Regeringens proposition

1997/98:64

Lag om allmän kameraövervakning

Prop.

1997/98:64

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 29 januari 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om allmän kameraövervakning som

skall ersätta lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. Det

huvudsakliga syftet med förslaget är att reglera användningen av

kameraövervakning på ett sådant sätt att detta hjälpmedel för att

förhindra brott och minska risken för olyckor kan utnyttjas på ett

effektivt sätt samtidigt som ett tillfredsställande skydd mot

integritetskränkningar upprätthålls.

Den nya lagen föreslås omfatta även avlyssning eller upptagning av

ljud som sker i samband med optisk övervakning. Avlyssning eller

upptagning av ljud skall enligt förslaget aldrig få ske utan att upplysning

lämnas om det.

Enligt förslaget utvidgas rätten att, främst i brottsförebyggande syfte,

bedriva allmän kameraövervakning efter tillstånd.

Det föreslås vidare att allmän kameraövervakning i banklokaler,

postkontor och butiker skall undantas från kravet på tillstånd. Kraven för

den tillståndsfria kameraövervakningen regleras i lagen och innebär bl.a.

att en anmälan skall göras till länsstyrelsen.

I propositionen behandlas även polisens rätt att utan tillstånd bedriva

allmän kameraövervakning om det av särskild anledning föreligger risk

för att allvarlig brottslighet som innebär fara för liv eller hälsa eller för

allvarlig förstörelse av egendom kommer att utövas på viss plats.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om allmän kameraövervakning 4

2.2 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) 11

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 12

3 Ärendet och dess beredning 13

4 Utgångspunkterna för regeringens förslag 14

4.1 Nuvarande lagstiftning om användningen av

övervakningskameror 14

4.2 Behovet av lagändringar 16

5 Användningen av övervakningskameror 16

5.1 Allmänna utgångspunkter 16

5.2 Tillämpningsområdet för lagen 19

5.3 Upplysningsplikten och rätten att använda dold kamera 23

5.4 Tillståndsprövning 26

5.5 Undantag från tillståndsplikten 30

5.6 Övervakning efter anmälan 34

5.7 Rätten att bevara material och tillgången till bevarat

material m.m. 40

5.8 Kommunernas och de fackliga organisationernas roll 44

5.9 Tillsyn och finansiering m.m. 48

6 Kostnader och ikraftträdande 51

7 Författningskommentar 52

7.1 Förslag till lag om allmän kameraövervakning 52

7.2 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) 69

7.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 70

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet 71

Bilaga 2 Utredningens lagförslag 80

Bilaga 3 Förteckning av remissinstanser 87

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag Fel! Bokmärket är inte

definierat.

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 97

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 29 januari 1998 104

Rättsdatablad 105

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om allmän kameraövervakning,

2. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om allmän kameraövervakning

 Härigenom föreskrivs följande.

 Inledande bestämmelser

 1 § I denna lag finns bestämmelser om användning av

övervakningsutrustning (allmän kameraövervakning). Allmän

kameraövervakning skall ske med tillbörlig hänsyn till enskildas

personliga integritet.

 I fråga om hemlig kameraövervakning vid förundersökning i brottmål

gäller lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning och lagen

(1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål.

 2 § Med övervakningsutrustning avses i denna lag

 1. TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument och därmed

jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på

platsen, kan användas för personövervakning och separata tekniska

anordningar för att behandla eller bevara bilder som tas upp av sådana

utrustningar (övervakningskameror) samt

 2. separata tekniska anordningar för avlyssning eller upptagning av

ljud som i samband med användning av övervakningskamera används för

personövervakning (övrig övervakningsutrustning).

 Upplysningsplikt

 3 § Upplysning om allmän kameraövervakning skall lämnas genom

tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt. Om ljud kan

avlyssnas eller tas upp vid övervakningen skall särskild upplysning

lämnas om detta.

 4 § Upplysning enligt 3 § behöver inte lämnas

 1. om allmän kameraövervakning sker för att skydda en anläggning

eller ett område som enligt 4 § 2 6 eller 5 § lagen (1990:217) om skydd

för samhällsviktiga anläggningar m.m. har förklarats utgöra skyddsobjekt

eller

 2. vid allmän kameraövervakning som en polismyndighet utför vid

automatisk hastighetsövervakning.

 Om det finns synnerliga skäl får undantag från upplysningsplikten i

övrigt medges av länsstyrelsen. En ansökan om undantag skall vara

skriftlig. I sådana ärenden tillämpas, om övervakningsutrustningen skall

kunna riktas mot en plats dit allmänheten har tillträde, 16 § andra stycket

och 18 §. Länsstyrelsen skall i sitt beslut om undantag meddela de villkor

som behövs.

 Vad som sägs om undantag från upplysningsplikten i första och andra

styckena gäller inte avlyssning eller upptagning av ljud.

 Tillstånd

 5 § Tillstånd till allmän kameraövervakning krävs för att en

övervakningskamera skall få vara uppsatt så att den kan riktas mot en

plats dit allmänheten har tillträde. Tillstånd behövs dock inte i fall som

avses i 7 10 §§.

 Under de förutsättningar som anges i 11 och 12 §§ är allmän

kameraövervakning tillåten efter enbart anmälan.

 6 § Tillstånd till allmän kameraövervakning skall meddelas om intresset

av sådan övervakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte

bli övervakad. Vid bedömningen av intresset av allmän

kameraövervakning skall särskilt beaktas om övervakningen behövs för

att förebygga brott, förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål.

Vid bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli övervakad skall

särskilt beaktas hur övervakningen skall utföras och vilket område som

skall övervakas.

 Undantag från tillståndsplikten

 7 § Tillstånd krävs inte för allmän kameraövervakning

 1. när övervakningen sker med en övervakningskamera som av

trafiksäkerhetsskäl eller för säkerheten i arbetsmiljön är uppsatt på

fordon, maskin eller liknande för att förbättra sikten för föraren eller

användaren,

 2. vid övervakning som utförs av Vägverket vid trafikövervakning

eller

 3. när övervakningen sker i sådana fall som avses i 4 § första stycket.

 8 § En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt

räddningstjänstlagen (1986:1102) får bedriva allmän kamera-

övervakning utan tillstånd, om övervakningen är av vikt för att avvärja en

hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av en

inträffad olyckshändelse.

 9 § En polismyndighet får bedriva allmän kameraövervakning utan

tillstånd, om det av särskild anledning finns risk för att allvarlig

brottslighet som innebär fara för liv eller hälsa eller för omfattande

förstörelse av egendom kommer att utövas på en viss plats och syftet

med övervakningen är att förebygga eller förhindra brott.

 10 § Allmän kameraövervakning enligt 8 eller 9 § får ske under högst en

månad utan att ansökan om tillstånd givits in till länsstyrelsen. Om

ansökan gjorts inom en månad får övervakningen bedrivas utan tillstånd

även till dess att länsstyrelsen har prövat ansökningen.

 Anmälan

 11 § En övervakningskamera får efter anmälan enligt 17 § sättas upp för

allmän kameraövervakning i en banklokal eller ett postkontor, i området

omedelbart utanför in- och utgångar till en sådan lokal samt vid

betalningsautomater eller liknande anordningar i anslutning till en sådan

lokal, om

 1. övervakningen har till enda syfte att förebygga eller avslöja brott

och

 2. övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik.

 Med banklokal avses en lokal där det huvudsakligen bedrivs

bankrörelse enligt bankrörelselagen (1987:617). Med postkontor avses en

lokal där det huvudsakligen bedrivs verksamhet i vilken ingår

postverksamhet enligt postlagen (1993:1684).

 Avlyssning eller upptagning av ljud får ske endast sedan anordning för

avlyssning eller upptagning av ljud aktiverats på grund av misstanke om

brott.

 12 § En övervakningskamera får efter anmälan enligt 17 § sättas upp för

allmän kameraövervakning i en butikslokal, om

 1. övervakningen har till enda syfte att förebygga eller avslöja brott,

 2. övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik

och

 3. den som avser att bedriva övervakningen har träffat en skriftlig

överenskommelse om övervakningen med skyddsombud,

skyddskommitté eller en organisation som företräder de anställda på

arbetsplatsen.

 Med butikslokal avses en lokal, där konsumenter kan köpa varor eller

tjänster eller hyra varor, dock inte restauranger och andra näringsställen.

Vad som sägs om butikslokal gäller även i fråga om sådan

bankverksamhet genom ombud eller postverksamhet som bedrivs i en

butikslokal.

 Endast bilder av kassaområdet och av in- och utgångar får behandlas

eller bevaras utan tillstånd. Avlyssning eller upptagning av ljud får inte

ske utan tillstånd.

 Bevarande av material

 13 § Vid allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har

tillträde får inte fler personer än som behövs för att övervakningen skall

kunna bedrivas ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder eller

upptaget ljud. Materialet skall hanteras så att missbruk motverkas.

 14 § Bild- eller ljudmaterial från allmän kameraövervakning av en plats

dit allmänheten har tillträde får bevaras under högst en månad, om inte

länsstyrelsen beslutar om en längre bevarandetid.

 Första stycket gäller inte, om materialet

 1. har betydelse vid utredning av brottslig verksamhet och antingen

tagits upp av polismyndighet eller inom en månad från upptagningen

lämnats över till polismyndighet eller åklagare av någon annan som gjort

upptagningen eller

 2. ges in till domstol i mål om ansvar för brott.

 När bild- eller ljudmaterial inte längre får bevaras skall det omedelbart

förstöras.

 Ansökan om tillstånd och anmälan

 15 § Ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning enligt 5 § och

anmälan om allmän kameraövervakning enligt 11 eller 12 § skall göras

skriftligen hos länsstyrelsen i det län där kameraövervakningen skall ske.

 16 § En ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning skall

 innehålla uppgift om och beskrivning av

 1. ändamålet med kameraövervakningen,

 2. den utrustning som skall användas,

 3. den plats där utrustningen skall placeras och det område som kan

övervakas samt

 4. de omständigheter i övrigt som är av betydelse för prövningen av

ärendet.

 Om övervakningen avser en arbetsplats skall yttrande från

skyddsombud, skyddskommitté eller en organisation som företräder de

anställda på arbetsplatsen vara fogat till ansökan.

 17 § En anmälan om allmän kameraövervakning skall innehålla uppgift

om

 1. den som skall bedriva kameraövervakningen och i förekommande

fall den som för anmälarens räkning skall ha hand om övervakningen,

 2. i vilken typ av verksamhet som övervakningen skall förekomma,

 3. huruvida bilder skall behandlas eller bevaras eller ljud avlyssnas och

tas upp,

 4. det antal personer som skall få ha tillgång till det bevarade

materialet samt

 5. huruvida områden omedelbart utanför in- och utgångar samt

betalningsautomater eller liknande anordningar skall övervakas i enlighet

med bestämmelserna i 11 §.

 Om de förhållanden som har redovisats i en anmälan enligt första

stycket ändras, skall länsstyrelsen skriftligen underrättas om

förändringen.

 Beslut om tillstånd

 18 § Innan länsstyrelsen meddelar tillstånd till allmän

kameraövervakning skall den kommun där övervakningen skall ske, få

tillfälle att yttra sig.

 19 § Har sökanden inte tidigare meddelats tillstånd till allmän

kameraövervakning av det område som ansökan avser skall tillståndet

innehålla uppgifter om hur kameraövervakningen får anordnas. Dessa

uppgifter skall avse övervakningens ändamål, den utrustning som får

användas och det område som får övervakas.

 Länsstyrelsen skall också meddela de övriga villkor som behövs för

tillståndet. Sådana villkor kan avse upplysningar om övervakningen,

upptagning, användning, behandling eller bevarande av bilder,

avlyssning eller upptagning av ljud samt andra förhållanden som har

betydelse för att skydda enskildas personliga integritet.

 Ett tillstånd får helt eller delvis meddelas för en begränsad tid.

 20 § Om förutsättningarna för ett tillstånd ändras får länsstyrelsen

meddela nya villkor eller, om det inte längre finns förutsättningar för att

meddela tillstånd, återkalla tillståndet. Länsstyrelsen får i motsvarande

fall ändra eller återkalla ett medgivande om undantag från

upplysningsplikten enligt 4 § andra stycket.

 Tillsyn

 21 § Länsstyrelsen utövar tillsyn över allmän kameraövervakning av en

plats dit allmänheten har tillträde. Länsstyrelsen skall också se till att

tillståndskravet och anmälningsplikten för uppsatta övervakningskameror

som inte tagits i bruk efterlevs.

 22 § Länsstyrelsen får inom ramen för sin tillsynsverksamhet meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag och de

föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen skall följas.

 23 § Ett föreläggande eller förbud enligt 22 § får förenas med vite.

 24 § Länsstyrelsen har rätt att för tillsynen få tillträde till kontrollrum och

andra delar av en övervakningsanläggning.

 Länsstyrelsen får också begära upplysningar från den som bedriver

kameraövervakning samt granska bevarat bild- eller ljudmaterial. Detta

gäller även i fråga om den som för någon annans räkning har hand om

övervakningen.

 Tystnadsplikt

 25 § Den som tar befattning med uppgift som har inhämtats genom

allmän kameraövervakning får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han

eller hon på detta sätt fått veta om någon enskilds personliga

förhållanden. I det allmännas verksamhet skall i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100) tillämpas.

 Straff m.m.

 26 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

 1. bryter mot bestämmelsen i 3 eller 4 § om upplysningsplikt,

 2. bryter mot bestämmelsen i 5 § om tillståndsplikt,

 3. bryter mot bestämmelsen i 11 eller 12 § om anmälningsplikt,

 4. bryter mot bestämmelsen i 14 § om bevarandetid,

 5. bryter mot villkor som har meddelats med stöd av 19 eller 20 §.

 I ringa fall döms inte till ansvar.

 Den som överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud enligt

denna lag får inte dömas till straff för en gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

 27 § Övervakningsutrustning som har använts vid brott enligt denna lag

skall förklaras förverkad, om det inte är oskäligt.

 28 § Om den som bedriver allmän kameraövervakning eller den som för

någon annans räkning har hand om övervakningen underlåter att i

enlighet med 24 § ge tillträde eller lämna upplysningar eller hålla till

handa bevarat bild- eller ljudmaterial, får länsstyrelsen förelägga vite.

För att bereda sig tillträde får länsstyrelsen vid behov anlita

polishandräckning.

 Överklagande m.m.

 29 § Länsstyrelsens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

 Justitiekanslern får överklaga ett beslut för att ta till vara allmänna

intressen. Beslut om tillstånd till allmän kameraövervakning och om

undantag enligt 4 § andra stycket från upplysningsplikten får överklagas

även av den kommun där övervakningen skall ske och, om

kameraövervakningen skall avse en arbetsplats, av en organisation som

företräder de anställda på arbetsplatsen.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten utom i

mål där Justitiekanslern för talan.

 30 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva om skyldighet att betala avgifter för länsstyrelsernas

verksamhet enligt denna lag. Sådana föreskrifter får endast innebära rätt

att ta ut avgifter för en ansökan, anmälan eller tillsynsåtgärd.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998 då lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. upphör att gälla.

 2. Beslut om tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av den

gamla lagen skall anses ha meddelats med stöd av den nya lagen.

 3. Ett beslut om tillstånd, som har meddelats med stöd av den gamla

lagen och som inte omfattar kameraövervakning i större utsträckning än

vad som är medgivet enligt 11 eller 12 § i den nya lagen, skall anses vara

förfallet när en anmälan enligt den nya lagen har skett, under

förutsättning att anmälan innefattar den kameraövervakning som

tillståndsbeslutet avser.

 4. Har en ansökan om tillstånd att använda en övervakningskamera

gjorts men inte slutligt prövats före ikraftträdandet, skall ansökan anses

som en anmälan enligt den nya lagen, om ansökan inte omfattar

kameraövervakning i större utsträckning än vad som är medgivet enligt

11 eller 12 § i den nya lagen.

 5. Beslut som har meddelats före den 1 april 1995 överklagas enligt då

gällande bestämmelser.

2.2 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 35 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §1

 Ett överklagande av kammarrättens beslut i ett mål som har väckts hos

kammarrätten genom överklagande, underställning eller ansökan prövas

av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har meddelat

prövningstillstånd.

 Meddelas inte prövningstillstånd, står kammarrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i Regeringsrättens beslut.

 Vad som sägs i första stycket gäller inte

1. talan som Riksdagens ombudsmän eller Justitiekanslern för i mål

om disciplinansvar eller om återkallelse eller begränsning av behörighet

att utöva yrke inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln

med läkemedel eller om återkallelse av behörighet att utöva

veterinäryrket,

2. talan som Justitiekanslern för i

mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen

(1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1990:484) om övervaknings-

kameror m.m.

2. talan som Justitiekanslern för i

mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen

(1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1998:000) om allmän kamera-

övervakning.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 32 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha

följande lydelse.

 Nuvarande lydelse

 Föreslagen lydelse

 7 kap.

 32 §

 Sekretess gäller för sådan uppgift

om enskilds personliga

förhållanden som har inhämtats

med övervakningskamera som

avses i lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m., om det

kan antas att den som uppgiften rör

eller någon honom närstående lider

men om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller för sådan uppgift

om enskilds personliga

förhållanden som har inhämtats

genom kameraövervakning som

avses i lagen (1998:000) om allmän

kameraövervakning, om det kan

antas att den som uppgiften rör eller

någon honom närstående lider men

om uppgiften röjs.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

 2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om uppgifter som

avses i paragrafen i dess lydelse före den 1 juli 1998.

3 Ärendet och dess beredning

 Den 16 februari 1995 beslutade regeringen att tillsätta en särskild

utredare för att utreda frågor om användningen av övervakningskameror.

Enligt direktiven (dir. 1995:18) skulle utredningen göra en

genomgripande översyn av reglerna i lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. och bl.a. pröva möjligheten att gå ifrån det

nuvarande systemet med tillstånd. Enligt direktiven skulle utredningen

också överväga frågan om en utvidgad rätt för polisen att använda

övervakningskameror. Utredningen överlämnade i juli 1995

delbetänkandet Polisens användning av övervakningskameror vid

förundersökning (SOU 1995:66). Detta betänkande har lett till

lagstiftning om hemlig kameraövervakning (prop. 1995/96:85, bet.

1995/96:JuU11, rskr. 1995/96:125, SFS 1995:1506).

I juli 1996 överlämnade utredningen slutbetänkandet

Kameraövervakning (SOU 1996:88). En sammanfattning av betänkandet

finns i bilaga 1. Utredningens lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet

har remissbehandlats. En förteckning av remissinstanserna finns i bilaga

3. En remissammanställning finns tillgänglig i ärendet (dnr Ju 96/2501).

 I ärendet behandlas också en skrivelse som har kommit in till

Justitiedepartementet. I den framförs önskemål om att videoövervakning

skall kunna ske i butik på samma sätt som i bank- och postlokaler (Ju

93/580).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 13 november 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över de förslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 5.

 Regeringen har i propositionen i allt väsentligt följt Lagrådets förslag.

Det innebär bl.a. att Lagrådets påpekande om hur bestämmelserna bör

placeras inbördes har följts. Därutöver har vissa redaktionella ändringar

gjorts. Lagrådets övriga synpunkter behandlas i avsnitt 5.1 och 5.9 samt i

författningskommentaren till de lagrum som Lagrådet lämnat synpunkter

på.

4 Utgångspunkterna för regeringens förslag

4.1 Nuvarande lagstiftning om användningen av

övervakningskameror

 År 1977 infördes lagen (1977:20) om TV-övervakning (prop.

1975/76:194, bet. 1976/77:JuU14, rskr. 1976/77:93). Dessförinnan

saknades i princip lagstiftning om sådan övervakning. Lagen kom till för

att stärka den enskildes skydd mot integritetskränkningar i samband med

övervakning och bevakning med hjälp av TV-apparatur. Lagen om TV-

övervakning föreskrev att övervakning inte fick ske dolt och att det

krävdes tillstånd av länsstyrelsen för att en plats som är upplåten för eller

annars nyttjas av allmänheten skulle få övervakas.

 År 1990 ersattes lagen om TV-övervakning av den nu gällande lagen

(1990:484) om övervakningskameror m.m. (prop. 1989/90:119, bet.

1989/90:JuU34, rskr. 1989/90:320). Den nya lagen syftade bl.a. till att

stärka integritetsskyddet. Den innebar dock inte några genomgripande

förändringar av regleringen. De grundläggande principerna att

övervakning av enskilda med kamera i de flesta fall inte får ske utan

deras vetskap och att det som huvudregel krävs tillstånd för att få

övervaka utrymmen som används av allmänheten behölls sålunda.

 Med övervakningskamera avses i den nuvarande lagens mening TV-

kameror, andra optisk-elektroniska instrument och därmed jämförbara

utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan

användas för personövervakning. Vad som i lagen sägs om

övervakningskameror gäller i tillämpliga delar även för separata tekniska

anordningar som är avsedda att användas för att behandla eller bevara

bilder som tas upp av en övervakningskamera. Enligt lagen krävs det

tillstånd för att en övervakningskamera skall få vara uppsatt så att den

kan riktas mot en plats dit allmänheten har tillträde. Tillstånd får bara

meddelas om sökanden kan anses ha ett befogat intresse av att få använda

övervakningskameran och detta intresse inte lika väl kan tillgodoses på

något annat sätt. Vidare skall vid tillståndsgivningen alltid prövas vilken

betydelse övervakningen kan ha för enskildas personliga integritet.

 Upplysning om en övervakningskamera skall som huvudregel lämnas

genom tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt. Undantag från

upplysningsplikten görs i lagen beträffande polismyndighets användning

av övervakningskamera vid automatisk hastighetsövervakning och vid

övervakning av vissa skyddsobjekt enligt lagen (1990:217) om skydd för

samhällsviktiga anläggningar m.m. Undantag från upplysningsplikten får

i övrigt endast medges om det finns synnerliga skäl för det.

 Tillstånd att använda övervakningskamera får i vissa fall förenas med

en rätt att behandla eller bevara bilder som tas upp av kameran. Detta

gäller när risken för integritetsintrång är liten och i sådana fall där

övervakningskameran är avsedd att användas för att förebygga brott,

förhindra olyckor eller tillgodose något annat därmed jämförligt

ändamål. Som ytterligare förutsättning gäller att sökanden av särskilda

skäl behöver behandla eller bevara bilderna.

 Länsstyrelsen är tillstånds- och tillsynsmyndighet. Innan tillstånd

meddelas, skall yttrande inhämtas från berörd kommun utom i fall då

risken för integritetsintrång får anses liten. Yttrande från skyddsombud,

skyddskommitté eller organisation som företräder de anställda skall

fogas till ansökan om tillstånd i de fall kameran är avsedd att kunna

riktas mot en arbetsplats. Justitiekanslern får överklaga beslut enligt

lagen. Beslut om tillstånd och undantag från upplysningsplikten får också

överklagas av den berörda kommunen samt, i vissa fall, av en

arbetstagarorganisation. Överklagande sker till länsrätten.

 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelserna i

lagen kan dömas till böter eller fängelse i högst ett år.

Straffbestämmelserna avser den som bryter mot upplysningsplikten eller

tillståndskravet. Även den som inte iakttar ett villkor som länsstyrelsen

meddelat eller behandlar eller bevarar upptagna bilder utan sådan rätt

omfattas av straffbestämmelserna. I ringa fall döms inte till ansvar.

 Frågan om ljudupptagningar i samband med kameraövervakning är

inte reglerad i lagen om övervakningskameror.

 Genom lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning, som trädde

i kraft den 1 februari 1996, infördes ett nytt tvångsmedel, hemlig

kameraövervakning. Lagen innebär att polisen kan bedriva spaning mot

en person genom att använda dolda fjärrstyrda övervakningskameror.

Regleringen ansluter nära till bestämmelserna i rättegångsbalken om

hemlig teleavlyssning. Dolda fjärrstyrda övervakningskameror får

användas vid förundersökning angående brott för vilket minimistraffet

inte understiger två års fängelse samt vid försök, förberedelse eller

stämpling till sådant brott om gärningen är straffbar. Hemlig

kameraövervakning får endast användas om någon är skäligen misstänkt

för brottet och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Beslut om

tillstånd till hemlig kameraövervakning fattas av rätten på ansökan av

åklagaren. Tillstånd skall meddelas för viss tid och viss plats. Lagen

(1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål

omfattar också hemlig kameraövervakning. Tvångsmedlet kan således i

vissa fall användas även vid utredning av allmänfarliga brott, vissa

högmålsbrott och vissa brott mot rikets säkerhet även om det för brottet

är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år. Lagen om hemlig

kameraövervakning gäller till utgången av år 1998 (prop. 1996/97:26,

bet. 1996/97:JuU5, rskr. 1996/97:40, SFS 1996:1286).

 Regeringen beslutade den 12 september 1996 om direktiv till en

särskild utredare med uppgift att utreda ett antal frågor om

kriminalpolisiära arbetsmetoder inom ramen för straffprocessuella

tvångsmedel (Utredningen om hemlig avlyssning m.m., JU 1996:07, dir.

1996:64). Utredaren skall bl.a. se över tillämpningsområdet för hemlig

kameraövervakning. Utredaren skall avsluta sitt arbete senast den 1 april

1998.

4.2 Behovet av lagändringar

 Alltsedan år 1950, från vilket år uppgifter om antalet polisanmälda brott

finns att tillgå, och fram till början av 1990-talet har antalet anmälda

brott ökat kraftigt. Den totala våldsbrottsligheten har ökat även under

1990-talet.

 Användning av en övervakningskamera med rätt att bevara upptagna

bilder är en åtgärd som kan förhindra brott och minska risken för

olyckor. Dessutom kan ett på sådant sätt inspelat material vara

betydelsefullt under utredningen av ett inträffat brott. Övervakningen kan

bidra till att öka människors trygghet mot brott. Enligt regeringens

mening bör, med hänsyn bl.a. till våldsbrottsligheten, intresset att

förhindra och utreda brott få spela en mer framträdande roll än hittills vid

prövningen av övervakningskamerors användning i samhället. Särskild

hänsyn måste också tas till det ökade behovet av skydd mot butiksrån och

annan liknande brottslighet. Dessa intressen måste dock alltid vägas mot

enskildas berättigade intresse av skydd för den personliga integriteten.

 Frågan om att utvidga möjligheterna att använda sådan

övervakningsutrustning som avses i lagen om övervakningskameror har

på senare år också aktualiserats i skilda sammanhang. I de flesta fall har

en ökad användning av övervakningskameror förespråkats.

 I samband med att den nuvarande lagen infördes uttalade

justitieministern att det på längre sikt kunde finnas skäl att överväga

mera grundläggande förändringar av regleringen, t.ex. att övergå till en

ordning som inte byggde på tillståndskrav i samma utsträckning som

dittills.

 Det är enligt regeringens uppfattning angeläget att användningen av

övervakningskameror nu regleras på ett sådant sätt att detta hjälpmedel

för att förhindra brott och minska risken för olyckor utnyttjas på ett

effektivt sätt utan att integritetsintressen träds för när.

5 Användningen av övervakningskameror

5.1 Allmänna utgångspunkter

Regeringens förslag: Den nuvarande lagen om övervakningskameror

m.m. skall ersättas av en ny lag om allmän kameraövervakning som

bygger på i huvudsak samma principer som den nuvarande.

Avlyssning eller upptagning av ljud i samband med

kameraövervakning skall regleras i lagen. Rätten att bedriva

kameraövervakning främst i syfte att förebygga brott skall utökas,

liksom den tillståndsfria användningen. Kraven för den tillståndsfria

kameraövervakningen skall regleras i lagen.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna är positiva till

utredningens huvudsakliga inriktning och uppläggning. Brotts-

förebyggande rådet (BRÅ) anser dock att utredningen inte redovisat

tillräckligt kraftiga argument för den utvidgning av

kameraövervakningen som föreslås och att de effekter som kan förväntas

av övervakningen inte har analyserats tillräckligt. Liknande synpunkter

har framförts av Göteborgs stad. BRÅ föreslår att en lagstiftning föregås

av en begränsad försöksverksamhet.

 Skälen för regeringens förslag: Lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. har till ändamål att skydda den enskilde mot

sådana integritetskränkningar som användning av dessa kameror kan ge

upphov till. Lagstiftningen bygger på principen att upplysning om

övervakningskameror måste lämnas och att en kamera inte får användas

för övervakning av utrymmen som allmänheten har tillträde till, om inte

intresset av att tillgodose ändamålet med övervakningen väger tyngre än

integritetsintresset. Dessa grundprinciper för regleringen sätts inte i

fråga. Lagstiftningen skall vara utformad på ett sådant sätt att den

enskildes intresse av integritetsskydd även i fortsättningen tillgodoses.

 Avlyssning eller upptagning av ljud regleras inte i den nuvarande

lagstiftningen och är således tillåten så länge avlyssningen och

ljudupptagningen inte sker i hemlighet (se 2 kap. 6 § regeringsformen

och 4 kap. 9 a § brottsbalken; se även avsnitt 5.2). Öppen avlyssning och

ljudupptagning kan vara ett värdefullt komplement till optisk

övervakning och enligt uppgift förekommer det att den används, t.ex. i

banklokaler. Avlyssning och ljudupptagningar innebär emellertid också

risk för intrång i den personliga integriteten. Den nya lagen bör därför

också reglera rätten att avlyssna och göra ljudupptagningar i samband

med kameraövervakning.

 Det är en grundläggande uppgift för staten att förhindra brott och att

motverka otrygghet. Brottsligheten i Sverige har ökat på ett oroande sätt

under de senaste årtiondena och ligger på en oacceptabelt hög nivå.

Under samma period har också andelen uppklarade brott minskat.

Undersökningar som utförts visar också att rädslan för att utsättas för

brott är ett påtagligt problem för många människor. Det är angeläget att

man försöker förbättra möjligheterna att förebygga och avslöja brott.

 Forskningen om övervakningskameror och deras effekter för

brottsbekämpningen är visserligen inte omfattande men undersökningar

som har gjorts, bland annat i Storbritannien, tyder på att användning av

övervakningskameror kan bidra till att minska brottsligheten och öka

uppklaringsprocenten. En viktigt förutsättning för att uppnå

brottsförebyggande effekter är dock att kameraövervakningen används

tillsammans med andra brottsförebyggande åtgärder. Bland annat

beträffande tillgreppsbrott har man konstaterat att dessa går att reducera

med hjälp av användning av övervakningskamera. Kameraövervakning

är en metod bland andra som kan bidra till att reducera brottsligheten och

därmed ge medborgarna ökad trygghet och säkerhet.

 Intresset av att förebygga och utreda brott bör få spela en mer

framträdande roll vid utformningen av lagstiftningen. En möjlighet till

ökad användning av övervakningsutrustning i detta syfte bör därför

införas.

 Enligt den nu gällande lagen krävs med några få undantag alltid

tillstånd för att en övervakningskamera skall få vara uppsatt så att den

kan riktas mot en plats dit allmänheten har tillträde. En stor del av

ansökningarna om tillstånd avser bevakning i banklokaler, postkontor

och butiker. Generellt kan sägas att övervakning i dessa typer av lokaler

sker i brottsförebyggande syfte. Den som i dag i sådant syfte söker

tillstånd att med kamera övervaka banklokaler, postkontor och butiker

kan, under vissa förutsättningar, räkna med att få sin ansökan beviljad.

 Kameraövervakning i banklokaler, postkontor och butiker bör

undantas från tillståndsplikten. Kraven för den tillståndsfria

användningen skall regleras i lagen. Även i övrigt är det motiverat att i

viss utsträckning öka möjligheterna att, efter tillstånd, använda

kameraövervakning, till exempel i entréer till restauranger och hotell.

 Med hänsyn till att de föreslagna ändringarna är omfattande både i

sakligt hänseende och när det gäller den språkliga utformningen anser

regeringen att den nuvarande lagen om övervakningskameror m.m. bör

ersättas av en ny lag. Detta har också föreslagits av utredningen.

 När det gäller rätten att överklaga beslut enligt denna lag föreslås inte

några förändringar i förhållande till den nuvarande regleringen. Enligt

7 a § förvaltningsprocesslagen skall länsstyrelsen numera vara den

enskildes motpart om länsstyrelsens beslut av enskild överklagas till

domstol. Bestämmelsen infördes genom en lagändring som trädde i kraft

den 1 maj 1996 (prop. 1995/96:22, bet. 1995/96:JuU7, rskr. 1995/96:55,

SFS 1995:1692). Enligt Lagrådets uppfattning kan länsstyrelsens nya

ställning som motpart minska behovet av ingripanden från

Justitiekanslerns sida. Motsvarande frågeställning har med anledning av

den nyss nämnda lagändringen aktualiserats även i andra sammanhang

där Justitiekanslern tillvaratar allmänna intressen och därför äger rätt att

överklaga beslut. För närvarande saknas underlag att göra en samlad

bedömning av frågan. Regeringen avser därför att återkomma till denna

frågeställning i ett annat sammanhang.

 En mindre restriktiv reglering och en utvidgning av undantagen från

kraven på tillstånd innebär naturligtvis att det är sannolikt att

användningen av övervakningskameror ökar i samhället. För att

förhindra negativa följder av en ökad användning av

övervakningskameror är det angeläget att noga följa utvecklingen och då

särskilt från integritetssynpunkt. Som tidigare har nämnts saknas svensk

forskning om effekterna av användningen av sådana kameror. Det finns

därför skäl att inom överskådlig framtid överväga en utvärdering av den

nu aktuella reformen.

5.2 Tillämpningsområdet för lagen

 Regeringens förslag: Den nya lagen skall, liksom den tidigare,

omfatta TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument och

därmed jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att

manövreras på platsen, kan användas för personövervakning samt

separata tekniska anordningar för att behandla eller bevara bilder

(övervakningskameror). Separata anordningar för avlyssning eller

upptagning av ljud, som i samband med användning av

övervakningskamera används för personövervakning (övrig

övervakningsutrustning) skall också omfattas av lagen.

Övervakningsutrustning skall införas som samlingsbegrepp för

övervakningskameror och övrig övervakningsutrustning. Lagen skall

reglera användning av övervakningsutrustningen (allmän

kameraövervakning). Tillstånds- och anmälningsplikten skall vara

uppfylld när en övervakningskamera satts upp.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit att separata tekniska anordningar för att

behandla eller bevara bilder samt för avlyssning eller upptagning av ljud

också skall omfattas av begreppet övervakningskamera samt att

begreppet kameraövervakning skall avse även uppsättande av

övervakningskamera. Utredningsförslaget innebär alltså att de

skyldigheter som följer av lagen, dvs. upplysnings-, anmälnings- och

tillståndsplikt, skall vara fullgjorda redan när den första åtgärden vidtas

för att sätta upp en övervakningskamera.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som har berört frågan

delar utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några

remissinstanser ifrågasätter dock att begreppet övervakningskameror ges

en så vid innebörd som den föreslagna. Riksåklagaren anser att

begreppen i den nu aktuella lagen bör definieras på ett sådant sätt att

lagen omfattar samma utrustning som lagen (1995:1506) om hemlig

kameraövervakning. Försvarsmakten anser att det bör klarläggas

huruvida lagen är tillämplig på vapen som har TV-kameror eller andra

optisk-elektroniska instrument i sikten, målsökare eller andra rikt- eller

styrmedel och att endast samtal, men däremot inte registrering av ljud,

där samtal mellan personer inte kan uppfattas, skall träffas av lagens

bestämmelser. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län efterlyser ett

ställningstagande när det gäller användning av kamera-attrapper.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 § i den nuvarande lagen

avses med begreppet övervakningskamera TV-kameror, andra optisk-

elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är

uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan användas för

personövervakning. Med termen "optisk" avses alla registreringar som

kan ske med instrument inom det elektromagnetiska våglängdsspektrat

för optisk strålning. Med uttrycket "elektronisk" förstås att förmedlingen

av bilderna, visningen av bilderna på en till instrumentet anknuten

monitor eller att lagringen av de upptagna bilderna sker genom

elektronisk påverkan. Däremot saknar det betydelse om andra funktioner

hos instrumentet styrs på elektronisk väg. Med uttrycket "därmed

jämförbara utrustningar" avses instrument som kan utnyttja sådan

elektromagnetisk strålning som röntgen och radiofrekvent strålning. I

dagens lagstiftning föreskrivs att vad som sägs om övervakningskameror

i tillämpliga delar gäller även för separata tekniska anordningar som är

avsedda att användas för att behandla eller bevara bilder som tas upp av

en övervakningskamera. Så gott som alla medier som kan användas för

lagring, bearbetning, analys m.m. åsyftas med detta uttryck. Det saknar

betydelse om bilderna bevaras i form av stillbilder eller s.k. rörliga

bilder. Härigenom täcker lagstiftningen även de fall där själva kameran

inte innehåller den utrustning som krävs för att behandla och bevara

bilder.

 Utredningen har undersökt vilken övervakningsapparatur som står till

buds i dag och hur den tekniska utvecklingen kan förväntas bli.

Utredningen har gjort bedömningen att den i nuvarande lagstiftning

intagna legaldefinitionen av begreppet övervakningskamera väl täcker

den kamerautrustning som finns i dag och som kan förväntas vara

tillgänglig inom den närmaste tiden. Regeringen delar den bedömningen.

Den tekniska utvecklingen ger alltså inte anledning att ändra

avgränsningen av begreppet övervakningskamera som finns i lagen om

övervakningskameror m.m.

 Endast optisk personövervakning omfattas av den nuvarande

lagstiftningen. Frågan om avlyssning eller ljudupptagning i samband med

kameraövervakning är således inte reglerad i lagen om

övervakningskameror m.m.

 I 2 kap. 6 § regeringsformen finns det grundläggande skyddet mot

hemlig avlyssning och i 4 kap. 9 a § brottsbalken stadgas att den som gör

sig skyldig till olovlig avlyssning med hjälp av tekniskt hjälpmedel kan

dömas till böter eller fängelse i högst två år. Frågan om ljudupptagningar

som sker öppet är däremot oreglerad. För att verksamheten skall

betecknas som öppen krävs att man på ett verksamt sätt lämnar

upplysning om vad som pågår. Enligt uppgift förekommer att

ljudupptagning görs med hjälp av de kameror som tar upp bilder som

spelas in och bevaras på videoband, t.ex. i samband med att ett

överfallslarm utlösts i en banklokal. För att öka säkerheten vid vissa

objekt, som kan förorsaka olyckor vid felaktig användning, anordnas

ibland ljudförbindelse mellan den övervakade platsen och den plats

varifrån övervakningen sköts. Som exempel kan nämnas att

ljudförbindelse förekommer vid övervakning av rulltrappor i Stockholms

tunnelbana. Skulle en olycka inträffa i en rulltrappa kan den som

övervakar trappan kommunicera med de personer som befinner sig i

trappan eller dess omedelbara närhet. Om någon har skadat sig i trappan,

kan denne begära hjälp eller få besked om att hjälp tillkallats.

 Ljudupptagningar ger möjlighet att inhämta information som inte är

åtkomlig genom optisk övervakning. En upptagning av en persons röst

kan, t.ex. i situationer där gärningsmannen uppträder maskerad eller

förklädd, vara ett hjälpmedel för att avslöja en brottslings identitet.

Genom ljudupptagningen kan man dessutom säkra bevisning rörande

tillvägagångssättet vid t.ex. ett rån. Avlyssning och upptagning av ljud

kan även bidra till att förhindra olyckor eller underlätta ett

räddningsarbete.

 Avlyssning och upptagning av ljud kan alltså vara ett värdefullt

komplement till optisk övervakning. För den som skall övervaka är det

bättre att både se och höra vad som försiggår än att bara kunna iaktta ett

händelseförlopp. Samtidigt är det ofrånkomligt att denna form av

övervakning också medför stora risker för integritetsintrång. Öppen

avlyssning och ljudupptagning uppfattas troligen som ett allvarligare

intrång i den personliga integriteten än optisk övervakning. I offentliga

miljöer finns det vanligen anledning att anta att andra ser vad man gör,

men man förväntar sig inte att andra än de som befinner sig i den

omedelbara närheten skall höra vad man säger. Ett utbrett bruk av

avlyssningsapparatur skulle därför sannolikt av de flesta anses innebära

en besvärande begränsning i möjligheten att kunna föra förtroliga samtal

i sådana miljöer. Tas ljud och bild upp samtidigt förstärks givetvis risken

för integritetsintrång eftersom det då är lättare att identifiera den som har

fällt de inspelade yttrandena. Trots dessa olägenheter innebär emellertid

öppen avlyssning och upptagning av ljud sådana fördelar att denna

verksamhet inte kan förbjudas helt. Däremot framstår det som angeläget

med hänsyn till verksamhetens integritetsskadliga karaktär att den

regleras i den nya lagen om allmän kameraövervakning.

 Den teknik som används för sådan avlyssning eller upptagning av ljud

skall därför omfattas av lagens bestämmelser. Många kameror har

inbyggda mikrofoner med möjlighet att göra ljudupptagningar. För att

även fånga in fall där ljudupptagningsutrustningen finns i en separat

enhet skall separata tekniska hjälpmedel för avlyssning eller upptagning

av ljud i samband med användning av övervakningskamera definieras i

lagen. Alla slags fungerande inspelnings- och avlyssningsutrustningar

faller in under begreppet tekniskt hjälpmedel för avlyssning eller

upptagning av ljud, t.ex. mikrofoner, radiosändare och bandspelare. Även

laser kan begagnas för återgivning av ljud och omfattas av uttrycket. En

grundläggande förutsättning är att utrustningen används för

personövervakning. Denna förutsättning innebär att alla former av

upptagning och avlyssning av ljud inte omfattas av lagen. Bestämmelsen

begränsas till avlyssning av tal eller samtal.

 Den föreslagna förändringarna ger också anledning till vissa språkliga

förändringar av de inledande bestämmelserna. Separata tekniska

anordningar för avlyssning eller upptagning av ljud faller i språkligt

hänseende inte naturligt in under begreppet övervakningskamera. Detta

begrepp behålls som beteckning på TV-kameror, andra optisk-

elektroniska instrument och därmed jämförbara utrustningar samt för

separata anordningar för att behandla eller bevara bilder. Separata

anordningar för avlyssning eller upptagning av ljud bör däremot

betecknas som övrig övervakningsutrustning. Som samlingsbegrepp för

övervakningskameror och övrig övervakningsutrustning används

övervakningsutrustning.

 Det finns också behov av ett samlat begrepp som täcker all lagreglerad

användning av övervakningsutrustning och som ger en klar och

lättförståelig bild av verksamheten.

 Termen hemlig kameraövervakning används i dag i lagen (1995:1506)

om hemlig kameraövervakning och lagen (1952:98) med särskilda

bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål. Dessa lagar reglerar

rätten för polisen att vid förundersökning i brottmål bedriva spaning mot

en person genom att använda dolda fjärrstyrda övervakningskameror.

Dessa lagar tar sikte på en annan, väl avgränsad, användning av

övervakningskameror. För att markera skillnaden i förhållande till hemlig

kameraövervakning föreslås termen allmän kameraövervakning och att

detta begrepp förs in i den nya lagen.

 I likhet med nuvarande ordning bör gälla att utrustningen är uppsatt så

att den kan användas för personövervakning. Kravet på att utrustningen

skall kunna användas för personövervakning innebär bl.a. att s.k.

kamera-attrapper inte träffas av lagens bestämmelser. Liksom nu bör

också göras en begränsning till instrument som kan användas utan att

manövreras på platsen.

 Krav på tillstånd inträder enligt den nu gällande lagen då utrustningen

är uppsatt, utan krav på att den faktiskt har använts för sitt ändamål.

Utredningen förslår att de skyldigheter som följer av lagen skall vara

fullgjorda redan då den första åtgärden vidtas för att sätta upp en

övervakningsutrustning.

 Risken för kränkningar av den enskildes integritet uppstår i samband

med användningen av en övervakningsutrustning. Detta talar för att

kravet på tillstånd liksom anmälningsskyldigheten inte skall inträda

förrän utrustningen tas i bruk, särskilt inte som bestämmelserna om

tillståndskrav och anmälningsskyldighet är straffsanktionerade. En

reglering som innebär att tillståndskrav och anmälningsskyldighet

inträder först när utrustningen tas i bruk kan dock medföra bevisproblem,

t.ex. om en oseriös användare felaktigt invänder att utrustningen inte har

använts. För att förhindra ett sådant kringgående bör kravet på tillstånd

och anmälningsplikten vara uppfyllt när utrustningen satts upp, även om

den inte tagits i bruk. Det finns dock inte anledning att, som utredningen

föreslagit, ytterligare förskjuta tidpunkten då skyldigheten skall vara

fullgjord. Tillståndskrav och anmälningsskyldighet skall därför enligt

regeringens mening vara uppfyllt för att en övervakningskamera skall få

vara uppsatt, även om den inte börjat användas för sitt ändamål.

 Dagens teknik gör det möjligt att överföra information från olika

övervakningsanläggningar till en larmcentral. En möjlig utveckling är

därför att fler och fler överlåter den operativa hanteringen av sin

övervakningsutrustning till bevakningsföretag eller andra operatörer av

larmcentraler. En sådan utveckling behöver, enligt utredningens

bedömning, inte innebära något negativt för allmänheten. Detta

förutsätter dock, enligt utredningen, att ansvaret för att

kamerahanteringen sköts i enlighet med lagens bestämmelser stannar

kvar hos den som bedriver kameraövervakning, dvs. den i vars intresse

övervakningen sker och att det också är den som bedriver

kameraövervakningen inte larmcentralen som får ansöka om tillstånd

eller i vissa fall göra en anmälan. Regeringen delar denna bedömning.

 Sensorer för infraröd strålning, rörelser, ljud m.m. är nu relativt

vanliga i de utrustningar som finns på marknaden. Sensorerna bidrar till

att göra kameraövervakningen mer effektiv genom att de kan styra

utrustningen så att den endast träder i funktion när något händer.

Sensorerna kan på det sättet kvantitativt minska kameraanvändningen i

samhället och utredningen ser inte att det finns anledning att anta att

bruket av denna teknik medför några negativa konsekvenser från

integritetssynpunkt. Enligt utredningens bedömning behöver varken en

ökad anslutning till larmcentraler eller bruket av sensorer i

övervakningsanläggningar leda till några särskilda lagstiftningsåtgärder.

Regeringen delar utredningens bedömning i dessa delar.

5.3 Upplysningsplikten och rätten att använda dold kamera

 Regeringens förslag: Avlyssning eller upptagning av ljud skall

aldrig få ske utan att särskild upplysning lämnas om detta.

Länsstyrelsen skall kunna medge undantag från upplysningsplikten

för användning av övervakningskameror om det finns synnerliga

skäl. De i lagen reglerade undantagen från upplysningsplikten skall,

i förhållande till den nuvarande lagen, utvidgas till att avse även

områden som förklarats utgöra skyddsobjekt och där främmande

makts militära styrka bedriver övning inom ramen för

internationellt samarbete.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen har dock föreslagit att länsstyrelsens möjlighet att

medge undantag från upplysningsplikten vid synnerliga skäl skall tas

bort. Utredningen har inte förslagit någon utvidgning av undantagen från

upplysningsplikten när det gäller skyddsobjekt.

 Remissinstanserna: Riksdagens ombudsmän (JO) anser att det krävs

en särskild upplysningsplikt i det enskilda fallet om att avlyssning eller

upptagning av ljud äger rum. Flera remissinstanser, bl.a. JO, ifrågasätter

eller avstyrker förslaget att ta bort den nuvarande möjligheten att medge

undantag från upplysningsplikten. Några remissinstanser anser att

möjligheten att använda dolda kameror bör finnas kvar och t.o.m. utökas.

Försvarsmakten anser att undantagen från upplysningsplikten som

regleras i lagen även bör omfatta skyddsobjekt enligt 4 § 6 lagen

(1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. samt

militära fartyg, luftfartyg och förvaltningsbyggnader som ägs av staten

och förvaltas av Försvarsmakten, Försvarets materielverk eller Försvarets

radioanstalt.

 Skälen för regeringens förslag: Det är från integritetssynpunkt av

stor betydelse att den som blir utsatt för övervakning har kännedom om

detta, inte minst om övervakningen innefattar avlyssning eller

upptagning av ljud. Det finns normalt inte anledning att förvänta sig att

utomstående skall ta del av vad man säger, även om man befinner sig i en

offentlig miljö. Övervakning som sker i det fördolda uppfattas säkert

också som betydligt mer integritetskränkande än öppen övervakning.

Liksom i den nu gällande lagen skall det därför finnas ett förbud mot

dold övervakning. Upplysningsplikten bör inträda då

övervakningsutrustningen tas i bruk. När det gäller avlyssning eller

upptagning av ljud bör upplysningsplikten vara ovillkorlig, vilket innebär

att det enligt den nya lagen inte i något fall skall finnas möjlighet att

avlyssna eller göra ljudupptagning utan att upplysa om att så sker. Även

övriga former av allmän kameraövervakning bör omfattas av ett

principiellt förbud mot dold övervakning. Förbudet innebär alltså att i

stort sett all användning av övervakningsutrustning som regleras i lagen

omfattas av en straffsanktionerad upplysningsplikt. När det gäller optisk

övervakning finns dock anledning att medge vissa undantag från

upplysningsplikten.

 Utredningen har föreslagit att länsstyrelsens möjlighet att medge

undantag från upplysningsplikten vid synnerliga skäl skall tas bort och

att dold kameraövervakning med undantag för kameraövervakning av

vissa skyddsobjekt och vid automatisk hastighetsövervakning

uttömmande skall regleras i lagen om hemlig kameraövervakning. Som

skäl för sitt ställningstagande har utredningen anfört att den nuvarande

möjligheten till undantag från upplysningsplikten medför en risk för att

man enligt denna bestämmelse skall kunna få tillstånd till dold

kameraövervakning vid förundersökning i brottmål trots att rekvisiten

enligt lagen om hemlig kameraövervakning inte är uppfyllda.

Utredningen menar vidare att dold kameraövervakning inte har någon

förebyggande effekt och att något behov av dold kameraövervakning

utanför förundersökningssituationen inte torde finnas.

 Utredningens förslag i denna del har mött kritik vid

remissbehandlingen. Några remissinstanser har pekat på möjligheten att

ta bort den nu aktuella bestämmelsen om undantag från

upplysningsplikten och i stället utvidga tillämpningsområdet för lagen

om hemlig kameraövervakning på ett sådant sätt att polisen ges möjlighet

till sådan övervakning bl.a. i de fall det inte finns någon person som är

skäligen misstänkt för brottet.

 Länsstyrelsens rätt att medge undantag från upplysningsplikten vid

synnerliga skäl tillkom vid införandet av lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. I lagstiftningsärendet uttalades att en

ovillkorlig upplysningsplikt i vissa fall kunde motverka syftet med

användningen av övervakningskamera. Vidare uttalades att

bestämmelsen avsåg undantagssituationer där det finns ett starkt behov

av att kunna använda en övervakningskamera utan att behöva informera

om den.

 Genom lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning har polisen

givits möjlighet att bedriva spaning mot en person genom att använda

dolda fjärrstyrda övervakningskameror. Möjligheterna att använda dolda

övervakningskameror har alltså utvidgats sedan lagen om

övervakningskameror m.m. infördes. Lagen om hemlig

kameraövervakning är dock begränsad, bl.a. på så sätt att det endast

gäller polisens användning av övervakningskameror, att det skall ske i

samband med en förundersökning angående brott för vilket är föreskrivet

visst minimistraff samt att någon person skall vara skäligen misstänkt för

brottet.

 Det är från kriminalpolitisk synpunkt ytterst angeläget att det finns

möjlighet att använda sig av de tekniska hjälpmedel som finns för att

motverka brottsligheten och de negativa samhällseffekter som följer av

den. Det finns, som Justitiekanslern har påpekat i sitt remissyttrande, fall

då det skulle kunna framstå som stötande om möjligheten att använda

dold kameraövervakning saknades. Som exempel kan nämnas det fall

som har prövats i praxis då ett antal butiker utsattes för sabotage genom

att främmande föremål placerades i matvaror, liksom andra fall av

sabotage, t.ex. mot sjukhus eller allmänna kommunikationer, bombhot

eller andra allvarliga hot som riktas mot vissa platser eller en begränsad

krets av personer. En kameraövervakning i dessa fall torde vara önskvärd

av en kombination av olika skäl: att förebygga ytterligare brott, av

hänsyn till allmän ordning och säkerhet och i syfte att utreda brott. En

öppen kameraövervakning kan förfela sitt förebyggande syfte, genom att

gärningsmannen, då han får veta att brottsplatsen är övervakad, väljer att

rikta sin brottsliga verksamhet mot ett annat objekt.

 Möjligheten att medge undantag från upplysningsplikten har endast

använts ett fåtal gånger sedan bestämmelsen infördes. Regeringen

bedömer inte att det föreligger någon risk för att bestämmelsen skulle

komma att tillämpas på ett sådant sätt att det i praktiken innebär en

utvidgning av tillämpningsområdet för lagen om hemlig

kameraövervakning. Till den nu gällande bestämmelsen är

prövningsregler kopplade som enligt regeringens uppfattning motverkar

risken för en sådan tillämpning.

 Avsikten är att bestämmelsen skall kunna tillämpas i speciella

undantagssituationer där det finns ett starkt behov av att bedriva allmän

kameraövervakning utan att behöva informera om det. Det kan t.ex. vara

fall där hänsyn till allmän ordning och säkerhet eller behovet av att

förebygga allvarlig brottslighet gör sig särskilt starkt gällande. Avsikten

är inte att bestämmelsen skall användas för att övervaka en misstänkt

gärningsman med anledning av ett begånget brott.

 Samtidigt torde förundersökning i många fall ha inletts när

bestämmelsen kan komma att tillämpas. Normalt torde det också avse

situationer där polisen genomför övervakningen. Dessa skäl talar för att

en reglering av det nu aktuella slaget införs i lagen om hemlig

kameraövervakning. Lagen är emellertid för närvarande föremål för

översyn (dir. 1996:64). Utredaren har bl.a. till uppgift att undersöka

möjligheterna att utvidga tillämpningsområdet för lagen för att försöka

åstadkomma ett flexibelt och mer finmaskigt system som bättre än det

nuvarande ger utrymme för bedömningar i det enskilda fallet. Utredaren

skall avsluta sitt uppdrag före den 1 april 1998. Det är inte lämpligt att i

det nu aktuella lagstiftningsärendet föregå utredarens bedömning av

dessa frågor. Regeringen anser därför att länsstyrelsens möjlighet att

medge undantag från upplysningsplikten enligt denna lag bör behållas, i

vart fall till dess att frågan om att utvidga tillämpningsområdet för

hemlig kameraövervakning har prövats.

 I den nu gällande lagen stadgas också undantag från

upplysningsplikten för övervakning av en anläggning eller ett område

som enligt 4 § 2 5 eller 5 § lagen om skydd för samhällsviktiga

anläggningar förklarats utgöra skyddsobjekt. I samband med att Sverige

undertecknade de avtal som har utarbetats mellan de stater som deltar i

fredssamarbetet inom ramen för initiativet Partnerskap för fred (PFF)

gjordes vissa ändringar i lagen om skydd för samhällsviktiga

anläggningar (prop. 1995/96:37, bet. 1995/96:FöU4, rskr. 1995/96:237,

SFS 1996:403). En möjlighet infördes att som skyddsobjekt förklara

områden där en främmande stats militära styrka tillfälligt bedriver

övningar. Som förutsättning gäller att styrkan här i landet deltar i

utbildning för fredsfrämjande verksamhet inom ramen för internationellt

samarbete (4 § 6). Det är viktigt att övervakning av sådana områden kan

ske utan att de blir föremål för onödig uppmärksamhet. Områden som

enligt 4 § 6 lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar har

förklarats utgöra skyddsobjekt bör därför, liksom vissa andra

skyddsobjekt, kunna övervakas utan att upplysning lämnas härom.

 I övrigt finner regeringen inte anledning att föreslå några förändringar

av de undantag från upplysningsplikten som gäller i dag.

5.4 Tillståndsprövning

 Regeringens förslag: Tillstånd till allmän kameraövervakning skall

meddelas om intresset av sådan övervakning väger tyngre än den

enskildes intresse av att inte bli övervakad. Vid bedömningen av

intresset av allmän kameraövervakning skall särskilt beaktas om

den behövs för att förebygga brott, förhindra olyckor eller därmed

jämförliga ändamål. Vid bedömningen av den enskildes intresse av

att inte bli övervakad skall särskilt beaktas hur övervakningen skall

utföras och vilket område som skall övervakas.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen har dock inte utvecklat några riktlinjer för

tillståndsprövningen i lagtexten.

 Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som berört frågan

har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Några

remissinstanser anser dock att lagtexten bör förtydligas beträffande de

omständigheter som skall beaktas vid tillståndsprövningen.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § första stycket i den

nuvarande lagen är en första förutsättning för tillstånd att använda en

övervakningskamera att sökanden kan anses ha ett befogat intresse av att

få använda kameran och detta intresse inte lika väl kan tillgodoses på

något annat sätt.

 Om denna första förutsättning är uppfylld skall, enligt 5 § andra

stycket, tillstånd meddelas om övervakningen kan antas vara av ringa

betydelse för enskildas personliga integritet.

 Om risken för integritetsintrång inte kan anses vara av ringa betydelse

får tillstånd meddelas endast om intresset av att tillgodose det avsedda

ändamålet med övervakningen är så starkt att det skall ges företräde

framför intresset av att värna enskildas personliga integritet. Vidare får

enligt 6 § ett tillstånd förenas med rätt att med någon teknisk anordning

behandla eller bevara bilder som tas upp av kameran.

 Tillståndsprövningen

 Rätten att använda övervakningskameror bör utvidgas i sådana fall där

intresset av att bekämpa brott och att förhindra olyckor eller tillgodose

därmed jämförliga ändamål väger särskilt tungt. Samtidigt måste den

enskildes berättigade intresse av skydd för sin integritet tillgodoses och

vägas in i bedömningen. Vid avvägningen mellan dessa intressen bör

dock intresset av att förebygga brott samt att förhindra olyckor och

liknande ändamål få spela en mer framträdande roll än hittills.

 Den tekniska utvecklingen liksom den ökande brottsligheten och den

förändrade karaktären på kriminaliteten har lett till att olika tekniska

hjälpmedel har tagits i bruk för att förstärka skyddet mot brott. Vid sidan

av sedan gammalt förekommande hjälpmedel, framför allt olika typer av

låsanordningar, förekommer nu även andra hjälpmedel, t.ex. datoriserade

in- och utpasseringssystem. Ett annat sådant modernt skyddssystem är

kameraövervakning. Kameraövervakning bör ses som ett medel bland

andra att skydda sig mot brott och tillgodose andra seriösa syften och

kameraövervakning bör kunna användas vid sidan av andra åtgärder.

 Syftet med lagstiftningen, som tar sikte på användning av

övervakningsutrustning, är att skydda enskilda mot

integritetskränkningar som kan orsakas av sådana tekniska hjälpmedel.

Det är mot den bakgrunden som reglerna för tillståndsprövningen skall

utformas.

 Den nuvarande ordningen (5 § första stycket) innebär att

tillståndsmyndigheten först innan den egentliga intresseavvägningen

görs skall pröva om sökanden kan anses ha ett befogat intresse av att få

använda kameran och om detta intresse inte lika väl kan tillgodoses på

något annat sätt. Med tanke på lagens syfte framstår det inte som rimligt

att en ansökan skall kunna avslås redan innan en bedömning av om det

finns något motstående integritetsintresse har gjorts eller av hur starkt ett

sådant intresse är. Behovsbedömningen kan inte ses isolerad, utan är nära

förknippad med frågan om det finns några motstående intressen. Ju större

integritetsriskerna med kameraövervakningen är, desto större krav får

naturligtvis ställas på sökandens behov av övervakningen. Om tillstånd

skall meddelas eller inte bör emellertid avgöras vid en avvägning mellan

övervakningsintresset och integritetsintresset, och några

lämplighetsaspekter i övrigt bör inte anläggas. Även om behovet av

kameraövervakning inte framstår som uppenbart, bör detta inte ensamt

kunna motivera att en ansökan avslås. En bestämmelse motsvarande den

som i dag finns i 5 § första stycket lagen om övervakningskameror m.m.

bör följaktligen inte införas i en ny lagstiftning om kameraövervakning.

 Även frågan om bilder skall få behandlas eller bevaras eller om ljud

skall få avlyssnas eller tas upp behandlas inom ramen för den samlade

bedömning som skall göras vid intresseavvägningen. Det finns ingen

anledning att i lagstiftningen ha några särskilda rekvisit för när tillstånd

bör ges att behandla eller bevara bilder som i dag finns i 6 § eller att

avlyssna eller ta upp ljud.

 Frågan om tillstånd till allmän kameraövervakning bör i stället avgöras

med tillämpning av en allmän bestämmelse där övervakningsintresset får

vägas mot integritetsintresset. För att tillstånd skall meddelas skall

sökanden visa att övervakningsintresset väger över integritetsintresset.

 Om syftet med övervakningen är att förebygga brott eller att förhindra

olyckor eller andra därmed jämförliga ändamål, bör detta särskilt

beaktas. Vidare skall behovet av övervakningen beaktas. Även när syftet

med övervakningen är ett annat än att förebygga brott eller förhindra

olyckor eller därmed jämförliga ändamål bör det inte vara uteslutet att

intresset av övervakningen skall kunna väga över hänsynen till

integritetsskyddet. Som tidigare har berörts bör, om integritetsriskerna är

helt försumbara, även andra legitima syften godtas. I sådana fall bör dock

restriktivitet iakttas. Grundtanken bakom lagen är att

övervakningskameror skall kunna användas när det finns ett samhälleligt

intresse av övervakning. Utrymmet för övervakning enbart t.ex. i syfte att

öka försäljningen är därför ytterst begränsat.

 Vid bedömningen av om övervakningen behövs är det naturligtvis av

betydelse att veta vilka alternativa och kompletterande åtgärder som står

till buds. För att uppnå brottsförebyggande effekter är det viktigt att

övervakningsutrustning används tillsammans med andra förebyggande

åtgärder. Allmän kameraövervakning skall inte ses som ett hjälpmedel

som skall användas i stället för andra säkerhetsåtgärder eller

förebyggande insatser. Om kompletterande förebyggande eller

säkerhetsfrämjande åtgärder försummats kan det därför komma att

påverka behovet av allmän kameraövervakning. Om tänkbara alternativa

jämförbara åtgärder är enklare att använda, billigare och lika effektiva,

torde det också göra att behovet av övervakningsutrustning får anses

minska.

 Vid prövningen av integritetsintresset är det naturligtvis av stor

betydelse vad kameraövervakningen skall innefatta. När det är fråga om

att behandla eller bevara bilder eller avlyssna eller ta upp ljud, ökar

riskerna för intrång i enskildas personliga integritet. Vidare är

bedömningen beroende av det område som skall övervakas, när och hur

länge övervakningen skall pågå och övriga omständigheter.

 Det förhållandet att den som söker tillstånd avser att överlåta den

operativa hanteringen till ett bevakningsföretag eller annan operatör av

larmcentral bör normalt inte innebära att riskerna för integritetsintrång

kan sägas öka.

 Det bör vidare nämnas att tillståndsprövningen, liksom enligt gällande

rätt, inte skall vara av fakultativ karaktär, dvs. tillstånd skall meddelas

om förutsättningarna är uppfyllda.

 De föreslagna förändringarna innebär i viss utsträckning en mindre

restriktiv linje vid tillståndsprövningen än som följer av nuvarande

praxis. Intresset av att förebygga brott, förhindra olyckor eller därmed

jämförliga ändamål bör vid avvägningen mellan övervakningsintresset

och integritetsintresset spela en mer framträdande roll än enligt nu

gällande rätt. Detta innebär dock självfallet inte att integritetsintressena

får eftersättas.

 När det gäller bedömningen av risken för integritetsintrång i

förhållande till övervakningsobjekten kan det i vissa fall finnas anledning

att inta en mindre restriktiv linje. Det bör t.ex. finnas anledning att i

något större utsträckning än hittills tillåta kameraövervakning av entréer

till exempelvis en restaurang, ett hotell, en utställningslokal eller ett

museum under förutsättning att det behövs för att förebygga brott. Det

bör också vara möjligt att i viss ökad utsträckning ge tillstånd till

övervakning av områden utanför det egentliga övervakningsobjektet,

t.ex. när det gäller inrättningar som till sin funktion påminner om bank-

eller postkontor. På motsvarande sätt bör även t.ex. en restaurang, ett

dansställe eller liknande kunna få tillstånd att övervaka den del av

närområdet utanför entrén där kö brukar bildas, om det är motiverat i

brottsförebyggande syfte.

 Tillstånd att behandla och bevara bilder skall naturligtvis inte

regelmässigt följa ett tillstånd till allmän kameraövervakning. Behovet av

att behandla och bevara bilderna måste kunna påvisas i det enskilda

fallet. Det bör dock kunna vara möjligt att ge tillstånd till allmän

kameraövervakning som innefattar rätt att behandla eller bevara bilder

vid övervakning av särskilt brottsutsatta platser.

 Tillstånd till kameraövervakning som innefattar rätt att avlyssna eller

ta upp ljud bör ges under förutsättning att sökanden kan påvisa ett starkt

behov av sådan övervakning.

 Det förtjänar att påpekas att den spännvidd som finns i fråga om

riskerna för enskildas personliga integritet vid olika former av

övervakning är mycket stor. Det finns andra fall än de nu redovisade där

övervakningsintresset vid en samlad bedömning får anses väga tyngre än

integritetsintresset.

 Ansökan om tillstånd

 Tillstånd skall liksom i dag meddelas av länsstyrelsen. Som tidigare

nämnts krävs tillstånd för att få ha en övervakningskamera uppsatt. En

ansökan om tillstånd skall göras skriftligen i det län där

kameraövervakningen skall ske. Det bör gälla samtliga typer av

ansökningar, t.ex. även ansökan om undantag från upplysningsplikten.

Ansökan skall göras av den som avser att bedriva allmän

kameraövervakning. Det har inte någon betydelse vem som äger

övervakningsutrustningen, utan det avgörande är vem som skall bedriva

övervakningen. Om flera skilda fysiska eller juridiska subjekt

självständigt bedriver allmän kameraövervakning med samma utrustning

bör var och en ansöka om tillstånd för sin användning. Rikspolisstyrelsen

har i sitt remissvar pekat på behovet att kunna använda t.ex.

övervakningsutrustning på idrottsarenor. För det fall polisen har

möjlighet att självständigt förfoga över utrustningen och påverka

användningen av den bör polismyndigheten i sådant fall ansöka om

tillstånd för övervakningen, även om tillstånd också meddelats t.ex. en

arrangör av ett idrottsevenemang eller ägaren av en idrottsanläggning.

 Det bör krävas av sökanden att denna alltid gör sin ansökan så

fullständig att ärendet i princip kan avgöras på handlingarna. Vid mer

omfattande övervakning eller där övervakningen av något skäl kan antas

bli ingripande för enskilda kan det vara nödvändigt för länsstyrelsen att

företrädare på platsen bildar sig en uppfattning om riskerna för

integritetsintrång, jfr 14 och 15 §§ förvaltningslagen (1986:223). Om

sökanden underlåter att efter anmaning av länsstyrelsen lämna

erforderligt material eller att på annat sätt medverka till att länsstyrelsen

får underlag som är nödvändigt för tillståndsprövningen, får ärendet

avgöras i befintligt skick. En redogörelse för vilka uppgifter som skall

lämnas i ansökan lämnas i författningskommentaren (se

författningskommentaren till 16 §).

 Det bör också påpekas att det enligt gällande regler även kan krävas

tillstånd t.ex. enligt datalagen (1973:289) vid användning av

övervakningskameror. Det kan bl.a. komma i fråga för den som lagrar

bilder från en övervakningskamera på ett datamedium. För närvarande

pågår en reformering av datalagen, bl.a. mot bakgrund av EG-direktivet

95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling

av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (prop.

1997/98:44). Detta lagstiftningsarbete kan få konsekvenser även när det

gäller uppgifter som inhämtats genom kameraövervakning.

5.5 Undantag från tillståndsplikten

 Regeringens förslag: En polismyndighet eller den som är

räddningsledare enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) skall få

bedriva allmän kameraövervakning utan tillstånd om sådan

övervakning är av vikt för att avvärja en hotande olyckshändelse eller

för att begränsa verkningar av en inträffad olyckshändelse.

En polismyndighet skall få bedriva allmän kameraövervakning utan

 tillstånd om det av särskild anledning finns risk för att allvarlig

brottslighet som innebär fara för liv eller hälsa eller för att allvarlig

förstörelse av egendom kommer att utövas på en viss plats och syftet

med övervakningen är att förebygga eller förhindra brott.

Övervakning skall få ske under högst en månad utan att tillstånd har

sökts.

Allmän kameraövervakning som bedrivs av Vägverket vid

trafikövervakning skall undantas från tillståndsplikt.

 Utredningens förslag: Enligt utredningens förslag skall det föreligga

misstanke om ett brott för att polisen skall ges rätt att utan tillstånd

bedriva allmän kameraövervakning. Utredningen har inte föreslagit att

den tillståndsfria övervakningen skall begränsas till viss tid. Utredningen

har inte heller föreslagit något undantag från tillståndsplikten beträffande

allmän kameraövervakning vid Vägverkets trafikövervakning. I övrigt

överensstämmer regeringens förslag med utredningens.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Vägverket,

Finansinspektionen och Svenska Bankföreningen anser att det

tillståndsfria området kan utvidgas. Majoriteten av remissinstanserna har

tillstyrkt eller inte haft något att invända mot utredningens förslag i fråga

om polisens och räddningstjänstens rätt att bedriva övervakning. Några

remissinstanser har dock invänt mot att en polismyndighet utan någon

kontroll utifrån skall ha rätt att bedriva kameraövervakning under

obegränsad tid. Rikspolisstyrelsen (RPS) förordar att tillståndsfri

kameraövervakning även skall få anordnas som ett led i polisens

bevakning av en plats eller ett utrymme där det i ett särskilt fall finns skäl

att anta att den allmänna ordningen och säkerheten kan komma att

allvarligt störas. Bestämmelsen bör, enligt RPS, undantas från kravet på

upplysningsplikt. RPS pekar också på att vissa gränsdragningssvårigheter

kan uppstå när det gäller tillämpningen av den aktuella lagen och lagen

(1995:1506) om hemlig kameraövervakning. RPS anser vidare att det är

nödvändigt att införa en bestämmelse som ger polisen möjlighet att utan

tillstånd och utan upplysningsplikt använda kameraövervakning i

gränskontrollverksamhet.

 Skälen för regeringens förslag: I dagens lagstiftning görs undantag

för tillståndskravet vid vissa typer av kameraanvändning. Det gäller dels

s.k. TV-backspeglar, dels kameror som används för bevakning av

skyddsobjekt, dels kameror som polisen använder vid automatisk

hastighetsövervakning. Vidare får polismyndighet eller räddningsledare

enligt räddningstjänstlagen under högst fjorton dagar ha en

övervakningskamera uppsatt så att den kan riktas mot en plats dit

allmänheten har tillträde, om användningen av kamera är oundgängligen

nödvändig vid olyckshändelse eller överhängande fara för sådan

olyckshändelse eller för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet.

Under förutsättning att ansökan om tillstånd görs inom fjorton dagar får

kameran vara uppsatt utan tillstånd även för tid därefter, så länge

användningen är oundgängligen nödvändig för ändamålet och

länsstyrelsen inte har prövat ansökan.

 Olyckshändelser

 Polisen och räddningstjänsten bör även i fortsättningen ha möjlighet att

utan krav på tillstånd använda övervakningsutrustning vid inträffade

olyckshändelser eller vid överhängande fara för att sådana skall inträffa.

Bestämmelsen bör innefatta rätt att behandla och bevara bilder samt att

avlyssna och ta upp ljud. Upplysning om övervakningen skall lämnas.

Det skall av lagtexten tydligt framgå att syftet skall vara att avvärja en

hotande olyckshändelse eller att begränsa skadeverkningarna av en sådan

händelse. Enligt den nu gällande bestämmelsen krävs att övervakningen

skall vara oundgängligen nödvändig. Enligt regeringens uppfattning leder

detta krav till att tillämpningsområdet begränsas i alltför hög grad. I

stället bör krävas att övervakningen är av vikt för räddningsarbetet. Detta

innebär ett kvalitetskrav beträffande den hjälp som övervakningen tillför.

Allmän kameraövervakning skall framstå som betydelsefull för

räddningsarbetet och om övervakningen endast medför bagatellartade

bidrag är kravet inte uppfyllt. Det behöver dock inte föreligga något

absolut hinder mot att använda andra övervakningsmetoder för att allmän

kameraövervakning skall få utnyttjas. Vid prövningen får en

lämplighetsavvägning göras. I fall där personell övervakning kan ske

men denna innebär höga personalinsatser och säkerhetsrisker bör allmän

kameraövervakning kunna komma i fråga.

 Förhindra allvarlig brottslighet

 Polisen bör också ges möjlighet att använda allmän kameraövervakning

för att förebygga eller förhindra brott. Bestämmelsen bör innefatta rätt att

behandla och besvara bilder samt att avlyssna och ta upp ljud. Den bör

inte vara tillämplig i en ren förundersökningssituation där syftet är att

utreda brott. Bestämmelsen är inte heller avsedd att tillämpas för att

övervaka en misstänkt gärningsman. Syftet bör i stället vara att kunna

övervaka den plats där det finns risk för att viss brottslighet kommer att

utövas. Det bör inte krävas misstanke om ett konkret brott utan det bör

räcka med att det av särskild anledning föreligger risk att allvarlig

brottslighet kommer att utövas. Avsikten är att bestämmelsen skall kunna

tillämpas i situationer där det uppstår behov av att snabbt kunna tillgripa

kameraövervakning. Brottsligheten skall vara av sådan art att den innebär

allvarlig risk för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av

egendom. Som exempel kan nämnas att det till en fotbollsmatch anländer

ett stort antal fotbollshuliganer, vid misstanke om konfrontationer mellan

olika extremistgrupper, vid internationella konferenser, statsbesök eller

liknande situationer då det av särskild anledning finns en risk för

allvarlig brottslighet. Avsikten är inte att bestämmelsen skall tillämpas

vid kontinuerlig övervakning av brottsutsatta platser, t.ex. parkeringshus

eller särskilt brottsutsatta gator och torg.

RPS har i sitt remissvar framfört att polisen även bör ges rätt att utan

tillstånd bedriva allmän kameraövervakning i gränskontrollen samt vid

risk för allvarlig störning av den allmänna ordningen eller säkerheten. En

generell regel som gav polisen möjlighet att tillståndsfritt bedriva allmän

kameraövervakning i samband med kontroll vid gränsövergångar skulle

medföra en kraftig utvidgning av polisens rätt att använda

kameraövervakning. Det finns enligt regeringens uppfattning inte

beredningsunderlag för en sådan utvidgning av möjligheterna till

tillståndsfri övervakning.

 När det gäller rätten att bedriva kameraövervakning vid risk för

allvarlig störning av den allmänna ordningen finns en sådan möjlighet

enligt den nu gällande lagen. Enligt uppgift har dock denna bestämmelse

sällan tillämpats. Det är också svårt att överblicka de konkreta fall då

bestämmelsen kan komma att tillämpas. Med hänsyn till den

bestämmelse som föreslås om rätt för polisen att tillståndsfritt bedriva

allmän kameraövervakning i brottsförebyggande syfte finner regeringen

inte skäl att även införa en bestämmelse om tillståndsfri övervakning för

att förebygga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten.

 Övervakningen enligt de nu aktuella bestämmelserna avser normalt

tidsmässigt begränsade insatser. Enligt utredningens förslag skall

övervakningen få ske utan tillstånd eller anmälan och utan reglerad

begränsning i tiden. För att understryka att det inte skall vara fråga om

någon kontinuerlig övervakning och för att åstadkomma möjligheter till

prövning och kontroll i de fall det är motiverat att bedriva övervakning

under en längre tid bör det enligt regeringens mening föreskrivas att

övervakningen får pågå under högst en månad utan att tillstånd sökts.

Under förutsättning att ansökan om tillstånd görs inom en månad får

övervakningen pågå även därefter så länge förutsättningarna i

bestämmelserna är uppfyllda och länsstyrelsen inte har prövat ansökan.

 Vägverkets trafikövervakning

 Vägverkets underhållsansvar för det statliga vägnätet innefattar bl.a.

kontroller av vägarna. Användningen av övervakningskameror utgör ett

komplement i den tillsynsverksamheten. Vägverket använder två typer av

optisk övervakning för trafikövervakning. För väglagsuppföljning och

trafikmätning används kameror som tar stillbilder med jämna intervall.

Kamerornas bildupplösning är sådan att identifiering av personer normalt

inte är möjlig. Denna typ av övervakning torde därför, med hänsyn till

lagens krav på att övervakningskamerorna skall kunna användas för

personövervakning, endast undantagsvis omfattas av lagens

tillämpningsområde. Bilderna ger underlag för åtgärder vid dåligt väglag

eller vid trafikhinder.

 Därutöver används kameror med fiberoptik för ett s.k.

motorvägsstyrningssystem. Kamerorna har god bildupplösning och

medger identifiering av personer. Kamerorna är placerade bl.a. vid

motorvägsinfarter och i vägtunnlar i Stockholmsområdet. Bildmaterialet

används för att minska riskerna för trafikolyckor, bl.a. som underlag för

trafikinformation och varningar via radio, för att dirigera om trafik eller

för att rekommendera lägre hastighet vid trafikhinder. Bildmaterialet

används också som underlag för bedömningar om vilka räddningsinsatser

som krävs vid inträffade olyckor.

 Vägverkets användning av kameraövervakning vid väglagsuppföljning

och trafikmätning torde, även i de fall övervakningsutrustningen är sådan

att personövervakning kan ske, medföra begränsade risker för

integritetsintrång. Den övervakning som genomförs i det s.k.

motorvägsstyrningssystemet medför visserligen större risker för

integritetsintrång. Risken för integritetsintrång måste alltjämt betraktas

som relativt begränsad med hänsyn till de platser där kamerorna är

placerade. Samtidigt måste också beaktas att denna övervakning kan ha

stor betydelse för att förhindra olyckor eller för att minska

skadeverkningarna av en inträffad olycka. Allmän kameraövervakning

som utförs av Vägverket för trafikövervakning bör därför undantas från

tillståndsplikt.

5.6 Övervakning efter anmälan

 Regeringens förslag: Allmän kameraövervakning i banklokaler och

postkontor, områden omedelbart utanför in- och utgångar till sådana

lokaler, vid betalningsautomater eller liknande anordningar i

anslutning till sådana lokaler samt i butikslokaler skall undantas från

kravet på tillstånd. Med butikslokal skall avses en lokal där det

bedrivs försäljning av varor eller tjänster eller uthyrning av varor till

konsumenter, dock inte restauranger och andra näringsställen.

 Som förutsättningar för den tillståndsfria övervakningen i dessa fall

skall gälla att övervakningen har till enda syfte att förebygga eller

avslöja brott och att den övervakningskamera som används är fast

monterad och försedd med fast optik samt att anmälan gjorts innan en

övervakningskamera har satts upp.

 I butikslokaler skall endast bilder av kassaområden och av in- och

utgångar få behandlas eller bevaras. Avlyssning eller upptagning av

ljud skall inte få ske tillståndsfritt i butikslokaler. I banklokaler och

postkontor skall avlyssning eller upptagning av ljud få ske endast efter

det att en anordning för avlyssning eller upptagning av ljud har

aktiverats på grund av misstanke om brott.

 Vad som sägs om butikslokaler skall även gälla bankverksamhet

genom ombud eller postverksamhet som bedrivs i sådan lokal.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i stora delar med regeringens.

Utredningen har dock inte föreslagit att bankverksamhet som bedrivs i

butikslokaler skall omfattas av undantaget från tillståndsplikten eller att

insättnings- och uttagsautomater tillståndsfritt skall få övervakas. Vidare

avses, enligt utredningen, med begreppet butikslokal endast sådan lokal

där det bedrivs detaljhandel med varor. Enligt utredningens förslag skall

föreskrivas att övervakningskameran inte får riktas så att övervakningen

framstår som uppenbart kränkande. Enligt utredningens förslag skall

avlyssning eller upptagning av ljud endast få ske sedan överfallslarm

utlösts.

 Remissinstanserna: Grundtanken att undanta ytterligare

övervakningsobjekt från kravet på tillstånd har inte mött någon kritik från

remissinstanserna. Däremot har olika synpunkter framförts på förslagets

utformning. Flera remissinstanser har ifrågasatt om en

anmälningsskyldighet skall införas, bl.a. mot bakgrund av att det medför

ökade kostnader. Stockholms tingsrätt och Sveriges Köpmannaförbund

anser att butiksbegreppet skall tolkas vidare än utredningen har

föreslagit. Riksåklagaren (RÅ) avstyrker att butikslokaler skall undantas

från kravet på tillstånd då butiksbegreppet kan medföra

tillämpningssvårigheter. Flera remissinstanser har framfört synpunkter på

avgränsningen av rätten att behandla och bevara bilder samt rätten att

avlyssna eller ta upp ljud. De flesta förespråkar ökade möjligheter i dessa

delar inom det tillståndsfria området. Stockholms tingsrätt uttalar att det

kan förefalla överflödigt att föreskriva att kameran inte får vara riktad så

att övervakningen framstår som uppenbart kränkande eftersom detta

redan följer av målstadgandet om att övervakning skall ske med tillbörlig

hänsyn till enskildas personliga integritet.

 Skälen för regeringens förslag: Utredningen har haft till uppgift att

pröva möjligheten att gå ifrån det nuvarande systemet med tillstånd.

Utredningen har kommit fram till att tillståndssystemet inte helt bör

överges och föreslår i stället att ytterligare kategorier skall undantas från

tillståndsplikten. Regeringen delar utredningens bedömning, som inte

heller mött någon kritik från remissinstanserna.

 Undantag för vissa bevakningsobjekt

 Tillståndsplikten bör tas bort i de fall där det finns ett mycket starkt

objektivt intresse av kameraövervakning för att förebygga brott eller att

förhindra olyckor och där det således inte är påkallat med individuell

prövning i varje enskilt fall. När det gäller avgränsningen av de grupper

som skall undantas från ansökningsförfarandet är det viktigt att väl

avgränsa undantagen och att förutsättningarna för och omfattningen av

den tillståndsfria övervakningen kan anges tydligt. För att en särreglering

skall vara motiverad krävs att de grupper som undantas från kraven på

tillstånd generellt har ett starkt intresse av att kunna använda

övervakningsutrustning. Det krävs vidare att särregleringen täcker in en

stor del av de fall av övervakning som den utvalda kategorin kan ha

intresse av att bedriva.

 De kategorier som i första hand bör kunna komma i fråga för en

särreglering är banklokaler, postkontor och butiker. Dessa grupper har

cirka 60 procent av de nu löpande tillstånden. Den som i dag ansöker om

tillstånd att i brottsförebyggande syfte använda övervakningskamera för

bevakning i banklokaler, postkontor och butiker torde med nuvarande

ordning kunna få ansökan beviljad, när det gäller butiker under

förutsättning att ansökan inte avser rätten att behandla eller bevara bilder.

 Vid avgränsningen av bevakningsobjekten beträffande banklokaler och

postkontor är det möjligt att anknyta till bankrörelselagens (1987:617)

respektive postlagens (1993:1684) regler, vilket leder till att banklokal är

en lokal där det bedrivs bankrörelse och postkontor är en lokal där det

bedrivs postverksamhet. Det finns också ett beaktansvärt intresse av att

kunna använda kameraövervakning i dessa lokaler och den

kameraövervakningen som bedrivs sker under relativt likartade

omständigheter. Lokaler där det huvudsakligen bedrivs

bankrörelseverksamhet och lokaler där det huvudsakligen bedrivs

verksamhet i vilken ingår postverksamhet skall därför undantas från

kravet på tillstånd.

 Begreppet butikslokal saknar en enhetlig definition. Dessutom råder en

större variation mellan verksamheterna i olika butikslokaler vilket gör det

avsevärt svårare att avgränsa bevakningsobjektet. RÅ har också, mot

denna bakgrund, avstyrkt förslaget att undanta butikslokaler från det

tillståndsfria området. Samtidigt finns dock ett beaktansvärt behov av att

kunna förenkla kameraanvändningen inom detaljhandeln, inte minst på

grund av den stöld- och rånbrottslighet som den är utsatt för. Enligt

regeringens mening bör därför också butikslokaler undantas från kravet

på tillstånd.

 En strikt språklig tolkning av begreppet butikslokal torde utvisa att

med begreppet avses en lokal där det bedrivs detaljhandel med varor. I

dag är dock affärsverksamhet i detaljledet en mångfacetterad företeelse.

En trend inom handeln är den tilltagande integrationen mellan

detaljhandeln och andra branscher, t.ex. restaurang-, service-, bank- och

postverksamhet. Det förekommer en mängd kombinationer, t.ex. av

försäljning av varor och tjänster, uthyrning och servering. Det är enligt

regeringens mening inte sakligt motiverat att från kravet på tillstånd

enbart undanta lokaler där verksamheten består i försäljning av varor.

Det skulle leda till en mindre lämplig avgränsning av det tillståndsfria

området. Bl.a. skulle lokaler för videouthyrning omfattas av krav på

tillstånd, trots att sådana lokaler språkligt faller väl samman med

butiksbegreppet och de även av sakliga skäl bör undantas från

tillståndskravet. Butiksbegreppet bör i stället tolkas så att därmed förstås

en lokal där det bedrivs försäljning av varor eller tjänster eller uthyrning

av varor till konsumenter. I begreppet innefattas då det som i dagligt tal

kallas affärer liksom varuhus, stormarknader och försäljningstält. I

definitionen ingår vidare lokaler där verksamheten består i att

tillhandahålla tjänster t.ex. resebyråer, skomakare och frisörer, liksom

verksamheter som kombinerar försäljning av varor och tjänster, t.ex.

optiker och lokaler för uthyrning, t.ex. av videofilmer.

 Den tillståndsfria övervakningen får endast ske i den del av lokalen där

försäljning äger rum. Om det t.ex. i ett köpcentrum ryms flera butiker

med gångstråk mellan affärerna, utgör gångstråken inte del av

butikslokalen. I ett varuhus utan avgränsade affärslokaler får hela

varuhuset anses utgöra butikslokal i den mån inte särskilt utrymme

avskilts för annat ändamål.

 Utanför butiksbegreppet faller restauranger och andra näringsställen,

t.ex. pubar och caféer. Det har under senare år blivit alltmer vanligt med

försäljning av färdig mat att avhämtas för omedelbar förtäring, t.ex.

pizza, smörgåsar och sallader. Dessa verksamheter kombineras ofta med

servering i försäljningslokalen och bör då inte omfattas av

butiksbegreppet. Om det däremot vid sidan av detaljhandel med varor av

annat slag än färdig mat eller tjänster eller uthyrning av varor, bedrivs

serveringsverksamhet i mindre omfattning, innebär det inte att lokalen

anses som annat än butikslokal i lagens mening. Det sistnämnda gäller i

de fall serveringen inte avgränsats i butikslokalen. Om det avskilts ett

avgränsat område för restaurangändamål bör inte det området utgöra

butikslokal i lagens mening. Det förutsätter dock att området avgränsats

väl så att det otvetydligt framgår vilket område som avses.

 När det gäller bensinstationer bör den lokal där det uppbärs betalning

för inköpt bensin och där det bedrivs försäljning av biltillbehör och andra

varor anses som butikslokal i lagens mening. Däremot bör området

utanför lokalen, t.ex. bensinpumpar, inte omfattas av begreppet

butikslokal, dvs. det tillståndsfria området.

 Områden omedelbart utanför in- och utgångar till butikslokaler bör inte

omfattas av undantaget från tillståndsplikt. Begreppet butikslokal bör, i

klargörande syfte, definieras i lagen.

 Det förekommer att post och bank inrättat serviceenheter i lokaler som

omfattas av butiksbegreppet. I sådana situationer bör verksamheten

uttryckligen omfattas av de regler som gäller för butikslokaler. Att låta

även sådana serviceenheter omfattas av reglerna för bank och post är inte

motiverat på grund av de varierade förhållanden de bedrivs under. Detta

har markerats genom att bank- och postreglerna endast skall avse lokaler

där den huvudsakliga verksamheten är bankrörelse eller där det

huvudsakligen bedrivs verksamhet i vilken ingår postverksamhet. Platsen

för post- eller bankverksamheten, till den del den är tillgänglig för

allmänheten, får alltså övervakas med en kamera och bilderna får

behandlas och bevaras enligt de regler som gäller för övervakning i en

butik. Om verksamheten bedrivs i någon annan lokal än postkontor,

banklokal eller butik omfattas verksamheten däremot av tillståndsplikt.

 Anmälan

 En förutsättning för den tillståndsfria övervakningen i banklokaler,

postkontor och butiker bör vara att en anmälan sker innan en

övervakningskamera sätts upp. Några remissinstanser har ifrågasatt

behovet av en sådan föreskrift, bl.a. mot bakgrund av de kostnader som

uppstår för hanteringar av anmälningsfallen. Den nu aktuella reformen

innebär troligtvis att användningen av övervakningsutrustning ökar. Som

tidigare nämnts är det därför angeläget att noga följa utvecklingen på

området och särskilt uppmärksamma att enskilda inte utsätts för

opåkallade integritetskränkningar. Inte minst när det gäller butiker har

anmälningarna också betydelse som underlag för tillsynsverksamheten

och för en utvärdering av de nya bestämmelserna. Regeringen anser

därför att det för närvarande bör föreskrivas en anmälningsskyldighet i

dessa fall. Vid en kommande utvärdering av reformen bör också frågan

om anmälningsskyldighet belysas.

 Anmälan skall göras skriftligen till länsstyrelsen i det län där

kameraövervakningen skall ske. Upplysningarna i anmälan kommer att

utgöra grunden för länsstyrelsens bedömning av i vilken grad tillsyn bör

utövas över det aktuella objektet. Ju större integritetsrisker som är

förenade med kameraövervakningen, desto större anledning finns det för

länsstyrelsen att prioritera objektet i sin tillsynsverksamhet. Liksom när

det gäller ansökningsblanketter bör länsstyrelserna tillhandahålla

blanketter för anmälan. En redogörelse för vilka uppgifter en anmälan

skall innehålla lämnas i författningskommentaren (se

författningskommentaren till 17 §).

 Övriga förutsättningar för tillståndsfri övervakning

 En annan förutsättning för att den nu aktuella övervakningen skall vara

tillståndsfri bör vara att det enda syftet med övervakningen är att

förebygga eller avslöja brott. Även detta krav är förenligt med den praxis

som gäller i dag. Det förekommer t.ex. att butiker i marknadsföringssyfte

sätter upp kameror och placerar bildskärmar så att bilder från butiken

visas för dem som passerar förbi utanför. Sådan användning av

övervakningsutrustning omfattas inte av det tillståndsfria området.

 Vidare bör krävas att kameran är fast monterad och försedd med fast

optik. Dessa förutsättningar föreskrivs för att begränsa det övervakade

området i syfte att minska risken för integritetsintrång. Föreskriften

stämmer också överens med den praxis som i dag gäller vid

tillståndsgivning i bank, post och butik.

 Därutöver bör det vid tillståndsfri övervakning i butiker krävas att den

som avser att bedriva övervakningen träffat en överenskommelse om

övervakningen med skyddsombud, skyddskommitté eller en organisation

som företräder de anställda på arbetsplatsen. Överenskommelsen behöver

inte ges in till länsstyrelsen då anmälan görs men den som bedriver

övervakningen måste kunna visa att en överenskommelse träffats. Den

bör därför vara skriftlig och utvisa att parterna är ense om att

övervakningen skall bedrivas på det sätt som faller inom ramen för vad

som föreskrivs för butiker. Detta krav behandlas även under avsnitt 5.8.

 Kameraövervakningens utförande

 Enligt utredningen förslag skall, som förutsättning för den tillståndsfria

övervakningen föreskrivas att övervakningskameran inte får riktas så att

övervakningen framstår som uppenbart kränkande. Att en

övervakningskamera inte får användas på ett sådant sätt framgår redan av

1 § i den nu föreslagna lagen enligt vilken allmän kameraövervakning

skall ske med tillbörlig hänsyn till enskildas personliga integritet. Det

allmänna aktsamhetskravet vid allmän kameraövervakning är en

grundläggande bestämmelse som skall beaktas vid all

kameraövervakning. När det gäller tillståndsfri kameraövervakning i

post, bank och butik bör den allmänna aktsamhetsregeln särskilt beaktas

vid utformningen av övervakningen. Det finns dock inte, enligt

regeringens mening, skäl att införa en bestämmelse på det sätt som

utredningen föreslagit.

 Enligt nuvarande lagstiftning får tillstånd att använda övervaknings-

kameror förenas med rätt att behandla eller bevara bilder. Den

genomgång av praxis som utredningen har gjort visar att en stor andel av

tillstånden avseende banklokaler och postkontor omfattar rätt att

behandla eller bevara bilder. Från såväl bank- som postväsendet har det

framförts önskemål om att inspelningsrätten utvidgas.

 Från bank- och postväsendet har önskemålen främst gällt att man velat

ha möjlighet att även övervaka området omedelbart utanför in- och

utgångar till bank- och postlokaler. Bakgrunden till dessa önskemål är att

erfarenheten visar att vid råntillfällen eventuell maskering och

demaskering brukar ske i nära anslutning till ingången. Med in- och

utgångar avses då inte endast sådan ingång som vanligtvis används av

allmänheten utan även t.ex. ett postkontors bakdörr. För att

kameraövervakningen i bank- och postlokaler skall kunna bidra till att

exempelvis begångna rån klaras upp är det naturligtvis av avgörande

betydelse att övervakningen ger information som gör det möjligt att

identifiera brottslingen. Intresset av en effektiv brottsbekämpning talar

därför starkt för att man tillåter kameraövervakning med rätt att behandla

eller bevara bilder av området omedelbart utanför in- och utgångarna.

För att motverka att allmänheten utsätts för icke godtagbart

integritetsintrång måste man se till att detta område inte omfattar för stor

yta. I begreppet område omedelbart utanför ligger att området inte får

vara särskilt stort. Vidare bör betalningsautomater eller liknande

anordningar i anslutning till banklokaler och postkontor få övervakas.

Med detta avses sådana automater som är placerade på utsidan av den

byggnad banklokalen eller postkontoret är beläget, t.ex. s.k. bankomater,

på-minuten-automater och serviceboxar.

 Avlyssning eller upptagning av ljud i bank och post bör endast kunna

ske när personalen på grund av misstanke om brott aktiverat

utrustningen. I dag finns i vissa banker möjligheter för personalen att

aktivera avlyssnings- och ljudupptagningsutrustning dels i samband med

s.k. överfallslarm som är kopplat till polisens larmcentral och dels vid

misstanke om annat brott som inte ger anledning att kalla på polisen. Det

kan t.ex. röra sig om bedrägerier. Såsom Rikspolisstyrelsen påpekat finns

det även i dessa situationer behov av att ta upp eller avlyssna ljud t.ex.

för identifiering av en gärningsman eller för kartläggning och analys av

tillvägagångssättet för brottslig verksamhet.

 Endast ett fåtal butiker har rätt att behandla och bevara bilder. Från

detaljhandelsnäringen har man framfört önskemål att få utökade

möjligheter till inspelning. Den verksamhet som bedrivs i butikslokaler

är av mycket varierande slag och den bedrivs i många olika former. En

inspelningsrätt utan begränsning i butikslokaler skulle medföra att

inspelningar med bilder av enskilda skulle komma att öka kraftigt. Det

skulle leda för långt att medge en sådan tillståndsfri inspelningsrätt i

butikslokaler. Den tillståndsfria kameraövervakningen av butikslokaler

bör därför enligt regeringens uppfattning endast omfatta inspelning av

bilder av kassaområdet och av in- och utgångar. Avlyssning eller

upptagning av ljud bör av samma skäl inte undantas från kravet på

tillstånd. Det skulle också leda för långt att låta butiker bevaka områden

utanför in- och utgångarna. Detta skulle i praktiken kunna medföra att

stora delar av vägar och trottoarer i en stads mest centrala delar blev

utsatta för övervakning och att det skulle kunna bli svårt att röra sig på

offentliga platser i områden med många butiker utan att bli övervakad.

5.7 Rätten att bevara material och tillgången till bevarat

material m.m.

 Regeringens förslag: Vid allmän kameraövervakning av en plats dit

allmänheten har tillträde, får inte fler personer än som behövs för att

övervakningen skall kunna bedrivas ha tillgång till behandlade eller

bevarade bilder eller upptaget ljud. Materialet skall hanteras så att

missbruk motverkas.

Bild- eller ljudmaterial från allmän kameraövervakning av en plats

dit allmänheten har tillträde skall få bevaras under högst en månad om

inte länsstyrelsen beslutar om en längre bevarandetid. Längre

bevarandetid skall också vara tillåten om materialet har betydelse vid

utredning av brottslig verksamhet och antingen tagits upp av

polismyndighet eller inom en månad överlämnats till polismyndighet

eller åklagare av någon annan som gjort upptagningen. Detsamma

gäller om sådant material ges in till domstol i ett brottmål.

När bild- eller ljudmaterial inte längre får bevaras skall det

omedelbart förstöras.

Tystnadsplikt skall gälla för uppgifter som inhämtats genom allmän

kameraövervakning.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens

förslag. Utredningen har dock inte föreslagit något stadgande om att

materialet skall omhändertas så att missbruk motverkas. Utredningen har,

beträffande material som överlämnats till polismyndighet eller åklagare,

föreslagit att det skall få bevaras till dess att ärendet avslutats utan att

förundersökning inletts, inledd förundersökning har lagts ned eller

avslutats eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt. Utredningen

har vidare föreslagit att tystnadsplikten i verksamhet som inte är allmän,

skall vara begränsad till sådan övervakning som kräver tillstånd eller

anmälan.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig över

förslaget har lämnat det utan erinran. Några remissinstanser tar dock upp

frågan om upptaget material skall kunna bevaras längre tid än

utredningen har föreslagit. Någon remissinstans har, beträffande sådant

material som överlämnas till polismyndighet eller åklagare, motsatt sig

den föreslagna regeln att materialet skall förstöras. Beträffande förslaget

i övrigt har Rikspolisstyrelsen understrukit behovet av att reglera hur det

inspelade materialet förvaras i syfte att förhindra manipulationer av det

inspelade materialet. Försvarsmakten har framfört att tystnadsplikten,

beträffande verksamhet som inte är allmän, inte bör vara begränsad till

uppgifter som inhämtats vid övervakning som kräver tillstånd eller

anmälan.

 Skälen för regeringens förslag: För att begränsa det integritetsintrång

som kameraövervakning kan medföra är det av stor betydelse att inspelat

material inte sprids till fler än nödvändigt. I dag meddelar länsstyrelsen

villkor om hur man skall förfara med materialet. Dessa villkor innehåller

vanligen bestämmelser om vilken befattningshavare som får ha tillgång

till materialet och hur länge det får bevaras hos kameraanvändaren.

Eftersom tillståndskravet efterges bör det i lagen införas bestämmelser

om vem eller vilka som får ha tillgång till materialet och hur länge det får

bevaras hos kameraanvändaren. Regleringen bör avse all hantering av det

inspelade materialet, således både sådan som består i att ta del av det

bevarade materialets informationsinnehåll, t.ex. genom att titta på en

videoinspelning, och sådan som bara består i att man fysiskt tar

befattning med materialet, t.ex. i samband med ett bandbyte. Regleringen

bör gå ut på att fler än som behövs för att övervakningen skall kunna

bedrivas inte får ha tillgång till bevarat material. En sådan föreskrift

innebär i de flesta fall att fler personer än de som behövs för att byta

band i videobandspelaren inte får ha tillgång till materialet. Detta antal

varierar naturligtvis beroende på storleken av övervakningsanläggningen.

Kravet innebär dock att det är det totala antalet som minimeras.

Härigenom förhindras ett förfarande som innebär att man låter uppgiften

cirkulera bland medarbetarna i större utsträckning än vad som är

nödvändigt med hänsyn till personalens arbetstider. Det bör påpekas att

kameraanvändare, som ansluter en övervakningsanläggning till en

larmcentral, genom avtal får förvissa sig om att den som driver centralen

i fråga följer gällande regler.

 Stadgandet bör gälla endast vid den allmänna kameraövervakningen

och inte ta sikte på hanteringen av inspelat material som t.ex. vid

misstanke om brott överlämnas till polisen.

 Som tidigare nämnts är det upptagna bild- och ljudmaterialet av

integritetskänslig karaktär. Vidare kan materialet få betydelse vid

utredningen av brott eller lagföring av en misstänkt gärningsman. I de

fall en inspelning används vid utredning och lagföring av ett brott är det

från rättssäkerhetssynpunkt angeläget att det finns garantier för att

upptagningen inte ändrats. Det är därför angeläget att motverka att

materialet förvaras och hanteras på ett sådant sätt att obehöriga kan få

tillgång till det. Det är också viktigt att obehöriga personer inte får

tillgång till materialet för att förhindra att det används för andra syften än

de avsedda.

 En bestämmelse om att materialet skall förvaras så att missbruk

motverkas bör därför införas. Inspelat material bör t.ex. förvaras i låsta

utrymmen. Personer som ansvarar för sådant material bör noga överväga

vilka rutiner som skall gälla för hanteringen av materialet. Det är dock

inte möjligt att i lagen närmare reglera utformningen av dessa rutiner.

 Bevarandetiden

 När det gäller bevarandetiden har det enligt tillståndspraxis brukat

föreskrivas att inspelat material får bevaras under en tid av högst 14

dagar, om det inte dessförinnan har överlämnats till polismyndighet eller

åklagare i anledning av misstanke om brott. Under senare tid, se t.ex.

Kammarrättens i Göteborg dom den 29 november 1994 i mål nr 6692-

1994, har det emellertid förekommit att bevarandetiden bestämts till en

månad. Rättsfallet gällde kameraövervakning i en bank och den

förlängda bevarandetiden motiverades med att banker behöver bevara

inspelat material så länge för att kunna fullgöra sina förpliktelser enligt

lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. Föreskrifterna i

sistnämnda lag syftar till att förhindra att banken utnyttjas för

transaktioner som har samband med brottsliga förvärv. Det rör sig då ofta

om brott som inte upptäcks omedelbart när de begås, såsom är fallet vid

rån, utan först i efterhand. Även vid bevakning av postkontor och butiker

kan det finnas behov av att få bevara inspelat material under längre tid än

14 dagar. I båda fallen gäller att de kan utsättas för brottslighet som inte

upptäcks omgående utan först i efterhand. Vad som närmast kan

förekomma är att det förövas någon form av bedrägeribrott. Ur

integritetssynpunkt torde det dessutom vara av mindre betydelse om

bevarandetiden bestäms till fjorton dagar eller en månad. Det är också

önskvärt att denna tid blir så enhetlig som möjligt. Mot denna bakgrund

föreslår regeringen att inspelat material får bevaras under högst en

månad, om det inte dessförinnan har överlämnats till en polismyndighet

eller åklagare med anledning av misstanke om brottslig verksamhet eller

till en domstol i ett mål om ansvar för brott. Om det i det enskilda fallet

skulle föreligga behov av längre bevarandetid, bör det finnas en

möjlighet för länsstyrelsen att medge en sådan.

 När det gäller bild- och ljudmaterial som tagits upp av en

polismyndighet bör motsvarande tidsgräns om en månad gälla, om inte

materialet har betydelse med anledning av misstanke om brottslig

verksamhet.

 I 7 § lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning föreskrivs att

upptagningar som har betydelse från utredningssynpunkt skall bevaras

till dess att förundersökningen har lagts ned eller avslutats eller, om åtal

väckts, målet har avgjorts slutligt och att de därefter omedelbart skall

förstöras. Utredningen har i detta ärende förslagit en bestämmelse som i

viss mån utformats efter nyss nämnda paragraf.

 Allmän kameraövervakning avser nästan uteslutande material som har

inhämtats vid öppen kameraövervakning. Detta gör att det inte kan anses

påkallat med en lika sträng reglering som när det gäller hemlig

kameraövervakning. Allmän kameraövervakning avser dessutom såväl

material som har tagits upp av en polismyndighet som material som

tagits upp av någon annan. I lagen om hemlig kameraövervakning rör det

sig endast om upptagningar som har gjorts av polisen vid pågående

förundersökning. Detta gör att det inte är nödvändigt eller ens önskvärt

att ha likartade bestämmelser i de två lagarna. Bland annat kan det, när

det gäller allmän kameraövervakning, komma i fråga att tillämpa

bestämmelserna om beslag.

 När det gäller rätten att bevara material som innehas av en

polismyndighet eller åklagare med anledning av misstanke om brottslig

verksamhet anser regeringen, liksom vissa remissinstanser, att det är

motiverat att materialet kan sparas under längre tid än den utredningen

har föreslagit. Detsamma gäller om materialet givits in till en domstol i

ett brottmål. Till exempel i fall då en nedlagd förundersökning åter tas

upp på grund av att det har framkommit nya omständigheter kan det vara

motiverat att det inspelade materialet finns kvar. Motsvarande gäller även

i fall då en lagakraftägande dom föreligger i ett brottmål och den

tilltalade beviljas resning i målet. Vidare kan det vara ett berättigat krav

från den misstänkte att han skall kunna ta del av det material som legat

till grund för de misstankar som har riktats mot honom.

 Polis och åklagare hanterar i sin spanings- och utredningsverksamhet

en stor mängd information av olika slag, t.ex. tekniska och kliniska

analyser, fotografier, brev och andra nedtecknade uppgifter m.m.

Materialet kan ofta vara av integritetskänslig karaktär. Myndigheternas

hantering av sådant material är också reglerad t.ex. när det gäller

diarieföring och arkivbildning. I fall då en förundersökning har inletts

finns också bestämmelser i rättegångsbalken och

förundersökningskungörelsen (1947:948). Regeringen anser att de

allmänna bestämmelser som gäller för material som hanteras av

polismyndigheterna skall tillämpas även beträffande material som tagits

upp vid allmän kameraövervakning och som sparas för att detta har

betydelse för utredning om brott. På motsvarande sätt skall generella

regler för åklagarmyndigheternas och domstolarnas verksamhet tillämpas

då materialet har överlämnats till åklagare eller givits in till domstol (jfr

prop. 1988/89:124 s. 69). I de fall då materialet inte innehas av

polismyndighet, åklagare eller domstol bör materialet förstöras inom en

månad om inte tillstånd har meddelats att bevara materialet under längre

tid.

 Bestämmelserna om vem som får ha tillgång till bevarat material och

hur länge det får bevaras bör ges en sådan utformning att de omfattar

såväl den tillståndsfria som den tillståndspliktiga kameraövervakningen

av en plats dit allmänheten har tillträde. Vad som föreskrivs om vem som

får ha tillgång till bevarat material och hur länge det får bevaras gäller

även ljud som har tagits upp.

 Tystnadsplikt

 I den nuvarande lagen gäller tystnadsplikt i enskild verksamhet för den

som tar befattning med uppgift som inhämtats genom användning av en

övervakningskamera som är uppsatt så att det krävs tillstånd för att

använda den. Den tillståndsfria användning omfattas således inte av

tystnadsplikten.

 Det förekommer att kameraövervakning som enligt förslaget varken

kräver tillstånd eller anmälan utförs av andra än myndigheter. Det kan

gälla bevakning av vissa skyddsobjekt enligt lagen om skydd för vissa

samhällsviktiga anläggningar m.m. Mot denna bakgrund anser

regeringen att bestämmelsen om sekretess hos andra än myndigheter inte

skall begränsas till uppgifter som inhämtats vid övervakning som kräver

tillstånd eller anmälan. Utvidgningen innebär en förstärkning av

sekretesskyddet för enskilda och medför att skyddet omfattar samma

övervakning som i det allmännas verksamhet (7 kap. 32 § sekretesslagen

[1980:100]).

5.8 Kommunernas och de fackliga organisationernas roll

 Regeringens förslag: Kommunerna skall få tillfälle att yttra sig

innan länsstyrelsen fattar beslut i frågor om tillstånd till allmän

kameraövervakning. Ett yttrande från skyddsombud,

skyddskommitté eller en organisation som företräder de anställda

skall, liksom tidigare, fogas till en ansökan om tillstånd om

övervakningen avser en arbetsplats. Kommunernas rätt att yttra sig

eller på annat sätt utöva inflytande över allmän kameraövervakning

skall omfatta enbart den övervakning som är förenad med

tillståndsplikt. När det gäller den tillståndsfria övervakningen i

butiker skall en skriftlig överenskommelse om övervakningen

träffas mellan den som skall bedriva övervakningen och

skyddsombud, skyddskommittén eller en organisation som

företräder de anställda.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har dock inte föreslagit att det skall krävas en

överenskommelse mellan den som skall bedriva kameraövervakning i

butiker och skyddsombud, skyddskommittén eller en organisation som

företräder de anställda.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland

Svenska Kommunförbundet, har tillstyrkt utredningens förslag eller

lämnat det utan erinran. Konsumentverket anser att kommunerna och de

fackliga organisationerna skall ha rätt att yttra sig eller att på annat sätt

utöva inflytande också över den tillståndsfria övervakningen och att

kommunerna i vart fall skall informeras om att tillståndsfri övervakning

sker för att de lättare skall kunna reagera mot eventuella felplaceringar av

kameror m.m. Landsorganisationen i Sverige (LO) anser att utredningen

inte tillräckligt ha analyserat de integritetskrav som anställda kan resa

och föreslår att verksamheter som är befriade från tillstånd skall vara

belagda med en villkorad anmälningsskyldighet. I de fall då man har

träffat en överenskommelse med den fackliga organisationen bör, enligt

LO:s uppfattning, övervakningen kunna vara anmälningspliktig medan

det, för de fall överenskommelse saknas, bör krävas tillstånd.

Skälen för regeringens förslag:

 Kommunernas inflytande vid kameraövervakning som förutsätter

tillstånd

 En föreskrift om att länsstyrelsen, innan tillstånd meddelas, skall inhämta

yttrande från vederbörande kommun har funnits med i lagstiftningen om

övervakningskameror ända sedan lagen om TV-övervakning infördes den

1 juli 1977. Ett mindre undantag finns för fall då övervakningen kan

antas vara av ringa betydelse för enskildas personliga integritet (se 9 §

andra meningen i den nuvarande lagen). Kommunerna har också rätt att

föra talan mot beslut i tillståndsfrågor. I förarbetena till såväl den

nämnda lagen som lagen om övervakningskameror m.m. har betydelsen

av att lokala synpunkter beaktas i ärenden om övervakningskameror

understrukits vid upprepade tillfällen. Regeringen delar uppfattningen att

det är av stort intresse att de särskilda kommunala aspekterna i ett ärende

om kameraövervakning kan föras fram till länsstyrelsen vid dess

tillståndsprövning.

 Regeringen anser således att systemet med yttranden från kommunerna

bör behållas. Däremot saknas det anledning att i lagen ha en bestämmelse

som innebär att kommunen alltid skall yttra sig innan tillstånd meddelas.

Undersökningar som har genomförts av utredningen tyder på att det

kommunala intresset för den här typen av ärenden inte alltid är så stort.

Av undersökningen framgår att inhämtandet av yttrande från kommunen

i normalfallet också försenar handläggningen av ärendet. I syfte att få en

snabbare handläggning av ärendena och att befria kommunerna från

skyldigheten att avge yttranden i ärenden där de ändå inte har några

synpunkter, föreslås därför en ordning som innebär att kommunerna i

stället endast skall beredas tillfälle att yttra sig innan tillstånd meddelas.

Så skall ske enligt förslaget i samtliga tillståndsärenden. Något undantag

bör inte göras. En sådan ordning kan inte anses innebära någon

försämring för kommunerna jämfört med i dag, eftersom en kommun i

fortsättningen alltid har möjlighet att yttra sig till länsstyrelsen.

 Regeringen finner inte anledning att göra någon ändring när det gäller

kommunens rätt att överklaga ett beslut om tillstånd. En bestämmelse

motsvarande den som nu finns i 18 § andra stycket lagen om

övervakningskameror m.m. bör därför finnas även i fortsättningen.

 De fackliga organisationernas inflytande vid kameraövervakning som

förutsätter tillstånd

 I likhet med vad som gäller för kommunerna har de anställda, genom

sina fackliga organisationer, ända sedan lagen om TV-övervakning

infördes år 1977, haft rätt att yttra sig i ett ärende om användning av

övervakningskameror på en arbetsplats. Justitieutskottet har vid

upprepade tillfällen uttalat att de anställdas uppfattning bör tillmätas

särskild betydelse i ett sådant ärende. Det finns inte anledning att nu se

annorlunda på betydelsen av de anställdas uppfattning i ett ärende om

tillstånd till kameraövervakning. Regeringen anser således att systemet

med att inhämta de fackliga synpunkterna på tillstånd till

kameraövervakning som skall anordnas på en arbetsplats skall behållas

oförändrat. Liksom enligt nuvarande lagstiftning bör det fordras skäl av

särskild styrka för att tillstånd skall få meddelas i strid mot klart uttalade

önskemål från de anställdas sida.

 Vidare saknas det anledning att göra någon ändring när det gäller de

fackliga organisationernas rätt att överklaga ett beslut om tillstånd. En

bestämmelse motsvarande den som finns i 18 § andra stycket lagen om

övervakningskameror m.m. bör därför även fortsättningsvis finnas.

 Det nu sagda, i likhet med vad som föreslås i fråga om yttranden från

kommunerna, gäller endast om den aktuella kameraövervakningen

förutsätter tillstånd.

 Kommunernas och de fackliga organisationernas intressen vid

tillståndsfri kameraövervakning

 Redan enligt nu gällande lagstiftning saknar kommunen och de fackliga

organisationerna rätt att yttra sig till länsstyrelsen i de fall då det är fråga

om en tillståndsfri användning av övervakningskameror. Vidare saknar

kommunen rätt att yttra sig i ansökningsärendet i de fall då det är fråga

om den enklare tillståndsprövning som förutsätts i 5 § andra stycket

lagen om övervakningskameror m.m., dvs. då risken för

integritetsintrång är liten vid den avsedda övervakningen. En

förutsättning är dock att ansökningen inte också gäller rätt att behandla

eller bevara bilder som tas upp med övervakningskameran.

 Den tillståndsfria kameraövervakningen kommer enligt regeringens

förslag att utvidgas bl.a. till att avse även en stor del av den i dag

tillståndspliktiga övervakning som sker i bank-, post- och butikslokaler.

En konsekvens av detta blir att kommunerna och de fackliga

organisationerna i dessa fall inte kommer att ha möjlighet att yttra sig,

om inte särskilda regler införs.

 Kommunerna har praktiskt taget aldrig haft några synpunkter vid

tillståndsprövningen när det gäller övervakning av lokaler av nu berört

slag (bank-, post- och butikslokaler). Under remissbehandlingen har inte

heller framkommit att det skulle vara ett krav från kommunalt håll att

utöva inflytande över den tillståndsfria övervakningen. Regeringen anser

därför att kommunernas inflytande kan begränsas till det

tillståndspliktiga området.

 När det gäller de anställdas möjligheter att påverka övervakningen av

arbetsplatser har LO framfört att den tillståndsfria användningen av

övervakningskameror bör förutsätta att en överenskommelse har träffats

mellan den fackliga organisationen och arbetsgivaren.

 Anställda på en arbetsplats där övervakningskameror används riskerar

att under sin arbetstid utsättas för kameraövervakning. Det är i sådana

fall ofta inte möjligt att undvika övervakningen. Dessutom finns, som LO

påpekat, bland de anställda och deras fackliga organisationer, både

kunskaper och erfarenheter som kan vara värdefulla att utnyttja. Bl.a.

dessa förhållanden talar för att de fackliga organisationerna bör ges

inflytande över beslut om kameraövervakning. Det kan dock finnas skäl

att göra en differentierad bedömning när det gäller inflytandet inom det

tillståndsfria området.

 Den största utvidgningen av det tillståndsfria området avser

banklokaler, postkontor och butiker. I butiker avser övervakningen en

mängd olika verksamheter. Butiksbegreppet har givits en relativt vid

tillämpning. En stor grupp anställda kan i ökad utsträckning komma att

utsättas för kameraövervakning. Inom detta område innebär regleringen

också en utvidgning i förhållande till nu gällande praxis, t.ex. beträffande

rätten att behandla eller bevara bilder. Dessa skäl talar för att de anställda

också bör ges möjlighet till inflytande över kameraanvändningen.

 Regeringen finner därför motiverat att övervakningen i butiker skall

förutsätta att en skriftlig överenskommelse har träffats mellan den som

avser att bedriva övervakningen och skyddsombud, skyddskommitté eller

en organisation som företräder de anställda. Det bör inte krävas att

överenskommelsen ges in till länsstyrelsen. Om en överenskommelse

inte uppnås brister en förutsättning för den tillståndsfria övervakningen

och den som avser att bedriva kameraövervakning är då hänvisad till att

ansöka om tillstånd. Om det i undantagsfall inte finns något

skyddsombud, någon skyddskommitté eller någon organisation som

företräder de anställda på arbetsplatsen bortfaller självklart kravet på en

överenskommelse.

 I praktiken innebär detta att överenskommelsen skall träffas mellan

arbetsgivaren och företrädare för arbetstagarna. Det kan dock i

undantagsfall inträffa att den som vill bedriva övervakningen inte

samtidigt är arbetsgivare i förhållande till de anställda som kan komma

att utsättas för kameraövervakningen. Överenskommelsen bör i sådana

fall träffas mellan den som avser att bedriva kameraövervakningen och

företrädare för de anställda.

 Användningen av övervakningskameror är i dag vanligen

förekommande i banklokaler och på postkontor. Samtliga postkontor

förmedlar banktjänster och övervakningen inom dessa verksamhetsgrenar

sker också under likartade förhållanden. En stor del av de i dag beviljade

tillstånden är förenade med rätt att behandla eller bevara bilder och de

krav som ställs upp för den tillståndsfria övervakningen kan sägas ligga

relativt nära den praxis som tillämpas av länsstyrelserna.

Finansinspektionen har i föreskrifter och allmänna råd till förebyggande

av brott i bankverksamhet uttalat att det i banklokaler skall finnas optisk

övervakning.

 Med hänsyn till vad som nu redovisats finner regeringen inte motiverat

att beträffande tillståndsfri kameraövervakning i banklokaler och

postkontor medge inflytande för de anställda på samma sätt som när det

gäller butiker.

 Den tillståndsfria övervakning som i övrigt föreslagits i 7 9 §§ har i

stor utsträckning sin motsvarighet i den nu gällande lagens 4 §. Inom

detta område saknas enligt nuvarande lagstiftning möjligheter för de

anställda att påverka övervakningen. Med hänsyn till detta och till

övervakningens beskaffenhet finner regeringen inte motiverat att införa

någon sådan möjlighet.

 Det bör i detta sammanhang slutligen påpekas att det vid beslut av det

nu aktuella slaget kan finnas skyldighet för arbetsgivaren att förhandla

med de fackliga organisationerna på arbetsplatsen. I 11 13 §§ lagen

(1976:580) om medbestämmande i arbetslivet finns föreskrifter om när

arbetsgivare är skyldiga att före ett tilltänkt beslut förhandla med

arbetstagarorganisationerna, dels på eget initiativ och dels när

arbetstagarorganisationen påkallar förhandling.

5.9 Tillsyn och finansiering m.m.

Regeringens förslag: Länsstyrelsens tillsynsverksamhet skall utökas.

Tillsynsansvaret skall avse övervakning av platser dit allmänheten har

tillträde och omfatta samtliga delar av en

kameraövervakningsanläggning oavsett om anläggningen finns hos

kameraanvändaren eller tillhör t.ex. en larmcentral som sköter den

operativa hanteringen av övervakningen. Länsstyrelsen skall i sin

tillsynsverksamhet kunna meddela förelägganden och förbud. Ett

föreläggande eller förbud skall kunna förenas med vite.

Länsstyrelsens ärendehantering skall finansieras genom avgifter.

Stat och kommun skall omfattas av skyldighet att betala avgift.

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att länsstyrelsen ges

rätt att förelägga den som bedriver övervakning att vidta rättelse och, om

ett sådant föreläggande inte följs, återkalla ett tillstånd eller förbjuda

fortsatt övervakning. Utredningen har inte förslagit att länsstyrelsen ges

rätt att förelägga vite. Utredningen har vidare föreslagit att länsstyrelsens

tillsynsverksamhet skall finansieras genom årliga avgifter.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig i

frågan tillstyrker förslagen. Några anser dock att avgiftsskyldigheten inte

skall omfatta alla. Någon remissinstans avstyrker avgiftsskyldighet för

tillsynsverksamhet.

 Skälen för regeringens förslag: I den nuvarande lagen har

länsstyrelsen ett relativt vittgående tillsynsansvar. I 11 § föreskrivs att

länsstyrelsen skall se till att upplysnings- och tillståndsplikten följs, att

ingen som inte har en sådan rätt behandlar och bevarar bilder samt att de

villkor som länsstyrelsen meddelat för kameraanvändningen följs. Om

det behövs för tillsynen, har länsstyrelsen enligt 12 § rätt att få tillträde

till kontrollrum och andra delar av en övervakningsanläggning.

Länsstyrelsen har även rätt att begära in upplysningar från den som

innehar eller använder en övervakningskamera samt att granska bevarat

bildmaterial.

 I förarbetena till lagen om övervakningskameror m.m. framhölls vikten

av en effektiv tillsyn. Det betonades också att det var viktigt att

tillsynsmyndigheten fick tillräckliga resurser för detta ändamål. De

resurser som antogs bli frigjorda genom den förenklade

tillståndsprövning som infördes för vissa ärenden förväntades komma till

användning vid tillsynsverksamheten. Vid sidan av dessa mer allmänt

hållna riktlinjer angavs inte några kvantitativa mål för tillsynen.

 Enligt en av utredningen genomförd enkätundersökning lägger landets

länsstyrelser sammantaget per år ned drygt 400 arbetstimmar eller cirka

en fjärdedels årsarbetskraft på tillsynsverksamhet. Även om siffrorna,

som bygger på uppskattningar, får bedömas med viss försiktighet, visar

svaren att tillsynsverksamheten i dag har en blygsam omfattning.

 Införs ett system med en så relativt omfattande tillståndsfri kamera-

övervakning som har förespråkats, fordras att tillsynsverksamheten

utökas. Behovet av ökad tillsyn gäller generellt för hela kameraområdet

men gör sig särskilt starkt gällande i fråga om den tillståndsfria

övervakningen av banker, postkontor och butiker. Det är av stor vikt att

kontroll över en så förhållandevis integritetskänslig verksamhet som

kameraövervakning utövas i allmän regi av ett organ som står fritt från

olika särintressen. Länsstyrelserna, som sedan år 1977 haft ansvaret för

tillståndsgivning och tillsyn av kamerahanteringen, fyller väl de krav som

man med den utgångspunkten kan ställa på ett kontrollorgan.

Länsstyrelsen bör även i fortsättningen vara tillståndsmyndighet och det

framstår också mot den bakgrunden som lämpligt att anförtro även

tillsynsuppgiften åt länsstyrelsen.

 Inspektionsbehovet kan variera från anläggning till anläggning, och det

bör även i fortsättningen ankomma på tillsynsmyndigheten att avgöra hur

ofta en övervakningsanläggning skall inspekteras. Som har nämnts ovan

torde det i vart fall under ett inledningsskede finnas anledning att

prioritera inspektioner av nya anläggningar inom det tillståndsfria

området. Länsstyrelserna bör vidare ägna särskild omsorg åt att

inspektera anläggningar där man har fått indikationer på att allt inte står

rätt till. Enligt regeringens mening bör ambitionen vara att varje

övervakningsanläggning utsätts för regelbunden inspektion. En utökad

tillsynsverksamhet kommer att innebära ökade kostnader för

länsstyrelserna. Hur stor kostnadsökningen blir beror emellertid också på

hur många kameraanläggningar som det kommer att finnas i framtiden.

Det är svårt att ha någon säker uppfattning om omfattningen av den

framtida kameraanvändningen. Skäl talar dock för att

kameraanvändningen i samhället totalt sett kommer att öka i framtiden.

 Länsstyrelsens tillsynsansvar bör omfatta samtliga delar av en

kameraövervakningsanläggning oavsett om anläggningen finns hos

kameraanvändaren eller tillhör t.ex. en larmcentral som sköter den

operativa hanteringen av övervakningen. Tillsynen bör liksom hittills

omfatta kameraövervakning som avser platser dit allmänheten har

tillträde och uppsatta övervakningskameror på sådana platser.

Tillsynsansvaret bör vidare begränsas till de fall då länsstyrelsen har

något belägg för att kameraövervakning rent faktiskt bedrivs på en plats

eller att en övervakningskamera har satts upp. Tillsynsverksamheten bör

bestå av kontroll av att lagens bestämmelser och meddelade villkor för

kameraövervakning, av platser dit allmänheten har tillträde, efterlevs.

Till skillnad från vad som gäller i dag bör tillsynen inte begränsas till

vissa angivna uppgifter, utan den bör gå ut på att kontrollera att samtliga

bestämmelser i lagen följs.

 I lagrådsremissen föreslogs, i enlighet med utredningens förslag, att

länsstyrelsen skulle ges rätt att förelägga den som bedrev

kameraövervakning att vidta rättelse om övervakningen skedde i strid

med vad som gällde för denna. Om ett sådant föreläggande inte

efterlevdes gavs länsstyrelsen, enligt förslaget i remissen, möjlighet att

återkalla ett tillstånd eller att förbjuda fortsatt övervakning. De nu

nämnda möjligheterna till förelägganden, återkallelser och förbud

omfattade dock inte sådan övervakning som skedde tillståndsfritt med

stöd av 7 9 §§ i det nuvarande lagförslaget.

 Lagrådet har ifrågasatt behovet av att avgränsa möjligheten att

meddela förelägganden och förbud så att sådana förelägganden och

förbud inte kan meddelas beträffande övervakning enligt 7-9 §§.

Lagrådet ansåg också att en undantagsbestämmelse med den föreslagna

innebörden var mindre lämplig. Lagrådet har också ansett att den

föreslagna konstruktionen med föreläggande att vidta rättelse,

återkallelse av tillstånd och förbud mot fortsatt övervakning i sig är

diskutabel dels mot bakgrund av att någon särskild sanktion inte är

kopplad till möjligheten att meddela förelägganden att vidta rättelse eller

att meddela förbud mot fortsatt övervakning, dels mot bakgrund av att

såväl ett föreläggande som ett förbud torde kunna överklagas till allmän

förvaltningsdomstol samtidigt som frågan kan förekomma i en

brottmålsprocess. Lagrådet har ansett att det bör övervägas om ett

förläggande skall kunna förenas med vite och har avstyrkt de föreslagna

bestämmelserna om rättelse jämte förbud för det fall en möjlighet att

förelägga vite inte införs.

 Regeringen ansluter sig till Lagrådets synpunkter i denna del.

Länsstyrelsen bör i enlighet härmed ges rätt att meddela förelägganden

och förbud i de fall allmän kameraövervakning bedrivs i strid med

gällande bestämmelser och meddelade villkor. Rätten att meddela

föreläggande och förbud bör omfatta all övervakning som avser platser

dit allmänheten har tillträde oavsett om tillstånd eller anmälan krävs. Ett

föreläggande eller förbud kan således meddelas t.ex. om

aktsamhetskravet i lagens 1 § inte efterlevs eller om tillståndsplikten eller

anmälningsskyldigheten inte har fullgjorts. För att effektivisera tillsynen

bör länsstyrelsen också ges möjlighet att förena ett sådant föreläggande

eller förbud med vite.

 Finansiering

 Förordningen (1990:487) om övervakningskameror m.m. innehåller

bestämmelser om avgifter för tillstånd.

 Länsstyrelsens verksamhet med ärendehantering angående

övervakningskameror bör alltjämt vara avgiftsfinansierad. En allmän

utgångspunkt för avgiftsuttaget bör enligt regeringens mening vara

självkostnadstäckning. Länsstyrelserna skall ges kostnadstäckning för

arbetet med ansökningar om tillstånd och anmälningar. Kostnaderna bör

bäras av dem som använder övervakningskameror. Staten, kommunerna

och landstingen bör inte undantas från avgiftsplikten. När dessa

myndigheter t.ex. väljer mellan olika åtgärder i det brottsförebyggande

arbetet bör de, liksom alla andra, ta med alla kostnader i beräkningen,

dvs. även kostnaderna för de avgifter som tas ut för kameraövervakning.

När det gäller finansieringen av tillsynsverksamheten föreslogs i

lagrådsremissen ett system med årliga tillsynsavgifter. Lagrådet har

framfört att sådana generella årliga avgifter, som utgår även om den

avgiftsskyldige inte varit föremål för någon direkt åtgärd från

länsstyrelsens sida, har karaktären av skatt. Mot denna bakgrund anser

regeringen att den nu föreslagna utökade generella tillsynen bör

finansieras genom att länsstyrelserna tillförs resurser utan att någon

särskild tillsynsavgift tas ut.

6 Kostnader och ikraftträdande

 Det förslag som nu läggs fram innebär ökade möjligheter att använda

kameraövervakning för att förebygga brott och att förhindra olyckor. Den

tillståndsfria användningen utökas och en anmälningsskyldighet införs i

vissa fall. Tillsynsverksamheten skall öka. Tillståndsgivning och

anmälningsförfarande skall finansieras genom avgifter som betalas av

dem som bedriver allmän kameraövervakning. Avgifterna skall täcka

kostnaderna för länsstyrelsernas verksamhet i denna del. Förslagen bör

därför inte medföra några ökade kostnader för staten i denna del. För de

statliga myndigheter, t.ex. polisen, som väljer att använda allmän

kameraövervakning i arbetet gäller att kostnaderna skall finansieras inom

berörda anslagsramar.

När det gäller den utökade tillsynsverksamheten har utredningen gjort

bedömningen att denna medför en kostnadsökning för länsstyrelserna

med sammanlagt ca tre miljoner kronor i hela landet. Länsstyrelserna bör

tillföras dessa medel för att kunna genomföra den utökade

tillsynsverksamheten. Under innevarande budgetår bör dock denna

verksamhet kunna finansieras inom befintlig ram.

De nya bestämmelserna bör lämpligen träda i kraft den 1 juli 1998.

7 Författningskommentar

7.1 Förslag till lag om allmän kameraövervakning

Inledande bestämmelser

 1 § I denna lag finns bestämmelser om användning av

övervakningsutrustning (allmän kameraövervakning). Allmän

kameraövervakning skall ske med tillbörlig hänsyn till enskildas

personliga integritet.

I fråga om hemlig kameraövervakning vid förundersökning i brottmål

gäller lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning och lagen

(1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål.

Första meningen innehåller en beskrivning av begreppet allmän

kameraövervakning. Med begreppet användning avses användning av

utrustningen för sitt angivna ändamål, dvs. förmedling av bilder,

eventuell upptagning av bilder för behandling eller bevarande samt

eventuell avlyssning eller upptagning av ljud .

 Andra meningen motsvarar 2 § i den nuvarande lagen och har endast

justerats språkligt.

 Andra stycket motsvarar 1 § andra stycket i den nuvarande lagen. I

klargörande syfte har lagts till att i fråga om hemlig kameraövervakning

vid förundersökning i brottmål gäller även lagen (1952:98) med särskilda

bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål.

 2 § Med övervakningsutrustning avses i denna lag

 1. TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument och därmed

jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på

platsen, kan användas för personövervakning och separata tekniska

anordningar för att behandla eller bevara bilder som tas upp av sådana

utrustningar (övervakningskameror) samt

 2. separata tekniska anordningar för avlyssning eller upptagning av

ljud som i samband med användning av övervakningskamera används för

personövervakning (övrig övervakningsutrustning).

Bestämmelsen, som har kommenterats i avsnitt 5.2, innehåller en

förklaring om vad som enligt den nya lagen avses med begreppet

övervakningsutrustning. När det gäller begreppet övervakningskamera i

punkten 1 används huvudsakligen samma uttryck som i den nuvarande

lagen, dvs. TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument och

därmed jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att

manövreras på platsen, kan användas för personövervakning och separata

tekniska anordningar för att behandla eller bevara bilder. Någon saklig

ändring är inte avsedd i detta hänseende.

 Punkten 2 innehåller en förklaring om vad som enligt lagen avses med

begreppet övrig övervakningsutrustning. Detta begrepp omfattar separata

tekniska anordningar för avlyssning eller upptagning av ljud som i

samband med användning av övervakningskamera används för

personövervakning. Till skillnad från den nuvarande lagen omfattas

således även avlyssning och ljudupptagning av den nya regleringen.

Skälen härför framgår av avsnitt 5.2. Alla slag av fungerande tekniska

anordningar för avlyssning åsyftas. Genom kravet på att avlyssning skall

göras med ett tekniskt hjälpmedel blir bestämmelsen inte tillämplig på

avlyssning som görs med blotta örat. En förutsättning för att anordningar

för avlyssning eller upptagning av ljud skall omfattas av lagen är att

utrustningen används i samband med användning av

övervakningskamera. Vidare krävs att utrustningen används för

personövervakning. Detta krav innebär att utrustning som inte möjliggör

avlyssning eller upptagning av tal eller samtal mellan människor inte

omfattas av lagen. Det innebär t.ex. att Försvarsmaktens

avlyssningsutrustningar under vattnet som används i samband med

kameraövervakning ovanför vattnet inte omfattas av lagen.

 Genom begreppet övrig övervakningsutrustning omfattas även de fall

där själva övervakningskameran inte innehåller den utrustning som krävs

för att avlyssna och ta upp ljud.

 Som samlingsbegrepp för övervakningskameror och övrig

övervakningsutrustning används begreppet övervakningsutrustning.

 Upplysningsplikt

 3 § Upplysning om allmän kameraövervakning skall lämnas genom

tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt. Om ljud kan

avlyssnas eller tas upp vid övervakningen skall särskild upplysning

lämnas om detta.

Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 5.3. I första meningen

föreskrivs att upplysning om allmän kameraövervakning skall lämnas

genom tydlig skyltning eller på annat verksamt sätt. Föreskriften

motsvarar 3 § första stycket i den nuvarande lagen. I andra meningen

föreskrivs att särskild upplysning skall lämnas om att avlyssning eller

upptagning av ljud kan ske. Upplysningsplikten inträder då

övervakningsutrustningen tas i bruk.

 Upplysningsplikten gäller även om varken tillstånd eller anmälan krävs

och även i de fall då övervakningen avser en plats dit allmänheten inte

har tillträde. Bestämmelsen innebär också en särskild upplysningsplikt

om att kameraövervakningen i det enskilda fallet kan innefatta

avlyssning eller upptagning av ljud. Sådan upplysning skall alltid lämnas.

Det kan inte förutsättas att den enskilde alltid har klart för sig att

begreppet kameraövervakning kan innefatta både avlyssning och

upptagning av ljud och bildupptagning, särskilt som avlyssning eller

upptagning av ljud inte omfattas av den nuvarande lagens reglering. När

det gäller avlyssning eller upptagning av ljud finns det inte i något fall

möjlighet till undantag från upplysningsplikten.

 4 § Upplysning enligt 3 § behöver inte lämnas

 1. om allmän kameraövervakning sker för att skydda en anläggning

eller ett område som enligt 4 § 2 6 eller 5 § lagen (1990:217) om skydd

för samhällsviktiga anläggningar m.m. har förklarats utgöra skyddsobjekt

eller

 2. vid allmän kameraövervakning som en polismyndighet utför vid

automatisk hastighetsövervakning.

 Om det finns synnerliga skäl får undantag från upplysningsplikten i

övrigt medges av länsstyrelsen. En ansökan om undantag skall vara

skriftlig. I sådana ärenden tillämpas, om övervakningsutrustningen skall

kunna riktas mot en plats dit allmänheten har tillträde, 16 § andra stycket

och 18 §. Länsstyrelsen skall i sitt beslut om undantag meddela de villkor

som behövs.

 Vad som sägs om undantag från upplysningsplikten i första och andra

styckena gäller inte avlyssning eller upptagning av ljud.

Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.3. Bestämmelsen reglerar

undantagen från upplysningsplikten. I första stycket punkten 1 har, i

förhållande till den nuvarande lagen, ett tillägg gjorts beträffande

anläggning eller område som enligt 4 § 6 lagen (1990:217) om skydd för

samhällsviktiga anläggningar m.m. har förklarats utgöra skyddsobjekt.

Tillägget innebär att kravet på upplysningsplikt inte omfattar allmän

kameraövervakning för att övervaka ett område där en främmande stats

militära styrka som här i landet deltar i utbildning för fredsfrämjande

verksamhet inom ramen för internationellt samarbete bedriver övning,

förutsatt att området har förklarats som skyddsobjekt. Punkten 2

motsvarar 3 § andra stycket andra meningen i den nuvarande lagen.

 I andra stycket regleras länsstyrelsens möjlighet att vid synnerliga skäl

medge undantag från upplysningsplikten. Bestämmelsen har sin

motsvarighet i 3 § tredje stycket i den nuvarande lagen.

 I tredje stycket föreskrivs att undantagen från upplysningsplikten inte i

något fall omfattar avlyssning eller upptagning av ljud.

 Tillstånd

 5 § Tillstånd till allmän kameraövervakning krävs för att en

övervakningskamera skall få vara uppsatt så att den kan riktas mot en

plats dit allmänheten har tillträde. Tillstånd behövs dock inte i fall som

avses i 7 10 §§.

 Under de förutsättningar som anges i 11 och 12 §§ är allmän

kameraövervakning tillåten efter enbart anmälan.

 I första stycket första meningen regleras tillståndsplikten. Bestämmelsen

innebär ingen förändring av det tillståndspliktiga området i förhållande

till nuvarande reglering. Liksom tidigare krävs tillstånd för att en

övervakningskamera skall få vara uppsatt så att den kan riktas mot en

plats dit allmänheten har tillträde. Begreppet plats dit allmänheten har

tillträde används även i den nuvarande lagen (prop. 1989/90:119 s. 44). I

första stycket andra meningen hänvisas till de fall som är undantagna

från såväl tillståndsplikt som anmälningsplikt medan andra stycket

erinrar om de fall då allmän kameraövervakning är tillåten efter anmälan.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 6 § Tillstånd till allmän kameraövervakning skall meddelas om intresset

av sådan övervakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte

bli övervakad. Vid bedömningen av intresset av allmän

kameraövervakning skall särskilt beaktas om övervakningen behövs för

att förebygga brott, förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål.

Vid bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli övervakad skall

särskilt beaktas hur övervakningen skall utföras och vilket område som

skall övervakas.

 Paragrafen behandlas i avsnitt 5.4. Den motsvarar närmast 5 och 6 §§ i

den nuvarande lagen. Bestämmelsen innebär att frågan om tillstånd till

allmän kameraövervakning får avgöras efter en avvägning där

övervakningsintresset får vägas mot integritetsintresset. Den s.k.

överviktsprincipen skall tillämpas. Om sökanden kan visa att

övervakningsintresset väger över integritetsintresset skall tillstånd

meddelas. Riktlinjerna för intresseavvägningen har angivits i lagtexten.

Vid bedömningen av övervakningsintresset skall särskilt beaktas om

kameraövervakningen behövs för att förebygga brott, förhindra olyckor

eller därmed jämförliga ändamål. Uttrycket jämförliga ändamål skall

tolkas restriktivt. Ändamålet måste ligga i linje med de fall som

uttryckligen nämns i lagtexten. Det skall alltid göras en bedömning av

den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Vid den bedömningen

skall särskilt beaktas hur övervakningen skall utföras och vilket område

som skall övervakas.

Undantag från tillståndsplikten

 7 § Tillstånd krävs inte för allmän kameraövervakning

 1. när övervakningen sker med en övervakningskamera som av

trafiksäkerhetsskäl eller för säkerheten i arbetsmiljön är uppsatt på

fordon, maskin eller liknande för att förbättra sikten för föraren eller

användaren,

 2. vid övervakning som utförs av Vägverket vid trafikövervakning

eller

 3. när övervakningen sker i sådana fall som avses i 4 § första stycket.

 Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.5. beträffande Vägverkets

trafikövervakning. Paragrafen motsvarar 4 § första stycket andra

meningen 1 3 i den nuvarande lagen. Bestämmelsen har fått en annan

teknisk utformning och har justerats språkligt. Punkten 1 har, som

Lagrådet förordat, utformats på ett sätt som nära överensstämmer med

4 § första stycket 1 i den nuvarande lagen.

 Vidare har Vägverkets trafikövervakning liksom anläggningar eller

områden som enligt 4 § 6 lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga

anläggningar m.m. förklarats utgöra skyddsobjekt tillförts undantagen

från tillståndsplikt. Regleringen innebär att övervakning enligt punkterna

1 och 2 är befriade från tillståndsplikt medan övervakning enligt punkten

3 är befriad från såväl tillståndsplikt som upplysningsplikt. Befrielsen

från upplysningsplikten gäller dock inte avlyssning eller upptagning av

ljud.

 8 § En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt

räddningstjänstlagen (1986:1102) får bedriva allmän kamera-

övervakning utan tillstånd, om övervakningen är av vikt för att avvärja en

hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av en

inträffad olyckshändelse.

 Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.5. Paragrafen reglerar rätten att

utan tillstånd bedriva allmän kameraövervakning vid olyckshändelser

eller vid risk för sådana händelser och motsvarar närmast 4 § andra

stycket i nuvarande lag. Bestämmelsen ger polismyndigheter och

räddningsledare enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) rätt att utan

tillstånd bedriva kameraövervakning om det är av vikt för att avvärja en

hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av en

inträffad olyckshändelse. Kraven för att få bedriva allmän

kameraövervakning i nu aktuella situationer har ställts något lägre än i

den nuvarande lagen genom att uttrycket oundgängligen nödvändig vid

ersatts av av vikt för . Samtidigt har lagtexten förtydligats så att syftet

med kameraövervakningen uttryckligen anges. Bestämmelsen är avsedd

att komma till användning främst i anslutning till att avspärrning har

skett på grund av en olycka, en katastrof eller någon annan

nödfallsliknande situation där det finns behov av att bedriva allmän

kameraövervakning. Det ankommer på myndigheterna själva att bedöma

om förutsättningarna är uppfyllda. Upplysning skall lämnas om

övervakningen. Övervakning utan tillstånd får endast ske under

begränsad tid, se 10 §.

 9 § En polismyndighet får bedriva allmän kameraövervakning utan

tillstånd, om det av särskild anledning finns risk för att allvarlig

brottslighet som innebär fara för liv eller hälsa eller för omfattande

förstörelse av egendom kommer att utövas på en viss plats och syftet

med övervakningen är att förebygga eller förhindra brott.

 Bestämmelsen, som inte har någon motsvarighet i nu gällande lag, har

behandlats i avsnitt 5.5. Den reglerar en polismyndighets möjlighet att

bedriva allmän kameraövervakning utan tillstånd i syfte att förebygga

eller förhindra brott. Enligt första stycket får sådan övervakning ske då

det av särskild anledning föreligger risk för att allvarlig brottslighet som

innebär fara för liv eller hälsa eller för allvarlig förstörelse av egendom

kommer att utövas på en viss plats. Genom uttrycket allvarlig brottslighet

markeras att det inte krävs att polismyndigheten skall kunna konstatera

att det föreligger risk för ett bestämt brott. Brottsligheten skall innebära

fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom. Som

närmare har utvecklats i avsnitt 5.5 kan det t.ex. vara fråga om större

idrottsevenemang där det förekommit någon indikation på att det t.ex.

kan bli fråga om allvarligt våld, exempelvis genom hot eller uppgifter om

att våldsbenägna supportrar kommer att besöka evenemanget.

Upplysning skall lämnas om övervakningen. Övervakning utan tillstånd

får endast ske under begränsad tid, se 10 §.

 10 § Allmän kameraövervakning enligt 8 eller 9 § får ske under högst en

månad utan att ansökan om tillstånd givits in till länsstyrelsen. Om

ansökan gjorts inom en månad får övervakningen bedrivas utan tillstånd

även till dess att länsstyrelsen har prövat ansökningen.

 Bestämmelsen, som närmast motsvaras av 4 § andra stycket sista

meningen i den nu gällande lagen reglerar hur länge tillståndsfri

övervakning enligt 8 eller 9 § får bedrivas. Den lagtekniska

konstruktionen överensstämmer med vad som gäller enligt nuvarande lag

men tiden har utsträckts från fjorton dagar till en månad.

Anmälan

 11 § En övervakningskamera får efter anmälan enligt 17 § sättas upp för

allmän kameraövervakning i en banklokal eller ett postkontor, i området

omedelbart utanför in- och utgångar till en sådan lokal samt vid

betalningsautomater eller liknande anordningar i anslutning till en sådan

lokal, om

 1. övervakningen har till enda syfte att förebygga eller avslöja brott

och

 2. övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik.

 Med banklokal avses en lokal där det huvudsakligen bedrivs

bankrörelse enligt bankrörelselagen (1987:617). Med postkontor avses en

lokal där det huvudsakligen bedrivs verksamhet i vilken ingår

postverksamhet enligt postlagen (1993:1684).

 Avlyssning eller upptagning av ljud får ske endast sedan anordning för

avlyssning eller upptagning av ljud aktiverats på grund av misstanke om

brott.

 Bestämmelsen, som inte har någon motsvarighet i den gamla lagen, har

behandlats i avsnitt 5.6.

Enligt första stycket, som har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag, får övervakningskamera efter anmälan sättas upp för allmän

kameraövervakning i banklokaler och postkontor under vissa

förutsättningar. Samma anmälan kan avse flera övervakningskameror så

länge övervakningen i övrigt sker inom ramen för bestämmelsen. Genom

paragrafen regleras undantagen från tillståndsplikten avseende

banklokaler och postkontor. Övervakningskamera får också sättas upp

för allmän kameraövervakning i området omedelbart utanför banklokaler

och postkontor. Med området omedelbart utanför får förstås ett område

inom några meter från in- och utgångarna. Vidare får

betalningsautomater och liknande anordningar, t.ex. s.k. bankomater, på-

minuten-automater och serviceboxar i anslutning till banklokaler eller

postkontor övervakas efter anmälan. Avsikten är att sådana automater

som är placerade i eller på den byggnad som banklokalen eller

postkontoret är inrymd i skall kunna övervakas.

 Som förutsättning för den tillståndsfria användningen gäller vidare att

det enda syftet med övervakningen skall vara att förebygga eller avslöja

brott och att den övervakningskamera som används är fast monterad och

försedd med fast optik. Under dessa förutsättningar kan allmän

kameraövervakning bedrivas relativt fritt i banklokaler och postkontor,

naturligtvis med beaktande av de allmänna regler som gäller för

övervakningen, bl.a. det allmänna aktsamhetskravet i lagens 1 §.

 Med banklokal förstås enligt andra stycket en lokal där det

huvudsakligen bedrivs bankrörelse enligt definitionen i bankrörelselagen

(1987:617), dvs. verksamhet i vilken ingår inlåning på konto om

behållningen är nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort

varsel. Bankrörelse får bedrivas endast efter tillstånd. Definitionen av

begreppet bankrörelse har senast ändrats genom en lagändring som

trädde i kraft den 1 januari 1996 (prop. 1995/96:10 och 1995/96:74, bet.

1995/96:NU9, rskr. 1995/96:112, SFS 1995:1572). Med postkontor

förstås lokal där det huvudsakligen bedrivs verksamhet i vilken

postverksamhet enligt den definition som anges i postlagen (1993:1684)

ingår, dvs. lokal där det bedrivs regelbunden befordran mot avgift av

brev eller av brev och paket. I de fall bankverksamhet sker genom ombud

eller postverksamhet sker i butik gäller reglerna för butikslokaler, se 12 §

andra stycket.

 Avlyssning eller upptagning av ljud får enligt tredje stycket ske endast

efter det att anordning för avlyssning eller upptagning av ljud aktiverats

på grund av misstanke om brott.

 12 § En övervakningskamera får efter anmälan enligt 17 § sättas upp för

allmän kameraövervakning i en butikslokal, om

 1. övervakningen har till enda syfte att förebygga eller avslöja brott,

 2. övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik

och

 3. den som avser att bedriva övervakningen träffat en skriftlig

överenskommelse om övervakningen med skyddsombud,

skyddskommitté eller en organisation som företräder de anställda på

arbetsplatsen.

 Med butikslokal avses en lokal, där konsumenter kan köpa varor eller

tjänster eller hyra varor, dock inte restauranger och andra näringsställen.

Vad som i första stycket sägs om butikslokal gäller även i fråga om sådan

bankverksamhet genom ombud eller postverksamhet som bedrivs i en

butikslokal.

 Endast bilder av kassaområdet och av in- och utgångar får behandlas

eller bevaras utan tillstånd. Avlyssning eller upptagning av ljud får inte

ske utan tillstånd.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.6. Bestämmelsen, som inte har

någon motsvarighet i den gamla lagen, reglerar rätten att efter anmälan

sätta upp övervakningskamera för allmän kameraövervakning i butik.

Paragrafens första stycke har i huvudsak utformats i enlighet med

Lagrådets förslag. Samma generella krav gäller som för övervakning

efter anmälan i banklokaler och postkontor dvs. att det enda syftet med

övervakningen skall vara att förebygga eller avslöja brott och att

övervakningskameran skall vara fast monterad och försedd med fast

optik. Vidare krävs att en skriftlig överenskommelse har träffats om

övervakningen mellan den som avser att bedriva övervakningen och

skyddsombud, skyddskommitté eller en organisation som företräder de

anställda på arbetsplatsen. Om sådan överenskommelse inte kan uppnås

är övervakningen tillståndspliktig. I de fall då varken skyddsombud,

skyddskommitté eller organisation som företräder de anställda på

arbetsplatsen finns bortfaller kravet.

 En definition av butiksbegreppet har i klargörande syfte tagits in i

andra stycket och avgränsningen av begreppet har utförligt utvecklats i

avsnitt 5.6. Stycket reglerar också bankverksamhet genom ombud och

postverksamhet som bedrivs i butikslokal.

 Avlyssning eller upptagning av ljud får enligt tredje stycket inte ske

utan tillstånd i butik. Endast bilder av kassaområden eller av entréer får

behandlas eller bevaras utan tillstånd. Med uttrycket kassaområde bör

avses det område som ligger i omedelbar anslutning till kassan. Området

bör omfatta dels platsen där kassaapparaten med tillhörande

varutransportband och uppläggningsytor finns, dels den plats där kunden

skall uppehålla sig då betalning skall erläggas för inhandlade varor.

Angående uttrycket in- och utgångar bör det omfatta även området

mellan dörrarna i fall då in- och utgångarna har utformats som ett

slussystem.

 Under dessa förutsättningar kan, på motsvarande sätt som när det

gäller anmälningspliktig övervakning i banklokaler och postkontor,

allmän kameraövervakning bedrivas relativt fritt i butikslokaler,

naturligtvis med beaktande av de allmänna regler som gäller för

övervakningen, bl.a. det allmänna aktsamhetskravet i lagens 1 §.

Bevarande av material

 13 § Vid allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har

tillträde får inte fler personer än som behövs för att övervakningen skall

kunna bedrivas ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder eller

upptaget ljud. Materialet skall hanteras så att missbruk motverkas.

 Bestämmelsen, som inte har någon motsvarighet i nu gällande lag, har

närmare behandlats i avsnitt 5.7. Paragrafen reglerar hanteringen av

inspelat material. Med hantering avses såväl att ta del av

informationsinnehållet som rent fysisk befattning med materialet, t.ex.

vid byte och lagring av band. Bestämmelsen avser såväl bild- som

ljudmaterial och syftar till att förhindra att obehöriga personer får

tillgång till materialet eller att manipulationer sker av upptagna bilder

eller ljud. Bestämmelsen innebär inte någon inskränkning i rätten att ta

del av allmänna handlingar enligt 2 kap. tryckfrihetsförordningen.

 Som framgår av andra meningen skall materialet hanteras så att

missbruk motverkas. Bedömningen av vad som är missbruk skall bl.a.

göras mot bakgrund av vilka skäl som kan ligga till grund för

övervakningen. Materialet får inte användas för andra syften än sådana

som anges i 6 12 §§.

 14 § Bild- eller ljudmaterial från allmän kameraövervakning av en plats

dit allmänheten har tillträde får bevaras under högst en månad, om inte

länsstyrelsen beslutar om en längre bevarandetid.

 Första stycket gäller inte, om materialet

 1. har betydelse vid utredning av brottslig verksamhet och antingen

tagits upp av polismyndighet eller inom en månad från upptagningen

lämnats över till polismyndighet eller åklagare av någon annan som gjort

upptagningen eller

 2. ges in till domstol i mål om ansvar för brott.

 När bild- eller ljudmaterial inte längre får bevaras skall det omedelbart

förstöras.

 Bestämmelsen har behandlats under avsnitt 5.7. Paragrafen, som har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag, är ny och reglerar rätten att

bevara upptaget bild- eller ljudmaterial. Bestämmelsen omfattar enbart

bild- och ljudmaterial från allmän kameraövervakning av platser dit

allmänheten har tillträde. Bestämmelsen omfattar inte endast den film

eller det band som använts vid övervakningen utan även kopior.

Utgångspunkten är att bild- eller ljudmaterialet får bevaras en månad och

att det omedelbart skall förstöras, om det inte längre får innehas.

Bestämmelsen innebär att det upptagna materialet skall förstöras inom en

månad, om inte någon undantagsbestämmelse är tillämplig.

Länsstyrelsen kan besluta om längre bevarandetid och kan fatta ett sådant

beslut även i andra fall än efter ansökan. Det kan t.ex. komma ifråga att

länsstyrelsen för sin tillsynsverksamhet behöver bevara upptaget bild-

eller ljudmaterial längre tid än en månad.

 Länsstyrelsen bör i förekommande fall erinra om vad som enligt

förevarande paragraf gäller angående bevarande av inspelat bild- eller

ljudmaterial.

 I de fall då upptaget material överlämnas till en polismyndighet eller

åklagare med anledning av utredning om brottslig verksamhet eller till

domstol i ett brottmål eller om material som har tagits upp av

polismyndigheten har betydelse för utredning av brottslig verksamhet

saknas bestämmelser om bevarandetider i denna lag. Det innebär att de

allmänna regler och rutiner som polis, åklagare och domstol tillämpar

beträffande material som innehas av dessa får tillämpas även beträffande

bild- och ljudmaterial som tagits upp enligt bestämmelser i denna lag.

 Bestämmelsen i sista stycket innebär i fråga om allmänna handlingar

att materialet skall förstöras utan de hänsyn som föreskrivs i arkivlagen

(1990:782). Bestämmelsen gäller dock inte de fall då materialet innehas

av polismyndighet, åklagare eller domstol enligt vad som ovan

redovisats.

Ansökan om tillstånd och anmälan

 15 § Ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning enligt 5 § och

anmälan om allmän kameraövervakning enligt 11 eller 12 § skall göras

skriftligen hos länsstyrelsen i det län där kameraövervakningen skall ske.

 Paragrafen har kommenterats närmare under avsnitt 5.4. Bestämmelsen,

som närmast motsvaras av 7 § i den nuvarande lagen, reglerar

ansöknings- och anmälningsförfarandet. Paragrafen har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

 Ansöknings- eller anmälningsskyldigheten åvilar den som avser att

bedriva allmän kameraövervakning eller att sätta upp en

övervakningskamera på sätt som anges i 5 §, dvs. den som disponerar

över anläggningen eller i vars intresse övervakningen bedrivs. Om

övervakningen rent praktiskt skall bedrivas av någon annan, t.ex. av en

larmcentral, är det ändå den som disponerar över utrustningen som skall

göra ansökan eller anmälan. Om flera fysiska eller juridiska personer

självständigt bedriver övervakning med utrustningen, bör var och en

ansöka om tillstånd.

 Ansökan skall göras hos länsstyrelsen i det län där övervakningen skall

ske. Det kan undantagsvis inträffa att olika delar av

övervakningsutrustningen placeras i skilda län eller att utrustningen finns

i ett län och övervakningsobjektet helt eller delvis i ett annat län.

Ansökan eller anmälan får i så fall ges in till länsstyrelsen i det län där

övervakningsobjektet huvudsakligen finns.

 16 § En ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning skall

 innehålla uppgift om och beskrivning av

 1. ändamålet med kameraövervakningen,

 2. den utrustning som skall användas,

 3. den plats där utrustningen skall placeras och det område som kan

övervakas samt

 4. de omständigheter i övrigt som är av betydelse för prövningen av

ärendet.

 Om övervakningen avser en arbetsplats skall yttrande från

skyddsombud, skyddskommitté eller en organisation som företräder de

anställda på arbetsplatsen vara fogat till ansökan.

Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.4. I bestämmelsen regleras frågan

om vilka uppgifter som skall lämnas vid ansökan om tillstånd att bedriva

allmän kameraövervakning. Uppgifterna skall kunna utgöra underlag för

att avgöra en fråga om rätten att bedriva allmän kameraövervakning. I

första stycket punkterna 1 3 anges vissa grundläggande uppgifter som en

ansökan alltid skall innehålla. En redovisning av ändamålet med den

allmänna kameraövervakningen skall ske i ansökan. Sökanden skall

vidare lämna information om den övervakningsutrustning som skall

användas. Uppgifterna bör avse såväl bildupptagning och bevarande och

behandling av bilder som avlyssning eller upptagning av ljud. Av

betydelse för tillståndsprövningen är bl.a. hur stor del av bildytan som en

person kan beräknas uppta, om övervakningen är fast eller rörlig, om

zoomning är möjlig, om bildupptagning sker i färg, vilken

upplösningsgrad som finns, om utrustningen medger avlyssning eller

upptagning av ljud samt vilken bearbetning som är möjlig. Om en

särskild dator ingår i utrustningen, skall detta anges. Om övervakningen

helt eller delvis skall skötas från en larmcentral, bör detta framgå av

ansökan. Det bör även anges var larmcentralen är placerad. Ansökan

skall vidare innehålla uppgift om och beskrivning av den plats där

utrustningen skall placeras och det område som skall övervakas. Som

underlag för bedömningen av vilka integritetsintrång som

kameraövervakningen kan medföra bör beskrivningen även innehålla en

uppgift om i vilken utsträckning området frekventeras av människor.

Skulle en övervakningskamera vara gemensam för två eller flera platser

och kunna flyttas mellan dessa samt alternativa övervakningsområden

behöva bestämmas, bör uppgifter om detta lämnas i ansökan.

 Punkten 4 innehåller en allmän regel om sökandens skyldighet att i sin

ansökan lämna de uppgifter som är av betydelse för länsstyrelsens

prövning. Sökanden bör t.ex. även uppge hur lång tid övervakningen

skall pågå och om den är tänkt att ske kontinuerligt eller med vissa

upprepningar.

 Om sökanden tidigare gjort en ansökan bör sökanden upplysa om

detta. Som Lagrådet påpekat behöver sökanden då inte upprepa

uppgifterna i den ansökan som tidigare gjorts beträffande samma område.

En särskild bestämmelse om detta har därför, på Lagrådets inrådan,

strukits i förhållande till lagrådsremissen.

 Andra stycket motsvarar 8 § andra stycket i nuvarande lagen om

övervakningskameror m.m. och endast språkliga justeringar har skett.

Någon saklig ändring är inte avsedd i denna del.

 17 § En anmälan om allmän kameraövervakning skall innehålla uppgift

om

 1. den som skall bedriva kameraövervakningen och i förekommande

fall den som för anmälarens räkning skall ha hand om övervakningen,

 2. i vilken typ av verksamhet som övervakningen skall förekomma,

 3. huruvida bilder skall behandlas eller bevaras eller ljud avlyssnas och

tas upp,

 4. det antal personer som skall få ha tillgång till det bevarade

materialet samt

 5. huruvida områden omedelbart utanför in- och utgångar samt

betalningsautomater eller liknande anordningar skall övervakas i enlighet

med bestämmelserna i 11 §.

 Om de förhållanden som har redovisats i en anmälan enligt första

stycket ändras, skall länsstyrelsen skriftligen underrättas om

förändringen.

 Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.6. I denna bestämmelse anges vad

en anmälan skall innehålla. Tanken är att en anmälan skall vara av enkel

beskaffenhet men likväl ge tillräckliga upplysningar för att länsstyrelsen

vid sin granskning av anmälan och i sin fortsatta tillsynsverksamhet skall

kunna göra en viss bedömning av om kameraövervakningen verkligen är

tillståndsfri och kunna sluta sig till hur stora integritetsriskerna med

kameraövervakningen är.

 En anmälan måste innehålla uppgift om vem som skall bedriva

kameraövervakningen, dvs. den i vars intresse kameraövervakningen

sker. De uppgifter som lämnas måste vara tillräckliga för att kunna

identifiera den som skall bedriva övervakningen och för att länsstyrelsen

skall kunna utöva tillsyn över övervakningsobjekten. Det är fråga om

namn samt personnummer eller organisationsnummer, adresser, m.m.

 Om den som skall bedriva kameraövervakningen avser att låta t.ex. en

larmcentral ha hand om övervakningen skall uppgift om detta lämnas i

anmälan. Härmed avses alltså bl.a. den situationen att

övervakningsanläggningen, bortsett från själva kameran, finns hos någon

annan än anmälaren. Även den anmälare som i sina egna lokaler t.ex.

låter personal från ett bevakningsföretag ombesörja övervakningen, skall

lämna upplysning om detta i anmälan.

 I anmälan skall vidare anges i vilken typ av verksamhet

kameraövervakningen skall förekomma. Det kan här endast vara fråga

om bankverksamhet, postverksamhet, försäljning eller uthyrning i butik.

Det är tillräckligt med en enkel upplysning om vad det är för verksamhet

som skall övervakas.

 Därutöver skall i anmälan anges huruvida bilder skall behandlas eller

bevaras eller ljud avlyssnas eller tas upp. Om bilder skall behandlas eller

bevaras eller ljud avlyssnas eller tas upp, skall i anmälan dessutom

lämnas uppgift om det antal personer som får ha tillgång till bevarat

material. Det bör påpekas att det endast är antalet personer som skall

anges, inte vilka de är eller vilken arbetsfunktion de har.

 Slutligen gäller att det av anmälan skall framgå om områden

omedelbart utanför in- och utgångar skall övervakas liksom om

betalningsautomater och liknande anordningar skall övervakas. Detta kan

bli aktuellt endast om det är fråga om en bank- eller postlokal.

 En användare skall skriftligen underrätta länsstyrelsen om det sker en

förändring av de förhållanden som har redovisats i den ursprungliga

anmälan. Självfallet måste de förändringar som görs ligga inom de ramar

som lagts fast för den tillståndsfria användningen. I annat fall krävs

tillstånd.

Beslut om tillstånd

 18 § Innan länsstyrelsen meddelar tillstånd till allmän

kameraövervakning skall den kommun där övervakningen skall ske, få

tillfälle att yttra sig.

 Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.8. Bestämmelsen motsvaras

närmast av 9 § i den nuvarande lagen och innebär att länsstyrelsen, innan

tillstånd meddelas, skall bereda kommunen tillfälle att yttra sig. Detta

skall ske i alla tillståndsärenden. Det bör ankomma på länsstyrelsen att

ange den tid inom vilken kommunen har möjlighet att yttra sig. Självklart

får länsstyrelsen, om så erfordras, på begäran meddela kommunen

anstånd med att komma in med yttrande. För att få en snabbare

handläggning av tillståndsärendet kan det vidare vara lämpligt att

länsstyrelsen i remissen till kommunen anger att kommunen, om den inte

har några synpunkter på ärendet, snarast bör meddela att den avstår från

att yttra sig. Ett sådant meddelande från kommunen kan lämnas genom

en enkel telefonkontakt med handläggaren på länsstyrelsen. På så sätt

undviker man att ärendet drar ut på tiden, när det redan från början står

klart att kommunen inte har några synpunkter. Länsstyrelsen kan alltid

avslå en ansökan utan att först ha berett kommunen tillfälle att yttra sig.

Länsstyrelsen får med hänsyn till karaktären av det enskilda ärendet

avgöra på vilket stadium av handläggningen det är lämpligast att höra

kommunen. Det är den kommun, där den plats finns som övervakningen

skall avse, som skall beredas tillfälle att komma in med yttrande.

 19 § Har sökanden inte tidigare meddelats tillstånd till allmän

kameraövervakning av det område som ansökan avser skall tillståndet

innehålla uppgifter om hur kameraövervakningen får anordnas. Dessa

uppgifter skall avse övervakningens ändamål, den utrustning som får

användas och det område som får övervakas.

 Länsstyrelsen skall också meddela de övriga villkor som behövs för

tillståndet. Sådana villkor kan avse upplysningar om övervakningen,

upptagning, användning, behandling eller bevarande av bilder,

avlyssning eller upptagning av ljud samt andra förhållanden som har

betydelse för att skydda enskildas personliga integritet.

 Ett tillstånd får helt eller delvis meddelas för en begränsad tid.

 Paragrafen har inte närmare berörts tidigare. Bestämmelsen motsvarar

10 § i den nuvarande lagen om övervakningskameror m.m. Det bör

inledningsvis påpekas att villkor som meddelas med stöd av paragrafen

som rör användningen av bilder och som riktar sig till myndigheter inte

får gå utöver vad dessa har att iaktta enligt tryckfrihetsförordningen och

sekretesslagen (1980:100) i fråga om offentlighetsprincipen.

 När ett tillstånd avser en ny kameraövervakning skall länsstyrelsen

alltid förena tillståndet med vissa villkor. Dessa villkor tar sikte på hur

kameraövervakningen får anordnas. Villkoren skall avse övervak-

ningens ändamål, den utrustning som får användas och det område som

får övervakas. Någon ändring i förhållande till nuvarande lag när det

gäller länsstyrelsens möjlighet att meddela villkor enligt första eller

andra stycket är inte avsedd. Utgångspunkten är de materiella regler som

finns i lagen och villkoren får inte innebära annat än att det skapas en

viss övervakning i överensstämmelse med dessa regler. I klargörande

syfte har ett tillägg gjorts när det gäller villkor som avser avlyssning eller

upptagning av ljud.

 I tredje stycket regleras frågan om att tidsbegränsa tillståndet. En

tidsbegränsning kan utgöra ett av de villkor som länsstyrelsen meddelar.

För att undanröja oklarheter när det gäller rätten att tidsbegränsa en viss

del av tillståndsbeslutet, framgår det nu uttryckligen av den lagtexten att

ett tillstånd helt eller delvis får meddelas för en begränsad tid. En sådan

tidsbegränsning kan t.ex. ta sikte på enbart rätten att spela in bilder,

medan övriga moment i kameraövervakningen inte behöver vara

begränsade i tiden.

 20 § Om förutsättningarna för ett tillstånd ändras får länsstyrelsen

meddela nya villkor eller, om det inte längre finns förutsättningar för att

meddela tillstånd, återkalla tillståndet. Länsstyrelsen får i motsvarande

fall ändra eller återkalla ett medgivande om undantag från

upplysningsplikten enligt 4 § andra stycket.

 Paragrafen motsvarar 13 § första stycket i den nuvarande lagen.

Bestämmelsen innebär att nya villkor får meddelas eller att ett tillstånd

får återkallas om förutsättningarna har förändrats.

 Det uttryckliga stadgandet om rätten att återkalla tillstånd att behandla

och bevara bilder har utgått ur lagtexten. I paragrafens första stycke ges

rätt att meddela nya villkor eller att återkalla ett tillstånd. Detta innefattar

bl.a. rätt att genom nya villkor föreskriva att bilder inte får behandlas

eller bevaras eller att ljud inte får avlyssnas eller tas upp. Länsstyrelsen

bör i första hand meddela nya villkor. Endast om det inte ter sig

meningsfullt att meddela nya villkor bör tillståndet återkallas.

 Tillsyn

 21 § Länsstyrelsen utövar tillsyn över allmän kameraövervakning av en

plats dit allmänheten har tillträde. Länsstyrelsen skall också se till att

tillståndskravet och anmälningsplikten för uppsatta övervakningskameror

som inte tagits i bruk efterlevs.

 Paragrafen har närmast sin motsvarighet i 11 § i den nuvarande lagen och

reglerar frågor om länsstyrelsens tillsynsansvar.

 Länsstyrelsens tillsynsansvar omfattar enligt bestämmelsen endast

sådan kameraövervakning som avser platser dit allmänheten har tillträde.

Utanför tillsynsansvaret faller således kameraövervakning av platser dit

allmänheten inte har tillträde. I den mån länsstyrelsen får uppgifter som

tyder på att t.ex. upplysningsplikten inte har fullgjorts vid allmän

kameraövervakning av en sådan plats, bör anmälan göras till polis och

åklagare om misstanke om brott.

 Länsstyrelsens tillsyn omfattar även tillståndsplikten och

anmälningsplikten för övervakningskameror som har satts upp utan att

tas i bruk.

 I 11 § den nuvarande lagen anges i fyra olika punkter vad

tillsynsansvaret omfattar. Någon motsvarande uppräkning har inte ansetts

erforderlig. Länsstyrelsen har nämligen att se till att samtliga lagens

bestämmelser följs, förutsatt att det gäller allmän kameraövervakning av

platser dit allmänheten har tillträde. Länsstyrelsen skall således bl.a. se

till att aktsamhetskravet i 1 § följs, att upplysningsplikten enligt 3 och

4 §§ fullgörs och att bestämmelserna om tillstånd i 5 § följs.

 22 § Länsstyrelsen får inom ramen för sin tillsynsverksamhet meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att denna lag och de

föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen skall följas.

 Bestämmelsen, som är ny, har behandlats i avsnitt 5.9. Länsstyrelsen ges

rätt att meddela förelägganden och förbud inom ramen för sin

tillsynsverksamhet. Det innebär att rätten är begränsad till sådan

kameraövervakning som avser en plats dit allmänheten har tillträde.

Tillsynsansvaret är dock inte begränsat till vissa bestämmelser i lagen.

Det innebär att ett föreläggande kan meddelas t.ex. om

upplysningsplikten inte fullgörs på ett tillräckligt tydligt sätt, om

övervakningen inte sker i enlighet med det i 1 § föreskriva allmänna

aktsamhetskravet eller om tillståndsplikten inte fullgjorts. Länsstyrelsen

har också rätt att med stöd av bestämmelsen förbjuda övervakning som

sker i strid med gällande bestämmelser eller meddelade villkor.

Bestämmelserna i 22 och 23 §§ har utformats efter de synpunkter som

framförts av Lagrådet.

 23 § Ett föreläggande eller förbud enligt 22 § får förenas med vite.

 Länsstyrelsen ges en rätt att förena ett föreläggande eller förbud med vite

för att skapa möjligheter till effektiva ingripanden. Bestämmelsen har

kommenterats i avsnitt 5.9. Rätten att förena ett föreläggande eller förbud

med vite har införts efter förslag från Lagrådet.

 Vitets storlek skall i enlighet med lagen (1985:206) om viten vara

sådan att vitet kan förväntas få den förelagde att vidta den önskade

åtgärden. Frågan om att döma ut ett förelagt vite prövas av länsrätten.

 24 § Länsstyrelsen har rätt att för tillsynen få tillträde till kontrollrum och

andra delar av en övervakningsanläggning.

 Länsstyrelsen får också begära upplysningar från den som bedriver

kameraövervakning samt granska bevarat bild- eller ljudmaterial. Detta

gäller även i fråga om den som för någon annans räkning har hand om

övervakningen.

 Paragrafen reglerar länsstyrelsens möjligheter att vidta åtgärder för att

kunna utöva sin tillsyn. Bestämmelsen, som motsvarar 12 § i den

nuvarande lagen har språkligt justerats. Eftersom tillsynsansvaret i

förhållande till den nuvarande lagen har utvidgats får bestämmelsen ett

utökat tillämpningsområde. Någon ändring i fråga om länsstyrelsens

möjligheter att vidta åtgärder i sin tillsynsverksamhet är dock inte

avsedd. Se också 28 §.

 Tystnadsplikt

 25 § Den som tar befattning med uppgift som har inhämtats genom

allmän kameraövervakning får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han

eller hon på detta sätt fått veta om någon enskilds personliga

förhållanden. I det allmännas verksamhet skall i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100) tillämpas.

 Bestämmelsen, som har behandlats under avsnitt 5.7, motsvarar 14 § i

den nuvarande lagen. I förhållande till den nuvarande lagen har

bestämmelsen utvidgats till att även omfatta den övervakning som avser

plats dit allmänheten inte har tillträde. Bestämmelsen innebär bl.a. att

bilder som inhämtats vid allmän kameraövervakning inte obehörigen får

t.ex. säljas eller på annat sätt spridas om det innebär att uppgifter om

någon enskilds personliga förhållanden röjs. Straffbestämmelser vid

åsidosättande av tystnadsplikten finns i 20 kap. 3 § brottsbalken. Frågan

om sekretess i det allmännas verksamhet regleras i 7 kap. 32 §

sekretesslagen (1980:100)

 Straff m.m.

 26 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

 1. bryter mot bestämmelsen i 3 eller 4 § om upplysningsplikt,

 2. bryter mot bestämmelsen i 5 § om tillståndsplikt,

 3. bryter mot bestämmelsen i 11 eller 12 § om anmälningsplikt,

 4. bryter mot bestämmelsen i 14 § om bevarandetid,

 5. bryter mot villkor som har meddelats med stöd av 19 eller 20 §.

 I ringa fall döms inte till ansvar.

 Den som överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud enligt

denna lag får inte dömas till straff för en gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

 Paragrafen innehåller straffbestämmelser och motsvarar närmast 15 § i

den nuvarande lagen. Första stycket 3 har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

 Straffansvaret omfattar även överträdelser mot kravet på tillstånd och

anmälningsplikten för den som har en övervakningskamera uppsatt utan

att den tagits i bruk.

 Lagstiftningen om kameraövervakning har till syfte att ge enskilda

skydd mot integritetsintrång och det avgörande för bedömningen av en

gärnings straffvärde blir därför hur allvarligt integritetsintrång den

kunnat förorsaka. Vid bedömningen måste samtliga omständigheter kring

övervakningen beaktas. Av stor betydelse är naturligtvis integritetsskador

eller risker för att sådana kan uppkomma. Vidare måste beaktas om

övervakningsutrustningen tagits i bruk. Andra faktorer som måste vägas

in vid bedömningen är hur länge övervakningen har pågått och med vilka

medel den skett, om bilder bevarats och om ljud tagits upp. Vid

bedömningen av straffvärdet skall det dock som framhållits ovan alltid

ske en samlad bedömning av samtliga omständigheter. Vid bedömningen

skall givetvis även de allmänna regler om straffmätning som finns i

29 kap. brottsbalken beaktas.

 I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller oaktsamhet för straffansvar. I

andra stycket undantas ringa fall från straffansvar. Vilka faktorer som

skall beaktas vid bedömningen av en lagöverträdelses straffvärde har

berörts i det föregående.

 Liksom i andra sammanhang får straff inte dömas ut för en gärning

som omfattas av ett vitesföreläggande som har överträtts.

 27 § Övervakningsutrustning som har använts vid brott enligt denna lag

skall förklaras förverkad, om det inte är oskäligt.

 Paragrafen motsvarar 16 § i nu gällande lag.

 28 § Om den som bedriver allmän kameraövervakning eller den som för

någon annans räkning har hand om övervakningen underlåter att i

enlighet med 24 § ge tillträde eller lämna upplysningar eller hålla till

handa bevarat bild- eller ljudmaterial, får länsstyrelsen förelägga vite.

För att bereda sig tillträde får länsstyrelsen vid behov anlita

polishandräckning.

 Paragrafen har sin motsvarighet i 17 § lagen om övervakningskameror

m.m. Språkliga justeringar har gjorts men någon saklig ändring är inte

avsedd.

 Överklagande m.m.

 29 § Länsstyrelsens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

 Justitiekanslern får överklaga ett beslut för att ta till vara allmänna

intressen. Beslut om tillstånd till allmän kameraövervakning och om

undantag enligt 4 § andra stycket från upplysningsplikten får överklagas

även av den kommun där övervakningen skall ske och, om

kameraövervakningen skall avse en arbetsplats, av en organisation som

företräder de anställda på arbetsplatsen.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten utom i

mål där Justitiekanslern för talan.

 I paragrafen, som har sin motsvarighet i 18 § i den nuvarande lagen

regleras frågor om överklagande. Språkliga justeringar har gjorts men

någon saklig ändring är inte avsedd.

 30 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva om skyldighet att betala avgifter för länsstyrelsernas

verksamhet enligt denna lag. Sådana föreskrifter får endast innebära rätt

att ta ut avgifter för en ansökan, anmälan eller tillsynsåtgärd.

Paragrafen motsvarar närmast 19 § i den nuvarande lagen. Meningen är

att avgifterna skall täcka länsstyrelsens kostnader för verksamhet med

anmälan och prövning av ansökan. Såsom Lagrådet påpekat får generella

avgifter, dvs. avgifter som utgår även om den avgiftsskyldige inte varit

föremål för någon direkt åtgärd från länsstyrelsens sida, inte tas ut.

 Övergångsbestämmelserna

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998 då lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. upphör att gälla.

 2. Beslut om tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av den

gamla lagen skall anses ha meddelats med stöd av den nya lagen.

 3. Ett beslut om tillstånd, som har meddelats med stöd av den gamla

lagen och som inte omfattar kameraövervakning i större utsträckning än

vad som är medgivet enligt 11 eller 12 § i den nya lagen, skall anses vara

förfallet när en anmälan enligt den nya lagen har skett, under

förutsättning att anmälan innefattar den kameraövervakning som

tillståndsbeslutet avser.

 4. Har en ansökan om tillstånd att använda en övervakningskamera

gjorts men inte slutligt prövats före ikraftträdandet, skall ansökan anses

som en anmälan enligt den nya lagen, om ansökan inte omfattar

kameraövervakning i större utsträckning än vad som är medgivet enligt

11 eller 12 § i den nya lagen.

5. Beslut som har meddelats före den 1 april 1995 överklagas enligt då

gällande bestämmelser.

 När den nya lagen träder i kraft upphör lagen om övervakningskameror

m.m. att gälla. Detta följer av punkten 1. I den mån det vid den

tidpunkten har gjorts en ansökan om tillstånd att använda en

övervakningskamera, som inte har prövats slutligt, skall den prövas

enligt den nya lagen. I vissa fall skall dock en ansökan betraktas som en

anmälan (se punkt 4).

 Bestämmelsen i punkten 2 innebär att de tillståndsbeslut som har

meddelats med stöd av den gamla lagen kommer att gälla även när den

nya lagen har trätt i kraft. Detta gäller även de tillståndsbeslut som

omfattas av det tillståndsfria området enligt den nya lagen, dvs. i

praktiken de tillståndsbeslut som motsvarar anmälningsfallen enligt 11

och 12 §§ (jfr dock punkt 3). Bestämmelserna i den nya lagen om tillsyn

m.m. kommer att gälla för de gamla tillståndsbesluten.

 Enligt bestämmelsen i punkten 3 upphör vissa tillståndsbeslut att gälla

när en anmälan om kameraövervakning sker. Så är fallet när det finns ett

tillståndsbeslut enligt den gamla lagen och det görs en anmälan enligt

den nya lagen, under förutsättning att den kameraövervakning som

anmälan avser omfattar övervakningen enligt det tidigare

tillståndsbeslutet. Kameraövervakningen regleras då i stället enligt vad

som gäller för anmälningsfallen. Avsikten med bestämmelsen är att i

största möjliga utsträckning undvika parallella tillstånds- och

anmälningsfall. Om en anmälan aldrig görs, eftersom tillståndshavaren är

tillfreds med den kameraövervakning han redan har tillstånd till, kommer

beslutet självfallet att bestå. Detta följer av punkten 2.

 Bestämmelsen i punkten 4 tar sikte på den situationen att en ansökan

om tillstånd att använda en övervakningskamera har gjorts men inte

prövats slutligt före ikraftträdandet. Om i ett sådant fall ansökan inte

omfattar kameraövervakning i större utsträckning än vad som är

medgivet utan tillstånd enligt 11 eller 12 §§ i den nya lagen, skall

länsstyrelsen i stället för att pröva ansökan behandla den som en anmälan

enligt 17 §. Motsvarande situation kan inträffa även hos allmän

förvaltningsdomstol när ett ärende om användning av över-

vakningskamera har överklagats. Om domstolen kan konstatera att den

kameraövervakning som målet gäller får ske utan tillstånd enligt den nya

lagen om anmälan om den görs, skall domstolen undanröja det

överklagade beslutet och visa målet åter till länsstyrelsen. Länsstyrelsen

har då att tillämpa förevarande bestämmelse. Detta innebär i praktiken att

ansökan där registreras som en anmälan.

 Sedan den 1 april 1995 gäller enligt 18 § lagen om övervaknings-

kameror m.m. att länsstyrelsens beslut överklagas hos länsrätt och att det,

utom i mål där Justitiekanslern för talan, krävs prövningstillstånd vid

överklagande till kammarrätten (SFS 1995:76). Enligt en då införd

övergångsbestämmelse överklagas dock beslut som har meddelats före

ikraftträdandet enligt äldre bestämmelser. Dessa äldre bestämmelser

innebar att länsstyrelsens beslut överklagades hos kammarrätten och att

något krav på prövningstillstånd inte ställdes upp. Även om det förefaller

mindre troligt kan det inte uteslutas att det vid den tidpunkt då den nu

föreslagna lagen kan träda i kraft i de allmänna förvaltningsdomstolarna

kommer att finnas kvar några mål där det överklagade beslutet har

meddelats före den 1 april 1995. För dessa fall bör införas en

övergångsbestämmelse, punkten 5, som innebär att ett beslut som har

meddelats före den 1 april 1995 skall överklagas enligt då gällande

bestämmelser.

7.2 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

 35 § Ett överklagande av kammarrättens beslut i ett mål som har väckts

hos kammarrätten genom överklagande, underställning eller ansökan

prövas av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har meddelat

prövningstillstånd.

 Meddelas inte prövningstillstånd, står kammarrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i Regeringsrättens beslut.

 Vad som sägs i första stycket gäller inte

 1. talan som Riksdagens ombudsmän eller Justitiekanslern för i mål

om disciplinansvar eller om återkallelse eller begränsning av behörighet

att utöva yrke inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln

med läkemedel eller om återkallelse av behörighet att utöva

veterinäryrket,

 2. talan som Justitiekanslern för i mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen (1973:1173), inkassolagen (1974:182), lagen

(1987:1231) om automatisk databehandling vid taxeringsrevision, m.m.

eller lagen (1998:000) om allmän kameraövervakning.

 I paragrafen har en hänvisning till lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. ändrats till att avse lagen om allmän

kameraövervakning.

7.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 7 kap. 32 § Sekretess gäller för sådan uppgift om enskilds personliga

förhållanden som har inhämtats genom kameraövervakning som avses i

lagen (1998:000) om allmän kameraövervakning, om det kan antas att

den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om

uppgiften röjs.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

 Ändringen innefattar endast en anpassning av bestämmelsen till lagen om

allmän kameraövervakning. Anpassningen innebär att sekretess-

bestämmelsen kommer att omfatta uppgifter som har inhämtats vid sådan

avlyssning eller upptagning av ljud som regleras i lagen om allmän

kameraövervakning.

Sammanfattning av betänkandet

Uppdraget

Utredningen har haft i uppdrag att göra en genomgripande översyn av

lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. och att lägga fram de

förslag som översynen ger anledning till. Enligt direktiven skall

utredningen bl.a. pröva möjligheten att gå ifrån det nuvarande systemet

med tillstånd.

Utgångspunkten för utredningens uppdrag är enligt direktiven att rätten

att använda övervakningskameror bör utvidgas i sådana fall där intresset

av att bekämpa brott och att förhindra olyckor eller tillgodose därmed

jämförliga ändamål väger särskilt tungt. Samtidigt måste enligt

direktiven den enskildes intresse av skydd för sin integritet tillgodoses.

Vid avvägningen mellan dessa intressen bör dock, fortfarande enligt

direktiven, intresset av att förebygga och utreda brott samt att förhindra

olyckor och liknande ändamål få spela en mer framträdande roll än

hittills. Enligt direktiven skall utredningen även belysa frågan om rätten

att behandla och bevara upptagna bilder kan utökas samt analysera

möjligheten att reglera öppen ljudupptagning som företas i samband med

användning av en övervakningskamera.

Slutligen skall utredningen enligt direktiven även särskilt överväga

frågor rörande en utvidgad rätt för polisen att använda

övervakningskameror. Denna del av utredningsuppdraget har delvis

redovisats i delbetänkandet Polisens användning av

övervakningskameror vid förundersökning (SOU 1995:66).

Allmänna utgångspunkter

Brottsligheten har ökat markant under de senaste decennierna och har nu

nått oroväckande höga nivåer. Tillgänglig information tyder på att

användning av övervakningskameror kan bidra till att minska

brottsligheten och öka uppklaringsprocenten. De undersökningar som

finns tyder också på att allmänheten är beredd att acceptera en ökad

kameraanvändning om det kan leda till minskad brottslighet.

Utredningsarbetet har därför inriktats på att undersöka om det är möjligt

att utvidga rätten att använda övervakningskameror utan att berättigade

integritetsskyddsintressen skadas.

Tillämpningsområdet för lagen

Lagen föreslås omfatta i princip samma typ av teknisk utrustning som i

dag, dvs. dels TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument eller

därmed jämförbara utrustningar som, utan att manövreras på platsen, kan

användas för personövervakning, dels separata tekniska anordningar som

är avsedda att användas för att behandla eller bevara bilder från

övervakningskameror. Eftersom utredningens förslag innebär att även

avlyssning och upptagning av ljud omfattas av regleringen har

lagförslaget utformats så att det även täcker avlyssningsutrustning.

Begreppet övervakningskamera används liksom hittills som

samlingsbeteckning för den utrustning som omfattas av lagen.

Den lagreglerade kameraanvändningen föreslås i likhet med nuvarande

lagstiftning omfatta inhämtning, behandling och bevarande av bilder.

Vidare föreslås att avlyssning och upptagning av ljud skall regleras i

lagen. En förutsättning för detta är dock att verksamheten bedrivs i

samband med annan kameraanvändning som omfattas av lagförslaget.

Som en gemensam beteckning för all lagreglerad kameraanvändning

föreslår utredningen termen kameraövervakning. För att hindra oseriösa

kameraanvändare från att kringgå lagens bestämmelser med hjälp av

invändningar om att en lagstridig kameraanläggning inte använts föreslår

utredningen att kameraövervakningsbegreppet skall omfatta även

uppsättande av övervakningskameror.

Tillstånd eller anmälan?

Enligt den nuvarande lagstiftningen om övervakningskameror krävs med

några få undantag alltid tillstånd för att man skall få sätta upp en

övervakningskamera som kan riktas mot platser dit allmänheten har

tillträde. I utredningens direktiv framhålls att översynen av lagstiftningen

skall inriktas på möjligheten att helt eller delvis gå ifrån detta

tillståndssystem.

Utredningen har övervägt möjligheten att ersätta tillståndsförfarandet

med straffbestämmelser som kriminaliserar sådan integritetskränkande

kameraövervakning som inte kan godtas. Utredningen har dock funnit en

sådan lagstiftningsteknik mindre lämplig, eftersom legitim

kameraövervakning bedrivs under så varierande förhållanden att det

skulle vara svårt att med erforderlig tydlighet avgränsa det

kriminaliserade området.

Utredningen föreslår i stället att tillståndskravet tas bort för vissa grupper

av användare. De kategorier som utredningen därvid har stannat för är

banklokaler, postkontor och butiker. Dessa objekt står sammantaget för

drygt 61 procent av nu löpande tillstånd. Enligt nuvarande lagstiftning

ankommer det på länsstyrelsen att förena kameratillstånden med villkor

för hur övervakningen skall bedrivas. De meddelade tillstånden inom å

ena sidan bank- och postväsendet och å andra sidan

detaljhandelsnäringen är relativt likartade. Den praxis som utbildats

innebär bl.a. att kameraövervakning av bank- och postlokaler vanligen

innefattar rätt att behandla och bevara bilder medan sådan rätt är sällsynt

när det gäller butiker. Vidare har tillståndsmyndigheterna intagit en

restriktiv hållning till övervakning utanför entréerna till nu aktuella

lokaliteter. Utredningens förslag innebär att villkoren för

kameraövervakning anges direkt i lagen. Villkoren följer i stort sett de

villkor som i dag meddelas av länsstyrelserna, nämligen att syftet med

övervakningen är att förebygga eller avslöja brott, att den

övervakningskamera som används är fast monterad och försedd med fast

optik samt att övervakningskameran inte är riktad så att övervakningen

framstår som uppenbart kränkande. En utvidgning i förhållande till

nuvarande tillståndspraxis är att kameraövervakning föreslås få ske även

av närområdet utanför entréer till banker och postkontor. I fråga om

sådana lokaler får ljud avlyssnas och tas upp i samband med att

överfallslarm har utlösts. När det gäller den tillståndsfria

kameraövervakningen i butiker föreslås denna innefatta en rätt att

behandla och bevara bilder av kassaområdet och av butiksentrén.

Utredningen föreslår att den nu berörda tillståndsfria

kameraanvändningen skall villkoras av att användaren anmäler saken till

länsstyrelsen. Huvudsyftet med anmälan är att den skall ge

länsstyrelserna underlag för den inspektionsverksamhet som de är ålagda.

I fråga om undantag från tillståndsplikten i övrigt har utredningen inte

funnit anledning att göra några större förändringar beträffande den

tillståndsfria kameraövervakning som får bedrivas enligt dagens

lagstiftning. Undantagen för s.k. TV-backspeglar, kameraövervakning

som sker för att skydda en anläggning eller ett område som enligt 4 § 2-5

eller 5 § lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar

m.m. har förklarats utgöra skyddsobjekt och för kameraövervakning som

en polismyndighet utför vid automatisk hastighetsövervakning har

behållits oförändrade. Utredningen föreslår också, som berörs i det

följande, att en polismyndighet i vissa andra fall skall få bedriva

kameraövervakning utan föregående tillstånd. När det gäller de nu

berörda undantagen från tillståndsplikten föreligger inte någon

anmälningsplikt för den som bedriver kameraövervakningen.

Tillståndsprövningen

Utredningen föreslår att frågan om tillstånd till kameraövervakning skall

avgöras endast med tillämpning av en allmän bestämmelse där

övervakningsintresset får vägas mot integritetsintresset. För att tillstånd

skall meddelas är det tillräckligt att sökanden kan visa att

övervakningsintresset väger över integritetsintresset. Liksom enligt

gällande rätt bör tillståndsprövningen inte vara av fakultativ karaktär,

dvs. tillstånd skall meddelas om förutsättningarna är uppfyllda.

Avsikten med utredningens förslag är emellertid inte att i någon större

utsträckning få till stånd en ändring av nuvarande praxis i

tillståndsärenden. Utredningen förordar endast i några hänseenden,

huvudsakligen i fall där intresset av att förebygga eller avslöja brott kan

sägas väga särskilt tungt, en mindre restriktiv linje vid

tillståndsprövningen. Samtidigt vill utredningen erinra om att enligt dess

förslag stora områden tas undan från tillståndsplikten och regleras direkt

i lagen.

När det gäller övervakningsobjekten anser utredningen att såväl de

uttalanden som gjordes i förarbetena till den nuvarande lagstiftningen om

i vilka fall risken för integritetsintrång i allmänhet får anses vara av

mindre betydelse och i vilka fall där riskbedömningen är den motsatta

som den praxis som har utbildats i huvudsak kan vara vägledande för

tillståndsprövningen även i fortsättningen. Utredningen menar dock att

det kan finnas anledning att i något större utsträckning än hittills tillåta

kameraövervakning av entréer, t.ex. av en entré till en restaurang, ett

hotell, en utställningslokal eller ett museum. Frågan om närområdet

utanför entrén skall kunna övervakas tas upp i det följande.

Tillstånd till övervakning av området utanför det egentliga

övervakningsobjektet lämnas enligt den nuvarande lagstiftningen i

mycket ringa utsträckning. Som har nämnts i det föregående föreslår

utredningen en specialreglering när det gäller övervakning av närområde

utanför bank- och postkontor. Växlingskontor eller andra inrättningar

som till sin funktion påminner om bank- och postkontor (dock ej

pantbanker) bör i princip kunna få tillstånd att övervaka närområdet

utanför entréerna på motsvarande sätt som gäller för bank och post. En

förutsättning bör därvid vara att det finns en allvarlig hotbild mot

inrättningen, att den varit utsatt för rån eller liknande eller att risken för

rån mot dylika inrättningar allmänt sett har ökat. När det gäller övriga

användare anser utredningen att starka skäl talar för att man även

fortsättningsvis skall vara mycket restriktiv när det gäller att ge tillstånd

till kameraövervakning av s.k. närområden som används för allmän

trafik. Nuvarande praxis kan därför vara vägledande även i

fortsättningen. Det bör dock i vissa fall vara möjligt att en restaurang, ett

dansställe eller liknande skall kunna få tillstånd att övervaka den del av

närområdet utanför entrén där kö brukar bildas.

Beträffande bank-, post- och butikslokaler föreslår utredningen en

specialreglering av rätten att behandla eller bevara bilder. När det gäller

övriga användare skall en prövning göras i varje enskilt fall och

utgångspunkten bör enligt utredningen alltjämt vara att

tillståndsmyndigheten skall vara restriktiv med att bevilja tillstånd att

behandla eller bevara bilder. Dock bör växlingskontor och liknande samt

tjänsteproducerande butiker kunna få tillstånd att behandla eller bevara

bilder i samma utsträckning som föreslås gälla vid tillståndsfri

kameraövervakning av bank-, post- och butikslokaler, om de kan påvisa

ett motsvarande behov av åtgärden. Vidare bör det vara tänkbart att

tillstånd till kameraövervakning som innefattar rätt att behandla eller

bevara bilder kan beviljas även vid övervakning av entréer och krogköer

och på andra särskilt brottsutsatta platser, t.ex. i ett större parkeringshus.

Utredningens förslag innebär vidare att det, om inte annat sägs i lagen,

inte kommer att vara tillåtet att utan tillstånd avlyssna och ta upp ljud i

samband med sådan kameraövervakning som avser plats dit allmänheten

har tillträde. När det gäller bank- och postlokaler föreslås en

specialreglering, som innebär att ljud får avlyssnas och tas upp i samband

med att överfallslarm har utlösts. Tillstånd till kameraövervakning som

innefattar rätt att avlyssna och ta upp ljud bör ges endast i rena

undantagsfall. Under förutsättning att sökanden kan påvisa ett starkt

behov av att avlyssna och ta upp ljud i syfte att förebygga eller avslöja

brott, bör det emellertid inte vara uteslutet att det tillåts t.ex. i lokaler

som

kan antas vara särskilt utsatta för rån, såsom växlingskontor,

guldsmedsaffärer och liknande.

Enligt utredningens förslag får bild- eller ljudmaterial som har tagits

upp i samband med sådan kameraövervakning som avser plats dit

allmänheten har tillträde bevaras under högst en månad, om det inte

dessförinnan överlämnats till en polismyndighet eller åklagare med

anledning av misstanke om brott. Vidare får länsstyrelsen medge längre

bevarandetid för bild- eller ljudmaterialet. En förutsättning för att en

ansökan om förlängd bevarandetid skall kunna beviljas är att sökanden

kan förebringa starka skäl för den. Det rör sig troligen om ett mycket

begränsat antal fall där det finns ett behov av en längre bevarandetid än

en månad.

Tillstånd till kameraövervakning i en bank-, post- eller butikslokal som

sträcker sig längre än den som är medgiven utan tillstånd bör få

förekomma endast om det i det enskilda fallet finns några särskilda skäl.

Redan den tillståndsfria kameraövervakning som följer direkt av lagens

bestämmelser innebär nämligen en utvidgning i förhållande till

nuvarande praxis. Man kan emellertid tänka sig t.ex. att en bank skall

kunna få tillstånd att övervaka ett något större närområde utanför lokalen,

för att på så sätt täcka upp en uttagsautomat, en servicebox eller den plats

där bankens värdetransport brukar lasta och lossa.

Bör dold kameraövervakning få förekomma?

Enligt utredningens förslag skall liksom i dag upplysning lämnas om

kameraövervakning.

Utredningen föreslår att dold kameraövervakning bara skall få

förekomma i tre fall, dels vid kameraövervakning som sker för att skydda

en anläggning eller ett område som enligt 4 § 2-5 eller 5 § lagen

(1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. har

förklarats utgöra skyddsobjekt, dels vid kameraövervakning som används

av en polismyndighet vid automatisk hastighetsövervakning, dels om

kameraövervakningen sker med stöd av bestämmelserna i lagen

(1995:1506) om hemlig kameraövervakning. I alla övriga situationer

råder sålunda förbud mot dold kameraövervakning.

Utredningen menar att om man skulle behålla den ytterligare möjlighet

som finns i lagen om övervakningskameror m.m. att vid synnerliga skäl

medge undantag från upplysningsplikten, t.ex. i syfte att förebygga brott,

det finns en risk för att man "bakvägen" skulle kunna få tillstånd till dold

kameraövervakning vid förundersökning trots att rekvisiten enligt

tvångsmedelsregleringen inte var uppfyllda, t.ex. på grund av att brottet

inte var tillräckligt allvarligt. Utredningen menar vidare att dold

kameraövervakning inte har någon preventiv effekt.

Polisens användning av öppen kameraövervakning utan föregående

tillstånd

Utredningen föreslår att en polismyndighet eller den som är

räddningsledare enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) får rätt att utan

att först söka tillstånd eller göra anmälan bedriva kameraövervakning när

det har inträffat en olyckshändelse eller när det föreligger en

överhängande fara för att en olycka skall inträffa. Upplysning om

övervakningen måste dock lämnas. Syftet med detta undantag från

tillståndsplikten är att ge möjlighet till kameraövervakning i samband

med hastigt uppkomna räddningsaktioner där det normalt inte finns tid att

avvakta länsstyrelsens handläggning av ett tillståndsärende. Det

ankommer på de agerande myndigheterna själva att bedöma inte bara om

det finns ett behov av en sådan kameraövervakning utan även hur länge

ett sådant behov kvarstår. Eftersom det ställs upp ett krav på att

kameraövervakningen skall vara av synnerlig vikt för att avvärja en

hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av en

inträffad olyckshändelse, kan den endast komma i fråga under det mest

akuta skedet av en räddningsoperation. Det rör sig således normalt om en

tidsmässigt mycket begränsad användning.

Utredningen föreslår vidare att polisen får rätt att utan föregående

tillstånd och utan att anmälan behöver göras till länsstyrelsen bedriva

kameraövervakning i brottsförebyggande syfte i vissa speciella

situationer där det ofta uppstår ett behov av att snabbt kunna tillgripa

kameraövervakning. Även frågan hur länge en sådan kameraövervakning

skall få ske får polisen själv avgöra. Upplysning om övervakningen

måste dock lämnas. En första förutsättning är att det av särskild

anledning kan anses föreligga risk för att viss brottslighet kommer att

förövas. Med detta avses att det på någon särskild grund finns anledning

misstänka framtida brottslighet i ett enskilt fall, t.ex. mellan olika

extremistgrupper i samband med en demonstration. Polisen får inte i

allmänt förebyggande syfte använda sig av kameraövervakning med stöd

av bestämmelsen. Vill man använda kameraövervakning för att bekämpa

kriminalitet på vissa platser, såsom t.ex. torg och parker, där man vet att

det med jämna mellanrum brukar inträffa olika typer av brott får polisen

eller rättighetsinnehavaren i stället söka tillstånd till

kameraövervakningen. Vidare skall den brottslighet som befaras inträffa

vara av viss särskild beskaffenhet. Kameraövervakning får alltid anses

vara motiverad om det rör sig om något allvarligt brott som innebär fara

för liv eller hälsa. Men även vid brottslighet som berör annans egendom

får kameraövervakning tillgripas med stöd av bestämmelsen, om det

finns fara för omfattande förstörelse av egendomen. Slutligen gäller att

kameraövervakningen måste begränsas till den plats där brottsligheten

kan befaras uppkomma.

Kommunernas och de fackliga organisationernas roll

Utredningen föreslår att systemet med yttranden från kommunerna i

tillståndsärendena bör behållas. Däremot anser utredningen att det saknas

anledning att i lagen ha en bestämmelse som innebär att kommunen alltid

skall yttra sig innan tillstånd meddelas. En undersökning som

utredningen har gjort tyder på att det kommunala intresset för den här

typen av ärenden inte alltid är så stort. Av undersökningen framgår också

att inhämtandet av yttrandet från kommunen i normalfallet försenar

handläggningen av ärendet. I syfte att få en snabbare handläggning av

ärendena och att befria kommunerna från skyldigheten att avge yttranden

i ärenden där de ändå inte har några synpunkter, föreslår utredningen en

ordning som innebär att kommunerna i stället endast skall beredas

tillfälle att yttra sig innan tillstånd meddelas. Å andra sidan skall så ske i

alla tillståndsärenden.

Utredningen föreslår vidare att systemet med att i ett tillståndsärende

inhämta de fackliga synpunkterna på kameraövervakning som skall

anordnas på en arbetsplats skall behållas oförändrat.

Slutligen föreslår utredningen att kommunerna och de fackliga

organisationerna liksom hittills skall ha rätt att överklaga ett beslut om

tillstånd till kameraövervakning.

Det bör dock framhållas att det nu sagda gäller endast om den aktuella

kameraövervakningen förutsätter ett tillstånd. Utredningen har inte ansett

det vara nödvändigt att införa en ordning som skulle ge kommunerna och

de fackliga organisationerna rätt att yttra sig eller på något annat sätt

utöva inflytande vid den kameraövervakning som får ske utan tillstånd.

Tillsyn

Införs ett system med en relativt omfattande tillståndsfri

kameraövervakning fordras att länsstyrelsens tillsynsverksamhet utökas

från dagens under alla förhållanden helt otillräckliga nivå. Behovet av

ökad tillsyn gäller generellt för hela kameraområdet men gör sig särskilt

starkt gällande i fråga om den tillståndsfria kameraövervakningen i

banker, postkontor och butiker. Inspektionsbehovet kan variera från

anläggning till anläggning och det bör även i fortsättningen ankomma på

tillsynsmyndigheten att avgöra hur ofta en övervakningsanläggning skall

inspekteras. Ambitionen bör vara att varje övervakningsanläggning

utsätts för regelbunden inspektion.

Länsstyrelsens tillsynsansvar omfattar samtliga delar av en

kameraövervakningsanläggning oavsett om anläggningen finns hos

kameraanvändaren eller tillhör t.ex. en larmcentral som sköter den

operativa hanteringen av övervakningen. Tillsynen omfattar liksom

hittills endast kameraövervakning som avser platser dit allmänheten har

tillträde.

Finansiering av reformen

Enligt den nuvarande regleringen gäller att den som får tillstånd att

använda en övervakningskamera måste betala en avgift. Detta gäller dock

inte för staten, kommunerna och landstingen, som är fria från avgift.

Avgifterna täcker emellertid inte länsstyrelsernas kostnader för

handläggningen av ansökningarna. För att så skulle vara fallet borde

avgiften genomsnittligt sett vara nästan tio gånger högre än i dag.

I anslutning till detta konstaterande diskuterar utredningen vilka

principer som bör gälla för finansieringen av länsstyrelsernas

handläggning av ärenden om kameraövervakning. Utredningen stannar

för att självkostnadsprincipen bör tillämpas i dessa ärenden och omfatta

inte bara handläggningen av ärenden om tillstånd utan också

anmälningsärenden samt länsstyrelsernas kostnader för tillsynen.

Utredningen framhåller att de uppgifter som finns tillgängliga inte är

helt lämpade som underlag för en slutlig bedömning av hur ett

avgiftssystem bör konstrueras och vilka differentieringar mellan avgifter

för anmälan, tillstånd och för tillsynen som bör göras. Utredningen

föreslår därför att Riksrevisionsverket får i uppdrag att utforma ett sådant

system efter principer som redovisas i betänkandet (avsnitt 7.9.2).

Utredningen redovisar en skiss till hur ett avgiftssystem bör kunna

utformas och gör en allmän bedömning av sannolika nivåer på avgifterna

för anmälan, tillstånd och för tillsynen.

Avgiften för handläggningen av en anmälan bör enligt utredningen

vara av storleksordningen 500 kronor.

Avgiften för tillstånd bör bestå av ett fast belopp, som alltid utgår, och

ett rörligt belopp, som bestäms av den tid som handläggaren lägger ned i

ärendet. Det fasta beloppet bör sättas till 2 000 kronor. Det fasta beloppet

inkluderar tre timmars arbete av en handläggare och en fast kostnad för

det administrativa arbete som är förknippat med ett tillståndsärende. I

andra fall bör avgiften höjas med förslagsvis 500 kronor per timme som

handläggaren lägger ned i ärendet utöver de tre timmar som ingår i den

fasta avgiften.

Avgiften för tillsyn bör enligt utredningen utgå med 1 000 kronor om

året för varje kameraövervakningsanläggning. Avgiftsnivån bör ses över

med jämna mellanrum med hänsyn till utvecklingen på

övervakningsområdet och behovet av tillsyn inom det.

Staten, kommunerna och landstingen bör inte vara fria från avgift. När

dessa myndigheter t.ex. väljer mellan olika åtgärder i det

brottsförebyggande arbetet bör de liksom alla andra ta med alla kostnader

i beräkningen, dvs. även kostnaderna för de avgifter som tas ut för

kameraövervakning.

Lagteknisk lösning m.m.

Utredningen föreslår att lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

ersätts av en ny lag om kameraövervakning. Även om vissa av

bestämmelserna i lagen om övervakningskameror m.m. skulle kunna

behållas efter endast smärre förändringar är nämligen de ändringar som

utredningen förslår sammantaget så omfattande och av sådan saklig

karaktär att lagen om övervakningskameror m.m. bör ersättas av en ny

lag. Utredningens förslag innebär vidare ändringar i

förvaltningsprocesslagen (1971:291) och sekretesslagen (1980:100).

EG-direktivet om skydd för personuppgifter, 95/46/EG, som antogs

den 24 oktober 1995 innehåller regler om behandling av personuppgifter,

däribland ljud- och bilduppgifter, avseende en identifierad eller

identifierbar person. Direktivet, som i princip skall vara infört i svensk

rätt senast den 24 oktober 1998, berör kameraövervakning som sker med

hjälp av digital teknik. Regeringen har tillkallat en kommitté som fått i

uppdrag att analysera på vilket sätt direktivet skall införlivas i svensk

lagstiftning. Sannolikt kommer införlivandet att ske genom en ny

datalag. Det ingår således inte i uppdraget för Utredningen om

användningen av övervakningskameror att anpassa den svenska

lagstiftningen om övervakningskameror till direktivet. Ett införlivande av

direktivet i en ny datalag kommer att innebära att viss reglering avseende

digitaliserad kameraanvändning kommer att återfinnas där. Den som

avser att skaffa en anläggning som bygger på digital teknik får därför

vara beredd på att dubbla regelsystem kommer att gälla för

verksamheten. Detta innebär emellertid ingen principiell förändring i

förhållande till vad som gäller i dag. Även enligt gällande rätt kan t.ex.

den som lagrar bilder från en övervakningskamera på ett datamedium

vara förpliktad att söka tillstånd till detta enligt datalagen.

Utredningens lagförslag

1 Förslag till

Lag (1997:000) om kameraövervakning

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § I denna lag förstås med

1. övervakningskameror: TV-kameror, andra optisk-elektroniska

instrument eller därmed jämförbara utrustningar som, utan att

manövreras på platsen, kan användas för personövervakning. Vad som

sägs om övervakningskameror gäller i tillämpliga delar även för separata

tekniska anordningar som är avsedda att användas för att behandla eller

bevara bilder som tas upp av en övervakningskamera samt separata

tekniska anordningar för avlyssning och upptagning av ljud i samband

med användning av sådan utrustning som avses i första meningen,

2. kameraövervakning: uppsättande eller användning av

övervakningskameror.

I fråga om hemlig kameraövervakning vid förundersökning i brottmål

gäller lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning.

2 § Kameraövervakning skall ske med tillbörlig hänsyn till enskildas

personliga integritet.

Upplysningsplikt

3 § Upplysning om kameraövervakning skall lämnas genom tydlig

skyltning eller på något annat verksamt sätt.

Sker kameraövervakning för att skydda en anläggning eller ett område

som enligt 4 § 2-5 eller 5 § lagen (1990:217) om skydd för

samhällsviktiga anläggningar m.m. har förklarats utgöra skyddsobjekt,

behöver dock sådan upplysning inte lämnas. Detsamma gäller

kameraövervakning som en polismyndighet utför vid automatisk

hastighetsövervakning.

Tillståndsplikt

4 § Tillstånd till kameraövervakning krävs för att övervakningen skall få

avse en plats dit allmänheten har tillträde. Tillstånd behövs dock inte i de

fall som avses i 6 - 10 §§.

5 § Tillstånd till kameraövervakning skall meddelas om intresset av att

tillgodose ändamålet med övervakningen får anses väga tyngre än den

enskildes intresse av att inte kunna bli övervakad.

Undantag från tillståndsplikten

6 § Tillstånd krävs inte för kameraövervakning

1. när övervakningen sker med en övervakningskamera som är uppsatt

på ett fordon, en maskin eller liknande och där ändamålet med

övervakningen är att förbättra sikten för föraren eller användaren och

därigenom öka trafiksäkerheten eller säkerheten i arbetsmiljön,

2. när övervakningen sker i sådana fall som avses i 3 § andra stycket.

7 § En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt

räddningstjänstlagen (1986:1102) får tillgripa kameraövervakning utan

att söka tillstånd, om kameraövervakningen är av synnerlig vikt för att

avvärja en hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av

en inträffad olyckshändelse.

8 § En polismyndighet får tillgripa kameraövervakning utan att söka

tillstånd, om det av särskild anledning kan anses föreligga risk för att

något allvarligt brott som innebär fara för liv eller hälsa eller för

omfattande förstörelse av egendom kommer att förövas på en viss plats

och syftet med övervakningen är att förebygga eller avslöja brottet.

9 § Tillstånd krävs inte för kameraövervakning i en banklokal eller i ett

postkontor samt av närområdet utanför entréer till en sådan lokal, under

förutsättning att

1. syftet med övervakningen endast är att förebygga eller avslöja brott,

2. den övervakningskamera som används är fast monterad och försedd

med fast optik,

3. övervakningskameran inte är riktad så att övervakningen framstår

som uppenbart kränkande samt att

4. en anmälan har gjorts om att kameraövervakning skall ske.

Avlyssning och upptagning av ljud får dock ske endast sedan

överfallslarm har utlösts.

10 § Tillstånd krävs inte för kameraövervakning i en butikslokal, om de

förutsättningar som anges i 9 § första stycket 1 - 4 är uppfyllda. Endast

bilder av kassaområdet eller av entréer får dock behandlas eller bevaras.

Avlyssning och upptagning av ljud får inte ske.

Vad som i första stycket sägs om butikslokal gäller även i fråga om

postverksamhet som bedrivs i en sådan lokal.

Tillgång till bevarat material

11 § Om bilder behandlas eller bevaras eller ljud avlyssnas och tas upp

vid sådan kameraövervakning som avser en plats dit allmänheten har

tillträde, får inte fler än som behövs för att övervakningen skall kunna

bedrivas ha tillgång till bevarat material.

12 § Bild- eller ljudmaterial som har tagits upp i samband med sådan

kameraövervakning som avser en plats dit allmänheten har tillträde får

bevaras under högst en månad, om det inte dessförinnan överlämnats till

en polismyndighet eller åklagare med anledning av misstanke om brott

eller länsstyrelsen har medgett en längre bevarandetid.

Bild- eller ljudmaterial som har överlämnats till en polismyndighet

eller åklagare får bevaras till dess att ärendet har avslutats utan att

förundersökning inletts, inledd förundersökning har lagts ned eller

avslutats eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt.

När bild- eller ljudmaterialet inte längre får bevaras skall det

omedelbart förstöras.

Ansökan om tillstånd och anmälan

13 § Ansökan om tillstånd och anmälan skall göras skriftligen hos

länsstyrelsen i det län där kameraövervakningen skall ske. Ansökan eller

anmälan skall göras av den som avser att bedriva kameraövervakningen.

14 § I en ansökan om tillstånd skall anges de omständigheter som är av

betydelse för prövningen av ärendet.

Har sökanden inte tidigare meddelats tillstånd till kameraövervakning

av det område som ansökningen avser och har heller inte någon anmälan

om den skett, skall ansökningen alltid innehålla uppgift om och

beskrivning av

1. ändamålet med kameraövervakningen,

2. den utrustning som skall användas samt

3. den plats där utrustningen skall placeras och det område som kan

övervakas.

Om kameraövervakningen avser en arbetsplats skall till ansökningen

vara fogat ett yttrande från skyddsombud, skyddskommitté eller

organisation som företräder de anställda.

15 § En anmälan om kameraövervakning skall innehålla uppgift om

1. den som skall bedriva kameraövervakningen och i förekommande

fall den som för anmälarens räkning skall ha hand om övervakningen,

2. i vilken typ av verksamhet som övervakningen skall förekomma,

3. huruvida bilder skall behandlas eller bevaras eller ljud avlyssnas och

tas upp,

4. det antal personer som får ha tillgång till bevarat material samt

5. huruvida närområden utanför entréer skall övervakas.

Om en ändring sker av de förhållanden som har redovisats i en

anmälan enligt första stycket, skall länsstyrelsen skriftligen underrättas

om förändringen.

Beslut om tillstånd m.m.

16 § Innan länsstyrelsen meddelar tillstånd till kameraövervakning skall

den kommun, där den plats finns som övervakningen skall avse, ha

beretts tillfälle att komma in med yttrande.

17 § Länsstyrelsen skall meddela de villkor som behövs för tillståndet.

Har sökanden inte tidigare meddelats tillstånd till kameraövervakning

av det område som ansökningen avser och har heller inte någon anmälan

om den skett, skall ett tillstånd innehålla uppgifter om hur

kameraövervakningen får anordnas. Dessa skall avse övervakningens

ändamål, den utrustning som får användas och det område som får

övervakas.

Ett tillstånd får helt eller delvis meddelas för en begränsad tid.

18 § Ändras förutsättningarna för ett tillstånd får länsstyrelsen meddela

nya villkor eller, om det inte längre finns förutsättningar för att ge

tillstånd, återkalla tillståndet.

Tillsyn

19 § Länsstyrelsen utövar tillsyn över den kameraövervakning som avser

platser dit allmänheten har tillträde.

20 § Om sådan kameraövervakning som avser en plats dit allmänheten

har tillträde sker i strid med vad som gäller för övervakningen, får

länsstyrelsen förelägga den som bedriver kameraövervakningen att inom

viss tid vidta rättelse. Ett sådant föreläggande skall delges.

Vad som sägs i första stycket gäller dock inte sådan

kameraövervakning som bedrivs med stöd av 6 - 8 §§.

21 § Om ett föreläggande enligt 20 § inte följs, får länsstyrelsen återkalla

tillståndet eller, i fall som avses i 9 och 10 §§, förbjuda fortsatt

kameraövervakning. Förbudet gäller till dess att en ny anmälan enligt

15 § har gjorts.

22 § Länsstyrelsen har rätt att för tillsynen få tillträde till kontrollrum och

andra delar av en övervakningsanläggning.

Länsstyrelsen får också begära upplysningar från den som bedriver

kameraövervakning samt granska bevarat bild- eller ljudmaterial. Vad

som sagts nu gäller även i fråga om den som för annans räkning har hand

om övervakningen.

Tystnadsplikt

23 § Den som tar befattning med uppgift som har inhämtats genom sådan

kameraövervakning som kräver tillstånd eller anmälan, får inte

obehörigen röja eller utnyttja vad han till följd därav fått veta om någon

enskilds personliga förhållanden.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Straff m.m.

24 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

1. bryter mot bestämmelsen i 3 § om upplysningsplikt,

2. bryter mot bestämmelsen i 4 § om tillståndsplikt,

3. bryter mot bestämmelsen i 9 § första stycket 4 eller 10 § om

anmälningsplikt,

4. bryter mot bestämmelsen i 12 § om bevarandetid,

5. bryter mot villkor som har meddelats med stöd av 17 eller 18 §.

I ringa fall döms inte till ansvar.

25 § Övervakningsutrustning som har använts vid brott enligt denna lag

skall förklaras förverkad, om det inte är oskäligt.

26 § Om den som bedriver kameraövervakning eller den som för annans

räkning har hand om övervakningen underlåter att i enlighet med 22 § ge

tillträde eller lämna upplysningar eller hålla tillhanda bevarat bild- eller

ljudmaterial, får länsstyrelsen förelägga vite. För att bereda sig tillträde

får länsstyrelsen vid behov anlita polishandräckning.

Överklagande m.m.

27 § Länsstyrelsens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Justitiekanslern får överklaga ett beslut för att ta tillvara allmänna

intressen. Beslut om tillstånd till kameraövervakning får överklagas även

av den kommun där den plats finns som övervakningen skall avse och,

om kameraövervakningen skall avse en arbetsplats, av en organisation

som företräder de anställda.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten utom i

mål där Justitiekanslern för talan.

28 § Regeringen får föreskriva om avgift för länsstyrelsens

handläggning.

_________

1. Denna lag träder i kraft den .... då lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. upphör att gälla.

2. Beslut om tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd den

gamla lagen skall anses ha meddelats med stöd av den nya lagen.

3. Ett beslut om tillstånd som har meddelats med stöd av den gamla lagen

och som inte omfattar kameraövervakning i större utsträckning än vad

som är medgivet enligt 9 eller 10 § i den nya lagen, skall anses vara

förfallet när en anmälan enligt den nya lagen har skett, under

förutsättning att anmälan innefattar den kameraövervakning som

tillståndsbeslutet avser.

4. Har en ansökan om tillstånd att använda en övervakningskamera gjorts

men inte slutligt prövats före ikraftträdandet, skall ansökningen anses

som en anmälan enligt den nya lagen, om ansökningen inte omfattar

kameraövervakning i större utsträckning än vad som är medgivet enligt 9

eller 10 § i den nya lagen.

5. Beslut som har meddelats före den 1 april 1995 överklagas enligt då

gällande bestämmelser.

2 Förslag till

Lag (1997:000) om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 35 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §

Ett överklagande av kammarrättens beslut i ett mål som har väckts hos

kammarrätten genom överklagande, underställning eller ansökan prövas

av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har meddelat

prövningstillstånd.

Meddelas inte prövningstillstånd, står kammarrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i Regeringsrättens beslut.

Vad som sägs i första stycket

gäller inte

1. talan som Riksdagens

ombudsmän eller Justitiekanslern

för i mål om disciplinansvar eller

om återkallelse eller begränsning av

behörighet att utöva yrke inom

hälso- och sjukvården, tandvården

eller detaljhandeln med läkemedel

eller om återkallelse av behörighet

att utöva veterinäryrket,

2. talan som Justitiekanslern för i

mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen

(1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1990:484) om

övervakningskameror m.m.

Vad som sägs i första stycket

gäller inte

1. talan som Riksdagens

ombudsmän eller Justitiekanslern

för i mål om disciplinansvar eller

om återkallelse eller begränsning av

behörighet att utöva yrke inom

hälso- och sjukvården, tandvården

eller detaljhandeln med läkemedel

eller om återkallelse av behörighet

att utöva veterinäryrket,

2. talan som Justitiekanslern för i

mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen

(1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1997:000) om kameraövervakning.

________

Denna lag träder i kraft den ...

3 Förslag till

Lag (1997:000) om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 32 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

32 §

Sekretess gäller för sådan uppgift

om enskilds personliga

förhållanden som har inhämtats

med övervakningskamera som

avses i lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m., om det

kan antas att den som uppgiften rör

eller någon honom närstående lider

men om uppgiften röjs.

Sekretess gäller för sådan uppgift

om enskilds personliga

förhållanden som har inhämtats vid

kameraövervakning som avses i

lagen (1997:000) om

kameraövervakning, om det kan

antas att den som uppgiften rör eller

någon honom närstående lider men

om uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

________

Denna lag träder i kraft den

Förteckning av remissinstanser

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Göta hovrätt,

Stockholms tingsrätt, Örebro tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg,

Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Gävleborgs län, Länsrätten i

Östergötlands län, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Åklagarmyndigheten i Göteborg, Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i

Stockholms län, Polismyndigheten i Kalmar län, Brottsförebyggande

rådet, Datainspektionen, Försvarsmakten, Försvarets forskningsanstalt,

Statens Räddningsverk, Post- och telestyrelsen, Vägverket,

Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Arbetarskyddsstyrelsen,

Riksarkivet, Kungliga Tekniska Högskolan, Juridiska fakultetsnämnden

vid Uppsala universitet, Konsumentverket, Länsstyrelsen i Stockholms

län, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen i Skaraborgs

län, Länsstyrelsen i Norrbottens län, Stockholms stad, Sundsvalls

kommun, Posten Aktiebolag, Telia Aktiebolag, Svenska

Kommunförbundet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges

Köpmannaförbund, Sveriges Industriförbund, Kooperativa Förbundet,

Sveriges Försäkringsförbund, Riksidrottsförbundet, Tjänstemännens

Centralorganisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation,

Landsorganisationen i Sverige, Svenska Arbetsgivarföreningen, Svenska

Bankföreningen och Svenska Fotbollförbundet.

Därutöver har yttrande inkommit från Lars Kinnander

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om allmän kameraövervakning

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

 1 § I denna lag finns bestämmelser om användning av

övervakningsutrustning (allmän kameraövervakning). Allmän

kameraövervakning skall ske med tillbörlig hänsyn till enskildas

personliga integritet.

I fråga om hemlig kameraövervakning vid förundersökning i brottmål

gäller lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning och lagen

(1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål.

 2 § Med övervakningsutrustning avses i denna lag

1. TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument och därmed

jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på

platsen, kan användas för personövervakning och separata tekniska

anordningar för att behandla eller bevara bilder som tas upp av sådana

utrustningar (övervakningskameror) samt

2. separata tekniska anordningar för avlyssning eller upptagning av

ljud, som kan användas för personövervakning i samband med

användning av övervakningskamera (övrig övervakningsutrustning).

 Upplysningsplikt

 3 § Upplysning om allmän kameraövervakning skall lämnas genom

tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt. Om ljud kan

avlyssnas eller tas upp vid övervakningen skall särskild upplysning om

detta alltid lämnas.

4 § Upplysning enligt 3 § behöver inte lämnas

1. om allmän kameraövervakning sker för att skydda en anläggning

eller ett område som enligt 4 § 2 6 eller 5 § lagen (1990:217) om skydd

för samhällsviktiga anläggningar m.m. har förklarats utgöra skyddsobjekt

eller

2. vid allmän kameraövervakning som en polismyndighet utför vid

automatisk hastighetsövervakning.

Om det finns synnerliga skäl får undantag från upplysningsplikten i

övrigt medges av länsstyrelsen. En ansökan om undantag skall vara

skriftlig. I sådana ärenden tillämpas 16 § tredje stycket och, om

övervakningsutrustningen skall kunna riktas mot en plats dit allmänheten

har tillträde, 18 §. Länsstyrelsen skall i sitt beslut om undantag meddela

de villkor som behövs.

Vad som sägs om undantag från upplysningsplikten i första och andra

styckena gäller inte avlyssning eller upptagning av ljud.

 Tillstånd

 5 § Tillstånd till allmän kameraövervakning krävs för övervakning av en

plats dit allmänheten har tillträde. Tillstånd behövs dock inte i de fall

som avses i 7 11 §§.

 6 § Tillstånd till allmän kameraövervakning skall meddelas om intresset

av sådan övervakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte

bli övervakad. Vid bedömningen av intresset av allmän

kameraövervakning skall särskilt beaktas om den behövs för att

förebygga brott, förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål. Vid

bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli övervakad skall

särskilt beaktas hur övervakningen skall utföras och vilket område som

skall övervakas.

 Undantag från tillståndsplikten

 7 § Tillstånd krävs inte för allmän kameraövervakning i en banklokal, i

ett postkontor, i närområdet utanför in- och utgångar till sådana lokaler

samt vid insättnings- eller uttagsautomater i anslutning till sådana lokaler

under förutsättning att

1. syftet med övervakningen endast är att förebygga eller avslöja brott,

2. den övervakningskamera som används är fast monterad och försedd

med fast optik och

3. en anmälan enligt 15 § har gjorts om att allmän kameraövervakning

skall ske.

Med banklokal avses en lokal där det huvudsakligen bedrivs

bankrörelse enligt banklagen (1987:617). Med postkontor avses en lokal

där det huvudsakligen bedrivs verksamhet i vilken ingår postverksamhet

enligt postlagen (1993:1684).

Avlyssning eller upptagning av ljud får endast ske sedan anordning för

avlyssning eller upptagning av ljud aktiverats på grund av misstanke om

brott.

 8 § Tillstånd krävs inte för allmän kameraövervakning i en butikslokal,

om de förutsättningar som anges i 7 § första stycket 1 3 är uppfyllda och

den som avser att bedriva övervakningen träffat en skriftlig

överenskommelse om övervakningen med skyddsombud,

skyddskommitté eller en organisation som företräder de anställda. Med

butikslokal avses lokaler där konsumenter kan köpa varor eller tjänster

eller hyra varor, dock inte restauranger och andra näringsställen.

Endast bilder av kassaområdet eller av in- och utgångar får behandlas

eller bevaras utan tillstånd. Avlyssning eller upptagning av ljud får inte

ske utan tillstånd.

Vad som i första stycket sägs om butikslokal gäller även i fråga om

bankverksamhet genom ombud eller postverksamhet som bedrivs i en

sådan lokal.

 9 § Tillstånd krävs inte för allmän kameraövervakning

1. när övervakningen sker med en övervakningskamera som är uppsatt

på ett fordon, en maskin eller liknande och där ändamålet med

övervakningen är att förbättra sikten för föraren eller användaren och

därigenom öka trafiksäkerheten eller säkerheten i arbetsmiljön,

2. vid övervakning som utförs av Vägverket vid trafikövervakning

eller

3. när övervakningen sker i sådana fall som avses i 4 § första stycket.

 10 § En polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt

räddningstjänstlagen (1986:1102) får bedriva allmän kamera-

övervakning utan tillstånd, om övervakningen är av vikt för att avvärja en

hotande olyckshändelse eller för att begränsa verkningarna av en

inträffad olyckshändelse.

 11 § En polismyndighet får bedriva allmän kameraövervakning utan

tillstånd, om det av särskild anledning finns risk för att allvarlig

brottslighet som innebär fara för liv eller hälsa eller för omfattande

förstörelse av egendom kommer att utövas på en viss plats och syftet

med övervakningen är att förebygga eller förhindra brott.

12 § Allmän kameraövervakning enligt 10 eller 11 § får ske under högst

en månad utan att ansökan om tillstånd givits in till länsstyrelsen. Om

ansökan gjorts inom en månad får övervakningen bedrivas utan tillstånd

även till dess att länsstyrelsen har prövat ansökningen.

 Bevarande av material

 13 § Vid allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har

tillträde, får inte fler personer än som behövs för att övervakningen skall

kunna bedrivas ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder eller

upptaget ljud. Materialet skall hanteras så att missbruk motverkas.

14 § Bild- eller ljudmaterial som har tagits upp i samband med allmän

kameraövervakning av en plats dit allmänheten har tillträde får bevaras

under högst en månad, om inte länsstyrelsen medger en längre

bevarandetid.

Längre bevarandetid är också tillåten om sådant material som sägs i

första stycket har betydelse vid utredning av brottslig verksamhet och

antingen har tagits upp av polismyndighet eller inom en månad lämnats

över till polismyndighet eller åklagare av någon annan som har gjort

upptagningen. Det samma gäller om sådant material som sägs i första

stycket ges in till domstol i mål om ansvar för brott.

När bild- eller ljudmaterial inte längre får bevaras, och materialet inte

innehas av en polismyndighet eller åklagare med anledning av utredning

om brottslig verksamhet eller av domstol i mål om ansvar för brott, skall

det omedelbart förstöras.

 Ansökan om tillstånd och anmälan

 15 § Den som avser att bedriva allmän kameraövervakning skall

skriftligen göra en ansökan om tillstånd eller, om tillstånd inte krävs

enligt 7 eller 8 §, en anmälan om detta hos länsstyrelsen i det län där

kameraövervakningen skall ske. Övervakning som sker enligt 9 11 §§

behöver inte anmälas.

 16 § En ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning skall

innehålla uppgift om och beskrivning av

1. ändamålet med kameraövervakningen,

2. den utrustning som skall användas,

3. den plats där utrustningen skall placeras och det område som kan

övervakas samt

4. de omständigheter i övrigt som är av betydelse för prövningen av

ärendet.

Har sökanden tidigare meddelats tillstånd till allmän

kameraövervakning av det område som ansökningen omfattar behöver

uppgifterna i punkterna 1 3 inte anges igen.

Om övervakningen avser en arbetsplats skall yttrande från

skyddsombud, skyddskommitté eller en organisation som företräder de

anställda vara fogat till ansökan.

 17 § En anmälan om allmän kameraövervakning skall innehålla uppgift

om

1. den som skall bedriva kameraövervakningen och i förekommande

fall den som för anmälarens räkning skall ha hand om övervakningen,

2. i vilken typ av verksamhet som övervakningen skall förekomma,

3. huruvida bilder skall behandlas eller bevaras eller ljud avlyssnas och

tas upp,

4. det antal personer som skall få ha tillgång till det bevarade

materialet samt

5. huruvida närområden utanför in- och utgångar samt insättnings-

eller uttagsautomater skall övervakas i enlighet med bestämmelserna i

7 §.

Om de förhållanden som har redovisats i en anmälan enligt första

stycket ändras, skall länsstyrelsen skriftligen underrättas om

förändringen.

 Beslut om tillstånd m.m.

 18 § Innan länsstyrelsen meddelar tillstånd till allmän

kameraövervakning skall den kommun, där övervakningen skall ske, få

tillfälle att yttra sig.

 19 § Har sökanden inte tidigare meddelats tillstånd till

kameraövervakning av det område som ansökningen avser skall

tillståndet innehålla uppgifter om hur kameraövervakningen får anordnas.

Dessa uppgifter skall avse övervakningens ändamål, den utrustning som

får användas och det område som får övervakas.

Länsstyrelsen skall också meddela de övriga villkor som behövs för

tillståndet. Sådana villkor kan avse upplysningar om övervakningen,

upptagning, användning, behandling eller bevarande av bilder,

avlyssning eller upptagning av ljud samt andra förhållanden som har

betydelse för att skydda den enskildes personliga integritet.

Ett tillstånd får helt eller delvis meddelas för en begränsad tid.

 20 § Om förutsättningarna för ett tillstånd ändras får länsstyrelsen

meddela nya villkor eller, om det inte längre finns förutsättningar för att

ge tillstånd, återkalla tillståndet. Detsamma gäller undantag från

upplysningsplikten enligt 4 § andra stycket.

 Tillsyn

 21 § Länsstyrelsen utövar tillsyn över allmän kameraövervakning av en

plats dit allmänheten har tillträde.

 22 § Om allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har

tillträde sker i strid med vad som gäller för övervakningen, får

länsstyrelsen förelägga den som bedriver kameraövervakningen att inom

viss tid vidta rättelse. Ett sådant föreläggande skall delges.

Vad som sägs i första stycket gäller dock inte sådan kamera-

övervakning som bedrivs med stöd av 9 11 §§ och som inte omfattas av

krav på tillstånd.

 23 § Om ett föreläggande enligt 22 § inte följs, får länsstyrelsen återkalla

tillståndet eller undantagsmedgivandet eller, i fall som avses i 7 och 8 §§,

förbjuda fortsatt kameraövervakning. Förbudet gäller till dess att en ny

anmälan enligt 17 § har gjorts.

 24 § Länsstyrelsen har rätt att för tillsynen få tillträde till kontrollrum och

andra delar av en övervakningsanläggning.

Länsstyrelsen får också begära upplysningar från den som bedriver

kameraövervakning samt granska bevarat bild- eller ljudmaterial. Detta

gäller även för den som för någon annans räkning har hand om

övervakningen.

 Tystnadsplikt

 25 § Den som tar befattning med uppgift som har inhämtats genom

allmän kameraövervakning får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han

eller hon på detta sätt fått veta om någon enskilds personliga

förhållanden.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Straff m.m.

 26 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

1. bryter mot bestämmelsen i 3 eller 4 § om upplysningsplikt,

2. bryter mot bestämmelsen i 5 § om tillståndsplikt,

3. bryter mot bestämmelsen i 7 § första stycket 3 eller 8 § om

anmälningsplikt,

4. bryter mot bestämmelsen i 14 § om bevarandetid,

5. bryter mot villkor som har meddelats med stöd av 19 eller 20 §.

I ringa fall döms inte till ansvar.

 27 § Övervakningsutrustning som har använts vid brott enligt denna lag

skall förklaras förverkad, om det inte är oskäligt.

 28 § Om den som bedriver allmän kameraövervakning eller den som för

någon annans räkning har hand om övervakningen underlåter att i

enlighet med 24 § ge tillträde eller lämna upplysningar eller hålla

tillhanda bevarat bild- eller ljudmaterial, får länsstyrelsen förelägga vite.

För att bereda sig tillträde får länsstyrelsen vid behov anlita

polishandräckning.

 Överklagande m.m.

 29 § Länsstyrelsens beslut får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Justitiekanslern får överklaga ett beslut för att ta tillvara allmänna

intressen. Beslut om tillstånd till allmän kameraövervakning och om

undantag enligt 4 § andra stycket från upplysningsplikten får överklagas

även av den kommun där övervakningen skall ske och, om

kameraövervakningen skall avse en arbetsplats, av en organisation som

företräder de anställda på arbetsplatsen.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 30 § Regeringen får föreskriva om avgift för länsstyrelsens

handläggning.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998 då lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m. upphör att gälla.

2. Beslut om tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av den

gamla lagen skall anses ha meddelats med stöd av den nya lagen.

3. Ett beslut om tillstånd, som har meddelats med stöd av den gamla

lagen och som inte omfattar kameraövervakning i större utsträckning än

vad som är medgivet enligt 7 eller 8 § i den nya lagen, skall anses vara

förfallet när en anmälan enligt den nya lagen har skett, under

förutsättning att anmälan innefattar den kameraövervakning som

tillståndsbeslutet avser.

4. Har en ansökan om tillstånd att använda en övervakningskamera

gjorts men inte slutligt prövats före ikraftträdandet, skall ansökningen

anses som en anmälan enligt den nya lagen, om ansökningen inte

omfattar kameraövervakning i större utsträckning än vad som är

medgivet enligt 7 eller 8 § i den nya lagen.

5. Beslut som har meddelats före den 1 april 1995 överklagas enligt då

gällande bestämmelser.

Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 35 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §

Ett överklagande av kammarrättens beslut i ett mål som har väckts hos

kammarrätten genom överklagande, underställning eller ansökan prövas

av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har meddelat

prövningstillstånd.

Meddelas inte prövningstillstånd, står kammarrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i Regeringsrättens beslut.

Vad som sägs i första stycket gäller inte

1. talan som Riksdagens ombudsmän eller Justitiekanslern för i mål om

disciplinansvar eller om återkallelse eller begränsning av behörighet att

utöva yrke inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln

med läkemedel eller om återkallelse av behörighet att utöva

veterinäryrket,

2. talan som Justitiekanslern för i

mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen

(1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1990:484) om

övervakningskameror m.m.

2. talan som Justitiekanslern för i

mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen

(1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1998:000) om allmän

kameraövervakning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 32 § sekretesslagen (1980:100) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

32 §

Sekretess gäller för sådan uppgift

om enskilds personliga

förhållanden som har inhämtats

med övervakningskamera som

avses i lagen (1990:484) om

övervakningskameror m.m., om det

kan antas att den som uppgiften rör

eller någon honom närstående lider

men om uppgiften röjs.

Sekretess gäller för sådan uppgift

om enskilds personliga

förhållanden som har inhämtats vid

kameraövervakning som avses i

lagen (1998:000) om allmän

kameraövervakning, om det kan

antas att den som uppgiften rör eller

någon honom närstående lider men

om uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om uppgifter som

avses i paragrafen i dess lydelse före den 1 juli 1998.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-12-02

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet Arne

Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 13 november 1997 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om allmän kameraövervakning,

2. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Agneta

Bäcklund.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om allmän kameraövervakning

Inledande synpunkter

Den föreslagna lagen skiljer mellan allmän kameraövervakning som

kräver tillstånd (5 och 12 §§) och allmän kameraövervakning som kräver

endast anmälan (7 och 8 §§). Vissa former av allmän kameraövervakning

är vidare undantagna från både tillståndsplikt och anmälningsplikt (9-

11 §§).

Enligt Lagrådets mening bör denna åtskillnad mellan olika slag av

allmän kameraövervakning komma till tydligare uttryck i lagförslaget än

som skett. Lagrådet föreslår i detta syfte att 5 § får innehålla, utöver

huvudregeln om tillståndsplikt, en erinran om att allmän

kameraövervakning i vissa fall är tillåten efter enbart anmälan. Vidare

bör de föreslagna bestämmelserna i 9-12 §§ placeras närmast under

rubriken Undantag från tillståndsplikten och alltså bilda 7-10 §§, medan

de bestämmelser som i lagförslaget återfinns i 7 och 8 §§ bör flytttas till

11 och 12 §§ under en ny rubrik Anmälan och ges en något annan

lydelse. Skillnaden mellan ansökan om tillstånd och anmälan bör

slutligen markeras genom en omformulering av 15 § och genom ett

tillägg i 26 § första stycket 3. Lagrådet återkommer i det följande till den

närmare lydelsen av angivna paragrafer.

Godtas Lagrådets förslag till ändrad paragrafindelning, får de

hänvisningar till nämnda paragrafer som finns i andra paragrafer i

lagförslaget ändras.

5 §

I första meningen föreskrivs att tillstånd till allmän kameraövervakning

krävs för övervakning av en plats dit allmänheten har tillträde, medan

andra meningen innehåller att tillstånd till allmän kameraövervakning

krävs också för att en övervakningskamera skall få vara uppsatt så att

den kan riktas mot en sådan plats. Tredje meningen erinrar om att

tillstånd dock inte behövs i de fall som avses i 7-11 §§.

Enligt Lagrådets mening fyller bestämmelsen i första meningen

knappast någon funktion vid sidan av bestämmelsen i andra meningen.

Den bör därför kunna utgå.

På grund härav och med hänvisning till vad som anförts inledningsvis

förordar Lagrådet att paragrafen ges följande lydelse:

"Tillstånd till allmän kameraövervakning krävs för att en

övervakningskamera skall få vara uppsatt så att den kan riktas mot en

plats dit allmänheten har tillträde. Tillstånd behövs dock inte i fall som

avses i 7-10 §§.

Under de förutsättningar som anges i 11 och 12 §§ är allmän

kameraövervakning tillåten efter enbart anmälan."

7 §

I första stycket föreskrivs att tillstånd under vissa förutsättningar inte

krävs för allmän kameraövervakning i en banklokal, i ett postkontor, i

närområdet utanför in- och utgångar till sådana lokaler samt vid

insättnings- eller uttagsautomater i anslutning till sådana lokaler.

Av författningskommentaren framgår att med "närområde" får förstås

ett område inom några meter från in- och utgångarna. Enligt Lagrådets

mening kommer den avsedda innebörden till tydligare uttryck, om detta

begrepp byts ut mot orden "området omedelbart" utanför in- och

utgångarna. - Exempel på insättnings- och uttagsautomater är enligt

författningskommentaren s.k. bankomater, på-minuten-automater och

serviceboxar. Att beteckna serviceboxar som insättningsautomater synes

dock inte särskilt träffande. Vidare bör beaktas att nya former av

automater och liknande anordningar i anslutning till banklokaler och

postkontor kan bli aktuella i framtiden. Lagrådet förordar därför att

begreppet "insättnings- och uttagsautomater" byts ut mot orden

"betalningsautomater och liknande anordningar".

På grund härav och med hänvisning till vad som anförts inledningsvis

förordar Lagrådet att första stycket i denna paragraf - vilken bör tas in

under rubriken Anmälan och betecknas 11 § - ges följande lydelse:

"En övervakningskamera får efter anmälan enligt 17 § sättas upp för

allmän kameraövervakning i en banklokal eller ett postkontor, i området

omedelbart utanför in- och utgångar till en sådan lokal samt vid

betalningsautomater och liknande anordningar i anslutning till en sådan

lokal, om

1. övervakningen har till enda syfte att förebygga eller avslöja brott

och

2. övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik."

8 §

Med hänvisning till vad som anförts inledningsvis förordar Lagrådet att

första stycket i denna paragraf - vilken bör betecknas 12 § - ges följande

lydelse:

"En övervakningskamera får efter anmälan enligt 17 § sättas upp för

allmän kameraövervakning i en butikslokal, om

1. övervakningen har till enda syfte att förebygga eller avslöja brott,

2. övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik

och

3. den som avser att bedriva övervakningen har träffat en skriftlig

överenskommelse om övervakningen med skyddsombud,

skyddskommitté eller organisation som företräder de anställda på

arbetsplatsen."

9 §

Lagrådet förordar att punkt 1 ges en lydelse som närmare

överensstämmer med bestämmelsen i 4 § första stycket 1 i den nuvarande

lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

14 §

Enligt första stycket får bild- eller ljudmaterial som har tagits upp i

samband med allmän kameraövervakning av en plats dit allmänheten har

tillträde bevaras under högst en månad, om inte länsstyrelsen medger en

längre bevarandetid.

Bestämmelsen skulle enligt Lagrådets mening kunna uppfattas så att

den avser endast den film eller det band som har använts vid

upptagningen men däremot inte några kopior. Detta är givetvis inte

avsikten. Lagrådet förordar därför att bestämmelsen utformas så att den

blir tillämplig på bild- eller ljudmaterial "från" allmän

kameraövervakning. Vidare kan föreskriften om att länsstyrelsen kan

medge undantag från den bevarandetid som föreskrivs i första stycket

uppfattas så att det kan ske endast på ansökan härom. Inte heller detta

torde emellertid vara avsett, utan länsstyrelsen bör kunna besluta om

undantag från denna bevarandetid även i andra fall. Lagrådet förordar

därför att ordet "medger" byts ut mot orden "beslutar om".

I andra stycket föreskrivs vissa undantag från den bevarandetid som

gäller enligt första stycket. Bestämmelserna skulle enligt Lagrådets

mening vinna i tydlighet, om undantagen anges i skilda punkter.

Enligt tredje stycket skall bild- eller ljudmaterial omedelbart förstöras

när det inte längre får bevaras. Bestämmelsen innehåller ett undantag för

fall då materialet innehas av polismyndighet eller åklagare med

anledning av utredning om brottslig verksamhet eller av domstol i mål

om ansvar för brott. Detta undantag framstår emellertid som obehövligt

vid sidan av andra stycket och synes därför kunna utgå.

Med hänsyn till det anförda förordar Lagrådet att paragrafen ges

följande lydelse:

"Bild- eller ljudmaterial från allmän kameraövervakning av en plats dit

allmänheten har tillträde får bevaras under högst en månad, om inte

länsstyrelsen beslutar om en längre bevarandetid.

Första stycket gäller inte, om materialet

1. har betydelse vid utredning av brottslig verksamhet och antingen har

tagits upp av polismyndighet eller inom en månad lämnats över till

polismyndighet eller åklagare av någon annan som har gjort

upptagningen eller

2. ges in till domstol i mål om ansvar för brott.

När bild- eller ljudmaterial inte längre får bevaras skall det omedelbart

förstöras."

15 §

Med hänvisning till vad som anförts inledningsvis förordar Lagrådet att

denna paragraf ges följande lydelse:

"Ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning enligt 5 § och

anmälan om allmän kameraövervakning enligt 11 eller 12 § skall göras

skriftligen hos länsstyrelsen i det län där övervakningen skall ske."

16 §

I andra stycket föreskrivs att uppgifter som en ansökan om tillstånd till

allmän kameraövervakning skall innehålla enligt första stycket inte

behöver anges igen, om sökanden tidigare har meddelats tillstånd till

allmän kameraövervakning av det område som ansökan omfattar. För att

länsstyrelsen skall veta att en ansökan har gjorts tidigare bör sökanden

emellertid upplysa om detta. Att sökanden då i sin nya ansökan inte

behöver upprepa uppgifterna i den ansökan som han tidigare har gjort

beträffande samma område framstår som självklart. Någon uttrycklig

bestämmelse om detta behövs därför inte. Lagrådet förordar att

bestämmelsen i andra stycket utgår.

17 §

Med anledning av vad Lagrådet förordat i anslutning till 7 § första

stycket bör första stycket 5 i förevarande paragraf ges följande lydelse:

"huruvida områden omedelbart utanför in- och utgångar samt

betalningsautomater och liknande anordningar skall övervakas i enlighet

med bestämmelserna i 11 §."

22 och 23 §§

I 22 § första stycket föreskrivs att länsstyrelsen kan förelägga den som

bedriver allmän kameraövervakning i strid med vad som gäller för

övervakningen att inom viss tid vidta rättelse. Enligt andra stycket gäller

vad som sägs i första stycket dock inte sådan kameraövervakning som

bedrivs med stöd av 9-11 §§ och som inte omfattas av krav på tillstånd.

Omfattningen av undantaget i andra stycket framstår som något oklart.

Uppenbart är att undantaget saknar mening så länge

kameraövervakningen uppfyller de i 9-11 §§ angivna förutsättningarna

för övervakning utan tillstånd. Är dessa förutsättningar inte uppfyllda -

tillståndsfrihet enligt 9 § 1 föreligger exempelvis inte eftersom

övervakningskameran inte är uppsatt på ett fordon, maskin eller liknande

anordning - kan det på goda grunder hävdas att övervakningen inte sker

"med stöd av 9-11 §§". Undantaget skulle således inte heller gälla i detta

fall. Därmed synes den enda återstående tolkningen vara att undantaget

tar sikte på situationer då övervakningen bedrivs nästan men inte helt i

överensstämmelse med reglerna i 9-11 §§. En undantagsbestämmelse av

denna innebörd synes dock, inte minst med tanke på svårigheten att veta

var gränsen skall dras, mindre lämplig. Lagrådets slutsats är att - om det

över huvud taget finns något behov av ett undantag från vad som sägs i

första stycket - omfattningen av undantaget måste anges tydligare än vad

som skett.

Om ett föreläggande enligt 22 § inte följs, får länsstyrelsen enligt 23 §

återkalla tillståndet eller undantagsmedgivandet eller, i fall som avses i 7

och 8 §§, förbjuda fortsatt kameraövervakning. Förbudet skall gälla till

dess ny anmälan enligt 17 § har gjorts.

Vad som föreslagits i 22 och 23 §§ bör sammanställas med

bestämmelserna i 26 och 29 §§ om straff respektive överklagande.

Därvid kan till en början konstateras att den enda egentliga sanktion som

med stöd av 23 § kan riktas mot den som inte följer ett föreläggande

enligt 22 § är att återkalla ett meddelat tillstånd till kameraövervakning

eller ett undantagsmedgivande beträffande skyltning. I andra fall,

exempelvis om kameraövervakningen bedrivs trots att tillstånd krävs, ger

23 § inte någon grund för att utsätta den försumlige för sanktion. Någon

särskild sanktion är alltså inte kopplad till ett med stöd av 22 § meddelat

föreläggande om rättelse eller ett enligt 23 § meddelat förbud mot fortsatt

kameraövervakning. En annan sak är att övervakningen kan föranleda

straffansvar enligt 26 §.

Avsaknaden av egentliga sanktioner till förelägganden enligt 22 § och

förbud enligt 23 § framstår enligt Lagrådets uppfattning som diskutabel,

särskilt med hänsyn till att såväl ett föreläggande som ett förbud synes

kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol (29 §). Domstolens

avgöranden i mål av dessa slag kommer inte att få någon direkt rättsföljd

utan innebär bara att parterna får ett uttalande om vad som gäller enligt

lagen. Samma fråga kan samtidigt förekomma i en brottmålsprocess.

Såvitt Lagrådet har sig bekant förekommer inte denna kombination av

straff och fastställelsetalan på annat håll inom svensk rätt.

Enligt Lagrådets mening finns det skäl att överväga om inte sådana

förelägganden som avses i 22 och 23 §§ skall kunna förenas med vite. I

många situationer torde nämligen vitesinstitutet vara en mer verksam

sanktion än exempelvis straff eller återkallande av tillstånd. Om en

möjlighet att förelägga vite inte införs avstyrker Lagrådet de i 22 och

23 §§ föreslagna bestämmelserna om rättelse jämte förbud.

Förenas ett föreläggande med vite bör ansvar inte ådömas för en

gärning som omfattas av föreläggandet. Införande av en rätt för

länsstyrelsen att förena ett föreläggande med vite får då till konsekvens

att det straffbara området enligt 26 § begränsas.

26 §

Med hänvisning till vad som anförts inledningsvis förordar Lagrådet att

första stycket 3 ges följande lydelse:

"bryter mot bestämmelserna i 11 eller 12 § om anmälningsplikt."

29 §

Bestämmelsen om Justitiekanslerns rätt att överklaga motsvarar 18 § i

den nuvarande lagen om övervakningskameror m.m. I remissen har inte

kommenterats i vad mån Justitiekanslerns uppgift att ta till vara allmänna

intressen har påverkats av att länsstyrelsen enligt 7 a §

förvaltningsprocesslagen (1971:291) numera skall vara den enskildes

motpart om länssstyrelsens beslut överklagas till domstol. Enligt

Lagrådets uppfattning kan länsstyrelsens nya ställning som motpart

minska behovet av ingripanden från Justitiekanslerns sida.

30 §

Enligt paragrafen får regeringen föreskriva om avgift för länsstyrelsens

handläggning. En sådan delegation av föreskriftsrätt får enligt 8 kap.

regeringsformen (RF) ske endast under förutsättning att avgiften inte är

att betrakta som en skatt.

RF innehåller inte någon definition av begreppen skatt och avgift. I

förarbetena till RF anförde föredragande departementschefen i fråga om

gränsdragningen bl.a. att skatt kan karakteriseras som ett tvångsbidrag till

det allmänna utan direkt motprestation, medan med avgift vanligen

förstås en penningprestation som betalas för en specificerad

motprestation från det allmänna (prop. 1973:90 s. 213). Han anförde

vidare (s. 219):

"Enligt min mening har man i allmänhet att göra med en avgift i RF:s

bemärkelse endast om ett specificerat vederlag utgår för den erlagda

penningprestationen. Även i vissa andra fall får dock en penningpålaga

anses ha karaktär av avgift och inte av skatt. Ett sådant fall föreligger när

penningprestationen tas ut endast i näringsreglerande syfte och i sin

helhet tillförs näringsgrenen i fråga enligt särskilda regler.

Kännetecknande för dessa fall är ofta att avgifterna och de däremot

svarande utgifterna inte redovisas i statsbudgeten. Från sådana

utgångspunkter bör man alltjämt kunna betrakta de avgifter som utgår

som led i prisregleringen inom jordbrukets och fiskets områden som

avgifter i statsrättslig bemärkelse."

För att en avgift skall föreligga i RF:s mening förutsätts sålunda enligt

förarbetena normalt att ett specificerat vederlag utgår. Är denna

förutsättning uppfylld torde en penningpålaga ha karaktären av avgift

även om denna - som i förevarande fall - är obligatorisk och tas ut i

samband med myndighetsutövning. Utgör avgiften vederlag för en

myndighets kostnader i samband med myndighetsutövning som är riktad

direkt mot den avgiftsskyldige torde avgiftskriteriet således vara uppfyllt.

Det gäller t.ex. avgifter som tas ut för kostnader för handläggningen av

en ansökan eller anmälan eller för provtagning eller inspektion.

Däremot är det tveksamt i vad mån en pålaga rättsligt kan betraktas

som en avgift i fall då vederlaget inte är individuellt bestämt utan i stället

utgörs av en s.k. kollektiv motprestation. Som har framgått av de

redovisade förarbetsuttalandena har avsikten varit att vissa avgifter av

detta slag skall kunna betraktas som avgifter i statsrättslig bemärkelse,

nämligen bl.a. avgifter som tas ut endast i näringsreglerande syfte och i

sin helhet tillförs näringsgrenen i fråga. Av förarbetena framgår inte i

vilka andra fall det kan vara motiverat att frångå huvudprincipen att en

avgiftsklassificering förutsätter ett specificerat vederlag. Det är dock

enligt Lagrådets mening tydligt att något mer omfattande avsteg från

denna princip inte varit avsett bortsett från prisregleringsavgifter o.d.

Delegationsbestämmelsen i förevarande paragraf torde ge möjlighet att

föreskriva en generell avgift för dem som använder

övervakningskameror, dvs. en avgift som utgår även om användaren inte

varit föremål för någon direkt åtgärd från länsstyrelsens sida. Av den

allmänna motiveringen framgår att meningen är att en generell avgift

skall tas ut för att finansiera länsstyrelsernas verksamhet för tillsyn m.m.

En sådan avgift har enligt Lagrådets mening karaktären av skatt (jfr RÅ

1991 ref. 87 och Lagrådets yttrande i prop. 1993/94:198 s. 162 f.). Det

anförda innebär att delegationsbestämmelsen står i strid med RF.

Grunderna för finansieringen av länsstyrelsens handläggning bör därför

regleras i lagen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 29 januari 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Laila Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:64 Lag om allmän kamera-

övervakning

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om allmän

kameraövervakning

30 §

1 Senaste lydelse 1995:22.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

1

2

Prop. 1997/98:64

Prop. 1997/98:64

Bilaga 1

Prop. 1997/98:64

Bilaga 2

Prop. 1997/98:64

Bilaga 3

Prop. 1997/98:64

Bilaga 4

Prop. 1997/98:64

Bilaga 5

Prop. 1997/98:64

106

1

Prop. 1997/98:64

1

Prop. 1997/98:64

1