Regeringens proposition

2000/01:78

Rätt att arbeta till 67 års ålder

Prop.

2000/01:78

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 mars 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ändringar i lagen (1982:80) om anställningsskydd

(anställningsskyddslagen). Förslaget lämnas mot bakgrund av det nya

pensionssystemet och den överenskommelse som träffats mellan de partier som står

 bakom pensionsreformen, enligt vilken en arbetstagare skall ges möjlighet att

fortsätta med förvärvsarbete längre upp i åren än vad som hittills varit

möjligt.

Det föreslås en ny tvingande bestämmelse i anställningsskyddslagen som ger en

arbetstagare rätt, men inte skyldighet, att kvarstå i anställningen till 67 års

ålder. Den föreslagna regleringen innebär att det fortsättningsvis inte kommer

att vara tillåtet att träffa avtal om avgångsskyldighet före 67 års ålder. Avtal

 om ålder för när arbetstagare har rätt att lämna anställningen med pension kan

emellertid träffas även i framtiden.

En övergångsbestämmelse föreslås om att kollektivavtal som ingåtts före lagens

ikraftträdande gäller trots den nya tvingande bestämmelsen i

anställningsskyddslagen fram till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med

 utgången av år 2002.

På motsvarande sätt föreslås att föreskrifterna av vilka följer

avgångsskyldighet enligt förordningen (1991:1427) om tjänstepension och

tjänstegrupplivförsäkring för vissa arbetstagare med icke-statlig anställning i

dess lydelse den 1 januari 2001, tillämpas utan hinder av den nya bestämmelsen i

 anställningsskyddslagen till dess Pensionsplanen för arbetstagare hos staten

m.fl. (PA-91) löpt ut, dock längst till och med utgången av år 2002.

Vidare föreslås en höjning av åldersgränsen för när en arbetstagare endast har

en månads uppsägningstid och inte företrädesrätt från 65 till 67 år.

Bestämmelsen som ger möjlighet till tidsbegränsad anställning av den som

pensionerats ändras så att tidsbegränsad anställning blir möjlig av den som

fyllt 67 år.

I propositionen föreslås också ändringar i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring, lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning, lagen

(1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik samt i lagen (1962:381) om allmän

försäkring. En person som arbetar och är försäkrad för sjukpenning efter att ha

fyllt 65, men inte 67 år och till följd av arbetsskada under den tiden får sin

arbetsförmåga bestående nedsatt skall ha rätt till livränta enligt

bestämmelserna i lagen om arbetsskadeförsäkring. Åldersgränsen för

läkarvårdsersättning, tandvårdsersättning respektive sjukgymnastikersättning

föreslås höjd från 65 år till 67 år.

Vad gäller rätt till arbetslöshetsersättning och möjlighet till deltagande i

arbetsmarknadspolitiska program föreslås inga ändringar.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 september 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd

6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring

8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

9

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik 10

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

11

3 Ärendet och dess beredning 12

4 Gällande rätt 12

4.1 Lagen om anställningsskydd 12

4.2 Arbetsmarknadspolitiska insatser 14

4.3 Socialförsäkringsfrågor 15

5 Internationella konventioner 17

6 Tidigare ställningstaganden och förslag 19

6.1 Pensionsberedningen 19

6.2 Pensionsarbetsgruppen 20

6.3 Genomförandegruppen 21

7 Departementspromemorians (Ds 1999:39) förslag 22

8 Överväganden 23

8.1 Rätt att kvarstå i anställningen till 67 års ålder 23

8.2 Tidsbegränsad anställning 32

8.3 Uppsägningstid och företrädesrätt 34

8.4 Arbetslöshetsförsäkringen och arbetsmarknadspolitiska insatser 35

8.5 Socialförsäkringssystemet m.m. 38

8.5.1 Behovet av anpassningar beträffande sjukpenning,

rehabiliteringsersättning och förtidspension 38

8.5.2 Arbetsskadeförsäkringen 39

8.5.3 Läkarvårdsersättning och ersättning för sjukgymnastik 40

8.5.4 Tandvårdsersättning 41

9 Konsekvenser 42

10 Ikraftträdande 42

11 Författningskommentar 43

11.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd

43

11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring 45

11.3 Övriga lagförslag 45

Bilaga 1 Departementspromemorians lagförslag 46

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser 47

Bilaga 3 Sammanfattning av promemorians förslag 48

Bilaga 4 Promemorians lagförslag 49

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser 55

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 56

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 62

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 64

Bilaga 9 Lagrådets yttrande 66

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 mars 2001 67

1

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd,

2. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring,

3. lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning,

4. lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik,

5. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:80) om anställningsskydd

dels att rubriken närmast före 33 § skall utgå,

dels att 5 och 33 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 32 a §, och närmast före 32 a

 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §1

Avtal om tidsbegränsad anställning får träffas i följande fall:

1. Avtal för viss tid, viss säsong eller visst arbete, om det föranleds av

arbetets särskilda beskaffenhet.

2. Avtal för viss tid som avser vikariat, praktikarbete eller feriearbete.

3. Avtal för viss tid, dock sammanlagt högst sex månader under två år, om det

föranleds av tillfällig arbetsanhopning.

4. Avtal som gäller för tiden till dess arbetstagaren skall börja sådan

tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, som skall pågå mer

än tre månader.

5. Avtal för viss tid som avser anställning efter pensionering, om arbetstagaren

 har uppnått den ålder som medför skyldighet att avgå från anställningen med

ålderspension eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, när

arbetstagaren har fyllt 67 år.

5. Avtal för viss tid, när arbetstagaren har fyllt 67 år.

Om en arbetstagare har varit anställd hos arbetsgivaren som vikarie i sammanlagt

 mer än tre år under de senaste fem åren, övergår anställningen till en

tillsvidareanställning.

Rätt att kvarstå i anställningen till 67 år

32 a §

En arbetstagare har rätt att kvarstå i anställningen till utgången av den månad

då han eller hon fyller 67 år, om inte annat följer av denna lag.

33 §2

En arbetsgivare, som vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning när

arbetstagaren uppnår den ålder som medför skyldighet att avgå med ålderspension

eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, vid fyllda 67 år, skall

skriftligen ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning vid

utgången av den månad då han eller hon fyller 67 år skall arbetsgivaren

skriftligen ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning i

samband med att arbetstagaren får rätt till hel förtidspension enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring, skall arbetsgivaren skriftligen ge

arbetstagaren besked om detta så snart arbetsgivaren har fått kännedom om

pensionsbeslutet.

En arbetstagare som har fyllt 65 år eller uppnått den lägre ålder som medför

skyldighet att avgå med ålderspension har inte rätt till längre uppsägningstid

än en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 och 25 a §§.

En arbetstagare som har fyllt 67 år har inte rätt till längre uppsägningstid än

en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 eller 25 a §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

2. Kollektivavtal, som har ingåtts före lagens ikraftträdande, gäller utan

hinder av 32 a § till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med utgången av

 år 2002.

3. Föreskrifter av vilka avgångsskyldighet följer enligt förordningen

(1991:1427) om tjänstepension och tjänstegrupplivförsäkring för vissa

arbetstagare med icke-statlig anställning, i dess lydelse den 1 januari 2001,

tillämpas utan hinder av 32 a § till dess Pensionsplanen för arbetstagare hos

staten m.fl. löpt ut, dock längst till och med utgången av år 2002.

2.1

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 4 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

4 §2

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 65 år.

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 65 år,

om inte annat anges i andra stycket.

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 67 år,

om skadan inträffar den månad då den försäkrade fyller 65 år eller senare. En

förutsättning för rätt till sådan livränta är att den försäkrade är

sjukpenningförsäkrad enligt 3 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

2.2

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om läkaren är tjänstledig och

vikarierar för en annan läkare.

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare för verksamhet inom

företagshälsovård.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid vårdtillfället

har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något annat.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid vårdtillfället

har fyllt 67 år om inte landstinget medger något annat.

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om sjukgymnasten är tjänstledig och

vikarierar för en annan sjukgymnast.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast för verksamhet inom

företagshälsovård.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som vid

behandlingstillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något

annat.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som vid

behandlingstillfället har fyllt 67 år om inte landstinget medger något annat.

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring1 skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §2

Ersättning för tandvård lämnas om vården ges vid en folktandvårdsklinik, en

högskola där odontologisk utbildning och forskning bedrivs eller annars genom

det allmännas försorg. Ersättning lämnas också om vården ges hos en enskild

näringsidkare, ett bolag eller annan juridisk person, under förutsättning att

vårdgivaren är uppförd på en förteckning som upprättats av den allmänna

försäkringskassan.

För att bli uppförd på en förteckning enligt första stycket skall vårdgivaren

antingen själv vara legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist eller

 ha tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare eller tandhygienister.

Vidare krävs att vårdgivaren har F-skattsedel.

Ersättning lämnas enligt grunder som regeringen fastställer. Ersättning lämnas

endast om tandvården utförts av en legitimerad tandläkare eller legitimerad

tandhygienist som inte har fyllt 65 år.

Ersättning lämnas enligt grunder som regeringen fastställer. Ersättning lämnas

endast om tandvården utförts av en legitimerad tandläkare eller legitimerad

tandhygienist som inte har fyllt 67 år.

Ersättning lämnas inte för tandvård åt en försäkrad som fyller högst 19 år under

 det år då vården ges. Om avgiftsfri tandvård åt sådan försäkrad föreskrivs i

tandvårdslagen (1985:125).

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

3 Ärendet och dess beredning

Inom Näringsdepartementet utarbetades under våren 1999 en

departementspromemoria, Höjd ålder för avgångsskyldighet till 67 år (Ds

1999:39). I departementspromemorian redovisas olika alternativ för att genomföra

 en höjd ålder för avgångsskyldighet till 67 år. I departementspromemorian

förordas att det i lagen (1982:80) om anställningsskydd

(anställningsskyddslagen) införs en bestämmelse om att ett avtal som föreskriver

 en avgångsskyldighet mellan 65 och 67 år skall sakna verkan i den delen och i

stället skall gälla en avgångsskyldighet vid fyllda 67 år. En sammanfattning av

departementspromemorians innehåll finns i avsnitt 7. Departementspromemorians

lagförslag finns i bilaga 1.

Departementspromemorian har remissbehandlats och en förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. En remissammanställning finns tillgänglig i

Näringsdepartementet (dnr N1999/8786/ARM).

Därefter har i november 2000 inom Näringsdepartementet promemorian Rätt att

arbeta till 67 års ålder upprättats (dnr N2000/8583/RS). Promemorian innehåller

bland annat förslag till införande av en tvingande bestämmelse i

anställningsskyddslagen om rätt att kvarstå i anställningen till 67 års ålder,

samt därutöver rätt till livränta på visst sätt enligt lagen om

arbetsskadeförsäkring till 67 år och om höjning av åldersgränsen för

läkarvårdsersättning, tandvårdsersättning respektive sjukgymnastikersättning

från 65 till 67 år. En sammanfattning av promemorians innehåll finns i bilaga 3.

 Promemorians lagförslag finns i bilaga 4. Den har behandlats vid ett

remissammanträde den 18 december 2000. En förteckning över de remissinstanser

som lämnat synpunkter finns i bilaga 5. Protokoll från remissammanträdet och en

remissammanställning finns att tillgå i Näringsdepartementet (dnr

N2000/8583/RS).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 15 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över

det lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7.

Regeringen har i huvudsak beaktat Lagrådets synpunkter. Lagrådets synpunkter

behandlas i avsnitt 8.1.

Vidare beslutade regeringen den 8 mars 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över

det förslag till ytterligare en övergångsbestämmelse som finns i bilaga 8.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 9. Lagrådet har lämnat förslaget i den delen

utan erinran.

I propositionen har vissa redaktionella ändringar gjorts.

4 Gällande rätt

4.1 Lagen om anställningsskydd

Enligt 33 § första stycket lagen (1982:80) om anställningsskydd

(anställningsskyddslagen) gäller att en arbetsgivare som vill att en

arbetstagare skall lämna sin anställning när arbetstagaren uppnår den ålder som

medför skyldighet att avgå med ålderspension eller, om någon sådan

avgångsskyldighet inte finns, vid fyllda 67 år, skall ge arbetstagaren

skriftligt besked om detta minst en månad i förväg.

Av 33 § andra stycket framgår att om en arbetsgivare vill att en arbetstagare

skall lämna sin anställning i samband med att arbetstagaren får rätt till hel

förtidspension, skall arbetsgivaren skriftligen ge arbetstagaren besked om detta

 så snart arbetsgivaren fått kännedom om pensionsbeslutet.

Slutligen gäller enligt 33 § tredje stycket att en arbetstagare som fyllt 65 år

eller uppnått den lägre ålder som medför skyldighet att avgå med ålderspension

inte har rätt till längre uppsägningstid än en månad och inte heller har

företrädesrätt enligt 22, 23, 25 och 25 a §§ samma lag. Arbetstagaren har

således inte företrädesrätt när turordning skall bestämmas i samband med

uppsägning enligt 22 § och inte heller möjlighet att åberopa den särskilda

skyddsregeln för arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga i 23 §. Vidare saknar

dessa arbetstagare företrädesrätt till återanställning och till anställning med

högre sysselsättningsgrad enligt 25 och 25 a §§.

Enligt 5 § anställningsskyddslagen gäller att avtal om tidsbegränsad anställning

 får träffas bland annat avseende anställning efter pensionering, om

arbetstagaren har uppnått den ålder som medför skyldighet att avgå från

anställningen med ålderspension eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte

finns, när arbetstagaren har fyllt 67 år.

Enligt 2 § anställningsskyddslagen får det genom kollektivavtal som har slutits

eller godkänts av en central arbetstagarorganisation göras avvikelser från 33 §.

 Även bestämmelserna i 5, 22, 25 och 25 a §§ är dispositiva för parterna.

Tidpunkten när en arbetstagare är skyldig att avgå med ålderspension regleras

inte i anställningsskyddslagen. Denna tidpunkt kan istället framgå av

kollektivavtal, enskilt avtal eller förordning. Om åldern för

avgångsskyldigheten inte är avtalad eller reglerad i förordning gäller att

arbetsgivaren kan meddela arbetstagaren att hon eller han skall lämna

anställningen vid fyllda 67 år.

När arbetstagaren uppnår åldern för avgångsskyldighet enligt avtal eller

förordning eller uppnår 67 års ålder har arbetsgivaren således rätt att utan

uppsägning skriftligen meddela arbetstagaren att hon eller han skall lämna sin

anställning. Om en arbetsgivare inte iakttar kravet på skriftlighet utan i

stället lämnar en muntlig underrättelse, får underrättelsen ändå rättslig verkan

 för anställningens upphörande. Stadgandet har således i den delen endast

karaktären av en ordningsföreskrift och arbetsgivaren kan således bli skyldig

att betala skadestånd på grund av brott mot skriftlighetskravet. Om

arbetsgivaren inte lämnar besked till arbetstagaren om att arbetsgivaren önskar

att arbetstagaren skall lämna anställningen kvarstår arbetstagaren automatiskt i

 anställningen. Om arbetsgivaren därefter vill att arbetstagaren skall lämna

anställningen gäller en månads uppsägningstid. Vill arbetsgivaren å andra sidan

att en arbetstagare skall sluta sin anställning tidigare än vid den tidpunkt då

avgångsskyldighet föreligger, måste arbetsgivaren enligt vanliga regler vidta

uppsägning.

De anställdas rätt och skyldighet att avgå med ålderspension regleras normalt i

pensionsavtal. För flertalet arbetstagare på den svenska arbetsmarknaden gäller

idag, på grund av bestämmelser i kollektivavtal, att avgångsskyldighet inträder

före 67 års ålder, i regel vid 65 år. För vissa yrkeskategorier inträder

avgångsskyldighet tidigare än vid 65 års ålder enligt kollektivavtal eller

enligt förordningen (1991:1427) om tjänstepension och tjänstegrupplivförsäkring

för vissa arbetstagare med icke-statlig anställning (den s.k.

PISA-förordningen). Bland arbetstagare som är avgångsskyldiga före 65 års ålder

kan nämnas flygledare, militär personal, brandmän samt arbetstagare med vissa

konstnärliga yrken. Ett flertal av kollektivavtalen om avgångsskyldighet gäller

tills vidare. Avtalen är dock vanligtvis uppsägningsbara per utgången av

kalenderår med en ömsesidig uppsägningstid om tre till sex månader.

4.2 Arbetsmarknadspolitiska insatser

Grunden för arbetsmarknadspolitiken är en väl fungerande förmedling av

arbetssökande till lediga platser samt att arbetsgivare av arbetsförmedlingen

anvisas lämpliga arbetssökande. För den arbetssökande finns idag inga

åldersgränser. Även äldre sökande - 65 år och äldre - kan således ta del av

arbetsförmedlingens service i denna del.

Den som är arbetslös kan - under vissa förutsättningar - få ekonomiskt stöd i

form av arbetslöshetsersättning under tiden han eller hon söker arbete.

Bestämmelser om arbetslöshetsersättning finns i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring. Rätten till arbetslöshetsersättning upphör vid

månadsskiftet före den månad då den arbetslöse fyller 65 år.

En arbetslös kan också erbjudas stöd av olika slag för att åter komma i arbete

eller för att komma in på arbetsmarknaden. Det kan vara deltagande i olika

arbetsmarknadspolitiska program vilka syftar till att stärka den enskildes

möjligheter att få eller behålla ett arbete. Vid deltagande i sådant program

utgår aktivitetsstöd eller annan ersättning.

De arbetsmarknadspolitiska programmen enligt förordningen (2000:634) om

arbetsmarknadspolitiska program är arbetsmarknadsutbildning, arbetspraktik, stöd

 till start av näringsverksamhet, aktivitetsgarantin, ungdomsinsatser,

förberedande insatser samt projekt med arbetsmarknadspolitisk inriktning. Enligt

 6 § samma förordning skall en anvisning till sådant program vara

arbetsmarknadspolitiskt motiverad. Det betyder att en anvisning får göras endast

 om den framstår som lämplig både för den enskilde och ur ett

arbetsmarknadspolitiskt perspektiv. Någon åldersgräns beträffande hur länge en

sökande kan anvisas till ett program finns således inte, förutom beträffande

ungdomsinsatser.

Bestämmelser om det arbetsmarknadspolitiska programmet anställningsstöd finns i

förordningen (1997:1275) om anställningsstöd. Anställningsstöd finns av tre

slag, nämligen allmänt, förstärkt och särskilt anställningsstöd. Det lämnas till

 arbetsgivare i syfte att stimulera anställningar av personer som har svårt att

få ett reguljärt arbete. Målgruppen är långtidsarbetslösa. Allmänt

anställningsstöd lämnas 6 eller 12 månader, förstärkt och särskilt

anställningsstöd under 24 månader. Anställning med allmänt respektive förstärkt

anställningsstöd omfattas av anställningsskyddslagen, medan anställning med

särskilt anställningsstöd är undantagen.

Bestämmelser beträffande arbetsmarknadspolitiska program för personer med

arbetshandikapp finns i förordningen (2000:630) om särskilda insatser för

personer med arbetshandikapp. Anställning med lönebidrag är en sådan särskild

insats. I samma förordning regleras också bland annat stöd till hjälpmedel på

arbetsplatsen, särskilda insatser för syn- och hörselskadade, stöd till

personligt biträde samt särskilt stöd vid start av näringsverksamhet. Också här

är förutsättningen för insatserna att de skall vara arbetsmarknadspolitiskt

motiverade, vilket innebär att de får lämnas endast om de framstår som lämpliga

både för den enskilde och ur ett övergripande arbetsmarknadspolitiskt

perspektiv. Anställning med lönebidrag omfattas av anställningsskyddslagen.

Gemensamt för de arbetsmarknadspolitiska insatser som nämnts ovan är att någon

bestämd övre åldersgräns inte finns angiven. Bedömningen skall i stället göras

utifrån såväl ett individuellt som ett övergripande arbetsmarknadspolitiskt

perspektiv. I praktiken torde det i dag vara mycket ovanligt att en person

deltar i något arbetsmarknadspolitiskt program efter det att han eller hon har

fyllt 65 år.

Eftersom rätten att erhålla arbetslöshetsersättning upphör vid 65 års ålder,

medan rätt till garantipension i stället inträder, kan det i normalfallet inte

anses arbetsmarknadspolitiskt motiverat att anvisa den som fyllt 65 år till en

arbetsmarknadspolitisk insats. Det innebär att om en person skulle delta i ett

arbetsmarknadspolitiskt program med aktivitetsstöd efter den tidpunkten så utgår

 inte längre aktivitetsstöd motsvarande arbetslöshetsersättning utan stödet blir

 143 kronor per dag.

Arbetslöshetsersättning och aktivitetsstöd är pensionsgrundande. De ingår som en

 inkomst i underlaget för beräkning av pensionsgrundande inkomst. På

arbetsinkomster efter 65 år betalas av socialavgifterna endast

ålderspensionsavgift. I stället betalas särskild löneskatt.

4.3 Socialförsäkringsfrågor

 Arbetsskadeförsäkringen

Arbetsskador som inträffat efter den 30 juni 1977 regleras i lagen (1976:380) om

 arbetsskadeförsäkring (LAF). Även andra förvärvsarbetande än arbetstagare dvs.

uppdragstagare och egna företagare är försäkrade enligt LAF. En förutsättning

för att få ersättning enligt LAF är att skadan godkänns som arbetsskada. Den som

 har drabbats av en arbetsskada kan, utom i vissa speciella fall, få ersättning

enligt LAF först när sjukdomstillståndet har upphört och skadan gett en

bestående nedsättning av arbetsförmågan. Ersättningen betalas då ut i form av

livränta. En livränta kan tidsbegränsas eller utges tills vidare. För rätt till

livränta krävs att arbetsförmågan är nedsatt med minst en femtondel, och att

inkomstbortfallet för år räknat uppgår till en fjärdedel av det prisbasbelopp

som gällde vid början av det år från vilket livränta ska börja utgå.

Arbetsskadeförsäkringen tar sikte på den faktiska nedsättningen av den skadades

förmåga att skaffa sig inkomst genom förvärvsarbete. Ersättning för arbetsskada

i form av livränta ska i princip utgöra skillnaden mellan den inkomst som den

arbetsskadade kan antas ha haft om han inte hade skadats och den inkomst som han

 trots skadan kan beräknas få. Det är med andra ord fråga om en hundraprocentig

kompensation av inkomstbortfallet till följd av arbetsskada. För

livränteunderlaget gäller samma högsta gräns som för sjukpenninggrundande

inkomst enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL).

För personer födda år 1937 eller tidigare samordnas arbetsskadelivräntan med

ålderspensionen från 65-årsmånaden. För personer som har fyllt 65 år utges

livränta endast i den mån personen i fråga inte har rätt till en ålderspension

som motsvarar 65 % av livräntan. Vid förtida och uppskjutna uttag av

ålderspension beräknas livräntan som om hel ålderspension hade börjat utges vid

65 års ålder.

För personer födda 1938 eller senare avskaffades däremot möjligheterna att

uppbära arbetsskadelivränta efter 65 års ålder i samband med att reglerna för

det reformerade ålderspensionssystemet trädde i kraft den 1 januari 1999.

Beslutet att avskaffa rätten till livränta efter 65 års ålder motiverades med

att det inte skulle vara förenligt med ett livsinkomstbaserat system att

tillämpa en förmånsbaserad bestämmelse som innebär att den pensionsberättigade

alltid skulle vara garanterad ett visst belopp (prop. 1997/98:151, bet.

1997/98:SfU13 och SfU14, rskr. 1997/98:315 och 320). Vidare skulle det faktum

att arbetsskadelivräntan är pensionsgrundande till sitt bruttobelopp innebära

administrativa problem i och med att pensionsrätt i det reformerade

ålderspensionssystemet kan tjänas in även efter 65 års ålder.

Av förarbeten framgår vidare att det speciellt har beaktats huruvida

avskaffandet av möjligheterna till arbetsskadelivränta efter 65 års ålder skulle

 strida mot ILO-konventionen (nr 121) om förmåner vid yrkesskada. Yttrande har

därvid inhämtas från ILO-kommittén. Slutsatsen var att ILO-konventionens krav

huvudsakligen är uppfyllda genom den garantipension som finns i

ålderspensionssystemet. Således avser arbetsskadeförsäkringen att täcka risken

för bortfallet av förvärvsinkomster. När en person med arbetsskadelivränta

uppnår pensionsåldern riskerar inte han eller hon längre att förlora inkomsterna

 på grund av arbetsskadan utan på grund av åldern.

 Läkarvårdsersättning och ersättning för sjukgymnastik

I lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning (LOL) och i lagen (1993:1652) om

ersättning för sjukgymnastik (LOS) finns bestämmelser om vissa ersättningar till

 läkare och sjukgymnaster i privat verksamhet i den öppna hälso- och sjukvården.

 Lagarna reglerar ersättning från ett av landstingen finansierat och

administrerat offentligt ersättningssystem. Ersättning lämnas endast till

vårdgivare som träffat samverkansavtal med landstinget rörande sin verksamhet.

Om det däremot föreligger ett vårdavtal mellan vårdgivaren och landstinget

gäller vårdavtalet i stället för bestämmelserna i LOL och LOS.

För att läkarvårdsersättning skall lämnas krävs bland annat att läkaren har

specialistkompetens och bedriver mottagningsverksamhet inom sin specialitet i

öppen vård för enskilda patienter. Sjukgymnastikersättning lämnas för

sjukgymnastik som ges av legitimerad sjukgymnast. Vårdgivaren måste bedriva sin

verksamhet på heltid. Vårdgivaren får inte vara anställd i något landstings

hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person inom hälso-

och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande inflytande i.

Vårdgivaren får inte heller vid vårdtillfället ha fyllt 65 år, men landstinget

kan medge undantag. Det huvudsakliga motivet till att införa en åldersgräns i

LOL och LOS var att pensionsåldern för offentliganställda läkare och

sjukgymnaster var 65 år. Läkare och sjukgymnaster kan i och för sig arbeta kvar

efter 65 år, men någon ersättning enligt ovan angivna lagar betalas inte ut.

 Tandvårdsersättning

Enligt 2 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring lämnas

tandvårdsersättning till tandläkare och tandhygienister om tandvården utförts av

 en legitimerad tandläkare eller tandhygienist som inte har fyllt 65 år. Motivet

 för denna åldersgräns var att samma åldersgräns som gäller för den allmänna

pensionsåldern även bör gälla här (prop. 1997/98:112). Det var också en åtgärd i

 syfte att bl.a. underlätta för yngre tandläkare och tandhygienister att utöva

sin verksamhet. I likhet med vad som gäller för läkare och sjukgymnaster finns

inget formellt hinder mot att tandläkare fortsätter att arbeta efter 65 år men

praktiskt är möjligheterna begränsade eftersom någon ersättning inte utges.

 Sjukförsäkringen

I lagen (1991:1047) om sjuklön finns ingen övre åldersgräns för rätt till

sjuklön. Sjuklön betalas ut till den som arbetar.

Enligt 3 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring kan sjukpenning normalt

utges till den månad en försäkrad fyller 70 år. Undantag gäller för den som

uppbär hel förtidspension eller hel särskild efterlevandepension eller uppburit

sådan förmån månaden innan han eller hon har börjat uppbära hel ålderspension.

För tid efter 70 års ålder eller när den försäkrade dessförinnan har börjat

uppbära hel ålderspension kan sjukpenning utges under högst 180 dagar.

Begränsningen till 180 dagar kan dock enligt 3 kap. 13 § samma lag gälla även

mellan 65 och 70 års ålder. Av förarbetena framgår att denna begränsning kan bli

 aktuell i de fall den försäkrade är arbetsoförmögen och på grund därav skulle

ha varit berättigad till förtidspension om han eller hon varit under 65 år.

Enligt 22 kap. 7 § lagen om allmän försäkring utges rehabiliteringsersättning

längst till och med månaden före den då den försäkrade fyller 65 år.

5 Internationella konventioner

 Europarådets sociala stadga

Europarådets reviderade sociala stadga trädde i kraft den 1 juli 1999. I artikel

 6 i stadgan regleras den kollektiva förhandlingsrätten. De undertecknande

parterna åtar sig där att främja gemensamt samråd mellan arbetstagare och

arbetsgivare samt att där så är nödvändigt och lämpligt, främja ett förfarande

med frivilliga förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter för att uppnå en

reglering av arbetsvillkoren genom kollektivavtal. Huvudregeln när det gäller

inskränkningar av de rättigheter och principer som parterna åtnjuter enligt

stadgan är att de endast kan ske med stöd av artikel G. I denna anges att

förutom de inskränkningar och begränsningar som anges särskilt i vissa delar av

stadgan kan inskränkningar göras av rättigheterna och principerna för sådana

bestämmelser som anges i lag och som är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle

som garanti för andras fri- och rättigheter eller som skydd för samhällets

intresse, den nationella säkerheten eller allmän hälsa eller moral.

 Internationella arbetsorganisationen (ILO)

Av 1949 års konvention om tillämpning av principerna för organisationsrätten och

 den kollektiva förhandlingsrätten (nr 98) framgår bland annat att åtgärder

skall vidtas för att säkerställa att föreningsrätten respekteras. Det anges

också att staterna skall agera för att uppmuntra och främja en full utveckling

och användning av systemet för frivilliga förhandlingar mellan arbetsmarknadens

parter i syfte att reglera villkor och förutsättningar för anställning genom

kollektivavtal.

I 1981 års konvention om främjandet av kollektiva förhandlingar (nr 154) slås

bland annat fast att åtgärder skall vidtas i syfte att främja kollektiva

förhandlingar. Syftet med dessa åtgärder skall vara att möjliggöra kollektiva

förhandlingar inom de områden som täcks av konventionen. Syftet skall också vara

 att successivt utsträcka kollektiva förhandlingar till de frågor som räknas upp

 i konventionen som exempelvis bestämmandet av arbetsvillkor och

anställningsvillkor.

Dessa konventioner var aktuella i ett ärende som behandlades av ILO:s styrelse

1994, vilket avsåg Sverige. Bakgrunden var den att Landsorganisationen i

Sverige (LO), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) och Fria

fackföreningsinternationalen (FFI) i februari 1994 inlämnade en anmälan mot

Sveriges regering för överträdelser av de båda konventionerna. Anmälan

föranleddes av ändringar i anställningsskyddslagen. Lagändringarna innebar bland

 annat att den dispositiva regeln om längsta tillåtna provanställningsperioden

utvidgades från sex till tolv månader. Regeln skulle även fortsättningsvis vara

dispositiv. I en särskild övergångsbestämmelse föreskrevs dock att de

kollektivavtal som hade träffats före den 1 januari 1994 skulle vara utan verkan

 till den del som avtalen föreskrev kortare tider för de tidsbegränsade

anställningarna än de nya lagreglerna lämnade utrymme för. ILO:s styrelse

konstaterade enhälligt i ett beslut i juni 1994 att övergångsbestämmelsen ledde

till ett undanröjande av vissa kollektivavtal som hade träffats innan

lagändringen trädde i kraft. Från styrelsens sida betonades det att

förhandlingsfriheten var ett väsentligt inslag i föreningsfriheten och att

offentliga myndigheter därför borde avhålla sig från åtgärder som begränsade

parternas möjlighet att förhandla kollektivt. Av avgörande betydelse var enligt

styrelsen att tidigare ingångna avtal sattes åt sidan. Styrelsen rekommenderade

regeringen att i fortsättningen avstå från lagstiftningsåtgärder som röjer undan

 tidigare ingångna kollektivavtal. Dessutom anmodades regeringen att ändra

övergångsbestämmelsen i fråga, vilket skedde 1994.

Det finns också en konvention och en rekommendation som rör

pensionsförhållanden. Det är dels konvention (nr 128) om invaliditets-, ålders-,

 och efterlevandeförmåner, dels rekommendation (nr 162) om äldre arbetstagare.

I konvention nr 128 i del III om åldersförmåner anges i artikel 15.2 att den

föreskrivna åldersgränsen för rätt till pension inte får överstiga 65 år. Högre

ålder får dock fastställas av behörig myndighet i enlighet med de särskilda

grunder som anges i konventionen. I ILO-rekommendation nr 162 om äldre

arbetstagare anges vidare i del IV punkten 21 att åtgärder i mån av möjlighet

bör vidtas för att göra den ålder som kvalificerar för ålderspension flexibel. I

 punkten 29 rekommenderas att äldre arbetstagare som är arbetsdugliga bör kunna

uppskjuta sina anspråk på åldersförmåner utöver den ålder, som normalt

kvalificerar arbetstagare för sådana förmåner, i syfte exempelvis att uppfylla

alla kvalifikationer för förmåner eller att förbättra sina förmåner med hänsyn

till den högre ålder då förmånerna tas ut och i förekommande fall det

ytterligare arbete som utförts eller de ytterligare avgifter som erlagts.

6 Tidigare ställningstaganden och förslag

6.1 Pensionsberedningen

I oktober 1984 tillsattes en parlamentariskt sammansatt kommitté - som även

inkluderade företrädare för arbetsmarknadens parter - med uppdrag att göra en

samlad genomgång av erfarenheterna av reglerna inom det allmänna

pensionssystemet. Kommittén tog namnet Pensionsberedningen.

I delbetänkandet Förtidspension och rörlig pensionsålder (SOU 1989:101)

behandlades, förutom generella förslag angående pensionssystemet, frågan om

tidpunkten för avgångsskyldighet med pension. Pensionsberedningen föreslog att

åldersgränsen i 33 § lagen (1982:80) om anställningsskydd

(anställningsskyddslagen) skulle höjas från 65 år till 67 år. Frågan

aktualiserades eftersom det inte skulle finnas någon övre åldersgräns för

intjänande av pension i ett nytt pensionssystem. Ålderspensionens storlek skulle

 komma att påverkas av tidpunkten för pensionsuttaget, dvs. ju senare

pensioneringstidpunkt, desto högre pension. Huruvida en regel om

anställningsskydd och avgångsskyldighet i anställningsskyddslagen skulle vara

tvingande eller dispositiv diskuterades, varvid konstaterades att en tvingande

lagreglering skulle bli tekniskt mycket besvärlig och att svåra

gränsdragningsproblem skulle uppkomma. Vidare konstaterades att en tvingande

reglering även skulle innebära avsteg från vad som allmänt sett gäller om lagens

 dispositiva karaktär. Det föreslogs därför att det även fortsättningsvis skulle

 vara möjligt att i avtal reglera tidpunkten för avgångsskyldigheten. I

betänkandet framhölls dock att en utgångspunkt för ställningstagandet att inte

förorda tvingande lagstiftning var att Pensionsberedningen förutsatte att

avtalen så långt som möjligt ändrades i enlighet med den föreslagna

lagändringen. Pensionsberedningen påpekade också att om det senare skulle visa

sig att förslaget inte blev förverkligat i praktiken borde ytterligare åtgärder

prövas, däribland även tvingande lagstiftning trots de invändningar som kan

riktas mot en sådan åtgärd.

I propositionen med förslag om tilläggsbudget I till statsbudgeten för

budgetåret 1990/91 (prop. 1990/91:25 bilaga 6) föreslogs en höjning av

åldersgränsen i 33 § anställningsskyddslagen från 65 år till 67 år. Vidare

uttalades att parterna även i fortsättningen måste ha möjlighet att träffa avtal

 om skyldighet att avgå från anställningen före 67 års ålder. En höjning av den

dispositiva åldersgränsen i anställningsskyddslagen för avgångsskyldighet från

65 till 67 år skedde därefter genom en lagändring som trädde i kraft den 1 april

 1991 (bet.1990/91:AU 15, rskr. 1990/91:99).

6.2 Pensionsarbetsgruppen

I november 1991 bemyndigades statsrådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN] att tillkalla en

parlamentariskt sammansatt arbetsgrupp med uppgift att utarbeta förslag till ett

 nytt system för den allmänna pensionen. Denna arbetsgrupp -

Pensionsarbetsgruppen - bestod av representanter för samtliga riksdagspartier. I

 september 1993 fick Pensionsarbetsgruppen tilläggsdirektiv att lämna förslag om

 en successiv höjning av pensionsåldern till 66 år.

I februari 1994 avlämnade Pensionsarbetsgruppen sitt betänkande Reformerat

pensionssystem (SOU 1994:20). I betänkandet presenterades förslag till ett nytt

reformerat ålderspensionssystem. Förslagen byggde på en överenskommelse mellan

representanter i arbetsgruppen för de dåvarande fyra regeringspartierna och

socialdemokraterna. I fråga om rätten att kvarstå i arbete efter 65 år uttalade

Pensionsarbetsgruppen att med ett pensionssystem där pensionsåldern är flexibel

och där pensioner beräknas på huvudsakligen försäkringsmässiga grunder finns det

 starka skäl för att de försäkrade ges en möjlighet att fortsätta med

förvärvsverksamhet längre upp i åren än vad som i praktiken var möjligt.

Pensionsarbetsgruppen uttalade som sin principiella mening att det inte skulle

vara orimligt att de försäkrade fick stanna kvar i arbete så länge de själva

ville och orkade. Enligt överenskommelsen borde i vart fall möjligheterna bli

större än vad som var fallet enligt den gällande ordningen.

Pensionsarbetsgruppen uttalade vidare, trots den principiella inställningen, att

 gruppen insåg att gränser som anger när arbetstagarens ålder medför

avgångsskyldighet också i framtiden skulle komma att vara nödvändiga. Det

påpekades också att vissa yrkeskategorier är avgångsskyldiga tidigare än vid 65

års ålder. I betänkandet uppskattades cirka 40 000 personer vara avgångsskyldiga

 före 65 års ålder. I samband därmed uppkom frågan om arbetsmarknadens parter

även fortsättningsvis och med det reformerade pensionssystemet borde få råda

över tidpunkten för avgångsskyldigheten, dvs. om man utan lagstiftningsåtgärder

kunde förvänta sig att arbetsmarknadsparterna skulle komma att höja den mer

eller mindre allmänna gränsen för avgångsskyldighet som ligger vid 65 år.

Arbetsgruppen konstaterade att frågan varit uppe redan under

Pensionsberedningens arbete, men att någon anpassning av kollektivavtalen i

anledning av den då genomförda lagändringen inte ägt rum. Arbetsgruppen uttalade

 att man inte var beredd att låta frågan om gränsen för avgångsskyldigheten bero

 med en vädjan till arbetsmarknadsparterna att genom förhandlingar, med oviss

utgång, försöka åstadkomma en höjning av gränserna för avgångsskyldigheten.

Förslaget blev slutligen att det genom tvingande lagstiftning skulle införas en

lagstadgad rätt att kvarstå i arbete till 66 års ålder fr.o.m. år 1997 och till

67 års ålder fr.o.m. år 1998. Möjligheter till undantag skulle dock finnas i

viss utsträckning bland annat av säkerhetshänsyn, främst i fråga om

yrkeskategorier som enligt gällande avtal var avgångsskyldiga före 65 års ålder.

Arbetstagare som fortsatte att arbeta efter 65 års ålder skulle inte omfattas av

 de särskilda turordningsreglerna eller reglerna om företrädesrätt till

återanställning som annars gäller vid uppsägning på grund av arbetsbrist. Sådana

 arbetstagare skulle inte heller ha rätt till längre uppsägningstid än en månad.

 I dessa hänseenden innebar förslaget således inga förändringar.

I den s.k. princippropositionen (prop. 1993/94:250) anslöt sig regeringen i

huvudsak till de förslag som Pensionsarbetsgruppen hade lämnat. Dock ansåg

regeringen att höjningen av åldersgränsen för avgångsskyldigheten i första hand

borde ske genom avtal mellan arbetsmarknadens parter. Regeringen uttalade att om

 det visade sig att arbetsmarknadens parter inte senast under början av år 1996

träffat avtal med innebörd att åldersgränsen höjdes på sätt som föreslagits,

borde det bli fråga om tvingande lagstiftning. Följden skulle bli att

kollektivavtal som anger en lägre generell ålder för avgångsskyldigheten därmed

skulle bli ogiltiga i den delen. I samband med detta framhöll regeringen att det

 finns yrkesområden inom vilka det, bland annat av säkerhetshänsyn, inte

rimligen kan begäras av arbetsgivaren att den anställde får fortsätta sin

tidigare sysselsättning. Det borde därför under vissa förutsättningar kunna

göras undantag från den föreslagna åldersgränsen för särskilda yrkesgrupper.

Riksdagen godtog regeringens förslag (bet. 1993/94:SfU 24, rskr. 1993/94:439).

6.3 Genomförandegruppen

I princippropositionen uttalade regeringen att den avsåg att tillkalla en

genomförandegrupp med företrädare för de partier som stod bakom

överenskommelsen. Gruppen skulle ha som uppgift att medverka vid den fortsatta

beredningen av reformen och att vårda överenskommelsen.

Genomförandegruppen inbjöd i november 1994 företrädare för arbetsmarknadens

parter till ett samråd om den framtida finansieringen av det allmänna

pensionssystemet. Vid samråd den 14 november 1994 diskuterades även frågan om

åldersgränsen för avgångsskyldigheten.

I 1997 års budgetproposition (prop. 1996/97:1) föreslog regeringen, efter samråd

 med Genomförandegruppen, att tidpunkten för en eventuell tvingande reglering i

anställningsskyddslagen skulle senareläggas för att möjligheten att träffa avtal

 skulle förlängas till utgången av november månad år 1997. Anledningen till

detta ytterligare anstånd för parterna att finna lösningar i enlighet med

principöverenskommelsen var, dels den dåvarande situationen på arbetsmarknaden,

dels att den tidigare uttalade ståndpunkten att frågor om avgångsskyldighet

regleras smidigare i kollektivavtal än genom tvingande lagstiftning kvarstod.

Riksdagen godtog regeringens förslag (bet. 1996/97:SfU 1, rskr. 1996/97:126).

7 Departementspromemorians (Ds 1999:39) förslag

I departementspromemorian, Höjd ålder för avgångsskyldighet till 67 år (Ds

1999:39), presenteras förslag om höjd ålder för avgångsskyldighet till 67 år.

I departementspromemorian konstateras att frågan om höjd ålder för arbetstagares

 avgångsskyldighet varit aktuell sedan i vart fall början av 1990-talet och att

frågan skulle lösas på bästa sätt genom en reglering i kollektivavtal mellan

parterna på arbetsmarknaden. Det konstateras emellertid också att en ändring av

avtalen inte kommit till stånd och att det framstår som nödvändigt att reglera

frågan genom lagstiftning.

Syftet bakom en lagreglering är, enligt departementspromemorian, att

arbetstagare skall ges reella möjligheter att fortsätta med förvärvsarbete

längre upp i åren än dagens bestämmelser i praktiken tillåter. Bakgrunden är att

 enligt det nya pensionssystemet kommer inkomsten under hela livet att ligga

till grund för pensionen och att det inte skall finnas någon övre åldersgräns

för intjänande av pension. I det nya systemet kan en försäkrad efter fyllda 61

år själv välja när han eller hon vill gå i pension.

Departementspromemorian innehåller en redovisning av olika alternativ för att

genomföra en höjd ålder för avgångsskyldighet till 67 år samt konsekvenserna av

dessa alternativ. Ett alternativ som presenteras är införande av en helt

tvingande bestämmelse i anställningsskyddslagen om anställningsskydd till 67 år.

 En annan lösning är en tvingande bestämmelse med lagstadgade undantag

beträffande särskilda yrkesgrupper. Andra alternativ som föreslås är en

huvudregel om rätt att kvarstå i anställning till 67 års ålder, men med

möjlighet till undantag genom kollektivavtal om det föreligger särskilda i

lagtexten angivna skäl, eller med möjlighet till undantag genom kollektivavtal

för avgångsskyldighet före 65 års ålder.

I departementspromemorian förordas dock att det i anställningsskyddslagen införs

 en bestämmelse om att avtal som föreskriver en avgångsskyldighet mellan 65 och

67 år skall sakna verkan i den delen och att enligt dessa avtal skall i stället

gälla en avgångsskyldighet vid fyllda 67 år. Effekten av en sådan regel blir,

enligt departementspromemorian, att avtalsbestämmelser - såväl i kollektivavtal

som i enskilda anställningsavtal - om en avgångsskyldighet före 65 år inte

påverkas utan ges fortsatt giltighet, medan de avtalsbestämmelser som innebär

avgångsskyldighet mellan 65 och 67 år kommer att ändras. Skälet till att det

alternativet förordas är att det alternativet i största möjliga utsträckning

bibehåller det nuvarande systemet med avtalsfrihet för parterna att i avtal

avgöra åldern för avgångsskyldighet.

I departementspromemorian konstateras slutligen att huruvida det förordade

förslaget skulle komma att påverka andra regelsystem som utgår från

avgångsskyldighet vid 65 år får analyseras för sig. Några ställningstaganden

beträffande socialförsäkringssystemet respektive det arbetsmarknadspolitiska

systemet görs alltså inte i departementspromemorian.

8 Överväganden

8.1 Rätt att kvarstå i anställningen till 67 års ålder

Regeringens förslag: Arbetstagare ges ökat anställningsskydd. En arbetstagare

skall ha rätt att kvarstå i anställningen till 67 års ålder. En tvingande

reglering införs i lagen (1982:80) om anställningsskydd. Kollektivavtal som

ingåtts före lagens ikraftträdande gäller utan hinder av den nya bestämmelsen

till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med utgången av år 2002. Likaså

skall föreskrifterna av vilka följer avgångsskyldighet enligt den s.k.

PISA-förordningen, i dess lydelse den 1 januari 2001, tillämpas utan hinder av

den nya bestämmelsen till dess PA-91 löpt ut, dock längst till och med utgången

av år 2002.

Departementspromemorians (Ds 1999:39) förslag: En särskild bestämmelse i

anställningsskyddslagen förordas med innehåll att ett avtal som föreskriver en

avgångsskyldighet mellan 65 och 67 år skall sakna verkan i den delen och att i

stället skall en avgångsskyldighet vid fyllda 67 år gälla.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Av 28 inkomna remissyttranden tillstyrker endast en

remissinstans, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet, det i

departementspromemorian (Ds 1999:39) förordade förslaget. Stockholms tingsrätt,

Sveriges Advokatsamfund, samt de flesta arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationerna avstyrker uttryckligen förslaget.

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Privattjänstemannakartellen (PTK) och

Offentliganställdas förhandlingsråd (OFR) i gemensamt yttrande, samt

Landsorganisationen i Sverige (LO) och Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF)

ifrågasätter om inte förfarandet innebär ett ingrepp i avtalen som strider mot

ILO-konventioner.

ILO-kommittén ifrågasätter om det förslag som läggs fram i

departementspromemorian är förenligt med Sveriges åtaganden enligt

ILO-konventionerna nr 98 och 154. Vidare anser kommittén att ärendet även bör

prövas mot Sveriges åtaganden enligt konvention 128. ILO-kommittén delar däremot

 uppfattningen som framförs i departementspromemorian att förslaget om helt

tvingande lagstiftning om anställningsskydd till 67 år, förefaller bäst

överensstämma med internationella förpliktelser.

Juridiska Fakultetsstyrelsen vid Lunds Universitet och Arbetslivsinstitutet

anser att de internationella åtagandena inte bör hindra tvingande lagstiftning

om ökat anställningsskydd.

Hovrätten för Västra Sverige är mycket tveksam till den i

departementspromemorian föreslagna lagstiftningen med hänsyn till

lagstiftningens retroaktiva verkan och till att lagändringen kan komma att

påverka parternas pensionsavtal även i andra delar än såvitt avser

åldersgränsen. Arbetslivsinstitutet och Arbetsgivarverket tar upp frågan om

ingrepp i gällande kollektivavtal och föreslår att övergångsregler som tar

hänsyn till ingångna avtal skall införas.

Arbetsmarknadsstyrelsen har inget att invända mot förslaget i

departementspromemorian men vill fästa uppmärksamhet vid åldersgränser i

bestämmelserna om arbetslöshetsersättning och om åtgärder i samband med

arbetslöshet. Vidare framhålls att det finns anledning att se över övre

åldersgränsen för rätt till medlemskap i arbetslöshetskassan och rätt till

arbetslöshetsersättning. Flera andra remissinstanser påpekar att förslaget har

brister då analys av kopplingen till bl.a. socialförsäkringssystemet saknas.

Remissopinionen är efter remittering av promemorian fortfarande starkt negativ.

Endast en remissinstans, Riksförsäkringsverket, tillstyrker förslaget.

Riksförsäkringsverket menar att det är angeläget att de som vill kvarstå i

anställningen efter 65 år kan göra så, eftersom pensionen grundas på

livsinkomstprincipen. Arbetsgivarverket, Försvarsmakten, ILO-kommittén, LO,

Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), TCO, Landstingsförbundet, SAF,

Svenska Kommunförbundet, OFR, PTK, samt Legitimerade Sjukgymnasters förbund

avstyrker uttryckligen förslaget. Hovrätten för Västra Sverige hänvisar till

tidigare yttrande, vari domstolen förklarat sig mycket tveksam till förslaget.

Stockholms tingsrätt och Svenska Metallindustriarbetareförbundet förklarar sig

mycket tveksamma till förslaget. En huvudinvändning från såväl arbetsgivar- som

arbetstagarorganisationerna är fortfarande att frågan om avgångsskyldighet även

fortsättningsvis bör regleras avtalsvägen. TCO, OFR och PTK (nedan benämnt TCO

med flera) anser i ett gemensamt yttrande, liksom LO, Landstingsförbundet och

SAF, att förslagen strider mot internationella konventioner, såväl avseende

ingrepp i gällande avtal som beträffande inskränkningen att träffa framtida

avtal. Även Svenska Metallindustriarbetareförbundet anser att en lagstiftning

som upphäver kollektivavtal principiellt strider mot den fria förhandlingsrätten

 och mot de internationella konventioner Sverige ratificerat. TCO och SAF anför

vidare att risk föreligger för ett stort antal kollektivavtalstvister avseende

vilka konsekvenser en ogiltighetsregel av avgångsskyldigheten har på avtalets

övriga delar.

Arbetsdomstolen har inte några rättsliga invändningar mot förslaget, men anför

att förslaget kan få långtgående konsekvenser och att begreppet saklig grund

passar illa i sammanhanget.

Flera remissinstanser invänder, för det fall det skulle bli fråga om tvingande

lagstiftning, att förslaget skulle medföra långtgående konsekvenser för dem som

idag har en ålder för avgångsskyldighet understigande 65 år. Stockholms

tingsrätt, Svenska Metallindustriarbetareförbundet och TCO med flera anför att,

för det fall det skulle bli fråga om tvingande lagstiftning, någon form av

undantagsregel är nödvändig för de grupper som idag har en lägre ålder för

avgångsskyldighet än 65 år. Teatrarnas Riksförbund, Sveriges Yrkesmusikers

förbund, Svenska musikerförbundet och Teaterförbundet i gemensamt yttrande

(nedan benämnt Teatrarnas Riksförbund med flera) anser att undantag från en

tvingande regel måste göras för de kategorier som omfattas av den s.k.

PISA-förordningen. Försvarsmakten invänder att förslaget skulle försvåra för

Försvarsmakten att föryngra officersstyrkan i den takt som verksamheten kräver

samt att det är nödvändigt att det finns möjlighet att träffa såväl

kollektivavtal som enskilda avtal med avvikelse från den tvingande bestämmelsen.

 SACO och SAF anser att en helt tvingande reglering skulle tvinga fram att

långvariga anställningsförhållanden måste brytas genom uppsägning, vilket kommer

 att leda till tvister som ytterst måste avgöras av domstol.

Beträffande förslaget till övergångsbestämmelse anser flera remissinstanser,

däribland Göteborgs tingsrätt, Arbetsdomstolen, Landstingsförbundet, SAF och

Svenska Kommunförbundet, att ett omedelbart genomslag för en tvingande

bestämmelse vid ikraftträdandet är oacceptabelt, eftersom arbetsmarknadens

parter måste få visst handlingsutrymme. RFV menar att förslaget bör genomföras i

 god tid före 2003, då den första gruppen som kommer att beröras av det nya

systemet fyller 65 år.

Skälen för regeringens förslag

 Behov av lagstiftning

Det nya ålderspensionssystemet är i väsentliga delar annorlunda än ATP-systemet.

 En grundläggande princip är livsinkomstprincipen som innebär att hela livets

inkomster påverkar pensionen. Ett bakomliggande syfte med denna princip är att

stimulera till arbete och att det under betydligt längre tid än tidigare skall

vara möjligt att påverka sin pension. Även efter 65 år och även sedan pensionen

har börjat lyftas skall det vara möjligt att genom arbete förbättra sin pension.

 En viktig förutsättning är då att minska arbetshindren så att denna möjlighet

blir reell för en större grupp. För att öka människors möjligheter att förbättra

 sin pension är det därför väsentligt att åldern för avgångsskyldighet höjs.

Flera remissinstanser, bland annat LO, TCO och SAF har anfört att något behov av

 lagstiftning inte föreligger. Huvudskälen som framförts är att frågan bäst

regleras av parterna samt att den faktiska pensionsåldern idag ofta är väsenligt

 lägre än 65 år. Regeringen delar bedömningen som förts fram att många inte

orkar eller kan arbeta längre än till 65 år eller ens så långt, men detta är en

särskild problematik som fordrar andra åtgärder. Även om många idag inte orkar

arbeta efter 65 års ålder är det viktigt att den som kan, vill och orkar, ges

rätten att arbeta ytterligare ett par år.

Frågan om möjlighet att arbeta till 67 års ålder och därmed kunna höja sin

pension bör, enligt regeringens mening, vara en rättighet för den enskilde

individen. Avsikten är således inte att den enskilde arbetstagaren skall vara

skyldig att arbeta till 67 års ålder, utan han eller hon skall kunna lämna sitt

arbete och gå i pension genom egen uppsägning tidigare.

Ytterligare ett skäl för att höja åldern för avgångsskyldighet är följande.

Medellivslängden i Sverige har ökat kontinuerligt under åtskilliga decennier. I

allmänhet består ökningen av att det är år då den enskilde är frisk som

tillkommer. Under samma tid har den officiella pensionsåldern sänkts från 67 år

till 65 år. Den faktiska pensionsåldern för personer som vid 50 års ålder fanns

i arbetskraften är drygt 62 år för män och knappt 62 år för kvinnor. Antalet

pensionärer i förhållande till yrkesverksamma stiger naturligen också, dvs. allt

 färre yrkesverksamma måste försörja allt flera pensionärer. Den demografiska

utvecklingen med stora pensionsavgångar inom några år förstärker bilden

ytterligare. Mot bakgrund av detta är det sannolikt att vi går in i en period

med allmän arbetskraftsbrist, vilket på sikt blir tillväxthämmande och påverkar

välfärden. Det är därför angeläget att vidta åtgärder som motverkar

arbetskraftsbristen. En sådan åtgärd är att minska hindren för dem som vill och

kan arbeta längre än till 65 års ålder genom att höja åldern för

avgångsskyldighet.

Det bör återigen betonas att fråga inte är om att generellt höja pensionsåldern

och det föreslås inga ändringar i rätten till pension eller hur denna skall

beräknas. Även fortsättningsvis finns rätten till garantipension från 65 års

ålder. Likaså kommer förtidspension, på samma sätt som idag, kunna beviljas den

som av medicinska orsaker blir arbetsoförmögen före 65 års ålder. I prop.

2000/01:96 Sjukersättning och aktivitetsersättning i stället för förtidspension

har regeringen nyligen föreslagit bland annat att från och med den 1 januari

2003 skall förtidspension ersättas av sjukersättning vid långvarig eller

varaktig medicinskt grundad arbetsoförmåga.

Regeringen har vid flera tillfällen klargjort att frågan om att införa en

möjlighet för den enskilde att kvarstå i anställningen till 67 års ålder är bäst

 lämpad för att lösas genom kollektivavtal. Emellertid har inte några åtgärder

vidtagits av parterna på arbetsmarknaden för att försöka reglera denna fråga

trots att den varit aktuell och diskuterats vid flera tillfällen sedan början av

 1990-talet. Det är därför nödvändigt att nu genomföra denna förändring genom

lagstiftning.

 Ökat anställningsskydd - tvingande reglering

Anställningsskyddslagen reglerar inte vid vilken ålder en arbetstagare skall

sluta sin anställning på grund av pension. Som beskrivits tidigare regleras dock

 avgångsskyldigheten för de flesta arbetstagare i kollektivavtal. Den vanligaste

 åldern för avgångsskyldighet är 65 år. Som också nämnts finns dessutom i

förordningen (1991:1427) om tjänstepension och tjänstegrupplivförsäkring för

vissa arbetstagare med icke-statlig anställning bestämmelser om

avgångsskyldighet för vissa arbetstagare. Om ingen avgångsskyldighet finns

reglerad i avtal eller förordning gäller anställningsskyddslagens förenklade

förfarande för att arbetstagaren skall lämna sin anställning när arbetstagaren

fyller 67 år. Frågan är då vad som krävs för att de arbetstagare som vill

fortsätta sitt arbete till 67 års ålder, men som omfattas av en genom avtal

eller på annat sätt reglerad avgångsskyldighet vid 65 års ålder eller tidigare,

skall ha rätt till detta.

I departementspromemorian (Ds 1999:39) förordas att det i

anställningsskyddslagen införs en bestämmelse om att avtal som föreskriver

skyldighet att avgå med ålderspension mellan 65 och 67 år skall vara utan verkan

 i den delen. I stället skall gälla en avgångsskyldighet vid 67 års ålder.

Enligt förslaget syftar det till att i största möjliga mån bibehålla den

avtalsfrihet som idag finns på området. I stort sett alla remissinstanser har

dock framfört invändningar mot detta förslag. I promemorian förordas därför i

stället en tvingande reglering om rätt att kvarstå i anställningen till 67 år.

Ett flertal remissinstanser, däribland Stockholms tingsrätt, LO, TCO med flera,

Landstingsförbundet, SAF och Svenska Metallindustriarbetareförbundet har pekat

på problematiken med förslagen såväl i departementspromemorian som i promemorian

 i relation till de internationella konventionerna. TCO med flera har anfört att

 såväl ingrepp i nu gällande kollektivavtal som inskränkningar i möjligheten att

 i framtiden träffa kollektivavtal, strider mot Sveriges internationella

åtaganden och är principiellt oacceptabelt. LO, Landstingsförbundet och SAF har

mycket bestämt framhållit att ingrepp i gällande kollektivavtal endast kan

tillgripas i mycket angelägna frågor och med stor försiktighet samt att nu

aktuell fråga inte är av sådan dignitet som krävs. ILO-kommittén har ifrågasatt

om förslaget i departementspromemorian är förenligt med Sveriges åtaganden

enligt ILO-konventionerna nr 98 och 154.

Juridiska Fakultetsstyrelsen vid Lunds Universitet och Arbetslivsinstitutet har

en delvis annan uppfattning. Juridiska Fakultetsstyrelsen har framfört att de

internationella åtaganden till skydd för den kollektiva förhandlingsrätten m.m.

inte lägger några hinder i vägen för tvingande bestämmelser om ökat

anställningsskydd av den typ det är fråga om i departementspromemorian, men att

alternativet med tvingande lagstiftning med undantag borde övervägas närmare.

Det framförs också att ökat anställningsskydd utgör just en sådan garanti för

berörda arbetstagares fri- och rättigheter som medger avsteg från den

principiella skyldigheten att främja frivilliga förhandlingar mellan

arbetsmarknadens parter enligt artikel 6 i Europarådets sociala stadga.

Arbetslivsinstitutet har framfört att man på goda grunder kan hävda intresset av

 att bereda arbetstagare möjlighet att arbeta till 67 års ålder och därmed

förbättra pensionen är sådant att inskränkningar i möjligheten att träffa

kollektivavtal bör få ske. Däremot påpekar institutet att huvudprincipen

beträffande gällande kollektivavtal torde vara den att inskränkningar inte får

göras däri, ens om det finns godtagbara skäl att inskränka utrymmet för framtida

 avtal.

Ett flertal remissinstanser har ifrågasatt förfaringssättet att gripa in i

gällande kollektivavtal på sätt som förordas i departementspromemorian.

Arbetslivsinstitutet och ILO-kommittén har framfört att helt tvingande

lagstiftning torde stå i bättre överensstämmelse med internationella åtaganden.

Regeringen delar denna bedömning och föreslår därför att en tvingande reglering

införs i lagen om anställningsskydd. Alla arbetstagare som omfattas av lagen bör

 ges rätt till anställningsskydd till 67 års ålder. En tvingande reglering är

visserligen mer ingripande i det nu rådande systemet än förslaget i

departementspromemorian, men en sådan reglering om ett utökat anställningsskydd

kan dock, enligt regeringens mening, inte anses strida mot Sveriges

internationella åtaganden.

Enligt regeringens mening kan inte avsikten med de internationella

konventionerna på området vara att en stat i och med ratificeringen av dessa

avhänder sig möjligheten att för all framtid lagstifta inom ett område som

tidigare varit lämnat åt parterna att reglera. Förslaget syftar till att införa

ett utökat anställningsskydd för att arbetstagare skall ges en reell möjlighet

att kunna utöka sin pension i enlighet med grunderna för det nya

pensionssystemet. Detta är en mycket angelägen fråga, som är en viktig del av

hela pensionsreformen. Regeringen anser att frågan är av stor dignitet och av

stort samhällsintresse. Såväl Arbetslivsinstitutet som Juridiska fakulteten vid

Lunds universitet har bedömt att internationella åtaganden inte bör lägga hinder

 i vägen för en tvingande reglering. Förslaget står också i överensstämmelse med

 ILO-rekommendationen nr 162 och vad som där sägs om flexibel pensionsålder,

eftersom förslaget i praktiken gör det möjligt för fler grupper att utnyttja

flexibiliteten i det nya pensionssystemet. Regeringen anser inte heller att

förslaget kan anses strida mot konvention nr 128 (artikel 15.2) om

invaliditets-, ålders- och efterlevandeförmåner då förslaget som nu framförs

reglerar rätten att kvarstå i anställningen till 67 års ålder och inte rätten

till pensionsförmåner.

Lagrådet har påpekat att Lagrådet saknar underlag för att bedöma om den

föreslagna ändringen föranleder följdändringar i lagstiftningen om offentlig

anställning (jfr 5 § lagen om fullmaktsanställning). Regeringen kommer, som

Lagrådet förordat, att fortsättningsvis överväga frågan.

 Regelns utformning

Frågan om att införa en helt tvingande reglering togs kortfattat upp i

departementspromemorian. En helt tvingande reglering skulle innebära att det i

anställningsskyddslagen införs en rätt att kvarstå i anställningen till 67 års

ålder eller en skyldighet att avgå från anställningen vid denna ålder.

I promemorian har anförts att regleringen enklast och tydligast genomförs genom

införandet av en ny bestämmelse i anställningsskyddslagen som anger att en

arbetstagare har rätt att kvarstå i anställningen till 67 års ålder. Regeringen

instämmer i detta och föreslår därför att regeln utformas som en rätt att

kvarstå i anställning till 67 år. Genom en sådan utformning blir avtal som

strider mot denna rätt ogiltiga enligt 2 § andra stycket anställningsskyddslagen

 beträffande tidpunkten för avgång. Den bestämmelsen anger att avtal är ogiltigt

 i den mån det upphäver eller inskränker arbetstagarnas rättigheter enligt

lagen.

En sådan reglering innebär att det i framtiden inte kommer att vara tillåtet att

 träffa avtal om skyldighet att lämna anställningen - avgångsskyldighet - före

67 års ålder. Detta gäller både kollektivavtal och enskilda avtal. Avtal om

ålder för när arbetstagaren har rätt att lämna anställningen med pension kan

dock träffas även framöver.

För arbetstagaren innebär regleringen att han eller hon kan säga upp sig när han

 eller hon inte längre vill kvarstå i anställningen. En arbetsgivare som anser

att en arbetstagare av åldersskäl inte bör kvarstå i sin anställning får säga

upp arbetstagaren enligt sedvanliga regler om uppsägning. Detta innebär att

arbetsgivaren måste kunna påvisa saklig grund för uppsägning enligt 7 §

anställningsskyddslagen. I sådana situationer blir det således fråga om att göra

 en individuell bedömning av en arbetstagares förmåga. Till skillnad mot vad som

 gäller idag enligt kollektivavtal eller förordning som föreskriver lämplig

ålder för avgång för olika yrkesgrupper får i stället en bedömning göras av

varje enskild arbetstagares arbetsförmåga i de fall arbetsgivaren inte önskar

att arbetstagaren skall kvarstå i anställningen. Vid tvist om avgångsskyldighet

kommer saken således slutligen att prövas av tingsrätt eller av Arbetsdomstolen.

 Tvingande regel med undantag?

Som tidigare nämnts gäller enligt förordningen (1991:1427) om tjänstepension och

 tjänstegrupplivförsäkring för vissa arbetstagare med icke-statlig anställning,

den s.k. PISA-förordningen, lägre åldrar för avgångsskyldighet för vissa

arbetstagare med konstnärliga yrken. I förordningen anges åldern för

avgångsskyldighet för t.ex. dansare till 44 år, sångsolist till 55 år,

skådespelare till 61 år, balettchef, chef för Stockholms Konserthusstiftelse,

danspedagog, koreograf, teaterchef till 63 år och dirigent, annan musiker än vid

 hovkapellet till 65 år. För andra arbetstagare, t.ex. brandmän, militärer och

flygledare, gäller lägre ålder för avgångsskyldighet genom bestämmelser i

kollektivavtal.

Flera remissinstanser, däribland Stockholms tingsrätt, Försvarsmakten, TCO med

flera, SACO, SAF, Svenska Metallindustriarbetareförbundet, Svenska

Kommunförbundet och Teatrarnas Riksförbund med flera har framfört farhågor för

att en tvingande reglering som omfattar alla arbetstagare utan undantag, skulle

kunna medföra problem. Med en sådan reglering skulle arbetstagare som idag av

olika skäl har en avgångsskyldighet före 65 års ålder kunna välja att kvarstå i

anställning efter egna önskemål upp till 67 års ålder, vilket, enligt

remissinstanserna, skulle kunna få negativa konsekvenser i en rad hänseenden.

Teatrarnas Riksförbund med flera har anfört att reglerna i den s.k.

PISA-förordningen är betingade av såväl hälso- och säkerhetsskäl som av

kulturpolitiska skäl och att det för de aktuella grupperna allmänt sett är

omöjligt att fullgöra sina arbetsuppgifter då kroppen åldras. SACO har invänt

att förslaget medför risk för kränkningar av den personliga integriteten i

framtida uppsägningssituationer. SAF har framfört att det är en nackdel om

långvariga anställningsförhållanden måste brytas genom uppsägning.

Försvarsmakten har påpekat att en sådan tvingande reglering försvårar

möjligheterna att föryngra officersstyrkan i den omfattning som verksamheten

kräver. Svenska Metallindustriarbetareförbundet har anfört att en tvingande

reglering måste kompletteras med undantag för grupper, t.ex. gruvarbetare, som

av hälsoskäl inte kan arbeta så länge. De har anfört att sådana undantag

exempelvis skulle kunna åstadkommas genom en regel i anställningsskyddslagen som

 ger parterna på arbetsmarknaden rätt att teckna kollektivavtal om - såsom det

får förstås - tidigare ålder för avgångsskyldighet till skydd för liv, personlig

 säkerhet eller hälsa.

Vissa negativa konsekvenser kan uppstå om en tvingande reglering utan undantag

införs. De lägre åldrarna för avgångsskyldighet inom vissa delar av

arbetsmarknaden, till exempel konstnärsområdet och inom Försvarsmakten, är bland

 annat motiverade av att de fysiska förutsättningarna för arbetet minskar vid

tilltagande ålder. Arbetsgivare inom konstnärsområdet och Försvarsmakten har

normalt begränsade möjligheter att erbjuda alternativa uppgifter, vilket skulle

kunna leda till att dessa arbetsgivare tvingas säga upp arbetstagare.

En alternativ lösning skulle därför kunna vara att införa en tvingande

bestämmelse om rätt att kvarstå i anställning till 67 års ålder, men att i

bestämmelsen eller i bilaga till lagen ange vilka yrkesgrupper som skulle

omfattas av en lägre ålder för avgångsskyldighet samt vilken ålder som då skulle

 gälla.

Med en tvingande regel utan undantag framgår det tydligt att fråga är om en

rättighet för arbetstagaren, vilket enligt regeringens mening, starkt talar för

en sådan lösning. Varje arbetstagare ges därmed möjlighet att själv avgöra om

han eller hon vill utnyttja sitt anställningsskydd och tjäna in pension under

längre tid än vad som är möjligt idag. Det skulle således komma att finnas

möjlighet för de arbetstagare som tidigare, enligt avtal eller förordning, varit

 avgångsskyldiga vid relativt låg ålder att kvarstå i anställningen efter egna

önskemål, låt vara att arbetsgivaren kan säga upp arbetstagaren om saklig grund

kan påvisas. Tidigare har dessa arbetstagare enbart kunnat kvarstå i

anställningen efter överenskommelse med arbetsgivaren. Arbetsdomstolen har

framfört att några rättsliga invändningar inte kan riktas mot den i promemorian

föreslagna regleringen. ILO-kommittén har beträffande departementspromemorians

förslag anfört att det var en brist att vissa grupper uteslöts från möjligheten

att vara kvar i anställningen, vilket stod i strid med bestämmelserna i

rekommendation nr 162 angående möjlighet till flexibel pensionsålder. Argumentet

 är enligt regeringens mening relevant även i detta sammanhang. En annan fördel

med ett tvingande alternativ utan undantag är således att ingen yrkesgrupp

särbehandlas i förhållande till andra grupper. En lösning såsom den föreslagna

innebär att alla arbetstagare behandlas lika vilket, såsom påpekats av någon

remissinstans, dessutom står i överensstämmelse med utvecklingen inom EU.

Mot en reglering med tvingande bestämmelse med i lagen eller i bilaga angivna

undantag talar också enligt regeringens mening, även med beaktande av de

invändningar som framförts, att det skulle bli en uppgift för lagstiftaren att

fastställa vilka yrkesgrupper på arbetsmarknaden som bör ha en lägre ålder för

avgångsskyldighet. Orsakerna till att vissa grupper, eller till och med enskilda

 arbetstagare, idag har en lägre ålder för avgångsskyldighet kan vara skiftande.

 Enligt regeringens mening förefaller det därför vara ytterst komplicerat att

bedöma vilka grupper som bör ha en lägre ålder för avgångsskyldighet samt vilken

 ålder som bör gälla. Dessutom skulle det kunna uppstå svårigheter med att

uttömmande ange dessa grupper på förhand. Det framstår således, enligt

regeringens mening, trots allt som lämpligast med en tvingande reglering utan

undantag.

I promemoriorna har angivits att ett av problemen med denna lösning är att den

skulle kunna medföra en avsevärd ökning av antalet tvister i domstol. Det är

svårt att bedöma i vilken utsträckning så kommer att bli fallet. Denna

konsekvens torde dock få accepteras. Arbetsdomstolen har vidare pekat på att

begreppet saklig grund inte riktigt passar i sammanhanget. Liksom i andra

uppsägningsfall bör det emellertid ankomma på domstolarna att närmare utveckla

innebörden av kravet på saklig grund i de fall som uppkommer till prövning.

 Övergångsbestämmelser

Materiella regler blir normalt tillämpliga endast på sådana rättsförhållanden

som uppkommer efter lagens ikraftträdande. Tvingande regler har visserligen

ibland fått slå igenom även på bestående rättsförhållanden men därvid har

iakttagits största restriktivitet. Sveriges internationella åtaganden har visat

sig ha betydelse även för lagstiftarens möjligheter att utforma

övergångsbestämmelser. ILO:s styrelse uttalade i det tidigare omnämnda ärendet

från 1994 att Sverige i fortsättningen borde avstå från att anta bestämmelser

som undanröjde tidigare träffade kollektivavtal.

I promemorian presenteras två alternativ beträffande tidpunkten för genomslag av

 regleringen. Enligt det ena kommer en tvingande reglering att få genomslag

först när kollektivavtalen löpt ut, dock senast den 1 januari 2003, medan enligt

 det andra kommer en tvingande reglering att få genomslag omedelbart vid lagens

ikraftträdande.

Endast Riksförsäkringsverket har anfört att reformen bör genomföras i god tid

före 2003, då det nya pensionssystemet första gången får effekt i praktiken.

Flertalet remissinstanser, däribland LO, TCO, Landstingsförbundet och SAF har

starkt ifrågasatt förfaringssättet att göra ingrepp i gällande kollektivavtal.

Beträffande den tekniska utformningen har SAF och Svenska Kommunförbundet anfört

 att det är oacceptabelt med ett omedelbart genomslag vid den föreslagna

ikraftträdandetidpunkten. Svenska Kommunförbundet har vidare anfört att för

arbetstagare födda före 1938 kan en omedelbar övergång innebära en mer eller

mindre kraftig reducering av den förväntade ålderspensionen. Göteborgs tingsrätt

 och Arbetsdomstolen har uttryckt att parterna måste få viss tid att anpassa

sina avtal, varför de har förordat alternativet med ett genomslag senast den 1

januari 2003. Arbetslivsinstitutet har anfört att huvudprincipen beträffande

möjligheten att göra inskränkningar i gällande kollektivavtal torde vara den att

 sådana inskränkningar inte får göras, ens om det finns godtagbara skäl att

inskränka utrymmet för framtida avtal.

Teatrarnas Riksförbund och Teaterförbundet har gemensamt i ett kompletterande

yttrande framfört att om förslaget med en helt tvingande reglering trots allt

genomförs måste man inom teater, dans- och musikområdet ges samma

omställningsstöd som på arbetsmarknaden i övrigt. De har vidare anfört att den

föreslagna övergångsregeln beträffande kollektivavtal som innebär att

kollektivavtal som ingåtts före lagens ikraftträdande gäller till dess avtalen

löpt ut, dock längst till och med utgången av år 2002, bör gälla även den s.k.

PISA-förordningen, som i detta sammanhang har samma ställning som ett

kollektivavtal.

Ingrepp i gällande kollektivavtal bör undvikas. Ingrepp i gällande enskilda

avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare bör också undvikas. Den nya tvingande

 regleringen borde därför i princip inte få effekt på gällande kollektivavtal om

 avgångsskyldighet utan få genomslag först när tiden för avtalen löpt ut.

Kollektivavtalen kan dock vara formulerade på många olika sätt och med olika

förlängningsklausuler som kan göra det svårt att entydigt utläsa när avtalen

löper ut och därmed den nya regleringen börjar gälla. Ett flertal kollektivavtal

 löper automatiskt vidare om de inte sägs upp.

Lagrådet har påpekat att även om livsinkomstprincipen leder till att en rätt att

 kvarstå längre i anställningen kan vara ett starkt intresse för anställda kan

det inte med någon säkerhet sägas att en övergångsbestämmelse som innebär

ingrepp i gällande kollektivavtal är väl förenlig med Sveriges åtaganden enligt

de konventioner som berörs i lagrådsremissen. Lagrådet har med hänvisning till

beslutet av ILO:s styrelse från 1994 anfört att principen att myndigheter bör

avhålla sig från ingrepp i gällande kollektivavtal inte synes relatera till om

ingreppen är dikterade av ett starkt intresse för de berörda arbetstagarna eller

 om de i och för sig väl ansluter till ILO:s rekommendation om flexiblare

pensionsålder.

Regeringen vill påpeka att det fall som ILO-styrelsen prövade 1994 avsåg en för

parterna fortsatt dispositiv bestämmelse. Det är nu emellertid fråga om att

införa en tvingande bestämmelse om förstärkt anställningsskydd. I ett sådant

fall måste syftet med bestämmelsen, dvs. ett ökat anställningsskydd för att ge

arbetstagare en faktisk möjlighet att förbättra sin pension, ha betydelse för

avgörandet av om det är rimligt att den tvingande lagstiftningen får genomslag

innan de gamla kollektivavtalen löpt ut. Regeringen anser att det är angeläget

med ett tämligen snabbt genomslag för den föreslagna regleringen. Från och med

ingången av år 2003 kommer nämligen frågan om möjlighet att arbeta till 67 års

ålder att ha direkt betydelse för dem som omfattas av det nya pensionssystemet.

För att undanröja den osäkerhet som kan finnas om avtalens löptider och för att

lagstiftningen om ökat anställningsskydd skall få genomslag inom en rimlig

tidsperiod bör därför den tvingande regleringen gälla framför en

kollektivavtalsreglering från och med den 1 januari 2003. Tidsperioden får anses

 rimlig med hänsyn till att frågan om en höjd ålder för avgångsskyldighet och en

 eventuell lagreglering varit känd för arbetsmarknadens parter sedan länge.

Regeringen delar den bedömning som framförts från Teatrarnas Riksförbund och

Teaterförbundet och föreslår därför på motsvarande sätt en övergångsbestämmelse

beträffande dem som omfattas av bestämmelser av vilka följer avgångsskyldighet

enligt den s.k. PISA-förordningen.

De kollektivavtal som idag reglerar tidpunkten för avgångsskyldighet kommer

således att sakna verkan i den delen, för det fall de inte löpt ut vid utgången

av år 2002. TCO och SAF har invänt att promemorian inte belyser vad som gäller

angående kollektivavtalens fortsatta giltighet i övrigt. Hur det rättsligt

förhåller sig med giltigheten av de inte utlöpta kollektivavtalen i olika

hänseenden är dock en tolkningsfråga som får avgöras från fall till fall med

utgångspunkt inte bara i de förutsättningar som gällde vid avtalets tillkomst

och den förändring av dessa förutsättningar som de nya lagreglerna utgör, utan

även i en rad andra omständigheter som brukar läggas till grund för domstolarnas

 avtalstolkning.

Någon övergångsbestämmelse såvitt avser de enskilda avtal om ålder för

avgångsskyldighet som träffats före lagens ikraftträdande bör inte införas.

Dessa avtal gäller således även efter i kraftträdandet.

8.2 Tidsbegränsad anställning

Regeringens förslag: Avtal om tidsbegränsad anställning får träffas när en

arbetstagare fyllt 67 år.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har uttalat sig. LO, SACO

och TCO med flera stöder förslaget. TCO med flera påpekar dock att risken finns

 att en bestämmelse med anknytning till ålder kan leda till att de som

pensioneras tidigare får svårare att få arbete.

SAF är tveksam till förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § punkt 5 anställningsskyddslagen är

det möjligt att tidsbegränsa en anställning för den som pensionerats och som

önskar stå kvar en tid i det ordinarie arbetet och för den som efter

pensioneringen vill pröva andra arbetsuppgifter. Detta gäller om arbetstagaren

har uppnått den ålder som medför skyldighet att avgå från anställningen med

ålderspension eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, när

arbetstagaren har fyllt 67 år. Det är pensionsbestämmelserna i den tilltänkta

anställningen som är avgörande för rätten att tidsbegränsa anställningen. Att

arbetstagaren har avgått med pension från en anställning till exempel i en annan

 bransch har därvid ingen betydelse. Bestämmelsen är tillämplig både vid

regelrätta nyanställningar och i de fall då parterna i samband med

pensionsavgången vill omvandla en tidigare tillsvidareanställning till en

tidsbegränsad anställning.

Eftersom regeringen föreslår att det fortsättningsvis inte kommer att få träffas

 giltiga avtal om avgångsskyldighet före 67 års ålder anser regeringen att även

regeln om tidsbegränsad anställning bör ändras till följd av den föreslagna

bestämmelsen om ökat anställningsskydd. Frågan är på vilket sätt en sådan

ändring skall ske. Möjligheten att tidsbegränsa en anställning skulle kunna utgå

 från antingen tidpunkten för faktisk pensionering - oavsett ålder för

avgångsskyldighet - eller den tidpunkt till vilken fullt anställningsskydd

föreligger.

TCO med flera har pekat på risken med att en bestämmelse som innebär anknytning

till ålder, nämligen att avtal om tidsbegränsad anställning får träffas när

arbetstagaren har fyllt 67 år, medför att de som pensionerats tidigare i

realiteten får svårare att erhålla ett arbete.

Det skulle kunna antas att arbetsgivare drar sig för att tillsvidareanställa

pensionerade personer under 67 år. Å andra sidan finns det i 5 § andra

situationer, utöver den som anges i femte punkten, där avtal om tidsbegränsad

anställning tillåts, vilka är tillämpliga även fortsättningsvis och som gäller

även pensionerade arbetstagare.

Det andra alternativet, en anknytning till begreppet pensionering, skulle kunna

medföra risk för tolkningssvårigheter. Fråga uppkommer till exempel om det krävs

 att arbetstagaren har tagit ut hela sin pension. Flera andra liknande

frågeställningar torde finnas. Därtill kommer att tidpunkten för pensionering i

det nya systemet till sin konstruktion varken är förutbestämd eller absolut. Med

 tanke på att det kan vara så att pensionsåldern - inte åldern för

avgångsskyldighet - även fortsättningsvis inträffar relativt tidigt för vissa

grupper skulle det alternativet dessutom kunna innebära att anställningsskyddet

urholkas för dessa grupper.

Regeringen anser därför att bestämmelsen bör utformas så att avtal om

tidsbegränsad anställning får träffas när en arbetstagare har fyllt 67 år.

Regeln bör även fortsättningsvis vara dispositiv för arbetsmarknadens parter.

8.3 Uppsägningstid och företrädesrätt

Regeringens förslag: Åldersgränsen för när en arbetstagare inte har rätt till

längre uppsägningstid än en månad och inte heller har företrädesrätt enligt 22,

23, 25 och 25 a §§ anställningsskyddslagen ändras från 65 till 67 år.

Promemorians förslag: Förslaget överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har yttrat sig. LO, SACO och TCO

med flera stöder förslaget och menar att anställningsskyddet bör gälla fullt ut.

Stockholms tingsrätt och SAF avstyrker förslaget. Stockholms tingsrätt menar att

 den som uppnått 65 år har sin försörjning tryggad genom garantipension och att

det knappast kan vara förenligt med en skyddslagstiftning att en sådan

arbetstagare skall ha företrädesrätt framför yngre arbetstagare utan motsvarande

 inkomsttrygghet.

Bakgrunden till regeringens förslag: Enligt nuvarande regler i

anställningsskyddslagen gäller att en arbetstagare fram till 65 års ålder har

rätt till viss uppsägningstid i relation till anställningstiden och till

företrädesrätt dels när turordning skall bestämmas i samband med uppsägning på

grund av arbetsbrist (22 §), dels till återanställning (25 §), dels till högre

sysselsättningsgrad (25 a §). Därtill kommer den tvingande bestämmelsen om att

arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga som beretts särskild sysselsättning har

företräde till fortsatt arbete oberoende av turordning (23 §). Enligt 33 §

tredje stycket anställningsskyddslagen gäller dock att en arbetstagare som fyllt

 65 år eller uppnått den lägre ålder som medför skyldighet att avgå med

ålderspension inte har rätt till längre uppsägningstid än en månad och inte

heller har företrädesrätt enligt 22, 23, 25 och 25 a §§ samma lag.

Frågan om åldersgränsen i 33 § tredje stycket behandlades redan i propositionen

med förslag om tilläggsbudget I till statsbudgeten för budgetåret 1990/91

(prop.1990/91:25). Propositionen behandlade inledningsvis frågan om det

förenklade förfarande som enligt 33 § anställningsskyddslagen gällde, då en

arbetsgivare ville att en anställd skulle lämna anställningen vid den ålder som

medförde skyldighet att avgå med ålderspension, eller om någon sådan

avgångsskyldighet inte fanns, vid fyllda 65 år. Pensionsberedningen, som utrett

frågan, hade i delbetänkandet (SOU 1989:101) Förtidspension och rörlig

pensionsålder föreslagit en ändring av regeln. Ändringen skulle innebära att det

 förenklade förfarandet skulle tillämpas först då den anställde fyllde 67 år i

stället för vad som då gällde 65 år, vilket skulle medföra en rätt för den

enskilde att med bibehållet anställningsskydd fortsätta förvärvsarbeta fram till

 67 års ålder. Det föreslogs att regeln fortsättningsvis skulle vara dispositiv.

 Beredningen hade också föreslagit att reglerna om företrädesrätt när turordning

 skall bestämmas i samband med uppsägning på grund av arbetsbrist eller till

återanställning skulle utsträckas till 67 år. I den nämnda propositionen

förklarade regeringen sig ha samma uppfattning som beredningen vad gällde

förslaget om att anställningsskyddet skulle förstärkas och fortsätta att gälla

till 67 års ålder. Vad däremot gällde förslaget om företrädesrätt var regeringen

 inte beredd att förorda att den som hade sin försörjning tryggad genom

ålderspension skulle ges företräde till fortsatt arbete framför dem som inte

hade samma inkomsttrygghet. Av samma skäl ansåg regeringen att regeln om en

månads uppsägningstid för den som fyllt 65 år borde behållas.

Frågan i 33 § tredje stycket behandlades därefter på nytt i den s.k.

princippropositionen (prop. 1993/94:250) i samband med att frågan om rätt att

kvarstå i arbete efter 65 års ålder var aktuell. Regeringen konstaterade då,

liksom Pensionsarbetsgruppen gjort i betänkandet Reformerat pensionssystem (SOU

1994:20), att en arbetstagare som uppnått 65 års ålder och därmed den s.k.

garantipensionsåldern i det reformerade ålderspensionssystemet inte borde anses

ha sådant behov av ett långtgående anställningsskydd att det kunde anses

motiverat att höja åldersgränsen i detta avseende.

Skälen för regeringens förslag: Det kan fortfarande, såsom Stockholms tingsrätt

anfört, göras gällande att den som uppnått 65 års ålder och därmed den s.k.

garantipensionsåldern och har sin försörjning tryggad genom garantipension inte

har samma behov av anställningsskydd i form av längre uppsägningstid och

företrädesrätt som yngre arbetstagare, som är beroende av arbetsinkomsten för

sin försörjning.

Eftersom rätten att kvarstå i anställning till 67 års ålder nu föreslås

genomföras genom en tvingande bestämmelse om rätt att kvarstå i anställningen

till 67 år, föreligger å andra sidan enligt regeringens mening starkare skäl för

 att lagens regler om uppsägningstid och företrädesrätt också skall gälla till

67 års ålder. Regeringen anser att det får anses rimligt att en arbetstagare som

 valt att kvarstå i anställning till 67 års ålder erhåller ett lika långtgående

skydd enligt anställningsskyddslagen som arbetstagare i övrigt. Dessutom är det

viktigt att regelsystemet i anställningsskyddslagen om ett ökat

anställningsskydd är konsekvent. Ett försvagat anställningsskydd mellan 65 och

67 års ålder skulle vidare få störst effekt under dålig konjunktur på

arbetsmarknaden.

Regeringen föreslår därför att åldersgränsen såvitt avser uppsägningstid och

företrädesrätt höjs till 67 år.

Bestämmelsen i 33 § föreslås även fortsättningsvis vara dispositiv för

arbetsmarknadens parter.

8.4 Arbetslöshetsförsäkringen och arbetsmarknadspolitiska insatser

Regeringens bedömning: Vad gäller rätt till arbetslöshetsersättning och

möjlighet till deltagande i arbetsmarknadspolitiska program föreslås inga

ändringar.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig. LO, TCO med

flera och SACO avvisar med bestämdhet bedömningen. De anser att samma regler bör

 gälla som för den som inte fyllt 65 år. TCO med flera anför att de som fyllt 65

 år annars kommer att betraktas som "andra klassens arbetstagare". De anför

vidare att det är en viktig likabehandlingsprincip att även funktionshindrade

ges möjlighet att höja sin pension genom att arbeta till 67 år.

Skälen för regeringens bedömning

 Arbetsförmedling

Förslaget om rätt att kvarstå i anställningen till 67 års ålder påverkar inte

arbetsförmedlingens service till dem som inte har arbete. Den som varit

arbetslös en tid och fortfarande när han eller hon fyller 65 år vill söka arbete

 kommer, liksom i dag, att kunna få del av arbetsförmedlingens allmänna service

till arbetssökande. Det handlar om information om lediga platser, sökande och

förmedling av platser samt att kunna bli anvisad till en ledig plats. Sådan

allmän arbetsförmedlingsservice lämnas också till den som valt pensionslivet en

tid och efter fyllda 65 år vill pröva om han eller hon kan finna ett arbete vid

sidan av pensionen eller i stället för pension.

 Arbetslöshetsersättning

Det har övervägts om förslaget om rätt att kvarstå i anställningen till 67 års

ålder borde föranleda rätt till arbetslöshetsersättning till 67 år. Några

remissinstanser har bestämt ifrågasatt promemorians bedömning att inte ändra

åldersgränsen. Förslaget om ändring i anställningsskyddslagen innebär en

möjlighet för den enskilde att arbeta längre. Reglerna för ålderspension ligger

dock fast, vilket bland annat innebär att rätten till garantipension finns från

och med 65 års ålder. Mot bakgrund av att 65-årsgränsen i pensionssystemet finns

 kvar har utgångspunkten varit att endast mindre ändringar skall göras inom

angränsande områden. Arbetstagare som uppnått 65 års ålder bedöms vid närmare

övervägande inte ha behov av ekonomiskt stöd genom arbetslöshetsersättning,

eftersom arbetstagaren ändå har sin försörjning tryggad genom möjligheten att gå

 i pension.

Det finns alltså inte skäl att ändra regleringen så att fortsatt

arbetslöshetsersättning skall utgå till den som är arbetslös när han eller hon

fyller 65 år på grund av att den som har ett arbete ges möjlighet att kvarstå i

det arbetet. Det förhållandet att arbetslöshetsersättning inte lämnas efter 65

år hindrar dock inte den som faktiskt finner ett nytt arbete efter 65 års ålder

att ta det arbetet och en tid avstå från pension.

Regeringen anser inte heller att arbetslöshetsersättning bör utges till den som

arbetat en tid efter 65 år och lämnar sin anställning före 67 års ålder, vare

sig detta sker på egen begäran eller genom uppsägning av arbetsgivaren. Även i

dessa fall erbjuder samhället inkomst i form av pension. Inget hindrar heller

denna kategori arbetssökande att, när den finner en ny anställning efter 65 års

ålder, avstå från fortsatt pension.

Någon ändring av åldersgränsen avseende arbetslöshetsersättning bör således

enligt regeringens mening inte göras.

 Arbetsmarknadspolitiska program

När det gäller arbetsmarknadspolitiska program enligt förordningen (2000:634) om

 arbetsmarknadspolitiska program finns ingen övre åldersgräns. Insatserna får

endast lämnas om de är motiverade av såväl individuella som

arbetsmarknadspolitiska skäl. Det kan naturligtvis vara värdefullt ur

individuell synpunkt att kunna delta t.ex. i en arbetsmarknadsutbildning eller

arbetspraktik även efter fyllda 65 år. Detta kan dock knappast anses

arbetsmarknadspolitiskt motiverat, eftersom dessa program syftar till en

återgång i reguljärt arbete. En bibehållen åldersgräns om 65 år för

arbetslöshetsförsäkringen leder dessutom till ett aktivitetsstöd om 143 kr per

dag efter 65 år, varför de flesta nog skulle välja pension i stället. Något

behov av dessa arbetsmarknadspolitiska insatser efter 65 års ålder föreligger

normalt inte och då inte heller något behov av förändringar.

 Anställningsstöd

Inte heller beträffande anställningsstöd enligt förordningen (1997:1275) om

anställningsstöd finns någon övre åldersgräns. Här rör det sig om personer som

har fått en anställning där anställningsstödet syftar till antingen att personen

 skall bli kvar på den arbetsplatsen även efter det att stödet upphört eller att

 personen genom stödet ges en kompetens att gå vidare till en annan anställning.

Allmänt anställningsstöd får lämnas under 6 eller 12 månader, medan förstärkt

och särskilt anställningsstöd lämnas under 24 månader. Stöden kan inte lämnas

under kortare tid än de angivna och kan inte heller förlängas. Om

anställningstiden är kortare än den tid då stöd utgår, dvs. om anställningen är

tidsbegränsad, kan dock stödet utges endast under anställningstiden.

Anställningar med allmänt anställningsstöd och förstärkt anställningsstöd

omfattas av anställningsskyddslagen. Det utökade anställningsskyddet till 67 år

omfattar således även dessa anställningar. Det skulle därför kunna anses skäligt

 att få erhålla sådant stöd, längst till 67 år, om det anses

arbetsmarknadspolitiskt motiverat. Å andra sidan kan det invändas att alla

arbetsmarknadspolitiska insatser bör ges till samma ålder, oavsett om det är

fråga om anställning eller inte. Den som har fyllt 65 år har vidare sin

försörjning tryggad genom garantipension. Dessutom skulle det kunna ifrågasättas

 om en arbetstagares intjänandeunderlag efter 65 år skall höjas genom en statlig

 subvention. Även om det är fråga om anställningar anser regeringen därför att

det inte finns skäl att anställningsstöd skall utges upp till 67 års ålder.

 Lönebidrag

Lönebidrag enligt förordningen (2000:630) om särskilda insatser för personer med

 arbetshandikapp syftar till att kompensera den nedsättning i arbetsförmågan som

 finns hos personer med arbetshandikapp och att stärka dessa personers

möjligheter att få eller behålla ett arbete. Inte heller beträffande lönebidrag

finns det någon övre åldersgräns. Om lönebidrag inte kan utges upp till 67 år

skulle det kunna innebära att arbetshandikappade med lönebidrag i princip inte

skulle kunna använda sig av rätten att arbeta till 67 års ålder, vilket någon

remissinstans påpekat. Å andra sidan kan även beträffande lönebidrag göras samma

 invändningar som beträffande anställningsstöd. Regeringen anser således inte

heller att det finns skäl att lönebidrag skall utges upp till 67 års ålder.

8.5 Socialförsäkringssystemet m.m.

8.5.1 Behovet av anpassningar beträffande sjukpenning, rehabiliteringsersättning

 och förtidspension

Regeringens bedömning: Reglerna för sjukpenning, rehabiliteringsersättning och

förtidspension bör inte ändras med anledning av förslaget om höjd ålder för

avgångsskyldighet.

Promemorians bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: För att rätten att arbeta till 67 års ålder skall få en reell

 innebörd anser LO att trygghetssystemen helt måste anpassas till den höjda

åldern för avgångsskyldighet. Även TCO med flera framför att det sociala skyddet

 måste gälla fullt ut och anmärker att frågan om förtidspension efter 65 år inte

 behandlats i promemorian. Organisationen anser att den som har partiell

förtidspension och fortsätter att arbeta efter 65 år skall få behålla sin

partiella förtidspension. I annat fall begränsas rätten att arbeta efter 65 år

för denna grupp.

Skälen för regeringens bedömning: Förslaget att höja åldern för

avgångsskyldigheten till 67 år innebär inte att pensionsåldern höjs. Förslagen i

 denna proposition gäller för övrigt inte i något avseende reglerna för

ålderspension. Alla regler ligger fast, vilket bland annat innebär att rätten

till garantipension finns från och med 65 års ålder. I stället är det fråga om

att erbjuda den enskilde möjlighet att stanna kvar i arbete ytterligare två år

och därmed kunna påverka storleken på sin framtida pension. Möjligheten att

arbeta kvar efter 65 år finns för en del av befolkningen redan idag. Här handlar

 det om att göra denna möjlighet till en generell rättighet.

Mot bakgrund av att 65-årsgränsen i pensionssystemet finns kvar har

utgångspunkten varit att inga eller endast mindre ändringar skall göras inom

angränsande försäkringsområden. Förmåner och försäkringar skall i möjligaste mån

 följa de regler som idag gäller för dem som är över 65 år och förvärvsarbetar.

Samtidigt är det av vikt att undanröja hinder som motverkar syftet med att höja

åldern för avgångsskyldigheten. Vissa förändringar föreslås därför i reglerna

för arbetsskadeförsäkring samt vad gäller ersättning till läkare, sjukgymnaster,

 tandläkare och tandhygienister.

Förslaget om höjd ålder för avgångsskyldighet föranleder däremot inga ändringar

i reglerna om sjukpenning eller rehabiliteringsersättning. Sjukpenningreglerna

gäller enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring även mellan 65 och 70 år på

samma sätt som före 65 år, med undantag för dem som uppbär ålderspension enligt

lagen om allmän försäkring eller som på grund av sjukdom är varaktigt

arbetsoförmögna. I det reformerade ålderspensionssystemet kan pensionsrätt

tjänas in under hela livet och det finns ingen formell pensionsålder. I lagen om

 allmän försäkring har det därför inte förts in någon bestämmelse om att

sjukpenning skall begränsas för den som uppbär ålderspension enligt lagen

(1998:674) om inkomstgrundad ålderspension.

Med de föreslagna ändringarna finns ett gott försäkringsskydd för dem som väljer

 att arbeta efter 65 år. Reglerna efter 65 års ålder är dock inte helt

likvärdiga med dem före 65 år. Skälet för detta är som framhållits att det finns

 en gräns för ekonomisk trygghet vid 65 års ålder - en gräns som det enligt

regeringens mening bör värnas om. Regeringen föreslår av just detta skäl inga

förändringar beträffande förtidspension. En förlängning av förtidspensionen upp

till 67 år skulle urholka legitimiteten för en bibehållen 65-årsgräns för

garantipensionen. Den som arbetar och har partiell förtidspension och vill

arbeta kvar efter 65 år kan också göra detta och förbättra sin ålderspension

genom att kombinera arbetet med partiellt uttag av ålderspensionen.

8.5.2 Arbetsskadeförsäkringen

Regeringens förslag: En person som arbetar och är försäkrad för sjukpenning

efter att ha fyllt 65 men inte 67 år och till följd av arbetsskada får sin

arbetsförmåga bestående nedsatt skall ha rätt till livränta enligt

bestämmelserna i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). Ersättning

skall betalas ut längst till den månad då personen fyller 67 år.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: TCO med flera anser att livränta som beviljats före 65 år

skall fortsätta att betalas efter 65 år för en person som fortsätter att arbeta

efter 65 år. Organisationen pekar också på det ologiska i att det enligt

promemorian skall vara möjligt att få livränta efter 65 år men inte

arbetslöshetsersättning.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare framgått har rätten till

arbetsskadelivränta efter 65 år nyligen avskaffats. I sak har uppfattningen om

arbetsskadeförsäkringens omfattning inte ändrats utan överväganden i prop.

1997/98:151 Inkomstgrundad ålderspension m.m. kan fortfarande anses ha giltighet

 i de fall arbetsskadan har inträffat före 65 års ålder. Som tidigare påpekats

innebär den höjda åldern för avgångsskyldighet inga förändringar i reglerna för

ålderspension vad gäller åldersgränser. Fortfarande finns grundskyddet i form av

 garantipension från och med 65 års ålder, vilket innebär att livräntan täcker

inkomstförlust till dess försäkringsskyddet för ålderdom träder in. Även

fortsättningsvis bör därför gälla att livränta som grundar sig på arbetsskada

som inträffat före 65 år betalas ut till dess att livräntetagaren uppnår 65 år.

Emellertid bör, vad gäller skador som inträffat efter 65 års ålder, även andra

hänsyn tas än de som redovisades i prop. 1997/98:151. Framförallt bör det

beaktas att möjligheterna till högre inkomst både under de yrkesverksamma åren

och under pensioneringen därefter torde vara en viktig faktor, när den enskilde

överväger att stanna kvar i arbete efter 65 års ålder. Den som drabbas av

arbetsskada efter 65 års ålder skulle helt eller delvis fråntas denna möjlighet

utan att någon annan ersättning i stället skulle utges, om arbetsskadelivränta

inte skulle beviljas för den yrkesverksamma tiden efter 65 års ålder. Därför är

det viktigt att möjligheten att stanna kvar i arbete efter 65 års ålder

kombineras med en försäkring som täcker eventuella inkomstförluster som

förorsakas av en arbetsskada.

Således föreslås det att en person som arbetar efter att ha fyllt 65 men inte 67

 år och till följd av arbetsskada under denna tid får sin arbetsförmåga

bestående nedsatt skall ha rätt till livränta enligt bestämmelserna i LAF. Det

kan anses som rimligt att det finns en någorlunda fast anknytning till

arbetsmarknaden för att arbetsskadeförsäkringen skall gälla. Därför föreslås att

 en person, förutom det nämnda kravet om arbete, måste vara försäkrad för

sjukpenning för att kunna få rätt till livränta. Ersättning enligt LAF skall

därvid betalas ut längst till den månad då personen fyller 67 år. Bestämmelserna

 skall gälla oavsett den försäkrades födelseår. Således skall även en person som

 är född år 1937 eller tidigare och som väljer att kvarstå i arbete efter 65 års

 ålder vara försäkrad för arbetsskador fram till 67 års ålder.

Ett par remissinstanser har ifrågasatt de skilda synsätten för rätten till

arbetslöshetsersättning och livränta. Avsikten har som tidigare påpekats varit

att göra begränsade förändringar i kringsystemen. En möjlighet som övervägts har

 därvid varit att rätt till arbetsskadelivränta inte alls skall finnas efter 65

år. Regeringen har dock ansett det vara olämpligt ur bland annat

arbetsmiljösynpunkt att ha en generell möjlighet att arbeta till 67 år och

samtidigt säga att denna grupp skall vara försäkringsmässigt oskyddad mot

arbetsskada. I detta avseende finns en skillnad vad gäller försäkring mot

arbetslöshet.

8.5.3 Läkarvårdsersättning och ersättning för sjukgymnastik

Regeringens förslag: Nuvarande åldersgräns på 65 år i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning och i lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik

skall höjas till 67 år.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Sveriges läkarförbund anser att åldersgränsen bör anpassas

till pensionsreformen. Privatpraktiserande läkare bör medges möjlighet att

uppbära läkarvårdsersättning så länge som läkaren bedriver läkarverksamhet.

Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund anser vad gäller anställda sjukgymnaster

 att gränsen för avgångsskyldighet bör vara 70 år eftersom denna gräns finns

inom ålderspensionssystemet. Förbundet betonar dock att betingelserna för egna

företagare är annorlunda eftersom ersättningsetablering inte finns. Till följd

av detta kan en sjukgymnast som arbetar i gruppraktik där en kollega går i

pension rent praktiskt ha svårt att driva verksamheten och därmed få svårt att

arbeta till 65 år idag.

Skälen för regeringens förslag: Det är väsentligt att möjligheten till att

arbeta efter 65 års ålder är reell och att inte andra regler motverkar detta.

Som en konsekvens av den föreslagna höjda åldern för avgångsskyldighet för

arbetstagare föreslås att även åldersgränsen i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning (LOL) för privata läkare och lagen (1993:1652) om

ersättning för sjukgymnastik (LOS) för privata sjukgymnaster skall höjas till

den höjda nivån för avgångsskyldighet, dvs. till 67 år. Regeringen anser det

däremot inte rimligt att föreslå ytterligare höjning av åldersnivån för

läkarvårdsersättning och ersättning för sjukgymnastik ovanför den generella

gränsen för avgångsskyldighet. Gränserna bör enligt regeringens uppfattning

följas åt. Det bör i sammanhanget betonas att ålderspensionssystemet saknar en

övre gräns för såväl intjänande av pensionsrätt som uttag av pension.

67-årsgränsen har därför ingen direkt anknytning till reglerna om ålderspension

lika litet som en 70-årsgräns skulle ha det.

Den höjda gränsen bör gälla för alla som vid ikraftträdandet är under 67 år.

Delegationen för samverkan mellan offentlig och privat hälso- och sjukvård har

lämnat slutbetänkandet Klara Spelregler (SOU 1997:179). Utredningen föreslår att

 förutsättningarna för de privata vårdgivarna bör vara lika över hela landet.

Även andra legitimerade vårdgivare än läkare och sjukgymnaster skall omfattas av

 samma grundläggande villkor. Förslaget innebär bl.a. att nu gällande

lagstiftning rörande villkoren för läkare och sjukgymnaster, LOL och LOS,

upphävs och ersätts med en lag om etablering för enskilda vårdgivare med

vårdavtal. Frågan om sjukvårdsupphandling har utretts i betänkandet Upphandling

av hälso- och sjukvårdstjänster (SOU 1999:149). Utredningarna är för närvarande

under beredning inom Regeringskansliet.

8.5.4 Tandvårdsersättning

Regeringens förslag: Åldersgränsen för tandvårdsersättning till vårdgivare för

vård utförd av tandläkare och tandhygienist i lagen (1962:381) om allmän

försäkring höjs från 65 till 67 år.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Sveriges Tandläkarförbund anser att en gräns på 67 år är

bättre än 65 år. Förbundet anser vidare att undantag från gränsen skall kunna

medges på samma sätt som för läkare.

Skälen för regeringens förslag: En tandläkare eller tandhygienist kan idag

arbeta vidare efter 65 år men får då ingen tandvårdsersättning från

försäkringskassan utan måste ta ut hela behandlingsarvodet av patienten. Det

medför att vårdgivaren inte konkurrerar på samma villkor som sina yngre

kollegor. Om denna åldersgräns bibehålls så skulle gränsen, på samma sätt som

gäller för läkare och sjukgymnaster, i praktiken fungera som ett arbetshinder

som motverkade syftet med den höjda åldern för avgångsskyldighet.

Som angetts i promemorian finns det starka principiella skäl för att det skall

vara möjligt att arbeta längre än till 65 år och att denna möjlighet skall vara

generell. Det är då väsentligt att undanröja faktiska hinder. Det föreslås

således att den nu gällande åldersgränsen höjs från 65 till 67 år. Åtgärden

bedöms också leda till att bristen på vårdgivarresurser i detta avseende på

vissa ställen i landet kan avhjälpas betydligt.

För läkarvårdsersättning och ersättning för sjukgymnastik kan landstinget medge

undantag från åldersgränsen. Till skillnad mot läkarna och sjukgymnasterna är

dock flertalet tandläkare inte knutna till landstinget varför en motsvarande

undantagsbestämmelse inte är aktuell här.

Den höjda gränsen bör gälla för alla som vid ikraftträdandet är under 67 år.

9 Konsekvenser

Den föreslagna regleringen med en tvingande bestämmelse i

anställningsskyddslagen som ger arbetstagare rätt att arbeta till 67 års ålder

samt den föreslagna förändringen beträffande bland annat turordningsreglerna kan

 komma att påverka såväl små som stora företag. Kostnaderna kan komma att öka

avseende löner, men även beträffande arbetsanpassningsåtgärder och

rehabilitering. För ett litet företag kan dessa kostnader innebära en högre

belastning jämfört med för ett stort företag. Särskilt höga kostnader riskerar

de arbetsgivare som har anställda med låga åldrar för avgångsskyldighet, t.ex.

teatrarna och Försvarsmakten. Det är emellertid inte möjligt att bedöma hur

stort antal arbetstagare som kommer att utnyttja möjligheten att kvarstå i

anställning till 67 års ålder. De ekonomiska konsekvenser som kan uppstå i

anledning av förslagets effekter på kollektivavtal går inte heller att förutse.

Vidare kan den föreslagna regleringen, som tidigare nämnts, komma att medföra en

 ökning av antalet tvister i domstol. Det är dock svårt att bedöma i vilken

utsträckning så kommer att bli fallet. Klart är dock att en sådan process skulle

 få större konsekvenser för små företag än för stora. Förslagen kan komma att

bidra till en ökning av arbetskraftsutbudet. Detta får i så fall en positiv

effekt på möjligheten att möta den arbetskraftsbrist som den demografiska

utvecklingen kommer att medföra.

Förslagen vad gäller höjda åldersgränser för läkarvårdsersättning,

tandvårdsersättning respektive ersättning för sjukgymnastik medför att de

berörda yrkeskategorierna efter fyllda 65 år konkurrerar på lika villkor som

sina yngre kollegor, för det fall de väljer att fortsätta arbeta till 67 års

ålder.

Näringslivets företrädare har fått möjligheter att lämna synpunkter på förslaget

 enligt vad som beskrivs i avsnitt 3. Av dessa synpunkter har det dock inte

framkommit att de föreslagna lagändringarna särskilt skulle missgynna små

företag.

Ur jämställdhetssynpunkt görs bedömningen att betydelsen av förslagen är

marginell. Eftersom kvinnor under den period barnen växer upp fortfarande ofta

arbetar deltid skulle förslaget kunna medföra att kvinnor genom att arbeta

längre upp i åren kan höja sin pension. Å andra sidan är det svårt att bedöma

hur många som kommer att välja att kvarstå i anställningen.

10 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Lagarna skall träda i kraft den 1 september 2001.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig om själva

ikraftträdandetidpunkten.

Skälen för förslaget: Anställningsskyddslagens ikraftträdandebestämmelse anger

tidpunkten för när bland annat nya giltiga avtal - såväl kollektivavtal som

enskilda avtal - om avgångsskyldighet före 67 års ålder inte längre får träffas.

 Det är angeläget med ett snabbt ikraftträdande. I promemorian föreslås

ikraftträdandetidpunkten till den 1 juli 2001. Det föreslås dock nu att lagarna

skall träda i kraft den 1 september 2001. Regeln kompletteras med särskilda

övergångsbestämmelser, se avsnitt 8.1.

11 Författningskommentar

11.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd

5 §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.2.

Punkten 5 har ändrats på så sätt att möjligheten till tidsbegränsad anställning

inte längre knyts till pensionering och tidpunkten i avtal om avgångsskyldighet,

 eftersom några sådana avtal i fortsättningen inte kommer att finnas. I stället

har angetts att avtal om tidsbegränsad anställning medges när arbetstagaren

fyllt 67 år.

Bestämmelsen är även fortsättningsvis dispositiv för arbetsmarknadens parter.

32 a §

Bestämmelsen, som är ny, har behandlats i avsnitt 8.1.

Paragrafen ger arbetstagaren rätt att kvarstå i anställningen till utgången av

den månad då han eller hon fyller 67 år. Detta gäller dock inte om annat följer

av anställningsskyddslagen, t.ex. att det föreligger saklig grund för uppsägning

 eller skäl för avskedande. Arbetstagaren kan säga upp sig när han eller hon

inte längre vill kvarstå i anställningen, t.ex. för att gå i pension. En

arbetsgivare som anser att en arbetstagare före 67 års ålder inte orkar fullgöra

 sitt arbete och därför inte bör kvarstå i sin anställning får säga upp

arbetstagaren enligt sedvanliga regler om uppsägning. Det innebär att

arbetsgivaren måste kunna påvisa saklig grund för uppsägning enligt 7 §

anställningsskyddslagen. I sådana situationer får således en individuell

bedömning av en arbetstagares förmåga göras.

Regeln innebär att det inte kommer att vara tillåtet att träffa avtal om

avgångsskyldighet före 67 års ålder, vilket följer av 2 § andra stycket

anställningsskyddslagen. Detta gäller såväl kollektivavtal som enskilda avtal.

Bestämmelsen är tvingande. Avtal om ålder för när arbetstagaren har rätt att

lämna anställningen med pension kan emellertid träffas även i framtiden.

33 §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.3 och innehåller regler om förfarandet

när arbetsgivaren önskar att arbetstagaren skall lämna sin anställning vid

ålderspension eller förtidspension.

Första stycket reglerar det förenklade förfarande som gäller när en arbetsgivare

 vill att arbetstagaren skall lämna sin anställning på grund av ålder.

Bestämmelsen har ändrats i konsekvens med den nya bestämmelsen i 32 a § på så

sätt att tidpunkten bestäms till utgången av den månad arbetstagaren fyller 67

år.

I tredje stycket har införts införs en justering till att avgångsskyldighet

inträder vid 67 års ålder enligt 32 a §. Därvid gäller att en arbetstagare, som

är kvar i anställningen efter fyllda 67 år inte kan göra anspråk på fortsatt

arbete i turordnings- och företrädessituationer. Också kortare uppsägningstid

gäller för dessa arbetstagare.

Bestämmelsen är även fortsättningsvis dispositiv för arbetsmarknadens parter.

Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Lagändringarna träder i kraft den 1 september 2001.

En övergångsbestämmelse har införts som anger att kollektivavtal som ingåtts

före lagens ikraftträdande gäller utan hinder av 32 a § fram till dess avtalet

löpt ut, dock längst till och med utgången av år 2002.

De kollektivavtal som idag reglerar tidpunkten för avgångsskyldighet kommer att

sakna verkan i den delen, för det fall de inte löpt ut vid utgången av år 2002.

Hur det rättsligt förhåller sig med giltigheten av de inte utlöpta

kollektivavtalen i andra hänseenden är en tolkningsfråga som får avgöras från

fall till fall med utgångspunkt inte bara i de förutsättningar som gällde vid

avtalets tillkomst och den förändring av dessa förutsättningar som de nya

lagreglerna utgör, utan även i en rad andra omständigheter som brukar läggas

till grund för domstolarnas avtalstolkning.

Pensionsplanen för arbetstagare hos staten m.fl. (PA-91) och därtill anslutande

föreskrifter har genom förordningen (1991:1427) om tjänstepension och

tjänstegrupplivförsäkring för vissa arbetstagare med icke-statlig anställning

gjorts tillämplig på vissa arbetstagare med icke-statlig anställning. I

förordningen finns föreskrifter som bland annat reglerar tidpunkten för

avgångsskyldighet för vissa icke-statligt anställda. Av 1 § framgår att PA-91

skall tillämpas på de arbetstagare som anges i bilaga A till förordningen samt

på de arbetstagare som har personlig pensionsrätt enligt särskilt beslut av

regeringen eller Statens pensionsverk. Av 4 § framgår att en arbetstagare som

har en lägre pensionsålder än 65 år är avgångsskyldig vid utgången av den

kalendermånad då i bilaga B angiven ålder uppnås, om inte arbetsgivaren medger

annat. Vidare framgår av 6 § att en arbetstagare, som uppnått pensionsåldern men

 inte den tidpunkt då avgångsskyldighet föreligger, är skyldig att avgå om det

kan antagas att han inte längre kan utföra sitt arbete på ett tillfredsställande

 sätt, ett kvarstående i anställningen på grund av arbetets särskilda art

innebär risk för hans egen eller andras säkerhet eller hälsa, hans avgång från

anställningen är önskvärd i samband med omorganisation, som berör hans

tjänsteställe, eller rationalisering av arbetsförhållandena på tjänstestället.

Åldern för avgångsskyldighet är således antingen 65 år på grund av

bestämmelserna i PA-91 genom hänvisningen från 1 §, eller 65 år eller lägre för

de arbetstagare som framgår av bilaga B till förordningen. Genom

övergångsbestämmelsen kommer de föreskrifter av vilka följer avgångsskyldighet

enligt förordningen i dess lydelse den 1 januari 2001, att tillämpas till

utgången av år 2002, om PA-91 inte dessförinnan upphört att gälla.

De enskilda avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare om ålder för

avgångsskyldighet som träffats före lagens ikraftträdande kommer att gälla även

fortsättningsvis. I denna del har det inte ansetts erforderligt med någon

övergångsbestämmelse, eftersom i svensk rätt den principen råder att materiella

regler normalt blir tillämpliga endast på sådana rättsförhållanden som uppkommer

 efter den nya lagens ikraftträdande (se prop. 1975/76:105 s.520).

11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring

I 4 kap. 4 § i dess sedan den 1 januari 1999 gällande lydelse anges att livränta

 utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 65 år. Före den

1 januari 1999 fanns en särskild garantiregel som innebar att egenlivränta i

vissa fall kunde fortsätta att utges efter denna ålder. I övergångsbestämmelser

till lagändringen 1999 (SFS 1998:678) anges att äldre bestämmelser i paragrafen

fortfarande gäller för personer födda år 1937 eller tidigare.

I ett nytt andra stycke anges nu att livränta under vissa förutsättningar kan

utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 67 år. För att

livränta skall kunna beviljas efter 65 års ålder krävs att skadan skall ha

inträffat den månad som den försäkrade fyller 65 år eller senare och att den

försäkrade skall vara sjukpenningförsäkrad enligt 3 kap. AFL. Denna nya

bestämmelse gäller alla förvärvsarbetande, även de som är födda år 1937 eller

tidigare. Den tidigare nämnda övergångsbestämmelsen för denna ålderskategori

gäller fortfarande för skador som inträffat före 65 år medan den nya

bestämmelsen endast gäller för livränta för tiden mellan 65 och 67 år.

11.3 Övriga lagförslag

Ändringarna är en följd av att nuvarande åldersgräns på 65 år i lagen

(1993:1651) om läkarvårdsersättning, lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik, samt i lagen (1962:381) om allmän försäkring om

tandvårdsersättning till vårdgivare för vård utförd av tandläkare och

tandhygienist, höjs till 67 år.

Departementspromemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1982:80) om anställningsskydd skall

införas en ny paragraf, 32 a §, med följande lydelse samt att rubriken närmast

före 33 § skall sättas närmast före 32 a §.

32 a §

Ett avtal som föreskriver skyldighet för en arbetstagare ett avgå med

ålderspension mellan 65 och 67 år är utan verkan i den delen. I stället skall

gälla en avgångsskyldighet från den dag arbetstagaren fyller 67 år.

Förteckning över remissinstanser

Remissyttranden över Höjd ålder för avgångsskyldighet till 67 år (Ds 1999:39)

har avgetts av Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Göteborgs

tingsrätt, Riksförsäkringsverket, Arbetsgivarverket, Juridiska

fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetslivsinstitutet, Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsdomstolen,

Jämställdhetsombudsmannen, Jämställdhetsnämnden, Försäkringskasseförbundet,

Kooperationens Förhandlingsorganisation (KFO), Landsorganisationen i Sverige

(LO), Landstingsförbundet, gemensamt från Tjänstemännens Centralorganisation

(TCO) Offentliganställdas förhandlingsråd och Privattjänstemannakartellen (PTK),

 Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Svenska Arbetsgivareföreningen

 (SAF), Svenska Kommunförbundet, Svenska Kyrkans Församlingsförbund, Svenska

Tidningsutgivareföreningen, Sveriges Advokatsamfund och ILO-kommittén.

Synpunkter har på eget initiativ inkommit från Statens pensionsverk och Grafiska

 Fackförbundet.

Sammanfattning av promemorians förslag

I promemorian Rätt att arbeta till 67 års ålder presenteras ett förslag som

skiljer sig från det tidigare i departementspromemorian Höjd ålder för

avgångsskyldighet till 67 år (Ds 1999:39) förordade förslaget. Det föreslås en

ny tvingande bestämmelse i anställningsskyddslagen som ger en arbetstagare rätt

att kvarstå i anställningen till 67 års ålder. Den föreslagna regleringen

innebär att det fortsättningsvis inte kommer att vara tillåtet att träffa avtal

om avgångsskyldighet före 67 års ålder.

En övergångsbestämmelse föreslås om att kollektivavtal som ingåtts före lagens

ikraftträdande gäller trots den nya tvingande bestämmelsen i

anställningsskyddslagen fram till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med

 utgången av år 2002.

Vidare föreslås en höjning av åldersgränsen för när en arbetstagare endast har

en månads uppsägningstid och inte företrädesrätt från 65 till 67 år.

Bestämmelsen som ger möjlighet till tidsbegränsad anställning av den som

pensionerats ändras så att tidsbegränsad anställning blir möjlig av den som

fyllt 67 år.

I promemorian föreslås också ändringar i lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring, lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning, lagen

(1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik samt i lagen (1962:381) om allmän

försäkring. En person som arbetar och är försäkrad för sjukpenning efter att ha

fyllt 65, men inte 67 år och till följd av arbetsskada under den tiden får sin

arbetsförmåga bestående nedsatt skall ha rätt till livränta enligt

bestämmelserna i lagen om arbetsskadeförsäkring. Åldersgränsen för

läkarvårdsersättning, tandvårdsersättning respektive ersättning för

sjukgymnastik föreslås höjd från 65 år till 67 år.

Vad gäller rätt till arbetslöshetsersättning och möjlighet till deltagande i

arbetsmarknadspolitiska program föreslås ingen ändring av nuvarande regler.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:80) om anställningsskydd

dels att rubriken närmast före 33 § skall utgå,

dels att 5 och 33 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 32 a §, och närmast före 32 a

 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §1

Avtal om tidsbegränsad anställning får träffas i följande fall:

1. Avtal för viss tid, viss säsong eller visst arbete, om det föranleds av

arbetets särskilda beskaffenhet.

2. Avtal för viss tid som avser vikariat, praktikarbete eller feriearbete.

3. Avtal för viss tid, dock sammanlagt högst sex månader under två år, om det

föranleds av tillfällig arbetsanhopning.

4. Avtal som gäller för tiden till dess arbetstagaren skall börja sådan

tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, som skall pågå mer

än tre månader.

5. Avtal för viss tid som avser anställning efter pensionering, om arbetstagaren

 har uppnått den ålder som medför skyldighet att avgå från anställningen med

ålderspension eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, när

arbetstagaren har fyllt 67 år.

5. Avtal för viss tid, när arbetstagaren har fyllt 67 år.

Om en arbetstagare har varit anställd hos arbetsgivaren som vikarie i sammanlagt

 mer än tre år under de senaste fem åren, övergår anställningen till en

tillsvidareanställning.

Rätt att kvarstå i anställningen till 67 år m.m.

32 a §

En arbetstagare har rätt att kvarstå i anställningen till utgången av den månad

då han eller hon fyller 67 år, om inte annat följer av denna lag.

33 §2

En arbetsgivare, som vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning när

arbetstagaren uppnår den ålder som medför skyldighet att avgå med ålderspension

eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, vid fyllda 67 år, skall

skriftligen ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning vid

utgången av den månad han eller hon fyller 67 år skall arbetsgivaren skriftligen

 ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning i

samband med att arbetstagaren får rätt till hel förtidspension enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring, skall arbetsgivaren skriftligen ge

arbetstagaren besked om detta så snart arbetsgivaren har fått kännedom om

pensionsbeslutet.

En arbetstagare som har fyllt 65 år eller uppnått den lägre ålder som medför

skyldighet att avgå med ålderspension har inte rätt till längre uppsägningstid

än en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 och 25 a §§.

En arbetstagare som har fyllt 67 år har inte rätt till längre uppsägningstid än

en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 och 25 a §§.

Alternativ 1

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Kollektivavtal, som har ingåtts före lagens ikraftträdande, gäller utan hinder

av 32 a § till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med utgången av år

2002.

Alternativ 2

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Kollektivavtal som har ingåtts före lagens ikraftträdande är utan verkan i den

mån avtalet innefattar avvikelser från lagen.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 4 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

4 §1

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 65 år.

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 65 år,

om inte annat anges i andra stycket.

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 67 år,

om skadan inträffar den månad som den försäkrade fyller 65 år eller senare. En

förutsättning för rätt till sådan livränta är att den försäkrade är

sjukpenningförsäkrad enligt 3 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om läkaren är tjänstledig och

vikarierar för en annan läkare.

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare för verksamhet inom

företagshälsovård.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid vårdtillfället

har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något annat.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid vårdtillfället

har fyllt 67 år om inte landstinget medger något annat.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om sjukgymnasten är tjänstledig och

vikarierar för en annan sjukgymnast.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast för verksamhet inom

företagshälsovård.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som vid

behandlingstillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något

annat.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som vid

behandlingstillfället har fyllt 67 år om inte landstinget medger något annat.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring1 skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §2

Ersättning för tandvård lämnas om vården ges vid en folktandvårdsklinik, en

högskola där odontologisk utbildning och forskning bedrivs eller annars genom

det allmännas försorg. Ersättning lämnas också om vården ges hos en enskild

näringsidkare, ett bolag eller annan juridisk person, under förutsättning att

vårdgivaren är uppförd på en förteckning som upprättats av den allmänna

försäkringskassan.

För att bli uppförd på en förteckning enligt första stycket skall vårdgivaren

antingen själv vara legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist eller

 ha tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare eller tandhygienister.

Vidare krävs att vårdgivaren har F-skattsedel.

Ersättning lämnas enligt grunder som regeringen fastställer. Ersättning lämnas

endast om tandvården utförts av en legitimerad tandläkare eller legitimerad

tandhygienist som inte har fyllt 65 år.

Ersättning lämnas enligt grunder som regeringen fastställer. Ersättning lämnas

endast om tandvården utförts av en legitimerad tandläkare eller legitimerad

tandhygienist som inte har fyllt 67 år.

Ersättning lämnas inte för tandvård åt en försäkrad som fyller högst 19 år under

 det år då vården ges. Om avgiftsfri tandvård åt sådan försäkrad föreskrivs i

tandvårdslagen (1985:125).

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Förteckning över remissinstanser

Remissynpunkter över promemorian Rätt att arbeta till 67 års ålder har lämnats

av Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt,

Försvarsmakten, Statens räddningsverk, Riksförsäkringsverket, Arbetsgivarverket,

 Karlstads universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet,

Arbetsdomstolen, ILO-kommittén, Jämställdhetsombudsmannen (JämO),

Jämställdhetsnämnden, Landsorganisationen i Sverige (LO), Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO), gemensamt från Tjänstemännens Centralorganisation

(TCO), Offentliganställdas Förhandlingsråd (OFR) och Privattjänstemannakartellen

 (PTK), Landstingsförbundet, Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska

Kommunförbundet, Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund, Sveriges läkarförbund,

 Sveriges Tandläkarförbund samt gemensamt från Teatrarnas riksförbund, Sveriges

Yrkesmusikerförbund, och Teaterförbundet

Synpunkter på eget initiativ har inkommit från Svenska Musikerförbundet

(gemensamt yttrande med Teatrarnas riksförbund med flera), Svenska

Metallindustriarbetareförbundet samt Sveriges Privattandläkarförening och

Tjänstetandläkarföreningen.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:80) om anställningsskydd

dels att rubriken närmast före 33 § skall utgå,

dels att 5 och 33 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 32 a §, och närmast före 32 a

 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §1

Avtal om tidsbegränsad anställning får träffas i följande fall:

1. Avtal för viss tid, viss säsong eller visst arbete, om det föranleds av

arbetets särskilda beskaffenhet.

2. Avtal för viss tid som avser vikariat, praktikarbete eller feriearbete.

3. Avtal för viss tid, dock sammanlagt högst sex månader under två år, om det

föranleds av tillfällig arbetsanhopning.

4. Avtal som gäller för tiden till dess arbetstagaren skall börja sådan

tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, som skall pågå mer

än tre månader.

5. Avtal för viss tid som avser anställning efter pensionering, om arbetstagaren

 har uppnått den ålder som medför skyldighet att avgå från anställningen med

ålderspension eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, när

arbetstagaren har fyllt 67 år.

5. Avtal för viss tid, när arbetstagaren har fyllt 67 år.

Om en arbetstagare har varit anställd hos arbetsgivaren som vikarie i sammanlagt

 mer än tre år under de senaste fem åren, övergår anställningen till en

tillsvidareanställning.

Rätt att kvarstå i anställningen till 67 år

32 a §

En arbetstagare har rätt att kvarstå i anställningen till utgången av den månad

då han eller hon fyller 67 år, om inte annat följer av denna lag.

33 §2

En arbetsgivare, som vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning när

arbetstagaren uppnår den ålder som medför skyldighet att avgå med ålderspension

eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, vid fyllda 67 år, skall

skriftligen ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning vid

utgången av den månad han eller hon fyller 67 år skall arbetsgivaren skriftligen

 ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning i

samband med att arbetstagaren får rätt till hel förtidspension enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring, skall arbetsgivaren skriftligen ge

arbetstagaren besked om detta så snart arbetsgivaren har fått kännedom om

pensionsbeslutet.

En arbetstagare som har fyllt 65 år eller uppnått den lägre ålder som medför

skyldighet att avgå med ålderspension har inte rätt till längre uppsägningstid

än en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 och 25 a §§.

En arbetstagare som har fyllt 67 år har inte rätt till längre uppsägningstid än

en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 eller 25 a §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

2. Kollektivavtal, som har ingåtts före lagens ikraftträdande, gäller utan

hinder av 32 a § till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med utgången av

 år 2002.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 4 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

4 §2

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 65 år.

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 65 år,

om inte annat anges i andra stycket.

Livränta utges längst till den månad under vilken den försäkrade fyller 67 år,

om skadan inträffar den månad som den försäkrade fyller 65 år eller senare. En

förutsättning för rätt till sådan livränta är att den försäkrade är

sjukpenningförsäkrad enligt 3 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

11.3

Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om läkaren är tjänstledig och

vikarierar för en annan läkare.

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare för verksamhet inom

företagshälsovård.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid vårdtillfället

har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något annat.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid vårdtillfället

har fyllt 67 år om inte landstinget medger något annat.

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §1

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om sjukgymnasten är tjänstledig och

vikarierar för en annan sjukgymnast.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast för verksamhet inom

företagshälsovård.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som vid

behandlingstillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något

annat.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som vid

behandlingstillfället har fyllt 67 år om inte landstinget medger något annat.

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring1 skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3 §2

Ersättning för tandvård lämnas om vården ges vid en folktandvårdsklinik, en

högskola där odontologisk utbildning och forskning bedrivs eller annars genom

det allmännas försorg. Ersättning lämnas också om vården ges hos en enskild

näringsidkare, ett bolag eller annan juridisk person, under förutsättning att

vårdgivaren är uppförd på en förteckning som upprättats av den allmänna

försäkringskassan.

För att bli uppförd på en förteckning enligt första stycket skall vårdgivaren

antingen själv vara legitimerad tandläkare eller legitimerad tandhygienist eller

 ha tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare eller tandhygienister.

Vidare krävs att vårdgivaren har F-skattsedel.

Ersättning lämnas enligt grunder som regeringen fastställer. Ersättning lämnas

endast om tandvården utförts av en legitimerad tandläkare eller legitimerad

tandhygienist som inte har fyllt 65 år.

Ersättning lämnas enligt grunder som regeringen fastställer. Ersättning lämnas

endast om tandvården utförts av en legitimerad tandläkare eller legitimerad

tandhygienist som inte har fyllt 67 år.

Ersättning lämnas inte för tandvård åt en försäkrad som fyller högst 19 år under

 det år då vården ges. Om avgiftsfri tandvård åt sådan försäkrad föreskrivs i

tandvårdslagen (1985:125).

Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-01

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 15 februari 2001 (Näringsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd,

2. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring,

3. lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning,

4. lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik,

5. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om anställningsskydd

Lagrådet saknar underlag för att bedöma, om den föreslagna ändringen föranleder

följdändringar i lagstiftningen om offentlig anställning (jfr 5 § lagen om

fullmaktsanställning). Lagrådet förordar att den frågan övervägs under det

fortsatta beredningsarbetet i Regeringskansliet.

Övergångsbestämmelserna

I remissen diskuteras förslagets förenlighet med Sveriges internationella

förpliktelser. Vidare refereras ett beslut av Internationella

arbetsorganisationens styrelse av år 1994. När den i lagen om anställningsskydd

tillåtna provanställningsperioden förlängdes, föreskrevs i en

övergångsbestämmelse att gällande kollektivavtal med kortare period skulle vara

utan verkan i den delen. ILO:s styrelse betonade att offentliga myndigheter

borde avhålla sig från åtgärder som begränsade parternas möjligheter att

förhandla kollektivt. I beslutet rekommenderades Sverige att avstå från åtgärder

 som undanröjer ingångna kollektivavtal. Styrelsen anmodade också Sverige att

ändra den aktuella bestämmelsen, vilket skedde.

Genom övergångsbestämmelsen i punkten 2 kommer vissa kollektivavtal att, låt

vara först efter en viss tid, undanröjas till del. Principen att myndigheter bör

 avhålla sig från sådana ingrepp synes inte relatera till om ingreppen är

dikterade av ett starkt intresse för de berörda arbetstagarna eller om de i och

för sig väl ansluter till ILO:s rekommendation om flexiblare pensionsålder. Även

 om livsinkomstprincipen leder till att en rätt att kvarstå längre i

anställningen kan vara ett starkt intresse för anställda kan det alltså inte med

 någon säkerhet sägas att lagstiftningsåtgärden är väl förenlig med Sveriges

åtaganden enligt de konventioner som berörs i remissen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Lagrådsremissens lagförslag

Rätt att kvarstå i anställningen till 67 år

32 a §

En arbetstagare har rätt att kvarstå i anställningen till utgången av den månad

då han eller hon fyller 67 år, om inte annat följer av denna lag.

33 §1

En arbetsgivare, som vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning när

arbetstagaren uppnår den ålder som medför skyldighet att avgå med ålderspension

eller, om någon sådan avgångsskyldighet inte finns, vid fyllda 67 år, skall

skriftligen ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning vid

utgången av den månad han eller hon fyller 67 år skall arbetsgivaren skriftligen

 ge arbetstagaren besked om detta minst en månad i förväg.

Om en arbetsgivare vill att en arbetstagare skall lämna sin anställning i

samband med att arbetstagaren får rätt till hel förtidspension enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring, skall arbetsgivaren skriftligen ge

arbetstagaren besked om detta så snart arbetsgivaren har fått kännedom om

pensionsbeslutet.

En arbetstagare som har fyllt 65 år eller uppnått den lägre ålder som medför

skyldighet att avgå med ålderspension har inte rätt till längre uppsägningstid

än en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 och 25 a §§.

En arbetstagare som har fyllt 67 år har inte rätt till längre uppsägningstid än

en månad och har inte heller företrädesrätt enligt 22, 23, 25 eller 25 a §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 september 2001.

2. Kollektivavtal, som har ingåtts före lagens ikraftträdande, gäller utan

hinder av 32 a § till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med utgången av

 år 2002.

3. Föreskrifter av vilka avgångsskyldighet följer enligt förordningen

(1991:1427) om tjänstepension och tjänstegrupplivförsäkring för vissa

arbetstagare med icke-statlig anställning, i dess lydelse den 1 januari 2001,

tillämpas utan hinder av 32 a § till dess Pensionsplanen för arbetstagare hos

staten m.fl. löpt ut, dock längst till och med utgången av år 2002.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-12

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 8 mars 2001 (Näringsdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen

(1982:80) om anställningsskydd, såvitt avser övergångsbestämmelsen punkten 3.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget till punkten 3 i övergångsbestämmelserna till

förslaget till lag om ändring i lagen om anställningsskydd utan erinran.

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 mars 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:78 Rätt att arbeta till 67 års ålder.

1 Senaste lydelse 1996:1424.

2 Senaste lydelse 1996:1424.

1 Lagen omtryckt 1993:357.

2 Senaste lydelse 1998:678.

1 Senaste lydelse 1999:842.

1 Senaste lydelse 1999:843.

1 Lagen omtryckt 1982:120.

2 Senaste lydelse 1998:1752.

1 Senaste lydelse 1996:1424.

2 Senaste lydelse 1996:1424.

1 Senaste lydelse 1998:678.

1 Senaste lydelse 1999:842.

1 Senaste lydelse 1999:843.

1 Lagen omtryckt 1982:120.

2 Senaste lydelse 1998:1752.

1 Senaste lydelse 1996:1424.

2 Senaste lydelse 1996:1424.

1 Lagen omtryckt 1993:357.

2 Senaste lydelse 1998:678.

1 Senaste lydelse 1999:842.

1 Senaste lydelse 1999:843.

1 Lagen omtryckt 1982:120.

2 Senaste lydelse 1998:1752.

1 Senaste lydelse 1996:1424.

Prop. 2000/01:78

29

1

Prop. 2000/01:78

Prop. 2000/01:78

Bilaga 1

Prop. 2000/01:78

Bilaga 2

Prop. 2000/01:78

Bilaga 3

Prop. 2000/01:78

Bilaga 4

Prop. 2000/01:78

Bilaga 5

Prop. 2000/01:78

Bilaga 6

Prop. 2000/01:78

Bilaga 7

Prop. 2000/01:78

Bilaga 8

Prop. 2000/01:78

Bilaga 9

Prop. 2000/01:78