Rättsväsendet

4

Förslag till statsbudget för 2001

Rättsväsendet

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagförslag 9

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 9

3 Rättsväsendet 11

3.1 Vad utgiftsområdet omfattar 11

3.2 Utgiftsutvecklingen 11

4 Politikområde Rättsväsendet 13

4.1 Politikområdets omfattning 13

4.2 Utgiftsutvecklingen 14

4.3 Mål för rättsväsendet inklusive kriminalpolitiken 15

4.3.1 Mål för 2001 15

4.3.2 Mål som resultatbedömningen vilar på 16

4.4 Politikens inriktning 16

4.4.1 Prioriteringar 16

4.4.2 Rättsväsendet skall utvecklas och verksamheten skall bedrivas med

ett medborgarperspektiv 17

4.4.3 Kriminalpolitiken utvecklas för att minska brottsligheten och öka

människors trygghet 20

4.4.4 Kriminalvården 29

4.4.5 Reformeringen av domstolsväsendet 33

4.5 Insatser 35

4.5.1 Statliga insatser inom politikområdet 35

4.5.2 Insatser utanför politikområdet 39

4.6 Resultatbedömning 39

4.6.1 Polisväsendet 39

4.6.2 Åklagarväsendet 61

4.6.3 Domstolsväsendet 70

4.6.4 Kriminalvården 76

4.6.5 Rättsväsendet i övrigt 87

4.7 Revisionens iakttagelser 87

4.7.1 Polisväsendet 87

4.7.2 Åklagarväsendet 87

4.7.3 Domstolsväsendet 87

4.7.4 Kriminalvården 88

4.8 Budgetförslag 88

4:1 Polisorganisationen 88

4:2 Säkerhetspolisen 90

4:3 Åklagarorganisationen 90

4:4 Ekobrottsmyndigheten 91

4:5 Domstolsväsendet m.m. 91

4:6 Kriminalvården 100

4:7 Brottsförebyggande rådet 101

4:8 Rättsmedicinalverket 104

4:9 Gentekniknämnden 107

4:10 Brottsoffermyndigheten 108

4:11 Ersättning för skador på grund av brott 111

4:12 Rättshjälpskostnader m.m. 112

4:13 Kostnader för vissa skaderegleringar m.m. 113

4:14 Avgifter till vissa internationella sammanslutningar 113

4:15 Bidrag till brottsförebyggande arbete 114

5 Politikområde Skatt, tull och exekution 117

5.1 Politikområdet 117

5.2 Utgiftsutvecklingen 117

5.3 Budgetförslag 118

3:1 Kronofogdemyndigheterna 118

Bilaga 1 Nya anslagsbenämningar 119

Tabellförteckning

Anslagsbelopp 7

3.1 Utgiftsutvecklingen inom utgiftsområdet 11

4.1 Utgiftsutvecklingen inom politikområdet 1999 2003 14

4.2 Resursförstärkningar 15

4.3 Förslag till fördelning av de nya resurserna 15

4.4 Antalet rapporterade trafikbrott år 1996 1999 45

4.5 Antal ärenden som redovisats till åklagare år 1997 1999 46

4.6 Andelen ärenden som redovisades till åklagare av det totala antalet inkomna

inom de prioriterade områdena 46

4.7 Genomströmningstid för våldsbrottsärenden år 1997 1999 50

4.8 Antalet anställda inom polisen vid utgången av åren 1996 1999 fördelat på

poliser och civilanställda 57

4.9 Sjukfrånvaro 14 dagar eller mer 58

4.10 Tingsrätternas, hovrätternas, länsrätternas och kammarrätternas samlade

resultat 70

4.11 Högsta domstolens och Regeringsrättens måluppfyllelse 71

4.12 Dygnskostnad (totalt) per producerat vårddygn på anstalt åren 1997 1999

77

4.13 Sysselsättningstimmar vid anstalt 1997 1999 78

4.14 Fördelningen av frivårdsklienter dömda i medeltal och dygnskostnad för

frivård

åren 1997 1999 81

4.15 Avvikelser direkt från anstalt (rymningar) åren 1995 1999 82

4.16 Sysselsättningstimmar vid häkte 1997 1999 85

4.17 Utgiftsutvecklingen 1991 2000 88

Diagramförteckning

4.1 Antal anmälda brott 1950 (1975) 1999 21

4.2 Tingsrätternas målutveckling 1997 1999 72

4.3 Hovrätternas målutveckling 1997 1999 72

4.4 Högsta domstolens målutveckling 1997 1999 73

4.5 Länsrätternas målutveckling 1997 1999 73

4.6 Kammarrätternas målutveckling 1997 1999 74

4.7 Regeringsrättens målutveckling 1997 1999 74

4.8 Frivårdsklienter (i medeltal) 81

4.9 Medeltal tillgängliga platser och beläggning (i %), häkte 85

4.10 Antalet årsarbetskrafter vid anstalt, häkte och frivård 86

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring

i rättegångsbalken,

2. godkänner att sjöfartsregistret förs över

från Stockholms tingsrätt till Sjöfartsverket

och att inskrivning enligt lagen (1984:649)

om företagshypotek förs över från Malmö

tingsrätt till Patent- och registreringsverket

(avsnitt 4.8),

3. godkänner att en advokat skall ingå i

Tjänsteförslagsnämnden för

domstolsväsendet och att ordföranden i

nämnden skall ansvara för ärendenas

beredning (avsnitt 4.8),

4. bemyndigar regeringen att närmare ange

detaljer och tidsfrister för de obligatoriska

momenten i domarbanan (avsnitt 4.8),

5. för budgetåret 2001 anvisar anslagen under

utgiftsområde 4 Rättsväsendet enligt

följande uppställning:

Anslagsbelopp

Tusental kronor

Anslag

Anslagstyp

4:1

Polisorganisationen

ramanslag

12 298 318

4:2

Säkerhetspolisen

ramanslag

534 382

4:3

Åklagarorganisationen

ramanslag

729 777

4:4

Ekobrottsmyndigheten

ramanslag

304 285

4:5

Domstolsväsendet m.m.

ramanslag

3 515 117

4:6

Kriminalvården

ramanslag

4 148 078

4:7

Brottsförebyggande rådet

ramanslag

42 405

4:8

Rättsmedicinalverket

ramanslag

189 386

4:9

Gentekniknämnden

ramanslag

2 842

4:10

Brottsoffermyndigheten

ramanslag

16 852

4:11

Ersättning för skador på grund av brott

ramanslag

74 500

4:12

Rättshjälpskostnader m.m.

ramanslag

730 000

4:13

Kostnader för vissa skaderegleringar m.m.

ramanslag

10 399

4:14

Avgifter till vissa internationella sammanslutningar

ramanslag

7 956

4:15

Bidrag till brottsförebyggande arbete

ramanslag

7 200

3:1

Kronofogdemyndigheterna

ramanslag

1 361 669

Summa

23 973 166

2 Lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 5 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

5 §

En tingsrätt skall ha sitt kansli på

den ort som regeringen bestämmer.

Tingsrätten skall ha tingsställe på den

orten, om regeringen inte bestämmer

annat, och får ha tingsställe också på

annan ort som regeringen

bestämmer.

En tingsrätt skall ha kansli på den

eller de orter som regeringen

bestämmer. Tingsrätten skall ha

tingsställe på den eller de orterna om

regeringen inte bestämmer annat.

Tingsrätten får också ha tingsställe

på annan ort som regeringen

bestämmer.

Denna lag träder i kraft den 1 mars 2001.

3 Rättsväsendet

3.1 Vad utgiftsområdet omfattar

Utgiftsområdet är indelat i två politikområden,

Rättsväsendet och Skatt, tull och exekution.

3.2 Utgiftsutvecklingen

Tabell 3.1 Utgiftsutvecklingen inom utgiftsområdet

Miljoner kronor

Utfall

1999

Anslag

2000 1

Utgifts-

prognos

2000

Förslag

anslag

2001

Beräknat

anslag

2002

Beräknat

anslag

2003

Politikområde Rättsväsendet

20 912,9

21 391,6

22 101,2

22 611,5

23 691,7

24 304,2

Politikområde Skatt, tull och exekution

1 346,5

1 341,7

1 405,1

1 361,7

1 390,7

1 421,6

Totalt för utgiftsområde 4

22 259,4

22 733,3

23 506,3

23 973,2

25 082,4

25 725,8

1 Inklusive beslut till följd av förslag till tilläggsbudget till statsbudgeten

för budgetåret 2000 i samband med den ekonomiska vårpropositionen.

Som framgår av tabell 3.1 omfattar

politikområde Rättsväsendet 22,6 miljarder

kronor. Ca 12,8 miljarder används för polis-

väsendet, 1 miljard för åklagarväsendet, 3,5

miljarder för domstolsväsendet och 4,1 miljarder

för kriminalvården. Den övriga verksamheten

inom rättsväsendet Brottsförebyggande rådet,

Rättsmedicinalverket, Gentekniknämden,

Brottsoffermyndigheten, er-

sättning för skador av brott och rättshjälpen

förbrukar sammantaget 1,1 miljard, varav

huvudparten (730 miljoner) avser kostnader för

rättshjälpen (se tabell 4.1).

Politikområde Skatt, tull och exekution

omfattar inom utgiftsområde 4 Rättsväsendet

Kronofogdemyndigheterna, 1,4 miljarder.

4 Politikområde Rättsväsendet

4.1 Politikområdets omfattning

Huvuddelen av resurserna inom politikområdet

avser kriminalpolitiskt inriktad verksamhet. I

övrigt är rättsväsendets verksamhet främst

inriktat på att bedöma och avgöra rättsliga tvister

mellan enskilda och mellan enskilda och det

allmänna samt att handlägga andra rättsliga

ärenden. Den kriminalpolitiskt inriktade

verksamheten syftar framför allt till att

upprätthålla allmän ordning och säkerhet, att

förebygga brott, att utreda och avgöra brottmål,

att se till att den som begått brott lagförs, att

verkställa påföljder och rättsanspråk och att ge

stöd till dem som drabbats av brott. Det

internationella samarbetet utgör en ökande andel

av utgiftsområdets verksamhet. Politikområdet

innefattar myndigheter inom domstols-, polis-,

och åklagarväsendena, kriminalvården samt

Brottsförebyggande rådet, Rättsmedicinalverket,

Gentekniknämnden och

Brottsoffermyndigheten.

Polisväsendet

Rikspolisstyrelsen är central

förvaltningsmyndighet för polisväsendet och har

tillsyn över detta. Till Rikspolisstyrelsen hör

Säkerhetspolisen, Rikskriminalpolisen och

Polishögskolan. Styrelsen är chefsmyndighet för

Statens kriminaltekniska laboratorium.

Rikspolisstyrelsen är också ansvarig myndighet

för totalförsvarsfunktionen Ordning och

säkerhet m.m. vilken redovisas under

utgiftsområde 6 Totalförsvaret.

I varje län finns en polismyndighet som

ansvarar för polisverksamheten där. För

ledningen av polismyndigheten finns en

polisstyrelse. Den består av myndighetens chef

och det antal övriga ledamöter som regeringen

bestämmer. Regeringen utser de ledamöter som

utöver polischefen skall ingå i styrelsen.

Åklagarväsendet

Central förvaltningsmyndighet för

åklagarväsendet är Riksåklagaren.

Åklagarväsendets organisation i övrigt består av

åklagarmyndigheterna i Stockholm, Västerås,

Linköping, Malmö, Göteborg och Umeå, var och

en under ledning av en överåklagare. Vid dessa

myndigheter finns åklagarkamrar.

Ekobrottsmyndigheten är en

åklagarmyndighet inom åklagarväsendet med

uppgift att bekämpa ekonomisk brottslighet.

Ekobrottsmyndigheten svarar för

ekobrottsbekämpningen i Stockholms län, Skåne

län, Västra Götalands län, Hallands län samt

Gotlands län.

Domstolsväsendet

Domstolsverket är central

förvaltningsmyndighet för de allmänna

domstolarna, de allmänna

förvaltningsdomstolarna, arrendenämnderna,

hyresnämnderna och Rättshjälpsmyndigheten.

Allmänna domstolar är tingsrätterna, de sex

hovrätterna och Högsta domstolen. Allmänna

förvaltningsdomstolar är länsrätterna, de fyra

kammarrätterna och Regeringsrätten. Vid

årsskiftet 1998/1999 inrättades miljödomstolar

vid Stockholms, Växjö, Vänersborgs, Östersunds

och Umeå tingsrätter samt en miljööverdomstol

i Svea hovrätt. Miljödomstolarna och

Miljööverdomstolen handlägger mål enligt

miljöbalken.

Kriminalvården

Kriminalvårdsstyrelsen är central förvaltnings-

myndighet för all kriminalvårdsverksamhet.

Styrelsen är chefsmyndighet för 36 lokala

kriminalvårdsmyndigheter och för

Transporttjänsten. I administrativt hänseende är

styrelsen chefsmyndighet även för

Kriminalvårdsnämnden och de 30

övervakningsnämnderna.

Övriga myndigheter

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) är ett

stabsorgan under regeringen och ett expertorgan

inom rättsväsendet. Rådets huvudsakliga

uppgifter är utveckling, utvärdering, tillämpad

forskning och information inom det

kriminalpolitiska området.

Brottsoffermyndighetens huvudsakliga uppgifter

är att främja brottsoffers rättigheter, att bevaka

deras behov och intressen samt att verka för att

den som är berättigad till brottsskadeersättning

får sådan. Vid myndigheten finns en särskild

nämnd som prövar vissa ärenden om

brottsskadeersättning och ett råd som prövar

frågor om bidrag från brottsofferfonden.

Rättsmedicinalverket ansvarar för

genomförandet av rättspsykiatrisk,

rättsmedicinsk, rättskemisk och rättsgenetisk

verksamhet i den utsträckning sådana frågor inte

handläggs av någon annan statlig myndighet.

Gentekniknämnden skall bl.a. följa den

nationella och internationella utvecklingen på

genteknikområdet, bevaka de etiska frågorna

samt bedriva rådgivande och upplysande

verksamhet.

4.2 Utgiftsutvecklingen

Tabell 4.1 Utgiftsutvecklingen inom politikområdet 1999 2003

Miljoner kronor

.

Utfall

1999

Anslag

2000 1

Utgifts-

prognos

2000

Förslag

anslag

2001

Beräknat

anslag

2002

Beräknat

anslag

2003

4:1 Polisorganisationen

11 401,6

11 607,3

 12 028,0

12 298,3

13 180,5

13 548,7

4:2 Säkerhetspolisen

512,9

540,7

-

534,4

578,0

591,2

4:3 Åklagarorganisationen

609,0

695,0

719,0

729,8

745,9

794,2

4:4 Ekobrottsmyndigheten

219,8

264,4

277,0

304,3

310,3

316,9

4:5 Domstolsväsendet m.m.

3 113,1

3 359,0

3 402,5

3 515,1

3 590,5

3 670,4

4:6 Kriminalvården

3 957,4

3 820,3

3 932,0

4 148,1

4 127,9

4 218,6

4:7 Brottsförebyggande rådet

44,0

50,0

59,1

42,4

43,3

44,2

4:8 Rättsmedicinalverket

169,7

183,5

188,0

189,4

193,4

197,6

4:9 Gentekniknämnden

2,4

2,6

3,0

2,8

2,7

2,8

4:10 Brottsoffermyndigheten

14,3

14,9

16,2

16,9

17,2

17,6

4:11 Ersättning för skador på grund av brott

67,2

74,5

80,0

74,5

74,5

74,5

4:12 Rättshjälpskostnader m.m.

755,4

754,8

785,0

730,0

802,0

802,0

4:13 Kostnader för vissa skaderegleringar m.m.

28,5

21,0

14,0

10,4

10,4

10,4

4:14 Avgifter till vissa internationella

sammanslutningar

6,4

6,6

6,0

7,9

7,9

7,9

4:15 Bidrag till brottsförebyggande arbete

14,1

7,6

11,4

7,2

7,2

7,2

Totalt för politikområde Rättsväsendet

20 915,8

21 402,2

22 101,2

22 611,5

23 691,7

24 304,2

1 Inklusive beslut till följd av förslag till tilläggsbudget till statsbudgeten

för budgetåret 2000 i samband med den ekonomiska vårpropositionen.

Politikområde Rättsväsendets ekonomi har

under 1999 liksom under 1998 varit stabil. Den

stabila ekonomin har kunnat upprätthållas

genom att rättsväsendet tillförts

resursförstärkningar de senaste åren, som

framgår av tabell 4.2.

Tabell 4.2 Resursförstärkningar

Miljoner kronor

1998

1999

2000

2001

2002

Budgetpropositionen för

år 1998

200

200

200

2001

2001

Budgetpropositionen för

är 1999

4002

250

300

3003

Budgetpropositionen för

år 2000

150

150

150

1Den ramhöjning som beslutades för budgetperioden 1998-2000 ligger kvar år

2000 och framöver.

2I beloppet ingår engångsvisa resurser till polisväsendet om 200 mkr.

3Den ramhöjning som beslutades för år 2001 ligger kvar år 2002 och framöver.

Vidare har rättsväsendet fortfarande ett

anslagssparande som gör det möjligt för

myndigheterna att förbruka mer än anvisade

medel. Anslagssparandet har fortsatt att minska

och uppgick till 274 miljoner kronor vid

utgången av år 1999, vilket innebär en minskning

med 359 miljoner kronor sedan utgången av

1998. Det är framförallt kriminalvården som

förbrukar mer än anvisade anslag. Under 1998

och 1999 drogs kriminalvårdens anslag ner för

att kriminalvårdens tidigare stora

anslagssparande skulle förbrukas. Medlen

omfördelades inom rättsväsendet.

Budgetåret 2000 förbrukas rättsväsendets

anslagssparande och vissa av rättsväsendets

myndigheter kommer vid slutet av året att

utnyttja anslagskrediten. Regeringen har därför

på tilläggsbudget i 2000 års ekonomiska

vårproposition utökat bl.a. polisens ekonomiska

ramar med engångsvis cirka 200 miljoner kronor,

varav 90 miljoner kronor är inkomster från

passavgifter. Detta minskar polisens och

rättsväsendets sammanlagda behov av att utnyttja

anslagskrediten. Enligt myndigheternas

prognoser kommer de, trots detta, att bygga upp

en skuld (utnyttjande av anslagskrediten)

motsvarande totalt ca 400 miljoner kronor,

framför allt polisen och kriminalvården kommer

att behöva utnyttja anslagskrediten.

Mot bakgrund av rättsväsendets ekonomiska

läge har regeringen i 2000 års ekonomiska

vårproposition tillfört rättsväsendet 1 miljard

kronor för 2001, 1,5 miljarder kronor för 2002

och 1,6 miljarder kronor för 2003, varav 180

miljoner kronor avser avgiftsinkomster som

polisen får disponera, för att fullfölja

statsmakternas intentioner för utvecklingen av

rättsväsendet.

Den ansträngda ekonomiska situationen inom

rättsväsendet gör att utgifterna kan komma att

överstiga anslagsramarna under budgetperioden.

Det betyder att vissa myndigheters nuvarande

anslagskrediter kan vara otillräckliga. Samtidigt

skall förändrings- och rationaliseringsarbetet

fortsätta för att åstadkomma ett effektivt

rättsväsende. Regeringen har därför i 2000 års

ekonomiska vårproposition uttalat sin avsikt att

noga följa rättsväsendets verksamhet och resultat

och att återkomma till riksdagen om de

ytterligare insatser som erfordras för att fullfölja

statsmakternas intentioner för utvecklingen av

rättsväsendet.

Regeringen föreslår att de nya resurserna

fördelas inom politikområdet enligt tabell 4.3.

Tabell 4.3 Förslag till fördelning av de nya resurserna

Miljoner kronor

2001

2002

2003

4:1 Polisorganisationen

5751

1 1801

1 2501

4:3 Åklagarorganisationen

15

15

45

4:4 Ekobrottsmyndigheten

10

10

10

4:5 Domstolsväsendet

120

120

120

4:6 Kriminalvården

271

166

166

4:8 Rättsmedicinalverket

7

7

7

4:10

Brottsoffermyndigheten

2

2

2

Summa

1 000

1 500

1 600

1Varav 180 mkr avser avgiftsinkomster från passhanteringen.

Vidare föreslås i denna proposition

omfördelning av medel inom utgiftsområdet

respektive mellan utgiftsområde 4 och andra

utgiftsområden. Omfördelningen redovisas

under respektive anslagsavsnitt.

4.3 Mål för rättsväsendet inklusive

kriminalpolitiken

4.3.1 Mål för 2001

Målet för rättsväsendet är den enskildes rätts-

trygghet och rättssäkerhet. Målet för

kriminalpolitiken är att minska brottsligheten

och öka människors trygghet. Verksamheten

skall utgå från ett medborgarperspektiv.

Det övergripande målet för domstolsväsendet är

att avgöra mål och ärenden på ett rättssäkert och

effektivt sätt.

Det övergripande målet för polisväsendet är,

förutom att tillförsäkra den enskildes

rättstrygghet och rättssäkerhet, att förebygga

och upptäcka brott och att se till att den som har

begått brott identifieras och lagförs.

Det övergripande målet för åklagarväsendet är

att se till att den som har begått brott lagförs.

Det övergripande målet för kriminalvården är

att vidta åtgärder som påverkar den dömde att

inte återfalla i brott. Verksamheten skall präglas

av en human människosyn, god omvårdnad och

ett aktivt påverkansarbete med iakttagande av en

hög grad av säkerhet samt respekt för den

enskildes integritet och rättssäkerhet.

4.3.2 Mål som resultatbedömningen vilar

på

Målen för 2001 överensstämmer i sak med de

mål vilka resultatbedömningen i avsnitt 4.6

grundas på. Det förhållandet att medborgarper-

spektivet uttryckligen införts i målformuleringen

innebär ett förtydligande.

4.4 Politikens inriktning

4.4.1 Prioriteringar

Rättsväsendet och medborgarperspektivet

Rättsväsendet skall målmedvetet utvecklas mot

bakgrund av medborgarnas behov och samhällets

utveckling så att det även i morgondagens

samhälle kan fungera som rättsstatens garant för

medborgarnas rättstrygghet och rättssäkerhet.

Rättstryggheten och rättssäkerheten kräver ett

kvalificerat och effektivt rättsväsende.

Verksamheten skall liksom tidigare utgå från ett

medborgarperspektiv och en helhetssyn.

Medborgarperspektivet innebär att det alltid är

nyttan för den enskilde medborgaren av

tilltänkta förändringar och reformer som skall stå

i fokus. Helhetssynen ställer krav på en

långtgående samverkan mellan rättsväsendets

myndigheter. Samverkan skall ske med respekt

för den grundläggande rollfördelningen. I detta

sammanhang förtjänar domstolarnas och

domarnas oberoende och särskilda roll att

framhållas.

Den genomgripande reformeringen av

rättsväsendet utifrån ett medborgarperspektiv,

som påbörjades för några år sedan, skall fortsätta.

Medborgarperspektivet skall vara en ledstjärna i

reformarbetet för att uppfylla medborgarnas

berättigade krav på snabbhet, rättssäkerhet och

kvalitet. Det skall ske genom

verksamhetsutveckling hos myndigheterna,

kontinuerlig fortbildning av personalen,

främjande av jämställdhet samt etnisk och

kulturell mångfald, en fortsatt utveckling av

organisationsstrukturer anpassade till dagens

krav och en ständigt pågående översyn och

anpassning av lagstiftningen så att den fungerar

som ett effektivt verktyg för myndigheterna i

arbete för att uppnå målen för rättsväsendet.

Polisen

Inom polisväsendet skall utvecklingen med en

koncentration av den lokala polisverksamheten

till närpolisområdena fortsätta. Verksamheten

skall omfatta de uppgifter som framgår av

polislagen och tydligare präglas av ett långsiktigt

problemorienterat arbetssätt med ett

brottsförebyggande syfte. Antalet poliser skall

öka. Att förstärka och föryngra poliskåren är en

viktig faktor för att fullfölja närpolisreformen.

Det problemorienterade arbetssättet skall

utvecklas inom all polisverksamhet och särskilt

genomsyra bekämpningen av de allvarligaste

brottstyperna våldsbrott, narkotikabrott och

ekonomisk brottslighet. En problemorienterad

ansats är nödvändig för att göra

verksamhetsmålen tydliga och skapa

förutsättningar för en effektiv styrning och

uppföljning av verksamheten.

Polisen skall utveckla sin förmåga att

förebygga och bekämpa brott med rasistiska eller

främlingsfientliga, antisemitiska och

homofobiska inslag. Detta är särskilt viktigt när

det gäller att kartlägga och analysera hotbilder.

Brottsutredningar

Utredningsverksamheten skall förstärkas så att

fler brott kan klaras upp. Verksamheten skall

bedrivas snabbt och säkert samt präglas av

hänsyn till brottsoffer och vittnen. Polis och

åklagare skall i nära samverkan finna optimala

former för samarbete och ansvarsfördelning.

Miljöbrottsbekämpningen skall förstärkas och

utvecklas genom fördjupad samverkan med

polisen och andra myndigheter inom ramen för

den nya miljöbrottsorganisationen. Arbetet skall

leda till nya och rationellare arbetssätt och

utredningsmetoder för att bekämpa brott mot

miljön.

Åklagarväsendet

Åklagarväsendet skall ytterligare förstärka och

utveckla åklagarrollen.

Åklagarväsendet skall medverka i

polisväsendets kompetens- och

verksamhetsutveckling för att säkerställa en

effektiv och snabb brottsutredningsverksamhet

med högt ställda krav på rättssäkerhet och

kvalitet. Fler brott skall klaras upp.

Åklagarna skall i ännu större utsträckning ges

utrymme att kunna koncentrera sig på de mera

kvalificerade brottmålsärendena och utöva aktiv

förundersökningsledning i dessa.

Domstolsväsendet

Domstolsväsendet skall utvecklas för att

motsvara högt ställda krav på verksamheten.

Reformarbetet skall inriktas på renodling av

arbetsformer och arbetsuppgifter. Det

processuella regelverket skall förbättras.

Säkerheten för personalen och dem som besöker

en domstol skall förbättras. Tingsrätternas

organisation skall reformeras för att förbättra

möjligheterna till utbildning och specialisering av

personal. Ökad samordning av

ledningsfunktioner och administration mellan

tingsrätter och länsrätter skall eftersträvas där det

är lämpligt. Försök med gemensam lagman för

tingsrätt och länsrätt har på ett framgångsrikt

sätt bedrivits i Karlskrona och Växjö. De

satsningar som genomförs skall noga följas upp

och utvärderas.

Kriminalvården

Kriminalvården skall fortsätta det

rationaliseringsarbete som påbörjats och ges

förutsättningar att möta ett ökat platsbehov.

Verksamheten skall fortsätta att utvecklas mot

de mål som prioriterats i förra årets

budgetproposition. Åtgärder som bidrar till att

den dömde inte återfaller i brott skall ha fortsatt

hög prioritet. Vidare skall

frigivningsförberedelserna förstärkas och

alternativen till fängelse utvecklas. Fortsatta

satsningar skall göras för att ge

frivårdspåföljderna och intensivövervakningen

ett tydligt och konsekvent innehåll. Arbetet med

att bekämpa narkotikamissbruket skall bedrivas

med ökad intensitet.

Internationellt samarbete

Den internationella dimensionen inom

rättsväsendets verksamhet och inom

kriminalpolitiken ökar starkt i betydelse. Det

gäller nu att kunna använda sig av, och att

utveckla, de fördelar som ligger i ett

internationellt samarbete där länder och folk

tillsammans arbetar för att förebygga och

bekämpa brottslighet och för att få samhällets

rättsliga funktioner att fungera väl över

gränserna. Bland aktuella frågor kan framhållas

förbättringen av gränskontrollen och

myndigheternas deltagande i det EU-relaterade

arbetet.

Resursförstärkningar

Rättsväsendet tillförs 1 miljard kronor år 2001,

1,5 miljarder år 2002 och 1,6 miljarder kronor år

2003. Regeringen föreslår därmed den enskilt

största satsningen på rättsväsendet någonsin.

Regeringen avser att noga följa rättsväsendets

verksamhet och resultat och att återkomma till

riksdagen om de ytterligare insatser som

erfordras för att fullfölja statsmakternas

intentioner för utvecklingen av rättsväsendet.

Stöd till brottsoffer och till det lokala

brottsförebyggande arbetet

Stödet till brottsoffer skall stärkas. Det lokala

brottsförebyggande arbetet skall stödjas och

utvecklas för att skapa ökad trygghet i

människornas närmiljö. Detta sker genom att

rättsväsendets myndigheter fortsätter att

utveckla kvalitetsarbetet, stödjer forsknings- och

utvecklingsinsatser, arbetar med personal- och

ledarskapsutveckling och genom samarbete med

kommunerna, organisationer, näringsliv och

enskilda.

4.4.2 Rättsväsendet skall utvecklas och

verksamheten skall bedrivas med

ett medborgarperspektiv

Rättsväsendet, demokratin och den enskilde

Rättsväsendet har en central roll i ett

demokratiskt system. Att rättsväsendets

myndigheter och domstolarna fungerar adekvat

är en förutsättning för att minska brottsligheten

och öka tryggheten. Ett väl fungerande

rättsväsende är också en förutsättning för ett väl

fungerande samhällsliv och för näringslivets

utveckling. Rättsväsendet är således av mycket

stor betydelse för hela vårt lands utveckling och

välstånd.

Den enskildes rättstrygghet och rättssäkerhet står i

centrum för rättsväsendet

Det överordnade målet för rättsväsendet är att

garantera den enskilde rättstrygghet och

rättssäkerhet. Med rättstrygghet avses

människors skydd för liv, hälsa, integritet och

egendom. Rättstrygghet uppnås främst genom

en effektiv brottsförebyggande, brottsbeivrande

och brottsofferstödjande verksamhet och genom

att respekten för lag och ordning upprätthålls.

Rättstryggheten förutsätter också en

lättillgänglig och säker ordning för att lösa

tvister, såväl mellan enskilda som mellan enskilda

och det allmänna.

Rättssäkerheten kräver likformighet och

förutsebarhet i rättsskipning och

myndighetsutövning. Den enskilde skall kunna

lita på lagstiftningen och myndigheterna.

Lagstiftningen skall vara modern och

ändamålsenlig. Lagarna skall värna demokratin

och garantera grundläggande fri- och rättigheter.

De skall säkerställa en balans mellan olika

intressen. Lagarna skall vara lätta att förstå och

svåra att kringgå eller missbruka. De skall stå sig

under lång tid.

Ett välfungerande rättsväsende är nödvändigt

för att den politiska processen mot ökad

demokrati, förstärkt rätt för den enskilde och

tilltro till centrala samhällsfunktioner skall kunna

utvecklas.

Intensivare reformarbete med ett

medborgarperspektiv

Rättstryggheten och rättssäkerheten kräver ett

kvalificerat och effektivt rättsväsende. Ett

omfattande utvecklingsarbete har bedrivits inom

rättsväsendets myndigheter och domstolar under

senare år. Flera faktorer i samhället och i vår

omvärld ställer nya krav som rättsväsendet skall

ha förmåga att möta. Den verklighet

rättsväsendet möter har i flera avseenden blivit

mer komplicerad. Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen, näringslivets och

privatlivets internationalisering och

teknikutvecklingen är några faktorer som

innebär både nya krav och nya möjligheter för

rättsväsendets verksamheter.

Arbetet med att reformera och utveckla

rättsväsendet skall därför fortsätta och

intensifieras. Utvecklingen av rättsväsendet skall

ta sin utgångspunkt i medborgarens perspektiv.

Medborgarna ställer berättigade krav på

snabbhet, rättssäkerhet och hög kvalitet i övrigt i

rättsväsendets alla verksamheter. Rättsväsendet

förväntas också kunna ge en service av högsta

kvalitet, tillhandahålla information och

vägledning och vara tillmötesgående i kontakten

med parter, brottsoffer, vittnen och allmänheten

i övrigt. Det är också ett medborgarintresse att

rättsväsendet använder sina resurser på ett

ändamålsenligt sätt.

Medborgarperspektivet lyfts nu fram i

målformuleringen för politikområde

rättsväsendet. Detta görs för att tydligare visa att

medborgarnas behov och intressen skall vara

styrande för rättsväsendets verksamhet.

Utveckling med helhetsperspektiv

Utvecklingen av rättsväsendet skall utgå från en

helhetssyn på verksamheten. Verksamheten skall

sammantaget utgå från en genomtänkt

ansvarsfördelning och en långtgående samverkan

mellan rättsväsendets myndigheter. Samverkan

mellan rättsväsendets verksamhetsgrenar skall

fördjupas och utvecklas både organisatoriskt och

administrativt. Samverkan skall alltid ske med

respekt för den grundläggande rollfördelningen

mellan rättsväsendets olika verksamhetsgrenar,

varvid domstolarnas särskilda ställning skall

understrykas. Förändringsarbetet kan omfatta

organisationsförändringar, frågor om styrning,

förändrade och nya arbetsmetoder,

personalutbildning och annan

kompetensutveckling. Samverkan kan fördjupas

genom exempelvis gemensam målformulering,

översyn av rutiner, harmonisering av

organisationer, gemensamma utbildningsinsatser

och utökad personalrotation mellan

myndigheterna.

Ledning, kompetens och teknik är nyckelbegrepp i

reformarbetet

För att uppnå statsmakternas mål för

rättsväsendet krävs verksamhetsuppföljning och

redskap för effektiv budgetkontroll inom

respektive verksamhetsområde. Adekvat

ledningsorganisation, modern teknik och

rationella metoder är nödvändiga förutsättningar,

såväl för att minska brottsligheten som för en

effektiv handläggning av mål och ärenden i

övrigt inom rättsväsendet.

Kompetent personal är rättsväsendets

viktigaste resurs. Av avgörande betydelse är

förmågan att skapa förutsättningar för att

rekrytera skickliga medarbetare till

rättsväsendets alla verksamhetsgrenar och att

stärka arbetsmiljön och arbetets attraktionskraft.

I verksamheten skall finnas ett gott ledarskap.

Medarbetarnas kompetens skall tas tillvara på

bästa sätt och inom hela rättsväsendet skall

utbildning och kompetensutveckling prioriteras.

Teknikutvecklingen ger rättsväsendet nya

verktyg och möjligheter, men kräver samtidigt

att verksamheterna och regelverken kring dem

anpassas för att kunna ta tillvara de möjligheter

som den nya tekniken ger. För att utnyttja

rättsväsendets resurser så effektivt som möjligt,

höja kvaliteten i verksamheten och skapa

attraktiva arbetsplatser skall myndigheterna ges

förutsättningar att utnyttja den nya tekniken.

Rättsväsendets IT-strukturer skall kunna

samverka med varandra för att förhindra

dubbelarbete. Regeringen har uppdragit åt

Statskontoret att utvärdera verksamhet och

organisation för samordningen av rättsväsendets

informationsförsörjning. På grundval av

redovisningen av uppdraget, som skall göras

hösten 2000, skall regeringen ta ställning till hur

samordningen skall kunna utvecklas.

Inom ramen för regeringens övergripande

arbete med att ytterligare utveckla rättsväsendet

till en ändamålsenlig helhet pågår ett arbete i nära

samverkan mellan myndigheterna inom

rättsväsendet och Regeringskansliet. Arbetet

syftar till att säkerställa att utvecklingen inom

rättsväsendet sker samordnat med respekt för

den inbördes rollfördelningen och med

beaktande av sambanden mellan myndigheterna.

Jämställdhetsperspektivet skall genomsyra

verksamheten

All verksamhet inom rättsväsendet skall

genomsyras av ett jämställdhetsperspektiv. Det

gäller såväl myndigheternas verksamhet som

utformningen av lagstiftning. Myndigheterna har

ett självständigt ansvar för att driva arbetet för

ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. En

jämn könsfördelning bör eftersträvas vid

rekrytering och befordran av medarbetare. I

arbetet med att utveckla arbetsformer inom

rättsväsendet bör det vara en självklarhet för

myndighetsledningarna att se till att strukturer

och förhållningssätt bidrar till att skapa

jämställdhet mellan kvinnor och män. En viktig

uppgift är exempelvis att verka för att andelen

kvinnor som söker befordran inom rättsväsendet

ökar. En annan självklarhet är att medarbetare i

rättsväsendet inte skall utsättas för sexuella

trakasserier.

Rättsväsendet skall verka för etnisk och kulturell

mångfald

Myndigheternas uppgift att fortlöpande beakta

samhällets etniska och kulturella mångfald, såväl

när verksamheten utformas som när den bedrivs,

innebär också att åtgärder för att öka den etniska

och kulturella mångfalden bland de anställda är

ett viktigt inslag. Arbetsgivare skall aktivt arbeta

för att främja etnisk mångfald i arbetslivet.

Regeringen har uppdragit åt samtliga

myndigheter att upprätta handlingsplaner för

detta. Det är en viktig uppgift för rättsväsendet

att verka för att andelen med annan etnisk

bakgrund än den svenska ökar bland de anställda.

Rättsväsendet skall höja sin kompetens om rasism,

främlingsfientlighet, antisemitism och homofobi

Respekten för alla människors lika värde är

grundläggande i en demokrati. Diskriminering

och brottsliga angrepp mot personer på grund av

deras ursprung eller sexuella läggning innebär ett

angrepp på denna grundläggande princip.

Rättsväsendets anställda skall ha god kunskap

om såväl grunden för brottslighet med inslag av

rasism eller främlingsfientlighet, antisemitism

och homofobi som om situationen för de

grupper som utsätts för sådana brott. Den

kunskapen kan också motverka de fördomar

som kan finnas om de grupper som utsätts för

sådana brott. En förbättrad grundutbildning och

ökad fortbildning i dessa frågor bör kunna

medverka till ökad samverkan mellan

rättsväsendets myndigheter, liksom också

förbättrad metodutveckling för att förebygga

och bekämpa denna brottslighet. Regeringen gav

i regleringsbreven för år 2000 samtliga

myndigheter inom rättsväsendet i uppdrag att

garantera att personalen har en god kunskap på

dessa områden.

Stödet till och skyddet för brottsoffer och vittnen

ökar

Att stärka stödet till och skyddet för den som

utsatts för brott är en angelägen fråga för

regeringen. Den som utsatts för brott skall

bemötas professionellt av de myndigheter han

eller hon kommer i kontakt med och få

tillräckligt stöd och skydd. Regeringen avser att

under hösten 2000 till riksdagen lämna en

proposition med förslag om bl.a. bättre stöd till

och bemötande av brottsoffer hos polis, åklagare,

domstolar, hälso- och sjukvården och

socialtjänsten.

Flera av rättsväsendets myndigheter arbetar

redan aktivt med frågan om hur bemötandet kan

förbättras. Rikspolisstyrelsen färdigställer under

hösten en Brottsofferhandbok. Några

polismyndigheter arbetar med att utveckla

metoderna för att göra riskbedömningar i

enskilda fall som underlag för beslut om olika

skyddsåtgärder.

Det är av avgörande betydelse för en rättsstat

att den som utsatts för ett brott eller bevittnat ett

brott inte skall avstå från att anmäla händelsen

eller medverka i en brottsutredning på grund av

rädsla för att bli utsatt för ytterligare brott.

Senast i november 2000 skall Rikspolisstyrelsen

redovisa det uppdrag som regeringen gav i

november 1999 att, i samverkan med

Riksåklagaren, Kriminalvårdsstyrelsen,

Domstolsverket och Brottsoffermyndigheten,

utarbeta förslag till ett nationellt

handlingsprogram för att skydda vittnen,

målsäganden och andra bevispersoner. Syftet

med programmet är att samordna de insatser

som behövs för att skydda bevispersoner från

repressalier och hot i anledning av deras

medverkan i brottsutredningar.

Den internationella dimensionen ökar i betydelse

Under perioden 1 januari 30 juni 2001 är

Sverige ordförandeland i Europeiska unionen.

Tiden som ordförandeland innebär unika

möjligheter att förverkliga regeringens höga

ambitioner för det svenska deltagandet i och de

svenska initiativen inom det internationella

samarbetet. Detta ställer stora krav på nationell

samordning mellan verksamhetsområden och

myndigheter liksom mellan

Justitiedepartementet och rättsväsendets

myndigheter.

En huvudfråga är att fortsätta att utveckla det

internationella polis- och åklagarsamarbetet,

liksom samarbetet mellan andra organ inom

rättsväsendet i skilda länder. Det kräver i sin tur

att det internationella samarbetet i

lagstiftningsfrågor utvecklas, så att nationella och

internationella regelverk anpassas till dagens och

morgondagens krav och så att rättsväsendets

myndigheter i skilda länder kan kommunicera

och samarbeta på ett effektivt och rättssäkert

sätt.

En uppgift som blivit allt viktigare för

rättsväsendet är att delta i internationellt

utvecklingssamarbete. Sådant samarbete

omfattar insatser såväl i närområdet som i andra

länder i vilka insatser på rättsområdet är en viktig

del av Sveriges utrikespolitik. I förlängningen

innebär bistånd på rättsområdet ökad trygghet

och säkerhet också för Sverige. Under den

kommande perioden är Sveriges insatser på

rättsområdet särskilt inriktade på ett fördjupat

samarbete med grannländerna Estland, Lettland,

Litauen och Polen. Samarbetet manifesterar

Sveriges stöd för dessa länders strävanden att bli

medlemmar i EU. Poliser i fredsfrämjande

uppdrag kommer i ökad utsträckning att ingå

som en del i humanitärt stöd och

utvecklingsbistånd i samband med återskapande

eller uppbyggnad av rättsväsendet i ett

konfliktområde.

Rättsväsendet får stora resurstillskott

De ökande kraven på rättsväsendet i förening

med de budgetrestriktioner som ålagts all

offentlig verksamhet i syfte att sanera landets

finanser har lett till att rättsväsendets ekonomi är

ansträngd.

Genom den ekonomiska vårpropositionen

2000 och förslagen i denna budgetproposition

tillförs rättsväsendet betydande nya resurser.

Tillskotten utgör för 2001 1 miljard kronor, för

2002 1,5 miljarder kronor och för 2003 1,6

miljarder kronor. Medel tillförs också på

tilläggsbudget. En huvuddel av de nya resurserna

tilldelas polisen för att öka antalet poliser,

utveckla närpolisen och det problemorienterade

arbetssättet, förbättra gränskontrollen och delta i

det EU-relaterade arbetet. Också

kriminalvården, åklagarväsendet och

domstolsväsendet får del av de nya resurserna för

att konsolidera myndigheternas ekonomi och

fullfölja det reformarbete som har inletts. Medel

tillförs också Rättsmedicinalverket och

Brottsoffermyndigheten.

Regeringen avser att noga följa rättsväsendets

verksamhet och resultat och att återkomma till

riksdagen om de ytterligare insatser som

erfordras för att fullfölja statsmakternas

intentioner för utvecklingen av rättsväsendet.

4.4.3 Kriminalpolitiken utvecklas för att

minska brottsligheten och öka

människors trygghet

Den allvarliga bakgrunden: en ökad kriminalitet

under efterkrigstiden

Brottsutvecklingen

Den i det närmaste linjära ökningen av antalet

polisanmälda brott från 1950-talet har under

1990-talet ersatts av fluktuationer kring en

relativt konstant nivå. År 1999 anmäldes

1 163 916 brott vilket var cirka 15 500 (1 %)

färre än år 1998 och 43 000 färre än år 1990.

Antalet tillgreppsbrott (som utgör cirka 60 %

av alla anmälda brott) minskade även under 1999

med ett par procent (liksom 1998) och nivån är

nu lägre än 1990. Både bostadsinbrott, inbrott i

källare och vind, biltillgrepp och särskilt

cykelstölder minskade under 1998 och 1999.

Däremot fortsatte ökningen av antalet anmälda

inbrott i fritidshus och anmälda fickstölder

under både 1998 och 1999.

Diagram 4.1 Antal anmälda brott 1950 (1975) 1999

Källa: Brottsförebyggande rådet.

Anmälda våldsbrott (3 6 kap. brottsbalken, vilka

utgör drygt 10 % av samtliga anmälda brott) har

under 1990-talet uppvisat en annan utveckling än

anmälda tillgreppsbrott. Under början av 1990-

talet ökade antalet anmälda våldsbrott men har

sedan varit relativt konstant. Under 1998 ökade

de dock med 6 % jämfört med 1997, under 1999

med 2 %.

Antalet anmälda bedrägeribrott ökade något

under 1999 efter att ha minskat under en följd av

år. Anmälda skadegörelsebrott har ökat

kontinuerligt sedan 1975. Under 1999 minskade

dock antalet anmälda skadegörelsebrott,

däribland klotterbrotten, med 8 % jämfört med

1998, klotterbrotten minskade med 27 % jämfört

med 1998. Antalet anmälda narkotikabrott ökade

totalt medan antalet anmälda narkotikabrott som

gällde överlåtelse m.m. minskade.

Anmälningar av hets mot folkgrupp ökade

kraftigt under 1998 jämfört med 1997, men

minskade dock med 6 % 1999. Anmälningar

rörande olaga diskriminering ökade något

jämfört med 1998. Enligt Säkerhetspolisen var

antalet anmälda brott totalt med rasistiska eller

främlingsfientliga motiv ungefär lika stort 1999

som 1998.

Vad påverkar brottsutvecklingen?

Flera andra faktorer, utöver en förändring av den

faktiska brottsligheten, kan påverka förändringar

av antalet polisanmälda brott. Det gäller bl.a.

allmänhetens anmälningsbenägenhet och

polisens insatser för att upptäcka brott. Det är

svårt att avgöra om de förändringar som

rapporteras från ett år till ett annat speglar

utvecklingen av den faktiska brottsligheten eller

enbart en förändring av andelen synliga brott. I

ett längre tidsperspektiv, från 1960-talet och

framåt, är det enligt Brottsförebyggande rådet

(BRÅ) troligen så att den faktiska brottsligheten

totalt sett ökat något mer än den anmälda

brottsligheten. Det gäller framför allt

förmögenhetsbrottsligheten. När det gäller

våldsbrott (särskilt våld mellan bekanta) är det,

också enligt BRÅ, troligen så att den faktiska

brottsligheten inte ökat lika mycket som den

anmälda brottsligheten.

BRÅ:s prognoser för brottsligheten bygger på

ett antal samhällsfaktorer som visat sig ha ett

samband med utvecklingen av anmälda brott.

Prognoserna har tidigare visat sig stämma relativt

väl med den faktiska utvecklingen. Under första

halvåret 1999 har de anmälda tillgreppsbrotten

minskat med 2 % trots att de enligt prognosen

förväntas öka med 3 % under helåret 1999. En

sådan skillnad kan bero på de åtgärder som

vidtagits inom rättsväsendet och på det

brottsförebyggande arbete som sker i samhället i

övrigt. När det gäller minskningen av t.ex.

bostadsinbrott och skadegörelsebrott är det,

enligt BRÅ, troligt att den ökade inriktningen på

att förebygga brott också fått denna effekt.

Brottslighet och trygghet i ett internationellt

perspektiv

Utvecklingen av brottsligheten har varit likartad

i hela västvärlden under de senaste decennierna.

Brottsligheten i Sverige ligger, enligt

internationella offerundersökningar

(Internationella jämförelser av brottsligheten,

BRÅ-rapport 1999:3), nära genomsnittet för

länder i västvärlden (elva länder ingick i

undersökningen). Brottsligheten i Sverige är

dock, i högre utsträckning än i många andra

länder, koncentrerad till mindre allvarliga brott.

Det kan vara en anledning till att, även om

trygghetskänslan också påverkas av andra

faktorer än den upplevda risken att bli utsatt för

brott, Sverige år 1996 var det land där den största

andelen av invånarna kände sig trygga ute på

kvällen. Andelen som kände sig otrygga hade

också minskat något (med fyra procentenheter)

jämfört med 1992.

Ett tryggare samhälle motverkar brottslighet

Kriminalpolitiken omfattar samhällets åtgärder

mot brott och innefattar verksamheter både

inom rättsväsendet och i samhället i övrigt.

Brottsligheten kan innebära ett angrepp mot

människors liv, hälsa, integritet eller egendom

och förorsaka lidande och otrygghet. Den

medför betydande kostnader för enskilda och för

samhället. Den kan i sina grövsta uttrycksformer

och i sin förlängning utgöra ett hot mot vår

demokratiska rättsstat och grunderna för vår

samhällsgemenskap.

Samtidigt som brottsligheten är ett allvarligt

samhällsproblem är den också en följd av de

problem som finns i samhället. Kriminalpolitiken

måste utgå från kunskapen att brottsligheten

påverkas av en rad faktorer i samhället.

Rättsväsendet är den myndighetssfär som har det

grundläggande ansvaret för att förebygga och

utreda brott, men samhällets insatser mot

brottsligheten måste innefatta åtgärder inom

samhällets alla sfärer och på samhällets alla olika

nivåer. Kriminalpolitiken måste vara en

integrerad del av samhällspolitiken. En

framgångsrik kriminalpolitik kan bara drivas

inom ramen för en allmän välfärdspolitik som

innefattar mål om social trygghet, rättvis

fördelning och stärkt solidaritet människor

emellan.

Samhällets insatser för barn och ungdomar,

liksom verksamheten inom skola och

socialtjänst, är centrala delar av en

kriminalpolitik byggd på helhetssyn och

kunskap. Ett tryggare samhälle byggs framför allt

med gemensamma insatser mot social ofärd,

missbruk av alkohol och narkotika, genom

åtgärder på arbetsmarknadspolitikens och

bostadspolitikens område och genom att

motverka utanförskap och segregation.

Målet för kriminalpolitiken är att minska

brottsligheten och öka tryggheten. Målet

innefattar förutom att öka den faktiska

tryggheten också att öka den upplevda

tryggheten. Den kriminalpolitiskt inriktade

verksamheten syftar framför allt till att

upprätthålla allmän ordning och säkerhet, att

förebygga brott, att utreda och avgöra brottmål,

att se till att den som begått brott lagförs, att

verkställa påföljder och rättsanspråk och att ge

stöd till den som drabbas av brott.

Kriminalpolitiken skall bygga på en helhetssyn

och utgå från principen om alla människors lika

värde och respekt för den enskildes integritet

och värdighet. Kriminalpolitiken och samtliga

åtgärder som vidtas inom rättsväsendet skall

bygga på kunskap om brottsligheten och dess

orsaker och om effekter av vidtagna åtgärder.

Brottsförebyggande arbete och polisverksamhet i

människors närmiljö utvecklas vidare

Lokala insatser mot lokal brottslighet

En majoritet av de brott som begås drabbar

enskilda i deras närmiljö. Sådan brottslighet

påverkar i hög grad upplevelsen av trygghet och

livskvalitet. Brottslighetens orsaker måste i dessa

fall angripas lokalt, nära roten till problemet. Då

mycket av den informella, medborgerliga

kontrollen i vårt samhälle ersatts av offentlig

kontroll har avståndet mellan de problem som

brottsligheten orsakar lokalt och de åtgärder som

måste användas för att bekämpa problemen blivit

för stort. Ett framgångsrikt arbete för att minska

brottsligheten kräver medborgerliga initiativ och

ett brett engagemang från allmänhetens sida.

Arbetet både inom rättsväsendet och i

rättsväsendets samverkan med andra

samhällsområden och lokala myndigheter,

organisationer, näringsliv och enskilda för att

bekämpa och förebygga brottsligheten måste

vidareutvecklas.

Den brottslighet som drabbar människor i

deras vardag och närmiljö handlar bl.a. om

skadegörelse, stölder av och ur bilar,

bostadsinbrott, cykelstölder och butiksstölder.

Sådan brottslighet som gatulangning av

narkotika, försäljning av illegalt tillverkad

alkohol till unga eller våld och hot på allmänna

platser påverkar också i hög grad livskvaliteten

och upplevelsen av trygghet liksom

möjligheterna till positiv utveckling för enskilda

bostads- och cityområden.

Regeringen avser under hösten 2000 att

återkomma till riksdagen med en

lägesbeskrivning gällande det

brottsförebyggande arbetet, som tar sin

utgångspunkt i det av regeringen år 1996

beslutade nationella brottsförebyggande

programmet.

Närpolisreformen skall fullföljas och

vidareutvecklas

Närpolisreformen syftar till att medborgare i

hela landet skall ha tillgång till en polis med lokal

förankring, hög kompetens och tillräckliga

resurser. Endast på det sättet skapas garantier för

att brott och ordningsstörningar i ett område

kan bekämpas uthålligt och med tillämpning av

de bästa polisiära metoderna och kunskaperna.

På sikt bör enligt regeringens mening polisen i

närpolisområdena ansvara för all polisverksamhet

som inte kräver speciell kompetens eller av andra

skäl bör bedrivas centralt. En utvecklad närpolis-

organisation skapar förutsättningar för ett

förtroendefullt samarbete mellan polisväsendet

och det övriga lokalsamhället i kampen mot

brottsligheten.

Ett grundläggande tema är satsningen på

lokalt brottsförebyggande arbete. År 1996

presenterade regeringen det nationella

brottsförebyggande programmet Allas vårt

ansvar. I programmet betonas att det lokala

engagemanget är avgörande för ett effektivt

brottsförebyggande arbete. Polisen har en viktig

del i det arbetet.

Det är ofta svårt att mäta och redovisa

resultatet av brottsförebyggande arbete. Ett

verkligt problemorienterat polisarbete

förutsätter emellertid kartläggning,

dokumentation, uppföljning och analys. I

närpolisområdena skapas goda förutsättningar

för ett framgångsrikt brottsförebyggande arbete.

Enligt regleringsbrevet för år 2000 skall varje

polismyndighet utarbeta och dokumentera en

brottsförebyggande strategi som kan ligga till

grund för allt förebyggande polisarbete på lokal

nivå. En viktig utgångspunkt för det arbetet är en

analys av genomförd och pågående verksamhet.

Närpolisreformen genomfördes under en tid

då polisverksamheten präglades av besparingar

och stora omorganisationer och innebar därför

betydande påfrestningar på polisorganisationen.

De frågor om resurs- och ansvarsfördelningen

mellan närpolisen och övriga polisverksamheter

som uppstod när reformen genomfördes är

delvis ännu olösta. På flera håll i landet pågår

försök med att integrera annan verksamhet av

lokal natur, främst ingripandeverksamheten, med

verksamheten i närpolisområdena. På så sätt kan

planeringen underlättas och den problemorien-

terade ansatsen breddas. Enligt regeringens

mening bör denna utveckling intensifieras.

Det är avgörande för hela polisväsendet att

närpolisområdena nu får de resurser och den

kompetens som behövs för att den verkligen

skall bli basen i polisverksamheten. Det kräver

insatser för kompetensutveckling och

personaltillskott. De resurser som nu tillförs

polisen gör det möjligt att åter öka antalet poliser

så att svårigheter som beror på personalbrist på

sikt kan undanröjas.

Stödet till och utvärderingar av det lokala

brottsförebyggande arbetet skall öka

Utgångspunkten för ett effektivt

brottsförebyggande arbete är att alla goda krafter

mobiliseras och tas tillvara i kampen mot

brottsligheten. Rättsväsendets myndigheter och

lagstiftningen skall i dessa frågor fungera som ett

stöd för det engagemang som finns hos lokala

myndigheter, organisationer, näringsliv och

enskilda.

Regeringen har tidigare valt att inte föreslå en

skyldighet för kommuner att utarbeta lokala

trygghetsplaner eller att inrätta lokala

brottsförebyggande råd. Utgångspunkten bör i

stället vara att de kommuner, som anser att

åtgärder behöver vidtas för att minska

brottsligheten och öka tryggheten, ser över

möjligheterna att förebygga brott på lokal nivå

utifrån en analys av problembilden och av vilka

resurser som finns på lokal nivå.

BRÅ har en central roll när det gäller att stödja

lokalt brottsförebyggande arbete särskilt vad

gäller kunskapsstöd och metodutveckling. BRÅ

bidrar också till möjligheterna för lokala

verksamheter att utbyta erfarenheter på lokal,

regional och nationell nivå. För närvarande finns

lokala brottsförebyggande råd i ca 175 av landets

kommuner. Målsättningen är att ett sådant råd

eller motsvarande skall finnas i två tredjedelar av

landets kommuner.

Effekten av olika åtgärder mot brott är en

viktig fråga för framtiden. Under de närmaste

åren kommer BRÅ:s verksamhet att i högre

utsträckning inriktas på att genomföra

utvärderingar av olika lokala brottsförebyggande

projekt. Det är av avgörande betydelse för

möjligheterna att förebygga brott att öka

kunskapen inom detta område, både genom

utvärderingar av nya verksamheter och genom

att i ökad utsträckning lära av erfarenheter från

andra länder. Sådan kunskap måste också ligga

till grund för utvecklingen av polisens

problemorienterade arbetssätt.

Det förebyggande arbetet i storstäderna utvecklas

En, även i förhållande till befolkningen,

oproportionerligt stor andel av brotten begås i

storstäderna. Koncentrationen av människor,

näringsliv och nöjen till dessa områden får till

följd att såväl grövre och organiserad brottslighet

som brott som t.ex. olaga hot, biltillgrepp,

misshandel och skadegörelse liksom andra typer

av ordningsstörningar är långt vanligare i

storstadsområden än i övriga landet. Det gäller

särskilt vissa bostadsområden i storstäderna och

för cityområden.

Den verksamhet som bedrivs för att förebygga

och bekämpa brott och för att öka tryggheten

hos enskilda skall i ökad utsträckning ta hänsyn

till detta i planeringen av verksamheten. Det

gäller såväl polisverksamheten som den

brottsförebyggande verksamheten och stödet till

den.

Kommittén för brottsförebyggande arbete

konstaterade att det är särskilt svårt att

mobilisera invånare och kommundelar i sådana

områden där brottsligheten är särskilt hög i ett

förebyggande arbete. Det arbete som drivs av

BRÅ, delvis inom ramen för regeringens

storstadssatsning, är därför av stor vikt. I de

kommuner och för de bostadsområden som är

aktuella, med vilka regeringen ingår lokala

utvecklingsavtal, skall det finnas en analys av

brottsligheten som utgångspunkt för en strategi

eller plan för hur brottsligheten i området skall

minskas och tryggheten öka med hjälp av det

ekonomiska stöd som regeringen bidrar med för

utvecklingsavtalen. De lokala utvecklingsavtalen

revideras årligen och i samband med det

uppmärksammas hur brottsförebyggande

insatser fortsättningsvis skall utvecklas i berörda

kommuner.

Den engångsvisa förstärkningen om 200

miljoner kronor för år 1999 användes för att

förstärka polismyndigheterna i

storstadsregionerna. Regeringen följer noga

utvecklingen av rättsväsendets arbete för att

bekämpa och förebygga brott särskilt i dessa

områden.

Den brottsutredande verksamheten utvecklas i

samarbete mellan polisen och åklagarväsendet

Åklagare och polis skall samarbeta för att förbättra

brottsutredningarna

Att brottsutredningar genomförs snabbt,

effektivt och med hög kvalitet är grundläggande

ur ett medborgarperspektiv. Polisväsendet skall

ha förmåga att med hög kvalitet utreda såväl

svåra och komplicerade ärenden som den stora

massan av enkla och medelsvåra brott. Det är

givetvis polisväsendet som ansvarar för att dess

personal har hög kompetens, ändamålsenliga

arbetsmetoder och effektiva hjälpmedel för att

utreda brott. Brottsutredningsverksamheten är

emellertid en för åklagarväsendet och polisen

gemensam uppgift och myndigheterna är

beroende av varandra för att verksamheten skall

kunna utvecklas och förbättras.

Riksåklagaren har uttalat oro över

utvecklingen av polisens brottsutredande

verksamhet och pekat på att möjligheterna att

klara upp brott minskat väsentligt under hela

1990-talet. Enligt Riksåklagaren är situationen

helt oacceptabel från kriminalpolitisk

utgångspunkt.

Också Justitieombudsmannen,

Justitiekanslern, Riksdagens revisorer och

Granskningskommissionen i anledning av

brottsutredningen efter mordet på Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

har pekat på brister och oklarheter i

brottsutredningssystemet (se avsnitt 4.6.1).

Kritiken avser bl.a. långa handläggningstider,

låg uppklaring, oklar ansvarsfördelning mellan

åklagare och polis, tillsynen över utredningarna,

hanteringen av internutredningar och

kompetensförsörjningen.

Riksdagen har tillkännagivit att regeringen bör

låta utreda frågan om ett oberoende organ för

tillsyn av polisens och åklagarnas

förundersökningsarbete. Riksdagen har också

tillkännagivit att regeringen bör se över frågan

om en specialisering av utredningsverksamheten

inom närpolisen (bet. 1999/2000:JuU11, rskr.

1999/2000:211). Regeringen avser därför att

inom kort besluta om en översyn av

brottsutredningsverksamheten.

Det är samtidigt viktigt att Rikspolisstyrelsen

och Riksåklagaren fortsätter att tillsammans

analysera utredningsprocessen och utifrån ett

helhetsperspektiv se över kompetensförsörjning,

organisation och utredningsrutiner.

Myndigheternas iakttagelser och slutsatser inom

ramen för den samordnade

inspektionsverksamheten är en viktig

kunskapskälla.

Åklagarrollen i brottsutredningar

Det utvecklingsarbete som inleddes med

åklagarreformen år 1996 har medfört

genomgripande förändringar i åklagarväsendets

organisation samt en renodling av

ledningsfunktioner och brottsbeivrande

verksamhet. Det är nu angeläget att

åklagarväsendet ytterligare förstärker och

utvecklar åklagarrollen samt finner optimala

former för samverkan med polisen och för

ansvarsfördelningen mellan åklagare och polis.

En sådan utveckling är nödvändig för att

säkerställa en snabbare och effektivare

brottsutredningsverksamhet.

I detta ligger bl.a. att Riksåklagaren i nära

samverkan med Rikspolisstyrelsen förstärker och

vidareutvecklar de gemensamma insatserna för

att förbättra utredningsverksamheten. Särskilt

angeläget är det att samarbetet på lokal nivå

ytterligare förbättras. En verksamhetsutveckling

på den nivån är naturlig och rationell med hänsyn

till att i princip all brottsbeivrande verksamhet

sedan år 1996 är koncentrerad till de 38

åklagarkamrarna som är lokaliserade över hela

landet. Genom handledning och fördjupat

samarbete kan åklagarna medverka i polisens

insatser för en bättre utredningsverksamhet,

framför allt vid närpolisen. På sikt bör ett sådant

samarbete också leda till förbättringar när det

gäller utredningar av den mera kvalificerade

kriminaliteten.

Enligt regeringens bedömning visar

utvecklingsprojekten för snabbare hantering av

brottmålsärenden att stora effektivitetsvinster

kan uppnås med förhållandevis enkla medel, t.ex.

en ökad administrativ samordning. Därför anser

regeringen att det är angeläget att rättsväsendets

myndigheter vidareutvecklar sina insatser för att

för att förbättra samordningen.

Det internationella samarbetet skall förbättras

De brottsbekämpande myndigheterna i de olika

länderna skall på ett snabbt och effektivt sätt

kunna angripa den gränsöverskridande

brottsligheten. Regeringen fäster stor vikt vid att

utvecklingen av nya instrument och metoder för

att förstärka det rättsliga samarbetet över

gränserna fortsätter. Det är också nödvändigt att

åklagarväsendet organiseras på ett sätt som

främjar en effektiv bekämpning av

gränsöverskridande brottslighet. Åklagarna har

en ledande och viktig roll i sådana

brottsutredningar.

Kompetensen inom åklagarväsendet skall vara hög

För en aktiv och skicklig

förundersökningsledning i kvalificerade

utredningar om t.ex. miljöbrottslighet eller grov

organiserad brottslighet är det nödvändigt att

åklagarna har en hög kompetensnivå.

Kvalificerad och fortlöpande utbildning för

åklagare och andra personalkategorier inom

åklagarväsendet är också en förutsättning för att

åklagarna skall kunna fungera som stöd för

närpolisens bekämpning av enklare och

medelsvåra brott.

Kampen mot den allvarligaste brottsligheten

All brottslighet skall bekämpas. Utgångspunkten

är självklar och nödvändig för att respekten för

lagstiftningen skall kunna upprätthållas.

Samhället skall stå fast vid de värderingar som

ligger till grund för att vissa förfaranden är

straffbelagda. Rättsväsendet skall ha beredskap

att ingripa mot brott på det sätt som är

föreskrivet i lagstiftningen.

Rättsväsendets samlade resurser skall användas

på ett medvetet sätt och med utgångspunkt i en

helhetssyn på de åtgärder som bör vidtas för att

uppnå de kriminalpolitiska målen. Det innebär

att åtgärder mot allvarlig brottslighet eller annan

brottslighet som leder till stor skada i många fall

ges en förhållandevis stor del av de samlade

resurserna. Till denna typ av brott hör

våldsbrottslighet, narkotikabrott och ekonomisk

brottslighet inklusive miljöbrott. Andra exempel

på brottslighet som även fortsättningsvis ägnas

särskild uppmärksamhet är grov organiserad

brottslighet och brott som riktar sig mot särskilt

utsatta personer eller grupper.

Arbetet med att utforma förslag om buggning

och andra reformer av de hemliga tvångsmedlen

fortsätter. Avsikten med arbetet är att förbättra

rättsstatens möjligheter att ingripa mot den

allvarligaste brottsligheten.

De mycket allvarliga brott som under 1999

begicks mot polismän och journalister

aktualiserade frågan om rättsväsendets

förutsättningar att motverka angrepp mot

centrala samhälleliga funktioner. Myndigheterna

inom rättsväsendet skall därför ägna stor kraft åt

att samla kunskap om brottslighet av detta slag

och använda den kunskapen för att effektivare

förebygga och utreda sådan samhällsfarlig

kriminalitet.

Samtliga myndigheter har fått regeringens

uppdrag att säkerställa att rättsväsendets personal

har god kunskap såväl om grunden för rasistiska,

främlingsfientliga och homofobiska brott som

om situationen för de grupper som utsätts för

sådana brott.

Våldsbrott

Utvecklingen av den anmälda våldsbrottsligheten

är oroande. Antalet anmälda våldsbrott ökade

kraftigt under den första delen av 1990-talet.

Ökningen dämpades senare något och minskade

under 1996. Under de senaste åren har dock de

anmälda våldsbrotten återigen ökat med några

procent. Det är möjligt att den statistiska

ökningen inte motsvaras av någon faktisk ökning

av våldsbrottsligheten. Det är troligt att ökade

insatser för att bekämpa våldsbrottsligheten

också leder till att fler våldsbrott anmäls även när

det gäller våld på allmänna platser, inte bara

sådant våld som begås mellan nära bekanta på

privata platser.

En av de viktigaste uppgifterna för samhället

är att förhindra att människor utsätts för

våldsbrott. Särskild uppmärksamhet skall därför

även fortsättningsvis ägnas åt att förebygga och

bekämpa våldsbrott. För att motverka våld i

städernas citykärnor, i anslutning till krogar och

nöjesetablissemang och annars på allmänna

platser är polisens resursanvändning och

arbetssätt av avgörande betydelse. Fortsatta

åtgärder som särskilt är inriktade på detta är

nödvändiga, liksom en anpassning av polisens

arbetstider till brottslighetens fördelning i tid,

alltså ett problemorienterat arbetssätt.

Av stor betydelse är också sådana insatser som

kan vidtas på det lokala planet. Det handlar

framför allt om planeringen av bostads- och

cityområden, utskänkningstillstånd, krav på

nöjesetablissemang och andra sådana åtgärder

som kommunerna förfogar över. Det kan också

handla om att det skall finnas attraktiva

fritidsalternativ för ungdomar och yngre vuxna i

de områden de bor.

Våld mot kvinnor

En stor del av våldet i samhället begås i hemmen

mot personer som har en nära relation till

gärningsmannen. Offret för sådant våld är ofta

en kvinna eller ett barn och det är ofta en man

som är gärningsman. För att bekämpa

våldsbrottslighet av detta slag är behovet av

myndighetssamarbete, liksom samverkan med

frivilligorganisationerna, uppenbart.

Under 1997 gav regeringen flera myndigheter

inom rättsväsendet i uppdrag att vidta olika typer

av åtgärder för att förebygga våld mot kvinnor

och för att ge kvinnor som utsatts för våld ett

bättre bemötande. Under 1998 beslutade

riksdagen enligt regeringens förslag om ny och

skärpt lagstiftning.

För att dessa åtgärder skall få genomslag krävs

ett långsiktigt och metodiskt arbete, byggt på

kunskap. De redovisningar av

myndighetsuppdragen, som lämnas till

regeringen används av en arbetsgrupp inom

Regeringskansliet som underlag i det fortsatta

arbetet. Under år 2000 kommer en internationell

forskarkonferens att hållas för att belysa effekten

av olika behandlingsmetoder för män som dömts

för våld mot kvinnor.

Metoderna för att bedöma risk- och hotbilder

inom polisverksamheten utvecklas och prövas

för närvarande på några håll i landet i nära

samarbete med vetenskaplig expertis.

Målsättningen är att minska risken för att

kvinnor utsätts för upprepat våld genom att

polisen bättre skall kunna bedöma vilka

skyddsåtgärder som behöver vidtas i det

individuella fallet.

Åklagarmyndigheterna har upprättat särskilda

åtgärdsprogram som har inriktats på ökad

kunskapsbildning, samarbete med polisen för att

utveckla bättre utredningsmetoder, snabbare

lagföring och ökad samverkan med socialtjänsten

m.fl. för att kunna ge ett bättre stöd till kvinnor

som utsatts för våld. Riksåklagaren samverkar

också med Rikspolisstyrelsen för att förbättra

arbetet att besluta om och följa upp

besöksförbud.

Inom Justitiedepartementet övervägs för

närvarande de rättsliga förutsättningarna för

elektronisk övervakning vid brott mot ett

besöksförbud.

Regeringen avser att under år 2001 driva arbetet

vidare när det gäller kampen mot sexualbrott.

Den parlamentariska kommitté som regeringen

tillsatte 1998 för att göra en översyn av

bestämmelserna om sexualbrott, skall avlämna

sitt betänkande i februari 2001. Utgångspunkten

för kommitténs arbete är att göra skyddet för

den sexuella integriteten så heltäckande som

möjligt.

Brott mot barn

FN:s barnkonvention skall efterlevas och

övergrepp mot barn bekämpas med kraft. Den

polisanmälda misshandeln mot barn har mer än

fyrdubblats sedan början av 1980-talet. Det är

bakgrunden till att regeringen 1998 tillsatte en

parlamentarisk kommitté för att utreda frågan

om barnmisshandel och därmed

sammanhängande frågor. Det är regeringens

målsättning att utredningens arbete skall bidra

till att skapa bättre förutsättningar för att hindra

att barn misshandlas, effektivare samverkan

mellan de verksamheter som skall utreda

barnmisshandel, bättre kunskaper hos berörda

yrkesgrupper och ökade möjligheter till stöd och

hjälp till berörda.

I ett delbetänkande om brottsutredningarna i

barnmisshandelsärenden konstaterar

utredningen att det går att förbättra

handläggningen av barnmisshandelsärenden hos

polis och åklagare. Förslagen remissbehandlas för

närvarande. Kommittén skall slutredovisa sitt

uppdrag senast den 31 mars 2001. Mot bakgrund

av all den information och nya kunskap som

kommer att finnas tillgänglig under 2001

kommer regeringen att överväga ytterligare

åtgärder för att förebygga att barn utsätts för

brott och stärka skyddet för de barn som ändå

utsatts. Barn som offer kommer att

uppmärksammas särskilt i den proposition om

brottsoffer som regeringen avser överlämna till

riksdagen under hösten 2000.

Riksdagen har på förslag från regeringen

beslutat att införa en möjlighet att förordna en

särskild företrädare för barn i vissa fall.

Möjligheten finns sedan 1 januari 2000. Syftet är

att stärka barnets rätt, förebygga fortsatt

brottslighet och underlätta utredning och

lagföring i fall där en vårdnadshavare eller annan

närstående misstänks för brott mot ett barn.

Brott med rasistiska eller främlingsfientliga,

antisemitiska och homofobiska inslag

Respekten för alla människors lika värde är

grundläggande i en demokrati. Diskriminering

och brottsliga angrepp mot personer på grund av

deras ursprung eller sexuella läggning innebär ett

angrepp på denna grundläggande utgångspunkt.

Rasistiska eller främlingsfientliga,

antisemitiska och homofobiska brott skall

förebyggas och bemötas med kraftfulla åtgärder.

Samarbetet mellan Säkerhetspolisen och den

öppna polisen på detta område har varit positivt

och utvecklas vidare.

Ett sätt att motverka brott med rasistiska eller

främlingsfientliga, antisemitiska och

homofobiska inslag och för att minimera de

skador de ger upphov till är att säkerställa att de

som arbetar inom rättsväsendet har god kunskap

såväl om grunden för rasism eller

främlingsfientlighet, antisemitism och homofobi

som om situationen för de grupper som utsätts

för sådana brott.

Den kunskapen kan också motverka de

fördomar som kan finnas om grupper som

utsätts för sådana brott. En förbättrad

grundutbildning och ökad fortbildning i dessa

frågor bör kunna medverka till ökad samverkan

mellan rättsväsendets myndigheter, liksom också

förbättrad metodutveckling för att förebygga

och bekämpa denna brottslighet. Regeringen har

gett samtliga myndigheter inom rättsväsendet i

uppdrag att garantera att personalen har god

kunskap på dessa områden.

Riksåklagaren beslutade i december 1999 om

ett omfattande och ambitiöst handlingsprogram

för att bekämpa brott med rasistiska eller

främlingsfientliga motiv.

För att bland annat samordna den kunskap

som finns på det lokala planet om hur rasism,

främlingsfientlighet och etnisk diskriminering

uppstår, utvecklas och kan bekämpas har

regeringen gett Integrationsverket i uppdrag att

upprätta en kunskapsbank.

I kunskapsbanken skall sådan information

kunna samlas och vara lätt tillgänglig för olika

typer av användare. Integrationsverket har också

fått i uppdrag att, i samarbete med Svenska

kommunförbundet, inrätta en

rådgivningsverksamhet för kommuner där man

har problem med denna typ av företeelser.

På regeringens uppdrag pågår arbete för att

överväga förändringar i lagstiftningen. Den

kommitté, som har till uppgift att överväga en

kriminalisering av aktivt deltagande i en

organisation som sysslar med brottslig

verksamhet, skall också överväga andra frågor

som rör brottslighet med rasistiska inslag.

Kommittén skall också överväga frågan om att

straffbelägga hets mot homosexuella. Arbetet

skall redovisas senast i oktober 2000.

I juni 1999 tillsatte regeringen en utredning för

att se över lagstiftningen om olaga

diskriminering och tillämpningen av den. Syftet

med utredningen är att åstadkomma en

lagstiftning och en tillämpning av den som utgör

ett effektivt medel mot diskriminering.

Utredningen skall redovisa sitt arbete senast i

april 2001.

Även i internationella fora, bl.a. i EU och i

FN, arbetar Sverige aktivt för att motverka

rasism, främlingsfientlighet och diskriminering.

En central uppgift för rättsväsendet är alltså

och kommer också i framtiden att vara att

fortsätta att utveckla metoderna för hur brott av

dessa slag förebyggs och bekämpas och hur de

som utsatts för sådana brott bemöts.

Narkotikabrott

Missbruk av narkotika är en starkt bidragande

orsak till förekomsten av brott och otrygghet i

samhället. Vid sidan av den brottslighet som är

förknippad med själva hanteringen av

narkotikan, skapar missbruket och den illegala

handeln annan kriminalitet. Att utveckla och

förstärka de brotts- och drogförebyggande

insatserna, särskilt bland ungdomar, samt i övrigt

bekämpa narkotikabrottsligheten är därför en av

de viktigaste kriminalpolitiska prioriteringarna.

Regeringen tillkallade 1998 en

narkotikakommission som skall utvärdera

samhällets narkotikapolitiska insatser och föreslå

effektiviseringar av narkotikapolitiken.

Översynen skall omfatta såväl lagstiftningen på

området som samhällets åtgärder i övrigt.

Uppdraget skall redovisas före utgången av år

2000. BRÅ har utvärderat kriminaliseringen av

eget bruk av narkotika, som trädde i kraft 1988.

Resultatet kommer att redovisas under hösten

2000.

Den ekonomiska brottsligheten

Den ekonomiska brottsligheten, inklusive den

IT-relaterade brottsligheten, berör stora

samhälleliga värden och drabbar det allmänna,

näringslivet och enskilda människor. Under de

senaste decennierna har många former av

komplicerad och samhällsfarlig ekonomisk

kriminalitet utvecklats. Ofta begås sådana brott

inom en näringsverksamhet. Det finns också ett

samband mellan ekonomisk brottslighet och

annan grov organiserad brottslighet. Det blir allt

vanligare att ekonomiska brottslighet är

gränsöverskridande. Den drar då ofta nytta av

skillnader i nationell lagstiftning och av

myndigheternas svårigheter att samarbeta

effektivt över gränserna.

Statsmakterna har under de senaste åren

väsentligt förstärkt insatserna mot denna typ av

kriminalitet. Utvecklingen av

myndighetssamarbete, arbetsmetoder och

kompetens är några av hörnstenarna i

regeringens strategi mot ekonomisk brottslighet.

I strategin ingår också framtagandet av ny och

bättre lagstiftning. Det pågår ett stort antal

projekt på det området.

Det är problematiskt att den svenska

forskningen i frågor om brott och åtgärder mot

brott är så begränsad. Det gäller även

grundforskningen och tillgången på

forskarutbildad personal inom rättsväsendet. I

fråga om den ekonomiska brottsligheten är det

särskilt problematiskt eftersom den är så

komplex. BRÅ tillfördes därför i

budgetpropositionen för år 1998 resurser för att

under tre år bygga upp och initiera forskning om

ekonomisk brottslighet inklusive miljöbrott. En

treårsperiod är emellertid enligt regeringens

bedömning alltför kort för att kunna generera

bestående resultat i form av uppbyggd

forskarkompetens och ett intresse för frågan i

forskningssamhället. Särskilda medel för att

bygga upp forskningen om ekonomisk

brottslighet inklusive miljöbrott (med särskild

inriktning på att ta fram förslag till åtgärder)

tillförs därför BRÅ över tilläggsbudget.

Inrättandet av Ekobrottsmyndigheten har

skapat goda strategiska förutsättningar för en

effektivare ekobrottsbekämpning i hela landet.

Myndigheten har en viktig nationell

samordningsfunktion när det gäller

ekobrottsbekämpning. Därför är det angeläget

att myndigheten långsiktigt och metodiskt

vidareutvecklar de nationella stabsfunktionerna

bl.a. för att kunna förbättra samordningen av de

samlade insatserna mot ekobrottsligheten.

Myndigheten skall vidareutveckla och

förstärka bekämpningen av den kvalificerade,

omfattande och gränsöverskridande ekonomiska

brottsligheten.

Eftersom det är en grundläggande uppgift för

Ekobrottsmyndigheten att tidigt upptäcka eller

förhindra ekonomisk brottslighet är det också

viktigt att myndigheten förbättrar den

brottsförebyggande verksamheten på såväl

central som lokal nivå.

För att säkerställa Ekobrottsmyndighetens

funktion som ett kompetens- och

kunskapscentrum är det avgörande att

myndigheten har en fortsatt hög ambitionsnivå

när det gäller avancerad utbildning och

kompetensutveckling.

Miljöbrott

En effektiv bekämpning av brott mot miljön är

avgörande för en ekologisk hållbar utveckling.

Den nya miljöbrottsorganisationen skall därför

ha en hög beredskap och tillräckliga

utredningsresurser. Det är en svår och

omfattande uppgift för åklagar- och

polisorganisationerna att utveckla och

effektivisera miljöbrottsbekämpningen. Därför

är det tillfredsställande att myndigheterna har

nått en god bit på vägen när det gäller att säkra

kompetens, kapacitet och kontinuitet i kampen

mot miljöbrott. Att det finns åklagare och

poliser med specialistkompetens på

miljöområdet är en grundförutsättning för en

positiv verksamhetsutveckling.

En effektivare miljöbrottsbekämpning

förutsätter också att polis, åklagare och

tillsynsmyndigheter samordnar sitt arbete och

samarbetar i såväl konkreta ärenden som

strategiska frågor. Den centrala

miljöbrottsenheten hos Riksåklagaren är viktig

för samordningen av de nationella insatserna på

miljöområdet och som stöd i omfattande och

kvalificerade miljöbrottsärenden.

Riksåklagaren har tagit initiativ till bildandet

av Miljöbrottsrådet. Enligt regeringens

uppfattning kommer ett sådant centralt forum

för bl.a. informationsutbyte och

myndighetssamverkan att gynna de framtida

insatserna mot miljöbrott.

En polis för 2000-talet förändringsarbetet skall

fortsätta

Under det senaste decenniet har polisväsendet

genomgått stora förändringar.

Sammantaget har dessa förändringar medfört

nya strukturer och ny organisation, ändrade

arbetsmetoder, behov av kompetensutveckling

och ökade krav på samverkan. Rationaliseringar

och besparingar har lett till att såväl polispersonal

som övriga anställda minskat i antal.

För att upprätthålla medborgarnas förtroende

för polisen är, som redan framgått, insatser inom

framför allt två områden avgörande under de

närmaste åren. Dels skall närpolisreformen

fullföljas och vidareutvecklas. Dels skall

brottsutredningarna på alla nivåer bli snabbare

och säkrare, så att lagföringen ökar och tiden

mellan brott och påföljd blir så kort som möjligt.

För att dessa insatser skall bli möjliga krävs

betydande personalförstärkningar, en

systematisk satsning på kompetensutveckling

samt en utveckling av samarbetet med andra

myndigheter inom och utom rättsväsendet. Den

nya grundutbildningen för poliser är avgörande

för att polisen skall kunna svara mot 2000-talets

krav.

Vid sidan av dessa satsningar skall

polisväsendet redan i år vidta de åtgärder som

krävs för att förstärka gränskontrollen till den

nivå som behövs för Sveriges operativa inträde i

Schengensamarbetet.

Även i framtiden ställs det således stora krav

på polismyndigheterna såväl när det gäller att

skapa en organisation som är anpassad till

verksamhetens krav och förutsättningar som när

det gäller att disponera resurserna på ett effektivt

sätt. Det är Rikspolisstyrelsen som har den

viktiga uppgiften att stödja och samordna det

arbetet.

Professionellt polisarbete är alltid

problemorienterat

Allt polisarbete skall vara problemorienterat. Det

innebär att det skall utgå från professionell

kunskap och analys. Verksamheten skall också

utformas och dokumenteras så att den

kontinuerligt bidrar till den kunskap som finns

om faktorer som orsakar eller förebygger brott

och ordningsstörningar. Det problemorienterade

polisarbetet inriktas på att i första hand

förebygga brott. Insatserna tar sin utgångspunkt

i en kartläggning och analys av problembilden.

Åtgärderna dokumenteras och utvärderas och

arbetet anpassas kontinuerligt efter vad

utvärderingarna visar. Ett sådant arbetssätt höjer

organisationens kompetens och förbättrar de

långsiktiga effekterna av polisarbetet. Båda

faktorerna är viktiga för att öka personalens

tillfredsställelse i arbetet.

Arbetsförhållandena inom polisväsendet skall

uppmuntra till ett långsiktigt problemorienterat

arbetssätt. Behovet av god arbetsledning och

styrning av verksamheten är särskilt stort på

detta område.

Många myndigheter har på senare tid valt att

bredda och förbättra sin kompetens genom att

anställa analytiker, statistiker och andra experter.

Sådan kompetens är ett viktigt stöd i arbetet med

att systematisera och behandla den stora kunskap

som finns inom och utom polisväsendet om

individer och faktorer som orsakar brott.

Experterna kan också öka kompetensen hos

övrig personal och utgöra en resurs i det vidare

utvecklingsarbetet på central nivå.

Sverige skall inträda i det operativa

Schengensamarbetet. Övrigt internationellt

samarbete skall förstärkas

Sveriges målsättning att bli operativ medlem i

Schengensamarbetet under hösten år 2000 ligger

fast. Ett rådsbeslut med detta innehåll bör kunna

fattas av EU kring månadsskiftet

november/december år 2000. Däremot kommer

själva den praktiska tillämpningen av

Schengenregelverket att påbörjas först under

första kvartalet år 2001. Anledningen till denna

förändring i anslutningsprocessen är främst

förseningar i utveckling och anpassning av det

centrala datastödet. I slutet av mars 2001

beräknas alla åtgärder vara genomförda. Då

kommer också alla personkontroller vid de inre

gränserna att upphöra.

Förberedelsearbetet har tagit mycket resurser i

anspråk på central nivå. Det krävs dock att det

också på polismyndighetsnivå bedrivs ett aktivt

förberedelsearbete dels för den egna

verksamheten och dels gentemot andra, främst

hamnar och flygplatser, för att säkerställa att

myndigheterna blir klara i tid för anslutningen.

Polisen måste också förbereda och fullgöra de

särskilda uppgifter som följer av att Sverige är

ordförandeland i EU det första halvåret 2001.

Antalet poliser skall öka och kompetensen inom

polisväsendet bli högre

Med de resurser som nu tillförs polisväsendet

kan utbildningskapaciteten ökas så att det blir

möjligt att år 2001 anta omkring 660

polisstuderande och åren därefter mellan 600 och

900 polisstuderande per år. Det skulle, även med

beaktande av de avgångar som kan förutses,

innebära att antalet poliser skulle öka med 140 år

2001, ytterligare 200 år 2002 och ytterligare 370

år 2003. Vid utgången av år 2003 kommer det då

att finnas ca 16 800 poliser.

Det är av stor vikt att polisväsendet analyserar

resurs- och arbetsfördelningen mellan poliser

och annan personal för att säkerställa en

ändamålsenlig personalsammansättning. Antalet

specialister och annan icke polisutbildad personal

behöver enligt regeringens bedömning öka,

framför allt för att höja kvaliteten i

brottsutredningarna och klara

Schengensamarbetets krav, men också för att

förstärka administration och planering.

Det är också viktigt att ansträngningarna för

att skapa en jämnare könsfördelning och för att

främja den etniska och kulturella mångfalden

inom polisväsendet vidmakthålls.

4.4.4 Kriminalvården

Kriminalvården har genom sina uppgifter att

verkställa påföljderna fängelse och skyddstillsyn,

ansvara för övervakningen av de villkorligt

frigivna och utfärda personundersökningar en

central roll inom kriminalpolitiken.

Verksamheten skall präglas av en human

människosyn, god omvårdnad och ett aktivt

påverkansarbete med iakttagande av en hög grad

av säkerhet samt respekt för den enskildes

integritet och rättssäkerhet.

Kriminalvården fortsätter rationaliseringsarbetet

Under senare år har verksamheten inom

kriminalvården utvecklats positivt på flera vitala

områden. Gemenskap i häktena har införts och

vårdarrollen har förändrats genom

kontaktmannaskapet. Säkerheten inom

anstalterna har förbättrats genom den s.k.

sektoriseringen, programverksamheten har

utvecklats och stödavdelningar och

sexualbrottsavdelningar har inrättats. Samtidigt

har besparings- och rationaliseringskrav medfört

omfattande organisationsförändringar. Nya

påföljder och möjligheten att verkställa

fängelsestraff genom intensivövervakningen med

elektronisk kontroll har fått till följd att antalet

korttidsdömda minskat samtidigt som antalet

intagna med långa strafftider ökat. Sammantaget

har detta stor betydelse för kriminalvårdens

verksamhet.

Kriminalvården står nu inför ett fortsatt

rationaliseringsarbete samtidigt som kraven på

att nuvarande nivåer och kvalitet inom

verksamheterna skall upprätthållas. Det handlar

om att undanröja hinder för en effektiv

verksamhet och fortsätta att utveckla

verksamheten mot de mål som tidigare

prioriterats och som ligger fast.

Verksamheten skall inriktas på att den dömde

inte återfaller i brott

En stor del av dem som avtjänar fängelsestraff

återfaller i brott. Det är en angelägen uppgift att

på olika sätt försöka förändra denna situation.

Kriminalvårdens möjligheter att förebygga

återfall i brott måste därför tas tillvara.

Kriminalvårdens ansvar för att förebygga återfall

i brott kan sägas vara tudelat. Dels skall

kriminalvården genom ett långtgående

säkerhetstänkande, där samhällsskyddsaspekter

tillmäts stor vikt, förhindra att intagna begår

brott under straffverkställigheten. Dels skall

kriminalvården tillvarata de möjligheter till

påverkan och förändring som anstaltsvistelsen

ger för att minska riskerna för återfall efter

frigivningen. Ofta är det fråga om att finna en

lämplig balans mellan dessa båda intressen. I

detta sammanhang är det också viktigt att beakta

att det finns grupper t.ex. kvinnor, unga och

olika etniska grupper som har särskilda behov

som måste tillgodoses av kriminalvården.

Kriminalvårdens kunskap om de intagna skall

förbättras

För att förhindra de intagna från att utnyttja

anstaltstiden till att bilda och upprätthålla

kriminella nätverk är det nödvändigt att utveckla

arbetsmetoder och använda tillgänglig teknik för

att höja förmågan att kartlägga och analysera

kunskapen om de intagna. Inom Justitie-

departementet har det upprättats en promemoria

om kriminalvårdens rätt att behandla person-

uppgifter (Ds 2000:50). Promemorians förslag

innebär bl.a. att det klargörs att kriminalvården

får använda befintlig teknik för att samla,

bearbeta och analysera information om de

intagna som kan anses utgöra en säkerhetsrisk.

Kriminalvårdens samlade kunskap om de intagna

kan användas för att på ett ännu bättre sätt än i

dag styra valet av anstalt eller avdelning.

Informationen kan också användas vid

fastställande av de särskilda villkor som skall gälla

för långtidsdömda liksom vid beviljandet av

permissioner och andra utevistelser.

De intagnas grundläggande kompetens skall

förstärkas

Många av de intagna har svårigheter att socialt

anpassa sig till ett liv utan kriminalitet. De saknar

arbetslivserfarenhet och grundläggande

utbildning. En höjning av de intagnas kompetens

i dessa hänseenden ökar förutsättningarna för att

de skall kunna leva ett laglydigt liv. En viktig

uppgift för kriminalvården är därför att se till att

de intagna erbjuds arbete och andra former av

sysselsättning, såsom utbildning, undervisning,

arbetsträning och social färdighetsträning. En

strävan skall vara att ytterligare förstärka inslaget

av grundläggande praktisk och teoretisk

utbildning. Utgångspunkten skall vara att alla

intagna i anstalt som har behov av det skall

erbjudas grundskoleutbildning och

gymnasieutbildning. Det är vidare viktigt att

göra arbetsdriften mer meningsfull och anpassad

efter de intagnas behov.

De intagna skall få det stöd de behöver för att

minska risken för återfall i brott

Kriminalvårdens arbete skall under hela

verkställighetstiden vara inriktat på att stödja och

hjälpa den dömde och främja anpassningen i

samhället. Under verkställighetstiden skall de

intagna få behandling för psykiska störningar,

drogmissbruk och andra problem. De skall också

motiveras till att i fortsättningen leva ett

laglydigt liv. För att verkställighetens innehåll

bättre skall kunna anpassas till de intagnas behov

är det viktigt att kunskaperna om de dömdas

situation vid intagningen förbättras.

Programverksamheten skall vara utformad så

att den svarar mot behoven. Kriminalvården skall

också erbjuda social träning och meningsfulla

fritidsaktiviteter. Det är viktigt att alla tillfällen

att utveckla de intagnas personliga ansvar tas

tillvara. Kriminalvården skall vidare iaktta ett

förhållningssätt till de intagna som bidrar till att

de får en jämställd syn på förhållandet mellan

män och kvinnor. En kompetent och engagerad

personal är en förutsättning för en bra

verksamhet. En angelägen uppgift för

kriminalvården är därför att se till att personalen

har de kompetenser som motsvarar

verksamhetens krav och att kontaktmannaskapet

utvecklas.

Kvaliteten i verksamheten skall utvecklas och följas

upp

Uppföljning och utvärdering av vidtagna

åtgärder är en självklar förutsättning för att

verksamhetens kvalitet skall förbättras. För att

kunna analysera vilka åtgärder som bäst bidrar

till att den intagne inte återfaller i brott efter

frigivningen krävs att det utvecklas metoder för

att följa upp och utvärdera återfallsfrekvensen för

olika kategorier intagna.

Möjligheterna att skapa personliga nätverk skall tas

tillvara

En förutsättning för att den dömde efter avtjänat

straff skall kunna återanpassas till ett liv utan

kriminalitet är att han eller hon under

verkställighetstiden ges möjlighet till kontakter

med personer utanför anstalten. Att kontakterna

med familj och barn i möjligaste mån bör

upprätthållas är närmast en självklarhet. Här

fyller de besökslägenheter som inrättats på

många anstalter en viktig funktion. Det är

emellertid också nödvändigt att försöka finna

andra vägar för de dömda att knyta sociala

kontakter. I det sammanhanget spelar

lekmannaövervakarna, trossamfunden och de

ideella organisationerna, t.ex. Kriminellas

revansch i samhället (KRIS), en viktig roll. Det

personliga engagemang och intresse som

frivilliga insatser innebär kan aldrig helt ersättas

av det stöd som erbjuds inom ramen för ett

tjänstemannaansvar. Vikten av de frivilliga

krafternas inslag i kriminalvården kan därför inte

nog betonas. Ideella insatser är dock inte alltid

tillräckligt. Även frivilliga krafter bör få rimliga

utlägg täckta. Regeringen överväger därför för

närvarande hur stödet till de frivilliga insatserna

skall utformas i framtiden.

Frigivningsförberedelserna skall förstärkas

En kriminalvård som är inriktad på att förebygga

återfall i brott förutsätter bra och effektiva

frigivningsförberedelser. Verksamheten i anstalt

skall under hela verkställighetstiden vara inriktad

på åtgärder som förbereder den intagne för ett liv

i frihet. Detta gäller även om anstaltsvistelsen

skall pågå under lång tid. Risken är annars stor

att de långtidsdömda passiviseras och institu-

tionaliseras. Frigivningsförberedelserna för

långtidsdömda bör i huvudsak ta fasta på träning

och förberedelse för ett socialt liv på det

personliga planet samt social och ekonomisk

etablering i samhället. Den intagnes personliga

situation måste vara avgörande för vilka åtgärder

som är påkallade. I det sammanhanget förtjänar

påpekas de särskilda behov som vissa grupper

t.ex. kvinnor, unga och olika etniska grupper kan

ha.

Ett särskilt problem är att vissa långtidsdömda

av olika skäl vill vistas längre i anstalter med

högre säkerhetsgrad än vad samhällsskyddet

kräver. En viktig uppgift för kriminalvården är

därför att verka för en mera flexibel organisation

där en successiv övergång från slutna till öppnare

former underlättas.

Samarbetet mellan kriminalvården och andra

myndigheter kan utvecklas ytterligare

Ett effektivt samarbete mellan kriminalvården

och andra myndigheter, t.ex. socialtjänsten,

Arbetsmarknadsverkets myndigheter samt

hälso- och sjukvården är en förutsättning för att

skapa goda möjligheter för den dömde att

anpassa sig till ett icke kriminellt liv. Det är

viktigt inte minst för att behandling och andra

åtgärder som påbörjats under verkställigheten

skall kunna fullföljas även efter verkställighetens

slut.

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) har på

regeringens uppdrag kartlagt kriminalvårdens

och andra myndigheters arbete med att

förbereda frigivningssituationen för de intagna. I

rapporten Frigivning från fängelse (BRÅ-rapport

1998:6) konstaterar BRÅ att intagna i anstalt har

allvarligare sociala problem än befolkningen i

stort men också jämfört med andra kategorier

dömda personer. Ett flertal hinder för optimala

frigivningsförberedelser identifieras och BRÅs

slutsats är att förbättringar bör övervägas bl.a.

vad avser samarbetet mellan olika berörda

myndigheter. Som en fortsättning på

regeringsuppdraget driver BRÅ för närvarande

ett projekt där syftet är att undersöka på vilket

sätt kriminalvården och andra myndigheter

arbetar för att minska risken för återfall bland

olika grupper av anstaltsklienter. Resultatet skall

redovisas till regeringen senast den 1 oktober

2000.

Regeringen överväger för närvarande hur man

på bästa sätt kan skapa goda förutsättningar för

en bättre frigivningssituation. Som ett led i det

arbetet har regeringen givit Kriminalvårds-

styrelsen i uppdrag att redovisa hur

kriminalvården arbetar med förberedelserna av

frigivningen för att underlätta övergången från

anstalt till frihet. Även det uppdraget skall

redovisas den 1 oktober 2000.

En försöksverksamhet med förstärkta och

intensifierade frigivningsförberedelser förbereds

Inom Justitiedepartementet har departements-

promemorian Från anstalt till frihet (Ds

2000:37) utarbetats. I promemorian, som för

närvarande remissbehandlas, föreslås en treårig

försöksverksamhet med ett intensifierat arbete

för att underlätta de intagnas övergång från

anstaltsliv till ett liv i frihet. Förslagen innebär

bl.a. att frigivningssituationen för varje intagen

skall utredas och planeras på ett strukturerat sätt

och i samarbete med den intagne, berörda

myndigheter, organisationer och enskilda.

Effektiva frigivningsförberedelser med sikte på

att minimera risken för återfall i brott förutsätter

att den intagne under slutet av

verkställighetstiden får vistas i öppnare former.

Inom ramen för försöksverksamheten skall

långtidsdömda därför få möjlighet att efter

ansökan och individuell prövning verkställa de

sista månaderna av straffet genom

intensivövervakning med elektronisk kontroll.

Kriminalvården skall skapa förutsättningar för att

ge alternativen till fängelse bredast möjliga

tillämpning

De senaste årens förändringar i påföljdssystemet

har medfört nya viktiga uppgifter för

kriminalvården. För att frivårdspåföljderna skall

upplevas som trovärdiga alternativ till fängelse

krävs det att de får ett tydligt och konsekvent

innehåll. Att se till att så är fallet kommer även i

fortsättningen att bli en viktig uppgift för

frivården. Även satsningarna på att förbättra

intensivövervakningen måste fortsätta för att

garantera dess fortsatta trovärdighet som

alternativ till fängelse. De alternativa påföljderna

ställer också ökade krav på kriminalvården när

det gäller att utföra personundersökningar. För

att ge de alternativa påföljderna bredast möjliga

tillämpning är det av stor vikt att den

misstänktes personliga förutsättningar för olika

påföljdsalternativ tydligt framgår av

personutredningen.

Samhällstjänstens stora genomslag innebär att

kriminalvården måste fortsätta ansträngningarna

med att få fram lämpliga arbetsplatser som

motsvarar klienternas behov. Arbetet inom

kriminalvården med att utveckla samhällstjänsten

är avgörande för att säkerställa en fortsatt tilltro

till alternativen till fängelse Ett väl upparbetat

samarbete med de ideella organisationerna och

trossamfunden är en förutsättning för att

kriminalvården skall kunna lyckas med denna

uppgift. För att klara hanteringen av

samhällstjänsten kommer det också att vara

nödvändigt att fortsätta ansträngningarna för att

förbättra samarbetet med kommunerna och

landstingen i syfte att öka antalet offentliga

arbetsplatser.

Arbetet med att bekämpa narkotikamissbruket

skall bedrivas med ökad intensitet

Den svenska narkotikapolitikens långsiktiga mål

är att skapa ett narkotikafritt samhälle. En stor

del av dem som är föremål för kriminalvård

missbrukar narkotika. Kriminalvårdens insatser

på området är därför av betydelse. En av

kriminalvårdens viktigaste uppgifter är att hålla

anstalter och häkten fria från narkotika och verka

för att narkotikamissbruket bland frivårds-

klienter minskar. Dessutom skall kriminalvården

verka för att dömda som har behov av det får

tillgång till missbruksvård. Särskild vikt skall

läggas vid insatser för att motivera de dömda till

behandling.

Det primära är att kriminalvårdens

behandlings- och påverkansprogram håller hög

kvalitet och är effektiva. Det är ändå oroande att

andelen intagna i behandling minskat under år

1999. Det minskade antalet placeringar enligt

34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

är också en negativ utveckling som måste tas på

allvar. Att den intagne blir fri från sitt

narkotikamissbruk är en förutsättning för att han

eller hon skall kunna leva ett liv utan kriminalitet

efter frigivningen. Narkotikamissbruket är också

en bidragande orsak till att det förekommer våld

mellan intagna. Kriminalvårdens insatser för att

bekämpa narkotikamissbruket är därför av

väsentlig betydelse för att anpassa den intagne till

ett liv utan kriminalitet. Detta arbete måste

därför bedrivas med ökad intensitet.

4.4.5 Reformeringen av domstolsväsendet

I Sverige har vi sedan många år ett väl fungerande

domstolsväsende. Det utgör en garant för

medborgarens möjligheter att få rättigheter och

skyldigheter fastställda av objektiva och

oberoende domstolar.

Samhället har förändrats i en allt snabbare takt

bl.a. genom Sveriges inträde i EU samt

näringslivets och privatlivets ökande

internationalisering. Därutöver ställer

medborgarna numera allt högre krav på

snabbhet, god service, ett gott bemötande och

effektivitet i verksamheten.

Det är mot denna bakgrund viktigt att

vidmakthålla och utveckla vårt domstolsväsende.

Ett väl fungerande domstolsväsende förutsätter

ett ständigt pågående arbete med att anpassa

verksamheten efter de krav som tiden ställer.

Ett väl fungerande domstolsväsende är inte

enbart av betydelse för rättssäkerhet och

rättstrygghet utan också av stor betydelse för

hela vårt lands välstånd.

För att uppfylla regeringens mål om

bibehållen rättssäkerhet och rättstrygghet samt

säkerställa domstolarnas särställning har sedan

några år inletts en omfattande reformering av

domstolsväsendet. I en skrivelse till riksdagen

under våren 2000, Reformeringen av

domstolsväsendet en handlingsplan (skr.

1999/2000:106) sammanfattar regeringen

pågående och planerade förändringar av

domstolsväsendet. Riksdagen har ställt sig

bakom regeringens redovisning av reformarbetet

(bet. 1999/2000:JuU22, rskr. 1999/2000:255). I

det följande redovisas huvuddragen i regeringens

skrivelse.

Fortsatt renodling av arbetsuppgifter

En viktig utgångspunkt för reformarbetet är att

domstolarna och domarna endast skall pröva

frågor som verkligen kräver domstolens speciella

kompetens. Ärenden och annat som lika väl kan

utföras i en förvaltningsmyndighet bör också

utföras där, så att resurser kan koncentreras till

de rättsskipande uppgifterna där det behövs

domarmedverkan.

Under de senaste åren har ett antal uppgifter

förts över från domstolarna till andra

myndigheter, bl.a. till

kronofogdemyndigheterna. Som ett ytterligare

led i renodlingen av domstolarnas verksamhet

har riksdagen beslutat att

inskrivningsverksamheten skall koncentreras till

sju inskrivningsmyndigheter och att

bouppteckningsverksamheten förs över från

domstolsväsendet till skatteförvaltningen (prop.

1999/2000:1 utg.omr. 4, bet. 1999/2000:JuU1,

rskr. 1999/2000:78). Domstolsverket arbetar nu

tillsammans med berörda domstolar och

reformen skall vara genomförd den 1 juli 2001.

Som ett nästa steg med syfte att renodla

domstolsverksamheten föreslår nu regeringen

förändringar avseende sjöfartsregistret och

inskrivning enligt lagen om företagshypotek.

Förslagen innebär att sjöfartsregistret flyttas från

Stockholms tingsrätt till Sjöfartsverket och att

ärendena om företagshypotek flyttas från Malmö

tingsrätt till Patent- och registreringsverket (se

vidare avsnitt 4.8).

Fortsatt renodling av arbetsformer och domarroll

Regeringen vill stärka domarrollen och renodla

domarnas arbetsuppgifter till den dömande

verksamheten. Dessutom bör domstolarna

bemannas med medarbetare som kan avlasta

domaren arbetsuppgifter som inte kräver

domarens speciella kompetens. En förstärkt

beredningsorganisation i domstolarna behöver

därför byggas upp. En rad olika försök pågår

redan.

De anställda i domstolsväsendet

Det är av stor betydelse att förutsättningar

skapas för att kunna vidareutveckla och förstärka

dömandet i första instans så att tyngdpunkten i

domstolsväsendets verksamhet också framöver

skall kunna ligga där. Viktigt är då bl.a. att även

fortsättningsvis kunna rekrytera skickliga

medarbetare till samtliga domstolar i hela landet

och att också skapa möjligheter till en fortsatt

och systematisk kompetensutveckling för de

olika personalkategorierna som finns i

domstolarna. Domstolarna bör givetvis vara

attraktiva arbetsplatser med en god arbetsmiljö.

En mera långtgående specialisering än i dag är en

viktig faktor för att behålla attraktionskraften i

domaryrket och behövs även för att möta de

behov som följer av bl.a. internationaliseringen

och komplexiteten i samhället. Att det finns

möjlighet att vidareutbilda sig är ytterligare en

viktig faktor. Domstolsverket har i det syftet

tagit fram en omfattande utbildningsplan (se

vidare avsnitt 4.6.3).

Notarier

Notariekåren utgör en värdefull resurs i våra

domstolar. Notariesystemet bör därför bevaras

och utvecklas. Notarierna kommer att utgöra en

del av basen i den utbyggda

beredningsorganisation som är nödvändig i

domstolarna i framtiden. Det är därför viktigt att

det pågående förändringsarbetet inte leder till att

antalet notarieanställningar minskar. Det mesta

talar för att framtidens domstolar får ett ökat

behov av notarier och andra jurister för att

åstadkomma en än högre kvalitet i verksamheten

och för att göra nödvändig renodling av

domarnas arbetsuppgifter möjlig. Framför allt

gäller det i de domstolar som av tradition har en

förhållandevis låg andel notarier bland sin

personal.

Nämndemän

Nämndemännen fyller en viktig funktion i våra

domstolar. Deras medverkan är en garanti för att

verksamheten vid domstolarna ligger i linje med

allmänna värderingar i samhället.

Nämndemännens medverkan bidrar också till att

medborgarnas förtroende för domstolarnas

verksamhet upprätthålls. De bör i så hög grad

som möjligt svara mot ett folkgenomsnitt såvitt

avser ålder och bakgrund. Det är mot den

bakgrunden önskvärt att uppdraget som

nämndeman cirkulerar.

Regeringen avser under hösten 2000 besluta

om direktiv till en utredning om

nämndemannainstitutet bl.a. för att åstadkomma

att nämndemän i framtiden rekryteras från en

bredare bas än i dag. Det finns också ett behov av

att förändra regelverket i takt med den övriga

utvecklingen i domstolarna. Även frågor om hur

en nämndemans lämplighet för sitt uppdrag skall

prövas bör ingå i utredningsuppdraget.

Förbättrat processuellt regelverk

Ett ändamålsenligt processuellt regelverk är av

avgörande betydelse för domstolarnas funktion

och möjligheter att verka. De förfaranderegler

som styr de svenska domstolarnas verksamhet,

framför allt rättegångsbalken, ärendelagen och

förvaltningsprocesslagen, har därför

kontinuerligt varit föremål för översyn och

reformer i olika delar.

Målsättningen är att åstadkomma en

ändamålsenlig och snabb processordning som

exempelvis gör det möjligt att handlägga de stora

och omfattande målen effektivt och på ett sätt

som ger de bästa förutsättningarna för korrekta

avgöranden. Förenkling har därför genomförts

under året av domstolsförfarandet i de allmänna

domstolarna. En försöksverksamhet med

videokonferens i domstol har också inletts.

Vidare ser en särskild utredare över rättegången i

brottmål och tvistemål med särskild inriktning

på de grundläggande frågorna om muntlighet,

omedelbarhet och koncentration (dir. 1999:62).

Säkerheten i domstolarna skall stärkas och

bemötandet i domstolarna skall förbättras

Domstolarnas lokaler bör vara utformade så att

parter, vittnen, brottsoffer och andra som

besöker en domstol kan känna sig trygga och kan

tillbringa väntetiden i en lugn och säker miljö.

Lagstiftningen skall vara utformad så att goda

möjligheter ges att förebygga våldsdåd i

domstolarna. Regeringen avser därför att verka

för att säkerheten stärks och avser att hösten

2000 lägga fram en proposition med förslag till

lagstiftning om förbättrat tillträdesskydd i

domstolarna.

Det är viktigt att vittnen och andra som kallas

till domstolen får ett gott bemötande och

tillräcklig information om vad som väntar dem.

Domstolsverket har på uppdrag av regeringen

efter samråd med Brottsofferutredningen och

Brottsoffermyndigheten utarbetat ett

åtgärdsprogram som syftar till att förbättra

domstolarnas bemötande av vittnen, målsägande

och andra som kommer i kontakt med

domstolarna. Åtgärdsprogrammet omfattar bl.a.

en översyn av kallelsernas utformning och

förbättrad information till dem som kallats till

domstolen.

Domstolarnas lokaler bör om möjligt

utformas så att målsägande och vittnen inte

behöver konfronteras med den tilltalade före

förhöret. Arbetet med att genomföra de

föreslagna åtgärderna pågår.

Den frivilligverksamhet med vittnesstöd som

pågår på många orter är mycket värdefull.

Regeringen är av uppfattningen att verksamheten

på sikt bör finnas vid varje domstol.

Regeringen har för avsikt att under hösten

2000 lämna en proposition med förslag till

åtgärder för att förbättra brottsoffrens situation

på grundval av betänkandet Brottsoffer Vad har

gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40).

Den framtida yttre domstolsorganisationen

Regeringen har i skrivelsen till riksdagen (skr.

1999/2000:106 Reformering av

domstolsväsendet en handlingsplan) även

redogjort för sin syn på det framtida

domstolsväsendet ur organisatorisk synvinkel.

Regeringen har i skrivelsen redogjort för ett antal

organisationsförändringar och för ytterligare

planerade organisationsprojekt. Riksdagen har

godkänt organisationsförändringarna och de

allmänna principerna för förändringsarbetet som

regeringen redovisat (bet.1999/2000:JuU22, rskr.

1999/2000:255).

De allmänna principer som bildar

utgångspunkt vid reformeringen av

tingsrättsorganisationen är tillgänglighet, en

stärkt beredningsorganisation, förutsättningar

för återkommande kompetensutveckling,

möjligheter att specialisera verksamheten,

möjligheter att rekrytera personal och geografisk

samordning med rättsväsendets övriga

myndigheter. Den organisatoriska lösningen

som godtagits av riksdagen är att tillskapa större

domkretsar. Det kan ske genom att tingsrätter

läggs samman, att verksamheten bedrivs i en

domkrets (en myndighet) med permanent

verksamhet på flera orter eller, i de fall

arbetsunderlaget inte bär permanent verksamhet

på mer än en ort, genom att tillgängligheten och

den lokala förankringen tillgodoses på det sättet

att domstolen har tingsställe vid en eller flera

orter.

I skrivelsen föreslog, såsom tidigare nämnts,

regeringen ett antal organisationsförändringar.

Efter riksdagens godkännande har regeringen

givit Domstolsverket i uppdrag att genomföra de

godkända förändringarna. I skrivelsen redovisar

regeringen också ett antal pågående

organisationsprojekt. Vissa av de projekten har

nu efter utredning, remittering m.m. kommit så

långt att regeringen önskar anmäla dessa för

riksdagen.

De nu aktuella organisationsförändringarna

berör tingsrätterna i Nordvästra Skåne

(Helsingborg, Ängelholm och Klippan), i

Dalarna (Falun, Hedemora, Ludvika, Leksand

och Mora), Falköping och Skövde samt

Simrishamn och Ystad (se vidare avsnitt 4.8).

Regeringen avser att i en skrivelse under våren

till riksdagen anmäla ytterligare

organisationsförändringar.

4.5 Insatser

4.5.1 Statliga insatser inom

politikområdet

Polisväsendet

Reformeringen av polisväsendet fortsätter med

utgångspunkt i medborgarnas behov och en

helhetssyn på rättsväsendets uppgifter och

funktion. Det innebär bl.a. en satsning under de

närmaste åren på att fullfölja närpolisreformen

och vidareutveckla det problemorienterade

arbetet.

Riksdagen har tillkännagivit att regeringen bör

låta utreda dels frågan om ett oberoende organ

för tillsyn över polisens och åklagarnas

förundersökningsarbete, dels behovet av

specialisering av utredningsverksamheten inom

närpolisen (bet. 1999/2000:JuU11, rskr.

1999/2000:211). Justitieombudsmannen,

Justitiekanslern, Riksdagsrevisorerna,

Granskningskommissionen i anledning av

brottsutredningen efter mordet på Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

och Riksåklagaren har väckt frågor om

brottsutredningsverksamheten (se avsnitt 4.6.1).

Regeringen avser därför att inom kort besluta

om en översyn av

brottsutredningsverksamheten.

Säpo/Rikskrimkommittén, som har utrett

frågor om ny organisation och nya metoder för

kampen mot grov och organiserad brottslighet,

överlämnade sitt betänkande i april 2000 (SOU

2000:25). Kommittén föreslår bl.a. en

sammanslagning av Säkerhetspolisen och

Rikskriminalpolisen. Betänkandet

remissbehandlas för närvarande.

I april 2000 överlämnade regeringen ett förslag

till lag om hemlig avlyssning m.m. till Lagrådet.

Förslagen i remissen innebär bl.a. att polisen i

förundersökningar om mycket grova brott skall

få använda buggning, benämnt hemlig

avlyssning. Arbetet med att utforma förslag till

buggning och andra reformer av de hemliga

tvångsmedlen fortsätter.

Regeringen har i ett särskilt beslut uppdragit

bl.a. åt Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren att

utarbeta ett förslag till ett nationellt

handlingsprogram för skydd av vittnen,

målsägande och andra bevispersoner. Uppdraget

skall redovisas senast den 30 november 2000.

Riksdagen har tillkännagivit att regeringen bör

utreda vilka arbetsuppgifter polisen bör ha (bet.

1999/2000:JuU6, rskr. 1999/2000:128).

Regeringen avser att under hösten låta utreda

frågan om renodling av polisarbetet. Uppdraget

bör också omfatta frågor om hur behovet av

polisresurser i t.ex. glest befolkade områden kan

tillgodoses bättre än i dag. Polismyndigheten i

Stockholms län har i den s.k. ROPA-rapporten

om renodling av polisarbetet lämnat synpunkter

på ansvarsfördelningen för vissa uppgifter som

för närvarande ankommer på polisen. ROPA-

rapporten har utvärderats av Rikspolisstyrelsen

och är där föremål för vidare överväganden.

Under hösten år 2000 kommer Rådet att fatta

beslut om Sveriges operativa inträde i

Schengensamarbetet. Rikspolisstyrelsen har

sedan september 1996 haft regeringens uppdrag

att samordna polisväsendets åtgärder för

anslutningen till Schengensamarbetet. Samtliga

polismyndigheter har upprättat

genomförandeplaner över åtgärder som måste

vidtas och Rikspolisstyrelsen har tagit fram en

nationell handlingsplan som styrdokument för

myndigheterna. Flera försöksverksamheter, bl.a.

i Blekinge och Södermanland, har genomförts

för att simulera gränskontroll och samverkan

med andra myndigheter ur ett

Schengenperspektiv.

Sverige har installerat en nationell del av SIS

(Schengens informationssystem) på

Rikspolisstyrelsen och funktions- och

kommunikationstester för systemet har

påbörjats. Även anslutning för kommunikation

vid SIRENE-kontoret (det nationella

sambandskontoret) pågår och beräknas vara klart

under år 2000.

Rikspolisstyrelsen har vidare till regeringen

lämnat förslag om orter som bör vara

gränsövergångsställen då Sverige blir operativ

Schengenmedlem.

Inom Rikspolisstyrelsen och flertalet

polismyndigheter pågår också förberedelser för

de särskilda uppgifter som följer av att Sverige är

ordförandeland i EU det första halvåret 2001.

De nya registren för misstanke- och

belastningsuppgifter samt den första etappen av

DurTvå, som är ett stöd för

förundersökningsprocessen, har tagits i bruk

under år 1999. Det är angeläget att följa hur

systemen utnyttjas i polisverksamheten och

säkerställa de effektivitetsvinster som systemen

möjliggör.

Regeringen har tillsatt en särskild utredare för

att följa genomförandet av den nya

polisregisterlagstiftningen (dir. 1999:99).

Lättnaden i sekretessreglerna för bl.a.

uppgifter hos Säkerhetspolisen har lett till att 142

personer under år 1999 fått tillgång till uppgifter

ur Säkerhetspolisens arkiv. Arbetet med att

förstärka samarbetet mellan Säkerhetspolisen

och den öppna polisen har fortsatt under året

och lett till framsteg när det gäller utredningen

av ett antal grova brott med högerextremistiska

förtecken. Säkerhetstjänstkommissionen har

sedan drygt ett år arbetat med att kartlägga och

granska de svenska säkerhetstjänsternas, bl.a.

Säkerhetspolisens, författningsskyddande

verksamhet. Från den 1 januari 2000 gäller en

särskild lagstiftning som ger kommissionen

befogenheter utöver vad som tillkommer

kommissioner i allmänhet. Uppdraget skall

redovisas i augusti 2001.

Åklagarväsendet

Den 1 januari 2000 inrättade Riksåklagaren på

regeringens uppdrag en ny och flexibel

organisation för bekämpning av brotten mot

miljön. Åklagare och poliser med

specialistkompetens skall handlägga

miljöbrottsärendena. En enhet hos Riksåklagaren

har ett nationellt ansvar för

miljöbrottsbekämpningen och biträder dessutom

andra åklagarmyndigheter vid handläggningen av

komplicerade ärenden om brott mot miljön.

Sedan EU-bedrägeridelegationen på uppdrag

av regeringen avvecklade sin verksamhet ansvarar

Ekobrottsmyndigheten sedan den 1 juli 2000 för

samordningen av de nationella åtgärderna mot

EU-bedrägerier m.m. Det är angeläget att

Ekobrottsmyndigheten förstärker och utvecklar

formerna för samverkan mellan de berörda

myndigheterna. Dessutom understryker

regeringen vikten av att Ekobrottsmyndigheten,

i samråd med övriga myndigheter, bestämmer

vilka åtgärder som är nödvändiga att vidta och

vilka stödfunktioner som myndigheterna kan

behöva för att åstadkomma en effektivare

bekämpning av EU-bedrägerier, fusk och andra

oegentligheter med EU-medel.

Det är angeläget att myndigheten tillsammans

med andra berörda myndigheter vidareutvecklar

och förstärker de samlade insatserna mot fusk

och andra oegentligheter med EU-medel i

landet.

Den 1 oktober 1999 trädde den nya

trafikförordningen i kraft. I samband med det

beslutade Riksåklagaren om nya föreskrifter om

ordningsbot för vissa brott. Innebörden av

beslutet är att merparten av trafikförseelserna

och andra enklare förseelser kan lagföras genom

utfärdande av ordningsbot av polisman. Enligt

Riksåklagaren kommer det att medföra en

minskad ärendeinströmning till

åklagarorganisationen.

Riksåklagaren har i maj 2000 till regeringen

redovisat en översyn av 7 kap. rättegångsbalken.

Kapitlet innehåller bl.a. regler om vilka som är

allmänna åklagare och om åklagarnas behörighet.

Riksåklagaren föreslår vissa lagändringar och

följdändringar i andra författningar. Förslaget är

remitterat och ärendet bereds för närvarande

inom Justitiedepartementet.

Domstolsväsendet

För att uppfylla och förverkliga regeringens mål

om ökad rättstrygghet och rättssäkerhet för den

enskilde, förenkling av det processuella

förfarandet samt ökad effektivitet i domstolarna

har ett flertal reformer genomförts eller

förberetts. En närmare redogörelse av de insatser

som gjorts eller förberetts under år 2000 följer

nedan.

De allmänna domstolarna

Utgångspunkten för regeringens insatser i denna

del är att så långt som möjligt rationalisera och

förenkla det processuella förfarandet och

samtidigt skapa förutsättningar för användandet

av ny teknik i domstolarna. Insatserna syftar till

att göra domstolarna mer tillgängliga för envar

samtidigt som de processuella reglerna blir mer

lättillämpade.

Ett flertal reformer har genomförts eller

förbereds.

Riksdagen beslutade i mars 2000 på

regeringens förslag en rad åtgärder för att

effektivisera och förenkla domstolsförfarandet

för parterna och för de allmänna domstolarna

(prop. 1999/2000:26, bet. 1999/2000:JuU10,

rskr. 1999/2000:151). Ändringarna rör framför

allt handläggningen i tingsrätterna. Reformerna

syftar till att renodla och förbättra domstolarnas

och domarnas verksamhet.

Den 1 januari 2000 trädde lagen (1999:613)

om försöksverksamhet med videokonferens i

rättegång i kraft. Lagen möjliggör användandet

av videoöverföringsteknik vid handläggningen av

mål i allmän domstol. Lagen innebär att parter

under vissa förutsättningar får delta i muntlig

förhandling inför rätten genom videokonferens

men även att bevisning, t.ex. vittnesförhör, kan

tas upp genom videokonferens.

Regeringen beslutade den 1 juli 1999 om

direktiv till en särskild utredare om processen i

allmän domstol (dir. 1999:62). Utredningen

(1999 års rättegångsutredning) skall undersöka

hur rättegången i tvistemål och brottmål med

bibehållen rättssäkerhet kan förbättras.

Utredaren har i ett delbetänkande i juli (SOU

2000:70) föreslagit ändring i lagen (1991:1137)

om rättspsykiatrisk undersökning som innebär

att den rättspsykiatriska undersökningen som

huvudregel skall genomföras före

huvudförhandlingen.

Domstolsverket har den 10 januari 2000 till

regeringen redovisat en promemoria Inställda

huvudförhandlingar Förslag till åtgärder. I

promemorian föreslås vissa lagändringar för att

minska problemet med inställda huvudför-

handlingar. Promemorian är remitterad och

ärendet bereds för närvarande.

En särskild arbetsgrupp, bestående av domare,

advokat och åklagare, har sett över

forumbestämmelser i syfte att skapa möjligheter

för tingsrätter inom ett län att samarbeta genom

överlämnande av tvistemål och brottmål mellan

domstolarna. Förslagen är remitterade och

bereds för närvarande.

I betänkandet Grupprättegång (SOU

1994:151) föreslår Grupptalanutredningen att

grupptalan skall införas som rättegångsform i

Sverige. Grupptalan kan förenklat beskrivas som

en representativ taleform, där en representant för

en grupp som har likartade anspråk kan föra en

talan i domstol som blir bindande för hela

gruppen utan hinder av att de som ingår i

gruppen inte deltagit i rättegången. Regeringen

avser att lägga fram en lagrådsremiss om

grupptalan vid årsskiftet 2000/2001.

De allmänna förvaltningsdomstolarna

De allmänna förvaltningsdomstolarna har under

många år varit särskilt arbetstyngda. En minskad

måltillströmning under senare år i kombination

med särskilda insatser för att avgöra äldre mål har

emellertid förbättrat situationen framförallt vid

länsrätterna. Ur ett medborgarperspektiv är dock

situationen fortfarande inte godtagbar.

Regeringen kommer därför att i det fortsatta

reformarbetet ägna särskild uppmärksamhet åt

arbetssituationen vid de allmänna förvaltnings-

domstolarna och också initiera nödvändiga

åtgärder för att förbättra arbetssituationen vid de

allmänna förvaltningsdomstolarna.

I promemorian Fortsatt översyn av

förvaltningsprocessen En ny princip för

prövning i fövaltningsdomstol m.m. (Ds

1997:29), föreslås att regleringen i

förvaltningsprocesslagen blir kompletterad med

ytterligare regler om talerätt, inhibition och

förfarandet vid bifall till ansökan. Vidare föreslås

ett nytt institut för anhängiggörande av talan.

Frågorna bereds inom Justitiedepartementet

såvitt avser ändringen i förvaltningsprocesslagen

med avsikt att en proposition skall kunna

överlämnas till riksdagen under år 2001.

Regeringen har i juni 2000 överlämnat en

proposition (prop. 1999/2000:142) till riksdagen

om videokonferens i allmän

förvaltningsdomstol, m.m. I propositionen

föreslås bl.a. att det på motsvarande sätt som i de

allmänna domstolarna på försök införs en

möjlighet att använda videokonferens vid hand-

läggningen av mål i allmän förvaltningsdomstol.

Den yttre organisationen

Under senare år har det blivit allt tydligare att

domstolarnas nuvarande organisation inte är

riktig anpassad till den omvärld i vilken de har att

verka som garanter för rättssäkerhet och rätts-

trygghet. Den nuvarande organisationen behöver

således ses över.

Den 1 juli 2000 sammanlades Jakobsbergs

tingsrätt med Sollentuna tingsrätt med kansliort i

Sollentuna.

Regeringen har efter att riksdagen ställt sig

bakom regerings skrivelse (skr. 1999/2000:106

Reformering av domstolsväsendet en

handlingsplan, bet. 1999/2000:JuU22, rskr.

1999/2000:255) beslutat följande

domkretsreformer.

Tingsrätterna i Köping, Sala och Västerås

bildar en gemensam domkrets med kansliorter i

Köping, Sala och Västerås. Motala, Mjölby och

Linköping tingsrätter bildar en domkrets med

kansliorter i Linköping och Motala. Hallsbergs

tingsrätt och Örebro tingsrätt läggs samman

med kansliort i Örebro. Tingsrätterna i Blekinge

län bildar en gemensam domkrets med

kansliorter i Karlskrona och Karlshamn.

Hudiksvalls och Ljusdals tingsrätter läggs

samman med kansliort i Hudiksvall.

En reformering av domstolarnas organisation

väcker inte bara organisatoriska frågor. Även

frågan om domstolarnas och domarnas

konstitutionella ställning aktualiseras av

reformarbetet. En viktig fråga som också måste

beaktas i reformarbetet är ordinarie domares

förflyttningsskydd liksom omfattningen av

domarnas tjänstgöringsskyldighet.

Mot bakgrund av reformarbetets vikt och

betydelse kommer regeringen att även fort-

sättningsvis återkommande anmäla de

förändringar som planeras för riksdagen.

Den inre organisationen

Försök med en förändrad berednings-

organisation har sedan ett antal år bedrivits vid

ett stort antal tingsrätter. Försöket regleras i

förordningen (1997:139) om försöksverksamhet

vid vissa tingsrätter. Syftet är att renodla

domarens arbete och dessutom få en förstärkt

beredningsorganisation. Regeringen kommer att

permanenta dessa bestämmelser med en generell

tillämpning.

Genom särskilda tidsbegränsade förordningar

har hovrätterna och kammarrätterna givits en

möjlighet att pröva andra beredningsformer än

det traditionella rotelsystemet. Förordningarna

är en följd av domstolarnas egna initiativ.

I budgetpropositionen för 1999 gavs

Domstolsverket en mer tydlig roll i det fortsatta

reformarbetet. Domstolsverket skall ha en både

drivande och stödjande roll och regeringen

uttalade också att reformarbetet skall bedrivas i

nära samverkan med domstolarna och

domstolspersonalen (prop. 1998/99:1, utg.omr. 4

s. 76). Arbete pågår med utveckling av

arbetsmetoder, organisation och IT.

Ett modernt IT-stöd är avgörande för en

effektiv domstolsverksamhet. Under första

halvåret 1999 slutfördes införandet av det

databaserade målhanteringssystemet (MÅHS)

vid tingsrätterna. Domstolsverket arbetar

emellertid med att utveckla en ny samlad IT-

strategi för domstolsväsendet. Denna strategi

innefattar även ett nytt verksamhetsstödjande

system för domstolsväsendet.

De pågående reformerna av domstolsväsendet

innebär förändringar för de anställda vid

domstolarna. Regeringen understryker vikten av

att den kompetens som den nuvarande

personalen besitter tillvaratas, så att negativa

effekter för såväl personalen som verksamheten

kan undvikas så långt som möjligt.

Domstolsverket försöker på olika sätt undvika

att det pågående reformarbetet får negativa

konsekvenser för personalen och verksamheten.

Vid varje förändring som påverkar

domstolsanställda informerar verket berörd

personal om de regler som gäller och om den

hjälp de kan få av Trygghetsstiftelsen m.fl.

Trygghetsstiftelsens uppgift är i första hand att

genom individuellt stöd hjälpa övertaliga

arbetstagare till nytt arbete.

Förändringsarbetet har helt naturligt väckt

oro på många håll och en angelägen uppgift för

Domstolsverket är att noga följa utvecklingen

för att kunna sätta in rätt åtgärder. Under hösten

planerar därför verket att skicka ut en s.k.

medarbetarenkät som ställer frågor om

arbetsmiljön till samtliga som arbetar i

domstolsväsendet. Syftet med enkäten är att ta

reda på vilka behov som finns inom

verksamhetsområdet och vilka frågor man måste

arbeta mera med. Domstolsverket genomför

enkäten i samarbete med de fackliga

organisationerna. Avsikten med enkäten är att

den skall återkomma med viss regelbundenhet.

Kriminalvården

Regeringen gav i september 1998

Riksrevisionsverket (RRV) i uppdrag att granska

kriminalvårdens resursutnyttjande. RRV

redovisade i juni 1999 rapporten RRV 1999:27

Effektivare kriminalvård en hinderanalys. I

rapporten pekade verket på ett antal hinder för

ett effektivt resursutnyttjande inom dagens

kriminalvårdsorganisation. Med anledning av

rapporten gav regeringen i september 1999

Kriminalvårdsstyrelsen i uppdrag att redovisa de

åtgärder som genomförts, påbörjats eller

planerats till följd av RRV:s förslag.

Kriminalvårdsstyrelsen redovisade arbetet

med regeringens uppdrag i december 1999 och

framhöll då att man i stort delade RRV:s

bedömningar och att man hade vidtagit eller

avsåg att vidta åtgärder som ligger i linje med

förslagen. Bland dessa kan nämnas att

kriminalvården avstått från att utveckla ett helt

nytt IT-system och istället beslutat att utveckla

det befintliga systemet.

Regeringen beslutade vidare, bland annat med

anledning av RRV:s förslag och efter dialog med

kriminalvården, att regionmyndigheterna inom

kriminalvården genom en ändring av

myndighetens instruktion den 15 februari 2000

skall upphöra och ersättas med en ny

organisation för uppföljning och tillsyn. Arbetet

med att implementera den nya organisationen

pågår för närvarande.

Transporttjänsten omfattades inte av RRV:s

granskning som redovisades i juni 1999.

Regeringen avser att uppdra åt RRV att granska

även denna verksamhet.

4.5.2 Insatser utanför politikområdet

Storstadspolitiken

Under perioden 1999 2002 satsas närmare två

miljarder kronor inom ramen för

storstadspolitiken. I enlighet med regeringens

storstadsproposition, som antogs av riksdagen i

december 1998, används dessa medel för insatser

i särskilt utsatta bostadsområden i sju

storstadskommuner och som överenskoms i

lokala utvecklingsavtal med respektive

kommuner. Ett av de långsiktiga målen för

storstadspolitiken är att alla stadsdelar i

storstäderna skall uppfattas som trygga av sina

invånare och utgöra goda och hälsosamma

livsmiljöer. Inom ramen för storstadsarbetet ges

det brottsförebyggande arbetet framöver ökad

tyngd.

Enligt de riktlinjer som regeringen gett är en

av Brottsförebyggande rådets prioriterade

uppgifter är att utveckla stödet till det

brottsförebyggande arbetet i de mest

brottsbelastade storstadsområdena. Särskilda

utbildnings- och stödinsatser görs också för de

kommuner som slutit lokala utvecklingsavtal

med staten.

Lokala brottsförebyggande råd

Lokala brottsförebyggande råd inrättas efter

hand i alltfler kommuner. De finns nu i ca 175

kommuner jämfört med endast ca 30 hösten

1996 och ca 50 för två år sedan. I många av dessa

har också ett aktivt arbete för att förebygga brott

påbörjats. I enlighet med regeringens intentioner

i det nationella brottsförebyggande programmet

finns nu bättre förutsättningar och i över hälften

av landets kommuner en grundstruktur för att

kunna bedriva ett strategiskt förebyggande

arbete riktat mot i första hand den brottslighet

som drabbar människor i deras vardag. Om dessa

förutsättningar och den struktur som byggts upp

utnyttjas fullt ut innebär det att brott kan

förebyggas mer effektivt. Rättsväsendet har här

en pådrivande och stödjande roll. Det lokala

brottsförebyggande arbetet inom andra

utgiftsområden, av kommuner,

frivilligorganisationer, näringslivet och enskilda i

samverkan kan ge direkt effekt på

brottsligheten i mindre områden.

4.6 Resultatbedömning

4.6.1 Polisväsendet

De övergripande målen för polisväsendet är att

tillförsäkra den enskilde rättstrygghet och

rättssäkerhet, förebygga och upptäcka brott samt

se till att den som har begått brott identifieras

och lagförs.

Polisväsendets resultat för 1999 skall bedömas

mot bakgrund av de verksamhetsmål som

ställdes upp för polisverksamheten:

- Kampen mot våldsbrott, narkotikabrott

och ekonomisk brottslighet (inklusive

miljöbrott) skall prioriteras. Särskild

uppmärksamhet skall ägnas den grova

och gränsöverskridande brottsligheten,

den mc-relaterade brottsligheten, brott

med rasistiska inslag, våld mot kvinnor

samt övergrepp mot barn. Insatserna mot

vardagsbrottsligheten skall öka.

- För att utveckla och förbättra det

brottsförebyggande arbetet skall polisen

samverka med dem som berörs av

brottsligheten eller kan påverka den.

- Brottsutredningsverksamheten skall bli

effektivare. Produktiviteten och

kvaliteten i utredningsverksamheten skall

öka.

- Polismyndigheterna skall anpassa

utryckningsresurserna till normala

variationer i behovet, använda dem

problemorienterat och planera

utryckningsverksamheten så att den inte

stör utvecklingen av

närpolisverksamheten.

- Polisens stöd till brottsoffer skall

förbättras.

- Gränskontrollen skall förstärkas och

effektiviseras. Sådana åtgärder skall

genomföras som medför att Sverige kan

inträda som operativ medlem i

Schengensamarbetet under år 2000.

- Polisen skall medverka till att uppnå de

nationella trafiksäkerhetsmålen om färre

skadade och dödade i trafiken.

Det problemorienterade arbetssättet

Resultat

Under år 1999 fortsatte Polishögskolan att

bedriva utbildning i problemorienterat

polisarbete. Kontaktpersoner i

polismyndigheterna har fått fortsatt stöd och

vidareutbildning. Många polismyndigheter har

också genomfört egna utbildningsinsatser i

ämnet.

Polismyndigheterna i Värmland och

Östergötland har på Rikspolisstyrelsens uppdrag

utvecklat det problemorienterade arbetssättet.

De har bl.a. framställt en handbok som är avsedd

att ligga till grund för vidareutvecklingen av det

problemorienterade polisarbetet i landet.

BRÅ har bidragit med bl.a. tre idéskrifter om

lokalt brottsförebyggande arbete. En av dem,

Kartläggning, problemanalys och prioriteringar

(1999:13) belyser det problemorienterade

arbetet, särskilt delmomenten kartläggning och

analys. Skriften redovisar idéer och uppslag som

underlättar arbetet och visar hur metoderna kan

anpassas till de lokala förutsättningarna.

Riksrevisionsverket (RRV), som på

regeringens uppdrag granskat resursutnyttjandet

inom polisväsendet, presenterade i december

1999 en delrapport om närpolisreformen och

polisens arbetstider (1999:42). Slutrapporten

(2000:9) överlämnades till regeringen i mars år

2000 (se avsnittet om närpolisen).

RRV fann att den problemorienterade

ansatsen saknades i delar av polisarbetet, bl.a.

ingripandeverksamheten. Många poliser ansåg

fortfarande att innebörden av begreppet

problemorienterat polisarbete var otydlig.

Enligt Rikspolisstyrelsens bedömning har det

problemorienterade arbetssättet ännu inte fått

tillräckligt genomslag i polisverksamheten.

Tillämpningen varierar mellan myndigheterna.

Enligt styrelsen finns det utrymme för att genom

fortsatt utveckling effektivisera både det

förebyggande och förhindrande arbetet.

Det är svårt att mäta graden av

problemorientering i verksamheten. Ett enkelt

men grovt mått är hur väl

arbetstidsförläggningen har anpassats till

verksamhetens behov. Ett sätt att åstadkomma

en sådan anpassning är s.k. periodplanering, där

schemat fastställs för en kortare period med

beaktande av det för perioden kända

verksamhetsbehovet.

Periodplaneringen har i första hand

introducerats i närpolisorganisationen. Under år

1998 var det emellertid bara ca 15 % av

närpoliserna i landet som periodplanerade sin

arbetstid. Enligt OCR/P (Polisförbundet) hade

den siffran stigit till 19 % i september 1999.

Rikspolisstyrelsen har i inspektioner granskat

polismyndigheternas användning av

periodplanerad arbetstid. Styrelsen har

konstaterat att periodplaneringen, rätt använd,

erbjuder en för alla parter förmånlig flexibilitet

och är ett nödvändigt inslag i det

problemorienterade arbetet.

Rikspolisstyrelsen har också i februari år 2000

redovisat resultaten av polisväsendets arbete

hittills med att verksamhetsanpassa

arbetstiderna. Styrelsens bedömning är att

arbetet vid flera polismyndigheter resulterat i en

ökad flexibilitet och en bättre anpassning av

bemanningen till behovet av polisiära tjänster.

Styrelsen erinrar om att de mått och instrument

som står till förfogande för

verksamhetsbedömningar fortfarande är trubbiga

och otillräckliga.

I den nämnda rapporten redovisar RRV också

brister i polisens arbetstidsförläggning. Den

periodplanerade arbetstiden har enligt RRV ännu

inte införts i tillräcklig omfattning. Även där den

tillämpas anser RRV att den är för svagt

verksamhetsorienterad. Andra brister är den

otillräckliga styrningen av den genomsnittliga

veckoarbetstiden och dimensioneringen av

utryckningsresurserna.

Flera polismyndigheter har pekat på att

polisväsendets arbetstidsavtal har haft en

konstruktion som har bidragit till att

verksamhetsintresset inte slagit igenom

tillräckligt vid arbetstidsförläggningen. De

förändringar i avtalet som parterna numera

kommit överens om bör enligt såväl

Rikspolisstyrelsen som RRV kunna leda till

bättre lösningar. Det nya avtalet innehåller en ny

förhandlingsordning som ger arbetsgivaren

större befogenheter vid oenighet mellan parterna

och förbättrar möjligheter att sluta

myndighetsanpassade arbetstidsavtal som

beaktar lokala variationer.

Den höga medelåldern bland polispersonalen

är ett växande problem vid

arbetstidsförläggningen, särskilt utanför

storstäderna. Många poliser är av hälsoskäl

förhindrade att arbeta nattetid. Dessutom har

sjukfrånvaron ökat, vilket ytterligare försvårar en

verksamhetsanpassad arbetstidsförläggning.

Analys och slutsatser

Det är enligt regeringens mening nödvändigt att

utvecklingen av ett problemorienterat arbetssätt

intensifieras och utvidgas till att omfatta alla

delar av verksamheten. Mycket tyder på att

t.o.m. polisen i närpolisområdena, där det

problemorienterade arbetet först introducerades,

kommit att arbeta alltmer händelsestyrt. Det

innebär att utvecklingen går i fel riktning. Det är

inte heller tillfredsställande att

ingripandeverksamheten i betydande

utsträckning förblivit opåverkad av de åtgärder

som vidtagits för att problemorientera

verksamheten. Det finns goda förutsättningar

för att förstärka utvecklingsinsatserna på detta

område.

Ändringarna i polisens arbetstidsavtal har

skapat förutsättningar för en bättre anpassning

av arbetstiden till verksamhetens krav. Enligt

regeringens mening ger det nya avtalet ökade

möjligheter att sprida den periodplanerade

arbetstiden till större delar av verksamheten och

att utveckla periodplaneringen till ett effektivare

instrument än idag. Det är viktigt för att det

problemorienterade arbetssättet skall kunna

tillämpas i all polisverksamhet. Det krävs nu att

arbetsgivare och arbetstagare på ett konstruktivt

sätt tar tillvara de verktyg som det nya avtalet ger

och använder dem för att åstadkomma en

effektivare polisverksamhet.

Närpolisen

Resultat

Kostnaderna för polisverksamheten i närpolis-

områdena ökade under år 1999 med 2 % till

3 360 miljoner kronor. Det motsvarar 34 % av de

totala resurserna, vilket är samma andel som

föregående år.

Vid utgången av år 1999 omfattade närpolis-

organisationen 40 % av det totala antalet poliser.

Andelen har ökat med 2 % per år sedan år 1997.

Det innebär att antalet innevånare per närpolis

minskat från 1 425 personer år 1998 till 1 386

personer år 1999. Organisationen och

redovisningsrutinerna har emellertid ändrats så

att även personal i närpolisområdena som

uteslutande arbetar med ingripande- eller

utredningsverksamhet numera ingår i

redovisningen. Det ger enligt regeringens

mening en riktigare redovisning samtidigt som

det försvårar jämförelser över åren.

Närpolisens andel av de ärenden som

redovisades till åklagare minskade från 50 % år

1998 till 47 % år 1999. Antalet ärenden som

redovisades till åklagare från närpolisen

minskade med 12 % och kostnaden per sådant

ärende ökade med 25 % till 18 349 kronor.

Svårigheten med att finna en lämplig

avvägning mellan polisverksamheten i

närpolisområdena och övrig verksamhet kvarstår.

Enligt Rikspolisstyrelsen har

polismyndigheternas insatser varit otillräckliga

för att säkerställa en god styrning och planering

av verksamheten. Närpolisreformens idéer

tillämpas i princip bara inom en mindre del av

närpolisen och myndigheternas organisation och

arbetssätt varierar. Inom vissa närpolisområden

är polispersonalen uppdelad funktionsvis medan

personalen i andra områden är indelad i

geografiska ansvarsområden och arbetar med all

polisverksamhet. Enligt styrelsen finns det på

många håll fortfarande brister när det gäller

arbetsledning, metodutveckling och

effektivisering av utredningsverksamheten.

Styrelsen anser också att det varit nödvändigt att

minska närpolisens verksamhet för att klara av

det som brukar betecknas som måsteverksamhet,

nämligen i huvudsak ingripandeverksamheten.

Utvecklingen mot en ökad integration mellan

ingripandeverksamheten och

närpolisorganisationen fortsätter.

RRV har granskat genomförandet av

närpolisreformen (Rapport 1999:42 och 2000:9)

och funnit att den är organisatoriskt genomförd

men att det fortfarande finns stora brister i

reformens innehållsmässiga genomslag i

polisverksamheten. RRV redovisade de hinder

som behöver undanröjas för att

polisverksamheten i närpolisområdena skall få

avsett innehåll. Enligt RRV har reformen hittills

bara haft ett begränsat genomslag i synen på

polisarbetet. Uppfattningen att närpolisen enbart

skall arbeta med brottsförebyggande verksamhet

finns fortfarande kvar på många håll.

Ingripandeverksamheten i närpolisområdena

definieras ofta som något som konkurrerar om

närpolisens resurser.

Också RRV anser att myndigheternas

styrning inte har varit tillräckligt tydlig. Verket

pekar också på att chefernas möjligheter att

uppmuntra de anställda har varit begränsade.

Arbetsgivaren har inte lyckats driva

verksamhetsintresset i tillräcklig utsträckning.

Dessutom finns det brister i den lokala

styrningen av närpolisarbetet, i den löpande

planeringen och i utnyttjandet av

ingripandeverksamheten som ett led i det

problemorienterade arbetet i närpolisområdena.

RRV fann att närpolisområdena vid flera

polismyndigheter är så små att det finns en risk

för att förutsättningarna för ett effektivt

polisarbete är otillräckliga.

Regeringen har givit BRÅ i uppdrag att

granska närpolisreformen och utvärdera polisens

arbete med att bekämpa vardagsbrottsligheten.

BRÅ har redovisat två delrapporter. Den första,

Svensk polis i förändring. En granskning av

närpolisreformen, som redovisades i juli 1999

behandlade närpolisreformens betydelse för

polisens organisation och verksamhet, det

konkreta innehållet i verksamheten och

närpolisens arbetstider på lokal nivå.

Den andra rapporten, Polisens organisation

och verksamhet. En fortsatt granskning av

närpolisreformen, redovisades i augusti 2000.

Den redovisar hur närpolisreformen har

utvecklats organisatoriskt och

verksamhetsmässigt.

BRÅ beskriver genomförandet av

närpolisreformen som en pågående

förändringsprocess där den slutgiltiga formen

ännu inte har bestämts. Andelen närpoliser

varierar mellan polismyndigheterna från 20 till

70 %. Det speglar hur olika polismyndigheterna

ser på närpolisreformen. Några myndigheter

arbetar vidare med att integrera ingripande- och

utredningsverksamhet med

närpolisorganisationen. Andra myndigheter har

valt göra tydliga uppdelningar av

verksamheterna, oftast genom att centralisera

ingripande- och utredningsverksamheterna och

sträva efter en mer begränsad närpolis med en

tydlig inriktning på lokalt brottsförebyggande

arbete. Det finns en konflikt mellan kravet på

lokal förankring, som gynnas av flera och mindre

närpolisområden, och allpolistanken, som

förutsätter att närpolisområdena är så stora att de

kan ha tillräckliga resurser och kompetens för att

bedriva all lokal polisverksamhet. Enligt BRÅ är

det till stor del enskilda polisers prioriteringar

som styr det dagliga arbetet, medan

arbetsledning och handlingsplaner spelar mindre

roll. Trots det är ett problemorienterat arbetssätt

vanligare bland närpoliser än i andra delar av

polisväsendet.

BRÅ skall slutredovisa sitt uppdrag i maj år

2001.

Analys och slutsatser

Flertalet polismyndigheter utgår från

Rikspolisstyrelsens definition av

närpolisverksamheten. Den innebär i korthet

bl.a. att verksamheten skall vara organiserad

inom ett geografiskt avgränsat område och

bedrivas problemorienterat i nära samverkan

med dem som bor och verkar i området.

Poliserna i området skall arbeta mot brotts- och

trygghetsrelaterade mål och tilldelas ett

personligt ansvarsområde. Detta ansvarsområde

är vanligen geografiskt men även funktionella

ansvarsområden kan förekomma.

Geografiska ansvarsområden innebär i princip att

varje polis bör kunna utföra de flesta uppgifter

inom sitt område och förutsätter därför en bred

kompetens hos varje polisman.

Vid funktionsvisa ansvarsområden har i stället

varje polis eller arbetsgrupp huvudansvar för en

viss arbetsuppgift. Det kan t.ex. gälla ingripande-

eller utredningsverksamheten i området.

Möjligheten att fokusera på en viss uppgift har

bl.a. ansetts främja kvaliteten i

utredningsverksamheten. En förutsättning för en

sådan ordning är att det kan skapas särskilda

former för att sprida och gemensamt analysera

den kunskap om förhållandena inom området

som skall ligga till grund för det

brottsförebyggande arbetet.

Närpolisens verksamhetsmål skall utgå från en

probleminventering i lokalområdet.

Målformuleringarna bör fastställas i en process

som också säkerställer att målen accepteras i

polisorganisationen.

Polisens uppgifter framgår av 2 § polislagen

(1984:387). Det är viktigt att det klarläggs vilken

polisverksamhet som närpolisen skall ansvara för

och hur gränsdragningarna skall göras mot andra

delar i organisationen. Först därefter kan

resurserna fördelas på ett ändamålsenligt sätt.

Som en utgångspunkt för en sådan

gränsdragning bör enligt regeringens mening

närpolisen ha ett helhetsansvar för

polisverksamheten i det egna geografiska

området. Från detta helhetsansvar bör undantag

bara göras för verksamhet som ställer särskilda

krav på specialistkunskaper eller kräver

samordning på centralare nivåer. Det hindrar inte

att flera närpolisområden kan behöva samverka

om resurskrävande verksamheter som t.ex.

ingripandeverksamheten.

Det är också viktigt att närpolisområdena blir

tillräckligt stora för en god

kompetensförsörjning och en effektiv

verksamhet. En ökad integrering av

ingripandeverksamheten i närpolisen främjar

utvecklingen av det problemorienterade arbetet

och skapar bättre förutsättningar för att

personalgrupper skall få tillräcklig storlek för en

effektiv planering.

Varje polismyndighet ansvarar för att polis-

verksamheten inom dess område bedrivs

effektivt och fungerar väl. Det ankommer också

på myndigheterna att anpassa polisverksamheten

i närpolisområdena efter de lokala förhållandena.

Med den utgångspunkten är det naturligt att

polismyndigheterna väljer olika lösningar för

utformningen av verksamheten i

närpolisområdena så länge inte syftet med

närpolisreformen äventyras. Det kan t.ex. gälla

om geografiska eller funktionsvisa

ansvarsområden skall tillämpas. Självklart är det

hänsynen till verksamhetens kvalitet och

effektivitet och alltså områdets karaktär,

personalens kompetens, tillgängliga resurser och

andra lokala förhållande som bör styra

arbetssättet. Rikspolisstyrelsen har också i detta

avseende en viktig roll som kunskapsbank och

för att stödja och samordna myndigheternas

arbete.

De stora variationer som nu förekommer i

organisation och innehåll i närpolisverksamheten

tycks emellertid inte kunna förklaras enbart med

hänvisning till skillnader i de lokala

förutsättningarna. BRÅ kommer inom ramen för

sitt ovan nämnda uppdrag att jämföra och

utvärdera de olika organisationsformerna i

förhållande till syftet med närpolisreformen.

Medborgarna kräver att polisen upprätthåller

en hög beredskap för att med kort varsel kunna

ingripa vid akuta händelser. En sådan beredskap

med bibehållen förmåga att bedriva ett

långsiktigt polisarbete ställer särskilt höga krav

på god planering och styrning av verksamheten.

Närpolisens arbete bör struktureras så att det är

möjligt att fullfölja målsättningarna i de lokala

handlingsplanerna.

Polisväsendets förmåga att analysera

verksamhetens resultat har förbättrats. Samtidigt

finns utrymme för att utveckla den förmågan

ytterligare. Det är viktigt att polisväsendet

uppställer tydliga och konkreta mål för

verksamheten och analyserar hur målen

uppnåtts. Rikspolisstyrelsen har den viktiga

uppgiften att utveckla och precisera de mål och

riktlinjer som riksdagen och regeringen lagt fast

för polisverksamheten och förmedla det till den

övriga polisorganisationen.

Brottsförebyggande verksamhet

Det anmäls årligen drygt en miljon brott i

Sverige. År 1999 anmäldes något färre brott än år

1990. Utvecklingen varierar för olika brotts-

typer. Under 1990-talet har den anmälda

våldsbrottsligheten ökat och

tillgreppsbrottsligheten minskat. År 1996

presenterade regeringen det nationella

brottsförebyggande programmet Allas vårt

ansvar. I programmet betonas att det lokala

engagemanget är avgörande för ett effektivt

brottsförebyggande arbete. Polisen är en viktig

del i det arbetet.

Allt synligt polisarbete har en

brottsförebyggande effekt. Det är däremot svårt

att mäta resultatet. Genom ett problemorienterat

polisarbete i kombination med det lokala

polisarbetet i närpolisområdena har skapats goda

förutsättningar för ett framgångsrikt

brottsförebyggande polisarbete som bedrivs

långsiktigt, grundat på lokala handlingsplaner.

Enligt regleringsbrevet för år 2000 skall varje

polismyndighet utarbeta och dokumentera en

brottsförebyggande strategi där det framgår hur

och med vilka myndigheter och organisationer

samverkan skall ske. En viktig utgångspunkt för

det arbetet är att analysera verksamheten hittills

och med beaktande av tillgänglig kunskap forma

en strategi som kan ligga till grund för allt

förebyggande polisarbete på lokal nivå.

Regeringen avser att under hösten återkomma

till riksdagen med en lägesbeskrivning av det

brottsförebyggande arbetet hittills.

Ordning och säkerhet

Resultat

I resultatområdet ordning och säkerhet ingår

ingripandeverksamheten, allmän och särskild

övervakning, räddningstjänst samt sådan spaning

som inte kan hänföras till något annat område.

Kostnaden för området uppgick till 3 491

miljoner kronor eller 35 % av

polismyndigheternas totala kostnader. Den

totala kostnaden har i stort sett varit konstant

under de senaste två åren men varierar

fortfarande kraftigt mellan myndigheterna, från

21 till 44 %. Kostnadsandelen för

Polismyndigheten i Stockholms län var 42 %.

För storstäderna inkluderas den särskilda

specialistkompetens som finns inom området,

t.ex. piketstyrkor, hästar och båtar, samt den

stora andel evenemang som kräver särskilda

polisinsatser. Det totala antalet ingripanden

ökade med ca 60 000 i förhållande till år 1998 och

uppgick till ca 1 252 606, men andelen

utryckningar med högsta prioritet minskade från

15 till 13 %, samma nivå som år 1997. Kostnaden

för varje högprioriterat ärende ökade från ca

11 300 kronor år 1998 till ca 12 800 år 1999 men

siffran varierar fortfarande kraftigt mellan

myndigheterna, från ca 1 900 kr till ca 25 700

kronor.

I juni 1999 beslutade Rikspolisstyrelsen att

tillsätta en utredning för att beskriva och

analysera polisens insatser vid efterspaningarna

av dem som dödade två polismän i Malexander.

Utredningen föreslår att det skall inrättas ett

Taktikcentrum där nationell och internationell

kunskap om polistaktik kan samlas.

Sammantaget bedömer Rikspolisstyrelsen att

polismyndigheternas insatser på området inte har

varit tillfredsställande. Styrelsen noterar att

flertalet polismyndigheter saknat konkreta mål

för ledning och styrning av

ingripandeverksamheten och att de målsättningar

som funnits ofta varit oklara och diffusa och

sannolikt därför saknat betydelse för ledning,

styrning och uppföljning. Osäkerheten om hur

avgränsningen mot närpolisverksamheten bör

vara utformad kvarstår. Enligt styrelsen har

polismyndigheternas försök att anpassa

resurserna till normala variationer i behovet

lyckats bäst där ingripande- och när-

polisverksamheten integrerats.

Funktionen som vakthavande befäl har en

viktig och strategisk position vid

polismyndigheterna. Rikspolisstyrelsen har inom

ramen för sin inspektionsverksamhet

uppmärksammat att det fortfarande finns

exempel på att den funktionen är splittrad och

otydlig. Det kan innebära att polisoperativa

beslut fördröjs eller inte fattas med tillräcklig

överblick.

Enligt Rikspolisstyrelsen kommer det nya

systemet för polisens kommunikationscentraler

(KC-polis) att medföra nya och bättre

möjligheter till uppföljning och analys av

ingripandeverksamheten.

Analys och slutsatser

Ingripandeverksamheten disponerar ungefär en

tredjedel av polisens resurser. Det är naturligtvis

viktigt att en så stor del av verksamheten har en

väl fungerande styrning och uppföljning. Om en

verksamhet saknar tydliga mål är det inte möjligt

att mäta resultatet. En sådan verksamhet präglas

helt av minutoperativa överväganden och styrs av

redan inträffade brott och andra

ordningsstörningar. Det är nödvändigt att

polisväsendet fortsätter att utveckla metoder och

system som säkerställer en god styrning av

verksamheten. Även ingripandeverksamheten

måste ingå som en resurs i det långsiktiga arbete

som formats utifrån de lokala behoven.

Det är tillfredsställande att polisväsendet

verkar för att utvärdera och dra lärdom av

insatser som ställt särskilt höga krav på

verksamheten.

Trafikövervakning

Resultat

Kostnaden för trafikövervakningsverksamheten

uppgick till 914 miljoner kronor. Det motsvarar

9 % av myndigheternas totala kostnader, vilket

är detsamma som föregående år.

Antalet rapporterade trafikbrott fortsatte att

öka under år 1999.

Tabell 4.4 Antalet rapporterade trafikbrott år 1996 1999

1996

1997

1998

1999

328 703

332 296

(+1 %)

340 696

(+3 %)

349 662

(+ 3 %)

Antalet rapporterade hastighetsöverträdelser och

rattfyllerier ökade medan antalet rapporterade

beteendebrott minskade. De rapporterade

beteendebrotten ökade år 1998 med drygt 28 000

eller 23 % jämfört med år 1997. De senaste årens

utveckling mot ett minskat antal

alkoholutandningsprov vändes i en ökning

medan andelen prov med positivt utfall ligger

kvar på 1 % i likhet med de tre senaste åren.

Också andelen trafikolyckor där de inblandade

varit påverkade av alkohol eller droger har legat

konstant på 3 % de tre senaste åren.

Polismyndigheten i Gotland skiljer sig markant

från övriga polismyndigheter. Där har

motsvarande andel varit 12 13 %. Antalet

rapporterade trafikolyckor fortsatte att minska

från 69 765 år 1998 till 64 802 år 1999.

Antalet inkomna trafikbrottsärenden ökade

med 5 % till 168 360 jämfört med år 1998.

Andelen ärenden som redovisades till åklagare

minskade något och genomströmningstiden blev

längre. Rikspolisstyrelsen har i särskild ordning

redovisat polisens tillsyn över transporter av

farligt gods. Styrelsen konstaterar att tillsynens

omfattning inte har nått upp till de uppställda

målen och att den varierar kraftigt mellan

polismyndigheterna.

Det förebyggande inslaget i verksamheten har

stärkts genom att polisen numera i ökad

utsträckning använder polismålade fordon för

trafikövervakningen.

Analys och slutsatser

Rikspolisstyrelsens samlade bedömning är att det

har gjorts betydande ansträngningar för att

polisen i allt större utsträckning skall kunna

bidra till att de nationella trafiksäkerhetsmålen

om färre skadade och dödade i trafiken skall

kunna nås.

Enligt regeringens bedömning har

polisväsendets trafikövervakningsverksamhet

präglats av en hög aktivitet och uppvisat ett bra

resultat. Antalet trafikolyckor minskade. Det är

glädjande att polisväsendet utvecklat de

förebyggande inslagen i verksamheten. Genom

de åtgärder som vidtagits har den polisiära

synligheten ökat vilket bedöms ha positiva

effekter på trafiksäkerheten. Det

problemorienterade arbetssättet har utvecklats på

ett bra sätt. Insatserna har förlagts till platser där

det varit känt att även annan typ av brottslighet

förekommit och till vägar i anslutning till större

festarrangemang. Ett polisiärt helhetsperspektiv

har präglat verksamheten.

För att de nationella trafiksäkerhetsmålen om

färre skadade och dödade i trafiken skall kunna

nås krävs ett långsiktigt arbete där flera

samverkande åtgärder bör vidtas. En viktig del i

det arbetet är att höja säkerheten på vägnätet,

särskilt de farligaste vägarna. I avvaktan på att det

arbetet givit full effekt är det rimligt att polisen

vidmakthåller en hög nivå på

trafikövervakningen. På regeringens uppdrag

utarbetar Rikspolisstyrelsen en nationell strategi

för trafikövervakningen. När en sådan kan läggas

till grund för polismyndigheternas

trafikövervakning bör effektiviteten i

verksamheten kunna öka ytterligare.

Utredningsverksamheten

Resultat

Antalet inkomna ärenden minskade från ca

1 170 000 ärenden år 1998 till ca 1 164 000

ärenden år 1999. Antalet rapporterade våldsbrott

fortsätter att öka medan tillgrepps- och

skadegörelsebrotten minskar.

Genomströmningstiderna har blivit längre

inom nästan samtliga områden. Inom närpolis-

verksamheten har däremot den genomsnittliga

handläggningstiden minskat från 72 dagar år

1998 till 67 dagar år 1999. Rikspolisstyrelsen

bedömer att handläggningstiderna kommer att

förkortas betydligt med det nya systemstödet i

utredningsprocessen DurTvå.

Då genomströmningstiderna granskas och

används som ett mått på effektiviteten i

utredningsverksamheten bör också

balanssituationen vägas in i bedömningen. Om

många äldre ärenden avslutas t.ex. inom ramen

för en medveten satsning på balansavarbetning,

förlänger det den genomsnittliga tiden per

ärende.

Antalet balanserade ärenden minskade med

2 % till 160 566 ärenden vid utgången av år 1999.

Andelen ärenden som var äldre än ett år

minskade inom alla områden och var totalt 19 %

av det totala antalet ärenden. Det är en

minskning med 5 % jämfört med år 1998.

Antalet ärenden som redovisats till åklagare

fortsatte att minska.

Tabell 4.5 Antal ärenden som redovisats till åklagare år

1997 1999

1997

1998

1999

192 482

185 430

(-4 %)

168 228

(-9%)

Det minskade antalet inkomna ärenden och de

nya reglerna om förundersökningsledning, som

ger polisen ökade möjligheter att slutföra

handläggningen av vissa brott har bidragit till

detta. Det är emellertid inte hela förklaringen.

Det finns till exempel myndigheter där antalet

inkomna ärenden ökat, medan antalet ärenden

som redovisats till åklagare och andelen

lagföringar av dessa minskat. Rikspolisstyrelsen

avser att tillsammans med Riksåklagaren närmare

analysera den utvecklingen.

Tabell 4.6 Andelen ärenden som redovisades till åklagare

av det totala antalet inkomna inom de prioriterade

områdena

1997

1998

1999

Våldsbrott

34%

34%

30%

Ekonomisk brottslighet

56%

60%

50%

Narkotikabrott

71%

72%

71%

Enligt Riksåklagaren har lagföringsprocenten

(andelen ärenden i vilka åklagaren beslutat om

åtal, strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse)

varit omkring 60 % de senaste åren. År 1999

uppgick lagföringen till 58 %.

Riksåklagaren har utifrån de analyser som hittills

gjorts inte funnit det möjligt att dra några säkra

slutsatser om förändringar i

förundersökningarnas svårighetsgrad.

Samarbetet mellan Riksåklagaren och

Rikspolisstyrelsen har fortsatt i enlighet med i

regeringens beslut i september 1996 (Ju96/3067).

Åklagarmentorerna har genomfört

utbildningsinsatser, balansgenomgångar och

praxisdiskussioner framförallt med närpolisen.

En översyn har gjorts av de lokala

överenskommelserna om fördelningen av

ansvaret att leda förundersökningar utan att det

lett till några stora förändringar.

Flera polismyndigheter har utvecklat metoder

för kvalitetsuppföljning. Ett exempel på det

arbete som bedrivits är den modell för

kvalitetssäkring av utredningsverksamheten som

polis och åklagare i Östergötland har utvecklat. I

varje ärende upprättas en kvalitetsrapport som

också fungerar som en checklista. Åklagare

återredovisar till polisen de beslut som fattats

med anledning av förundersökningen och lämnar

ett omdöme om utredningens kvalitet. Vissa

uppgifter i rapporten databehandlas i ett system

som Rikspolisstyrelsen testat och godkänt för

spridning i landet. Systemet mäter bl.a.

redovisningsform, lagföringsandel och

förekomsten av kvalitetsbrister i

förundersökningarna. Mätningarna kan göras på

valfri nivå i organisationen. Modellen har skapat

ett bra underlag för analys och utvärdering av

utredningsprocessen. Utbildningen har kunnat

bedrivas mer effektivt genom att behovet har

visats på ett tydligt sätt. Sammantaget bedömer

polis och åklagare i Östergötland att modellen

bidragit till att höja kvaliteten på

brottsutredningarna.

Flera försöksverksamheter pågår, bl.a. i

Jönköping och Handen som syftar till att

förkorta genomströmningstiderna för vissa

brottmålsärenden.

I en promemoria från december 1999 har

Rikspolisstyrelsen sammanfattat resultatet av

styrelsens inspektioner av

utredningsverksamheten vid ett tiotal olika

polismyndigheter. Inspektionerna har givit en

bild av att de utredande åtgärder som de första

poliserna på brottsplatsen vidtar innan

förundersökning har inletts, de s.k.

förstahandsåtgärderna, håller en tämligen god

kvalitet. Däremot vidtas inte alla de åtgärder som

är möjliga. Sedan förundersökning inletts bör

förstahandsåtgärderna omedelbart följas upp av

mer omfattande åtgärder som ofta ställer krav på

kompetens och erfarenhet av kriminalpolisarbete

 andrahandsåtgärderna. Vid inspektionerna har

noterats att detta inte sker i tillräcklig

omfattning. En av orsakerna till det är att

kriminalpolisens arbetstid i huvudsak är förlagd

till kontorstid och inte i tillräcklig grad anpassad

efter behovet av akuta åtgärder.

Rikspolisstyrelsen drar slutsatsen att det behöver

inrättas en särskild funktion vid sidan av

vakthavande befäl för att säkerställa en

ändamålsenlig förundersökningsledning även i

det inledande skedet av en brottsutredning.

Riksdagens revisorer har i rapporten

Organisationsförändringar inom rättsväsendet

(1998/99:9) särskilt granskat

förundersökningarnas kvalitet. Vid granskningen

fann revisorerna bl.a. att handläggningstiderna

var anmärkningsvärt långa. Revisorerna föreslog

att utbildningen skulle förstärkas och förordade

en specialisering inom närpolisen när det gällde

utredningsverksamheten. Revisorerna ansåg

också att tillsynen skulle förstärkas och att polis

och åklagares verksamhet i detta avseende skulle

ses som en helhet.

Analys och slutsatser

Riksåklagaren har i årets budgetunderlag uttalat

en betydande oro över utvecklingen av polisens

brottsutredande verksamhet. Antalet ärenden

som redovisats till åklagare och andelen

uppklarade brott har minskat samtidigt som

genomströmningstiderna har ökat. Sammantaget

har möjligheterna att klara upp brott minskat

väsentligt under hela 1990-talet och situationen

är enligt Riksåklagaren helt oacceptabel från

kriminalpolitisk utgångspunkt.

Under senare tid har också Riksdagens

revisorer, Justitieombudsmannen,

Justitiekanslern och Granskningskommissionen i

anledning av brottsutredningen efter mordet på

Olof[REDACTED_EFTERNAMN] från delvis olika utgångspunkter

pekat på brister och oklarheter i

brottsutredningssystemet. Se t.ex. Riksdagens

revisorer (Rapport 1998/99:9

Organisationsförändringar inom rättsväsendet),

Justitieombudsmannen (Skrivelse den 13 juni år

2000, Synpunkter med anledning av iakttagelser

gjorda under inspektioner vid vissa av polisens

internutredningsenheter m.m.), Justitiekanslern

(Beslut den 21 juni år 2000, Klagomål mot

utförandet av rättsmedicinska undersökningar

m.m., Osmo Valloärendet) samt

Granskningskommissionens betänkande (SOU

1999:88). Kritiken avser bl.a. problem med långa

handläggningstider, låg uppklaring, oklarheter i

ansvarsfördelningen mellan främst åklagare och

polis, tillsynen över utredningarna hos såväl polis

och åklagare som Rättsmedicinalverket,

hanteringen av internutredningar och

kompetensförsörjningsproblemen inom

närpolisen.

Riksdagen har tillkännagivit att regeringen bör

låta utreda frågan om ett oberoende organ för

tillsyn av polisens och åklagarnas

förundersökningsarbete. Riksdagen har också

tillkännagivit att regeringen bör se över frågan

om en specialisering av utredningsverksamheten

inom närpolisen (bet. 1999/2000:JuU11, rskr.

1999/2000:211).

Rättsväsendet skall ha förmåga att med hög

kvalitet utreda såväl svåra och komplicerade

ärenden som den stora massan av enkla och

medelsvåra brott. Det är en självklart prioriterad

uppgift för polis och åklagare att öka andelen

uppklarade brott. För det krävs ett kontinuerligt,

tålmodigt och målmedvetet arbete för att

förbättra de metoder och rutiner som används i

den brottsutredande verksamheten. Men det är

också från tid till annan nödvändigt att överväga

om det finns behov av mer genomgripande

reformer. Enligt regeringens mening visar

utvecklingen att det nu finns skäl att

förutsättningslöst pröva om det behövs

förändringar i regelverk, organisation eller

resursfördelning för att säkerställa en effektiv

utredningsverksamhet som svarar mot höga

kvalitetskrav. Regeringen avser därför att inom

kort besluta om en översyn av

brottsutredningsverksamheten.

Det är viktigt att myndigheternas

ansträngningar för att förbättra

brottsutredningsverksamheten fortsätter.

Genom regeringens beslut i september år 1996

om mål och riktlinjer för åklagarväsendets och

polisens samverkan på det kriminalpolitiska

området har myndigheternas insatser samordnats

så att de samlade resurserna utnyttjas på ett mer

effektivt sätt. Riksåklagaren och

Rikspolisstyrelsen har tillsammans avsatt stora

resurser för att förbättra

utredningsverksamheten. Det har bl.a. resulterat

i kompetenshöjande åtgärder, nya bestämmelser

om fördelning av förundersökningsledarskapet

och nya tekniska hjälpmedel. Flera myndigheter

inom rättsväsendet har inlett samarbetsprojekt

som syftar till att minska

genomströmningstiderna för vissa

brottmålsärenden, exempelvis i Jönköping och

Handen. På lokal nivå har polis- och

åklagarmyndigheter också utvecklat olika

modeller för kvalitetssäkring av

brottsutredningsverksamheten. Dessa åtgärder

har på en del håll redan börjat ge goda resultat.

För att effekten skall bli tydlig på riksnivå krävs

nu att nya metoder får genomslag i alla landets

polismyndigheter.

Enligt regeringens mening har poliser i alla

funktioner ett ansvar för att öka antalet

uppklarade brott. Redan i samband med att ett

brott kommer till polisens kännedom krävs en

kvalificerad bedömning av vilka åtgärder som

omedelbart behöver vidtas för att säkerställa en

fortsatt snabb och säker handläggning av

ärendet.[REDACTED_EFTERNAMN] polisman på plats eller den som

tar upp anmälan om brottet har en självklar

nyckelposition i det avseendet tillsammans med

den som leder förundersökning om brottet.

Om det är möjligt skall de förenklade

förfaranden användas som innebär att ärendet

kan slutföras omedelbart. Även i annat fall är det

ofta till gagn för utredningsprocessen om det

skapas metoder som möjliggör för den personal

som vidtagit de initiala åtgärderna att också

slutföra utredningen i enklare ärenden. Varje

polismyndighet ansvarar för att det vid alla tider

finns tillräcklig kompetens för att fatta

ändamålsenliga och rationella beslut om ett

ärendes fortsatta handläggning. Likaså är det

angeläget att det redan i akutskedet finns

möjlighet att överlämna komplicerade ärenden

till kriminalpolis.

Det är viktigt att polisväsendet fortsätter att

utveckla sin förmåga att leda förundersökningar.

Förundersökningsledarens uppgifter präglas

mycket av i vilket skede förundersökningen

befinner sig i, framförallt om det finns någon

skäligen misstänkt eller om förundersökningen

fortfarande befinner sig i spaningsstadiet.

Generellt gäller emellertid att

förundersökningsledaren bör ta aktiv del i

utredningsarbetet och lämna direktiv som

säkerställer att förundersökningen bedrivs på ett

effektivt och säkert sätt. Det är angeläget att

förundersökningsledaren har tillräcklig

kompetens för att redan i det inledande skedet

göra en relevant bedömning av ärendets

svårighetsgrad och de åtgärder och resurser som

erfordras för att slutföra detta på ett bra sätt.

Det är också viktigt att fortsätta arbetet med

att utveckla och integrera de olika delarna inom

utredningsverksamheten. Utvecklingen inom

kriminaltekniken kan i tillämpliga delar även vara

en modell för andra områden. Där pågår ett

intensivt arbete med att vidareutveckla metoder

och kompetens för de mest avancerade

undersökningarna. Samtidigt finns det en strävan

att dra nytta av den utvecklingen för att skapa

bra förutsättningar för

brottsplatsundersökningar även vid mindre

kvalificerade brott där undersökningarna ofta

utförs av polispersonal utan specialistutbildning.

Enligt regeringens mening skulle en liknande

strategi kunna tillämpas på ett tydligare sätt även

inom andra områden, t.ex. inom

kriminalunderrättelseverksamheten.

Ungdomsbrottsligheten

Resultat

Antalet inkomna ungdomsärenden har minskat

från 28 885 år 1998 till 26 402 år 1999 dvs. ca

9 %. Den genomsnittliga genomströmningstiden

ökade men enligt Rikspolisstyrelsen har de flesta

polismyndigheter klarat att hålla de föreskrivna

handläggningstiderna.

Utvecklingen med ett ökat antal personrån

där ungdomar rånar andra ungdomar har varit

påtaglig i storstäderna. BRÅ har presenterat en

rapport där den typen av brottslighet studerats i

Stockholm och Malmö (Rapport 2000:6). I de

granskade fallen var gärningsmännen till ca 90 %

en pojke i åldern 15 17 år. Utlandsfödda

ungdomar var kraftigt överrepresenterade.

Offren var ofta i samma ålder men där var

utlandsfödda ungdomar kraftigt

underrepresenterade.

BRÅ har också identifierat debutbrott som

indikerar en hög respektive låg risk för en

fortsatt brottskarriär (Rapport 2000:3). De brott

som visar på en hög risk var tillgrepp av

fortskaffningsmedel, rån och stöld. Däremot var

det låg risk för att någon som lagförts för snatteri

första gången skulle utveckla en karriär som

kronisk brottsling.

Rikspolisstyrelsens samlade bedömning är att

insatserna mot ungdomsbrottsligheten inte har

varit helt tillfredsställande. Samarbetet mellan de

berörda myndigheterna har förbättrats men

styrelsen bedömer att utredningsarbetet kan

utvecklas ytterligare genom att

polismyndigheterna beaktar betydelsen av

snabba och väl avvägda handläggningsrutiner.

Dessutom kan rutinerna för kontakter med

vårdnadshavare och andra som kan påverka

ungdomars brottslighet utvecklas ytterligare.

Analys och slutsatser

Enligt regeringens mening är det särskilt

angeläget att polisen ingriper snabbt när

ungdomar begår brott. Polisen har en viktig

uppgift att ingripa tidigt och avslöja ungdomar

innan de utvecklat en lång och allvarligt menad

kriminell bana.

Det är angeläget att polisväsendet säkerställer

effektiva metoder för att identifiera och utreda

ungdomsbrott. Närpolisen har en viktig uppgift

att samla och bearbeta den kunskap om

ungdomsbrottslingar och ungdomar i riskzonen

för att utveckla en kriminell karriär som finns i

det egna området. Det arbetet underlättas av en

väl fungerande samverkan med andra aktörer.

Kriminalunderrättelsetjänsten bör kunna lämna

närpolisen stöd när det gäller metoder för

bearbetning och analys av stora mängder

information och nyttan av den typen av

kunskapsunderlag vid polisoperativa beslut.

Kriminalunderrättelsetjänsten

Resultat

Utvecklingen av

kriminalunderrättelseverksamheten har fortsatt

och den operativa nyttan har ökat enligt

Rikspolisstyrelsen. Styrelsen anser att

prioriteringen av den verksamheten spelat en

viktig roll framförallt för bekämpningen av den

mest allvarliga brottsligheten. Kartläggningen av

den brottslighet som kan relateras till kriminella

MC-gäng har fortsatt.

Analys och slutsatser

Kriminalunderrättelsetjänsten skall försörja den

övriga polisorganisationen med god kunskap om

brott och brottslingar. En framgångsrik och

effektiv polisverksamhet förutsätter att

insatserna bygger på ett gott kunskapsunderlag.

Inom verksamheten finns ett tydlig inslag av ett

problemorienterat och brottsförebyggande

synsätt. Verksamheten har på ett tydligt sätt

bidragit till att insatserna för att förebygga och

bekämpa MC-kriminalitet har varit

framgångsrika. Det har bidragit till att spridning

och etablering till nya platser uteblivit eller

försvårats. Utvecklingen av teknik och metoder

till stöd för analysarbetet har varit en viktig del i

den positiva utvecklingen. Enligt

Rikspolisstyrelsen kan de delar av den nationella

underrättelsetjänstens verksamhet som är riktad

mot polismyndigheterna fortfarande förbättras.

Kriminalteknik

Resultat

Behovet av ändamålsenliga metoder och god

kompetens för kriminaltekniska undersökningar

har ökat. Teknisk bevisning har blivit en allt

viktigare del i många förundersökningar. Stora

satsningar har gjorts för att även andra än

kriminaltekniker ska få en ökad kompetens inom

det kriminaltekniska området. Kriminaltekniken

är sedan länge en del i den polisiära

grundutbildningen. Ämnet är också en viktig del

i vidareutbildningen. Särskilt kan nämnas

utbildning i kvalificerad

kriminalpolisverksamhet. År 1999 ägde också

den första utbildningen för

brottsplatskoordinatorer rum. Det är en

funktion som skall ha ett särskilt ansvar för

planering, prioritering, och samordning vid

brottsplatsundersökningar med anledning av

grova våldsbrott (jfr Rikspolisstyrelsen rapport

1997:2).

Nyligen gavs en fälthandbok ut som skall

tjäna som ledning för brottsplatsundersökningar

i den lokala polisorganisationen. Ett särskilt

utbildningspaket har också tagits fram som skall

ligga till grund för utbildning av närpoliser i att

utföra mindre komplicerade

brottsplatsundersökningar. Polismyndigheterna

har ansett att materialet varit ett bra stöd för

polispersonalen.

Den ökade efterfrågan på Statens

kriminaltekniska laboratoriums (SKL) tjänster

har fortsatt under år 1999. Under 1990-talet har

efterfrågan på kriminaltekniska

laboratorieundersökningar ungefär fördubblats.

Ökningen är särskilt markant för DNA-

undersökningar. Dessa ökade med 40 % jämfört

med år 1998. Andra undersökningar som ökade

rör bl.a. förfalskade sedlar, narkotika och vapen.

Undersökningar av verktygsspår har ökat medan

undersökningar av skospår har minskat eftersom

vissa myndigheter själva genomfört sådana

undersökningar. Det är viktigt att dessa typer av

undersökningar kan hållas på en hög nivå

eftersom de ofta ökar möjligheterna att klara upp

inbrott i bostäder och annan kränkande

brottslighet som drabbar människor i deras

vardag.

Trots att efterfrågan på kriminaltekniska

undersökningar har ökat konstant har SKL

lyckats anpassa sin verksamhet efter behovet och

har i en nyligen genomförd undersökning fått ett

gott betyg av polis och åklagare.

Att i högre grad utnyttja kriminalteknikens

möjligheter är en viktig faktor för att nå en högre

uppklaring av brott. Vid de inspektioner som

företagits av polismyndigheternas verksamhet på

området har särskilt vikten av att förste polis på

en brottsplats har intresse och förmåga att

bedöma vad som i bevishänseende kan vara

relevant för den fortsatta utredningen

uppmärksammats.

Analys och slutsatser

Det är viktigt att ny kunskap om kriminalteknik

sprids på ett effektivt sätt. SKL och polisens

kriminaltekniker har en viktig uppgift att sprida

relevant kunskap inom hela polisväsendet. Det

utbildningspaket som skall ligga till grund för

utbildning av bl.a. närpoliser i

brottsplatsundersökning är ett utmärkt initiativ.

Möjligheterna och vinsterna med

brottsplatsundersökning bör tydliggöras så att

antalet undersökningar kan öka även vid mindre

komplicerade brott. En sådan utveckling skulle

sannolikt påverka antalet uppklarade brott i

gynnsam riktning.

Rikspolisstyrelsen skall i samband med

årsredovisningen för år 2000 redovisa en

bedömning av de resultat som uppnåtts när det

gäller att utveckla kriminaltekniska metoder och

rutiner anpassade för närpolisens

brottsplatsundersökningar.

Våldsbrottsligheten

Resultat

Polismyndigheternas kostnader för insatser mot

våldsbrottslighet ökade år 1999 med nästan 7 %

och uppgick till knappt 1 334 miljoner kronor.

Det motsvarar 14 % av de totala kostnaderna.

Totalt inkom 61 217 våldsbrottsärenden under

år 1999. Den stigande trenden har fortsatt.

Antalet inkomna ärenden ökade under år 1998

med 2 % och under år 1999 med ytterligare 4 %.

Ökningen avser misshandelsbrott inomhus såväl

som utomhus.

Genomströmningstiderna har fortsatt att öka

under år 1999.

Tabell 4.7 Genomströmningstid för våldsbrottsärenden år

1997 1999

År

1997

1998

1999

Dagar

127

138

143

Antalet balanserade våldsärenden var i huvudsak

det samma som år 1998 men antalet ärenden

äldre än ett år minskade från 5 197 år 1998 till

4 007 år 1999. Den kraftiga minskningen har

sannolikt medverkat till att förlänga den totala

genomströmningstiden. Det finns exempel på

polismyndigheter där antalet ärenden äldre än ett

år ökat samtidigt som genomströmningstiden

ökat. Vid dessa myndigheter kan det finnas

särskilt behov av att analysera

verksamhetseffektiviteten.

I Riksdagens revisorers rapport (1998/99:9)

Organisationsförändringar inom rättsväsendet

gjordes en särskild undersökning av de ärenden

som anmälts vid polismyndigheterna i

Stockholm, Östergötland och Värmlands län där

någon född år 1973 var skäligen misstänkt för

misshandel. Undersökningen visade att trots att

det i några fall gått mer än ett och ett halvt år var

24 % av ärendena fortfarande under utredning,

57 % hade lagts ner och 18 % hade lett till dom,

strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse. I sina

slutsatser betonade revisorerna att

handläggningstiderna är en rättssäkerhetsfråga

eftersom långa sådana drabbar offer, misstänkta

och samhället på ett oönskat sätt.

Våld mot kvinnor och övergrepp mot barn

Även de anmälda misshandelsbrotten mot

kvinnor har ökat trots att det under år 1999 även

anmäldes ca 1 000 fall av grov

kvinnofridskränkning, brott som tidigare kan ha

anmälts som misshandel.

I enlighet med regeringens uppdrag till bl.a.

Rikspolisstyrelsen i december 1997 om åtgärder

för att bekämpa våldet mot kvinnor har styrelsen

lämnat sin andra delrapport i mars i år. Särskilda

utbildningssatsningar har genomförts för att

ytterligare förbättra personalens attityder och

bemötande av kvinnor som utsatts för våld. En

fråga som prioriterats är hur skyddet för hotade

och förföljda kvinnor skall kunna stärkas. Sedan

december 1999 pågår ett arbete med att utveckla

den s.k. SARA-modellen för

hotbildsbedömningar. Målsättningen är att

polisen skall ha förmåga att snabbt, när helst på

dygnet kunna bedöma hotbilden mot en kvinna

och besluta om adekvata åtgärder. Den tekniska

utrustning som har betydelse för utsatta

kvinnors skydd, t.ex. de s.k. larmpaketen, har

förbättras.

Det finns fortfarande ett behov av att utveckla

polisväsendets förmåga att göra

hotbildsbedömningar. Det gäller inte minst

utsatta kvinnor och barn. Regeringen noterar att

det pågår ett ambitiöst arbete på området. (Se

också avsnittet om stöd till brottsoffer och

vittnen.)

Besöksförbud

Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren har

genomfört en översyn av rutinerna för

besöksförbud som har utmynnat i flera förslag

till förbättringar.

Barnpornografi internationellt samarbete

Vid Rikskriminalpolisen finns en särskild enhet

med uppgift att bekämpa sexuella övergrepp mot

barn och barnpornografibrott. Vid enheten

insamlas, granskas, identifieras och

systematiseras barnpornografiskt material.

Enheten biträder också landets polismyndigheter

i brottsutredningar som är förknippade med

sexuella övergrepp mot barn. För att underlätta

samarbetet med polismyndigheterna har ett

nationellt nätverk med kontaktpersoner skapats.

Kontaktpersonerna träffas årligen för utbildning

och erfarenhetsutbyte.

Användandet av Internet för spridning av

barnpornografi har inneburit en kraftig ökning

av brottsligheten. Rikskriminalpolisen har skapat

ett digitalt referensbibliotek med

barnpornografiska bilder. Referensbiblioteket

innehåller för närvarande cirka 300 000 bilder

och utökas ständigt. Genom systemet har

möjligheterna att identifiera offer och förövare

vid barnpornografibrott förbättrats avsevärt.

Interpol och Europol har påbörjat en

uppbyggnad av liknande system.

Handel med kvinnor

Enligt regeringens uppdrag skall

Rikspolisstyrelsen vara nationell rapportör i

frågor som rör internationell handel med

kvinnor för sexuellt utnyttjande.

Rikskriminalpolisen har i en andra lägesrapport

redovisat de åtgärder mot handel med kvinnor

som vidtagits inom ramen för

Östersjösamarbetet, Europol och det EU-

finansierade s.k. STOP-projektet.

I slutet av år 2000 kommer en gemensam

utbildning med operativ inriktning att hållas för

polis och åklagare. Det är en uppföljning av den

utbildning som bedrivits i Europols regi.

Köp av sexuella tjänster

Lagen (1998:408) om förbud mot köp av sexuella

tjänster trädde i kraft den 1 januari 1999. BRÅ

har kartlagt tillämpningen av lagen det första året

(Rapport 2000:4). I huvudsak förekommer

gatuprostitution i Stockholm, Göteborg, Malmö

och Norrköping. Under året polisanmäldes 91

brott mot lagen. De flesta av dessa rör

gatuprostitution som har upptäckts av polisen

vid särskild spaning. Samtliga misstänkta är män.

I två fall är det män som utpekats som

prostituerade och i övriga fall är det kvinnor.

Av dessa anmälningar utreddes 42 fortfarande

vid utgången av år 1999 och 37 hade skrivits av

på den grunden att brott ej kan styrkas. Domstol

har meddelat fällande dom i sex fall och friat i ett

fall. Åklagare har utfärdat strafföreläggande i fem

fall.

Polismyndigheterna i storstäderna har

tillsammans med lokala samverkande

myndigheter påbörjat ett arbete för att utveckla

metoderna och stärka insatserna mot köp av

sexuella tjänster.

Brott med rasistiska, främlingsfientliga eller

homofobiska inslag

I juni 1998 presenterade Rikspolisstyrelsen en

handlingsplan om åtgärder vid särskilda

händelser med rasistiska inslag (Rapport 1998:1).

Enligt Rikspolisstyrelsen har

polismyndigheternas kompetens att upptäcka

och bekämpa den här typen av brott förbättrats

sedan dess. Det beror inte minst på ett gott

samarbete mellan den öppna polisen och

Säkerhetspolisen. Trots det har flera

polismyndigheter rapporterat ett ökat antal

ärenden med främlingsfientliga motiv.

Polismyndigheten i Skåne har rapporterat 698

sådana ärenden under 1999 jämfört med 129

ärenden år 1998.

I juni år 2000 presenterade Rikspolisstyrelsen

en strategi för polisens arbete med frågor som

har anknytning till rasism, främlingsfientlighet

och homofobiska brott. Syftet är att de

polisanställda skall ha god kunskap om grunden

för den här typen av brott och om situationen

för de grupper som utsätts för dem. Strategin

definierar några nyckelområden där

polisväsendet behöver vidta åtgärder. Det

betonas också att en framgångsrik

brottsbekämpning inom området förutsätter ett

system av heltäckande åtgärder på både central

och lokal nivå.

Analys och slutsatser

Polisens insatser mot våldsbrottsligheten har

ökat betydligt. Polisen har utvecklat sin förmåga

att bekämpa våld mot kvinnor, övergrepp mot

barn och våldsbrott i offentliga miljöer. Det är

angeläget att polisen kraftsamlar för att bekämpa

de typer av brott som riktar sig mot särskilt

utsatta grupper som saknar eller har begränsad

förmåga till eget skydd.

Regeringen delar Rikspolisstyrelsens

bedömning att en del av ökningen av antalet

anmälda brott har sin grund i att polisiära

insatser resulterat i en ökad

anmälningsbenägenhet. Därigenom minskar

mörkertalet och polisen får ett bättre

kunskapsunderlag för framtida strategier och

insatser på området. Sammantaget bedömer

regeringen att polisens insatser på området har

präglats av ett mer problemorienterat arbetssätt

än tidigare. Flera polismyndigheter har

dokumenterat sina strategier i handlingsplaner

och låtit dessa ligga till grund för

våldsbrottsbekämpningen. En stor del av

polisens insatser har haft en förebyggande

karaktär. Det gäller t.ex. satsningen på polisiär

närvaro vid offentliga miljöer där risken för

våldsbrott bedömts som särskilt stor och den

samverkan som ägt rum med näringsidkare och

ordningsvakter i krogmiljön.

Polisväsendet har utvecklat framgångsrika

metoder för bekämpning av barnpornografi. Det

är också tillfredsställande att svensk polis antagit

en drivande roll och kan tjäna som ett gott

exempel i det internationella polissamarbetet.

Därmed kan olika länders insatser på området

effektiviseras och samordnas ytterligare.

Regeringen har noterat att det pågår ett

ambitiöst arbete inom polisen för att utveckla

förmåga att bekämpa köp av sexuella tjänster.

Regeringen har ett ansvar för att följa

tillämpningen av den nya lagstiftningen och tillse

att denna blir det effektiva verktyg i kampen mot

prostitutionen på det sätt som varit avsett.

Det är tillfredsställande att polisväsendet tagit

problemen med rasism, främlingsfientlighet och

homofobiska brott på stort allvar. Regeringen

bedömer att den strategi som nu utformats

medför att polisens insatser på området kan bli

än mer effektiva.

Narkotikabrottsligheten

Resultat

Polismyndigheternas kostnader för insatser på

narkotikaområdet uppgick till 597 miljoner

kronor eller 6 % av myndigheternas totala

kostnader. Andelen är detsamma som

föregående år.

Missbruket ökar

Inom polisväsendet har dragits slutsatsen att

nyrekryteringen och missbruket ökat framför

allt bland ungdomar. Fler beslag har gjorts av

cannabisodlingar. Polismyndigheten i Stockholm

har redovisat att man ofta anträffar tonåringar

med ett avancerat heroinmissbruk.

Sprututbytesprogrammet i Malmö och[REDACTED_EFTERNAMN] har

rapporterat att 75 % av de yngre

injektionsmissbrukarna är heroinister.

Användningen av rökheroin rapporteras öka på

många håll i landet och många missbrukare av

rökheroin övergår efter en tid till att injicera.

Rikspolisstyrelsen anser att ett ökat

utlandsresande, den ökade marknadsföringen

bl.a. via Internet och utbudet av tillställningar

som exempelvis ravefester kan vara bidragande

orsaker till den utvecklingen.

Folkhälsoinstitutet Centralförbundet för

Alkohol- och Narkotikaupplysning redovisar

drogutvecklingen i Sverige. År 1998

genomfördes en drogvaneundersökning av elever

i årskurs nio som visade att 6 % av flickorna och

9 % av pojkarna någon gång använt narkotika. I

början av 90-talet var andelen mellan 3 och 4 %.

Utvecklingen bland mönstrande är likartad.

Mellan åren 1992 och 1998 har andelen som

prövat narkotika ökat från knappt 6 till 16 %.

Narkotikaerfarenheten var högst i Stockholms

och Skåne län och lägst i Kronobergs och

Norrbottens län. I båda undersökningarna

redovisades att två tredjedelar av dem som hade

prövat narkotika enbart använt cannabis. Mycket

pekar på att också antalet tunga missbrukare ökat

under 1990-talet.

Utifrån den samlade bilden är det tre

tendenser som särskilt lyfts fram. Attityderna

har blivit mindre negativa till bl.a. cannabis.

Nyrekryteringen till mera regelbundet

narkotikamissbruk tycks i stor utsträckning ske

bland socialt marginaliserade ungdomsgrupper

där heroinet blivit mest uppmärksammat. Den

tredje tendensen är att blandmissbruket blivit allt

mer vanligt.

Inkomna ärenden m.m.

År 1999 inkom drygt 22 000

narkotikabrottsärenden. Antalet har i stort sett

varit konstant de tre senaste åren. Av dessa

utgjorde drygt 11 000 ringa narkotikabrott

bestående i eget bruk, där knappt 5 % avsåg

ungdomar yngre än 18 år. Antalet beslag av

narkotika har ökat kraftigt, från 11 849 beslag år

1997, 13 531 år 1998 till 14 235 år 1999. I det

antalet ingår Tullverkets beslag. Andelen

ungdomar under 18 år som misstänkts för

narkotikabrott har också ökat något. Som

Rikspolisstyrelsen anmärkt speglar det i första

hand polisens aktivitet och insatser på området

och inte en faktisk brottsutveckling.

Analys och slutsatser

Narkotikabekämpningen har prioriterats av

polisen och regeringen anser att arbetet under år

1999 varit framgångsrikt på flera sätt. Området

är ett exempel på en verksamhet som ofta bedrivs

med en problemorienterad ansats. Många

polismyndigheter har kartlagt

narkotikamissbruket och beaktat resultaten

tillsammans med annan polisiär kunskap när

inriktningen av insatserna har bestämts. En

styrka är också att ingripanden mot

brottsligheten på gatunivå görs av såväl poliser i

närpolisorganisationen som av särskilt utbildad

personal, t.ex. inom gatulangningsgrupperna.

Dessutom har flera polismyndigheter organiserat

särskilda punktinsatser som visat sig

framgångsrika.

Rikspolisstyrelsens slutsats är att insatser mot

olovligt bruk av narkotika och langning på

gatunivå är en effektiv arbetsmetod av

framförallt tre skäl. En sådan inriktning leder till

tidig upptäckt av dem som börjat använda

narkotika. Det ökar möjligheterna att avbryta ett

missbruk. Utvärderingar visar också att

arbetsmetoderna varit effektiva för att klara upp

fler brott, inte bara narkotikabrott. En

polismyndighet har redovisat att

tillgreppsbrottsligheten minskat betydligt under

tiden för en särskild narkotikainsats på gatunivå.

Under år 1998 bedrevs det nordiska

amfetaminprojektet såsom ett EU-finansierat

projekt där de nordiska länderna, Europol och

vissa andra medlemsländer i EU deltog.

Projektet slutredovisades år 1999. En

framgångsrik kartläggning har gjorts av

produktionsplatser och rutter för illegalt

tillverkat amfetamin. Såvitt avser lagföringar i

enskilda ärenden har resultatet inte varit lika

tillfredsställande.

Med utgångspunkt i projektresultaten

presenterade Sverige under våren 2000 ett

initiativ med syfte att effektivisera

bekämpningen av syntetisk narkotika inom EU.

Sammantaget anser regeringen att

polisväsendet har utvecklat sina metoder för

narkotikabrottsbekämpning och angripit

området på ett innovativt sätt. De punktinsatser

som genomförts med bl.a. förstärkta

gatulangningsgrupper har visat sig

framgångsrika. Inte minst är slutsatsen att

tillgreppsbrotten minskat betydligt under

insatserna vid en myndighet av stort intresse.

De kartläggningar som många

polismyndigheter har gjort tillsammans med

andra aktörer på området har medfört att

narkotikabrottsbekämpningen byggt på ett bra

kunskapsunderlag. En värdefull effekt av

kartläggningarna har också varit att det i många

fall skapats en lokal samsyn om hur

narkotikamissbruket bör bekämpas.

BRÅ har analyserat vilka grupper som har en

särskilt hög risk att utveckla omfattande

kriminella karriärer (Rapport 2000:3). En sådan

grupp är de som vid första och andra lagföringen

döms för narkotikabrott och stöld som

huvudbrott. Däremot visar undersökningen att

den risken var relativt låg om debutbrottet var

narkotikabrott. Det är angeläget att

polisväsendet tar till sig ny kunskap på området

och använder den för att styra insatserna på ett

än mer effektivt sätt.

Ekonomisk brottslighet

Resultat

Ekobrottsmyndigheten påbörjade sin

verksamhet den 1 januari 1998. Då övertog

myndigheten ansvaret för

ekobrottsbekämpningen vid polismyndigheterna

i Stockholm, Skåne och Västra Götaland. Den 1

juli 1999 övertog myndigheten också ansvaret

vid polismyndigheterna i Halland och Gotland.

Beträffande Ekobrottsmyndighetens

verksamhet hänvisas till avsnitt 4.6.2.

Kostnaderna för polismyndigheternas insatser

mot ekonomisk brottslighet var ca 130 miljoner

kronor eller 1 % av myndigheternas totala

kostnad.

Antalet inkomna ekobrottsärenden har minskat

med 44 % under år 1999. Totalt inkom 1 752

ärenden. Det kan förklaras av att antalet

konkurser har minskat och att

skattebrottsenheternas arbete medfört ett

mindre inflöde till polisen.

Antalet balanserade ärenden minskade från

2 506 år 1998 till 1 646 år 1999. Av dessa var ca

600 ärenden äldre än ett år eller ca 36 %. Antalet

ärenden redovisade till åklagare minskade från

1 875 år 1998 till 874 år 1999. Även den andel

ärenden av totalt inkomna som redovisades till

åklagare minskade från 60 % år 1998 till 50 % år

1999. Enligt Rikspolisstyrelsen förklaras det av

att ärendeinflödet minskat och att mer

omfattande ärenden återstod efter att

avarbetningsuppdraget slutförts. Utvecklingen

har inneburit att utredningskostnaden per ärende

som redovisades till åklagare ökade från 58 674

kronor år 1998 till 126 439 kronor år 1999.

Kostnaden varierar mellan polismyndigheterna

från ca 49 000 kronor till ca 389 000 kronor.

Rikspolisstyrelsen har inte redovisat någon

analys av den stora skillnaden. Trenden med

längre genomströmningstid fortsatte.

Rikspolisstyrelsen bedömer att insatserna mot

ekobrottsligheten har varit tillfredsställande men

styrelsen har pekat på vissa svårigheter att finna

intresserad och lämplig personal för den

ekobrottsbekämpningen.

Analys och slutsatser

De tidigare problemen med ett stort antal

balanserade ärenden är lösta. Det är nu viktigt att

vidmakthålla och ta tillvara det gynnsamma läget.

En rimlig avvägning måste göras mellan de

insatser som skall avsättas för

utredningsverksamhet och annan viktig

verksamhet på området. Det gäller inte minst

den lokala probleminventeringen som ligger till

grund för de angelägna brottsförebyggande

insatserna.

En framgångsrik ekobrottsbekämpning

förutsätter också att det skapas system som

säkerställer en långsiktig kompetensförsörjning.

Det är på detta område särskilt angeläget att

finna goda samarbetsformer med andra

myndigheter och utifrån de lokala

förutsättningarna skapa ett samlat effektivt

resursutnyttjande.

Miljöbrott

Resultat

Den nya miljöbalken trädde i kraft den 1 januari

1999. Det är svårt att göra jämförelser med tiden

dessförinnan. Trots det bedömer både

Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren att antalet

inkomna miljöbrott har ökat kraftigt. Det beror

sannolikt på tillsynsmyndigheternas ökade

anmälningsbenägenhet och förbättrade

samarbete med polisen.

Under år 1999 har Riksåklagaren inrättat en

ny organisation för bekämpningen av miljöbrott.

Den innebär att alla åklagar- och

polismyndigheter har ett operativt ansvar på

området.

Analys och slutsatser

Enligt regeringens bedömning bör polisväsendet

fortsätta att utveckla sin förmåga att bekämpa

miljöbrott och lämna åklagarväsendet det biträde

som behövs för att den nya organisationen

snabbt skall bli ett effektivt verktyg i kampen

mot miljöbrottsligheten. Riksåklagaren har i juli

år 2000 redovisat en delårsrapport för den nya

miljöbrottsorganisationen (se avsnitt 4.6.2).

Stöd till brottsoffer och vittnen

Fyra polismyndigheter har undersökt vad de som

utsatts för bostadsinbrott ansåg om det stöd de

fått av polisen. I genomsnitt har 76 % uppgivit

att de varit nöjda med polisens stöd, samma

andel som föregående år.

Antalet personer som begärt hela eller delar av

det trygghetspaket som polismyndigheterna

tillhandahåller för hotade personer har minskat

från 954 år 1998 till 727 år 1999. Därav har också

antalet kvinnor som begärt paketet minskat från

808 år 1998 till 606 år 1999. Andelen positiva

beslut var 79 %, eller nästan detsamma som år

1998.

Några polismyndigheter har redovisat att de i

ökad utsträckning börjat använda särskilda hot-

och riskbildsbedömningar för att bättre kunna

anpassa skyddet och förbättra förmågan att

förebygga brott. Arbetet med att höja

personalens kompetens på området har fortsatt.

Det kan nämnas att Polismyndigheten i Skåne

genomfört en omfattande utbildningssatsning

för att förbättra förstahandsåtgärderna i samband

med våld mot kvinnor.

I november 1999 gav regeringen

Rikspolisstyrelsen i uppdrag att, i samverkan

med Riksåklagaren, Kriminalvårdsstyrelsen,

Domstolsverket och Brottsoffermyndigheten,

utarbeta ett förslag till ett nationellt

handlingsprogram för skydd av vittnen,

målsägande och andra bevispersoner. Syftet med

programmet är att samordna de insatser som

behövs för att skydda bevispersoner från

repressalier och hot i anledning av deras

medverkan i brottsutredningar. Uppdraget skall

redovisas senast i november 2000.

Den grova och gränsöverskridande brottsligheten

Sveriges inträde i det operativa Schengensamarbetet

Resultat

Rikspolisstyrelsen har sedan september 1996 haft

regeringens uppdrag att samordna polisväsendets

åtgärder för anslutningen till

Schengensamarbetet. Detta arbete har även

engagerat andra delar av polisväsendet. Flera

försöksverksamheter, bl.a. i Blekinge och

Södermanland, har genomförts för att simulera

gränskontroll och samverkan med andra

myndigheter ur ett Schengenperspektiv.

Samtliga polismyndigheter har upprättat

genomförandeplaner över vilka åtgärder som

måste vidtas och Rikspolisstyrelsen har i

samarbete med Kustbevakningen och Tullverket

tagit fram en samlad nationell handlingsplan som

skall fungera som styrdokument för de

gränskontrollerande myndigheterna.

Rikspolisstyrelsen har vidare till

Utrikesdepartementet lämnat in ett förslag på

vilka orter som bör vara gränsövergångsställen då

Sverige blir operativ Schengenmedlem.

I samband med utvärderingen av Sveriges

förberedelser inför ett operativt inträde i

Schengensamarbetet har inspektioner av

datasäkerhet och polisiärt samarbete genomförts

under våren 2000. Under hösten 2000 kommer

inspektioner att ske av gränskontrollen.

Resultatet av dessa kommer att ligga till grund

för ett rådsbeslut i månadsskiftet

november/december 2000. Utbyggnaden av det

nationella sambandskontoret som innehåller

SIRENE-kontor, Interpol och Europol var klart

vid halvårsskiftet år 2000.

Sverige har nu installerat en nationell del av

SIS på Rikspolisstyrelsen och funktions- och

kommunikationstester för systemet har

påbörjats. Även anslutning för kommunikation

vid SIRENE-kontoret pågår och färdigställdes

under sommaren 2000.

Analys och slutsatser

De bedrivna försöksverksamheterna har gett

värdefull information för polisens tillämpning av

kommande lagstiftning på området.

Organisationsformer, arbetsmetoder samt

samverkan med andra myndigheter kan nu börja

införas och genomföras vid de polismyndigheter

som är direkt berörda av trafik till och från

länder utanför Schengenområdet.

Den nationella handlingsplanen för

implementering av Schengenregelverket är

tillräckligt omfattande och på en relevant

detaljeringsnivå för att polismyndigheterna skall

finna vägledning för arbetet i slutfasen av

förberedelserna. Arbetet med Sveriges nationella

SIS går enligt plan och beräknas vara klart i tid

för anslutningen.

Arbetet med förberedelserna har tagit mycket

resurser i anspråk på central nivå. Det krävs dock

även att det på polismyndighetsnivå bedrivs ett

aktivt förberedelsearbete dels för den egna

verksamheten och dels gentemot andra aktörer,

främst hamnar och flygplatser för att kunna bli

klara i tid för anslutningen.

Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet i

Östersjöområdet

Resultat

Internationellt samarbete av stor betydelse

förekommer inte bara inom ramen för EU och

Schengenavtalet utan också med

Östersjöstaterna. De nordiska länderna,

Tyskland, de baltiska staterna, Polen och

Ryssland bedriver ett brottsbekämpande

samarbete inom ramen för Aktionsgruppen mot

organiserad brottslighet i Östersjöområdet.

Aktionsgruppen tillsattes av regeringscheferna i

Östersjöområdet 1996 och består av personliga

representanter för regeringscheferna. Sverige har

sedan starten varit ordförandeland. Inom ramen

för aktionsgruppen genomförs ett konkret och

praktiskt samarbete mellan ländernas polis-,

åklagar-, tull-, skatte- samt kust- och

gränsbevakningsmyndigheter. Åtgärder har

vidtagits för att förbättra och utöka

informationsutbytet mellan länderna, utöka det

rättsliga samarbetet samt genomföra

gemensamma utbildningar, undersökningar etc.

Gemensamma operativa aktioner genomförs

löpande mot bl.a. stulna fordon,

narkotikasmuggling, illegal migration och

högbeskattade varor. Totalt har över 30 sådana

operationer genomförts hittills. År 1998

inrättades en operativ kommitté under

Aktionsgruppen som har till uppgift att föreslå

gemensamma operativa åtgärder samt ansvara för

genomförandet och utvärderingen av konkreta

aktioner. Aktionsgruppen består idag således inte

av en grupp utan är i dag ett välutvecklat

samarbete med den koordinerande operativa

kommittén samt flera fasta arbetsgrupper. I

tillägg till det rent operativa samarbetet pågår

samarbete om vittnesskydd liksom ett åklagar-

och skattebrottssamarbete som aktionsgruppen

tagit initiativ till. Under år 2000 påbörjades

arbete vad gäller korruption samt handel med

kvinnor. Bl.a. kommer Aktionsgruppen

hädanefter årligen publicera en lägesrapport om

korruption i Östersjöområdet.

Analys och slutsatser

Aktionsgruppens verksamhet har resulterat i att

enklare och effektivare samarbetsstrukturer har

byggts upp och samverkan mellan de olika

brottsbekämpande myndigheterna i

Östersjöområdet har blivit en del av det dagliga

arbetet. Vad gäller de operativa resultaten kan

konstateras att flera av operationerna har lett till

viktiga beslag eller till att betydelsefullt

underrättelsematerial har kunnat samlas in. Vid

Östersjötoppmötet i Kolding i april 2000

överlämnade Aktionsgruppen sin andra

detaljerade rapport till regeringscheferna.

Regeringscheferna beslutade då att förlänga

Aktionsgruppens mandat t.o.m. år 2004. Sverige

kommer att ansvara för ordförandeskapet år

2000 ut då Danmark tar vid som ordförande

under en tvåårsperiod.

Europol

Resultat

Arbetet vid Europol och i medlemsländerna har,

sedan verksamheten inleddes den 1 juli 1999,

präglats av övergången från strategisk till

operativ inriktning. Europol och flera

medlemsländer, däribland Sverige, har deltagit i

ett flertal framgångsrika operationer, som bl.a.

rört stora mängder narkotika, människohandel

och stulna fordon.

En av Europols huvuduppgifter är att

underlätta informationsutbytet mellan

medlemsländerna. Till sin hjälp har Europol ett

datoriserat system som tillåter inmatning,

tillgång och analys av uppgifter. Systemet består

av tre huvudbeståndsdelar. Ett

informationssystem, ett analyssystem samt ett

indexsystem. De två sistnämnda har tagits i bruk,

medan informationssystemet alltjämt är under

uppbyggnad.

En annan huvuduppgift är att genomföra

analyser som ett led i

kriminalunderrättelseverksamheten. Analyser

har genomförts i projektform av särskilda

analysgrupper, bestående av Europols analytiker

och andra tjänstemän samt medlemsstaternas

sambandsmän. I syfte att på ett strukturerat sätt

beskriva det stöd som kriminalunderrättelser kan

ge har en underrättelsemodell arbetats fram.

Europeiska rådet uppmanade vid sitt möte i

Tammerfors i oktober 1999 ministerrådet att

utvidga Europols behörighet till att omfatta

penningtvätt i allmänhet, oberoende av vilket typ

av brott som vinningen av penningtvätt härrör

från.

Genom ett rådsbeslut i mars 2000 har

Europols direktör bemyndigats att inleda

förhandlingar om avtal med tredje länder och

organ utan anknytning till EU. Förhandlingar

med kandidatländerna, partnerländerna i

Schengensamarbetet, (Island och Norge),

Schweiz samt Interpol skall prioriteras.

Analys och slutsatser

Verksamheten skall även i fortsättningen inriktas

på det operativa arbetet. Det rör sig i första hand

om åtgärder för att färdigställa Europols

informationssystem så att informations- och

underrättelseutbyte mellan Europol och

medlemsländerna kan ske i full skala. Den

nämnda underrättelsemodellen har bidragit till

framgång i detta arbete. Det behövs också ett

system för utvärdering av nyttan av detta

informationsutbyte. Vidare spelar

medlemsländernas sambandsmän en viktig roll

och det finns ett behov av att stärka samarbetet

mellan dem och Europol. Därtill kommer att

kunskapen om Europol och nyttan av samarbetet

genom Europol hos de nationella

brottsbekämpande myndigheterna ännu inte fått

den spridning som är önskvärd. Särskilda

åtgärder skall därför vidtas för att öka

medvetenheten om Europols roll i den

gränsöverskridande brottsbekämpningen.

Poliser i fredsfrämjande insatser

Resultat

Den 1 januari 2000 tog Rikspolisstyrelsen

överhuvudmannaansvaret för polispersonal i

internationell fredsfrämjande verksamhet från

Försvarsmakten. Vid Rikspolisstyrelsen

inrättades för detta ändamål en Polisens

utlandsstyrka. Rikspolisstyrelsen fick därmed ett

samlat nationellt ansvar för all internationell

polisiär verksamhet. De organisatoriska

förändringarna har genomförts i nära samverkan

med Försvarsmakten. En särskild enhet vid

Rikskriminalpolisen har satts upp med ansvar för

all utlandsverksamhet. Enheten är indelad i tre

sektioner, varav en har ansvar för sådan

fredsfrämjande verksamhet som utförs av

Polisens utlandsstyrka, en för bilaterala uppdrag

av biståndskaraktär och en för frågor som rör

utlandsstationerade polissambandsmän. Enheten

handlägger alla frågor som rör planering,

rekrytering, utbildning, utrustning samt

psykosocialt stöd till poliser före, under och efter

uppdraget. Vidare svarar enheten för

verksamhetsutveckling och doktrin- och

metodfrågor samt för samverkan med

Försvarsmakten i logistikfrågor. Rapporter från

missionsområdena lämnas kontinuerligt till en

dygnetruntbemannad sambandscentral på

Rikskriminalpolisen.

För närvarande verkar ungefär 140 svenska

poliser i olika fredsfrämjande missioner, bl.a. i

Förenta Nationernas (FN) och Organisationens

för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE)

regi. Det största svenska bidraget går för

närvarande till FN:s mission i Kosovo, där vi har

60 poliser.

Inom EU pågår ett intensivt arbete med att

bygga upp en förmåga att hantera civils kriser.

En begäran om bidrag till fredsfrämjande insatser

från ledande organ som FN eller OSSE skall

kunna uppfyllas av medlemsstaterna inom EU

gemensamt. EU skall också kunna sätta upp och

leda egna sådana insatser. Europeiska rådet antog

i Feira ett för unionen gemensamt kapacitetsmål

för poliser. Det innebär att EU år 2003 skall

kunna bidra med upp till 5000 poliser i

fredsfrämjande missioner, varav 1000 poliser

skall kunna vara på plats inom 30 dagar från

begäran eller beslut om insats. Vikten av goda

förbindelser mellan det militära och det civila

området understryks samt betydelsen av ett bra

samarbete mellan EU och FN, OSSE och

Europarådet.

Analys och slutsatser

Övergången av huvudmannaskapet för poliser i

fredsfrämjande tjänst från Försvarsmakten till

Rikspolisstyrelsen har kunnat genomföras utan

problem. Rikspolisstyrelsen har skapat en

effektiv organisation för poliser i fredsfrämjande

insatser. Det internationella samarbetet inom

detta område kommer att vara fortsatt

omfattande och efterfrågan på poliser i

internationell fredsfrämjande tjänst bedöms öka

de närmaste åren. I synnerhet kommer EU:s

arbete med att bygga upp en civil

krishanteringsförmåga kommer att kräva stora

resurser. Sverige kommer i det internationella

arbetet på detta område även fortsättningsvis att

verka för en utveckling av polisens roll i

fredsfrämjande insatser. Det medför att

utbildnings- och metodfrågor för poliser i sådan

tjänst kommer att få ökad betydelse.

Personalförsörjning och kompetensutveckling

Resultat

Tabell 4.8 Antalet anställda inom polisen vid utgången av

åren 1996 1999 fördelat på poliser och civilanställda

År

Totalt

Poliser

Civila

1996

23 867

16 723

7 144

1997

22 755

16 783

5 972

1998

21 951

16 429

5 522

1999

22 009

16 201

5 808

Under år 1999 minskade antalet poliser med 228

medan övriga anställda ökade med 286. Endast ca

200 eller ca 1,2 % av polispersonalen lämnade

sina anställningar inom polisväsendet av annat

skäl än ålderspension. Det är en minskning från

år 1998 med 0,5 procentenheter. Det är alltså en

mycket liten andel av poliserna som lämnar yrket

för att övergå till annan sysselsättning.

Pensionsavgångarna är måttliga till och med år

2003 men ökar sedan för att nå en nivå på drygt

500 poliser per år.

Behovet av poliser har varit större än vad som

har kunnat tillgodoses. Några polismyndigheter

har saknat ekonomiska möjligheter att anställa

fler poliser medan andra saknat sökande till

lediga anställningar.

De anställdas medelålder har ökat.

Medelåldern för polispersonalen var 46 år vid

utgången av år 1999. Vid två polismyndigheter

var medelåldern 50 år eller mer.

Vid utgången av år 1999 var 35 % av

polispersonalen och 45 % av övrig personal 50 år

eller äldre. För fem år sedan var motsvarande

andel 30 % av polispersonalen och 35 % av övrig

personal.

Sjukfrånvaron och begränsningarna i

tjänstbarheten av hälsoskäl ökade under år 1999.

Tabell 4.9 Sjukfrånvaro 14 dagar eller mer

Sjukfrånvaro i %

Motsvarar i antal

årsarbetskrafter

1998

1999

1998

1999

Polispersonal

1,7

1,9

275

307

Övrig personal

2,8

3,1

158

177

En orsak till det är den tidigare minskningen av

antalet anställda i kombination med den

ogynnsamma åldersstrukturen och de höga krav

som ställs på polispersonalen.

Likaså ökade övertidsuttaget. Kostnaderna för

övertidstillägg för polispersonalen ökade från

296 miljoner kronor år 1998 till 380 miljoner

kronor år 1999 eller med drygt 28 %. För de

övriga anställda ökade övertidskostnaderna

samma period från 26 till 34 miljoner kronor.

År 1999 användes 5 % av arbetstiden för

utbildning. Det är lika mycket som de två

föregående åren.

Den första omgången om knappt 70

poliselever i den nya grundutbildningen

avslutade sin utbildning och började sina

anställningar vid polismyndigheterna.

Under år 1999 rekryterades 383 studenter till

den grundläggande polisutbildningen. Av dessa

var 30 % kvinnor och 14 % hade

invandrarbakgrund.

År 2000 beräknas 183 och år 2001 ca 380

polisstuderande avsluta polisprogrammet vid

Polishögskolan och påbörja aspirantutbildning

vid polismyndigheterna. Trots det kommer

antalet poliser att fortsätta minska under år 2000

till omkring 16 160.

Fr.o.m. höstterminen år 2000 kommer Umeå

universitet att bedriva polisutbildning på uppdrag

av Rikspolisstyrelsen. År 2000 beräknas 450 nya

polisstuderande antas till polisprogrammet. Av

dessa kommer ca 50 studerande att genomgå sin

utbildning vid nya verksamheten i Umeå.

Andelen kvinnor var 17 % av poliserna och

73 % av de övriga anställda.

Rikspolisstyrelsen har lämnat ett omfattande

stöd till olika nätverk för kvinnor i polisväsendet.

Inga osakliga löneskillnader förekommer mellan

kvinnor och män. Styrelsen har arbetat fram en

jämställdhetspolitik och ett handlingsprogram

mot sexuella trakasserier.

Chefsförsörjning och chefsutveckling

Under år 1999 har polismyndigheternas behov av

rekrytering och utveckling av chefer inventerats.

Samtliga myndigheter har

chefsförsörjningsprogram och alla har prioriterat

utvecklingen av chefer. Flera myndigheter har

öppnat möjlighet för kompetensutveckling

genom universitets- eller högskolestudier.

Det ledarskapscentrum som startats vid

Polishögskolan arbetar på ett övergripande plan

med att utveckla ledarskapet inom polisväsendet

främst genom att öka kunskaperna och utveckla

metoder för myndigheternas egna insatser.

Särskilda ansträngningar har gjorts för att

uppmana kvinnor att söka chefsbefattningar.

Analys och slutsatser

Enligt regeringens bedömning är det nödvändigt

att antalet poliser ökar och utvecklingen mot en

allt högre medelålder inom poliskåren bryts. Det

är dessutom viktigt att rekryteringen av poliser

till glesbygdsområden förstärks. Etableringen av

en polisiär grundutbildning i Umeå kommer att

främja rekryteringen av nya poliser till

norrlandsmyndigheterna.

Med nuvarande utbildningskapacitet och med

de resurser som nu tillförs polisväsendet kan

utbildningsfrekvensen öka så att det är möjligt

att år 2001 anta omkring 660 polisstuderande

och åren därefter mellan 600 och 900

polisstuderande per år. Det skulle, även med

beaktande av de avgångar som kan förutses,

innebära att antalet poliser skulle öka med 140 år

2001, ytterligare 200 år 2002 och ytterligare 370

år 2003. Vid utgången av år 2003 kommer det då

att finnas ca 16 800 poliser. För att ytterligare

poliser skall kunna rekryteras krävs det att

polisutbildningen bedrivs vid fler orter än

Stockholm och Umeå. Rikspolisstyrelsen

överväger för närvarande att förlägga ett antal

utbildningsplatser till ytterligare någon ort vilket

kommer att möjliggöra att fler studerande kan

antas till polisprogrammet.

Det är angeläget att polisväsendet analyserar

resurs- och arbetsfördelningen mellan poliser

och annan personal för att säkerställa en

ändamålsenlig personalsammansättning. Antalet

specialister och annan icke polisutbildad personal

måste öka för att höja kvaliteten i

brottsutredningarna och klara

Schengensamarbetets krav.

Det är också viktigt att ansträngningarna för

att skapa en jämnare könsfördelning inom

polisväsendet vidmakthålls. Likaså måste

polisväsendet i sin rekrytering fortsätta att främja

den etniska och kulturella mångfalden.

Förändringarna inom polisväsendet ställer

stora krav både på den direkt berörda personalen

och på de chefer som lett arbetet och som i

många fall har varit oförberedda på de problem

som uppstår i en verksamhet i samband med

stora förändringar.

Informationsteknik IT

Resultat

Polisväsendets IT-kostnader uppgår till ca 730

miljoner kronor per år.

Under år 1999 initierade Rikspolisstyrelsen en

översyn av polisväsendets IT-verksamhet. Också

RRV har granskat polisens IT-stöd (Rapport

2000:8). Enligt RRV tillbringar poliser i medeltal

2,5 timmar/dag vid sitt IT-stöd. RRV fann också

stora brister i tillgänglighet och användbarhet.

IT-stödet var bl.a. inte tillgängligt i bilar och på

brottsplatser. Det fanns också brister i

förvaltning och genomförande av

nyinvesteringarna. Systemet för

anmälningsupptagning (RAR) är enligt

enkätsvaren det i särklass viktigaste men får mest

kritik för bristande funktionalitet. Redan innan

RRV inledde sin granskning hade styrelsen inlett

ett omfattande förändringsarbete för att

undanröja problemen.

Rikspolisstyrelsen har utarbetat en gemensam

strategi för IT och annan verksamhetsutveckling.

Inom Rikspolisstyrelsen har skapats en

Utvecklings- och strategienhet som fått ett

helhetsansvar för all verksamhetsutveckling,

inklusive utveckling och förvaltning av IT-

system. För att säkerställa ett lokalt inflytande

över verksamheten har ett utvecklingsråd

skapats, där bl.a. chefen för Statens

kriminaltekniska laboratorium och åtta

länspolismästare ingår. Rådet har en viktig

funktion som garant för att utvecklingsarbetet

motsvarar det verksamheten efterfrågar.

I december 1998 presenterades betänkandet

Ett tryggare Sverige (SOU 1998:143), Ett

gemensamt system för mobil kommunikation.

Utredningen har föreslagit att ett gemensamt

radiosystem för all samhällsviktig verksamhet,

baserat på s.k. TETRA-standard, införs i hela

landet. Rikspolisstyrelsen har anmält till

regeringen att polisväsendets nuvarande

radiokommunikationssystem bör bytas ut inom

ett par år men att det är möjligt att upprätthålla

en fungerande radiokommunikation med

nuvarande system fram till utgången av år 2004.

Därefter bör polisen övergå till ett landstäckande

TETRA-system på det sätt utredningen

föreslagit.

Regeringen har uppdragit åt Statskontoret att

upphandla ett gemensamt

radiokommunikationssystem. Uppdraget skall

vara slutfört senast den 1 februari 2002.

Analys och slutsatser

Det är angeläget att polisväsendet använder

modern teknik för att effektivisera

verksamheten. Enligt regeringens bedömning

finns det utrymme för att utnyttja de redan

befintliga systemen på ett mer effektivt sätt i

polisverksamheten. Att personalen har tillräcklig

kompetens är givetvis en viktig faktor. Likaså

finns det fortfarande behov av att nyutveckla IT-

stöd t.ex. när det gäller hanteringen av

beslagtaget gods. Det är viktigt att polisväsendet

noga prövar hur insatserna skall fördelas och

avvägas mellan nyutveckling och ett vidare

utnyttjande av redan tillgängliga system.

Säkerhetspolisen

Resultat

Säkerhetsskydd

En viktig uppgift för Säkerhetspolisen är att

genom kontroll och rådgivning till myndigheter

och företag medverka till att dessa håller en

tillfredsställande säkerhetsskyddsnivå. Detta sker

bl.a. genom att utbilda och informera personal

som hanterar hemlig information. Under 1999

har cirka 7 400 personer fått någon form av

säkerhetsskyddsrådgivning eller information

genom Säkerhetspolisens försorg.

För att tillsammans med respektive myndighet

identifiera eventuella brister i säkerhetsskyddet

och bistå myndigheterna med att anpassa

skyddet till den för myndigheten särskilt

framtagna hotbilden har säkerhetskontroller

utförts.

Personskyddsverksamheten inom

Säkerhetspolisen omfattar bevaknings- och

säkerhetsarbete som avser den centrala

statsledningen, kungafamiljen och utländsk

diplomatisk personal eller som har samband med

statsbesök eller liknande händelser. Hotnivån har

under 1999 av Säkerhetspolisen bedömts som

låg. Inom den centrala statsledningen,

kungafamiljen och för viss diplomatisk personal

finns dock alltjämt ett betydande och permanent

skyddsbehov. Bortsett från dessa grupper har

personskydd fått sättas in temporärt för cirka 90

personer, i de flesta fall i samband med

statsbesök och liknande händelser.

Författningsskydd

På författningsskyddets område har den under

de senaste åren allvarliga hotbilden accentuerats

ytterligare. Framför allt kommer hotet från

utomparlamentariska grupper inom den

rasideologiska s.k. vitmakt-rörelsen.

Säkerhetspolisen gör som tidigare bedömningen

att dessa grupper inte utgör något reellt hot mot

det svenska statsskicket.

Säkerhetspolisens brottsförebyggande och

brottsbeivrande arbete har under 1999 omfattat

riktade åtgärder mot grupper, nätverk och

enskilda som genom sitt handlande eller på annat

sätt visat att de är beredda att begå brott i

politiska syften eller stödja sådana aktiviteter.

Detta gäller såväl grupperingar inom vitmakt-

rörelsen, som anarkistiskt präglade och

autonoma nätverk.

Trots kraftfulla åtgärder från såväl

Säkerhetspolisen som andra rättsvårdande

myndigheter drabbades Sverige under 1999 av ett

antal mycket allvarliga brott med politisk

dimension.

Säkerhetspolisen har under året ökat sina

insatser mot den högerextremistiska

brottsligheten och fördjupat sitt samarbete med

den öppna polisen. Tack vare detta har ett stort

antal brott med högerextrema förtecken kunnat

klaras upp och gärningsmän kunnat lagföras.

Säkerhetspolisen konstaterar att samhällets

gemensamma kraftsamling lett till att vitmakt-

rörelsen i viss mån förändrat sin aktivitet. Vissa

grupper har gått in i en passiv konsolideringsfas

medan andra ökat sin aktivitet och startat nya

lokalavdelningar. Ytterligare andra har drabbats

av interna splittringar och motsättningar, bl.a. på

grund av oenighet om hur de ska förhålla sig till

de allvarliga brott som begåtts det senaste året.

Kontraspionage

Enligt Säkerhetspolisens bedömning kvarstår

underrättelsehotet mot Sverige, men är mindre

än det var under 1980-talet. Jämfört med

hotbilden under 1990-talets första hälft är

trenden däremot den motsatta. Antalet utländska

underrättelseofficerare i Sverige har ökat under

de senaste åren och de har också blivit mer

aktiva. En stor del av underrättelseinhämtningen

äger fortfarande rum på legal väg genom öppna

källor och kontakter, men utöver detta

förekommer i ökad utsträckning också klassisk

konspirativ och illegal underrättelseverksamhet i

Sverige.

Det finns också indikationer på att främmande

underrättelseverksamhet bedrivs under

täckmantel av utländsk affärsverksamhet samt på

en sammanlänkning mellan organiserad

kriminalitet och underrättelseverksamhet.

Under 1999 har flera insatser gjorts för att

motverka främmande makts

underrättelseverksamhet. Insatserna har varit

framgångsrika och bl.a. lett till att

underrättelsepersonal från främmande land har

lämnat Sverige.

Terrorismbekämpning

Ett viktigt och fortlöpande arbete på

terrorismbekämpningens område är analyserna

av de hotbilder som riktas mot framför allt

enskilda personer. Analyserna utgör grunden

inte bara för Säkerhetspolisens utan också för

andra polismyndigheters skyddsinsatser. Denna

verksamhet är omfattande och den har i ett stort

antal fall lett till skärpt bevakning och andra

förebyggande åtgärder.

Ett annat viktigt inslag i den förebyggande

terrorismbekämpningen är att verka för att

utländska medborgare som är aktiva i

organisationer som utövar politiskt motiverat

våld utvisas eller avvisas från Sverige. Detta sker

genom yttranden till Migrationsverket över

asylansökningar. Migrationsverket,

Utlänningsnämnden och regeringen begär också

in yttranden från Säkerhetspolisen i ärenden om

uppehållstillstånd och medborgarskapsärenden.

Under 1999 handlade Säkerhetspolisen 322

ärenden av dessa slag och avstyrkte bifall i 10 %

av ärendena

I den förebyggande verksamheten ingår ett

omfattande internationellt samarbete för att

förhindra våldsdåd med politiska förtecken.

Säkerhetspolisen har under 1999 vid ett flertal

tillfällen lämnat information som föranlett skärpt

bevakning eller andra förebyggande åtgärder i

andra länder.

Några terrordåd har inte utförts i Sverige eller

i vår närmaste omgivning under 1999.

Analys och slutsatser

Säkerhetspolisen har under 1999 ökat sina

ansträngningar att förebygga och bekämpa den

högerextremistiska brottsligheten. Trots det har

under året ett antal grova brott med

högerextrema förtecken begåtts. Positivt är dock

att genom samarbete mellan Säkerhetspolisen

och den öppna polisen har ett betydande antal

sådana brott kunnat klaras upp. Tecken tyder

också på att de högerextrema gruppernas

verksamhet därigenom har avstannat något.

Ett väl fungerande samarbete mellan den

öppna polisen och Säkerhetspolisen är av

avgörande betydelse för kampen mot den grova,

organiserade brottsligheten. Det är också en av

anledningarna till tillsättandet av Säpo/Rikskrim-

kommittén, i vars uppdrag ingick att belysa Riks-

kriminalens och Säkerhetspolisens

ansvarsområden och pröva gränsdragningen

mellan organisationerna.

Det är positivt att notera att det inte begåtts

några terrordåd med internationell anknytning i

Sverige under ett antal år.

Säkerhetspolisens verksamhet att tillsammans

med bl.a. myndigheter undersöka vilka

säkerhetsproblem som finns har uppenbarligen

lett till förbättringar i säkerhetsskyddet hos såväl

myndigheter som kommuner.

Säkerhetspolisens arkiv

Den hemliga förordning som tidigare styrt

Säkerhetspolisens registreringar har upphävts

och ersatts av polisdatalagen (1998:662), som

trädde i kraft den 1 april 1999. Samtidigt

upphävdes den absoluta sekretess som gällt för

bl.a. innehållet i Säkerhetspolisens register. I dag

råder en presumtion för sekretess om inte

tillräckligt starka skäl kan anföras för motsatsen.

Förändringen innebär att det från och med förra

året har blivit möjligt att för enskilda att ta del av

t.ex. sådana historiska uppgifter som i dag saknar

betydelse för Säkerhetspolisens verksamhet.

Under 1999 kom 1 445 framställningar om att

få del av sådana uppgifter in till Säkerhetspolisen.

Säkerhetspolisen fattade beslut i 1 074 fall. I det

stora flertalet ärenden, 867 stycken, förekom inte

sökanden hos Säkerhetspolisen. I 207 ärenden

fanns uppgifter om sökanden och i 142 av dessa

fall lämnades uppgifter ut.

Registernämnden konstaterade i sin

verksamhetsberättelse för år 1999 att det inte

fanns någon anledning till anmärkningar mot

Säkerhetspolisens sätt att sköta

personuppgiftsbehandling.

Registernämnden fick den 31 mars 1999 i

uppdrag att utreda vilka som drabbats i sina

anställningsförhållanden på grund av att

uppgifter ur Säkerhetspolisens register lämnats

ut och vilken skada de har lidit.

Registernämnden har beviljats uppskov med

redovisningen av uppdraget som kommer att

redovisas den 1 oktober 2000.

Säpo/Rikskrimkommittén

Säpo/Rikskrimkommittén föreslår i sitt

betänkande Den centrala polisen (SOU 2000:25)

bl.a. att Säkerhetspolisen och

Rikskriminalpolisen skall slås ihop till en enhet.

Kommittén föreslår också att Registernämndens

uppdrag att granska Säkerhetspolisens

behandling av personuppgifter enligt

polisdatalagen bör övertas av en oberoende

nämnd. Nämnden skall utöva tillsyn över den

verksamhet som i dag bedrivs av

Säkerhetspolisen och Rikskriminalpolisen och

ersätta Rikspolisstyrelsens styrelse. Kommitténs

betänkande har remitterats. Remisstiden går ut i

september år 2000. Regeringen avser att under år

2001 överlämna en proposition till riksdagen om

de frågor kommittén behandlat.

4.6.2 Åklagarväsendet

Åklagarväsendets övergripande mål för

budgetåret 1999 var att se till att den som hade

begått brott lagfördes.

Följande verksamhetsmål gällde för

åklagarväsendet i allmänhet.

- Kampen mot våldsbrott, narkotikabrott

och ekonomisk brottslighet (inkl.

miljöbrott) skall prioriteras. Särskild

uppmärksamhet skall ägnas den grova

och gränsöverskridande brottsligheten,

den mc-relaterade brottsligheten, brott

med rasistiska inslag, våld mot kvinnor

och övergrepp mot barn.

- Förundersökningarnas kvalitet skall

höjas samtidigt som antalet avslutade

ärenden skall uppgå till minst det antal

som kommit in.

- Genomströmningstiden skall minska, i

synnerhet på de prioriterade områdena.

- Rättstillämpningen skall vara enhetlig vid

prövning av åtalsfrågan och användning

av frihetsberövanden.

- Den del av åklagarnas arbetstid som

ägnas åt kvalificerade åklagaruppgifter

skall öka.

För Ekobrottsmyndighetens del gällde

dessutom att myndigheten skulle förhindra eller

upptäcka ekonomisk brottslighet inom sitt

verksamhetsområde. Myndigheten skulle också

genom nya arbetsmetoder och hög kompetens

skapa förutsättningar för en effektiv

ekobrottsbekämpning. Målen för

stabsuppgifterna vid Ekobrottsmyndigheten var

att ge regeringen och övriga intressenter en

bättre helhetsbild av den ekonomiska

brottsligheten och bättre möjlighet att förutse

utvecklingen inom området. Berörda

myndigheter skulle på ett så tidigt stadium som

möjligt informeras om nya former av ekonomisk

brottslighet.

Dessutom har regeringen i december 1998

beslutat om myndighetsgemensamma mål och

riktlinjer för bekämpningen av den ekonomiska

brottsligheten.

Resultat

Resursfördelning och balanser

Åklagarorganisationen har satsat stora resurser

på de prioriterade områdena under 1999.

Ärenden som avsåg våldsbrott, ekonomisk

brottslighet och narkotikabrottslighet utgjorde

sammanlagt 18 % av det totala antalet avslutade

ärenden under 1999. Samtidigt var

resursförbrukningen för dessa brottstyper 41 %

av den totala resursanvändningen.

Balanserna minskade totalt sett från 66 044 till

56 610 ärenden. Den s.k. polisbalansen, dvs.

ärenden i vilka åklagaren är

förundersökningsledare men där

förundersökningen ännu inte är avslutad,

minskade med ca 3 000 ärenden jämfört med

1998.

Samtidigt har ärendeinströmningen från

polisen till åklagarorganisationen minskat. Det

kom in ca 221 000 ärenden under 1996. Under

1997 sjönk antalet inkomna ärenden till ca

197 000 och under 1998 till ca 194 000.

Minskningen fortsatte under 1999 då det kom in

ca 177 000 ärenden.

År 1996 avslutade åklagarna 202 000 ärenden.

Det antalet höjdes till ca 208 000 ärenden 1997

för att 1998 åter sjunka till 202 000. År 1999

avslutades 192 000 ärenden. Det innebär att

åklagarna under åren 1997 1999 avslutade

12 000, 8 000 respektive 15 000 fler ärenden än

vad som kom in.

Genomströmningstiderna minskade för

nästan alla brottstyper under 1999. Den

genomsnittliga genomströmningstiden från

inkommet förundersökningsprotokoll till beslut

i åtalsfrågan minskade från 57 till 54 dagar

jämfört med 1998. Åklagarna kan i hög grad

påverka den tiden. Däremot ökade tiderna för

åklagarledda förundersökningar där även

handläggningstiden hos polisen är inräknad. I

genomsnitt ökade genomströmningstiden från

123 till 125 dagar jämfört med 1998. En

förklaring till ökningen är enligt Riksåklagaren

att åklagarna under 1999 avslutade många äldre

ärenden. Dessutom påverkades

genomströmningstiderna enligt Riksåklagaren i

hög grad av polisens bristande

utredningsresurser. Riksåklagaren beslutade i juli

2000 om en kompletterande verksamhetsplan för

åklagarorganisationen. Enligt planen skall

åklagarmyndigheterna under år 2000 förkorta

genomströmningstiderna väsentligt. En

målsättning skall vara att den genomsnittliga

genomströmningstiden från inkommet

förundersökningsprotokoll till beslut i

åtalsfrågan inte skall överstiga 30 dagar.

Dessutom skall åklagarmyndigheterna

eftersträva en ökning av andelen

brottsmisstankar som avgörs inom 15 dagar.

Under 1999 fattade åklagarna beslut om hälften

av alla brottsmisstankar inom högst 15 dagar från

det att förundersökningsprotokoll kom in från

polisen. Detsamma gällde under det första

halvåret 2000.

Lagföringsandelen, dvs. den andel av alla

avslutade ärenden som lett till beslut om åtal,

strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse, var 58 %

under 1999. Det är en minskning med två

procentenheter jämfört med 1998. Under

perioden 1996 1999 har lagföringsandelen varit i

genomsnitt 60 %.

I ca 17 % av alla färdiga

förundersökningsprotokoll fattade åklagare

beslut om att inte väcka åtal. Drygt 14 % av

samtliga brottsmisstankar i färdiga

förundersökningar ledde inte till åtal på grund av

att brott inte kunde styrkas. Det är en

förbättring jämfört med 1998 då ca 16 % av det

totala antalet brottsmisstankar inte ledde till åtal

på den grunden.

Våldsbrottslighet och brott med rasistiska inslag

År 1999 var lagföringsandelen i färdiga

förundersökningar om våldsbrott ca 74 %.

Andelen beslut att inte väcka åtal var generellt

sett hög, med myndighetsvisa variationer mellan

24 och 27 %. År 1998 var den siffran mellan 26

och 35 %. Det tog i genomsnitt 52 dagar för en

åklagare att ta ställning i åtalsfrågan när det gällde

en färdig förundersökning om våldsbrott. År

1997 och 1998 var genomsnittstiderna 33

respektive 54 dagar.

Åklagarorganisationen deltar i

utvecklingsprojekt som tar sikte på att förkorta

handläggningstiderna när det gäller bl.a.

våldsbrottsärenden. Sådana projekt pågår i

Handen och i Jönköping. Projektet i Handen för

snabbare lagföring av vissa brott är resultatet av

en överenskommelse mellan polisen, åklagarna,

tingsrätten och frivården. Överenskommelsen

innebär bl.a. att åklagaren i stället för tingsrätten

skall utfärda stämning och kalla till

huvudförhandling. Samarbetet har lett till

kortare handläggningstider och överhuvudtaget

en mera effektiv ärendehantering. KLÖS-

projektet i Jönköping har en liknande inriktning.

Eftersom försöksprojekten uppvisar goda

resultat när det gäller att effektivisera

ärendehanteringen har Riksåklagaren beslutat att

alla åklagarmyndigheter under år 2000 skall

bedriva minst ett projekt. Målet med projekten

är att med bibehållen kvalitet och rättssäkerhet

åstadkomma en snabbare genomströmning

genom hela rättskedjan. Projekten avser främst

vardagsbrottslighet inom de prioriterade

områdena t.ex. våld mot kvinnor.

Utvecklingsarbetet skall ske i nära samverkan

med polis och domstolar.

Ett antal myndigheter, däribland

Riksåklagaren, fick i december 1997 i uppdrag av

regeringen att vidta specifika åtgärder för att

bekämpa våld mot kvinnor. Riksåklagaren har

lämnat redovisningar av uppdraget i juli 1999 och

februari 2000. Åklagarmyndigheterna har

upprättat särskilda åtgärdsprogram för

bekämpningen av våld mot kvinnor.

Åklagarorganisationens insatser har inriktats på

ökad kunskapsbildning, samarbete med polisen

för att utveckla effektivare utredningsmetoder,

snabbare lagföring bl.a. genom särskilda

rättskedjeprojekt, samverkan med socialtjänsten

och frivilligorganisationer samt ett förstärkt stöd

till brottsoffren. Åklagarmyndigheterna

bedömer att åtgärderna har gett effekt och att

lagföring sker i ökad utsträckning.

Regeringen har i regleringsbrevet för 1999

uppdragit åt Riksåklagaren att tillsammans med

Rikspolisstyrelsen se över rutinerna i ärenden

om besöksförbud. Riksåklagaren har redovisat

uppdraget i februari 2000. På Riksåklagarens

initiativ har en arbetsgrupp bestående av åklagare

och poliser tagit fram förslag till åtgärder för

hanteringen av besöksförbud. I arbetsgruppens

rapport behandlas frågor om säkrare hot- och

riskbedömningar, bättre information till

målsägande och andra personer samt utförligare

beslutsunderlag när det gäller parternas

personliga förhållanden. Enligt gruppen är det

dessutom nödvändigt att meddelade

besöksförbud följs upp på ett bättre sätt.

Gruppens rapport skall diskuteras på alla

åklagarkamrar i samverkan med polisen i form av

erfarenhetsseminarier.

Sedan flera år har åklagarväsendet ägnat brott

med rasistiska eller främlingsfientliga inslag

särskild uppmärksamhet. Riksåklagaren har i

allmänna råd gett riktlinjer för utredningar som

gäller olaga diskriminering (Riksåklagarens

författningssamling 1997:13). Det är alltid

åklagare som är förundersökningsledare i

utredningar om brott med rasistiska eller

främlingsfientliga motiv.

Riksåklagaren beslutade i december 1999 om

ett omfattande och konkret handlingsprogram

för åklagarväsendets bekämpning av brott med

rasistiska eller främlingsfientliga motiv.

Programmet innebär att åklagarna och polisen

bör samarbeta ingående vid brottsutredning och

brottsspaning när det gäller brott med rasistiska

eller främlingsfientliga motiv. Dessutom skall

alla brott där det kan finnas sådana motiv

behandlas med förtur och särskilt utsedda

specialiståklagare skall leda brottsutredningarna.

Lagföring skall ske snabbare bl.a. genom

tillämpning av erfarenheterna från de nämnda

försöksprojekten. Utrymmet för att besluta om

åtalsunderlåtelse eller

förundersökningsbegränsning i ärenden om

aktuell brottslighet bör enligt Riksåklagaren

anses vara mycket begränsat. Vidare skall

motivet bakom ett brott av det aktuella slaget

beaktas vid utformningen av åtalet och leda till

yrkanden om att straffskärpningsregeln i 29 kap.

2 § 7 brottsbalken skall tillämpas. Hos

Riksåklagaren och vid samtliga

åklagarmyndigheter finns en särskild funktion

för samordning av insatserna mot rasistisk eller

främlingsfientlig brottslighet.

Regeringen har i regleringsbrevet för

budgetåret 2000 gett ett flertal myndigheter,

däribland Riksåklagaren, i uppdrag att som ett

led i kampen mot rasistiska, främlingsfientliga

eller homofobiska brott, upprätta en strategi för

att säkerställa att personalen har god kunskap om

grunderna för dessa brott och om situationen för

de grupper som utsätts för sådana brott.

Riksåklagaren har i juni 2000 redovisat uppdraget

till regeringen (Ju2000/2966). Riksåklagarens

strategi innebär att de operativa åklagarinsatserna

skall förstärkas i enlighet med den nyss nämnda

handlingsplanen mot rasistisk brottslighet.

Vidare skall åklagarnas kunskap på området öka.

De åklagare som är särskilt utsedda att handlägga

rasistisk eller främlingsfientlig brottslighet skall

genomgå en omfattande utbildning.

Möjligheterna till fortlöpande uppföljning och

vidareutbildning skall förbättras genom en

förstärkt samordning av de operativa insatserna.

Överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i

Stockholm har på Riksåklagarens uppdrag utrett

hanteringen av ärenden om olaga diskriminering.

Utredningen överlämnades till Riksåklagaren i

oktober 1999. Den huvudsakliga slutsatsen i

utredningen är att åklagarna och polisen främst

bör inrikta sina insatser på att ytterligare

förbättra utredningsmetodiken när det gäller

sådana ärenden.

Narkotikabrottslighet

År 1999 var lagföringsandelen i färdiga

förundersökningar om narkotikabrott ca 85 %.

Under 1998 var den andelen 84 %. De mest

kvalificerade narkotikabrottsärendena handläggs

av särskilda narkotikaåklagare. Vid

åklagarmyndigheterna i Stockholm och

Göteborg är dessa åklagare placerade vid

åklagarkamrar som inrättats för bekämpning av

narkotikabrottslighet och annan grov

kriminalitet.

Ekonomisk brottslighet (inkl. miljöbrottslighet)

Åklagarväsendets kostnader för att bekämpa

ekobrott uppgick till drygt 292 miljoner kronor

eller drygt 30 % av de totala kostnaderna.

Ekobrottsmyndigheten svarade för ca 259

miljoner kronor (varav 165 miljoner kronor

avsåg polisverksamhet) och övriga

åklagarmyndigheter för ca 33 miljoner kronor.

Ekobrottsmyndigheten har verksamhetsan-

svaret för bekämpningen av ekonomisk

brottslighet i Stockholms län, Västra Götalands

län, Skåne län, Hallands län och Gotlands län.

Även i åklagarorganisationen utanför

Ekobrottsmyndigheten handläggs

ekobrottsärenden av särskilda ekoåklagare.

Brottsutredningar

Antalet balanserade ekobrottsärenden ökade från

3 067 till 3 313, eller med ca 8 %. Antalet

inkomna ärenden minskade från 2 966 till 2 544,

eller med ca 14 %. Under 1999 övertog

Ekobrottsmyndigheten 164 ärenden från övriga

åklagarmyndigheter. Under 1999 avslutade

myndigheten 2 336 ärenden jämfört med 2 597

under 1998, vilket är en försämring med ca 10 %.

Under det första halvåret 2000 minskade

balanserna med ca 9 % till 3 023 ärenden. Under

samma tid ökade ärendeinströmningen med ca

4 % jämfört med motsvarande period 1999. Det

första halvåret 2000 avslutades 1 486 ärenden,

vilket är en ökning med ca 15 % jämfört med

motsvarande period förra året.

Inom övriga åklagarmyndigheter var andelen

ekobrottsärenden mindre än 1 % av det totala

antalet ärenden. Under 1999 kom det in 1 218

ärenden. Antalet avslutade ärenden var 1 691,

varav 164 överlämnades till

Ekobrottsmyndigheten för vidare handläggning.

Vid Ekobrottsmyndigheten var

lagföringsandelen ca 31 % under 1999 jämfört

med 23 % under 1998. Lagföringsandelen för

ekobrottsärenden som handlagts utanför

Ekobrottsmyndigheten var ca 37 % jämfört med

33 % under 1998.

Under det första halvåret 2000 var

lagföringsandelen 37 % vid

Ekobrottsmyndigheten.

Genomströmningstiden för ekobrottsärenden

vid Ekobrottsmyndigheten ökade år 1999 från

345 till 458 dagar, eller med ca 33 % jämfört med

1998. De längre genomströmningstiderna kan

enligt myndigheten delvis förklaras av att

myndigheten under 1999 avslutat många äldre

ärenden, bl.a. drygt 300 ärenden som var äldre än

tre år. Andra faktorer som enligt myndigheten

påverkat produktiviteten negativt är den ökade

satsningen på kompetensutveckling samt att

åklagarna under 1999 hade betydligt fler

domstolsdagar än under 1998. Under det första

halvåret 2000 har de genomsnittliga

genomströmningstiderna ökat till 543 dagar.

Ekobrottsmyndigheten bedömer att ekomålens

svårighetsgrad ökat. Myndigheten har delat in

ekobrottsärendena i fyra kategorier. Av de

inkomna ärendena under år 1999 bedömdes

49 % som mindre omfattande, 44 % som

medelsvåra och 5 % som särskilt krävande.

Drygt 2 % av ärendena avsåg utländska

framställningar om rättslig hjälp.

Vid övriga åklagarmyndigheter ökade

genomströmningstiden från 427 till 429 dagar.

Miljöbrottslighet

Den 1 januari 2000 inrättade Riksåklagaren i

samverkan med Rikspolisstyrelsen på

regeringens uppdrag en ny och flexibel

organisation för bekämpning av brotten mot

miljön. Åklagare och poliser med

specialistkompetens skall handlägga

miljöbrottsärendena. En enhet hos Riksåklagaren

har ett nationellt ansvar för

miljöbrottsbekämpningen och biträder dessutom

andra åklagarmyndigheter vid handläggningen av

komplicerade ärenden om brott mot miljön.

Alla myndigheter inom åklagarväsendet har

ett operativt ansvar för

miljöbrottsbekämpningen.

Ekobrottsmyndigheten har dock inte något

sådant ansvar med undantag för de situationer

när det finns sådana samband mellan utredningar

om ekonomisk brottslighet och miljöbrottslighet

att det är lämpligast att handläggning sker där.

Under år 1999 anställde Riksåklagaren en

chefsåklagare och 14 specialiståklagare för

miljöbrottsbekämpning. Även hos polisen finns

det kvalificerade utredare med

specialistkompetens när det gäller utredningar

om brott mot miljön. Riksåklagaren har ett

nationellt samordningsansvar för

miljöbrottsbekämpningen och bestämmer

närmare hur samordningen skall ske. Det finns

en central enhet hos Riksåklagaren som främst

skall svara för samordningen inom

miljöbrottsbekämpningen. Enheten, som leds av

en överåklagare, är samlokaliserad med

Rikskriminalpolisens miljöbrottsrotel där det

tjänstgör poliser som har specialistkompetens på

miljöområdet.

Riksåklagaren har i juli 2000 redovisat en

delårsrapport för den nya

miljöbrottsorganisationen avseende det första

halvåret 2000 (Ju2000/3414).

Antalet anmälningar om miljöbrott ökade

påtagligt under hösten 1999 och under det året

kom in ca 750 nya miljöbrottsärenden till

åklagarorganisationen. År 1996 och 1997

anmäldes totalt ca 700 brott mot miljön.

Riksåklagaren bedömer att utvecklingen med en

ökad ärendeinströmning kommer att fortsätta

under år 2000. Under det första halvåret 2000

inkom 1 504 misstankar om brott mot miljön till

åklagarorganisationen. I motsats till vad som är

fallet beträffande andra brott har i princip

samtliga miljöbrottsanmälningar gått direkt till

åklagare för bedömning. Antalet avslutade

brottsmisstankar under samma period var 474.

Lagföringsprocenten var 52 %. Sammanlagt

fanns det per den 30 juni i år 1 492 misstankar

om brott mot miljön i balans hos åklagarna. När

det gäller utvecklingen på miljöbrottsområdet

saknas det jämförande statistik.

Det pågår ett arbete för att utveckla nya och

mera effektiva arbetsmetoder och arbetsformer

inom miljöbrottsbekämpningen. Samverkan

mellan polis, åklagare och tillsynsmyndigheter

skall förbättras. Lokala samverkansgrupper har

etablerats på många håll i landet. Dessutom har

Riksåklagaren i april år 2000 tagit initiativ till

bildandet av ett Miljöbrottsråd för att förstärka

samverkan på central nivå. I rådet ingår bl.a.

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Naturvårdsverket, Kustbevakningen och

Tullverket.

Under våren år 2000 genomfördes en

omfattande och avancerad miljöutbildning för

åklagare och poliser som skall hantera

miljöbrottsärenden.

Enligt Riksåklagaren finns det goda

förutsättningar att väsentligt minska brotten mot

miljön bl.a. genom förbättrade arbetsmetoder.

Samtidigt framhåller Riksåklagaren att det är av

vikt att polisen organiserar och prioriterar sin

verksamhet på ett sätt som skapar rimliga

förutsättningar för åklagare och polis att effektivt

kunna utreda brott mot miljön.

Stabsverksamheten vid Ekobrottsmyndigheten

De nationella stabsfunktionerna (staben) syftar

till att ge statsmakterna en bättre helhetsbild av

ekobrottsligheten och en bättre möjlighet att

förutse utvecklingen på området. Staben skall

följa utvecklingen i fråga om ekonomisk

brottslighet i Sverige och internationellt.

Ekobrottsmyndigheten skall informera

myndigheter, näringslivet och allmänheten om

nya ekobrottsformer. Dessutom skall staben

utarbeta och lämna förslag till ny lagstiftning och

andra åtgärder mot ekonomisk brottslighet.

Enligt förordningen (1997:899) om

myndighetssamverkan mot ekonomisk

brottslighet har de regionala samverkansorganen

lämnat en årlig rapport om den ekonomiska

brottsligheten till Ekobrottsmyndigheten. På

grundval av bl.a. dessa rapporter har

myndigheten utarbetat en redogörelse om

ekobrottsbekämpningen under 1998. Den

överlämnades till regeringen i mars 1999. I

enlighet med regeringens beslut om

myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för

åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten år

1999 har myndigheten dessutom i september

1999 till regeringen överlämnat en rapport om

den ekonomiska brottsligheten och dess

bekämpning (Rapport 1999:2).

Myndigheten har vidare på regeringens

uppdrag utvärderat de regionala

samverkansorganens verksamhet. Uppdraget har

redovisats i en rapport till regeringen i februari

2000 (Ju2000/1049). Ekobrottsmyndigheten

bedömer att de regionala samverkansorganen

varit betydelsefulla för utvecklingen av

ekobrottsbekämpningen. I rapporten föreslås

vissa förändringar, bl.a. att åklagardistrikten bör

vara geografiska baser för de regionala

samverkansorganen samt att deras ansvar för

uppföljning och rapportering bör avgränsas till

regionalt initierade och myndighetsövergripande

åtgärder.

Myndigheten har börjat bygga upp ett samlat

uppföljnings- och informationssystem för att

bättre kunna följa ekobrottsligheten och dess

bekämpning. En första del av systemet med

tyngdpunkt på kvantitativt statistisk information

togs i drift i slutet av år 1999.

Ekobrottsmyndigheten ansvarar under

Riksåklagaren för samordningen av

ekobrottsbekämpningen även i de län där

myndigheten inte har ansvar för

åklagarverksamheten. Som ett led i

samordningsarbetet har myndigheten hittills

huvudsakligen vidtagit åtgärder för att höja

kompetensen inom ekobrottsbekämpningen. De

utbildningar som myndigheten anordnat för sin

egen personal har till stor del också erbjudits

åklagare, poliser och ekonomer verksamma

utanför myndigheten.

Den centrala samrådsgruppen när det gäller

skattebrottsenheternas integrering i den

operativa verksamheten leds av

Ekobrottsmyndigheten. I gruppen ingår även

företrädare för Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen

och Riksskatteverket. Gruppen har under 1999

bl.a. diskuterat frågor om samarbete,

registertillgång och IT-stöd.

Personalförsörjning och kompetensutveckling

Åklagarorganisationen

Under budgetåret 1999 pensionerades 27

åklagare och 21 slutade av annan anledning. Av

de 60 åklagare som anställdes var 40

åklagaraspiranter. Vid utgången av året fanns det

inom åklagarorganisationen 672 åklagare och 313

andra anställda (exkl. personal vid

Riksåklagarens kansli). Av dem var 35

åklagaraspiranter och 18 extra åklagare. Det var

ca 50 åklagare färre än i juni 1995.

Under 1999 har åklagarorganisationen

genomfört betydande utbildningssatsningar för

åklagarna. Antalet årliga utbildningsdagar för

åklagarna ökade från 4 till 17. Riksåklagaren har

beräknat den årliga utbildningsnivån till mer än

15 dagar per faktiskt årsarbetande åklagare.

Enligt Riksåklagaren är den nivån nödvändig för

att långsiktigt kunna bibehålla åklagarnas

skicklighet och kompetens.

Utbildningsatsningarna har enligt Riksåklagaren

medfört en hård arbetsbelastning på åklagarna.

Administratörerna inom organisationen har

främst fått utbildning i IT-frågor.

Riksåklagaren konstaterar att utvecklingen

mot jämnare könsfördelning fortsätter men att

andelen kvinnor är låg bland kammarcheferna. I

chefsgruppen är andelen kvinnor 25 %.

Ekobrottsmyndigheten

Under 1999 tjänstgjorde i genomsnitt 387

personer vid Ekobrottsmyndigheten. Av dessa

var 194 anställda vid myndigheten. Övriga 193

var poliser, anställda av polisväsendet och

inkommenderade för tjänstgöring vid

myndigheten. Under 1998 tjänstgjorde i

genomsnitt 338 personer vid myndigheten, varav

70 åklagare, 174 poliser, 32 ekonomer, 46

administratörer och 16 övriga anställda.

Myndighetens mål för

kompetensförsörjningen under 2000 2002 är att

rekrytera ytterligare 10 åklagare och 20 poliser

samt ett mindre antal personer med särskild IT-

kompetens. Under 1999 deltog myndighetens

personal i olika utbildningar under i genomsnitt

åtta dagar. Myndigheten planerar att öka

satsningen på utbildning och

kompetensutveckling. Satsningen skall bl.a. leda

till en ny och avancerad ekoutbildning samt en

förstärkt utbildning i internationella frågor. Vid

myndigheten pågår ett särskilt

chefsutvecklingsprogram.

Männen dominerar på chefs- och

handläggarnivå. I chefsgruppen är andelen

kvinnor endast 21 %. Likaså är 81 % av

polispersonalen inom Ekobrottsmyndigheten

män. Bland administratörerna är

kvinnodominansen stor.

Myndigheternas utvecklingsarbete

Riksåklagarens rättsutvecklingsarbete

Riksåklagarens verksamhet i Högsta domstolen

är viktig för rättsutvecklingen i stort och

strategisk för den operativa åklagar- och

polisverksamheten. Riksåklagaren upprättar

därför varje år en rättsutvecklingsplan över

frågor som bedöms ha betydelse för en enhetlig

rättstillämpning. Överåklagarna skall fortlöpande

uppmärksamma mål som kan ha

prejudikatintresse och redovisa dem till

Riksåklagaren (Riksåklagarens

författningssamling 1999:1). Riksåklagaren

eftersträvar att i så stor utsträckning som möjligt

koncentrera sin verksamhet i Högsta domstolen

på de mål som bedöms ha störst betydelse för

den praktiska rättstillämpningen. Riksåklagaren

har fört upp en rad kriminalpolitiskt viktiga

frågor om bl.a. påföljdsval, straffmätning,

narkotikabrott och rasistiska brott.

Samverkan mellan åklagarväsendet och polisen

Det gemensamma utvecklingssamarbetet mellan

åklagarväsendet och polisen har fortsatt med den

övergripande inriktningen att polisen skall ta ett

utökat ansvar för förhållandevis enkla och

medelsvåra brottsutredningar medan åklagarna i

större utsträckning skall koncentrera sig på de

komplicerade målen och utöva aktiv

förundersökningsledning i dessa.

Utvecklingsarbetet är inriktat på att finna

optimala former för ansvarsfördelning och

samverkan.

Riksåklagaren beslutade i december 1997 efter

samråd med Rikspolisstyrelsen om nya allmänna

råd för fördelningen mellan åklagare och polis av

förundersökningsledning (Riksåklagarens

författningssamling 1997:12). Enligt dessa bör

myndigheterna i lokala avtal fördela åklagarnas

och polisens ansvar för

förundersökningsledningen. Enligt

Riksåklagaren har de lokala överenskommelserna

hittills inte lett till några stora förändringar i

ansvarsfördelningen.

I Riksåklagarens yttrande över

Granskningskommissionens betänkande i

anledning av brottsutredningen efter mordet på

statsminister Olof[REDACTED_EFTERNAMN] (SOU 1999:88) anges

en modell för det fortsatta utvecklingsarbetet när

det gäller frågor om förundersökningsledning

och arbetsfördelning mellan polis och åklagare.

Riksåklagaren anser att en framgångsrik

bekämpning av framför allt den grova

organiserade brottsligheten förutsätter

gemensamma brottsbekämpningsinsatser på ett

tidigt stadium. Därför är det enligt Riksåklagaren

nödvändigt att, inom ramen för gällande

regelverk, fördjupa samarbetet mellan

specialiståklagare och polisens kvalificerade

underrättelse- och utredningsenheter. I vissa fall

kan det enligt Riksåklagaren även vara rationellt

att inrätta fasta åklagarledda arbetsgrupper enligt

den modell som tillämpas vid

Ekobrottsmyndigheten.

Sedan år 1996 har åklagarmentorerna och

andra åklagare genomfört många betydelsefulla

insatser när det gäller en närmare samverkan och

utbildning av närpolisen. Enligt Riksåklagaren

ledde bl.a. de insatserna till att

utredningsverksamheten förbättrades under den

senare delen av 1990-talet. Den positiva

utvecklingen har emellertid enligt Riksåklagaren

brutits och situationen i början av år 2000 var

generellt sett oacceptabel.

Bland annat har åklagarna enligt Riksåklagaren

svårt att höja lagföringsprocenten och

handläggningstiderna för många brott är alltför

långa. Ärendeinströmningen från polisen till

åklagarorganisationen har sjunkit från 385 000 år

1995 till 185 000 år 1998. Dessutom överlämnar

polisen endast 14 % av sina ärenden till åklagarna

jämfört med 26 % i mitten av 1990-talet. Enligt

Riksåklagaren har möjligheterna att klara upp

brott väsentligt minskat under hela 1990-talet.

Enligt Riksåklagaren är det en allmän

uppfattning inom åklagarväsendet att

utredningsverksamheten bör lyftas fram och få

en starkare ställning inom polisen. Det är enligt

Riksåklagarens uppfattning angeläget att polisen

säkerställer att det finns resurser och tillräcklig

kompetens för en effektivare

brottsutredningsverksamhet framför allt vid

närpolisen.

Verksamhetsstyrning samt IT- och

metodutveckling m.m.

Under de senaste åren har Riksåklagaren

utvecklat system för verksamhetsstyrning och

resultatuppföljning. Systemet baseras dels på

omfattande verksamhetsstatistik från ärendehan-

teringssystemet Brådis, dels från

tidsredovisningssystemet. Riksåklagaren

använder resultatinformationen för löpande

styrning och uppföljning på myndighets- och

kammarnivå av bl.a. prioriteringar,

rättstillämpning och handläggningstider.

Dessutom utgör uppgifterna underlag för

Riksåklagarens rapportering till regeringen, för

resultatdialoger med myndighetscheferna samt

för särskilda analyser och studier. Eftersom

informationen sprids genom

åklagarorganisationens intranät kan

myndigheterna och kamrarna fortlöpande

använda informationen i sin styrning och

resultatuppföljning. För att på ett enkelt sätt ge

en bild av hur verksamheten utvecklas har

Riksåklagaren utarbetat en lättöverskådlig

modell som illustrerar resultatutvecklingen. Den

innehåller främst uppgifter om lagföring,

genomströmningstider, balansförändringar och

produktivitet.

Åklagarmyndigheterna har under de senaste

åren arbetat med att ta fram rationella och

effektiva arbetsformer vid åklagarkamrarna.

Ärendehanteringen har blivit enklare och

snabbare genom en ny arbetsorganisation och

nya arbetssätt. Dessutom har många

åklagarkamrar, i nära samverkan med polisen,

gjort betydande ansträngningar för att

kvalitetssäkra brottsutredningar. Kvalitetsarbetet

inom åklagarväsendet syftar till att

utredningsverksamheten skall leva upp till de

krav som medborgarna, polisen, domstolarna

och andra samverkande myndigheter kan ställa

på den. Utgångspunkten för insatserna är

Riksåklagarens promemoria Kvalitetssäkring av

brottsutredningar (augusti 1998) där olika

modeller för kvalitativt bättre brottsutredningar

presenteras. Det pågår flera projekt på området,

bl.a. ett projekt enligt den s.k. Östgötamodellen

för kvalitetssäkring av brottsutredningar (se

avsnitt 4.6.1 Utredningsverksamheten). Genom

åklagarväsendets och polisens insatser för att

kvalitetssäkra brottsutredningar har särskilda

problemområden identifierats och åtgärdats bl.a.

genom verksamhetsanpassade

utbildningsinsatser.

En ökad IT-användning är betydelsefull för

åklagarväsendets fortsatta effektivisering. Därför

har åklagarväsendet under de senaste fem åren

lagt ner stora resurser på att skapa en god

infrastruktur på IT-området. Under år 1999

infördes en ny registrerings- och beslutsrutin i

ärenderegistret Brådis. Den nya

registreringsrutinen underlättar registreringen av

grunduppgifter i ärenden som kommer in till

åklagarorganisationen. Det är nu möjligt för en

kanslist att utföra registreringsarbete som

tidigare krävde flera personer. Dessutom har

ärendehanteringen rationaliserats genom att

åklagarna har fått IT-stöd för sitt beslutsfattande.

Enligt Riksåklagaren kommer det att leda till

effektivitetsvinster.

Dessutom har åklagarorganisationen åtkomst

till misstanke- och belastningsregistren som

infördes i början av år 2000. Genom införandet

av de nya registren ersattes åklagarnas och

polisens manuella s.k. personbladshantering med

en elektronisk överföring från åklagarväsendets

system till misstanke- och belastningsregistren.

Det har också införts ett system som gör det

möjligt att elektroniskt kunna föra över

uppgifter från polisens anmälansrutin RAR till

åklagarväsendets nya registreringsrutin i Brådis.

Det har enligt Riksåklagaren lett till effektivare

arbetsmetoder.

Vid Ekobrottsmyndigheten bedrivs arbetet i

åklagarledda arbetsgrupper med poliser,

ekonomer och personer med särskild kompetens

på IT-området. Enligt myndigheten är det

arbetssättet en god grund för ytterligare

effektivitets- och kvalitetshöjningar av

brottsutredningsverksamheten. Myndigheten

har genomfört flera satsningar för att ytterligare

förbättra utredningsverksamheten. En effektiv

ekobrottsbekämpning bygger enligt

myndigheten på tillgång till

underrättelseinformation. I enlighet med vad

som uttalades vid Ekobrottsmyndighetens

bildande beställer myndigheten sådan

information från polisens

kriminalunderrättelseenheter. Enligt

Ekobrottsmyndigheten är det emellertid

nödvändigt med snabbare och mer adekvat

underrättelseinformation för att

utredningsåtgärderna skall få optimal effekt.

Enligt myndigheten är det framför allt

polismyndigheterna i storstadslänen som har

bristande kompetens i fråga om

ekobrottsbekämpning och därför i många fall

inte kan bistå med adekvat

underrättelseinformation. Enligt

Ekobrottsmyndigheten har utvecklingen visat att

myndigheten har ett behov av egna resurser och

kompetens för spaningsändamål. Därför finns

det inom Ekobrottsmyndighetens avdelningar

specialenheter som snabbt kan bistå med

spaningsinformation i utredningsarbetet.

Under 1999 har Ekobrottsmyndigheten

fördjupat sitt samarbete med Finansinspektionen

när det gäller såväl operativa som mer

övergripande frågor. Det har bl.a. resulterat i ett

bättre utredningsförfarande när det gäller

insiderbrott. Myndigheten har dessutom en

kontinuerlig kontakt med konkursförvaltare för

att effektivisera utredningsverksamheten. Vidare

prövas sedan år 1998 ett system som innebär att

ett par av myndighetens åklagarkamrar tilldelas i

huvudsak enklare ärenden för att åstadkomma en

snabbare lagföring i sådana ärenden.

Myndigheten har dessutom tillsammans med

Finanspolisen, skatte- och

kronofogdemyndigheter samt utländska

myndigheter bedrivit ett landsomfattande

projekt i samband med utredningar om

gränsöverskridande skattebrott, s.k.

karusellhandel. Det samarbetet har resulterat i

nya arbetsmetoder för att effektivare kunna

angripa omfattande och allvarliga former av

ekonomisk kriminalitet.

Internationellt arbete

I EU deltar Riksåklagaren framför allt i den

sektorsövergripande arbetsgruppen mot

organiserad brottslighet. Det europeiska rättsliga

nätverket, som påbörjade sin verksamhet år 1998,

är en betydelsefull bas för det arbetet.

Riksåklagaren bedömer att nätverket kommer att

få stor betydelse i det internationella samarbetet.

Enligt Riksåklagaren ställer Schengensamarbetet

och den nya lagstiftningen om ömsesidig rättslig

hjälp i brottmål delvis nya krav på

åklagarverksamheten. Därför har många åklagare

nyligen fått vidareutbildning i internationell

rättslig hjälp.

Riksåklagaren har åtagit sig det svenska

samordningsansvaret för Sveriges deltagande i

det mellan Kommissionen och Europarådet

gemensamma programmet Octopus II.

Programmet syftar till att förstärka insatserna

mot korruption och organiserad brottslighet i

länder som genomgår

demokratiseringsprocesser.

De nordiska riksåklagarna träffas regelbundet

för att effektivisera och ytterligare förenkla det

nordiska rättshjälpsarbetet. Det har tillsatts en

särskild arbetsgrupp inom ramen för det

samarbetet.

Efter initiativ av Sverige i Aktionsgruppen

mot organiserad brottslighet i Östersjöområdet

bildades i april 1997 ett särskilt

Östersjösamarbete för åklagare. Det finns ett

antal arbetsgrupper som arbetar med

samarbetsfrågor när det gäller rättslig hjälp i

brottmål, penningtvätt, miljöbrott samt handel

med och sexuella övergrepp mot kvinnor och

barn. Det senaste Riksåklagarmötet inom ramen

för det samarbetet hölls i maj 2000.

Åklagarväsendet medverkar också i ökad

utsträckning i utvecklingssamarbetet på

rättsområdet med Estland, Lettland och Litauen.

Under 1999 har Riksåklagaren tillsammans med

myndighetsföreträdare i de länderna genomfört

en förstudie för att undersöka dessa länders

behov av hjälp på rättsområdet.

Utvecklingssamarbetet skall underlätta för de

baltiska länderna att bli medlemmar i EU.

Riksåklagaren samarbetar med

Rikspolisstyrelsen genom att tillhandahålla

åklagare och delta som experter i särskilda

narkotikaprojekt i Estland och Lettland.

Projekten syftar bl.a. till att förbättra dessa

länders möjligheter att bedöma den inhemska

narkotikasituationen och att effektivisera

utredningsverksamheten när det gäller

narkotikabrottslighet.

Under år 1999 har Riksåklagaren i samarbete

med OSCE i Sarajevo, Bosnien-Hercegovina,

lett ett utbildningsprojekt för de åklagare som

finns där.

Ekobrottsmyndigheten har under 1999 aktivt

deltagit i förhandlingsarbetet på det

straffrättsliga området inom EU. På så sätt har

det varit möjligt för myndigheten att kunna

påverka och följa utvecklingen av

ekobrottsbekämpningen inom EU. Vidare har

myndigheten haft internationellt utbyte med

bl.a. de nordiska länderna, de baltiska staterna,

Polen och Ryssland. Syftet med myndighetens

internationella arbete har bl.a. varit att informera

och öka medvetenheten om ekonomisk

brottslighet i framför allt de länder som

kandiderar för medlemskap i EU.

Analys och slutsatser

Åklagarorganisationens verksamhetsresultat

under de senaste åren visar på en i huvudsak

positiv utveckling. De mål som slagits fast för

verksamheten har i stort sett uppfyllts. Det är

emellertid angeläget att åklagarorganisationen

ytterligare förbättrar verksamhetsresultaten

främst när det gäller handläggningstider och

lagföringsprocent. Det är därför glädjande att

ambitionsnivån är hög inom

åklagarorganisationen för att uppnå sådana

resultatförbättringar. Enligt regeringens

uppfattning ger åklagarorganisationens IT-

system för såväl den operativa som den

administrativa verksamheten förbättrade

möjligheter för Riksåklagaren och

åklagarmyndigheterna att ytterligare effektivisera

åklagarverksamheten och att fortlöpande under

året kunna kontrollera och följa upp den.

Det är positivt att ärendebalanserna minskade

och att lagföringsprocenten låg på en

förhållandevis hög nivå. Även

genomströmningstiden från inkommet

förundersökningsprotokoll till beslut i

åtalsfrågan har förbättrats. Däremot har

genomströmningstiderna för de åklagarledda

förundersökningarna, där även polisens

handläggningstid är inräknad, ökat från en redan

tidigare alltför hög nivå. Enligt Riksåklagaren

berodde de långa genomströmningstiderna på att

åklagarmyndigheterna avslutade många äldre

mål. Dessutom påverkades handläggningstiderna

enligt Riksåklagaren i hög grad av polisens

bristande utredningsresurser. Antalet inkomna

ärenden har minskat markant under perioden

1996 1999.

Åklagarväsendet har gjort stora satsningar på

att säkerställa och vidmakthålla en hög

kompetensnivå hos åklagarna. Ett resultat av det

arbetet är att det numera finns ett stort antal

åklagare med specialistkompetens på de

kriminalpolitiskt prioriterade områdena.

Ekobrottsmyndigheten är speciellt anpassad

för att säkerställa en hög arbetskapacitet,

kontinuitet och kompetens i fråga om all

ekobrottsbekämpning.

Myndigheten har en central roll såväl när det

gäller operativ brottsutredningsverksamhet som

strategiskt långsiktiga åtgärder i kampen mot den

ekonomiska brottsligheten. Enligt regeringens

bedömning återstår emellertid en del i

uppbyggnaden av myndigheten. Det gäller

framför allt utvecklingen av de nationella

stabsfunktionerna.

Regeringen anser att Ekobrottsmyndighetens

operativa verksamhet utvecklades i positiv

riktning under 1999. Bland annat ökade

lagföringsandelen från 23 till 31 %. Det är

emellertid angeläget att myndigheten har en

fortsatt hög ambitionsnivå i arbetet med att

ytterligare effektivisera den operativa

verksamheten, bl.a. när det gäller att minska det

totala antalet pågående brottsutredningar och

ärendenas handläggningstider. Det är också

nödvändigt att myndigheten fortsätter att bygga

upp samarbetet med polismyndigheterna i fråga

om underrättelseverksamheten.

Eftersom Ekobrottsmyndigheten fortlöpande

vidtar åtgärder för att förbättra utrednings- och

stabsverksamheten finns det enligt regeringens

uppfattning anledning att se fram mot fortsatt

förbättrade verksamhetsresultat från

myndigheten. De uppgifter som finns att tillgå

om myndighetens resultat för det första halvåret

2000 pekar på en i huvudsak positiv

verksamhetsutveckling.

4.6.3 Domstolsväsendet

Det övergripande målet för domstolsväsendet är

att avgöra mål och ärenden på ett rättssäkert och

effektivt sätt.

Den långsiktiga inriktningen för domstolarna

skall vara att genomströmningstiderna skall

minska för samtliga mål- och ärendekategorier

samt att mål- och ärendebalansernas

åldersstruktur skall förbättras.

För att kunna göra en bedömning av om mål

och ärenden avgjorts på ett rättssäkert och

effektivt sätt bör hänsyn tas till en rad faktorer.

En del faktorer är lätta att mäta medan andra

faktorer, t.ex. kvalitet, är svårare att mäta. De

faktorer som i dag är möjliga att mäta och följa

upp för att möjliggöra en bedömning av

resultatet är t.ex.

- antalet inkomna, avgjorda och balanserade

mål

- omloppstider, balansernas åldersstruktur

och styckkostnad

- överklagande- och ändringsfrekvenser

- i vilken utsträckning mål avgörs så snart de

är färdigberedda.

Även tillgången på personal och

personalsammansättningen är intressant att följa

och har betydelse för resultatet.

Resultat

Regeringen har för år 1999 för första gången

fastställt verksamhetsmål för tingsrätterna,

länsrätterna, hovrätterna och kammarrätterna.

Verksamhetsmålen avser högsta medianåldern

för under året avgjorda mål samt högsta andelen

balanserade mål som vid årets utgång är äldre än

sex respektive tolv månader i förhållande till

genomsnittligt antal inkomna mål inom

målkategorin under de senaste fyra

verksamhetsåren. För de allmänna

förvaltningsdomstolarna har skattemål och

socialförsäkringsmål valts ut eftersom dessa

målkategorier är de mest förekommande vid de

allmänna förvaltningsdomstolarna.

Tabell 4.10 Tingsrätternas, hovrätternas, länsrätternas och

kammarrätternas samlade resultat

Domstolsslag/

Målkategori

Medianålder

avgjorda mål

(månader)

Andel1

balanserade mål

äldre än 6 mån

Andel1

balanserade mål

äldre än 12 mån

Mål

Resultat

Mål

Resultat

Mål

Resultat

Tingsrätter

- FT-mål

2

2,5

8%

7%

3%

3%

- Övriga

tvistemål exkl.

familjemål

4

4,8

30%

35%

18%

21%

- Brottmål exkl.

notariemål

2

2,4

10%

14%

5%

7%

Hovrätter

- Tvistemål

5

6,6

40%

40%

15%

20%

- Brottmål

3

3,2

10%

14%

3%

4%

Länsrätter

- Skattemål

8

13,0

50%

60%

25%

37%

- Socialförsäkr.

mål

6

5,8

10%

18%

5%

7%

Kammarrätter

- Dispensfrågan

i mål där

prövningstill-

stånd krävs

3

3,1

-

-

-

-

- Skattemål

6

15,6

50%

123%

25%

67%

- Socialförsäkr.

mål

4

11,1

20%

46%

10%

24%

1 Antal mål > sex resp. tolv månader / genomsnittligt antal inkomna mål inom

målkategorin under de senaste fyra verksamhetsåren.

Omloppstiderna och åldersstrukturen för

balansen har under 1997 1999 förbättrats något

vid tingsrätterna och hovrätterna och arbetsläget

är generellt sett gott.

Balanserna vid länsrätterna har minskat

kraftigt under senare år och åldersstrukturen har

förbättrats betydligt. Under 1999 minskade

antalet balanserade mål med cirka 12 500 eller

med 26 %. Arbetsbelastningen har ökat i

kammarrätterna och sett för kammarrätterna

sammantaget är dagens arbetsläge, med

betydande balanser av äldre mål och med alltför

långa handläggningstider för flera målkategorier,

otillfredsställande. Trots att resultaten vid

länsrätterna och kammarrätterna under 1997

1999 förbättrats är således arbetsläget vid

förvaltningsdomstolarna generellt sett

fortfarande ansträngt. Det ansträngda arbetsläget

kan inte heller förväntas bli bättre inom en snar

framtid.

Högsta domstolen och Regeringsrätten fick av

regeringen i uppdrag att själva fastställa

verksamhetsmålen för vissa mål- och

ärendekategorier.

Verksamhetsmålen skulle även för dessa

domstolar avse medianåldern för under året

avgjorda mål, men till skillnad från övriga

domstolskategorier skulle verksamhetsmålet för

balanserade mål anges som antalet balanserade

mål som vid årets utgång var äldre än sex

respektive tolv månader.

Tabell 4.11 Högsta domstolens och Regeringsrättens

måluppfyllelse

Domstolsslag/

Målkategori

Medianålder

avgjorda mål

(månader)

Antal1

balanserade mål

äldre än

6 mån

Antal1

balanserade mål

äldre än 12 mån

Mål

Resultat

Mål

Resultat

Mål

Resultat

Högsta

domstolen

- Dispensfrågan

2

2

400

330

200

140

- Tvistemål

3

3

200

202

100

104

- Brottmål

1

1

75

66

25

25

- Övriga mål

2

2

300

258

150

135

Regerings-

rätten

- Dispensfrågan

8,5

10,2

-

-

-

-

- Skattemål

16,5

12,7

1 487

2 001

680

915

- Socialförsäkr.

mål

11,5

13,3

1 210

1 559

484

685

- Övriga mål

5,4

8,5

1 621

1 323

766

709

1 Högsta domstolen: Uppgift om medianåldern för tvistemål, brottmål och övriga

mål gäller tiden fram till dispensfrågans avgörande. Uppgifterna om antal

balanserade mål gäller samtliga mål.

Analys och slutsatser

De verksamhetsmål som regeringen fastställt för

tingsrätterna, länsrätterna, hovrätterna och

kammarrätterna beträffande medianåldern för

avgjorda mål har endast uppfyllts för

socialförsäkringsmål vid länsrätterna. Däremot är

det flera av de allmänna domstolarnas resultat

som ligger nära verksamhetsmålen. När det

gäller resultatet av medianåldern för

dispensfrågan i mål där prövningstillstånd krävs

vid kammarrätterna överstiger denna obetydligt

verksamhetsmålet. I fråga om medianåldern för

övriga mål vid förvaltningsdomstolarna är det

större skillnad mellan verksamhetsmål och

resultat.

Avseende verksamhetsmålen för högsta

andelen äldre balanserade mål har dessa uppfyllts

av tingsrätterna för FT-målen och av hovrätterna

för tvistemål äldre än sex månader. Övriga

verksamhetsmål beträffande andel äldre mål har

inte uppfyllts. Generellt sett är det större

avvikelser mellan verksamhetsmålen och

resultaten vid förvaltningsdomstolarna än vid de

allmänna domstolarna.

Högsta domstolen har i princip uppfyllt

samtliga sina mål. Regeringsrätten har uppfyllt

målen för medianåldern för avgjorda skattemål

och för antalet balanserade övriga mål äldre än

sex respektive tolv månader. Övriga mål har inte

uppfyllts.

Sammantaget får domstolarna anses ha

uppfyllt målet att avgöra mål och ärenden på ett

rättssäkert sätt.

Domstolarna kan dock, mot bakgrund särskilt

av arbetsläget i de allmänna

förvaltningsdomstolarna, inte anses helt ha

uppfyllt målet att avgöra mål och ärenden på ett

effektivt sätt. Enligt regeringens bedömning är

resursförstärkningar som domstolarna också

erhållit inte tillräckliga för att avhjälpa dessa

problem, utan det är också nödvändigt med

fortsatta förändringar av organisation,

arbetsformer och regelverk. Det

utvecklingsarbete som Domstolsverket påbörjat

tillsammans med domstolarna måste därför ges

goda förutsättningar att bedrivas vidare med

kraft. Resultatet från 1999 visar att en fortsatt

satsning på avarbetning av balanser, främst i

förvaltningsdomstolarna, tillsammans med ett

fortsatt reformarbete kommer att få genomslag

när det gäller genomströmningstiderna och

balansernas åldersstruktur i domstolarna, vilket i

förlängningen leder till ett för medborgarna mer

effektivt och rättssäkert domstolsväsende.

De allmänna domstolarna

Resultat tingsrätterna

Diagram 4.2 Tingsrätternas målutveckling 1997 1999

Analys och slutsatser

Som framgår av diagrammet har antalet inkomna

mål gradvis minskat under perioden 1997 1999

(4 %). Antalet inkomna mål har under de senaste

fem åren minskat med 20 %. Det finns en

skillnad mellan tvistemål och brottmål. Antalet

inkomna brottmål ökade under 1998, efter att ha

minskat under flera år. Under 1999 var antalet

inkomna brottmål i princip oförändrat jämfört

med 1998. Antalet avgjorda brottmål har, efter

att ha minskat under flera år, ökat under 1998

och 1999. Såväl inkomna som avgjorda tvistemål

har fortsatt att minska under perioden.

Lagändringar har skett under de senaste tre åren

som påverkat antalet inkomna mål, bl.a.

utvidgade möjligheter till strafföreläggande,

ändringar i familjelagstiftningen och i

rättshjälpslagen.

Under 1999 avgjorde tingsrätterna fler mål än

vad som kom in. Det innebär att antalet

balanserade mål har minskat under året med ca

1 600 mål eller med 2,5 %. Enligt

Domstolsverkets bedömning har

arbetsbelastningen vid tingsrätterna

sammantaget lättat under perioden och

arbetsläget får generellt sett anses vara

tillfredsställande. Det förekommer dock

fluktuationer vid och mellan enskilda tingsrätter.

Under 1999 var medianåldern för avgjorda

tvistemål (exklusive familjemål och FT-mål) och

avgjorda brottmål i stort oförändrad jämfört med

1998 dvs. 4,8 respektive 2,4 månader.

Regeringens målsättning att medianåldern bör

vara högst fyra månader för avgjorda tvistemål

och två månader för avgjorda brottmål

uppnåddes således inte av tingsrätterna

gemensamt. Av tingsrätterna hade dock 27

stycken en omloppstid som var högst fyra

månader för tvistemål. Mellan tingsrätterna

varierade det mycket från 2,5 månader till 9,2

månader för avgjorda tvistemål.

Vid utgången av 1999 var det sammanlagda

antalet tvistemål färdiga för avgörande drygt

2 800 mål, vilket motsvarar 10 % av antalet

balanserade mål eller produktionen under en halv

månad. Enligt Domstolsverkets bedömning är

detta normalt i förhållande till vad som är

nödvändigt för verksamheten.

Andelen balanserade brottmål ökade

marginellt under 1999 jämfört med föregående

år. Det var dock 53 % (50 st) av tingsrätterna

som uppnådde regeringens verksamhetsmål att

högst 10 % av andelen balanserade brottmål

(exkl. notariemål) bör vara äldre än sex månader.

Verksamhetsmålet att högst 5 % av andelen

balanserade brottmål ( exkl. notariemål) bör vara

äldre än tolv månader uppnåddes av 62 % (59 st)

av tingsrätterna.

Resultat hovrätterna

Diagram 4.3 Hovrätternas målutveckling 1997 1999

Analys och slutsatser

Antalet inkomna och avgjorda tvistemål och

brottmål i hovrätterna har ändrats endast

obetydligt under 1999 jämfört med 1998.

Den totala förhandlingstiden i brottmål och

tvistemål har för åren 1997 1999 varit 19 406,

19 947 och 18 906 timmar. Antalet mål med fler

än tolv förhandlingstimmar var under perioden

191, 190 och 158. Den minskade

förhandlingstiden totalt och minskningen i

antalet mål med lång förhandlingstid tyder på att

målen generellt sett har blivit något mindre

arbetskrävande. De angivna indikatorerna ger

emellertid en ofullständig bild av målstrukturen.

Hovrätterna har, särskilt under senare år,

framhållit att målen generellt upplevs som allt

svårare och i genomsnitt mer arbetskrävande.

Antalet balanserade tvistemål vid hovrätterna

har under 1999 minskat med ca 10 %. Under

1999 har hovrätterna uppnått regeringens

verksamhetsmål om att högst 40 % av de

balanserade tvistemålen bör vara äldre än sex

månader. Däremot har hovrätterna inte uppnått

det uppsatta målet om att högst 15 % av de

balanserade tvistemålen bör vara äldre än tolv

månader. Samtliga hovrätter har under 1999

avgjort fler tvistemål än som kom in.

Medianåldern för avgjorda brottmål innebär

en i stort sett oförändrad omloppstid för

brottmål under de tre senaste åren. Hovrätterna

har emellertid inte fullt ut uppnått regeringens

verksamhetsmål för 1999 på 3 månader. Den

uppnådda medianomloppstiden på 3,2 månader

kan ändå anses vara ett tillfredsställande

verksamhetsresultat.

Under 1999 har överklagandefrekvensen för

tvistemål och fastighetsdomstolsmål ökat från

6,7 % till 7,3 %. För brottmål är

överklagandefrekvensen oförändrad 13,2 %.

Ändringsfrekvensen för tvistemål i

hovrätterna har under 1999 ökat från 23 % till

25 %, medan motsvarande ändringsfrekvens i

brottmål ökade från 31 % till 33 %. En viss

variation i ändringsfrekvensen mellan åren är

normalt. Det är svårt att utpeka någon viss faktor

i förändringarna det senaste året. Den ökade

ändringsfrekvensen i brottmål kan möjligen ha

påverkats av de förändringar i påföljdssystemet

som har införts under de senaste åren.

Resultat Högsta domstolen

Diagram 4.4 Högsta domstolens målutveckling 1997 1999

Analys och slutsatser

Antalet inkomna mål har under de senaste tre

åren ökat något (5,8 %), vilket innebär en ökad

arbetsbelastning. Högsta domstolen har dock ett

fortsatt gott arbetsläge. Högsta domstolen har

även under 1999 upprätthållit korta

omloppstider för 97 % av de dispensprövade mål

som avgjorts utan att beviljas prövningstillstånd.

Att det stora flertalet mål härigenom kommer till

ett snabbt avgörande i högsta instans är

naturligtvis särskilt angeläget då man i målens

totala omloppstid måste inräkna även tiden i de

båda tidigare instanserna.

Av de tvistemål som avgjorts i hovrätterna

utgjorde de som överklagats till Högsta

domstolen under 1998 drygt 22 % och ökade

under 1999 till drygt 23 %. Motsvarande andel

för brottmål var under 1998 knappt 18 % och

ökade under 1999 till knappt 19 %.

De allmänna förvaltningsdomstolarna

Resultat länsrätterna

Diagram 4.5 Länsrätternas målutveckling 1997 1999

Analys och slutsatser

Som framgår av diagrammet har antalet inkomna

mål minskat kraftigt under perioden 1997 1999

(22 %). Under 1999 har antalet inkomna mål

minskat med närmare 8 000 mål (8 %).

Minskningen är särskilt markant när det gäller

mål enligt socialtjänstlagen, där antalet har mer

än halverats i förhållande till 1997. Minskningen

kan i huvudsak förklaras av de ändringar i

socialtjänstlagen som genomfördes under 1998.

Under perioden 1997 1999 har antalet

avgjorda mål minskat med 11 %. Antalet

avgjorda skattemål har emellertid ökat. En orsak

till att antalet avgjorda mål totalt sett har minskat

är att andelen enklare mål enligt socialtjänstlagen

och fastighetstaxeringslagen har minskat kraftigt.

Den satsning som länsrätterna har gjort på att

avarbeta äldre skatte- och socialförsäkringsmål

har tagit stora resurser i anspråk.

Balanserna vid länsrätterna har minskat

kraftigt under senare år och åldersstrukturen har

förbättrats betydligt. En bidragande orsak till det

förbättrade balansläget är den under senare år

vikande måltillströmningen samt den ökade

satsningen på att avarbeta äldre mål.

Verksamhetsmålen avseende andelen äldre

balanserade mål uppnås ännu inte av länsrätterna

sammantaget. Balanssituationen ser dock olika ut

på de enskilda länsrätterna och flera av

länsrätterna uppnår verksamhetsmålen, medan

det är några länsrätter som svarar för merparten

av de äldre målen. Skillnaden i andelen äldre

balanserade mål mellan länsrätterna är mycket

stor. En förklaring till skillnaderna mellan

länsrätterna kan vara att domarnas erfarenheter

av olika typer av mål varierar. På vissa länsrätter

arbetar en eller flera domare med särskild

sakkunskap på socialförsäkringsområdet. På

dessa domstolar är ofta balansen av

socialförsäkringsmål förhållandevis liten. På

andra domstolar finns en större erfarenhet av att

handlägga skattemål, med åtföljande lägre

balanser där av dessa mål. Skillnader i kompetens

är möjliga att utjämna först på lång sikt. Vissa

länsrätter har emellertid med gott resultat gjort

organisatoriska förändringar som har möjliggjort

dels specialisering, dels skapat utrymme för att

handlägga förtursmål på ett mer rationellt sätt.

Resultat kammarrätterna

Diagram 4.6 Kammarrätternas målutveckling 1997 1999

Analys och slutsatser

Under 1999 har det kommit in ca 26 500 mål till

kammarrätterna, vilket är en minskning med ca

600 mål jämfört med 1998. Det är i huvudsak

mål enligt socialtjänstlagen och

socialförsäkringsmål som har blivit färre. Antalet

inkomna skattemål till kammarrätterna fortsätter

dock att öka.

Antalet avgjorda mål har ökat lite i förhållande

till föregående år (2 %). Jämfört med 1997 har

dock kammarrätterna avsevärt höjt avverkningen

av skattemål. Antalet avgjorda skattemål har

jämfört med 1997 ökat med 48 %.

Kammarrätternas samlade målbalans har

minskat något under året. Fortfarande finns

dock många äldre mål kvar i balans.

Arbetsbelastningen har ökat i kammarrätterna.

Kammarrätterna har erhållit fler skattemål som

ett resultat av att länsrätterna ökat sin avverkning

av skattemål och därvid gjort särskilt stora

ansträngningar för att minska sina balanser av

äldre skattemål. Verksamhetsmålen avseende

andelen äldre balanserade mål uppnåddes inte av

kammarrätterna sammantaget och inte heller av

någon enskild kammarrätt. Variationen är dock

kraftig mellan kammarrätterna när det gäller

åldersstrukturen.

Antalet överklagade skattemål uppgick till

38 %, vilket är en ökning med fem

procentenheter jämfört med 1998. Av avgjorda

skattemål har ändring skett i 21 % av målen.

Motsvarande siffra för år 1998 var 18 %.

Resultat Regeringsrätten

Diagram 4.7 Regeringsrättens målutveckling 1997 1999

Analys och slutsatser

Antalet inkomna mål till Regeringsrätten är så

gott som oförändrat i förhållande till 1998.

Andelen skattemål ökar, vilket är en återspegling

av målutvecklingen i underinstanserna.

Under 1999 avgjorde Regeringsrätten fler mål

än under 1998. En markant ökning skedde av

antalet avgjorda skattemål. Regeringsrättens

målbalans ökade under 1999 och överstiger

domstolens målinflöde under ett helt år. Det

totala antalet balanserade mål äldre än tolv

månader i Regeringsrätten uppgick vid 1999 års

utgång till drygt 2 600 mål. Det är en ökning

med ca 400 mål jämfört med 1998. Ökningen

kan till viss del förklaras av att stora resurser gått

åt för att avgöra ett mycket stort mål.

Överklagandefrekvensen för skattemål har

ökat i förhållande till 1998 och förstärker därmed

bilden sedan tidigare år av att en allt större andel

skattemål överklagas till Regeringsrätten, vilket

till viss del kan förklaras av att kammarrätterna

under året avgjort fler äldre och komplexa

skattemål.

Personalförsörjning, kompetensutveckling m.m.

Det totala antalet anställda inom

domstolsväsendet har minskat sedan föregående

år, till stor del beroende på avvecklingen av de

allmänna advokatbyråerna, men även på

neddragning av övrig personal framför allt vid

tingsrätterna. Relationen mellan olika

personalkategorier har inte förändrats nämnvärt

sedan föregående år. Inte heller åldersstrukturen

har förändrats. Den största åldersgruppen inom

domstolsväsendet är fortfarande den mellan 50

och 59 år.

Jämställdhet

Fortfarande är de flesta domstolschefer män,

91 % i de allmänna domstolarna och 80 % i de

allmänna förvaltningsdomstolarna. Även flertalet

av de ordinarie domarna är män, 80 % respektive

75 %. Vad gäller de icke ordinarie domarna och

notarierna utgörs respektive grupp av cirka 60 %

kvinnor. Rekryteringsunderlaget fortsätter att

vara kvinnodominerat, vilket Domstolsverket

beräknar på sikt kommer att öka antalet kvinnor

som är ordinarie domare. Gruppen övrig

personal består till 90 % av kvinnor.

Domstolsverket har som ambition att öka

andelen kvinnor bland de ordinarie domarna.

För närvarande pågår ett arbete med att finna

åtgärder för att göra domarbanan mer attraktiv

bl.a. kommer utbildningsplatserna att

koncentreras till större domstolar närmare

överrättsorterna. Eftersom kvinnor i större

utsträckning än män av familjeskäl avstår från

förflyttningar kan sådana åtgärder bidra till att

fler kvinnor väljer att stanna på domarbanan.

Tillsammans med företrädare för olika

domstolsslag och personalkategorier kommer

Domstolsverket under hösten att inleda ett

omfattande jämställdhetsprojekt. Syftet är att ta

fram en strategi för förändring av värderingar

och förhållningssätt. Inom ramen för projektet

kommer bl.a. frågor som mentorskap, nätverk,

coaching och former för rekrytering att

behandlas.

När det gäller lönesättningssystemet i

domarkarriären finns inga skillnader mellan män

och kvinnor. Lönen är inte individuell. Det finns

en viss differentiering men den är baserad enbart

beroende på var i karriären individen befinner sig

eller efter ålder i den aktuella anställningen.

Etnisk och kulturell mångfald

Under 2000 kommer Domstolsverket att stödja

och vägleda de olika domstolarna i deras arbete

med att upprätta handlingsplaner för att aktivt

främja etnisk mångfald.

Kravet på svenskt medborgarskap hindrar till

stor del domstolarna från att öka mångfalden.

När det gäller den övriga personalen vid

domstolarna finns inga rekryteringshinder i form

av svenskt medborgarskap. Däremot är

personalomsättningen låg inom denna

personalkategori. Eftersom

inskrivningsverksamheten kommer att flyttas

över till enbart ett fåtal tingsrätter i landet och då

det kan antas att all nuvarande personal inte

kommer att följa med verksamheten, uppstår ett

rekryteringsbehov. I de fallen kommer det alltså

att vara möjligt att bedriva ett målinriktat arbete

för att främja etnisk mångfald. Domstolsverket

avser att informera om arbetsgivarens

skyldigheter samt peka på fördelarna och ge stöd

och råd i detta arbete. Den pågående

utbildningen av domstolschefer innefattar ett

avsnitt om jämställdhet och mångfald.

Utbildningsinsatserna inom området kommer

att intensifieras de närmaste åren både avseende

chefer och övriga personalkategorier.

Strategi för god kunskap om rasistiska,

främlingsfientliga eller homofobiska yttringar

Regeringen gav i regleringsbrevet för budgetåret

2000 Domstolsverket i uppdrag att upprätta en

strategi för att se till att personalen vid

domstolarna har god kunskap om såväl grunden

för rasistiska, främlingsfientliga eller

homofobiska yttringar som om situationen för

de grupper som utsätts för sådana brott.

Domstolsverket har upprättat en strategi och

gjort den bedömningen att utbildningsinsatser

för personal inom domstolsväsendet är

nödvändigt beträffande:

1. Rasistiska grupperingar; deras

organisation, strategier och symboler

m.m.

2. Domstolarnas möten med och attityder

till etnisk och kulturell mångfald.

3. Domstolarnas möten med dem som

utsatts för brott som har rasistiska,

främlingsfientliga eller homofobiska

inslag.

4. Straffrätten och påföljdspraxis vad avser

sådan typ av brottslighet.

Vad avser punkterna 2 och 4 genomför

Domstolsverket redan i dag utbildningsinsatser.

När det gäller punkterna 1 och 3 skall extern

expertis anlitas för kommande

utbildningsinsatser och Domstolsverket avser

här att samverka med övriga myndigheter inom

rättsväsendet.

Den utökade utbildningen kommer att

påbörjas hösten 2000.

Vidareutbildning

Genomförandet av utbildningsåtgärder i

enlighet med den av Domstolsverket

tillsammans med domstolarna utarbetade planen

för domstolsanställda pågår.

Genom den nya utbildningsplanen kommer

antalet kurser att utökas för icke ordinarie

domare. Dessutom har regeringen fattat beslut

om att den praktiska tjänstgöringen i underrätt

förlängs från ett till två år och att särskilda

utbildningsplatser inrättas på ett antal domstolar.

Utbildningsinsatser för icke ordinarie domare

kommer sannolikt att utökas ytterligare till följd

av det uppdrag som regeringen lämnade till

Domstolsverket i regleringsbrevet för år 2000

avseende utformningen av domarutbildningen.

Nyutnämnda ordinarie domare kommer

under de första anställningsåren att kallas till

sammanlagt fem veckors obligatorisk utbildning.

Samtliga domare kommer fortsättningsvis att

kallas till en veckas återkommande utbildning

vart tredje år. I övrigt erbjuds ett omfattande

utbud av fördjupningskurser och specialkurser i

olika ämnen. Samarbetet med universitet och

högskolor kommer att utökas.

Enligt utbildningsplanen kommer även övrig

personal att kallas till baskurser, grundkurser,

påbyggnadskurser och återkommande

utbildningar. Under hösten genomförs en

pilotomgång av Domstolsverkets nya utbildning

för domstolssekreterare. Pilotkursen erbjuds

personalen vid några utvalda tingsrätter som för

närvarande provar nya arbetsformer med en ny

beredningsorganisation. De nya arbetsformerna

innebär bl.a. att domarrollen renodlas och att

domstolssekreterarna får större ansvar för

förberedelsen av målen. Arbetsuppgifterna blir

både mer självständiga och ansvarsfulla. Tanken

är att domstolssekreterarna efter genomgången

utbildning skall kunna erbjudas sådana

arbetsuppgifter. Efter utvärdering av den nya

kursen är det meningen att utbildningen skall

erbjudas personal vid övriga tingsrätter.

Datakompetensen vid domstolarna skall höjas.

Ett nytt verksamhetsstöd är under utveckling

och hög kompetens hos domstolspersonalen och

i synnerhet de driftansvariga skall tillgodoses

med hjälp av särskild framtagen utbildning.

Rättshjälpsmyndigheten

Resultat

I regeringens proposition till ny rättshjälpslag

förutskickades att Rättshjälpsmyndigheten i och

med ikraftträdande av den nya lagen endast

skulle ha underlag för sin verksamhet under

ytterligare tre till fyra år (prop. 1996/97:9 s.196

ff, bet. 1996/97:JuU3). Regeringen gav den 1 juli

1999 Domstolsverket i uppdrag att lämna förslag

till hur de ärenden som har handlagts av

Rättshjälpsmyndigheten skall handläggas i

framtiden och om överklagade ärenden även i

fortsättningen skall prövas av

Rättshjälpsnämnden. Domstolsverket har den 21

augusti 2000 inkommit med förslag om en

framtida organisatorisk lösning när det gäller

Rättshjälpsmyndigheten (dnr. Ju2000/3774).

Förslaget bereds för närvarande i

Justitiedepartementet.

Rättshjälpsmyndigheten skall snabbt och

korrekt hantera rättshjälpsfrågor.

Rättshjälpsärenden som inleds vid

Rättshjälpsmyndigheten skall i genomsnitt vara

beslutade inom tjugo arbetsdagar.

Antalet ansökningar om rättshjälp har minskat

och antalet överklagade ärenden har också

minskat avsevärt.

Analys och slutsatser

Omloppstiderna beträffande beslut i

rättshjälpsfrågan har halverats från föregående år

till tio dagar och det uppsatta målet om snabb

handläggning har således uppfyllts.

4.6.4 Kriminalvården

För att uppnå målen för rättsväsendet och

kriminalpolitiken skall kriminalvården vidta

åtgärder som påverkar den dömde att inte

återfalla i brott. Verksamheten skall präglas av en

human människosyn, god omvårdnad och ett

aktivt påverkansarbete med iakttagande av hög

grad av säkerhet samt respekt för den enskildes

integritet och rättssäkerhet.

Kriminalvårdens resultat år 1999 skall

bedömas mot bakgrund av de för detta år

uppställda målen och prioriteringarna:

- Verkställigheten skall främja

anpassningen i samhället efter

frigivningen genom grundläggande

utbildning, arbete och kvalitetssäkrade

brotts- och missbruksprogram.

- Anstalter och häkten skall hållas fria från

narkotika, alkohol och andra droger.

Drogmissbruket bland de dömda skall

minska och de som har behov av det skall

få vård för sitt missbruk.

- Frigivningsförberedelserna skall vara

utformade så att återfall i brott

motverkas. Insatser som bidrar till att

den intagne vid frigivningen skall få

bostad, sysselsättning och försörjning

skall öka. Behandling och andra insatser

som inletts under verkställigheten skall

kunna fullföljas efter frigivningen.

- Frivårdspåföljderna skall kunna få bred

tillämpning genom ett tydligt och

konsekvent innehåll i påföljderna och

genom informationsinsatser.

- En hög grad av säkerhet skall

vidmakthållas i verksamheten. Avvikelser

direkt från anstalt eller häkte eller i

samband med permissioner, transporter

och andra utevistelser skall minimeras.

Att förebygga våld och hot om våld

mellan intagna och från intagna eller

dömda mot personalen är en central

uppgift.

- Situationen för psykiskt störda intagna,

långtidsdömda, sexualbrottsdömda och

unga lagöverträdare skall ägnas särskild

uppmärksamhet.

- Arbetet med att förbättra förhållandena

vid häktena skall fortsätta. De intagna

skall erbjudas aktiviteter både i

gemensamhet och i enrum. Särskilda

åtgärder skall vidtas för att förebygga

skadeverkningar av häktesvistelsen för

intagna som är ålagda restriktioner.

- Kriminalvården skall fortsätta att

utveckla kompetensen hos all personal.

Det är viktigt att framför allt arbetsledare

och vårdare fortlöpande utbildas och att

formerna för kontaktmannaskapet

utvecklas.

Verkställighetens innehåll

Resultat

Medelbeläggningen vid kriminalvårdsanstalterna

budgetåret 1999 var 3 596 personer. En marginell

ökning jämfört med 1998. Ökningen motsvarar

en förändring från 87 till 88 % jämfört med

föregående år. Dygnskostnaden totalt per

producerat vårddygn är i stort sett oförändrad

från 1998 till 1999.

Tabell 4.12 Dygnskostnad (totalt) per producerat vårddygn

på anstalt åren 1997 1999

Kostnad i kronor per producerat vårddygn

1997

1998

1999

Anstalt, totalt

1 873

1 870

1 836

Klass I

2 435

2 954

2 965

Klass II

2 033

2 201

2 127

Klass III

1 932

1 922

1 809

Klass IV

1 598

1 288

1 368

§ 34

1 136

1 291

1 291

Den totalt använda tiden i anstalt för

ersättningsberättigad sysselsättning, dvs. arbete,

utbildning och olika former av

programverksamhet ökade mellan åren 1998 och

1999 från 80,5 % till 82,2 % och närmade sig

därmed 1997 års omfattning på 82,6 %.

Ökningen hänförde sig till alla former av

sysselsättning med undantag av brotts- och

missbruksrelaterade program, som minskade.

Minskningen beror enligt

Kriminalvårdsstyrelsen på att utvecklingen av

nya, vetenskapligt förankrade program och

omarbetningen av befintliga program var

resurskrävande. Det medförde att de brotts- och

missbruksrelaterade programmens andel av den

tillgängliga sysselsättningstiden sjönk från 9 %

till 7,6 % mellan åren 1998 och 1999. Övriga

program ökade sin andel med nästan 1 % från

11,2 % till 12,1 %.

Arbetsdriftens andel av den i anstalt totalt

tillgängliga tiden uppgick till 29 %. Arbetsdriften

är differentierad i träningsinriktat,

produktionsinriktat och arbetsmarknadsinriktat

arbete. Under år 1999 ökade andelen relativt

enkla monterings- och förpackningsarbeten.

Detta var snarare en följd av behovet att bedriva

verksamheten ur personalhänseende resurssnålt

än en anpassning till verksamhetens behov. På

motsvarande sätt minskade inslaget av

yrkesinriktad utbildning kopplad till

verkstadsarbete. Kriminalvårdens ekonomiska

situation torde ha bidragit till denna utveckling

samtidigt som länsarbetsnämndernas bidrag till

att finansiera denna verksamhet minskade.

Klientutbildningens andel av den

sammanlagda sysselsättningstiden ökade mellan

åren 1998 och 1999 från 11,8 % till 12,2 %. Mer

än 7 500 deltagare registrerades i någon form av

utbildning. Tyngdpunkten utgjordes av

grundläggande utbildning, eftersom de intagnas

utbildningsnivå jämfört med befolkningen i

övrigt är mycket låg. Ca 15 % av dem saknade en

fullbordad utbildning och knappt hälften hade en

utbildning över lägsta obligatoriska nivå, vilket

skall jämföras med befolkningens 84 %.

Klientutbildningen i övrigt under år 1999

innebar att 17 % var gymnasieutbildning, 14 %

yrkesinriktad eller arbetsmarknadsutbildning,

0,5 % universitet eller högskola och 15 % annan

utbildning såsom datautbildning, starta eget- och

söka jobbkurser. 196 intagna hade frigång för

studier utanför anstalt.

Tabell 4.13 Sysselsättningstimmar vid anstalt 1997 1999

Tusental timmar

Sysselsättningar

1997

1998

1999

Arbetsdrift

2 118

36%

2 071

35,5%

2 045

36%

Utbildning

877

15%

853

14,5%

845

15%

Intern service

1 243

21%

1 296

22%

1 312

23%

Programverk-

samhet

735

12,5%

652

11%

526

9%

Övr. sysselsätt-

ning med

ersättning

723

12%

816

14%

845

15%

Frigång

168

3%

152

3%

146

2,5%

Summa

5 864

100%

5 840

100%

5 719

100%

Under år 1999 utvärderades

kontaktmannaskapet av en partsgemensam

arbetsgrupp. I september månad detta år fanns ca

2 300 kontaktmän, 35 % kvinnor och 65 % män.

Drygt var tionde kontaktman hade varit anställd

mindre än ett år och en högre andel av

kontaktmännen än bland vårdare i allmänhet var

under 35 år.

Varje kontaktman svarade i genomsnitt för 3,6

intagna, men variationerna mellan

säkerhetsklasserna var stora. Flertalet hade

dessutom något funktionsansvar, i regel någon

del av säkerhetsarbetet eller någon del av

programverksamheten. Sju av tio kontaktmän

hade individuellt ansvar för sina klienter.

Arbetsgruppen lämnade olika förslag för att

utveckla kontaktmannaskapet.

Analys och slutsatser

Den kvalitetsbedömning av brotts- och

missbruksrelaterade program som sker utifrån de

kvalitetsområden som anges i

Kriminalvårdsstyrelsens Krav skolan, bostadsområden, kvinnofrid

och föräldrautbildning. Av särskilt intresse är att

bygga upp ett fungerande brottsförebyggande

arbete i storstäderna. Kraven på utförlig

dokumentation och återrapportering har

förtydligats i BRÅ:s riktlinjer för ansökningar

om ekonomiskt stöd och i det kontrakt som

upprättas mellan BRÅ och sökanden efter det att

medel har beviljats.

Under år 1999 prioriterades även ansökningar

som avser kostnader för att starta lokala

brottsförebyggande råd eller motsvarande

samarbetsorganisationer. BRÅ beviljade

startbidrag till 43 kommuner. I en del län har

länspolismyndigheten och kommunförbundet

ibland också andra aktörer sökt ekonomiskt

stöd, vilket också beviljats. Enligt BRÅ:s

bedömning är det viktigt att det ekonomiska

stödet från nationell nivå kvarstår. Många av de

lokala brottsförebyggande råden har nyligen

startat sin verksamhet och många andra har

planer på att starta under den närmaste

framtiden. Dessa samarbetsorganisationer

behöver visst sådant stöd i uppbyggnadsskedet.

Flera metoder används i arbetet med att samla

in och sprida kunskap om framgångsrika projekt,

t.ex. BRÅ:s kontaktdatabas, idé- och tipsböcker,

tidskriften Apropå m.m. Genom att delta i

konferenser, seminarier och utbildningsdagar

runt om i landet men också genom ekonomiska

bidrag verkar BRÅ för att behovet av kvalificerad

utbildning skall tillgodoses.

Analys och slutsatser

Enligt BRÅ bör det ekonomiska stödet till lokalt

brottsförebyggande arbete i högre utsträckning

användas till projekt inom vissa teman, t.ex.

föräldrautbildning, brottsförebyggande arbete i

bostadsområden och i skolor eller projekt om

våld mot kvinnor. BRÅ har också höjt kraven

när det gäller uppföljning och utvärdering av de

verksamheter och projekt som beviljas medel.

Regeringen stödjer den inriktningen eftersom

det möjliggör jämförelser mellan olika sätt att

arbeta. Det torde också bidra till att

vetenskapliga utvärderingar kan genomföras i

högre utsträckning.

Anslaget sänks med 400 000 kronor

motsvarande de engångsvisa medel som

tilldelades för år 2000.

Mot bakgrund av det ovanstående föreslår

regeringen att anslaget för budgetåret 2001

fastställs till 7 200 000 kronor. För vardera

budgetåren 2002 och 2003 beräknas anslaget till

7 200 000 kronor.

5 Politikområde Skatt, tull och exekution

5.1 Politikområdet

Exekutionsväsendet omfattas av politikområdet

Skatt, tull och exekution. Omfattningen av

politikområdet har redovisats under

utgiftsområdet 3.

Även i övrigt, förutom vad som avser

utgiftsutvecklingen och budgetförslag, redovisas

exekutionsväsendets verksamhet under

utgiftsområde 3.

5.2 Utgiftsutvecklingen

Tabell 5.1 Utgiftsutvecklingen

Miljoner kronor

Utfall

1999

Anslag

2000

Utgifts-

prognos

2000

Förslag

anslag

2001

Beräknat

anslag

2002

Beräknat

anslag

2003

Anslag inom utgiftsområde 4

3:1 Kronofogdemyndigheterna

1 346,5

1 341,7

1 405,1

1 361,7

1 390,7

1 421,6

5.3 Budgetförslag

3:1 Kronofogdemyndigheterna

Tabell 5.2 Anslagsutvecklingen för

kronofogdemyndigheterna

Tusental kronor

1999

Utfall

1 346 512

Anslags-

sparande

142 058

2000

Anslag

1 341 739

Utgifts-

prognos

1 405 149

2001

Förslag

1 361 669

2002

Beräknat

1 390 706

1

2003

Beräknat

1 421 602

2

1 Motsvarar 1 361 669 tkr i 2001 års prisnivå.

2 Motsvarar 1 361 669 tkr i 2001 års prisnivå.

Under anslaget anvisas medel för de tio

kronofogdemyndigheternas verksamhet.

Anslaget disponeras av Riksskatteverket och

kronofogdemyndigheterna efter vad

Riksskatteverket bestämmer. Medel för

Riksskatteverkets arbetsuppgifter som central

myndighet inom exeku-

tionsväsendet anvisas under utgiftsområde 3

Skatteförvaltningen och uppbörd, ramanslaget

3:1 Riksskatteverket.

Under 2000 har regeringen beslutat om

indragning av anslagssparandet med 10 miljoner

kronor.

Regeringens överväganden

Tabell 5.3 Beräkning av anslaget för 2001

Tusental kronor

Anslag 2000

1 341 739

Pris och löneomräkning

19 869

Övrigt

61

Förslag 2001

1 361 669

Regeringen finner ingen anledning att göra

någon annan bedömning av

kronofogdemyndigheternas medelsbehov än vad

som har gjorts tidigare. Några förändringar

föreslås således inte.

Bilaga 1

Nya anslagsbenämningar

Nya anslagsbenämningar

Av tabellen nedan framgår benämningen på

anslagen åren 2000 och 2001. Syftet med tabellen

är att underlätta övergången till de nya

benämningar som följer av att politikområden

införts.

Tabell 1.1 Anslagsbenämningar 2000 och 2001

Benämning

2000

Benämning

 2001

Anslagets namn

A1

4:1

Polisorganisationen

A2

4:2

Säkerhetspolisen

B1

4:3

Åklagarorganisationen

B2

4:4

Ekobrottsmyndigheten

C1

4:5

Domstolsväsendet

D1

4:6

Kriminalvården

F1

4:7

Brottsförebyggande rådet

F2

4:8

Rättsmedicinalverket

F3

4:9

Gentekniknämnden

F4

4:10

Brottsoffermyndigheten

F5

4:11

Ersättning för skador på grund av brott

F6

4:12

Rättshjälpskostnader m.m.

F7

4:13

Kostnader för vissa skaderegleringar

m.m.

F8

4:14

Avgifter till vissa internationella

sammanslutningar

F9

4:15

Bidrag till brottsförebyggande arbete

E1

3:1

Kronofogdemyndigheterna

T

 Senaste lydelse 1995:495

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

2

7

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

8

9

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

10

11

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

114

115

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

118

119

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

PROP. 2000/2001:1 UTGIFTSOMRÅDE 4

120

121