införa

narkotiska läkemedel inom ramen för en medicinsk behandling. De

svenska reglerna måste följaktligen ändras i enlighet härmed. Det bör i

sammanhanget uppmärksammas att Schengenreglerna inte medger någon

sådan uppdelning av narkotika i olika förteckningar som finns i

Läkemedelsverkets föreskrifter. Det bör också uppmärksammas att

Schengenreglerna inte reglerar det fall att en person bosatt i ett

Schengenland får narkotiska läkemedel förskrivna i ett annat Schengen-

land.

Riksdagen har i anledning av propositionen om Schengensamarbetet

givit regeringen till känna att de ifrågavarande regeländringarna måste

betraktas som en tillfällig lösning (prop. 1997/98:42, bet.

1997/98:JuU15, rskr. 1997/98:181). Riksdagen har framhållit att i såväl

Schengensamarbetet som i alla andra internationella sammanhang måste

allt göras för att inte på något sätt underlätta spridningen av narkotika.

Även regeringen vill framhålla vikten av att Sverige i alla internationella

sammanhang motarbetar åtgärder som kan underlätta spridningen av

narkotika och tvärtom aktivt verkar för en restriktiv narkotikapolitik.

Regeringen menar dock att den utvidgning av rätten till införsel av

narkotiska läkemedel som följer av Schengenanslutningen, genom det

uttalade kravet på intyg från en behörig myndighet, innebär en bättre

kontroll av förskrivande läkare, patienter och preparat än vad som är

fallet idag. Denna uppfattning framförs också av såväl Socialstyrelsen

som Läkemedelsverket. Folkhälsoinstitutet framhåller att det inte ser

någon grund för att betrakta regleringen inom Schengen endast som en

tillfällig lösning. Det bör också framhållas att det krav som följer av

Schengenanslutningen innebär en möjlighet till fri rörlighet även för

svårt sjuka människor, inte minst cancerpatienter, och inte någon eftergift

för en mindre restriktiv narkotikapolitik. Det handlar här hela tiden om

legal förskrivning av läkemedel till sjuka människor för personligt bruk.

Regeringen anser att en i Sverige bosatt person skall ges motsvarande

lagliga möjlighet som andra Schengenmedborgare att medföra narkotiska

läkemedel inom ramen för en medicinsk behandling vid resa till annat

Schengenland. För att utförsel av narkotikaklassade läkemedel lagligen

skall kunna äga rum i ett sådant fall krävs en ändring i 3 § lagen

(1992:860) om kontroll av narkotika, som i sitt första stycke föreskriver

att narkotika får importeras eller exporteras endast av den som har

tillstånd till det. I paragrafens andra stycke meddelas regler endast om

införsel i vissa fall av narkotiska läkemedel för medicinskt bruk.

Regeringen föreslår därför att det i paragrafen föreskrivs att resande

också utan särskilt tillstånd får föra ut narkotiska läkemedel från Sverige

om läkemedlen är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes

personliga bruk, jämför 1 § lagen (1960:418) om straff för varu-

smuggling.

Det saknas enligt regeringen anledning till ändringar av reglerna om

införsel av narkotiska läkemedel i förhållande till länder som står utanför

Schengensamarbetet. För resenärer från andra länder än Schengenländer

bör således nuvarande föreskrifter fortsätta att gälla, se föregående

avsnitt. Detta förhållande bör, som Riksåklagaren framhållit i sitt

remissvar, klargöras genom reglering i förordning.

Läkemedelsverket är central förvaltningsmyndighet för kontroll och

tillsyn av läkemedel och skall enligt sin instruktion särskilt svara för

kontrollen och tillsynen enligt bl.a. läkemedelslagen och lagen om

kontroll av narkotika. Verket har också givits en omfattande före-

skriftsrätt på området. Läkemedelsverket bör mot bakgrund härav också

ges uppgiften och befogenheten att utfärda sådana intyg som avses i

artikel 75 i Schengenkonventionen såvitt avser svenska resenärer. Varken

detta eller godkännandet av de intyg som utfärdats av andra

Schengenländers behöriga myndigheter kräver någon lagstiftningsåtgärd.

Läkemedelsverkets befogenhet att utfärda intyg bör föreskrivas i

förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika.

Enligt 3 § tredje stycket lagen om kontroll av narkotika får narkotika

inte tas om hand på det sätt som avses i 8 § första stycket 2 tullagen

(1987:1065). Narkotika får inte heller utan tillstånd sändas genom

tullområdet, åter föras ut eller förvaras i tullager som inrättats för

förvaring av proviantartiklar och liknande. I övrigt gäller lagen

(1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m. (transportlagen).

Vid EU-inträdet upphörde möjligheten att ta hand om en vara som är

belagd med någon form av införselrestriktion innan förtullningen är

avslutad. Däremot finns det fortfarande en möjlighet enligt

transportlagen att transitera sådana varor genom landet eller förvara dem

på någon form av tullager eller att förstöra eller återutföra dem. Inte

heller finns det nu längre några tullager som har inrättats för förvaring av

proviantartiklar och liknande. Den inledande meningen i 3 § tredje

stycket lagen om kontroll av narkotika liksom den senare delen i

påföljande mening kan därför, som Tullverket framhållit, tas bort.

9.4 Kostnader

De lagförslag som läggs fram i denna proposition innebär i sig inga

ökade kostnader för myndigheterna eller för samhället i övrigt.

Regeringen avser dock att i 2000 års ekonomiska vårproposition åter-

komma till riksdagen när det gäller vilka ytterligare resursförstärkningar

som behövs för att kunna fullfölja statsmakternas intentioner i fråga om

utvecklingen av rättsväsendet.

9.5 Ikraftträdanden

De nya eller ändrade lagbestämmelserna föreslås i huvudsak träda i kraft

den dag regeringen bestämmer. Det beror på att de nya eller ändrade lag-

bestämmelserna syftar till att anpassa den svenska lagstiftningen till

Schengenkonventionens regler. Sverige räknar med att vara redo att delta

fullt ut i Schengensamarbetet från hösten år 2000. Det fulla deltagandet i

Schengensamarbetet förutsätter bl.a. att de andra Schengenstaterna god-

känner Sverige som operativ medlem och i och med detta beslutar att

avstå från personkontroller vid gränserna mot Sverige och att sätta de

övriga bestämmelserna i Schengenkonventionen i kraft i förhållande till

Sverige. Det kan inte med säkerhet förutsägas exakt när det kommer att

ske. Sammanfattningsvis är det således inte möjligt att nu ta ställning till

när de nya eller ändrade lagbestämmelserna bör träda i kraft. Det bör

därför överlämnas till regeringen att besluta om ikraftträdandet.

Lagen om internationellt polisiärt samarbete, lagen om ändring i

brottsbalken, lagen om ändring i sekretesslagen, lagen om ändring i lagen

med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmåls-

området och lagen om ändring i vapenlagen föreslås dock träda i kraft

den 1 juli 2000. Lagen om internationellt polisiärt samarbete, lagen om

ändring i brottsbalken, lagen om ändring i lagen med vissa bestämmelser

om internationellt samarbete på brottmålsområdet och lagen om ändring i

vapenlagen bör kunna tillämpas i förhållande till Danmark när Öresunds-

förbindelsen öppnas för trafik i juli 2000. När det gäller sekretesslagen

och lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brott-

målsområdet, framstår det som olämpligt att låta ändringar avvakta på

obestämd tid, eftersom dessa kan förväntas beröras även av andra

lagförslag. Sekretesslagen kommer enligt förslagen att hänvisa till lagen

om Schengens informationssystem innan denna har trätt i kraft, men det

har i den situationen ingen faktisk innebörd. På motsvarande sätt kommer

hänvisningen i 8 § första stycket 3 och 4 i lagen om internationellt

polisiärt samarbete att under en tid hänvisa till bestämmelser i lagen 25 c

och 25 d §§ i (1972:260) om internationellt samarbete rörande verk-

ställighet av brottmålsdom respektive 5 a och 5 b §§ i lagen (1963:196)

om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge för

verkställighet av straff m.m. som ännu inte har trätt i kraft.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om internationellt polisiärt sam-

arbete

1 §

I paragrafen anges lagens tillämpningsområde.

Lagen görs, enligt andra stycket, tillämplig på polisiärt samarbete

mellan Sverige och alla andra stater. Endast 3 § gäller dock i förhållande

till alla stater, övriga bestämmelser reglerar, enligt första stycket,

polisiärt samarbete med andra medlemsstater i Europeiska unionen samt

Norge och Island. Skälen för avgränsningen är redovisade i avsnitt 7.3.3.

Lagens bestämmelser påverkar inte ansvarsfördelningen mellan polis

och åklagare när det gäller ledning av förundersökningar inom landet.

2 §

I denna paragraf definieras några begrepp som är centrala för lagen.

3 §

I paragrafen ges svenska myndigheter lagstöd för att följa villkor i över-

enskommelser med andra stater eller mellanfolkliga organisationer som

innebär att uppgifter som har lämnats till en svensk myndighet för ett

ändamål inte får användas för ett annat. Denna bestämmelse om polisiärt

samarbete har flyttats över från 1 § lagen (1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Någon ändring

i sak är inte avsedd. Skälen för förslaget beskrivs närmare i avsnitt 9.2.4.

4 §

Paragrafen anger förutsättningarna för gränsöverskridande övervakning.

Enligt huvudregeln, i första stycket, får utländska polismän från en annan

Schengenstat fortsätta en pågående övervakning in i Sverige om det i

deras hemstat pågår en utredning om ett brott som kan föranleda ut-

lämning och en behörig svensk myndighet samtycker till det. Behörig

svensk myndighet att lämna samtycke är, enligt 15 § första stycket, Riks-

polisstyrelsen eller den polismyndighet som styrelsen i det enskilda fallet

beslutar; Rikspolisstyrelsen kan i enskilda fall som avser övervakning till

sjöss överlämna ärenden till Kustbevakningen.

Att den utländska utredningen skall avse ett brott som kan föranleda

utlämning innebär inte att det krävs en bedömning att utlämning skall

komma till stånd i det enskilda fallet, utan den lagstadgade straffskalan är

avgörande. Detta utveckas i avsnitt 7.1.

I brådskande fall får gränsöverskridande övervakning, enligt undan-

tagsregeln i andra stycket, ske utan föregående svenskt samtycke under

vissa angivna förutsättningar. Enligt Schengenkonventionen får över-

vakning utan föregående samtycke ske för vissa uppräknade brott. Dessa

överensstämmer inte i alla delar med svenska brottsbenämningar. Det

finns därför anledning att påpeka att även i dessa fall förutsätts att brottet

kan föranleda utlämning.

I tredje stycket regleras de utländska tjänstemännens skyldighet att av-

bryta en övervakning i Sverige.

Skälen redovisas i avsnitt 7.4.4.

5 §

I denna paragraf anges förutsättningarna för gränsöverskridande för-

följande. Utländska tjänstemän från en annan Schengenstat får, under

vissa förutsättningar, fortsätta ett pågående förföljande av en person över

landgräns in i Sverige. Gränsöverskridande förföljande enligt denna

paragraf kan bli aktuellt i förhållande till Norge och Finland. Gränsöver-

skridande förföljande i förhållande till Danmark specialregleras i 10 §.

Gränsöverskridande förföljande får, enligt första stycket, ske i två slags

situationer. Den första är när en person har avslöjats på bar gärning med

att begå ett brott som kan föranleda utlämning. Det måste vara klart att

det är den avslöjade gärningsmannen som förföljs. Att brottet kan föran-

leda utlämning innebär inte att det krävs en bedömning att utlämning

skall komma till stånd i det enskilda fallet, utan den lagstadgade straff-

skalan är avgörande. Detta utvecklas i avsnitt 7.1. Det andra fallet när

gränsöverskridande förföljande får ske in i Sverige är när en person som

är häktad eller avtjänar ett fängelsestraff har rymt.

Enligt huvudregeln krävs det samtycke från en behörig svensk myn-

dighet. Det följer av 15 § första stycket andra meningen att behörig myn-

dighet är polismyndigheten i det distrikt dit de utländska tjänstemännen

först kommer i Sverige.

Enligt andra stycket får gränsöverskridande förföljande ske utan före-

gående samtycke dels i brådskande fall, dels när svenska tjänstemän inte

har kunnat ta över förföljandet från den utländska tjänstemannen vid

gränsen. I dessa fall skall den utländska tjänstemännen begära bistånd

från en svensk myndighet, dvs. polismyndigheten i det distrikt dit de ut-

ländska tjänstemännen först kommer i Sverige, enligt 15 § andra stycket.

I tredje stycket regleras de utländska tjänstemännens skyldighet att av-

bryta ett förföljande i Sverige.

Skälen redovisas i avsnitt 7.4.4.

6 §

Paragrafen behandlar gränserna för utländska tjänstemäns befogenhet att

omhänderta en person i samband med gränsöverskridande förföljande.

Svenska polismän är enligt första stycket skyldiga att, på begäran av ut-

ländska tjänstemän som utför ett gränsöverskridande förföljande in i

Sverige, omhänderta den flyende. Svenska polismän får inte neka att till-

mötesgå en begäran från de utländska tjänstemännen att omhänderta den

flyende i detta skede, i synnerhet inte när det är fråga om ett förföljande

enligt 5 § första stycket, som den svenska myndigheten har lämnat sitt

samtycke till, eller inte har krävt skall avbrytas. Det kan dock vara till-

räckligt att svensk polis fastställer den flyendes identitet. Förutsätt-

ningarna för att hålla den flyende frihetsberövad anges i 8 §.

I avvaktan på att den svenska polisen omhändertar den flyende får de

utländska tjänstemännen enligt andra stycket stoppa och omhänderta den

flyende. I uttrycket stoppa och omhänderta ligger såväl befogenheten att

stoppa personen som att stoppa ett fordon där personen färdas, för att

kunna genomföra ett omhändertagande. Skälen redovisas i avsnitt 7.5.3.

7 §

I paragrafens första stycke anges vilka befogenheter de utländska

tjänstemännen har när de har omhändertagit den flyende enligt 6 §, innan

denne kan överlämnas till svensk polis. Skälen för avgränsningen redo-

visas i avsnitt 7.5.3.

Det kan noteras att dessa befogenheter avgränsas ytterligare av

bestämmelsen i 11 § som ålägger de utländska tjänstemännen att följa

svensk lag och annan författning samt instruktioner som meddelas av

svenska polismyndigheter. Det får till följd att t.ex. befogenheten att

belägga den som har omhändertagits med handfängsel omfattas av

samma begränsningar som gäller för svensk polis.

Befogenheten för utländska tjänstemän att omhänderta föremål skall

ses som ett sätt att biträda den svenska polisen, genom att tillfälligt

omhänderta föremålen. Enligt andra stycket skall föremål som har

omhändertagits så snart det kan ske överlämnas till svensk polis. Det blir

sedan, enligt 8 § andra stycket, de svenska polismännens uppgift verk-

ställa eventuella beslag av föremål.

8 §

I skedet efter det att de utländska tjänstemännen har omhändertagit den

flyende enligt 6 §, eller föremål enligt 7 §, skall svensk polis ta över

åtgärden. Enligt första stycket får svensk polis ta personen i förvar under

en kortare tid i avvaktan på en framställning om utlämning eller över-

förande av straff. Detta är, som Lagrådet har påpekat, en special-

bestämmelse som till allmänna bestämmelser lägger ytterligare en

möjlighet att beröva den omhändertagne friheten. Skälen redovisas

närmare i avsnitt 7.6.3.

Regeln behandlar svenska och utländska medborgare lika vad gäller

den tid som en person får hållas i förvar. I de fall där utlämning av en

svensk medborgare inte kan komma i fråga, aktualiseras i stället frågor

om förundersökning kan inledas i Sverige, eller om verkställighet av ett

utdömt straff kan överföras hit.

Enligt andra stycket får svensk polis verkställa beslag, enligt vanligt

förfarande, i avvaktan på en ansökan från den andra staten om bistånd

enligt 2 § lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på

begäran av främmande stat. (I departementspromemorian Ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål, Ds 1999:56, föreslås att 2 § i 1975 års lag skall

föras över till 35 § i en ny lag om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål.) När

det gäller föremål som har omhändertagits enligt 7 § första stycket 2 och

som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 BrB, är avsikten att allmänna

svenska regler om beslag och om talan om förverkande skall bli

tillämpliga. Skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.6.3.

9 §

Denna paragraf är tillämplig när danska polismän som befinner sig på

svenskt territorium på Öresundsförbindelsen, utan att det pågår gräns-

överskridande övervakning eller förföljande, ställs inför en situation där

det finns ett behov av att vidta åtgärder för att avvärja hot mot den all-

männa ordningen eller säkerheten. Detta kan främst bli aktuellt när dansk

polis kommer till platsen för en incident före svensk polis.

I paragrafens första stycke behandlas danska polismäns befogenheter

på Öresundsförbindelsen. Där ges danska poliser samma befogenheter

som svenska poliser att ingripa mot ordningsstörningar och hot mot den

allmänna säkerheten. Däremot kan danska polismän inte med stöd av

bestämmelsen genomföra exempelvis rutinkontroller på förbindelsen. De

närmare skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.5.3.

Enligt andra stycket är en dansk polisman som har vidtagit en åtgärd

enligt första stycket skyldig att omedelbart underrätta en svensk polis-

myndighet på orten. Det hänger samman med att den svenska myndig-

heten, som i dessa fall normalt inte har kännedom om att de danska

polismännen befinner sig på svenskt territorium, skall ha det operativa

ledningsansvaret för hur åtgärden utförs (se vidare 11 §). Att under-

rättelsen skall ske omedelbart innebär att den skall äga rum så fort det är

möjligt utan att riskera åtgärden.

Skyldigheten för de danska polismännen att omedelbart underrätta en

svensk myndighet hänger också samman med att en åtgärd som en dansk

polisman har vidtagit får pågå tills en svensk myndighet övertar genom-

förandet eller begär att åtgärden skall avbrytas. Att en svensk myndighet

övertar genomförandet av en åtgärd innebär att svenska polismän som

kommer till platsen övertar inte bara ansvaret för hur en åtgärd utförs,

utan också i praktiken utför åtgärden i alla delar. Man kan följaktligen

tänka sig situationer där den svenska polisen inte har möjlighet att fullt ut

överta en pågående åtgärd. I dessa fall får de danska polismännen fort-

sätta en pågående åtgärd, naturligtvis med skyldighet att följa den

svenska polisens instruktioner enligt 11 §.

10 §

Paragrafen är en specialreglering av gränsöverskridande förföljande som

utförs av danska polismän över Öresundsförbindelsen in i Sverige.

Sådant förföljande får ske i delvis andra fall än förföljande från Norge

och Finland.

Enligt första stycket får danska polismän utföra gränsöverskridande

förföljande när en person har avslöjats på bar gärning med att begå ett

brott som hör under allmänt åtal i både Sverige och Danmark samt när en

person har avvikit från någon form av straffprocessuellt frihetsberövande

eller från ett frihetsberövande som kan föranleda utlämning enligt lagen

(1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island eller Norge för

verkställighet av beslut om vård eller behandling.

I de fall ett förföljande får ske enligt denna paragraf, har de danska

polismännen alla de befogenheter som anges i 6 7 §§, dvs. att om-

händerta personen, kroppsvisitera, omhänderta föremål samt belägga den

omhändertagne med handfängsel.

Av andra stycket framgår att ett förföljande även får inledas av danska

polismän på det svenska territoriet av förbindelsen under samma förut-

sättningar som i övrigt gäller enligt första stycket. De skall i sådana fall

omedelbart anhålla om svenskt bistånd.

Frågorna har behandlats i avsnitt 7.4.4.

11 §

När utländska tjänstemän som utför uppgifter enligt denna lag i Sverige

utövar sina befogenheter är de, enligt första stycket, skyldiga att följa

svensk lag och annan författning samt instruktioner som meddelas av

svenska polismyndigheter. De befogenheter som avses är de som framgår

av 6 § andra stycket samt 7 och 9 §§.

Att de utländska tjänstemännen även när de inte utför uppgifter enligt

denna lag, liksom under vistelsen i Sverige i övrigt, är skyldiga att följa

svensk rätt har inte ansetts nödvändigt att ange i lag.

Skyldigheten för utländska tjänstemän att följa instruktioner som med-

delas av svenska polismyndigheter medför också att den polismyndighet

som samtycker till övervakningen eller förföljandet har det operativa led-

ningsansvaret för verksamheten.

Skälen redovisas i avsnitt 7.5.3.

12 §

I paragrafen behandlas frågor om straffrättsligt ansvar och skydd för de

utländska tjänstemännen. Avsikten är att de utländska tjänstemännen i

dessa avseenden skall jämställas med svenska polismän.

I andra stycket har en särskild hänvisning gjorts till 20 kap. 1 § brotts-

balken, eftersom ansvar enligt detta lagrum förutsätter svensk myndig-

hetsutövning. Ansvar enligt exempelvis 20 kap. 2 och 3 §§ brottsbalken

däremot följer utan särskild reglering.

De närmare skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.7.3.

13 §

Bestämmelsen innebär att svenska staten är skyldig att ersätta personer

som har orsakats skada i Sverige av en utländsk polisman i samband med

att han eller hon har utfört en uppgift enligt denna lag. Avsikten är att

den enskilde i Sverige skall befinna sig i samma position som om skadan

hade orsakats av en svensk polisman. De närmare skälen för bestämmel-

sen redovisas i avsnitt 7.7.3.

14 §

De skadeståndsrättsliga bestämmelser t.ex. skadeståndslagen och lagen

om ersättning vid frihetsberövande och andra tvångsåtgärder som

reglerar statens skadeståndsskyldighet, är i och för sig inte begränsade till

att gälla myndighetsutövning i Sverige. I denna paragraf föreskrivs

därför att svenska staten inte skall ersätta skador som svenska tjänstemän

har vållat i andra Schengenstater i samband med gränsöverskridande för-

följande eller övervakning. Skälen för bestämmelsen redovisas närmare i

avsnitt 7.7.3.

15 §

I paragrafen behandlas frågor om vilken myndighet som är behörig att ta

emot och bevilja framställningar om samt meddela instruktioner för

gränsöverskridande övervakning och förföljande. Närmare skäl för

bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.8.3.

10.2 Förslaget till lag om Schengens informationssystem

1 §

Bestämmelsen innebär en skyldighet för Rikspolisstyrelsen att med hjälp

av automatiserad behandling föra ett register som skall vara den svenska

enheten i Schengens informationssystem (SIS). Rikspolisstyrelsen skall

vara personuppgiftsansvarig, men kan anlita personuppgiftsbiträde enligt

bestämmelserna därom i personuppgiftslagen (1998:204). Skälen finns i

avsnitt 8.3.3.

Av 1 § polisdatalagen (1999:622) framgår att den lagen inte är tillämp-

lig på SIS. Lagen om Schengens informationssystem kommer således, på

motsvarande sätt som gäller för lagen (1998:620) om belastningsregister

och lagen (1998:621) om misstankeregister, att gälla utöver person-

uppgiftslagen (1998:204). Detta utvecklas i avsnitt 8.3.3.

2 §

I paragrafen beskrivs registrets ändamål. Schengens informationssystem i

dess helhet är ett efterlysnings- och spaningsregister, och som sådant ett

verktyg för Schengenstaterna i kampen mot brottslighet inom ramen för

polisiära och rättsliga frågor samt i frågor om inresa och uppehålls-

tillstånd. Schengens informationssystem beskrivs närmare i avsnitt 8.1.

3 §

I paragrafen anges vilka kategorier av efterlysningar m.m. som skall

finnas i registret, eller vilka åtgärder som får begäras. Dessa överens-

stämmer med de s.k. rapporter som skall finnas i SIS enligt Schengen-

konventionen och redovisas i avsnitt 8.1 och 8.3.2. Skälen utvecklas i

avsnitt 8.3.3.

4 §

Av paragrafen framgår att endast vissa angivna personuppgifter m.m. får

registreras i SIS. Dessa överensstämmer med Schengenkonventionen och

redovisas i avsnitt 8.3.2. En närmare beskrivning av skälen finns i avsnitt

8.3.3.

5 §

Av paragrafen framgår att en registrering i SIS måste vara laglig i den

Schengenstat där registreringen sker. Uppgifter som en Schengenstat har

registrerat är Rikspolisstyrelsen skyldig att tillåta i det svenska SIS-

registret, förutsatt att registreringen där är laglig.

Andra stycket är ett förtydligande av första stycket. Enligt bestämmel-

sen får Rikspolisstyrelsen endast registrera uppgifter om motsvarande

slag av uppgifter får behandlas enligt personuppgiftslagen (1998:204),

polisdatalagen (1998:622) eller annan svensk lag eller författning. Det

medför att polisdatalagen, trots att den inte är direkt tillämplig på regist-

reringar i SIS, ändå får en styrande effekt på de uppgifter som Rikspolis-

styrelsen får registrera, eftersom en uppgiftstyp som inte får behandlas

enligt polisdatalagen inte heller får föras in i SIS enligt svenska regler.

Därutöver finns de begränsningar som följer av lagen om Schengens

informationssystem, vilket innebär att vissa känsliga uppgifter enligt 7 §

aldrig får registreras i SIS samt att registreringen enligt 6 § skall vara

nödvändig m.m.

Skälen redovisas närmare i avsnitt 8.3.3.

6 §

Paragrafen innehåller ytterligare begränsningar av Rikspolisstyrelsens

rätt att registrera uppgifter i SIS. Endast sådana uppgifter får registreras

som är nödvändiga för att en enligt 3 § tillåten åtgärd som begärs skall

kunna vidtas, och endast i ärenden som är av sådan vikt att behandlingen

framstår som berättigad. Detta överensstämmer med Schengen-

konventionen, vilket framgår i avsnitt 8.3.3.

7 §

I paragrafen finns ett absolut förbud mot registrering av vissa känsliga

uppgifter i SIS.

Schengenkonventionens förbud mot behandling av känsliga uppgifter

utgår från Europarådets konvention av den 28 januari 1982 om skydd för

enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter (dataskydds-

konventionen). Personuppgiftslagens förbud grundas på Europa-

parlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om

skydd för enskilda personer med avseende på behandling av person-

uppgifter och det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet).

Dataskyddsdirektivet är inte generellt tillämpligt på behandling av

personppgifter inom polisens område. Det medför att Sverige inte kan

kräva av de andra Schengenstaterna, vilkas registrerade uppgifter kom-

mer att flyta in i det svenska SIS-registret, att de skall följa även data-

skyddsdirektivet när det gäller registrering i SIS.

Vidare innehåller Schengenkonventionen inte någon undantags-

situation när det är tillåtet att behandla känsliga4 uppgifter. De allmänna

undantagsreglerna i personuppgiftslagen eller polisdatalagen blir således

inte tillämpliga. Lagen om Schengens informationssystem innehåller

därför en egen regel om förbud mot registrering av känsliga uppgifter,

som inte är förenad med några undantag. De svenska lagar som reglerar

behandling av personuppgifter utgår från dataskyddsdirektivets förbud.

Även Rikspolisstyrelsens registreringar i SIS bör därför följa denna

begränsning.

Skälen redovisas i avsnitt 8.10.3.

8 §

Paragrafen upplyser om att sekretesslagen (1980:100) innehåller bestäm-

melser som kan vara tillämpliga på uppgifter i SIS. De regler i sekretess-

lagen som i första hand kan komma att bli aktuella att tillämpa för upp-

gifter i SIS, är reglerna om utrikessekretess i 2 kap. 1 §, förunder-

sökningssekretess i 5 kap. 1 §, samt utlänningssekretess i 7 kap. 14 §.

Vidare kan det bli aktuellt att tillämpa en ny bestämmelse i 7 kap. 41 §

om sekretess för vissa uppgifter i SIS om den enskildes personliga för-

hållanden.

Skälen utvecklas i avsnitt 8.4.3.

9 §

I paragrafen behandlas vilka svenska myndigheter som skall ha tillgång

till uppgifter i SIS. Gränskontrollerande och brottsbekämpande myndig-

heter skall, enligt första stycket, ha tillgång till alla slags s.k. rapporter

(dvs. efterlysningar m.m.) i SIS, i enlighet med Schengenkonventionen.

Vidare skall de myndigheter som prövar ansökningar om visering och

uppehållstillstånd ha tillgång till den s.k. spärrlistan, som innehåller

framställningar om att personer inte skall tillåtas att resa in eller ges

uppehållstillstånd i Schengenstaterna. I andra stycket bemyndigas rege-

ringen att meddela föreskrifter i dessa delar. Andra stycket innehåller

även ett bemyndigande för regeringen att föreskriva att en myndighet får

ha direktåtkomst till registret.

Skälen för bestämmelserna har utvecklats i avsnitt 8.4.3.

10 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse som begränsar möjligheten att

använda uppgifter i SIS för andra ändamål än det som har begärts i det

enskilda fallet. Denna regel innebär en dubbel reglering i de situationer

som även omfattas av den föreslagna generella regeln i 3 § lagen om

internationellt polisiärt samarbete (se avsnitt 9.2.4). Alternativet att låta

bestämmelsen i lagen om Schengens informationssystem avse endast

vissa uppgifter i SIS, skulle emellertid kunna leda till missförstånd.

Regeln i denna lag gäller därför alla uppgifter i SIS. Av bestämmelsen

framgår även att annan användning kan få äga rum om den registrerande

staten har samtyckt till det.

Skälen redovisas i avsnitt 8.6.3.

11 §

I paragrafen finns bestämmelser om skyldighet för Rikspolisstyrelsen att

gallra uppgifter som styrelsen har registrerat i SIS. Att uppgifterna skall

gallras senast vid en viss tid innebär att om det dessförinnan står klart att

uppgiften inte längre behövs i registret för ändamålet med registreringen,

skall gallring ske vid den tidigare tidpunkten enligt den allmänna

bestämmelsen i 9 § första stycket i) i personuppgiftslagen (1998:204).

Skälen presenteras i avsnitt 8.8.3.

12 §

Paragrafen behandlar Rikspolisstyrelsens skyldighet att vidta rättelser

m.m. avseende uppgifter som styrelsen har registrerat. Begreppet

blockera uppgifter har samma innebörd som i personuppgiftslagen

(1998:204), dvs. en åtgärd som vidtas för att personuppgifterna skall vara

förknippade med information om att de är spärrade och om anledningen

till spärren och för att personuppgifterna inte skall lämnas ut till tredje

man annat än med stöd av 2 kap. tryckfrihetsförordningen (3 § person-

uppgiftslagen).

Att Rikspolisstyrelsen därutöver har en skyldighet att undersöka om

det finns fel i registrerade uppgifter samt att, när sådana misstankar finns

beträffande uppgifter som har registrerats av en annat Schengenstat,

meddela denna följer av den allmänna skyldigheten enligt 9 § första

stycket h) personuppgiftslagen (1998:204) att se till att alla rimliga åt-

gärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådan personuppgifter

som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen med

behandlingen.

Skälen redovisas i avsnitt 8.7.3.

13 §

I paragrafen anges att personuppgiftslagens huvudregel, i 48 § första

stycket, om skadeståndsskyldighet vid behandling av personuppgifter i

strid med lagen gäller även beträffande denna lag. Av skäl som framgår i

avsnitt 8.7.3 gäller alltså inte undantagsregeln i personuppgiftslagen om

möjlighet i vissa fall till jämkning av skadeståndsskydligheten.

10.3 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

De föreslagna ändringarna i 2 kap. 3 och 5 §§ syftar till att göra bestäm-

melserna tillämpliga när brott begås i tjänsten av svenska polismän,

tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän som utför gränsöver-

skridande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som

Sverige har tillträtt.

De arbetsuppgifter som avses är i första hand gränsöverskridande

övervakning och gränsöverskridande förföljande. Gränsöverskridande

övervakning innebär att en svensk polisman, tulltjänsteman eller kust-

bevakningstjänsteman inom ramen för en svensk förundersökning

skuggar en misstänkt gärningsman över gränsen in i ett annat land.

Gränsöverskridande förföljande innebär att de svenska tjänstemännen i

fråga fortsätter ett pågående förföljande in i ett annat land av en

misstänkt eller dömd brottsling, eller i vissa fall personer som har rymt

från tvångsvård eller tvångsbehandling.

Internationella överenskommelser med bestämmelser om åtgärder av

dessa slag har Sverige för närvarande med de europeiska stater som på

olika sätt är knutna till konventionen om tillämpning av Schengenavtalet

av den 14 juni 1985 och med Danmark enligt ett avtal av den 6 oktober

1999 om polisiärt samarbete i Öresundsregionen. Vidare kan Sverige

komma att omfattas av sådana bestämmelser i förhållande till de

medlemsstater i Europeiska unionen som ansluter sig till konventionen

om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar i EU.

Skälen redovisas i avsnitt 7.10.3.

10.4 Förslaget till lag om ändring i passlagen (1978:302)

5 §

I paragrafens första stycket har en ny p. 4 lagts till, varigenom svenska

medborgare som reser till andra Schengenstater undantas från skyldig-

heten att medföra giltigt pass.

Av andra stycket framgår att skyldigheten att visa upp sitt pass, vid ut

och inresa över en yttre Schengengräns, gäller inte bara i förhållande till

poliser och särskilt förordnade passkontrollanter, utan även i förhållande

till tulltjänstemän samt kustbevakningstjänstemän och tjänstemän vid

Migrationsverket.

Skälen till ändringarna redovisas i avsnitt 6.1.3.

10.5 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

1 kap.

4 §

Paragrafen har kompletterats med hänvisningar i tredje stycket till lagen

om internationellt polisiärt samarbete och lagen om Schengens informa-

tionssystem. Med de nya hänvisningarna till dessa lagar har tredje stycket

formulerats om, utan att någon saklig ändring avses.

7 kap.

41 §

Paragrafen är ny. Genom bestämmelsen i första stycket skyddas upp-

gifter om enskildas personliga förhållanden om det inte står klart att de

kan lämnas ut utan att den enskilde eller någon honom närstående lider

men. Uppgifterna skyddas hos åklagarmyndigheter, Rikspolisstyrelsen,

polismyndigheter, Tullverket, Kustbevakningen och Migrationsverket i

angelägenheter som avser framställningar enligt 3 § i lagen om

Schengens informationssystem. Avsikten är att den enskilde skall

skyddas av sekretess hos de myndigheter som tar befattning med fram-

ställningar om sådana åtgärder som avses i 3 § lagen om Schengens

informationssystem. Därmed avses framför allt SIRENE-kontorets

registreringar av svenska framställningar i SIS och förande av akter med

kompletterande information till dessa framställningar, SIRENE-kontorets

handhavande av kompletterande information från andra Schengenstater

med anledning av deras framställningar i SIS, svenska myndigheters

kontroller av personer i SIS i samband med gränskontroller och inre ut-

länningskontroller, andra kontroller i den brottsutredande och brotts-

förebyggande verksamheten, samt svenska myndigheters inhämtande av

kompletterande information via det svenska SIRENE-kontoret när en i

Sverige kontrollerad person förekommer i SIS, för prövning av om en

begäran enligt 3 § lagen om Schengens informationssystem skall efter-

kommas. De åtgärder som får begäras i SIS presenteras i avsnitt 8.1 och

8.3.2.

Vidare skyddas, enligt andra stycket, uppgifter om personers enskilda

förhållanden i den s.k. spärrlistan hos myndigheter som prövar ansök-

ningar om visering och uppehållstillstånd, och i samband därmed utför

kontroller i SIS.

De myndigheter där sekretess gäller för uppgifter i SIS är desamma

som ges tillgång till uppgifterna enligt 9 § lagen och Schengens informa-

tionssystem, se avsnitt 8.4.3.

Hänvisningen i tredje stycket till polisdatalagen (1998:622), PDL, gör

det möjligt för det svenska SIRENE-kontoret att lämna uppgifter till

andra Schengenstaters SIS-register och SIRENE-kontor (7 §), och att

lämna ut kompletterande uppgifter från andra Schengenstater till berörda

svenska myndigheter, i den utsträckning regeringen meddelar föreskrifter

därom (8 § PDL). Hänvisningen till lagen om Schengens informations-

system medför att uppgifter i SIS-registret får lämnas till där angivna

svenska myndigheter (9 §).

Skälen till den nya bestämmelsen redovisas i avsnitt 8.4.3.

10.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär

övervakning

1 §

I 1 § första stycket 13 anges i dag att lagen tillämpas när Kust-

bevakningen bedriver övervakning för att hindra brott mot föreskrifter i

lagar och andra författningar som gäller bl.a. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige. I punkten 13 läggs nu till att lagen på motsvarande

sätt tillämpas beträffande övervakning rörande utlänningars vistelse i

Sverige. De befogenheter som tillkommer en tjänsteman vid Kust-

bevakningen anges i de paragrafer som följer efter 1 § och är desamma

som gäller för all verksamhet som omfattas av lagen.

10.7 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen

(1989:529)

2 kap.

7 a §

Paragrafen, som är ny, har utformats med beaktande av Lagrådets

förslag. I första stycket av paragrafen föreskrivs att en enhetlig visering

som utfärdats av en behörig myndighet i en annan Schengenstat gäller i

Sverige. Med uttrycket enhetlig visering avses en sådan visering som

sägs i artikel 10.1 i Schengenkonventionen, dvs. en visering som ger rätt

till inresa och vistelse inom Schengenterritoriet i högst tre månader.

Andra typer av viseringar som utfärdas av en annan Schengenstat gäller,

liksom är fallet i dag, inte i Sverige.

I andra stycket ges vidare regeringen möjlighet att ingå överens-

kommelse med en annan Schengenstat om att denna stat skall

representera Sverige vid utfärdande av viseringar i länder där svenska

myndigheter inte finns på plats. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.3.

10 §

Paragrafen, som är ny, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Schengenkonventionens bestämmelser om återkallelse av uppehålls-

tillstånd i vissa fall finns i artikel 25.2. Enligt konventionen skall två

förutsättningar vara för handen för att återkallelse skall ske. Dels skall

utlänningen ha registrerats på en sådan spärrlista som avses i 3 § 2 lagen

(2000:000) om Schengens informationssystem (jfr. avsn. 8.1 och 8.3.2),

dels skall det föreligga tillräckliga skäl för återkallelse. Båda dessa

förutsättningar framgår av paragrafen.

Den Schengenstat som registrerat en utlänning på spärrlista, vilken har

ett giltigt uppehållstillstånd i Sverige, kan ha gjort detta av olika

anledningar. Enligt artikel 96 i Schengenkonventionen kan registrering

ske såväl på grund av att utlänningen gjort sig skyldig till allvarlig

brottslighet som att denne varit föremål för en åtgärd som inneburit

avvisning eller liknande förfarande. Detta innebär att enbart den

omständigheten att en registrering på spärrlista skett, inte i sig kan vara

ett tillräckligt skäl för att återkallelse av ett svenskt uppehållstillstånd

skall komma i fråga. Den omständighet som legat till grund för

registreringen på spärrlista, exempelvis en viss typ av brottslighet, kan å

andra sidan vara av sådan art som avses i 2 kap. 11 § första stycket 2

UtlL. Likaså kan det förekomma fall där utlänningen i en annan

Schengenstat registrerats på spärrlista för att där ha bedrivit sådan

verksamhet som avses i 2 kap. 11 § första stycket 3 UtlL. I dessa fall

föreligger inte någon avgörande skillnad i sak hänförlig till utlänningen i

förhållande till vad som kunnat ligga till grund för återkallelse enligt nu

gällande bestämmelser. Skillnaden ligger enbart i det förhållandet att

utlänningens handlande varit riktat mot ett annat land än Sverige eller ett

annat nordiskt land. I dessa situationer kan det i något fall tänkas bli

aktuellt att återkalla ett svenskt uppehållstillstånd. Det förhållande som

föranlett registrering på spärrlistan kan å andra sidan vara av mindre

allvarlig art. I sist avsedda fall torde återkallelse normalt inte behöva ske.

Den registrerande Schengenstatens intressen torde här i flertalet fall

kunna tillgodoses genom att utlänningen förs upp på den registrerande

statens nationella spärrlista. Utlänningen kan då resa in i alla andra

Schengenstater utom den stat som gjort registreringen.

I avsnitt 6.6.1 har nämnts ett antal fall där Sveriges internationella

förpliktelser hindrar att återkallelse sker. Det kan till exempel inte

komma i fråga att återkalla ett uppehållstillstånd för en utlänning som har

fått asyl i Sverige och inte heller beträffande en utlänning där det

föreligger hinder enligt utlänningslagen mot verkställighet av ett beslut

om utvisning (jfr. 4 kap. 6 § UtlL).

Se även avsnitt 6.4.3.

4 kap.

1 §

I paragrafen har en ny femte punkt lagts till i det första stycket. Enligt

den nya bestämmelsen kan en utlänning avvisas om han eller hon inte

uppfyller de krav för inresa till Schengenterritoriet som uppställs i artikel

5 i Schengenkonventionen. Liksom beträffande punkterna 1 4 är avvis-

ning inte obligatorisk, utan det ankommer på de tillämpande

myndigheterna att avgöra om utlänningen skall avvisas med stöd av

bestämmelsen eller ej. Därigenom lämnas utrymme för att tillämpa de

undantagssituationer som avses i artikel 5.2 och medge utlänningen rätt

till inresa i Sverige. Så kan exempelvis vara fallet om utlänningen

tidigare avvisats från en annan Schengenstat och på nytt ansöker om asyl

i Sverige och det kan finnas skäl anta att han eller hon kan komma att

anses som skyddsbehövande enligt bestämmelserna i 3 kap. utlännings-

lagen. I sådant fall kan utlänningen beviljas inresa i Sverige under den tid

som ansökan prövas.

Se även avsnitt 6.4.3.

5 kap.

6 §

I det nya andra stycket har tagits in en skyldighet för Kustbevakningen

att medverka vid den kontroll som avses i paragrafen, dvs. den inre

utlänningskontrollen. Polisen är liksom tidigare den myndighet som har

huvudansvaret för den inre utlänningskontrollen. Detta framgår av första

stycket. På motsvarande sätt som är fallet i fråga om tull- och varu-

smugglingslagstiftningen samt den yttre gränskontrollen enligt 5 kap. 1 §

UtlL, bör Kustbevakningens deltagande bygga på ett självständigt ansvar

som inte förutsätter någon uttrycklig begäran om bistånd från polisen.

Genom den nya bestämmelsen får Kustbevakningen ett ansvar för den

inre utlänningskontrollen som motsvarar dess deltagande i kontrollen av

utlänningars in- och utresa.

I första ledet föreskrivs vidare att Kustbevakningen skall utöva

kontroll av och i anslutning till sjötrafiken. Som beskrivits i avsn. 6.3.2

skulle det leda till en mindre lämplig begränsning av syftet med

Kustbevakningens medverkan om kontrollen inskränks till att endast avse

kontroll av vad som direkt kan anses omfattas av begreppet sjötrafiken. I

paragrafen föreskrivs därför att Kustbevakningens kontroll skall utövas

även i anslutning till sjötrafiken. På sätt som framhållits i avsnitt 6.3.2

åsyftas med detta att kontrollen kan avse inte bara personer i sjötrafiken,

utan även personer vilka befinner sig i närhet till de vatten som

Kustbevakningen skall övervaka under sådana omständigheter att de

typiskt sett har samband med sjötrafiken. Det måste dock alltid vara fråga

om tillfällen där det framstår som mer naturligt att Kustbevakningen

agerar som ett led i sin övervakning av sjötrafiken än att polisen skall

tillkallas för att genomföra kontrollen. Kustbevakningens ansvar är i

första hand att utföra kontroll till sjöss. Det framstår då som mest

naturligt att Kustbevakningen även genomför kontroller på de platser till

vilka man enbart kan färdas till sjöss eller som endast med svårighet kan

nås landvägen. Kontroller i andra fall ankommer på polisen att

genomföra. Som exempel kan nämnas att kontrollen även skall kunna

omfatta sådana situationer som där en båt påträffas för ankar utan att

denna framförts i anslutning till kontrollen eller där den eller de personer

som avses kontrolleras befinner sig i land på en ö, kanske utan annan

förbindelse dit än sjövägen. Det kan även vara fråga om kontroller som

skall utföras i en hamn eller liknande situationer av personer som vistas

ombord på ett fartyg eller en båt eller i direkt anslutning till denna.

I andra ledet föreskrivs att den skyldighet som gäller för en utlänning

att visa upp pass och andra handlingar gäller i förhållande till en

kustbevakningstjänsteman när Kustbevakningen utför kontrollen. När det

gäller de allmänna förutsättningar under vilka kontrollen får utövas gäller

samma regler för Kustbevakningen som för polisen. Denna fråga

behandlas närmare i avsn. 6.3.2.

I sak motsvarar tredje stycket helt paragrafens nuvarande andra stycke.

En hänvisning till den kontroll som utövas av Kustbevakningen har lagts

till.

10 kap.

2 §

I paragrafen har som en ny punkt 4 lagts till en bestämmelse, utformad

enligt Lagrådets förslag, som möjliggör att en utlänning som på ett

otillåtet sätt passerar en yttre gräns kan dömas till påföljd. Bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 6.7.3.

Yttre gräns definieras i Schengenkonventionen artikel 1 som de

avtalsslutande parternas land- och sjögränser samt flygplatser och

hamnar, såvida de inte räknas som inre gränser. Med inre gräns avses

enligt samma artikel de avtalsslutande parternas gemensamma land-

gränser samt deras flygplatser för inrikes flyg och deras hamnar för

reguljära färjeförbindelser endast vad gäller ankommande eller avgående

trafik till andra flygplatser eller hamnar på de avtalsslutande parternas

territorium utan angöring av hamnar eller mellanlandning på flygplatser

utanför deras territorium.

Såväl Danmark som Finland och Norge deltar i Schengensamarbetet.

Sveriges landgräns och den fasta förbindelsen över Öresund räknas

därmed som en inre gräns. Den yttre gräns som Sverige har är således

sjögränsen samt flygplatser och färjeterminaler när det sker trafik till och

från länder utanför Schengenområdet.

3 a §

Bestämmelsen är ny och har utformats enligt Lagrådets förslag. I

paragrafen anges att bestämmelserna i 10 kap. 2 a § i vissa fall och 3 §

skall äga motsvarande tillämpning om den brottsliga gärningen riktats

mot en annan Schengenstat än Sverige. Bakgrunden till bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 6.7.3. I 10 kap. 2 a § UtlL uppställs inte något

krav på att gärningen skall ha skett i vinstsyfte. Detta innebär att såväl

gärningar som företas i vinstsyfte som gärningar utan detta syfte omfattas

av 2 a §. Av artikel 27 i Schengenkonventionen följer att Sverige endast

är skyldigt att införa sanktioner mot handlingar som företas i vinstsyfte. I

den nya bestämmelsen anges därför att gärningar som omfattas av

gärningsbeskrivningen i 2 a § och som riktas mot en annan Schengenstat

kan straffas endast om de företas i vinstsyfte. Därmed utsträcks

kriminaliseringen inte längre än vad som är nödvändigt till följd av

Sveriges åtaganden enligt konventionen.

10.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet

1 §

Paragrafen har renodlats till att avse enbart ömsesidig rättslig hjälp i

brottmål. Motsvarande regel för det polisära samarbetet har förts över till

3 § lagen om internationellt polisiärt samarbete.

Skälen till ändringen redovisas i avsnitt 9.2.4.

10.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika

3 §

Den närmare bakgrunden till ändringarna i andra och tredje stycket fram-

går av avsnitt 9.3.3. Utöver vad som där anförs kan tilläggas följande

avseende resandes rätt till införsel och utförsel av narkotiska läkemedel. I

1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling föreskrivs ansvar för

bl.a. den som utan att ge det till känna hos vederbörlig myndighet till

riket inför eller från riket utför gods som enligt stadgande i lag eller för-

fattning inte får införas eller utföras. I 3 § första stycket lagen om

kontroll av narkotika föreskrivs att narkotika får importeras eller exporte-

ras endast av den som har tillstånd till det. Av paragrafens andra stycke

följer, om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Läke-

medelsverket föreskriver något annat, att narkotiska läkemedel får föras

in utan tillstånd av resande, om läkemedlen är avsedda för medicinskt

ändamål och den resandes personliga bruk. Främst för att ge en i Sverige

bosatt person motsvarande lagliga möjlighet som andra Schengen-

medborgare att medföra narkotiska läkemedel inom ramen för en

medicinsk behandling vid resa till annat Schengenland föreskrivs i para-

grafen att resande utan särskilt tillstånd får föra ut narkotiska läkemedel

från Sverige om läkemedlen är avsedda för medicinskt ändamål och den

resandes personliga bruk.

10.10 Förslaget till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

11 kap.

1 §

I första stycket f) införs ett bemyndigande för regeringen att meddela

föreskrifter med undantag från lagens tillämpningsområde så att ut-

ländska tjänstemän kan få rätt att föra med sig sina tjänstevapen till

Sverige t.ex. i samband med gränsöverskridande samarbete enligt lagen

om internationellt polisärt samarbete.

Skälen utvecklas i avsnitt 7.9.3.

10.11 Förslaget till lag om ändring i polisdatalagen

(1998:622)

1 §

I paragrafens andra stycke har en hänvisning införts till lagen om

Schengens informationssystem, vilket medför att polisdatalagen inte

skall tillämpas på behandling av personuppgifter som sker i SIS. Annan

behandling av personuppgifter, t.ex. kompletterande information som

utväxlas bilateralt mellan SIRENE-kontor med anledning av framställ-

ningarna i SIS, faller dock under polisdatalagens bestämmelser.

Skälen redovisas i avsnitt 8.3.3.

9 §

Genom ett nytt andra stycke undantas jämkningsbestämmelsen i 48 §

andra stycket personuppgiftslagen från tillämpning när det gäller

behandling av personuppgifter enligt Schengenkonventionen. Ett

exempel är informationsutbyte som sker bilateralt mellan SIRENE-

kontor med anledning av en framställning i Schengens informations-

system, SIS. Skälen är redovisade i avsnitt 9.1.3.

För uppgifter som behandlas i SIS finns motsvarande bestämmelse i

lagen om Schengens informationssystem. Systemet med framställningar i

SIS och kompletterande information som utväxlas bilateralt mellan

SIRENE-kontor finns beskrivet i avsnitt 8.1.

36 §

Paragrafen upplyser, efter ändringen, om att det finns särskilda bestäm-

melser om Rikspolisstyrelsens skyldighet att föra SIS-registret.

Avtal mellan Konungariket Sveriges regering och

Konungariket Danmarks regering om polisiärt

samarbete i Öresundsregionen

Konungariket Sveriges regering och Konungariket Danmarks regering,

som bekräftar sin vilja att stärka samarbetet mellan myndigheter med

polisiära uppgifter i Öresundsregionen,

som lägger vikt vid att detta avtal skall komplettera det redan existerande

samarbetet mellan svenska och danska myndigheter med polisiära

uppgifter och vid att inget i avtalet får tolkas som en begränsning i

förhållande till det existerande svensk danska samarbetet eller det inter-

nationella samarbetet i kampen mot brottslighet,

som strävar efter att bekämpa illegal invandring och gränsöverskridande

brottslighet, att trygga den allmänna ordningen och säkerheten samt att

upprätthålla en effektiv brottsbekämpning,

som hänvisar till avtalet av den 23 mars 1991 mellan Sveriges regering

och Danmarks regering om en fast förbindelse över Öresund, i synnerhet

avtalets artikel 18 enligt vilken regeringarna i Sverige och Danmark kan

ingå särskilda avtal om svensk och dansk myndighetsutövning i andra

frågor som rör den fasta förbindelsen över Öresund, hädanefter kallad

Öresundsförbindelsen,

som avser att komplettera konventionen av den 19 juni 1990 om

tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 (hädanefter kallad

Schengenkonventionen) och de med anledning därav utfärdade bestäm-

melserna för genomförandet,

som betraktar Öresundsregionen som ett område, där det krävs ett

effektivt samarbete mellan myndigheterna för att bekämpa brottslighet

och trygga allmän ordning och säkerhet,

har av dessa skäl avtalat följande:

Artikel 1

1. Avtalsparterna bedriver samarbete i Öresundsregionen. Syftet med

avtalet är att stärka samarbetet mellan myndigheter som har polisiära

uppgifter och därigenom avvärja hot mot den allmänna ordningen och

säkerheten samt att förebygga och beivra brott. Samarbetet består även

för det fall att någon av avtalsparterna, i enlighet med artikel 2.2 i

Schengenkonventionen, tillfälligt återupptar personkontroller vid gränsen

mot den andra avtalsparten.

2. Samarbetet sker på grundval av och i enlighet med nationell rätt,

Schengenkonventionen och folkrättsliga överenskommelser mellan

avtalsparterna, utan att beröra avtalsparternas gemenskapsrättsliga

förpliktelser.

Artikel 2

1. Med Öresundsförbindelsen avses i detta avtal och därtill hörande för-

klaringar den fasta förbindelsen över Öresund, såsom den avgränsas i 2

och 3 jämte eventuella nationella förklaringar.

2. För tågtrafiken avgränsas Öresundsförbindelsen som sträckan mellan

järnvägsstationen vid Köpenhamns flygplats Kastrup på danskt

territorium och den sista påstigningsmöjligheten respektive den första

avstigningsmöjligheten på svenskt territorium.

3. I övrigt avgränsas Öresundsförbindelsen som området mellan den sista

påfartsmöjligheten respektive den första avfartsmöjligheten på danskt

territorium och på- och avfartsmöjligheten vid betalstationen vid

Lernacken på svenskt territorium.

Artikel 3

1. I Konungariket Danmark omfattas följande myndigheter av avtalet:

Rigspolitichefen samt övriga danska polismyndigheter.

2. I Konungariket Sverige omfattas följande myndigheter av avtalet:

Rikspolisstyrelsen samt svenska polismyndigheter.

3. Av artikel 2 och artikel 3 i avtalet om Konungariket Sveriges

anslutning till Schengenkonventionen respektive artikel 2 och artikel 3 i

avtalet om Konungariket Danmarks anslutning till Schengenkonven-

tionen framgår vilka polismän som omfattas av artikel 40.4 och artikel

41.7 i Schengenkonventionen.

Artikel 4

1. De myndigheter som nämns i artikel 3 skall omgående vidta alla

lämpliga åtgärder för att genomföra avtalet. De skall omedelbart under-

rätta varandra om omständigheter som rör brottslighet av betydelse i

Öresundsregionen.

2. Myndigheterna skall därvid bl.a. säkerställa ett fortsatt nära utbyte av

information och en fortsatt utveckling av kommunikationsstrukturerna

inom polissamarbetet i enlighet med avsnitt III i Schengenkonventionen,

genom att de i överensstämmelse med nationell lagstiftning

 i enskilda ärenden utbyter upplysningar om sakförhållanden och

personer

 så snart som möjligt tar direktkontakt och underrättar varandra om

omständigheter av polisiär betydelse samt lämnar upplysningar i enskilda

fall i så god tid, att mottagaren hinner vidta nödvändiga åtgärder för att

avvärja hot mot den allmänna ordningen och säkerheten,

3. Myndigheterna skall därvid vidare säkerställa en intensifiering av sam-

arbetet i samband med ingripanden och utredningar i syfte att förebygga

och beivra brott, genom att de

 när så är nödvändigt samarbetar i fråga om kontroll-, övervaknings-

och utredningsåtgärder, varvid den ena avtalspartens anställda inom

ramen för sin nationella behörighet handhar informations- och

rådgivningsuppgifter vid ingripanden på den andra avtalspartens

territorium efter närmare överenskommelse mellan behöriga myndigheter

och under ledning av den avtalsparts myndigheter på vars territorium

uppgiften utförs,

 deltar i gränsöverskridande eftersökningsaktioner enligt fastlagda

planer,

 vid behov kan planera och genomföra gemensamma initiativ rörande

brottsförebyggande arbete,

Artikel 5

De i artikel 3.1 och 3.2 nämnda myndigheterna får ingå avtal om att

representanter för den ena avtalsparten deltar som observatörer i den

andra avtalspartens polisiära verksamhet och om utbyte av anställda, utan

att dessa härigenom själva har myndighetsutövande befogenheter, samt

om utstationering av sambandsmän i enlighet med Schengenkonven-

tionens artikel 47.

Artikel 6

1. I den omfattning det är nödvändigt av trafikmässiga skäl, är det tillåtet

för de polismän som nämns i artikel 3.3 att färdas på den andra avtals-

partens territoriella del av Öresundsförbindelsen såsom den anges i

artikel 2 och fram till närmaste möjlighet att vända för att återvända till

eget territorium.

2. I fall som avses i 1. får den ena avtalspartens polismän på den andra

avtalspartens territoriella del av Öresundsförbindelsen om det är nöd-

vändigt vidta de polisiära åtgärder som behövs för att trygga den all-

männa ordningen och säkerheten. Åtgärderna skall vidtas i överens-

stämmelse med den andra avtalspartens lagstiftning och andra bestäm-

melser samt får pågå endast till dess att den andra avtalspartens

myndigheter övertar genomförandet eller kräver att åtgärderna skall

avbrytas. Den andra avtalspartens myndigheter skall omedelbart under-

rättas om vidtagna åtgärder.

3. I fall som avses i 1. får den ena avtalspartens polismän på den andra

avtalspartens territoriella del av Öresundsförbindelsen uppta

efterföljande i enlighet med artikel 41 i Schengenkonventionen och de

med anledning därav antagna bestämmelserna för genomförandet samt

med beaktande av de nationella förklaringar som avgivits med anledning

av detta avtal eller enligt artikel 41.9 i Schengenkonventionen.

Efterföljande får även ske dels av personer som har avvikit från varje

slags frihetsberövande på grund av brott, dels av personer som har

avvikit från annat frihetsberövande i den mån utlämning för

verkställighet av beslut om vård eller behandling kan komma i fråga.

4. De i artikel 3.1 och 3.2 nämnda myndigheterna får genomföra

gemensam patrullering på hela Öresundsförbindelsen. Patrulleringen

skall genomföras i enlighet med avtalspartens nationella lagstiftning och

under ledning av den avtalsparts myndigheter på vars territorium

patrullering äger rum.

Artikel 7

Gränsöverskridande övervakning sker i enlighet med de i artikel 40 i

Schengenkonventionen nämnda villkoren.

Artikel 8

1. Gränsöverskridande efterföljande sker i enlighet med de i artikel 41 i

Schengenkonventionen nämnda villkoren och de med anledning därav

antagna bestämmelserna för genomförandet samt med beaktande av de

nationella förklaringar som avgivits med anledning av detta avtal eller

enligt artikel 41.9 i Schengenkonventionen. Gränsöverskridande efter-

följande får även ske dels av personer som har avvikit från varje slags

frihetsberövande på grund av brott, dels av personer som har avvikit från

annat frihetsberövande i den mån utlämning för verkställighet av beslut

om vård eller behandling kan komma i fråga.

2. Vid gränsöverskridande efterföljande i Konungariket Danmark skall

meddelande tillställas följande myndighet:

Københavns Politi.

3. Vid gränsöverskridande efterföljande i Konungariket Sverige skall

meddelande tillställas följande myndighet:

Polismyndigheten i Skåne.

Artikel 9

Polismän som utför uppgifter på den andra avtalspartens territorium skall

följa den senare statens nationella rätt samt följa instruktioner från dess

behöriga myndigheter. Den andra avtalspartens behöriga myndigheter är

ansvariga för att fatta nödvändiga ledningsbeslut avseende åtgärder som

vidtas på denna avtalsparts territorium, från den tidpunkt då en verkställd

åtgärd anmäls enligt artikel 6 eller en framställning om bistånd görs

enligt artikel 41 i Schengenkonventionen.

Artikel 10

1. Beslut som rör disciplinansvar, avseende en polismans utförande av

uppgifter inom ramen för detta avtal, fattas av behörig myndighet hos

den avtalspart där polismannen är anställd.

2. Om någon gör en anmälan som kan föranleda ett beslut som avses i 1.

till en myndighet i den stat där polismannen inte är anställd skall anmälan

vidarebefordras till behörig myndighet hos den avtalspart där polis-

mannen är anställd. Myndigheterna hos den förstnämnda staten skall, i

enlighet med nationell rätt och bestämmelserna i artiklarna 40.3.g) och

41.5.g) i Schengenkonventionen, bistå myndigheterna i den stat där

polismannen är anställd med nödvändiga upplysningar för de beslut eller

andra åtgärder som avses i 1.

3. Denna artikel avser inte utredningar om polismäns straffrättsliga

ansvar.

Artikel 11

Polismän som utför uppgifter på den andra avtalspartens teritorium i

enlighet med artiklarna 6 och 8 skall jämställas med denna stats egna

polismän om de begår eller utsätts för brott.

Artikel 12

1. När en avtalsparts polismän inom ramen för detta avtal befinner sig på

den andra avtalspartens territorium, är den förstnämnda avtalsparten

ansvarig i enlighet med den andra avtalspartens nationella rätt för den

skada som polismännen kan komma att vålla då de utför sina uppdrag.

2. Den avtalspart, på vars territorium den i 1. nämnda skadan uppstår,

skall ersätta skadan enligt de villkor som gäller för ersättning av skador

som vållats av dess egna polismän.

3. Den avtalspart, vars polismän har vållat skadan på den andra

avtalspartens område, skall ersätta hela det belopp som den senare har

utbetalat i skadeersättning.

Artikel 13

Avtalsparterna strävar i övrigt efter att, inom ramen för nationell rätt, ge

den andra avtalspartens polismän samma skydd och hjälp under tjänste-

utövningen som de ger sina egna polismän.

Artikel 14

1. En avtalsparts polismän som uppehåller sig på den andra avtalspartens

territorium får, i de fall som avses i artiklarna 40 och 41 i Schengen-

konventionen samt i artiklarna 6 och 8 i detta avtal, bära sin nationella

tjänsteuniform eller andra synliga kännetecken.

2. I de situationer som avses i 1. får en polisman även bära sådana

tjänstevapen som är tillåtna enligt nationell rätt i den stat där han eller

hon är anställd. I de fall som avses i artikel 40 i Schengenkonventionen

kan dock rätten att bära tjänstevapen vara begränsad om det följer av

förklaringar som avtalsparterna har avgivit i samband med ingåendet av

sina respektive avtal om anslutning till Schengenkonventionen.

3. I särskilda fall kan en avtalspart göra invändning mot att den andra

avtalspartens polismän bär sin nationella tjänsteuniform eller andra

synliga kännetecken enligt 1. samt tjänstevapen enligt 2. I sådana fall

skall polismännen avstå från att bära dessa.

4. En avtalsparts polismän, som i andra fall än som avses i 1. befinner sig

på den andra avtalspartens territorium, får bära sin nationella tjänste-

uniform eller andra synliga kännetecken efter särskilt beslut av behörig

myndighet i den andra staten.

5. Avtalsparternas behöriga myndigheter skall underrätta varandra om

vilka tjänstevapen som vid varje tidpunkt är tillåtna i respektive stat.

6. Användning av tjänstevapen på den andra avtalspartens territorium är

endast tillåten i nödvärn.

Artikel 15

Är en avtalspart av uppfattningen att en begäran inom ramen för sam-

arbetet inte kan uppfyllas eller en åtgärd inte kan genomföras utan att

vara till skada den egna suveräniteten, den egna säkerheten eller andra

väsentliga nationella intressen eller att den står i strid med avtalspartens

nationella rätt, kan avtalsparten i det enskilda fallet helt eller delvis vägra

att samarbeta eller göra samarbetet beroende av särskilda villkor.

Artikel 16

De myndigheter som avses i artikel 3.1. och 3.2 får på grundval av och

inom ramen för detta avtal träffa ytterligare avtal, som tar sikte på det

administrativa genomförandet och de praktiska tillvägagångssätten för

samarbetets genomförande.

Artikel 17

1. Detta avtal träder i kraft den första dagen i månaden efter det att den

sista av de notifikationer, vari avtalsparterna meddelar varandra att

formaliteterna för ikraftträdandet är uppfyllda, har mottagits av den andra

avtalsparten.

2. Detta avtal har ingåtts på obestämd tid. Det kan sägas upp av endera

avtalsparten genom notifikation. Uppsägningen träder i kraft sex

månader efter den tidpunkt, vid vilken notifikation mottas av den andra

avtalsparten.

3. En avtalspart kan när som helst ensidigt ändra uppgiften om egna

myndigheter enligt artikel 8. Varje ändring skall meddelas den andra

avtalsparten genom notifikation.

4. Övriga bestämmelser i detta avtal kan på begäran av endera

avtalsparten när som helst ändras genom ömsesidigt samtycke. Ändringar

träder ikraft den första dagen i andra månaden efter det att den sista av de

notifikationer, vari avtalsparterna meddelar varandra att formaliteterna

för ikraftträdandet är uppfyllda, har mottagits av den andra avtalsparten.

Artikel 18

Avtalsparterna skall senast inom fem år från det att detta avtal träder i

kraft utvärdera dess genomförande och tillämpning samt därvid även

överväga om det finns behov av att ändra avtalet eller de förklaringar

som parterna har avgivit med anledning av avtalet eller enligt artikel 41.9

i Schengenkonventionen.

Utfärdat på Öresundsförbindelsen den 6 oktober 1999

i två exemplar, vart och ett på svenska och danska språken, vilka båda

texter har lika giltighet.

För Konungariket Sveriges regering För Konungariket

 Danmarks regering

Laila Freivalds Frank[REDACTED_EFTERNAMN]

Konungariket Sveriges förklaring avseende artiklarna 6 och 8 i avtalet

mellan Konungariket Sveriges regering och Konungariket Danmarks

regering om polisiärt samarbete i Öresundsregionen

Med hänvisning till avtalet av den 6 oktober 1999 om polisiärt samarbete

i Öresundsregionen och efter samråd med Konungariket Danmark med

anledning av det förestående öppnandet av den fasta förbindelsen över

Öresund den 1 juli 2000, gäller följande för utförande av efterföljande på

svenskt territorium för polismän från Danmark.

 Danska polismän får utföra efterföljande enligt artiklarna 6 och 8 i

Sverige beträffande personer som har avslöjats på bar gärning med att

begå brott som är underkastade allmänt åtal enligt nationell rätt i Sverige

och Danmark.

 Danska polismän som utför ett efterföljande får frihetsberöva den

efterföljde personen på de villkor som följer av artikel 41.2 b) i

Schengenkonventionen.

 Det skall inte finnas någon tids- eller områdesbegränsning för

utförandet av åtgärden.

Konungariket Danmarks förklaring med avseende på artikel 41.9 i

Schengenkonventionen

Förutom de villkor m.m. som är fastställda i artikel 41.5 och 7 i

Schengenkonventionen, förklarar Konungariket Danmarks regering att

efterföljande in i Danmark över gränsen till Sverige sker på följande

villkor:

 Svenska myndigheter har rätt att fortsätta ett pågående efterföljande på

danskt territorium på hela Öresundsförbindelsen.

 Svenska myndigheter har rätt att frihetsberöva personer på hela Öre-

sundsförbindelsen i enlighet med Schengenkonventionens artikel 41.2 b).

 Efterföljande på Öresundsförbindelsen kan ske vid varje straffbar

gärning som är underkastad allmänt åtal enligt nationell lagstiftning i

Danmark och Sverige.

 Svenska myndigheter har rätt att fortsätta ett pågående efterföljande in

på danskt territorium upp till 25 km från Öresundsförbindelsens slut.

 Svenska myndigheter har vid efterföljande på danskt territorium utan-

för Öresundsförbindelsen inte rätt att beröva den efterföljde friheten.

 Efterföljande utanför Öresundsförbindelsen får ske för de brott som

anges i artikel 41.4 b) i Schengenkonventionen.

Sammanfattning av Ds 1999:31 Polissamarbete m.m.

med anledning av Schengen

Riksdagen har i april 1998 har godkänt regeringens förslag om Sveriges

anslutning till Schengensamarbetet (prop. 1997/98:42, bet.

1997/98:JuU15, rskr. 1997/98:181). I promemorian behandlas frågor om

lagstiftning för att genomföra Schengenkonventionens bestämmelser i

svensk rätt, i de delar som konventionen avser passerandet av de yttre

gränserna, viseringar, uppehållstillstånd i vissa fall, polisiärt samarbete,

medförande av narkotiska läkemedel vid resor mellan Schengenstaterna,

Schengens informationssystem samt skydd av personuppgifter.

I ett förslag till en ny lag om internationellt polisiärt samarbete, ges

poliser och andra tjänstemän i andra Schengenstater befogenhet att fort-

sätta en pågående övervakning av en misstänkt brottsling över gränsen in

i Sverige respektive att fortsätta ett pågående efterföljande av en miss-

tänkt eller dömd brottsling över landgräns in i Sverige och här omhänder-

ta personen för att överlämna honom eller henne till svensk polis. Svensk

polis får hålla kvar personen under en kortare tid, i avvaktan på en fram-

ställning om utlämning. De utländska tjänstemännen skall alltid följa

svensk lag eller annan författning och instruktioner som meddelas av

svenska myndigheter samt jämställs med svenska poliser vad gäller

straffrättsligt ansvar och skydd. Svenska staten blir skadeståndsskyldig i

förhållande till enskilda skadelidande för skador här som utländska

tjänstemän har vållat, som om skadorna hade vållats av svenska

polismän. Till lagen om internationellt polisiärt samarbete förs även den

allmänna bestämmelsen i 1 § lagen (1991:435) med vissa bestämmelser

om internationellt samarbete på brottmålsområdet, i de delar bestäm-

melsen avser polisiärt samarbete. Mot bakgrund av att utländska tjänste-

män, enligt Sveriges åtagande i förhållande till Schengenstaterna, har rätt

att medföra sina tjänstevapen till Sverige när de utför gränsöverskridande

övervakning eller efterföljande, föreslås en ändring i vapenlagen

(1996:67).

Vidare föreslås en ny lag om Schengens informationssystem.

Schengens informationssystem, SIS, är ett efterlysnings- och spanings-

register där Schengenstaterna kan registrera efterlysningar m.m. med

begäran om att en viss åtgärd skall vidtas med en angiven person om

denne träffas på i en annan Schengenstat. Rikspolisstyrelsen ges i uppgift

att föra den svenska enheten av Schengens informationssystem, med

skyldighet att i registret föra in andra Schengenstaters framställningar

enligt Schengenkonventionen och rätt att föra in svenska framställningar

i enlighet med gällande rätt. Bara de åtgärder som anges i Schengen-

konventionen får begäras i SIS, och endast de begränsade uppgifter som

konventionen tillåter får registreras. I lagen regleras vilka myndigheter

som ges tillgång till uppgifter i hela SIS. Därutöver föreslås ett

bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om tillgång till

vissa kategorier av uppgifter i SIS. Lagen innehåller också bestämmelser

om begränsad rätt att använda uppgifter i SIS, gallring, rättelse och

skadestånd. Polisdatalagen (1998:622), PDL, skall inte gälla för

behandling av personuppgifter med stöd av lagen om Schengens

infomrationssystem, varför några smärre ändringar därom föreslås i PDL.

I passlagen (1978:302) föreslås en ändring som undantar svenska

medborgare från kravet på att medföra pass vid resor till andra Schengen-

stater.

I sekretesslagen (1980) föreslås en ändring i 9 kap. 17 § första stycket,

till skydd för uppgifter i SIS om enskildas personliga och ekonomiska

förhållanden.

Nya bestämmelser föreslås i polislagen (1984:387), om befogenhet för

polismän att utföra kroppsvisitation och husrannsakan på personer som

reser in i Sverige över en yttre Schengengräns, för att söka efter föremål

och utröna omständigheter i den utsträckning det behövs för att uppdaga

eller förebygga brott som kan leda till mer än ett års fängelse.

I utlänningslagen (1989:529) föreslås en ändring för att godkänna

viseringar som har utfärdats av andra Schengenstater. Vidare föreslås nya

formella grunder för avvisning och återkallelse av uppehållstillstånd när

någon är registrerad på SIS spärrlista.

I lagen (1992:860) om kontroll av narkotika föreslås en ändring som

ger resande laglig möjlighet att föra ut narkotiska läkemedel från

Sverige, om läkemedlen är avsedda för medicinskt ändamål och den

resandes personliga bruk.

Lagförslag Ds 1999:31

Förslag till lag om internationellt polisiärt samarbete

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas på polisiärt samarbete mellan Sverige och

1. en annan stat (3 §), samt

2. en annan medlemsstat i Europeiska unionen samt Norge och Island,

om det följer av en internationell överenskommelse som Sverige efter

riksdagens godkännande har tillträtt (4 13 §§).

Definitioner

2 § I denna lag avses med

 utländska tjänstemän polismän och andra tjänstemän som anmälts

vara behöriga att utföra sådant gränsöverskridande arbete som avses i

artikel 40 och 41 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985,

 efterföljande tjänstemän utländska tjänstemän som följer efter en

person på svenskt område enligt denna lag,

 övervakande tjänstemän utländska tjänstemän som övervakar en

person på svenskt område enligt denna lag, samt

 svenska tjänstemän polismän samt tjänstemän vid Tullverket eller

Kustbevakningen när de enligt lag eller annan författning har polisiära

befogenheter.

Användning av uppgifter från andra stater

3 § Har en svensk myndighet fått upplysningar eller bevismaterial från en

främmande stat för att användas i underrättelseverksamhet om brott eller

vid utredning av brott och gäller på grund av en överenskommelse med

den främmande staten villkor som begränsar möjligheten att utnyttja

materialet, skall svenska myndigheter följa villkoren, oavsett vad som

annars är föreskrivet i lag eller annan författning.

Bestämmelserna i första stycket gäller också ifråga om överens-

kommelser med mellanfolkliga organisationer.

Schengensamarbetet

Gränsöverskridande övervakning

4 § Om det i en stat som sägs i 1 § 2 p pågår en utredning om brott

avseende ett brott som kan medföra utlämning, får utländska tjänstemän

fortsätta en i den staten pågående övervakning av en misstänkt gärnings-

man in på svenskt område, om en behörig svensk myndighet samtycker

till det.

Övervakningen får ske utan föregående samtycke om saken är så

brådskande att samtycke inte kan inhämtas i förväg, under förutsättning

att den utländska utredningen avser misstanke om sådana brott som avses

i artikel 40.7 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den

14 juni 1985. För att övervakning utan föregående samtycke skall få äga

rum krävs också att överskridande av gränsen i samband med över-

vakningen så snart det kan ske anmäls till svensk behörig myndighet, och

att framställning om bistånd i utredningen överlämnas utan dröjsmål.

Övervakning som sägs i andra stycket skall genast upphöra om svensk

behörig myndighet begär det, eller om samtycke inte har lämnats inom

fem timmar efter gränsöverskridandet.

Gränsöverskridande efterföljande

5 § Om en person har upptäckts på bar gärning med att begå ett brott som

kan föranleda utlämning eller vid medhjälp till sådant brott, eller om

någon som är häktad eller som avtjänar frihetsstraff har rymt, får

utländska tjänstemän fortsätta ett i sin stat påbörjat efterföljande av

personen över en landgräns in på svenskt område, om en behörig svensk

myndighet samtycker till det.

Om det på grund av sakens brådskande natur inte har varit möjligt att

underrätta någon svensk myndighet i förväg, eller om inte någon svensk

tjänsteman har kunnat ta upp efterföljandet i tid, får gränsöverskridande

efterföljande ske utan föregående samtycke från svensk myndighet. De

efterföljande tjänstemännen skall anhålla om bistånd av svensk myndig-

het senast vid tidpunkten för gränsöverskridandet.

Efterföljandet skall genast upphöra om svensk myndighet begär det.

6 § Om efterföljande tjänstemän begär det, skall en svensk polisman

gripa eller omhänderta den efterföljde.

Efterföljande tjänstemän får omhänderta den flyende tills veder-

börandes identitet kan fastställas av en svensk tjänsteman eller ett

gripande kan ske.

7 § I samband med omhändertagande enligt 6 § andra stycket får

utländska tjänstemän

1. kroppsvisitera den som berövats friheten, av säkerhetsskäl eller för

att söka efter föremål som anges i p 3,

2. omhänderta föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § p 2 brotts-

balken eller tjäna som bevis i rättegång i brottmål, samt

3. belägga den frihetsberövade med handfängsel.

8 § En person som har omhändertagits eller gripits enligt 6 § får tas i

förvar av svensk polismyndighet under högst sex timmar, tid mellan

midnatt och klockan nio på morgonen oräknad. Har inte dessförinnan

beslut fattats om en åtgärd som avses i 23 § lagen (1957:668) om

utlämning för brott eller 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott

till Danmark, Finland, Island och Norge, skall personen omedelbart

friges.

Gemensamma bestämmelser

9 § Utländska tjänstemän skall, när de utövar befogenheter enligt denna

lag, följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som

meddelas av svenska polismyndigheter. Under gränsöverskridande över-

vakning får de inte beträda bostäder eller andra platser som inte är öppna

för allmänheten. Tjänstevapen får bara användas i nödvärnssituationer.

Utländska tjänstemän skall alltid kunna styrka sin behörighet och

identitet.

Att utländska tjänstemän, som utför gränsöverskridande arbete enligt

denna lag, kan undantas från vapenlagens (1996:67) bestämmelser

framgår av 11 kap. 1 § g sagda lag.

10 § En utländsk tjänsteman skall, när det gäller gränsöverskridande

arbete enligt denna lag i Sverige, åtnjuta skydd enligt 17 kap. 5 §

brottsbalken.

En utländsk tjänsteman, som utövar myndighet enligt denna lag i

Sverige, skall vara underkastad ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 §

brottsbalken på motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk

myndighetsutövning.

11 § Om utländska tjänstemän i Sverige medverkar i gränsöverskridande

samarbete, skall staten i stället för den utländska myndigheten eller

tjänstemannen ersätta skada som uppkommer i samband med efter-

följandet eller övervakningen och för vilken den utländska myndigheten

eller tjänstemannen skulle ha varit skadeståndsskyldig om svensk lag

varit tillämplig på dem. Staten skall dock inte ersätta skada som

uppkommer hos den utländska myndigheten eller tjänstemannen.

Behöriga svenska myndigheter

12 § Rikspolisstyrelsen, eller den polismyndighet som Rikspolisstyrelsen

i det enskilda fallet bestämmer, beslutar om gränsöverskridande över-

vakning. Lokal polismyndighet beslutar om gränsöverskridande efter-

följande.

Framställning eller underrättelse om gränsöverskridande övervakning

skall göras hos Rikspolisstyrelsen. Andra kontakter med anledning av

gränsöverskridande övervakning eller efterföljande skall ske direkt

mellan de utländska tjänstemännen och lokala svenska polismyndigheter.

Bemyndigande

13 § Regeringen, eller efter dess bemyndigande Rikspolisstyrelsen, får

meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för tillämpningen av

denna lag och bestämmelserna i Schengenkonventionen om gränsöver-

skridande övervakning och efterföljande.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om Schengens informationssystem

Härigenom föreskrivs följande.

En svensk enhet av Schengens informationssystem

1 § Rikspolisstyrelsen skall med hjälp av automatiserad behandling föra

ett register som skall vara den svenska nationella enheten av Schengens

informationssystem. Registret skall vara anslutet till den centrala enheten

av Schengens informationssystem. Rikspolisstyrelsen är personuppgifts-

ansvarig för behandlingen av personuppgifterna i registret.

Ändamål

2 § Registret skall föras för att befrämja samarbete, som avser polisiära

och rättsliga frågor samt frågor om inresa och uppehållstillstånd, mellan

de stater som är anslutna till konventionen om tillämpning av Schengen-

avtalet av den 14 juni 1985 eller som slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med dessa stater (Schengenstaterna) i avsikt att genomföra

de åtgärder som sägs i 3 §.

Innehåll

3 § Registret skall innehålla uppgifter om

1. begäran om omhändertagande av en person som efterlysts för

utlämning,

2. begäran om att en person skall nekas tillträde till eller uppehålls-

tillstånd inom Schengenområdet (spärrlista),

3. begäran om uppgift om uppehållsort beträffande en person som har

anmälts försvunnen,

4. begäran om tillfälligt omhändertagande av en person med hänsyn till

dennes eller annans säkerhet,

5. begäran om uppgift om uppehållsort beräffande en person som har

förelagts att inställa sig för att höras vid domstolsförhandling i brottmål,

eller som skall dömas till påföljd för brott eller som skall inställa sig för

verkställighet av frihetsberövande,

6. begäran om dold övervakning eller särskilda kontrollåtgärder, och

7. begäran om omhändertagande eller annan åtgärd beträffande fordon

eller föremål som har efterlysts för att tas i beslag eller för att användas

som bevismaterial vid rättegång i brottmål.

4 § Registret skall endast innehålla uppgifter som har behandlats av

behöriga myndigheter i Schengenstaterna, i enlighet med respektive stats

nationella lagstiftning.

Rikspolisstyrelsen får registrera uppgifter i SIS endast om behandling

av motsvarande slag av uppgifter är tillåten enligt personuppgiftslagen

(1998:204), polisdatalagen (1998:622) eller annan svensk lag eller annan

författning.

5 § Rikspolisstyrelsen får behandla uppgifter endast om det är

nödvändigt för att vidta de åtgärder som anges i 3 § och endast i ärenden

som är av sådan vikt att behandling framstår som berättigad.

Uppgifter som får föras in i registret

6 § I registret får endast förekomma följande uppgifter om personer

1. efternamn och förnamn samt separat registrering av annat namn som

personen använder,

2. särskilda bestående fysiska kännetecken,

3. andra förnamnets initialbokstav,

4. födelsedatum och födelseort,

5. kön,

6. nationalitet,

7. uppgift om huruvida personen är beväpnad,

8. uppgift om huruvida personen kan tillgripa våld,

9. syftet med behandlingen, samt

10. begärt förfarande.

Därutöver får det förekomma uppgifter om verkställighetsförbud i

Sverige med anledning av åtgärder som har begärts av andra Schengen-

stater.

Förbud mot behandling av känsliga uppgifter

7 § Registret får inte innehålla uppgifter som avslöjar etniskt ursprung,

politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fack-

förening, eller uppgifter som rör hälsa eller sexualliv.

Sekretess

8 § Att uppgifter i registret kan omfattas av sekretess följer bl.a. av

1. 2 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100),

2. 5 kap. 1 § sekretesslagen 1980:100),

3. 7 kap. 14 § sekretesslagen (1980:100), samt

4. 9 kap. 17 § första stycket p. 9 sekretesslagen (1980:100).

Rätt att få uppgifter ur registret

Svenska myndigheter

9 § Personuppgifter ur registret skall lämnas ut om det begärs av

1. polismyndigheter, Tullverket, Kustbevakningen och Statens

invandrarverk när de utför gränskontroller, samt

2. polismyndigheter och Tullverket när de utför undersökningar och

andra kontroller än gränskontroller i sin verksamhet för att förebygga och

utreda brott samt polismyndigheter också i sin verksamhet för att

upprätthålla allmän säkerhet och ordning.

Regeringen får meddela föreskrifter om att

1. myndigheter som prövar ansökningar om visering och uppehålls-

tillstånd skall ha tillgång till uppgifter enligt 3 § 2 (spärrlista),

2. myndigheter som utför uppgifter som har direkt anknytning till

polisens brottsbekämpande arbete skall ha tillgång till uppgifter enligt 3 §

7, samt

3. en myndighet får ha direktåtkomst till registret.

Användning av uppgifter i registret

10 § En uppgift som förekommer i registret får endast efter samtycke

från den stat som har registrerat uppgiften utnyttjas av svensk myndighet

för något annat ändamål som avses i 3 § än det som angetts av den

främmande staten vid registreringen.

Gallring

11 § Gallring i registret skall ske av uppgifter som registrerats av Riks-

polisstyrelsen

1. som avser personefterlysning enligt 3 § 6, senast ett år efter

registreringen,

2. som avser personefterlysning i annat fall än som avses i 1, senast tre

år efter registreringen,

3. som avser motorfordon, släpvagnar eller husvagnar, senast tre år

efter registreringen,

4. som avser utfärdade legitimationshandlingar eller registrerade

sedlar, senast fem år efter registreringen, samt

5. av andra uppgifter än de som sägs i 1 4, senast tio år efter

registreringen.

Rikspolisstyrelsen får dock beträffande uppgifter enligt första stycket

1 2, innan den tid som sägs i första stycket har löpt ut, besluta att

efterlysningen skall stå kvar i registret om det är nödvändigt för syftet

med registreringen.

Rättelse och skadestånd

12 § Rikspolisstyrelsen är skyldig att på begäran av den registrerade eller

om anledning annars förekommer snarast rätta, blockera eller utplåna en

personuppgift som är rättsligt eller sakligt felaktig, som styrelsen har

registrerat.

13 § Vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, gäller 48 § första

stycket personuppgiftslagen (1998:204) såvitt avser skadestånd.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i passlagen (1978:302)

Härigenom föreskrivs att 5 § passlagen (1978:302) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Svensk medborgare får ej resa ut ur riket utan att medföra giltigt pass.

Vad som nu sagts gäller dock ej

1. på fartyg mönstrat sjöfolk under tjänstgöring ombord på fartyget

eller fiskare under yrkesutövning,

2. medlem av besättning på luftfartyg under tjänstgöring ombord på

luftfartyget, om han har luftfartscertifikat eller därmed jämförlig hand-

ling,

3. den som är medborgare även i annat land än Sverige och som

medför av myndighet i det landet utfärdad legitimationshandling, vilken

gäller som pass,

4. den som reser till Danmark,

Finland, Island eller Norge

4. den som reser till en stat som

är ansluten till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller som har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med de anslutna

staterna.

5. passagerare på fartyg som efter utresan med återvändande tur

anlöper svensk hamn, om passageraren enligt de villkor som gäller för

resan inte tillåts stiga i land i främmande stat och medför särskilt

passerkort för resan.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av

bestämmelserna i första stycket.

Den som enligt första stycket skall

medföra pass vid utresa ur riket är

skyldig att på begäran visa upp sitt

pass för polisman eller annan pass-

kontrollant. Motsvarande skyldig-

het föreligger vid inresa från

utomnordiskt land, om det svenska

medborgarskapet inte styrks på

annat sätt.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av

bestämmelserna i första stycket.

Den som enligt första stycket skall

medföra pass vid utresa ur riket är

skyldig att på begäran visa upp sitt

pass för polisman, tulltjänsteman

eller tjänsteman vid Statens

invandrarverk eller vid Kust-

bevakningen, eller en särskilt för-

ordnad passkontrollant. Mot-

svarande skyldighet föreligger vid

inresa från en stat som inte är

ansluten till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller har slutit

avtal om samarbete enligt

konventionen med de anslutna

staterna, om det svenska med-

borgarskapet inte styrks på annat

sätt.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen

(1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap

4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderlagen (1990:1342) finns bestämmelser om förbud att utnyttja

vissa uppgifter som är ägnade att väsentligt påverka kursen på finansiella

instrument.

I lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet

finns bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en främmande stat

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa

uppgifter som en svensk myndighet

har fått från en myndighet i en

främmande stat finns i lagen

(1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt sam-

arbete på brottmålsområdet, lagen

(1999:000) om internationellt

polisiärt samarbete samt lagen

(1999:000) om Schengens

informationssystem.

9 kap

17 §

Sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska

förhållanden, om inte annat följer av 18 §

1. i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål,

2. i angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott,

3. i angelägenhet som avser registerkontroll och särskild person-

utredning enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627),

4. i åklagarmyndighets, polismyndighets, skattemyndighets, Statens

kriminaltekniska laboratoriums, tullmyndighets eller kustbevakningens

verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott,

5. i Statens biografbyrås verksamhet att biträda Justitiekanslern, allmän

åklagare eller polismyndighet i brottmål,

6. i register som förs av Rikspolisstyrelsen enligt polisdatalagen

(1998:622) eller som annars behandlas där med stöd av samma lag,

7. i register som förs enligt lagen (1998:621) om misstankeregister,

8. i register som förs av Riksskatteverket enligt lagen (1999:90) om

behandling av personuppgifter vid skattemyndigheters medverkan i

brottsutredningar eller som annars behandlas där med stöd av samma lag,

9. i register som förs enligt

lagen (1999:000) om Schengens

informationssystem, avseende

begäran

a) om omhändertagande av en

person som har efterlysts för

utlämning,

b) om att en person skall nekas

tillträde till eller

uppehållstillstånd inom

Schengenområdet (spärrlista),

samt

c) om dold övervakning eller

särskilda kontrollåtgärder,

om det inte står klart att uppgifter kan röjas utan att den enskilde eller

någon honom närstående lider skada eller men.

Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att

någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare och i säkerhetsskyddslagen

(1996:627) samt i förordning som

har stöd i denna lag. Utan hinder

av sekretessen får uppgift vidare

lämnas ut enligt vad som före-

skrivs i lagen (1998:621) om

misstankeregister och polisdata-

lagen (1998:622), lagen (1999:90)

om behandling av personuppgifter

vid skattemyndigheters medverkan

i brottsutredningar samt i förord-

ningar som har stöd i dessa lagar.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare och i säkerhetsskyddslagen

(1996:627) samt i förordning som

har stöd i denna lag. Utan hinder

av sekretessen får uppgift vidare

lämnas ut enligt vad som före-

skrivs i lagen (1998:621) om

misstankeregister, polisdatalagen

(1998:622), lagen (1999:90) om

behandling av personuppgifter vid

skattemyndigheternas medverkan i

brottsutredningar och lagen

(1999:000) om Schengens

informationssystem samt i förord-

ningar som har stöd i dessa lagar.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387

Härigenom föreskrivs att det i polislagen (1984:387) skall införas två

nya paragrafer, 24 a § samt 29 a §, av följande lydelse.

 24 a §

En polisman får utföra

kroppsvisitation på en person som

reser in till Sverige för att söka

efter föremål och utröna

omständigheter, i den utsträckning

som det behövs för att uppdaga

eller förebygga brott som kan leda

till mer än ett års fängelse. Under

samma förutsättningar får hus-

rannsakan göras i ett transport-

medel som den resande färdas i

eller annars medför.

Första stycket gäller inte vid

inresa till Sverige från en stat som

är ansluten till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller som har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med de anslutna

staterna (en Schengenstat).

Åtgärder enligt första stycket får

dock utföras vid inresa från en

Schengenstat, om Sverige tillfälligt

har återupptagit gränskontrollen

enligt artikel 2.2 i konventionen.

Kroppsvisitation som är av mer

väsentlig omfattning skall verk-

ställas inomhus i avskilt rum eller

i lämpligt utrymme i fartyg samt,

om undersökningsman eller den

undersökte begär det och det kan

ske utan större omgång, i vittnens

närvaro. Kroppsvisitation

beträffande kvinnor får inte

verkställas eller bevittnas av

annan än kvinna, läkare eller

legitimerad sjuksköterska.

 29 a §

Rikspolisstyrelsen får förordna

tulltjänsteman eller tjänsteman vid

Kustbevakningen att utföra

kroppsvisitation eller husrann-

sakan enligt 24 a §.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529)

Härigenom föreskrivs i fråga om utlänningslagen (1989:529) dels att 4

kap. 1 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas två nya

paragrafer, 2 kap. 7 a och 10 §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap

 7 a §

En visering som, enligt artikel

10 i konventionen om tillämpning

av Schengenavtalet av den 14 juni

1985, har utfärdats av en behörig

myndighet i en stat som är

ansluten till konventionen eller har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med de anslutna

staterna gäller i Sverige

 10 §

Återkallelse av uppehålls-

tillstånd får ske i fall som avses i

artikel 25 i konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985, om utlänningen

har registrerats på spärrlista.

4 kap

1 §

En utlänning får avvisas

1. om han saknar pass när pass krävs för inresa eller vistelse i Sverige,

2. om han saknar visering, uppehållstillstånd eller annat tillstånd som

krävs för inresa, vistelse eller arbete i Sverige,

3. om det vid hans ankomst till

Sverige framkommer att han

tänker besöka något annat nordiskt

land men saknar erforderligt till-

stånd att resa in dit, eller

4. om han vid inresan antingen

undviker att lämna polis-

myndigheten begärda uppgifter

eller till polismyndigheten med-

vetet lämnar oriktiga uppgifter

som är av betydelse för rätten att

resa in i Sverige eller medvetet

förtiger någon sådan

omständighet.

3. om det vid hans ankomst till

Sverige framkommer att han

tänker besöka något annat nordiskt

land men saknar erforderligt till-

stånd att resa in dit,

4. om han vid inresan antingen

undviker att lämna polis-

myndigheten begärda uppgifter

eller till polismyndigheten med-

vetet lämnar oriktiga uppgifter

som är av betydelse för rätten att

resa in i Sverige eller medvetet

förtiger någon sådan

omständighet, eller

5. om utlänningen inte uppfyller

de krav för inresa som föreskrivs i

artikel 5 i konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985

Avvisning enligt första stycket får inte ske av den som vid ankomsten

till Sverige hade eller som därefter, under en tid, har haft ett

uppehållstillstånd som har upphört att gälla.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer

Förslag till lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområde

Härigenom föreskrivs att 1 § första stycket lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Har en svensk myndighet fått

upplysningar eller bevismaterial

från en främmande stat för att

användas i underrättelseverksam-

het om brott, vid utredning av

brott eller i ett rättsligt förfarande

med anledning av brott och gäller

på grund av överenskommelse

med den främmande staten villkor

som begränsar möjligheten att

utnyttja materialet, skall svenska

myndigheter följa villkoren

oavsett vad som annars är

föreskrivet i lag eller annan

författning.

Har en svensk myndighet fått

upplysningar eller bevismaterial

från en främmande stat för att

användas vid utredning av brott

eller i ett rättsligt förfarande med

anledning av brott och gäller

pågrund av överenskommelse med

den främmande staten villkor som

begränsar möjligheten att utnyttja

materialet, skall svenska myndig-

heter följa villkoren oavsett vad

som annars är föreskrivet i lag

eller annan författning.

Bestämmelserna i första stycket gäller också ifråga om överens-

kommelse med mellanfolklig organisation.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av

narkotik

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Narkotika får importeras eller exporteras endast av den som har

tillstånd till det.

Om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Läke-

medelsverket föreskriver något

annat, får dock resande utan till-

stånd föra in narkotiska läkemedel

i Sverige, om de är avsedda för

medicinskt ändamål och den

resandes personliga bruk.

Narkotika får inte tas om hand

på det sätt som avses i 8 § första

stycket 2 tullagen (1987:1065).

Narkotika får inte heller utan

tillstånd sändas genom tull-

området, åter föras ut eller

förvaras i tullager som inrättats för

förvaring av proviantartiklar och

liknande. I övrigt gäller lagen

(1973:980) om transport, förvaring

och förstöring av införselreglerade

varor.

Om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Läke-

medelsverket föreskriver något

annat, får dock resande utan till-

stånd föra in narkotiska läkemedel

i Sverige eller föra ut sådana

läkemedel från Sverige, om de är

avsedda för medicinskt ändamål

och den resandes personliga bruk.

Narkotika får inte tas om hand

på det sätt som avses i 7 § första

stycket tullagen (1994:1550).

Narkotika får inte heller utan

tillstånd sändas genom tull-

området, åter föras ut eller

förvaras i tullager som inrättats för

förvaring av proviantartiklar och

liknande. I övrigt gäller lagen

(1973:980) om transport, förvaring

och förstöring av införselreglerade

varor.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67

Härigenom föreskrivs att 11 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 kap. Bemyndiganden

1 §

Regeringen får meddela föreskrifter om att

a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga

om andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen

är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller

personliga säkerhet,

b) anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutv4apen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §,

c) bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla innehav av

skjutvapen som lämnats över från staten till statliga tjänstemän eller

personer som tillhör det militära försvaret, räddningstjänsten eller polis-

väsendet, den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel, eller

skyttesammanslutningar,

d) andra sammanslutningar än skyttesammanslutningar får ges tillstånd

att inneha skjutvapen,

e) tillstånd skall krävas för överföring av skjutvapen eller ammunition

från Sverige till ett annat land; och

f) den som avser att föra ut ett skjutvapen från Sverige eller lånar ut ett

skjutvapen till någon som är fast bosatt i ett annat land och inte skall

använda vapnet endast i Sverige, skall anmäla detta till polis-

myndigheten.

g) denna lag inte skall gälla

beträffande företrädare för en

främmande stats myndighet vid

tillfällig tjänstgöring i Sverige

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i polisdatalagen (1998:622)

Härigenom föreskrivs att 1 och 36 §§ samt rubriken före 36 §

polisdatalagen (1999:622) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:204) vid

behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under

allmänt åtal.

Lagen gäller också behandling av sådana uppgifter som avses i 25 och

26 §§.

Lagen gäller inte för behandling

av personuppgifter som företas

med stöd av lagen (1998:620) om

belastningsregister eller lagen

(1998:621) om misstankeregister

Lagen gäller inte för behandling

av personuppgifter som företas

med stöd av lagen (1998:620) om

belastningsregister, lagen

(1998:621) om misstankeregister

eller lagen (1999:000) om

Schengens informationssystem.

Belastningsregister, misstankeregister och Schengens

informationssystem

36 §

Om skyldigheten för Rikspolis-

styrelsen att föra belastnings och

misstankeregister finns bestäm-

melser i lagen (1998:620) om

belastningsregister och i lagen

(1998:621) om misstankeregister.

Om skyldigheten för Rikspolis-

styrelsen att föra belastnings- och

misstankeregister samt om

Schengens informationssystem

finns bestämmelser i lagen (1988:

620) om belastningsregister, lagen

(1998:621) om misstankeregister

och lagen (1999: 000) om

Schengens informationssystem.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förteckning över remissinstanser Ds 1999:31

Följande remissinstanser har inkommit med yttrande.

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Kammar-

rätten i Göteborg, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Riks-

polisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Datainspektionen, Länsstyrelsen i

Stockholms län, Länsstyrelsen i Skåne län, Länsstyrelsen i Västra Göta-

land, Uppsala universitet, Lunds universitet, Statens invandrarverk,

Utlänningsnämnden, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Kust-

bevakningen, Folkhälsoinstitutet, Läkemedelsverket, Socialstyrelsen,

Luftfartsverket, Sjöfartsverket, Tullverket, ST Polisväsende, Svenska

Kommunförbundet, UNHCR, Sveriges Advokatsamfund, Statens Järn-

vägar, Tjänstemännens Centralorganisation och Tull-Kust, Sveriges

Industriförbund, Sveriges Redareförening, samt Folkrörelsen Nej till EU,

EU-kritiska rådet

Landsorganisationen, Rädda Barnen, Sveriges Akademikers Central-

organisation, Sveriges Hamnar och Sveriges Kristna Råd har meddelat att

de avstår från att lämna yttrande.

Förteckning över remissinstanser över betänkandet

Ökad rättssäkerhet i asylärenden (SOU 1999:16) och

betänkandet Uppehållstillstånd på grund av

anknytning (SOU 1997:152)

Följande myndigheter och organisationer har varit remissinstanser.

Remissinstanser vars namn satts inom parentes har inte kommit in med

något yttrande.

1. Riksdagens ombudsmän

2. (Högsta domstolen)

3. Hovrätten för Västra Sverige

4. Stockholms tingsrätt

5. Göteborgs tingsrätt

6. Regeringsrätten

7. Kammarrätten i Stockholm

8. Kammarrätten i Jönköping

9. Länsrätten i Stockholms län

10. Länsrätten i Göteborg

11. Länsrätten i Skåne län

12. Justitiekanslern

13. Domstolsverket

14. Rikspolisstyrelsen

15. (Socialstyrelsen)

16. Barnombudsmannen, BO

17. Statskontoret

18. Riksrevisionsverket

19. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, DO

20. Statens invandrarverk

21. Utlänningsnämnden

22. Integrationsverket

23. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet

24. Stockholms stad

25. (Göteborgs kommun)

26. Malmö kommun

27. Svenska Kommunförbundet

28. Landstingsförbundet

29. Sveriges advokatsamfund

30. Tjänstemännens Centralorganisation, TCO

31. Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO

32. (Landsorganisationen i Sverige, LO)

33. Svenska Arbetsgivareföreningen, SAF

34. Nämndemännens Riksförbund

35. Sveriges Psykologförbund

36. (Barnläkarföreningen)

37. Svenska Röda Korset

38. Rädda Barnens riksförbund

39. Amnesty International, Svenska sektionen

40. Caritas

41. Flyktinggruppernas och asylkommittéernas Riksråd, FARR

42. Länderkommittén för f.d. Jugoslavien

43. Svenska flyktingrådet

44. Sveriges Kristna Råd

45. Svenska Avdelningen av Internationella Juristkommissionen

46. Svenska Helsingforskommittén för Mänskliga Rättigheter

47. Riksförbundet för personal vid invandrarbyråer,

flyktingmottagningar tolkförmedlingar, RIB

48. (Samarbetsorgan för invandrarorganisationer i Sverige, SIOS)

49. (Kurdiska riksförbundet)

50. (Bosnisk-Hercegovinska riksförbundet)

51. (Somaliska riksförbundet)

52. (Sveriges muslimska förbund)

53. (Förenade islamiska församlingar i Sverige)

54. Föreningen Återföreningen

55. (Kvinnoforum)

56. Riksorganisationen för kvinnojourer i Sverige, ROKS

57. Riksförbundet internationella föreningar för invandrarkvinnor, RIFFI

58. (Internationella kvinnoförbundet för Fred och Frihet)

59. Riksförbundet för sexuellt likaberättigande, RFSL

Caritas, Rådgivningsbyrån, Rädda Barnen, Svenska kyrkans församlings-

nämnd och Sveriges Kristna Råd har kommit in med ett gemensamt

yttrande, i remissammanställningen betecknat som Caritas m.fl.

Yttranden har dessutom kommit in från

Umeå Nämndemannaförening

Solidaritetskommittén för flyktingar i Umeå - SKFU

Riksdagens ombudsmän, Landstingsförbundet och Svenska

Arbetsgivare-föreningen har förklarat att de avstår från att yttra sig över

betänkandena

Förteckning över remissinstanser SOU (1997:128)

Verkställighet och kontroll i utlänningsärenden

Remissinstanser

Nedanstående 30 myndigheter och organisationer har varit remiss-

instanser

1. Riksdagens ombudsmän

2. Justitiekanslern

3. Göta hovrätt

4. Länsrätten i Stockholms län

5. Kammarrätten i Jönköping

6. Kriminalvårdsstyrelsen

7. Rikspolisstyrelsen

8. Kustbevakningen

9. Barnombudsmannen

10. Socialstyrelsen

11. Luftfartsverket

12. Riksrevisionsverket

13. Statskontoret

14. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering

15. Statens invandrarverk

16. Utlänningsnämnden

17. Landsorganisationen i Sverige

18. Tjänstemännens Centralorganisation

19. Svenska Akademikers Centralorganisation

20. Svenska Arbetsgivareföreningen

21. Sveriges Advokatsamfund

22. Svenska Röda Korset

23. Rädda Barnens Riksförbund

24. Sveriges kristna råd

25. Amnesty International, Svenska sektionen

26. Svenska flyktingrådet

27. Caritas

28. Diakonia

29. Riksförbundet för personal vid invandrarbyråer och flykting-

mottagningar

30. Flyktingruppernas och Asylkommittérnas Riksråd (FARR)

Sammanfattning av promemorian Avtal mellan

Sverige och Danmark om polisiärt samarbete i

Öresundsregionen (Ju1999/4715/PÅ)

Sveriges och Danmarks regeringar har den 6 oktober 1999 undertecknat

ett avtal om polisiärt samarbete i Öresundsregionen. Avtalet syftar bl.a.

till att komplettera Schengenkonventionens bestämmelser om polisiärt

samarbete. I promemorian föreslås att riksdagen skall godkänna avtalet

samt besluta om det lagstiftningsåtgärder som avtalet föranleder.

I departementspromemorian Polissamarbete m.m. med anledning av

Schengen, har ett förslag presenterats till lag om internationellt polisiärt

samarbete. I denna promemoria föreslås vissa kompletteringar i för-

hållande till det tidigare presenterade förslaget.

De kompletterande bestämmelserna avser inledninsvis rätt för danska

polismän att utföra gränsöverskridande efterföljande över Öresunds-

förbindelsen in i Sverige, i en något vidare krets av fall än som gäller

enligt Schengenkonventionen. Vidare föreslås danska polismän få uppta

ett sådant efterföljande på svenskt territorium på Öresundsförbindelsen

Lagförslag Ju1999/4715/PÅ

I lagen (1999:000) om internationellt polisiärt föreslås dels nya lydelser

av 2, 8 och 13 §§, dels två nya paragrafer under en ny rubrik, Polisiärt

samarbete i Öresundsregionen, i anslutning till 8 § i det förslag som

presenterats i departementspromemorian Polissamarbete m.m. med

anledning av Schengen, Ds 1999:31.

Tidigare föreslagen lydelse

Nu föreslagen lydelse

2 §

I denna lag avses med

 utländska tjänstemän

polismän och andra tjänstemän

som anmälts vara behöriga att

utföra sådant gränsöverskridande

arbete som avses i artikel 40 och

41 i konventionen om tillämpning

av Schengenavtalet av den 14 juni

1985,

 efterföljande tjänstemän

utländska tjänstemän som följer

efter en person på svenskt område

enligt denna lag,

 övervakande tjänstemän

utländska tjänstemän som över-

vakar en person på svenskt område

enligt denna lag, samt

 svenska tjänstemän polismän

samt tjänstemän vid Tullverket

eller Kustbevakningen när de

enligt lag eller annan författning

har polisiära befogenheter.

I denna lag avses med

 utländska tjänstemän

polismän och andra tjänstemän

som anmälts vara behöriga att

utföra sådant gränsöverskridande

arbete som avses i artikel 40 och

41 i konventionen om tillämpning

av Schengenavtalet av den 14 juni

1985,

 efterföljande tjänstemän

utländska tjänstemän som följer

efter en person på svenskt område

enligt denna lag,

 övervakande tjänstemän

utländska tjänstemän som över-

vakar en person på svenskt område

enligt denna lag,

 svenska tjänstemän polismän

samt tjänstemän vid Tullverket

eller Kustbevakningen när de

enligt lag eller annan författning

har polisiära befogenheter, samt

 Öresundsförbindelsen, förbin-

delsen som den definieras i artikel

2 i avtalet av den 6 oktober 1999

mellan Konungariket Sveriges

regering och Konungariket

Danmarks regering om polisiärt

samarbete i Öresundsregionen.

8 §

En person som har omhänder-

tagits eller gripits enligt 6 § får tas

i förvar av svensk polismyndighet

under högst sex timmar, tid mellan

midnatt och klockan nio på

morgonen oräknad. Har inte

dessförinnan beslut fattats om en

åtgärd som avses i 23 § lagen

(1957:668) om utlämning för brott

eller 17 § lagen (1959:254) om

utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge, skall

personen omedelbart friges.

En person som har omhänder-

tagits eller gripits enligt 6 § får tas

i förvar av svensk polismyndighet

under högst sex timmar, tid mellan

midnatt och klockan nio på

morgonen oräknad. Har inte

dessförinnan beslut fattats om en

åtgärd som avses i 23 § lagen

(1957:668) om utlämning för

brott, 17 § lagen (1959:254) om

utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge, eller i

förhållande till Danmark en

åtgärd som avses i 8 § lagen

(1970:375) om utlämning till

Danmark, Finland, Island eller

Norge om vård eller behandling,

skall personen omedelbart friges

Polisiärt samarbete i Öresundsregionen

 8 a §

En dansk polisman har på

svenskt territorium på Öresunds-

förbindelsen samma befogenheter

att ingripa mot hot mot den all-

männa ordningen och säkerheten

som en svensk polisman har enligt

lag och annan författning.

 8 b §

En dansk polisman får på

svenskt territorium fortsätta ett

pågående efterföljande av en

person enligt 5 § för varje gärning

som är föremål för allmänt åtal

enligt svensk och dansk rätt.

Utöver vad som anges i 5 § får

efterföljande ske avseende

personer som har avvikit från

varje form av frihetsberövande på

grund av brott. Sådant

efterföljande får också ske

avseende personer som har avvikit

från annat frihetsberövande i den

mån utlämning till Danmark kan

komma i fråga enligt lagen

(1970:375) om utlämning till

Danmark, Finland, Island eller

Norge för verkställighet av beslut

om vård eller behandling.

På svenskt territorium på

Öresundsförbindelsen får en dansk

polisman även uppta ett efter-

följande som avses i första stycket.

13 §

Regeringen, eller efter dess

bemyndigande Rikspolisstyrelsen,

får meddela ytterligare föreskrifter

som behövs för tillämpningen av

denna lag och bestämmelserna i

Schengenkonventionen om gräns-

överskridande övervakning och

efterföljande.

Regeringen, eller efter dess

bemyndigande Rikspolisstyrelsen,

får meddela ytterligare föreskrifter

som behövs för tillämpningen av

denna lag, bestämmelserna i

Schengenkonventionen om gräns-

överskridande övervakning och

efterföljande samt avtalet mellan

Konungariket Sveriges regering

och Konungariket Danmarks

regering om polisiärt samarbete i

Öresundsregionen.

Förteckning över remissinstanser Ju1999/4715/PÅ

Följande remissinstanser har inkommit med yttrande.

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Kammar-

rätten i Göteborg, Länsrätten i Skåne län, Justitiekanslern, Domstols-

verket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Data-

inspektionen, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Skåne län,

Länsstyrelsen i Västra Götalands län, Uppsala universitet, Lunds

universitet, Statens invandrarverk, Utlänningsnämnden, Ombudsmannen

mot etnisk diskriminering, Kustbevakningen, Tullverket, Sveriges

Advokatsamfund, Tull-Kust samt Folkrörelsen Nej till EU.

Svenska Röda Korset har meddelat att man från att yttra sig

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Förslag till lag om internationellt polisiärt samarbete

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas på polisiärt samarbete mellan Sverige och andra

medlemsstater i Europeiska unionen samt Norge och Island, i den mån

Sverige i en internationell överenskommelse har gjort sådana åtaganden

som avses i denna lag.

Föreskrifterna i 3 § gäller även i förhållande till andra stater än de som

anges i första stycket.

Definitioner

2 § I denna lag avses med

 utländska tjänstemän utländska polismän och andra utländska tjänste-

män som har anmälts vara behöriga att utföra sådant gränsöverskridande

arbete som avses i artikel 40 och 41 i konventionen om tillämpning av

Schengenavtalet av den 14 juni 1985 (Schengenkonventionen),

 förföljande tjänstemän utländska tjänstemän som förföljer en person på

svenskt territorium enligt denna lag,

 övervakande tjänstemän utländska tjänstemän som övervakar en person

på svenskt territorium enligt denna lag, samt

 svenska tjänstemän svenska polismän, tulltjänstemän eller kust-

bevakningstjänstemän när de enligt lag eller annan författning har

polisiära befogenheter,

 Öresundsförbindelsen förbindelsen som den definieras i artikel 2 i

avtalet av den 6 oktober 1999 mellan Konungariket Sveriges regering

och Konungariket Danmarks regering om polisiärt samarbete i Öresunds-

regionen.

Användning av uppgifter från andra stater

3 § Har en svensk myndighet fått upplysningar eller bevismaterial från en

annan stat för att användas i underrättelseverksamhet om brott eller vid

utredning av brott och gäller på grund av en överenskommelse med den

andra staten villkor som begränsar möjligheten att utnyttja materialet,

skall svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är

föreskrivet i lag eller annan författning.

Bestämmelserna i första stycket gäller också i fråga om överens-

kommelser med mellanfolkliga organisationer.

Schengensamarbetet

Gränsöverskridande övervakning

4 § Om det i en stat som sägs i 1 § första stycket pågår en utredning om

ett brott som kan föranleda utlämning, får utländska tjänstemän fortsätta

en i sin stat påbörjad övervakning av en misstänkt gärningsman in på

svenskt territorium, om en behörig svensk myndighet samtycker till det.

Övervakningen får ske utan föregående samtycke, om saken är så

brådskande att samtycke inte kan inhämtas i förväg och den utländska

utredningen avser misstanke om sådana brott som sägs i artikel 40.7 i

Schengenkonventionen. För att övervakningen skall få ske utan före-

gående samtycke krävs också att överskridandet av gränsen i samband

med övervakningen så snart det kan ske anmäls till svensk behörig

myndighet, och att den utländska myndigheten utan dröjsmål begär

bistånd i utredningen.

Övervakningen skall genast upphöra om en svensk behörig myndighet

begär det. Övervakning som sägs i andra stycket skall även upphöra om

samtycke inte har lämnats inom fem timmar från gränsöverskridandet.

Gränsöverskridande förföljande

5 § Om en person har upptäckts på bar gärning med att begå ett brott som

kan föranleda utlämning, eller om någon som är häktad eller som

avtjänar frihetsstraff har rymt, får utländska tjänstemän fortsätta ett i sin

stat påbörjat förföljande av personen över en landgräns in på svenskt

territorium, om en behörig svensk myndighet samtycker till det.

Förföljandet får ske utan föregående samtycke om det på grund av

sakens brådskande natur inte har varit möjligt att underrätta någon svensk

myndighet i förväg, eller om svenska tjänstemän inte har kunnat ta över

förföljandet i tid. De förföljande tjänstemännen skall anhålla om bistånd

av en behörig svensk myndighet senast vid tidpunkten för gränsöver-

skridandet.

Förföljandet skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet

begär det.

6 § Om förföljande tjänstemän begär det, skall svenska polismän

omhänderta den flyende.

Förföljande tjänstemän får stoppa och omhänderta den flyende tills

svenska polismän kan överta omhändertagandet eller identifiera den

flyende.

7 § När en person omhändertas enligt 6 § andra stycket får utländska

tjänstemän

1. kroppsvisitera den som har omhändertagits, av säkerhetsskäl eller

för att söka efter föremål som anges i 2,

2. omhänderta föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 brotts-

balken eller kan antas ha betydelse för utredning om brott eller ha

avhänts någon genom brott, samt

3. belägga den som har omhändertagits med handfängsel.

Föremål som har omhändertagits enligt första stycket 2 skall så snart det

kan ske överlämnas till en svensk polisman för prövning av fråga om

beslag enligt 8 § andra stycket.

8 § En person som har omhändertagits enligt 6 § får tas i förvar av en

svensk polismyndighet under högst sex timmar, tid mellan midnatt och

klockan nio på morgonen oräknad. Därefter skall personen omedelbart

friges, om det inte har kommit in en begäran om en åtgärd som avses i

1. 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott,

2. 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge, eller

3. 8 § lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island

eller Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling, om

framställningen kommer från en dansk myndighet.

En svensk polisman får, i avvaktan på en framställning om en åtgärd

enligt 2 § lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på

begäran av främmande stat, ta i beslag föremål som har omhändertagits

enligt 7 § enligt de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd

enligt rättegångsbalken eller annan lag eller författning.

Polisiärt samarbete i Öresundsregionen

9 § Danska polismän har på svenskt territorium på Öresundsförbindelsen

samma befogenheter att ingripa mot hot mot den allmänna ordningen och

säkerheten som svenska polismän har enligt lag eller annan författning.

Om en dansk polisman vidtar en åtgärd enligt första stycket, skall

svensk polismyndighet på orten omedelbart underrättas. Åtgärden får

pågå tills en behörig svensk myndighet övertar genomförandet eller

begär att den skall avbrytas.

10 § Danska polismän får på svenskt territorium, i enlighet med de

villkor som i övrigt framgår av 5 § och med de befogenheter som

framgår av 6 och 7 §§, fortsätta ett i Danmark påbörjat förföljande av en

person för varje gärning som hör under allmänt åtal enligt svensk och

dansk rätt. Utöver vad som anges i 5 § får förföljande ske av en person

som har avvikit från varje form av frihetsberövande på grund av brott.

Sådant förföljande får också ske av en person som har avvikit från annat

frihetsberövande i den mån utlämning till Danmark kan komma i fråga

enligt lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland, Island eller

Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling.

På svenskt territorium på Öresundsförbindelsen får danska polismän

även uppta ett förföljande som avses i första stycket.

Gemensamma bestämmelser

Skyldigheter

11 § Utländska tjänstemän skall, när de utövar befogenheter enligt denna

lag, följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som med-

delas av behöriga svenska polismyndigheter. Under gränsöverskridande

samarbete får de inte beträda bostäder eller andra platser som inte är

öppna för allmänheten. Tjänstevapen får bara användas i nödvärns-

situationer. Utländska tjänstemän skall alltid kunna styrka sin behörighet

och identitet.

Att undantag kan göras från vapenlagens (1996:67) bestämmelser, i

fråga om rätt för företrädare för främmande stats myndighet att medföra

skjutvapen och ammunition vid tillfällig tjänstgöring i Sverige, följer av

11 kap. 1 § f sagda lag.

Straffrättsligt ansvar och skydd

12 § Utländska tjänstemän som utför uppgifter enligt denna lag i Sverige,

skall vara skyddade enligt 17 kap. 5 § brottsbalken.

Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i

Sverige, skall vara ansvariga för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § brottsbalken

på motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk

myndighetsutövning.

Skadestånd

13 § Om utländska tjänstemän i Sverige utför uppgifter enligt denna lag,

skall svenska staten i stället för den utländska myndigheten eller tjänste-

mannen ersätta skada som uppkommer i samband med förföljandet, över-

vakningen eller ingripandet i övrigt och för vilken den utländska

myndigheten eller tjänstemannen skulle ha varit skadeståndsskyldig om

svensk lag varit tillämplig på dem. Svenska staten skall dock inte ersätta

skada som uppkommer hos den utländska myndigheten eller tjänste-

mannen.

14 § Bestämmelser om svenska statens skyldighet att ersätta skador som

svenska tjänstemän vållar, skall inte vara tillämpliga när skadorna vållas i

en annan stat i samband med gränsöverskridande förföljande eller över-

vakning.

Behöriga svenska myndigheter

15 § Rikspolisstyrelsen, eller den polismyndighet som Rikspolisstyrelsen

i det enskilda fallet bestämmer, beslutar om gränsöverskridande över-

vakning in på svenskt territorium. Rikspolisstyrelsen får även i ett enskilt

fall överlämna ett sådant ärende till Kustbevakningen. Närmast berörd

polismyndighet beslutar om gränsöverskridande förföljande in på svenskt

territorium.

Framställning eller anmälan från en utländsk myndighet om gräns-

överskridande övervakning in på svenskt territorium skall göras hos

Rikspolisstyrelsen. Andra kontakter med anledning av gränsöver-

skridande övervakning eller förföljande in på svenskt territorium skall

ske direkt mellan de utländska tjänstemännen och berörda svenska

polismyndigheter. När Rikspolisstyrelsen har överlämnat ett ärende om

gränsöverskridande övervakning till Kustbevakningen, ansvarar Kust-

bevakningen även för andra kontakter med anledning av ärendet.

Bemyndigande

16 § Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande Rikspolis-

styrelsen, får meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för tillämp-

ningen av denna lag och bestämmelserna i Schengenkonventionen om

gränsöverskridande övervakning och förföljande samt avtalet mellan

Konungariket Sveriges regering och Konungariket Danmarks regering

om polisiärt samarbete i Öresundsregionen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Förslag till lag om Schengens informationssystem

Härigenom föreskrivs följande.

En svensk enhet av Schengens informationssystem

1 § Rikspolisstyrelsen skall med hjälp av automatiserad behandling föra

ett register som skall vara den svenska nationella enheten i Schengens

informationssystem (SIS). Registret skall vara anslutet till den centrala

enheten i SIS. Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för behand-

lingen av personuppgifterna i registret.

Ändamål

2 § Registret skall vara ett hjälpmedel för de stater som sägs i andra

stycket att göra framställningar om de åtgärder som avses i 3 §, för att

främja samarbete som avser polisiära och rättsliga frågor samt frågor om

inresa och uppehållstillstånd.

Det samarbete som avses i första stycket bedrivs mellan de stater

(Schengenstaterna) som har tillträtt eller anslutit sig till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985, som har slutit avtal

om samarbete enligt konventionen med dessa stater eller med

Europeiska unionens råd, eller som efter beslut av Europeiska unionens

råd helt eller delvis tillämpar konventionens bestämmelser.

Innehåll

Framställningar om åtgärder som får föras in i registret

3 § Registret skall innehålla framställningar om följande åtgärder

1. omhändertagande av en person som efterlysts för utlämning,

2. att en person skall nekas tillträde till eller uppehållstillstånd i

Schengenstaterna (spärrlista),

3. lämnande av uppgift om uppehållsort för en person som har anmälts

försvunnen,

4. tillfälligt omhändertagande av en person med hänsyn till dennes

eller någon annans säkerhet,

5. lämnande av uppgift om uppehållsort för en person som har

förelagts att inställa sig för att höras vid domstolsförhandling i brottmål,

eller som skall dömas till påföljd för brott eller som skall inställa sig för

verkställighet av frihetsberövande,

6. dold övervakning eller särskilda kontrollåtgärder, och

7. omhändertagande eller annan åtgärd beträffande fordon eller

föremål som har efterlysts för att tas i beslag eller för att användas som

bevismaterial vid en rättegång i brottmål.

Personuppgifter som får föras in i registret

4 § I registret får endast förekomma följande uppgifter om personer:

1. efternamn och tilltalsnamn samt separat registrering av annat namn

som personen använder,

2. särskilda bestående fysiska kännetecken,

3. andra förnamns initialbokstav,

4. födelsedatum och födelseort,

5. kön,

6. medborgarskap,

7. om personen är beväpnad,

8. om personen kan tillgripa våld,

9. syftet med behandlingen, samt

10. begärd åtgärd.

Därutöver får det i registret förekomma uppgifter om verkställighets-

förbud i Sverige med anledning av åtgärder som har begärts av andra

Schengenstater.

Tillåten behandling

5 § Registret skall endast innehålla uppgifter som har behandlats av

behöriga myndigheter i Schengenstaterna, i enlighet med respektive stats

nationella lagstiftning.

Rikspolisstyrelsen får registrera uppgifter i SIS endast om behandling

av motsvarande slag av uppgifter är tillåten enligt personuppgiftslagen

(1998:204), polisdatalagen (1998:622), annan svensk lag eller för-

fattning.

6 § Rikspolisstyrelsen får behandla uppgifter endast om det är

nödvändigt för att vidta de åtgärder som anges i 3 § och endast i ärenden

som är av sådan vikt att behandlingen framstår som berättigad.

Förbud mot behandling av känsliga uppgifter

7 § Rikspolisstyrelsen får inte registrera uppgifter i SIS som avslöjar

etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse,

medlemskap i fackförening, eller uppgifter som rör hälsa eller sexualliv.

Sekretess

8 § Att uppgifter i registret kan omfattas av sekretess följer av sekretess-

lagen (1980:100).

Rätt att få uppgifter ur registret

Svenska myndigheter

9 § Personuppgifter ur registret skall lämnas ut om det begärs av

1. polismyndigheter, Tullverket, Kustbevakningen och Statens

invandrarverk när de utför gränskontroller eller bistår i sådan

verksamhet,

2. åklagarmyndigheter, polismyndigheter, Tullverket och Kustbevak-

ningen när de utför undersökningar och andra kontroller än gräns-

kontroller i sin verksamhet för att förebygga och utreda brott, samt

3. polismyndigheter i sin verksamhet för att upprätthålla allmän

säkerhet och ordning.

Regeringen får meddela föreskrifter om att myndigheter som prövar

ansökningar om visering och uppehållstillstånd skall ha tillgång till

uppgifter enligt 3 § 2 (spärrlista), och att myndigheter får ha direkt-

åtkomst till registret.

Användning av uppgifter i registret

10 § En svensk myndighet får inte utnyttja en uppgift i registret för något

annan ändamål än det som den registrerande staten har angett vid

registreringen. Om den registrerande staten hr lämnat sitt samtycke, får

dock en svensk myndighet använda uppgiften för ett annat ändamål som

avses i 3 §.

Gallring

11 § Gallring i registret skall ske av uppgifter som har registrerats av

Rikspolisstyrelsen

1. som avser en personefterlysning enligt 3 § 6, senast ett år efter

registreringen,

2. som avser en personefterlysning i annat fall än som avses i 1, senast

tre år efter registreringen,

3. som avser motorfordon, släpvagnar eller husvagnar, senast tre år

efter registreringen,

4. som avser utfärdade legitimationshandlingar eller registrerade

sedlar, senast fem år efter registreringen, samt

5. om uppgifterna är av annat slag än de som sägs i 1 4, senast tio år

efter registreringen.

Rikspolisstyrelsen får dock beträffande uppgifter enligt första stycket 1

och 2, innan den tid som sägs i första stycket har löpt ut, besluta att

efterlysningen skall stå kvar i registret om det är nödvändigt för syftet

med registreringen.

Rättelse

12 § Rikspolisstyrelsen är skyldig att på begäran av den registrerade,

eller om det annars finns anledning till det, snarast rätta, blockera eller

utplåna en personuppgift som styrelsen har registrerat, om uppgiften är

rättsligt eller sakligt felaktig.

Skadestånd

13 § Vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, gäller 48 § första

stycket personuppgiftslagen (1998:204) i fråga om skadestånd.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 3 och 5 §§ brottsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §

För brott som begåtts utom riket dömes även i annat fall än som avses i

2 § efter svensk lag och vid svensk domstol,

1. om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg, så ock eljest om

det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde

besättningen å sådant fartyg,

2. om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett

område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det

begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig

där för annat ändamål än övning,

3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är

anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens

utlandsstyrka,

4. om brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan

menighet eller svensk allmän inrättning,

5. om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och

förövats mot svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild

inrättning eller mot utlänning med hemvist i Sverige,

6. om brottet är kapning, sjö-

eller luftfartssabotage, flygplats-

sabotage, försök till sådana brott,

folkrättsbrott, olovlig befattning

med kemiska vapen, olovlig

befattning med minor eller osann

eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol, eller

7. om det lindrigaste straff som i

svensk lag är stadgat för brottet är

fängelse i fyra år eller däröver.

6. om brottet är kapning, sjö-

eller luftfartssabotage, flygplats-

sabotage, försök till sådana brott,

folkrättsbrott, olovlig befattning

med kemiska vapen, olovlig

befattning med minor eller osann

eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol,

7. om det lindrigaste straff som i

svensk lag är stadgat för brottet är

fängelse i fyra år eller däröver,

eller

8. om brottet har begåtts i

tjänsten utom riket av en polisman,

tulltjänsteman eller tjänsteman vid

Kustbevakningen, som utför

gränsöverskridande arbetsupp-

gifter enligt en internationell

överenskommelse som Sverige har

tillträtt.

5 §

Åtal för brott, som inom riket begåtts å utländskt fartyg eller luftfartyg

av utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen å fartyget

eller eljest medföljde detsamma mot sådan utlänning eller mot utländskt

intresse, må ej väckas utan att förordnande därom meddelas av

regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill.

 Åtal för brott, som förövats utom riket, får väckas endast efter

förordnande enligt första stycket. Åtal får dock väckas utan ett sådant

förordnande, om brottet är osann eller ovarsam utsaga inför en

internationell domstol eller om brottet begåtts

 1. å svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller

någon som tillhörde besättningen å sådant fartyg,

2. av någon som tillhör försvarsmakten på ett område där en avdelning

av försvarsmakten befann sig,

3. vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan

inom försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka,

4. i Danmark, Finland, Island

eller Norge eller på fartyg eller

luftfartyg i reguljär trafik mellan

orter belägna i Sverige eller någon

av nämnda stater, eller

5. av svensk, dansk, finsk,

isländsk eller norsk medborgare

mot svenskt intresse.

4. i Danmark, Finland, Island

eller Norge eller på fartyg eller

luftfartyg i reguljär trafik mellan

orter belägna i Sverige eller någon

av nämnda stater,

5. av svensk, dansk, finsk,

isländsk eller norsk medborgare

mot svenskt intresse, eller

6. i tjänsten utom riket av en

polisman, tulltjänsteman eller

tjänsteman vid Kustbevakningen

som utför gränsöverskridande

arbetsuppgifter enligt en inter-

nationell överenskommelse som

Sverige har tillträtt.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i passlagen (1978:302)

Härigenom föreskrivs att 5 § passlagen (1978:302) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Svensk medborgare får ej resa ut ur riket utan att medföra giltigt pass.

Vad som nu sagts gäller dock ej

1. på fartyg mönstrat sjöfolk under tjänstgöring ombord på fartyget eller

fiskare under yrkesutövning,

2. medlem av besättning på luftfartyg under tjänstgöring ombord på luft-

fartyget, om han har luftfartscertifikat eller därmed jämförlig handling,

3. den som är medborgare även i annat land än Sverige och som medför

av myndighet i det landet utfärdad legitimationshandling, vilken gäller

som pass,

4. den som reser till Danmark,

Finland, Island eller Norge,

4. den som reser till en stat som

är ansluten till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller som har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med de anslutna

staterna,

5. passagerare på fartyg som efter utresan med återvändande tur anlöper

svensk hamn, om passageraren enligt de villkor som gäller för resan inte

tillåts stiga i land i främmande stat och medför särskilt passerkort för

resan.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av bestäm-

melserna i första stycket. Den som

enligt första stycket skall medföra

pass vid utresa ur riket är skyldig

att på begäran visa upp sitt pass

för polisman eller annan pass-

kontrollant. Motsvarande skyldig-

het föreligger vid inresa från utom-

nordiskt land, om det svenska

medborgarskapet inte styrks på

annat sätt.

Det ankommer på polisen att

övervaka efterlevnaden av

bestämmelserna i första stycket.

Den som enligt första stycket

skall medföra pass vid utresa ur

riket är skyldig att på begäran

visa upp sitt pass för polisman,

särskilt förordnad pass-

kontrollant, tulltjänsteman eller

tjänsteman vid Kustbevakningen

eller vid Statens invandrarverk.

Motsvarande skyldighet före-

ligger vid inresa från en stat som

inte har tillträtt eller anslutit sig

till konventionen om tillämpning

av Schengenavtalet av den 14

juni 1985 eller har slutit avtal

om samarbete enligt konven-

tionen med de anslutna staterna,

om det svenska medborgarskapet

inte styrks på annat sätt.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)

dels att 1 kap. 4 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 kap. 41 § av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderlagen (1990:1342) finns bestämmelser om förbud att utnyttja

vissa uppgifter som är ägnade att väsentligt påverka kursen på finansiella

instrument.

I lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt

samarbete på brottmålsområdet

finns bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en främmande stat.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en myndighet i en

annan stat finns i lagen

(1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt sam-

arbete på brottmålsområdet, lagen

(2000:000) om internationellt

polisiärt samarbete samt lagen

(2000:000) om Schengens infor-

mationssystem.

7 kap.

 41 §

Sekretess gäller hos polis-

myndighet och åklagarmyndighet,

samt hos Rikspolisstyrelsen, Tull-

verket, Kustbevakningen och

Statens invandrarverk, för uppgift

om enskilds personliga för-

hållanden i en angelägenhet som

avser en framställning enligt 3 §

lagen (2000:000) om Schengens

informationssystem

1. om ett omhändertagande av

en person som har efterlysts för

utlämning,

2. om att en person skall nekas

tillträde till eller

uppehållstillstånd inom Schengen-

området (spärrlista),

3. om dold övervakning eller

särskilda kontrollåtgärder, samt

4. om ett tillfälligt omhänder-

tagande av en person med hänsyn

till dennes eller någon annans

säkerhet,

om det inte står klart att uppgiften

kan lämnas ut utan att den

enskilde eller någon honom när-

stående lider men.

Sekretess gäller hos myndighet

som prövar ansökningar om

visering och uppehållstillstånd för

uppgift om enskilds personliga

förhållanden i en angelägenhet

som avser en sådan framställning

som avses i första stycket 2 under

samma förutsättningar som anges

i första stycket.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas ut enligt vad som

föreskrivs i polisdatalagen

(1998:622) och lagen (2000:000)

om Schengens informationssystem.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

Kustbevakningens medverkan vid polisiär övervaknin

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag tillämpas när Kustbevakningen bedriver övervakning till

havs och i kustvattnen samt i Vänern och Mälaren för att hindra brott mot

föreskrifter i lagar och andra författningar som gäller

1. skyddsobjekt och militära skyddsområden,

2. jakt,

3. fiske,

4. bevarande av den marina miljön och annan naturvård,

5. trafikregler och säkerhetsanordningar för sjötrafiken,

6. åtgärder mot vattenföroreningar från fartyg,

7. dumpning av avfall i vatten,

8. kontinentalsockeln,

9. fornminnen och sjöfynd,

10. fartygs registrering och identifiering,

11. skydd för den marina miljön mot andra förorenande åtgärder än

sådana som avses i 6 och 7,

12. märkning och användning av oljeprodukter,

13. utlänningars inresa till och

utresa från Sverige,

13. utlänningars inresa till och

utresa från eller vistelse i Sverige,

14. åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter.

Lagen tillämpas i fråga om övervakning enligt punkterna 2 8, 10 12

och 14 även inom Sveriges ekonomiska zon.

Lagen tillämpas även när Kustbevakningen till havs och i kustvattnen,

i Vänern och Mälaren samt inom den ekonomiska zonen bedriver

övervakning för att hindra brott mot lagen (1992:1140) om Sveriges

ekonomiska zon eller föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529

Härigenom föreskrivs i fråga om utlänningslagen (1989:529)

dels att 4 kap. 1 §, 5 kap. 6 § och 10 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 2 kap. 7 a och 10 §§

samt 10 kap. 3 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

7 a §

En visering som, enligt artikel

10 i konventionen om tillämpning

av Schengenavtalet av den 14 juni

1985, har utfärdats av en behörig

myndighet i en stat som är

ansluten till konventionen eller

som har slutit avtal om samarbete

enligt konventionen med de

anslutna staterna, gäller i Sverige.

Regeringen får ingå överens-

kommelse med en stat som sägs i

första stycket om att den statens

behöriga myndigheter får meddela

beslut om visering.

10 §

Uppehållstillstånd får återkallas

i fall som avses i artikel 25 i

konventionen om tillämpning av

Schengenavtalet av den 14 juni

1985, om utlänningen har

registrerats på spärrlista.

4 kap.

1 §

En utlänning får avvisas

1. om han saknar pass när pass krävs för inresa eller vistelse i Sverige,

2. om han saknar visering, uppehållstillstånd eller annat tillstånd som

krävs för inresa, vistelse eller arbete i Sverige,

3. om det vid hans ankomst till

Sverige framkommer att han

tänker besöka något annat nordiskt

land men saknar erforderligt

tillstånd att resa in dit, eller

4. om han vid inresan antingen

undviker att lämna polismyndig-

heten begärda uppgifter eller till

polismyndigheten medvetet

lämnar oriktiga uppgifter som är

av betydelse för rätten att resa in i

Sverige eller medvetet förtiger

någon sådan omständighet.

3. om det vid hans ankomst till

Sverige framkommer att han

tänker besöka något annat nordiskt

land men saknar erforderligt

tillstånd att resa in dit,

4. om han vid inresan antingen

undviker att lämna polismyndig-

heten begärda uppgifter eller till

polismyndigheten medvetet

lämnar oriktiga uppgifter som är

av betydelse för rätten att resa in i

Sverige eller medvetet förtiger

någon sådan omständighet, eller

5. om utlänningen inte uppfyller

de krav för inresa som föreskrivs i

artikel 5 i konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985.

Avvisning enligt första stycket får inte ske av den som vid ankomsten

till Sverige hade eller som därefter, under en tid, har haft ett

uppehållstillstånd som har upphört att gälla.

5 kap.

6 §

En utlänning som vistas i Sverige är skyldig att på begäran av en

polisman visa upp sitt pass eller andra handlingar som visar att han har

rätt att uppehålla sig i Sverige. Han är också skyldig att efter kallelse av

Statens invandrarverk eller polismyndigheten komma till verket eller

myndigheten och lämna uppgifter om sin vistelse här. Om utlänningen

inte gör det, får han hämtas genom polismyndighetens försorg. Om det

med hänsyn till utlänningens personliga förhållanden eller av annan

anledning kan antas att han inte skulle följa kallelsen, får han hämtas utan

föregående kallelse.

Kustbevakningen skall medverka

i polisens kontrollverksamhet som

sägs i första stycket genom att

utöva kontroll av och i anslutning

till sjötrafiken. Om kontrollen sker

under medverkan av

Kustbevakningen, skall pass eller

andra handlingar uppvisas för

tjänstemannen vid Kust-

bevakningen.

Kontrollåtgärder enligt första

stycket får vidtas endast om det

finns anledning att anta att

utlänningen saknar rätt att

uppehålla sig här eller om det

annars finns särskild anledning till

kontroll.

Kontrollåtgärder enligt första

och andra stycket får vidtas endast

om det finns anledning att anta att

utlänningen saknar rätt att

uppehålla sig här eller om det

annars framstår som befogat att

kontrollera utlänningen.

10 kap.

2 §

Till böter, eller när omständigheterna är försvårande, fängelse i högst

sex månader döms

1. en utlänning som, i annat avseende än beträffande skyldighet att ha

pass, visering, uppehållstillstånd eller arbetstillstånd, överträder

bestämmelser i denna lag eller vad som har föreskrivits med stöd av

lagen,

2. den som inte gör anmälan som föreskrivs i en författning som har

utfärdats med stöd av denna lag,

3. den som i en anmälan eller ett ansökningsärende enligt denna lag

eller enligt en författning som har utfärdats med stöd av denna lag

medvetet lämnar oriktig uppgift eller medvetet underlåter att tala om

något förhållande av betydelse

4. en utlänning som på ett

otillåtet sätt passerar en gräns

som inte utgör gräns mot en annan

stat som är ansluten till

konventionen om tillämpning av

Schengenavtalet av den 14 juni

1985 eller som har slutit avtal om

samarbete enligt konventionen

med de anslutna staterna.

3 a §

Vad som sägs i 2 a §, om

gärningen har skett i vinstsyfte,

eller i 3 §, äger motsvarande

tillämpning om gärningen riktat

sig mot en annan stat som är

ansluten till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av

den 14 juni 1985 eller som har

slutit avtal om samarbete enligt

konventionen med de anslutna

staterna.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa

bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmålsområdet

Härigenom föreskrivs att 1 § första (1991:435) med vissa bestäm-

melser om internationellt samarbete på brottmålsområdet skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Har en svensk myndighet fått

upplysningar eller bevismaterial

från en främmande stat för att

användas i underrättelseverk-

samhet om brott, vid utredning av

brott eller i ett rättsligt förfarande

med anledning av brott och gäller

på grund av överenskommelse

med den främmande staten villkor

som begränsar möjligheten att

utnyttja materialet, skall svenska

myndigheter följa villkoren

oavsett vad som annars är

föreskrivet i lag eller annan

författning.

Har en svensk myndighet fått

upplysningar eller bevismaterial

från en annan stat för att användas

vid utredning av brott eller i ett

rättsligt förfarande med anledning

av brott och gäller på grund av en

överenskommelse med den andra

staten villkor som begränsar

möjligheten att utnyttja materialet,

skall svenska myndigheter följa

villkoren oavsett vad som annars

är föreskrivet i lag eller annan

författning.

Bestämmelserna i första stycket gäller också i fråga om överens-

kommelse med mellanfolklig organisation.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Narkotika får importeras eller exporteras endast av den som har

tillstånd till det.

Om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Läke-

medelsverket föreskriver något

annat, får dock resande utan till-

stånd föra in narkotiska läkemedel

i Sverige, om de är avsedda för

medicinskt ändamål och den

resandes personliga bruk.

Narkotika får inte tas om hand

på det sätt som avses i 8 § första

stycket 2 tullagen (1987:1065).

Narkotika får inte heller utan

tillstånd sändas genom tull-

området, åter föras ut eller för-

varas i tullager som inrättats för

förvaring av proviantartiklar och

liknande. I övrigt gäller lagen

(1973:980) om transport, förvaring

och förstöring av införselreglerade

varor, m.m.

Om inte regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Läke-

medelsverket föreskriver något

annat, får dock resande utan till-

stånd föra in narkotiska läkemedel

i Sverige eller föra ut sådana

läkemedel från landet, om de är

avsedda för medicinskt ändamål

och den resandes personliga bruk.

Narkotika får inte utan tillstånd

sändas genom landet eller åter

föras ut ur landet. I övrigt gäller

lagen (1973:980) om transport,

förvaring och förstöring av in-

förselreglerade varor, m.m.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

Härigenom föreskrivs att 11 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 kap.

1 §

Regeringen får meddela föreskrifter om att

a) denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga

om andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen

är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller

personliga säkerhet,

b) anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett

skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara

effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §,

c) bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla innehav av

skjutvapen som lämnats över från staten till

 statliga tjänstemän eller personer som tillhör det militära försvaret,

räddningstjänsten eller polisväsendet,

 den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel,

 frivilliga försvarsorganisationer,

d) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land; och

d) tillstånd skall krävas för

överföring av skjutvapen eller

ammunition från Sverige till ett

annat land,

e) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten.

e) den som avser att föra ut ett

skjutvapen från Sverige eller lånar

ut ett skjutvapen till någon som är

fast bosatt i ett annat land och inte

skall använda vapnet endast i

Sverige, skall anmäla detta till

polismyndigheten, och

f) denna lag inte skall gälla i

fråga om skjutvapen och

ammunition som en företrädare

för en annan stats myndighet

medför vid tillfällig tjänstgöring i

Sverige.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Förslag till lag om ändring i polisdatalagen (1998:622)

Härigenom föreskrivs att 1, 9 och 36 §§ samt rubriken närmast före 36

§ polisdatalagen (1998:622) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:204) vid

behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt

åtal.

Lagen gäller också behandling av sådana uppgifter som avses i 25 och

26 §§.

Lagen gäller inte för behandling

av personuppgifter som företas

med stöd av lagen (1998:620) om

belastningsregister eller lagen

(1998:621) om misstankeregister.

Lagen gäller inte för behandling

av personuppgifter som företas

med stöd av lagen (1998:620) om

belastningsregister, lagen

(1998:621) om misstankeregister

eller lagen (2000:000) om

Schengens informationssystem.

9 §

Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

Bestämmelsen i 48 § andra

stycket personuppgiftslagen

(1998:204) gäller dock inte vid

behandling av personuppgifter

enligt konventionen om tillämp-

ning av Schengenavtalet av den 14

juni 1985.

Belastningsregister, misstankeregister och Schengens informations-

system

36 §

Om skyldigheten för Rikspolis-

styrelsen att föra belastnings- och

misstankeregister finns bestäm-

melser i lagen (1998:620) om

belastningsregister och i lagen

(1998:621) om misstankeregister.

Om skyldigheten för Rikspolis-

styrelsen att föra belastnings- och

misstankeregister samt om ett

nationellt register som är anslutet

till Schengens informationssystem

finns bestämmelser i lagen

(1998:620) om belastningsregister,

lagen (1998:621) om misstanke-

register och i lagen (2000:000) om

Schengens informationssystem.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-01-20

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 16 december 1999 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om internationellt polisiärt samarbete,

 2. lag om Schengens informationssystem,

 3. lag om ändring i brottsbalken,

 4. lag om ändring i passlagen (1978:302),

 5. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 6. lag om ändring i lagen (1982:395) om Kustbevakningens med-

 verkan vid polisiär övervakning,

 7. lag om ändring i utlänningslagen (1989:529),

 8. lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om

 internationellt samarbete på brottmålsområdet,

 9. lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika,

10. lag om ändring i vapenlagen (1996:67),

11. lag om ändring i polisdatalagen (1998:622).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Katarina

Delin, hovrättsassessorn Lars[REDACTED_EFTERNAMN] och kanslirådet Christian Groth.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Vissa av föreskrifterna i förslagen innebär att myndighetsutövning

överlåts till annan stat. Detta gäller dels vissa föreskrifter rörande

gränsöverskridande förföljande i förslaget till lag om internationellt

polisiärt samarbete, dels föreskriften om visering genom annan stats

behöriga myndigheter i 2 kap. 7 a § andra stycket förslaget till lag om

ändring i utlänningslagen. Lagrådet erinrar om att bestämmelserna i 10

kap. 5 § fjärde stycket tredje och fjärde meningarna regeringsformen

gäller beträffande sådant överlåtande av myndighetsutövning som avses i

nämnda föreskrifter.

Obs! Rättelseblad s. 246 252, varav s. 252 ersätter tidigare s. 246 av

prop. 1999/2000:64. Rättelsen avser bilaga 11.

Förslaget till lag om internationellt polisiärt samarbete

4 §

I andra stycket föreslås att gränsöverskridande övervakning skall få ske

utan föregående samtycke enligt första stycket, om saken är så

brådskande att samtycke inte kan inhämtas i förväg och den utländska

utredningen avser misstanke om sådana brott som sägs i artikel 40.7 i

Schengenkonventionen. För att förstå föreskriftens räckvidd och

innebörd måste en läsare således ha tillgång till konventionstexten, vilken

finns i publikationer (t.ex. Sveriges överenskommelser med främmande

makter, prop. 1997/98:12 och JuU 1997/98:15) som knappast är allmänt

tillgängliga ens hos myndigheter.

Föreskriften är av central betydelse i fråga om utländska tjänstemäns

rätt att övervaka misstänkta gärningsmän på svensk mark och bör därför i

görligaste mån vara formulerad så att förutsättningarnas hela innebörd

framgår direkt av lagtexten. I lagrådsremissen sägs att vissa av de brott

som räknas upp i artikeln inte riktigt har någon motsvarighet i svensk

strafflagstiftning. Detta kan emellertid inte vara skäl nog att i föreskriften

endast ta in en hänvisning till artikeln i fråga.

Redan den enkla åtgärden att uppräkningen i artikeln kom att ingå i

den svenska lagtexten skulle underlätta för rättstillämparen och annan

läsare att förstå innebörden av den föreslagna föreskriften. Det enklaste

sättet att åstadkomma detta på torde vara att göra följande justering av

lagtexten: avser misstanke om sådana brott som anges i artikel 40.7 i

Schengenkonventionen, nämligen mord, dråp, våldtäkt, mordbrand,

penningförfalskning, grov stöld och grovt häleri, utpressning,

människorov och tagande av gisslan, olaglig människohandel, olaglig

handel med narkotika och psykotropa ämnen, brott mot lagbestämmelser

angående vapen och sprängämnen, ödeläggelse genom användande av

sprängämnen samt olaglig transport av giftigt och skadligt avfall.

8 §

Enligt andra stycket får en svensk polisman ta i beslag föremål som har

omhändertagits enligt 7 § i avvaktan på en framställning om en åtgärd

enligt 2 § lagen om användning av vissa tvångsmedel på begäran av

främmande stat. Sistnämnda bestämmelse handlar om beslag av egendom

som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen om gärningen eller

vara frånhänd någon genom denna. I 7 § talas även om omhändertagande

av föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 brottsbalken, dvs.

föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller

hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att

befara att de skulle komma till sådan användning. Avsikten synes vara

att i ett sådant fall allmänna svenska regler om beslag och om talan

angående förverkande skall bli tillämpliga. Om detta är riktigt uppfattat

har Lagrådet inte någon erinran mot utformningen av bestämmelsen i

andra stycket av förevarande paragraf; den är då att förstå som en

specialbestämmelse som lägger ytterligare en möjlighet att ta föremål i

beslag till dem som redan finns enligt mer generella föreskrifter.

Av motiveringen torde framgå att första stycket på motsvarande sätt är

en specialbestämmelse som till allmänna bestämmelser främst i

rättegångsbalken om gripande och i utlänningslagstiftningen om tagande

i förvar lägger ytterligare en möjlighet att beröva den omhändertagne

friheten.

10 §

Enligt andra stycket får danska polismän på svenskt territorium på

Öresundsförbindelsen även inleda ett förföljande som avses i första

stycket. Enligt 5 §, vartill hänvisas i första stycket, förutsätter ett

förföljande utan föregående samtycke att de förföljande tjänstemännen

anhåller om bistånd av en behörig svensk myndighet senast vid

tidpunkten för gränsöverskridandet. Så kan naturligtvis inte ske i

förevarande fall. I andra stycket bör därför infogas en ny andra mening

av följande lydelse: "De skall i ett sådant fall omedelbart anhålla om

bistånd av en behörig svensk myndighet."

12 §

Enligt första stycket skall utländska tjänstemän som utför uppgifter enligt

lagen i Sverige vara skyddade enligt 17 kap. 5 § brottsbalken. Nämnda

paragraf hänvisar i sin tur till 17 kap. 1, 2 och 4 §§. Den är en

samlingsbestämmelse, som kan vara svårtydd eftersom den ger skydd åt

olika typer av verksamheter, från väktares, vilkas åtgärder i vissa fall kan

vara svåra att jämföra med myndighetsutövning, till utländska

tulltjänstemän vilka vidtar åtgärder som är klart hänförliga till

myndighetsutövning ehuru utländsk sådan; sistnämnda förhållande synes

vara orsaken till att de givits skydd enligt 17 kap. 5 §.

Enligt motiven avses lagen skola i framtiden kunna användas generellt

i fråga om polisiärt samarbete och dessutom samarbete rörande brott som

har anknytning till tullens verksamhetsområde. Det synes i sådant fall

naturligt att likställa utländsk myndighetsutövning med svensk och

beträffande skydd för utländska tjänstemän tillämpa samma lagrum som

i fråga om svenska tjänstemän. Så görs i andra stycket i fråga om

tjänstemännens ansvar för tjänstefel. Lagrådet finner att det stycket har

fått en lämplig utformning. Första stycket bör utformas på motsvarande

sätt och därför ges följande lydelse: "Utländska tjänstemän som utövar

myndighet enligt denna lag i Sverige skall vara skyddade enligt 17 kap.

1, 2 och 4 §§ brottsbalken på motsvarande sätt som om det varit fråga om

svensk myndighetsutövning."

Skulle utländska tjänstemän inte anses omfattade av skydd enligt 17

kap. brottsbalken, därför att deras handlande har alltför litet samband

med myndighetsutövning (se Lena[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Brottsbalken, En

kommentar, Kap. 13-24, s. 17:7 f) är de på samma sätt som svenska

polismän skyddade av brottsbalkens allmänna bestämmelser.

De bestämmelser som ger utländska tulltjänstemän skydd enligt 17

kap. 5 § brottsbalken kan lämpligen ändras i samband med Sveriges

tillträde till Neapel II-konventionen.

16 §

Bemyndigandet i 16 § har getts en sådan formulering att det kan antagas

vara fråga om enbart verkställighetsföreskrifter till bl.a. lagen. Under alla

förhållanden regleras i lagen andra ämnen än dem som är delegeringsbara

enligt 8 kap. 7 § regeringsformen.

Regeringen får redan med stöd av 8 kap. 13 § 1 regeringsformen besluta

föreskrifter om verkställighet av lag. Ett uttryckligt bemyndigande i detta

hänseende framstår därför som överflödigt.

Av det föreslagna bemyndigandet framgår vidare att regeringens rätt

att besluta verkställighetsföreskrifter skulle avse även bestämmelserna i

Schengenkonventionen om gränsöverskridande övervakning och

förföljande samt avtalet mellan Sverige och Danmark om polisiärt

samarbete i Öresundsregionen. Ingendera överenskommelse har

inkorporerats i svensk rätt och är således att räkna som svensk lag.

Regeringen saknar därför rätt att meddela föreskrifter om

verkställigheten av konventionen eller avtalet. Vad gäller tillämpningen

av de båda överenskommelserna kan regeringen dock besluta föreskrifter

inom ramen för sin s.k. restkompetens i 8 kap. 13 § 2 regeringsformen,

vilket här kan komma att främst gälla interna förvaltningsföreskrifter och

förfaranderegler. Regeringens rätt att besluta dylika föreskrifter följer

direkt av den sistnämnda regeln i regeringsformen och behöver därför

inte komma till uttryck i någon särskild lagparagraf.

Vad ovan sagts innebär att det i 16 § intagna bemyndigandet inte fyller

någon funktion och att paragrafen därför kan utgå.

Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen

2 kap. 7 a §

Hänvisningar till artiklar i konventioner, som formellt inte utgör svensk

lag, bör endast förekomma som en del av den rättsliga regleringen, när

det är absolut nödvändigt och det möter lagstiftningstekniska hinder att

inarbeta artiklarnas innehåll i den svenska lagtexten. I första stycket av

den föreslagna paragrafen sägs bl.a.: "En visering som, enligt artikel 10 i

konventionen om tillämpningen av Schengenavtalet av den 14 juni 1985,

har utfärdats av en behörig myndighet ". Artikel 10 reglerar emellertid

inte myndigheters rätt att besluta om viseringar utan de avtalsslutande

parternas skyldighet att erkänna vissa principer för visering. Regeln i

artikel 10.1 att en visering får avse vistelse om högst tre månader har

redan en uttrycklig motsvarighet i 2 kap. 1 § andra stycket

utlänningslagen. Hänvisningen till artikel 10 i konventionen framstår

som onödig.

Lagrådet föreslår att regeln i 2 kap. 7 a § första stycket ges följande

lydelse: "En visering, som har utfärdats av en behörig myndighet i någon

av de stater som har tillträtt eller anslutit sig till konventionen om

tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 eller som har slutit

avtal om samarbete enligt konventionen med konventionsstaterna, gäller

i Sverige."

2 kap. 10 §

Återkallelse av uppehållstillstånd är en ingripande åtgärd för den som

drabbas. För att tillgodose rättssäkerhetens krav bör samtliga

återkallelsegrunder vara angivna i lagen. I den föreslagna paragrafen sägs

att återkallelse får ske i fall som avses i artikel 25 i konventionen.

Återkallelsefallet regleras i 25.2. Det framgår där att förutom att

utlänningen skall ha registrerats på spärrlista det skall finnas tillräckliga

skäl för en återkallelse. Båda dessa förutsättningar bör ingå i den svenska

lagtexten. Paragrafen bör därför förslagsvis få följande lydelse:

"Uppehållstillstånd får återkallas, om utlänningen har registrerats på

spärrlista som avses i 3 § 2 lagen (2000:000) om Schengens

informationssystem och om det finns tillräckliga skäl för en återkallelse."

5 kap. 6 §

Enligt den föreslagna ändringen i paragrafens tredje stycke får polisen

(och Kustbevakningen) begära att en utlänning visar upp sitt pass eller

andra handlingar som visar att han har rätt att uppehålla sig i Sverige, om

det finns anledning att anta att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig

här eller "om det annars framstår som befogat att kontrollera

utlänningen".

En sådan formulering inger föreställningen att det av något skäl

liknande ett antagande om att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här

(ehuru det naturligtvis är svårt att föreställa sig vad det skulle kunna

vara) finns anledning att kontrollera honom. Så är emellertid inte fallet.

Det framgår av motiveringen att kontroller skall utföras tämligen

rutinmässigt bl.a. när den kontrollerande myndigheten av annan

anledning har kontakt med utlänningen. Kontrollen skall kunna ske i stort

sett utan restriktioner; kontroll skall underlåtas i undantagsfall snarare än

ske endast när det är påkallat av någon särskild anledning.

Ett mera träffande sätt att återge avsikten med förslaget vore att medge

kontroll när det i annat fall (än när det föreligger anledning till antagande

att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här) ändå inte framstår som

omotiverat att kontrollera utlänningen. Vi skulle då få ett system,

liknande exempelvis det franska, där utlänningar tvingas gå med sina

"papper" på sig, ständigt beredda att bli kontrollerade av polisen.

Av särskilt intresse är förslagets förhållande till diskriminerings-

förbudet i 2 kap. 15 § regeringsformen, som enligt 2 kap. 22 § 7 omfattar

bl.a. utlänning här i riket. Enligt 2 kap. 15 § får lag eller annan föreskrift

inte innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med

hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en minoritet.

Förbudet tar inte sikte på gruppens nationalitet och förevarande förslag,

som avser kontroll av utlänningar, bryter därför formellt inte mot

förbudet. En polisman kan emellertid i regel inte ha någon omedelbar

uppfattning om en persons nationalitet, eftersom denna inte framgår av

körkort eller ID-kort. Det får därför antas att en utlänningskontroll inte

sällan skulle komma till stånd på grund av personens ras, hudfärg eller

främmande namn, som antyder etnisk tillhörighet, när polismannen inte

skulle finna en sådan befogad ifall personen i fråga såg ut att tillhöra

befolkningsmajoriteten. Det föreslagna arrangemanget kommer då om

också inte formellt så dock i praktiken att strida mot diskriminerings-

förbudet.

På grund av det anförda avstyrker Lagrådet den föreslagna ändringen

såsom icke väl förenlig med regeringsformen.

10 kap. 2 §

I punkten 4 föreslås straffansvar för en utlänning som på ett otillåtet sätt

passerar en gräns som inte utgör gräns mot en på visst sätt angiven

Schengenstat. Schengenkonventionen talar om inre och yttre gränser.

Även i svensk lagtext synes uttrycket "yttre gräns" kunna användas med

fördel. Lagrådet förordar att punkten 4 ges följande lydelse: "en

utlänning som på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns enligt Schengen-

konventionen,".

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 februari 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med

anledning av Sveriges anslutning till Schengen

 Senaste lydelse 1999:1154

 Senaste lydelse 1999:1154.

 Senaste lydelse 1981:1308

 Senaste lydelse 1996:1017.

 Senaste lydelse av lagens rubrik 1988:445.

 Senaste lydelse 1997:342.

 Lagen omtryckt 1994:515.

 Tidigare 2 kap. 10 § upphävd genom 1997:1224.

 Lydelse enligt prop. 1999/2000:43.

 Senaste lydelse 1997:897.

 Lydelse enligt prop. 1999/2000:27

 Därmed avses att polisen vid inresekontrollen inte rutinmässigt skall

undersöka fordon,

utan det förutsätts normalt att det finns en rimlig anledning därtill, ett

förhållande som

följer redan av bestämmelsens syfte. Så kan exempelvis vara fallet när polisen

har fått skäl

att misstänka att utlänningar vid en viss tidpunkt och vid ett visst

gränsavsnitt försöker att

illegalt ta sig in i landet, t.ex. genom att gömma sig i fordon ( prop.

1981/82:146 s. 67).

 Därmed avses, som nämnts, enligt motivuttalanden att det inte krävs en

brottsmisstanke

men väl att det görs ett selektivt urval. Se vidare avsnitt 6.2.1.

 I departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, Ds 1999:56,

föreslås att

bestämmelsen såvitt avser det rättsliga samarbetet förs över till en ny lag om

ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål. Förslaget är under beredning inom

Justitiedepartementet.

 Senaste lydelse 1981:1308

 Senaste lydelse 1996:1017

 Senaste lydelse 1999:94

 Lagen omtryckt 1994:515

 Tidigare 10 § upphävd genom 1997:1224

 Senaste lydelse 1997:897

 Senaste lydelse 1999:1154

 Senaste lydelse 1999:1154.

 Senaste lydelse 1981:1308

 Senaste lydelse 1996:1017.

 Senaste lydelse av lagens rubrik 1988:445.

 Senaste lydelse 1997:342.

 Lagen omtryckt 1994:515.

 Tidigare 10 § upphävd genom 1997:1224.

 Senaste lydelse 1997:897.

 Senaste lydelse prop. 1999/2000:27

Prop. 1999/2000:64

7

1

31

252

149

252

183

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 1

193

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 2

194

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 3

213

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 4

214

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 5

216

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 6

217

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 7

218

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 8

221

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 9

222

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 10

245

252

Prop. 1999/2000:64

Bilaga 11

252

252

Prop. 1999/2000:64

252

252