Regeringens proposition

1991/92:123

om slopande av intresserepresentation i vissastatliga myndigheters

styrelser

Regeringen förelägger riksdagen vad som har tagits upp i

bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 26 mars 1992 för de

åtgärder och de ändamål som föredraganden har hemställt om.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anne[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att intresserepresentationen slopas i

vissa statliga myndigheters styrelser främst inom

arbetsmarknadsområdet. I stället skall för ledningen av dessa

myndigheter gälla de allmänna riktlinjer för styrelsernas

sammansättning i myndigheterna under regeringen som riksdagen

har godkänt genom det s.k. verksledningsbeslutet (prop.

1986/87:99, KU29, rskr. 226).

 Vidare föreslås vissa ändringar i lagen (1962:381) om allmän

försäkring i fråga om förfarandet vid utseende av ledamöter i

socialförsäkringsnämnderna.

 De föreslagna ändringarna avses träda i kraft den 1 juli 1992.

Propositionens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

 Härigenom föreskrivs att 18 kap. 20 § lagen (1962:381) om

allmän försäkring1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 kap.

 20 §2

 En socialförsäkringsnämnd En socialförsäkringsnämnd

skall bestå av sju ledamöter. skall bestå av sju ledamöter.

Av dessa utses en ledamot, som Av dessa utses en ledamot, som

skall vara nämndens ordförande, skall vara nämndens ordförande,

av regeringen. Av de övriga av regeringen. Av de övriga

ledamöterna utses tre av ledamöterna utses tre av

riksförsäkringsverket efter Riksförsäkringsverket och väljs

förslag av organisationer på tre av landstinget. Om kassans

arbetsmarknaden och väljs tre verksamhetsområde utgörs av en

av landstinget. Om kassans kommun, skall tre ledamöter

verksamhetsområde utgörs av en väljas av kommunfullmäktige i

kommun, skall tre ledamöter stället för av landstinget.

väljas av kommunfullmäktige i Nämnden utser inom sig en vice

stället för av landstinget. ordförande.

Nämnden utser inom sig en vice

ordförande.

 För var och en av de av För var och en av de av

riksförsäkringsverket utsedda Riksförsäkringsverket utsedda

ledamöterna skall, efter ledamöterna skall verket utse

förslag i samma ordning som en suppleant. För de ledamöter

enligt första stycket, en som har valts av landstinget

suppleant utses. För de eller kommunfullmäktige skall

ledamöter som har valts av lika många suppleanter väljas.

landstinget eller

kommunfullmäktige skall lika

många suppleanter väljas.

 Bestämmelserna i 7 § fjärde stycket om val av ledamöter eller

suppleanter i styrelse för allmän försäkringskassa skall

tillämpas vid landstingets och kommunfullmäktiges val av

ledamöter eller suppleanter i socialförsäkringsnämnd.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

1Lagen omtryckt 1982:120.2Senaste lydelse 1986:140.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om slopande av intresserepresentation i vissa

statliga myndigheters styrelser

1 Inledning

I en promemoria daterad den 13 februari 1992,

Intresserepresentation i vissa verksstyrelser m.m., utarbetad

inom regeringskansliet, behandlas vissa frågor om slopande av

intresserepresentation i verksstyrelser. Promemorian är närmast

föranledd av Svenska Arbetsgivareföreningens (SAF) framställ-

ning om avskaffande av intresserepresentationen i vissa

verksstyrelser m.m. och SAF:s förklaring att man inte längre

vill medverka i nominering av ledamöter i myndighetsstyrelser.

 I ett längre perspektiv bör enligt promemorian

intresserepresentationen ses som en fråga rörande de allmänna

principerna för myndigheternas ledning och som därför bör

övervägas i den nyligen beslutade utredningen (Fi 1992:03) med

uppdrag att se över förvaltningsmyndigheternas ledningsformer

m.m.

 På kort sikt bör, enligt promemorian, om regeringen redan nu

önskar frångå principen om intresserepresentation i fråga om de

aktuella verksstyrelserna m.m., frågan anmälas för riksdagen med

förslag att den huvudregel som riksdagen ställde sig bakom år

1987 för verksstyrelsernas sammansättning, nämligen att det inte

skall finnas intresserepresentanter i verksstyrelserna,

tillämpas också på de aktuella myndigheterna.

 Förfarandet vid utseende av ledamöter i

socialförsäkringsnämnderna bör enligt promemorian inte ändras.

 Som en bakgrund till dessa överväganden innehåller promemorian

följande.

 Först redovisas gällande ordning enligt verksledningsbeslutet

för ledningsformer, verksstyrelsers sammansättning och

intresserepresentation samt en närmare genomgång av förarbetena

till verksledningsbeslutet. Vidare redovisas vissa senare beslut

i verksledningsfrågor.

 Direktiven för den översyn av förvaltningsmyndigheternas

ledningsformer m.m. som regeringen har beslutat den 6 februari

1992 redovisas (dir. 1992:10).

 Vidare behandlas framställningen från SAF och frams-

tällningarna från Arbetarskyddsstyrelsen (ASS) respektive Ar-

betsmarknadsstyrelsen (AMS) om förordnande av ledamöter i

anledning av att SAF inte längre lämnar förslag till ledamöter i

vissa statliga myndigheters styrelser samt regeringens beslut i

anledning av framställningarna från ASS och AMS.

 Resultatet av en genomgång av verksinstruktioner och andra för-

fattningar för att kartlägga den nuvarande omfattningen av

intresserepresentationen redovisas.

 Vidare redovisas vissa delar av ILO-konventionen (nr 88)

angående den offentliga arbetsförmedlingens organisation.

 Efter remiss av promemorian har yttrande avgetts av följande:

Riksrevisionsverket, Statens arbetsgivarverk, Statskontoret,

Samhällsvetenskapliga fakulteten vid Uppsala universitet,

Universitets- och högskoleämbetet, AMS, AMU-styrelsen, ASS,

Arbetslivscentrum, Arbetslivsfonden, Arbetsmiljöfonden,

Arbetsmiljöinstitutet, Jordbruksverket, Svenska kommunförbundet,

Landstingsförbundet, SAF, Sveriges Industriförbund, Företagarnas

Riksorganisation, Lantbrukarnas Riksförbund, Kooperativa

Förbundet, Försäkringskasseförbundet, Landsorganisationen i

Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO) och

Sveriges akademikers centralorganisation (SACO).

2 Gällande ordning

2.1 Ledningsformer

Det finns i dag tre grundmodeller för ledningen av andra

statliga myndigheter än affärsverk och nämnder.

 Den enklaste formen är att verkschefen är den högsta beslutande

instansen i myndigheten, enrådighetsverk. Vid vissa myndigheter,

främst de s.k. stabsmyndigheterna, finns det vid sidan av

verkschefen ett råd, som endast har en rådgivande funktion. Den

dominerande ledningsformen vid medelstora och större myndigheter

är emellertid att det förutom verkschefen även finns en

verksstyrelse.

 Styrelsens uppgifter anges i verksförordningen (1987:1100,

ändrad 1991:1027) och i resp. myndighetsinstruktion. Styrelsen

skall i regel fatta beslut om

- myndighetens anslagsframställning och årsredovisning,

- åtgärder med anledning av riksrevisionsverkets

 revisionsberättelser och revisionsrapporter samt

- sådana föreskrifter som riktar sig till enskilda, kommuner

 eller landsting.

 I övrigt skall styrelsen pröva om myndighetens verksamhet

bedrivs effektivt och i överensstämmelse med syftet med

verksamheten.

 Vidare är det styrelsens uppgift att allmänt ha insyn i verk-

samheten och biträda verkschefen med sakkunskap och

medborgerligt omdöme och

föreslå honom de åtgärder som styrelsen finner motiverade.

Därutöver kan styrelsen ha vissa beslutsfunktioner enligt

myndighetens instruktion.

 Den nuvarande ordningen för verksstyrelsernas befogenheter och

ansvar fastställdes av riksdagen genom det s.k.

verksledningsbeslutet år 1987 (prop. 1986/87:99, KU29, rskr.

226).

 Vid den tidpunkten ansågs det angeläget att behålla

lekmannainflytandet i myndigheternas ledning. Samtidigt

betonades att det i en förvaltningsmyndighet är verkschefen som

skall vara ansvarig för verksamheten och som regel också

ordförande i styrelsen. En verksstyrelse skall således besluta

endast i vissa frågor som anges i myndighetens instruktion.

 Verksledningsbeslutet blev i vissa avseenden en kompromiss

mellan alternativen enrådighetsverk och verksstyrelse som högsta

ledningsorgan. Detta innebär bl.a. att verkschefen och styrelsen

har ansvar inför samma instans, nämligen regeringen.

 Under det senaste året har vissa verksstyrelser avskaffats,

t.ex. vid Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) och även i

samband med att Skolöverstyrelsen ersattes av Skolverket.

Bakgrunden var att ändrade myndighetsuppgifter lett till att

behovet av lekmannainflytande i berörda myndigheters ledning

bedömts vara mindre angeläget.

2.2 Verksstyrelsernas sammansättning och frågan om

intresserepresentation

Enligt verksledningsbeslutet ligger det inget allmänt intresse i

att eftersträva representativitet i verksstyrelserna för olika

grupper i samhället. Enligt huvudprincipen skall därför

ledamöterna utses med hänsyn till sina personliga

förutsättningar för att fullgöra sina uppgifter. De skall alltid

ha sitt uppdrag från regeringen.

 I vissa undantagsfall, där det är stora fördelar i att

intresseavvägningar och samförstånd uppnås på myndighetsnivå,

finns det enligt verksledningsbeslutet skäl att sätta samman

styrelserna så att intressena balanseras. Det gäller t.ex. AMS,

AMU-styrelsen och ASS. I dessa fall regleras nomineringsförfar-

andet, som i regel innebär att ledamöterna utses efter förslag

av t.ex. arbetsmarknadens parter, i respektive myndighets

instruktion. Även i dessa fall gäller dock att sådana ledamöter

har sitt uppdrag av regeringen och tillsätts på personliga

meriter. Regeringen är inte skyldig att utse de ledamöter som

föreslås. En organisation är inte heller skyldig att föreslå

ledamöter.

2.3 Verksledningsbeslutet och intresserepresentationen -

en närmare genomgång av förarbetena

2.3.1 Verksledningskommittén

Verksledningskommittén uttalade sammanfattningsvis (SOU 1985:40

 s. 20):

 Vissa myndigheter verkar inom sektorer inom vilka det finns

motstående och väldefinierade partsgrupperingar. Det gäller

framför allt vissa myndigheter inom jordbruks- och ar-

betsmarknadssektorerna. I fråga om

sådana myndigheters verksamhet kan det ligga i statsmakternas

intresse att de motstående intressena genom förhandlingar bryts

mot varandra och jämkas samman inom myndighetens ram. Eftersom

partsintressen inte bör vara företrädda i en myndighets styrelse

och eftersom den här typen av arbetsuppgifter oftast inte ligger

i linje med vad en styrelse i vår bemärkelse bör ägna sig åt,

anser vi att myndigheter av det här slaget, efter statsmakternas

prövning, under ledningsfunktionen bör förses med en särskild

partssammansatt förhandlingsdelegation. Besluten är det dock

myndigheten som skall fatta efter förslag av delegationen.

 Kommittén var enhällig.

2.3.2 Remissinstanserna

Remissutfallet innebar enligt redovisningen i propositionen

bl.a. att många remissinstanser motsatte sig att särskilda

förhandlingsdelegationer inrättades. Intresseorganisationernas

principiella syn skilde sig i flera fall från kommitténs när det

gällde de egna representanternas roll i myndigheternas

ledningsorgan. De myndigheter som hade intressegruppsrepresen-

tanter i lekmannastyrelserna kritiserade, med få undantag,

kommitténs analys i denna del. Övriga instanser delade i

allmänhet kommitténs bedömning.

 Bl.a. anförde SAF att företrädare för intresseorganisationer

inte borde medverka i myndigheternas beslutsfattande, medan de

väl skulle kunna framföra krav och synpunkter på en myndighets

verksamhet i rådgivande organ som skulle knytas till myndigheten

och vara sammansatta av ett litet antal representanter för de

närmast berörda intresseorganisationerna.

 Sådana rådgivande organ borde, enligt SAF, ledas av

myndighetens chef och ges ingående information om mål, resurser

och verksamhet före myndighetens beslut. Ledamöterna i råden

borde även ges rätt att själva ta upp frågor och i skälig

omfattning få utredningsarbete utfört av myndigheten.

2.3.3 Propositionen

I propositionen gjorde föredragande statsrådet följande

bedömning (prop. 1986/87:99 s. 93).

 Ledamöterna bör utses efter de personliga förutsättningarna att

fylla uppgifterna. Nomineringsförfarandet bör inte regleras, men

regeringen bör då det är lämpligt använda sig av bl.a.

riksdagspartiernas och intresseorganisationernas personkännedom

och utse ledamöter efter deras förslag.

 I vissa speciella undantagsfall bör styrelserna sättas samman

så att intressena balanseras.

---

 I skälen för sin bedömning anförde föredraganden bl.a.

följande:

 I vissa speciella undantagsfall, där det ligger stora fördelar

i att intresseavvägningar och samförstånd kan uppnås på myn-

dighetsnivån, finns emellertid skäl att sätta samman styrelserna

så att intressena balanseras.

 Jag vill således vad gäller arbetsmarknadsområdet slå vakt om

den ordning som gäller i dag för främst arbetsmarknadsstyrelsen,

arbetarskydds

styrelsen och AMU-styrelsen. Detta medför i och för sig en form

av intresseavvägning, som skiljer sig från andra myndigheters,

genom att regeringen lämnar delar av den beslutskompetens som

myndigheten förfogar över öppen för överläggningar mellan dem

som berörs. Men eljest skulle de oundvikliga intressekonflik-

terna inom myndigheternas verksamhetsområde ständigt föras till

regeringsnivån för avgörande där. Trepartssamverkan på

myndighetsnivån erbjuder i dessa speciella fall mycket stora

fördelar både när det gäller möjlighet till förankring av beslut

och när det gäller administrativ smidighet.

 Även för statens jordbruksnämnd bör liksom nu är fallet en

sådan ordning tillämpas som innebär att olika berörda intressen

blir representerade i nämnden. Jag förutsätter att

instruktionerna för de berörda myndigheterna kan få en

utformning som i stort överensstämmer med dem som gäller för

närvarande och samtidigt innebär att beslutsfördelningen mellan

resp. verkschef och lekmannastyrelse blir tydlig och klar.

Klarheten är motiverad av att det även i dessa myndigheter är

verkschefen som inför regeringen ansvarar för myndighetens

verksamhet.

 Sammansättningen av styrelserna bör enligt min mening inte

regleras, men antalet ledamöter skall framgå av resp. myndighets

instruktion. Normalt bör därvid inte föreskrivas att ersättare

för ordinarie ledamöter skall utses. För detta finns i allmänhet

inga skäl eftersom det inte är fråga om att upprätthålla någon

balanserad representativitet. I de nyss angivna undantagsfallen

kan dock denna grundprincip brytas och ersättare förordnas. Där

är intresserepresentationen medvetet vald som princip för sam-

mansättningen.

 Jag menar således, att regeringen alltid bör vara fri att

avgöra en styrelses sammansättning. Därför bör inte heller

nomineringsförfarandet regleras. Nuvarande praxis med att

regeringen i vissa fall inhämtar förslag från riksdagspartier

och intresseorganisationer bör däremot bestå.

2.3.4 Utskottet

Konstitutionsutskottet (KU 1986/87:29), som avstyrkte förslag i

fp- och m-motioner i fråga om lekmannastyrelsernas roll,

förordade att man inte generellt skulle införa enrådighets-

modellen och stannade i stället för att lekmännen skulle få ta

del i visst beslutsfattande i myndigheterna.

 I fråga om intresserepresentation förelåg två motioner, K112

(vpk) och K115 (m). I motion K112 stöddes den parlamentariska

lekmannastyrelsens princip men tanken på intresseföreträdare

avvisades. I motion K115 uttalades att det saknades fog för en

särlösning avseende arbetsmarknads- och jordbruksområdena. Även

på dessa områden borde enrådighetsmodellen användas och

styrelsen endast ha en rådgivande funktion.

 Utskottet uttalade i fråga om intresserepresentation (s. 32):

 Enligt utskottets uppfattning måste lekmannastyrelsens

sammansättning bestämmas av regeringen från fall till fall med

beaktande av de uppgifter som myndigheten i fråga har.

Beträffande vissa styrelser på arbetsmarknads- och

jordbruksområdena bör, som föreslås i propositionen nuvarande

form för intresserepresentation finnas kvar. Även i andra

styrelser kan det bli aktuellt att hämta styrelseledamöter från

intresseorganisationer på grund av den sakkunskap som är

representerad där. Utskottet förutsätter att det allmänna

medborgerliga omdöme som företräds

av personer i de folkvalda församlingarna får en stark represen-

tation i lekmannastyrelserna.

 Utskottet hemställde (mom. 33) beträffande styrelsernas samman-

sättning att riksdagen godkände propositionens förslag till

riktlinjer. Riksdagen beslöt i enlighet med utskottets

hemställan (rskr. 1986/87:226).

 I utskottets betänkande redovisas flera reservationer angående

lekmannainflytandet inom myndighetsledningarna och en m- resp.

en vpk-reservation i fråga om styrelsernas sammansättning.

Reservationerna ger sammantaget uttryck för att

intresserepresentationen i myndigheternas ledning bör undvikas.

Enligt m-reservationen saknas det fog för sådana särlösningar på

arbetsmarknads- och jordbruksområdena som innebär avsteg från

enrådighetsmodellen. I vpk-reservationen förordas den parlamen-

tariska lekmannastyrelsen som den bäst skickade modellen.

2.4 Senare beslut i verksledningsfrågor

I budgetpropositionen 1991 (prop. 1990/91:100 bil. 11 s. 24) tog

regeringen ånyo upp frågan om intresserepresentation i en

myndighets styrelse i samband med att Statens jordbruksnämnd

lades ner och Statens jordbruksverk inrättades. Den partssam-

mansatta styrelsen i Statens jordbruksnämnd skulle enligt

förslaget ersättas av en lekmannastyrelse för det nya jordbruks-

verket, i förekommande fall kompletterad med rådgivande organ.

Enligt föredragande statsrådet fanns det inte längre något som

motiverade en partssammansatt styrelse där olika intressen

balanserar varandra.

 Utskottet tillstyrkte att en lekmannastyrelse skulle leda det

nya verket (1990/91:JoU 22). Riksdagen beslöt i enlighet med

utskottets hemställan (rskr. 202).

3 Framställningar från SAF samt

Arbetarsskyddstyrelsen och

Arbetsmarknadsstyrelsen, m.m.

SAF har i en skrivelse den 14 februari 1991 hemställt att

regeringen vidtar åtgärder för att förändra sammansättningen av

statliga myndigheters styrelser så att SAF inte längre är

företrädd i sådana styrelser. I framställningen upplyses om att

SAF:s styrelse beslutat att hemställa hos regeringen att

intresseorganisationer inte bör representeras i beslutande

myndighetsstyrelser utan enbart ha en rådgivande funktion. I

skrivelsen anges ett antal myndighetsstyrelser i vilka SAF inte

skall företrädas från och med 1992 års ingång. Vidare framgår av

skrivelsen att SAF inte avser att nominera kandidater till dessa

styrelser.

 SAF har, i överensstämmelse med vad som framgår av dess

skrivelse, inte nominerat några styrelseledamöter till de

platser som skulle återbesättas den 1 januari 1992. Platserna är

nu tills vidare vakanta.

 Vad gäller regionala och lokala styrelser har AMS och ASS

ansett sig med hänvisning till vad som föreskrivs i deras

instruktioner förhindrade att i avsaknad av namnförslag från SAF

utse ledamöter till dessa platser.

 I en skrivelse till regeringen den 8 januari 1992 har ASS

hemställt att regeringen beslutar att medge att styrelsen, med

avsteg från instruktionen, får förordna lämpliga personer som

ledamöter och suppleanter i yrkesinspektionsnämnderna utan

hinder av att förslag från SAF saknas.

 AMS har i en skrivelse till regeringen den 8 januari 1992

anhållit att regeringen ändrar verkets instruktion så att

ledamöter som representerar det privata näringslivet kan utses

av AMS utan förslag från SAF.

4 Regeringens ställningstagande till skrivelserna

från ASS och AMS

Regeringen har tagit ställning till skrivelserna från ASS och

AMS genom beslut den 16 januari 1992. I besluten konstaterar

regeringen att ASS och AMS enligt sina instruktioner utser

ledamöter och ersättare för ledamöterna, efter förslag av

angivna organisationer. Det förhållandet att förslag inte

lämnats hindrar emellertid inte att ASS och AMS utser andra

personer i yrkesinspektionsnämnderna resp. länsarbetsnämnderna.

Regeringen beslöt därför att inte vidta någon åtgärd med

anledning av framställningarna.

 Ställningstagandet utgår från följande synsätt. Den

intresseavvägning som verksledningsbeslutet förutsätter för ett

antal myndigheters styrelser har inneburit att vissa ledamöter

utses efter förslag av någon intresseorganisation. Detta framgår

vanligtvis av myndighetens instruktion. Regleringen i instruk-

tionen innebär emellertid ingen skyldighet för vare sig

intresseorganisationen att lämna ett förslag eller för rege-

ringen eller myndigheten att utse den som har föreslagits.

Bestämmelsen betyder egentligen endast att regeringen åtagit sig

resp. ålagt berörd myndighet att, innan styrelseledamöter utses,

ge berörda organisationer möjlighet att nominera lämpliga per-

soner. Själva uppdraget som styrelseledamot kommer alltid från

den som beslutat om uppdraget, dvs. regeringen eller aktuell

central myndighet, t.ex. ASS eller AMS. Det är alltså ASS och

AMS uppgift att se till att yrkesinspektionsnämnderna resp.

länsarbetsnämnderna tillsätts med personer som är lämpliga för

uppdragen. Med den önskade trepartssamverkan i styrelserna är

det emellertid i praktiken inte möjligt att utse några andra än

dem som föreslås av organisationerna, under förutsättning att

någon person över huvud utses. Om något förslag inte lämnas

innebär detta emellertid inte att någon styrelse inte skall

utses eller att någon styrelsepost måste hållas vakant.

5 En översyn av verksledningsbeslutet

Regeringen har genom beslut den 6 februari 1992 bemyndigat

finansministern att tillkalla en kommitté med uppgift att se

över myndigheternas ledningsformer m.m. (Fi 1992:03). I

direktiven (dir. 1992:10) anförs bl.a. följande:

 En allmän utgångspunkt för kommitténs arbete skall vara att

myndighetsledningarnas befogenheter och ansvar anpassas till de

nya förutsättningar som följer av bl.a. den fortlöpande

delegering av verksamhetsansvar och ekonomiskt ansvar som skett

de senaste åren. Härvid bör kommittén även förutsättningslöst

pröva behovet av lekmannainflytande i verksamheten.

 En annan utgångspunkt för kommittén skall vara att intresse-

representation inte bör förekomma på ledningsnivå utan i

förekommande fall i rådgivande organ. För vissa domstolsliknande

eller rättstillämpande organ m.m. kan dock, om särskilda skäl

föreligger, intresserepresentation likväl övervägas att

behållas. Kommittén bör även överväga om en återgång till kolle-

gium som ledningsform i vissa myndigheter kan vara ändamåls-

enligt.

 I frågan om verksstyrelsernas sammansättning anförs bl.a., i

anslutning till en redogörelse för förekomsten av

intresserepresentation, att det förekommer att förslagsordningar

regleras i myndighetsinstruktioner. Även här gäller dock enligt

direktiven att sådana ledamöter har sitt uppdrag av regeringen

och tillsätts på personliga meriter. Regeringen är enligt

direktiven inte skyldig att utse de ledamöter som föreslås. En

organisation är inte heller skyldig att föreslå en ledamot.

6 Nuvarande omfattning av intresserepresentation

En genomgång har gjorts av de författningsbestämmelser där

ordningen med intresserepresentation eller annan medverkan i

nomineringsförfarande för arbetsmarknadens parter finns

inskrivna. Sammanfattningsvis blev resultatet följande.

 I 21 författningar, varav sju är lagar, finns sådana be-

stämmelser. Av dessa rör flera domstolar eller andra, i vissa

fall domstolsliknande, organ med rättstillämpande funktioner.

Dessa bedöms inte aktuella i det här sammanhanget med undantag

av socialförsäkringsnämnderna. Dessa nämnder regleras i lagen

(1962:381) om allmän försäkring (ändrad senast 1991:1977). En

socialförsäkringsnämnd avgör främst frågor om

- förtidspension

- särskild efterlevandepension

- handikappersättning

- vårdbidrag

- bilstöd till handikappade

- arbetsskadeersättning.

 Det rör sig om beslut i ärenden, som har det gemensamt att

utgången har stor betydelse för den försäkrade från trygghets-

och försörjnings

synpunkt, samtidigt som ärendena ofta inrymmer betydande inslag

av skälighetsbedömningar. Nämndernas uppgift är alltså

rättstillämpning i individärenden.

 En socialförsäkringsnämnd består av sju ledamöter. En ledamot,

som också skall vara nämndens ordförande, utses av regeringen.

Tre ledamöter utses av Riksförsäkringsverket (RFV), efter

förslag av organisationer på arbetsmarknaden. Tre ledamöter

väljs av landstinget alternativt kommunfullmäktige. För de sex

sistnämnda ledamöterna utses i samma ordning lika många

suppleanter.

 RFV har hittills inhämtat förslag från centrala organisationer

på arbetsmarknaden, nämligen SAF, Företagarnas Riksorganisation

och LRF samt LO, TCO och SACO. Fördelningen av platser mellan

sammanslutningarna har skett länsvis, med utgångspunkt i antalet

anställda i anslutna företag resp. antalet medlemmar. Av de

ledamöter som RFV utser skall enligt förarbetena till lagen en

komma från arbetsgivarsidan och två från arbetstagarsidan. Den

nuvarande mandatperioden går ut den 30 juni 1992. För närvarande

är ett tiotal platser för ledamöter och suppleanter vakanta i

anledning av att RFV inte har utsett ersättare på grund av att

SAF inte har föreslagit nya ledamöter i stället för dem som

avgått under mandatperioden.

 SAF har i sin skrivelse särskilt nämnt socialförsäk-

ringsnämnderna som exempel på organ i vilka SAF inte önskar vara

representerad.

 Av de 21 angivna författningarna har 14 bedömts falla utanför

det område som behandlats i promemorian. Sju förordningar bedöms

dock vara relevanta i sammanhanget. Dessa förordningar

förtecknas här med angivande av de organ där

intresserepresentation förekommer:

 1. Förordningen (1988:730) med instruktion för

 arbetarskyddsverket (arbetarskyddsstyrelsen, arbetstidsnämnden

 och yrkesinspektionsnämnderna)

 2. Förordningen (1988:732) med instruktion för

 arbetsmiljöinstitutet (institutets styrelse)

 3. Förordningen (1988:1076) med instruktion för AMU-gruppen

 (AMU-styrelsen och AMU-myndigheternas styrelser)

 4. Förordningen (1988:1138) med instruktion för

 arbetslivscentrum (institutets styrelse)

 5. Förordningen (1988:1139) med instruktion för

 arbetsmarknadsverket (AMS styrelse, AMS personalansvarsnämnd,

 länsarbetsnämnderna och arbetsförmedlingsnämnderna)

 6. Förordningen (1990:130) med instruktion för arbetslivsfonden

 (den centrala arbetslivsfondens styrelse och de regionala

 arbetslivsfondernas styrelser)

 7. Förordningen (1991:1158) med instruktion för

 arbetsmiljöfonden (fondens styrelse).

 Samtliga dessa författningar hör till ar-

betsmarknadsdepartementets ansvarsområde.

 SAF:s skrivelse rör främst detta ansvarsområde. Där nämns

emellertid - förutom socialförsäkringsnämnderna som nyss

behandlats - även RFV, högskoleområdet och Institutet för social

forskning.

 I fråga om RFV, högskoleområdet och Institutet för social

forskning finns inga författningsbestämmelser om något

nomineringsförfarande eller

om någon intresserepresentation för arbetsmarknadens

organisationer. I 18 § högskolelagen (1977:218) föreskrivs dock

att i styrelsen för en högskoleenhet skall ingå sex företrädare

för allmänna intressen. I förordningen (1988:1204) med

instruktion för riksförsäkringsverket och i förordningen (UHÄ FS

1988:19) om institutet för social forskning finns det inte några

regler om intresserepresentation i fråga om de berörda organen.

I verksledningsbeslutets riktlinjer nämns inte heller dessa

verksamheter som organ med intresserepresentation. Förutom i

fråga om högskoleområdet - som i det avseendet är lagreglerat

och som för övrigt nu är föremål för en särskild översyn - står

det regeringen fritt att välja hur styrelserna i dessa fall

skall sammansättas. Något behov av ändrade lagregler finns

därför inte.

 På jordbruksområdet gäller för de centrala verken på

jordbrukets, fiskets och skogsbrukets område numera

instruktioner (se SFS 1991:375, 827 och 828) som inte ger

uttryck för någon princip om intresserepresentation eller

medverkan i nomineringsförfarande för arbetsmarknadsparter.

Dessa myndigheter får enligt sina instruktioner utse rådgivande

organ.

 Som exempel på bestämmelser om nomineringsförfarandet kan

hänvisas till vad som gäller för AMU-styrelsen enligt

instruktionen för AMU-gruppen. Enligt 17 § utses av ledamöterna

- tre efter förslag av LO,

- två efter förslag av TCO,

- en efter förslag av SACO,

- två efter förslag av SAF,

- en efter förslag av Svenska Kommunförbundet,

- en efter förslag av Landstingsförbundet och

- en efter förslag av AMS.

 Dessutom skall två av ledamöterna ha erfarenhet av

företagsledning.

7 Särskilt om ILO-konventionen

I sammanhanget bör uppmärksammas ILO-konventionen (nr 88)

angående den offentliga arbetsförmedlingens organisation (se

prop. 1949:162). Enligt den konventionen skall lämpliga

anordningar vidtas för att genom rådgivande nämnder trygga

samverkan med representanter för arbetsgivare och arbetstagare

vid den offentliga arbetsförmedlingens organiserande och

verksamhet samt vid uppdragande av riktlinjer för dess fortsatta

utveckling. Anordningarna skall innefatta en eller flera

centrala rådgivande nämnder och, där så behövs, även regionala

och lokala sådana. Arbetsgivarnas och arbetstagarnas

representanter i nämnderna skall utses till lika antal, efter

samråd med de representativa arbetsgivar-och

arbetstagarorganisationerna, där sådana finns.

 Enligt konventionen måste alltså en ordning för samverkan

mellan parterna genom rådgivning finnas. Något krav på

intresserepresentation i beslutande organ finns däremot inte i

konventionen.

8 Föredragandens överväganden

 Mitt förslag: De allmänna riktlinjer för verksstyrelsernas

 sammansättning som lades fast genom det s.k. verkslednings-

 beslutet skall gälla också för sådana myndigheter som nu har

 intresserepresentation i sin styrelse.

 Lagen om allmän försäkring ändras så att RFV inte längre

 skall behöva inhämta förslag från organisationer på

 arbetsmarknaden inför beslut om att utse ledamöter i

 socialförsäkringsnämnderna.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag utom i

frågan om utseende av ledamöter i socialförsäkringsnämnder.

 Remissinstanserna: Allmänt delar remissinstanserna den grundsyn

som promemorian ger uttryck för. Några mer genomgripande

förändringar av myndigheternas ledningsorganisation bör enligt

remissinstansernas uppfattning inte genomföras nu. AMS anför

dock att det är en uppenbar styrka för arbetsmarknadspolitiken

att såväl arbetsgivarsidan som arbetstagarsidan är

representerade i styrelser, delegationer och nämnder inom

verket. Det är i själva verket svårt att se någon annan ordning

som skulle kunna medföra en lika effektiv och ändamålsenlig

ledning av förverkligandet av arbetsmarknadspolitiken som denna.

Också ASS, Arbetslivsfonden och Arbetsmiljöfonden understryker

betydelsen av den kompetens som trepartssamverkan innefattar. LO

och TCO avstyrker att ledningen för arbetsmarknadsmyndigheterna

ändras.

 Promemorians bedömning att SAF:s skrivelse aktualiserar frågan

om intresserepresentation på både lång och kort sikt och

förslaget att låta den mera långsiktiga frågan prövas i den

nyligen tillkallade kommittén för en översyn av

verksledningsfrågorna tillstyrks av samtliga remissinstanser.

 Förslaget att på kort sikt lösa de problem hos vissa

verksledningar som SAF:s inställning har gett upphov till genom

att underställa frågan riksdagens prövning tillstyrks av

flertalet remissinstanser. LO invänder dock att det saknas

anledning att tillskapa en interimistisk lagstiftning.

Regeringens beslut med anledning av skrivelserna från AMS och

ASS har gett tillräckliga förutsättningar för att upprätthålla

styrelsearbetet även utan SAF:s medverkan, i avvaktan på

utredningens mera långsiktiga lösning. TCO har liknande

invändningar mot en lösning på kort sikt.

 Förslaget att behålla intresserepresentationen i social-

försäkringsnämnderna avstyrks av Statskontoret och SAF.

Statskontoret motiverar sitt ställningstagande med att nämnderna

prövar såväl ärenden som gäller individer som står utan för

arbetsmarknaden som ärenden enligt arbetsskadeförsäkringen. SAF

anför att nämnderna är att betraktas som vilka myndigheter som

helst. Det finns alltså inga skäl till att nu

särbehandla dem. Lagen (1962:381) om allmän försäkring som

reglerar representationen i nämnderna bör därför ändras så att

landsting resp. kommuner skall utse samtliga ledamöter utom

ordföranden. Försäkringskasseförbundet instämmer i promemorians

förslag.

 Beträffande ILO-konventionen (nr 88) tillstyrker

remissinstanserna förslaget att uppfylla konventionens krav på

inflytande från arbetsmarknadens sida genom att knyta rådgivande

organ till vissa myndighetsledningar som en fullgod lösning.

 Skälen för mitt förslag: Genom det s.k. verksledningsbeslutet

lades fast allmänna principer för hur statliga myndigheters

styrelser bör vara sammansatta. Innebörden av dessa principer är

bl.a. att det inte är något allmänt intresse att eftersträva

representativitet i verksstyrelserna för olika grupper i sam-

hället.

 Enligt min uppfattning är det av avgörande betydelse för en

effektiv och väl fungerande förvaltning att den styrs utan

hänsyn till organisationers och andra intressegruppers

särintressen. En intresserepresentation i beslutande organ i

förvaltningen kan leda till diffusa ansvarsförhållanden och en

oklar rollfördelning mellan myndigheter och intresseorganisa-

tioner. Myndigheternas verksamhet kan komma att utvecklas i

korporativ riktning, något som säkerligen inte var avsett med

verksledningsbeslutet och som inte heller stämmer överens med

min uppfattning av hur en myndighet bör ledas.

 På lång sikt måste frågan om intresserepresentation ses som en

del av den mera allmänna frågan om vilka principerna bör vara

för myndigheternas ledning och ledningsorganisation. Här behövs

en genomlysning av alternativen enrådighetsverk kontra

kollegium, resp. enrådighetsverk kontra verk med styrelse.

Vidare behöver erfarenheter av lekmannastyrelse och

intresserepresentation utredas närmare. Metoden att till led-

ningsorganet knyta rådgivande organ bör också belysas. Dessa

frågor ses nu över av en kommitté enligt direktiv som regeringen

beslöt den 6 februari 1992 (dir. 1992:10).

 Frågan om intresserepresentation i den vidare bemärkelse som

SAF avser i sin skrivelse kommer också att prövas av denna

utredning. En utgångspunkt för utredningsarbetet skall enligt

direktiven sålunda vara att intresserepresentation inte bör

förekomma på ledningsnivå utan endast i rådgivande organ.

 När det gäller åtgärder på kort sikt får man se principen om

intresserepresentation i vissa styrelser som en del av de

riktlinjer för myndigheternas ledning som riksdagen godkänt i

samband med verksledningsbeslutet.

 I verksledningsbeslutet gjordes nämligen vissa undantag från

huvudregeln om styrelsernas sammansättning. Dessa undantag

gällde främst arbetsmarknadsområdet. Föredragande statsrådet

ansåg att det i de sammanhangen låg stora fördelar i att

intresseavvägningar och samförstånd kunde uppnås på myndig-

hetsnivå och att det därför fanns skäl att sätta samman

styrelserna så att intressena balanserades. Denna treparts-

samverkan ansågs också innebära fördelar både i fråga om

möjlighet till förankring av beslut och administrativ smidighet.

 Som jag ser det är regeringen därför förhindrad att, utan att

saken på nytt anmäls för riksdagen, genomföra mera omfattande

förändringar av styrelseformen för de berörda myndigheterna.

 De skäl som nu förs fram mot intresserepresentation i statliga

verks och myndigheters styrelser och som majoriteten av

remissinstanserna ansluter sig till stämmer väl överens med min

uppfattning.

 Några remissinstanser har särskilt pekat på de fördelar som en

trepartssamverkan ändå ger. Jag anser också att

intresserepresentation bör få komma till uttryck på något sätt,

t.ex. genom att rådgivande organ knyts till myndigheterna i

fråga.

 Regeringen har genom sina beslut i anledning av

framställningarna från ASS och AMS klargjort att regeringen kan

utse fullt antal styrelseledamöter, även om en eller flera

intresseorganisationer inte lämnat något förslag. I en sådan

situation uppnås emellertid inte den balans mellan olika intres-

segrupper som avsågs i verksledningsbeslutet.

 För att uppnå en reell intresserepresentation är regeringen

alltså i praktiken beroende av att förslag lämnas för att

balansen skall kunna upprätthållas. Principen om

intresserepresentation med dess krav på balans står och faller

med att de berörda intresseorganen deltar i nominerings-

förfarandet. SAF deltar som nämnts numera inte i nomineringen.

Principen om intresserepresentation kan därmed inte längre

upprätthållas.

 Frågan är då vilka åtgärder som på kort sikt bör vidtas i

avvaktan på resultatet av den allmänna översynen av verksled-

ningsfrågorna.

 Några mera genomgripande principiella förändringar av

ledningsorganisationen i myndigheterna anser jag inte bör göras,

med hänsyn till det utredningsarbete som nu sätts i gång.

Förändringarna bör begränsas till sådana fall som aktualiserats

i anledning av att SAF inte längre medverkar i nomineringen.

 Vad gäller ILO-konventionen (nr 88) anser jag att de

förpliktelser, som Sverige har tagit på sig genom att tillträda

konventionen, likaväl kan tillgodoses genom rådgivande organ,

knutna till en myndighets ledning. Det är en lösning som

remissinstanserna också förordar.

 Rådgivande organ behöver emellertid inte bara finnas i de

myndigheter som till följd av ILO-konventionen måste ha dem. Jag

ser det som ett värdefullt tillskott till ledningskompetensen om

också andra myndigheter ges möjligheter att utnyttja rådgivande

organ eller referensgrupper i sin verksamhetsledning. Med sådana

organ torde det finnas goda förutsättningar för att ett väl

fungerande samarbete, som kan ha etablerats i det

hittillsvarande styrelsearbetet, också kan fortsätta. Därmed bör

de betänkligheter mot att slopa intresserepresentationen i

styrelserna som har förts fram från vissa remissinstanser kunna

undanröjas.

 Av de skäl som jag nu anfört bör riksdagen godkänna att

riktlinjerna i verksledningsbeslutet, till den del de

förutsätter intresserepresentation, upphävs. Ett sådant

ställningstagande innebär att huvudprincipen i verks-

ledningsbeslutet för en myndighetsstyrelses sammansättning

kommer att gälla även för de styrelser som hittills haft

intresserepresentation.

 Om riksdagen godkänner regeringens förslag är det därefter en

uppgift för regeringen att i fråga om dessa myndigheter bestämma

hur ledningen

skall utformas, med utgångspunkt i huvudprincipen i

verksledningsbeslutet. Det innebär alltså att regeringen kommer

att ta ställning till huruvida de här aktuella myndigheterna

skall vara enrådighetsverk eller ha styrelse eller rådgivande

organ eller eventuellt kombinationer av de olika modellerna. Jag

vill emellertid redan nu framhålla att det är naturligt att

myndigheter med omfattande verksamhet eller medelsförvaltning

har en lekmannastyrelse.

 En särskild fråga i sammanhanget gäller

socialförsäkringsnämnderna.

 Till det tidigare nämnda utredningsuppdraget hör att på lång

sikt pröva också frågan om den representation i

socialförsäkringsnämnderna som SAF och några andra

remissinstanser tar upp. Ett långsiktigt ställningstagande i den

delen från regeringens sida bör därför anstå till dess

utredningen har avslutat sin översyn.

 På kort sikt måste emellertid den situation som uppstått genom

att SAF inte längre medverkar i nomineringen lösas. Av

förarbetena till gällande regler om socialförsäkringsnämndernas

sammansättning framgår att man eftersträvar en bred och allsidig

representation från olika verksamhetsområden, bl.a.

arbetsmarknadsområdet (prop. 1985/86:73 s. 24 f.). Av

förarbetena framgår vidare att av de tre ledamöter som RFV skall

utse efter förslag från organisationerna på arbetsmarknaden två

skall föreslås från arbetstagarsidan och en föreslås från den

icke-offentliga arbetsgivar- och egenföretagarsidan. Det

understryks dock att dessa ledamöter inte skall agera som

intresserepresentanter.

 För att lösa den nu uppkomna situationen bör enligt min

uppfattning riksförsäkringsverket ges möjlighet att utan att

behöva inhämta förslag från organisationssidan utse ledamöter i

socialförsäkringsnämnderna. Kraven på ledamöterna i fråga om

erfarenheter m.m. bör vara desamma som hittills.

 Förslaget förutsätter ändring i 18 kap. 20 § lagen om allmän

försäkring.

 Den föreslagna ordningen bör kunna tillämpas i fråga om leda-

möter och suppleanter som utses för tiden fr.o.m. den 1 juli

1992.

 Det bör anmärkas att förslag om en annan ändring i 18 kap. 20 §

lagen om allmän försäkring har lagts fram i prop. 1991/92:106 om

vissa socialförsäkringsfrågor.

 Jag har samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] i fråga om ändring i

lagen om allmän försäkring och med chefen för Arbetsmarknads-

departementet om förslaget i övrigt.

9 Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu anfört har inom Finansdepartementet

upprättats förslag till

 lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring.

10 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att

regeringen föreslår riksdagen

 dels att anta förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381)

om allmän försäkring,

 dels att godkänna att intresserepresentationen i vissa statliga

myndigheters styrelser slopas i enlighet med vad jag har

förordat.

11 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition förelägga riksdagen vad före-

draganden har anfört för de åtgärder och ändamål som

föredraganden har hemställt om.

Innehåll

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag . . . . 2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 26 mars 1992 3

1 Inledning 3

2 Gällande ordning 4

 2.1 Ledningsformer 4

 2.2 Verksstyrelsernas sammansättning och frågan om

 intresserepresentation 5

 2.3 Verksledningsbeslutet och intresserepresentationen -

 en närmare genomgång av förarbetena 5

 2.3.1 Verksledningskommittén 5

 2.3.2 Remissinstanserna 6

 2.3.3 Propositionen 6

 2.3.4 Utskottet 8

 2.4 Senare beslut i verksledningsfrågor 8

3 Framställningar från SAF samt Arbetarskyddsstyrelsen och

 Arbetsmarknadsstyrelsen, m.m. 8

4 Regeringens ställningstagande till skrivelserna från ASS

 och AMS 9

5 En översyn av verksledningsbeslutet 10

6 Nuvarande omfattning av intresserepresentation 10

7 Särskilt om ILO-konventionen 12

8 Föredragandens överväganden 13

9 Upprättat lagförslag 16

10 Hemställan 17

11 Beslut 17