Regeringens proposition

2000/01:79

Stöd till brottsoffer

Prop.

2000/01:79

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 12 mars 2001

Lena Hjelm-Wallén

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen behandlar åtgärder för att förbättra stödet till dem som utsatts

för brott.

Det föreslås att rätten till målsägandebiträde utvidgas genom att begränsningen

till brott enligt brottsbalken i 1 § punkt 3 i lagen (1988:609) om

målsägandebiträde tas bort. Genom en sådan ändring blir det möjligt för

domstolen att i alla mål som kan ge fängelse pröva om förutsättningarna för

förordnande av målsägandebiträde är uppfyllda. Det blir exempelvis möjligt för

en domstol att förordna målsägandebiträde vid överträdelse av besöksförbud.

Socialtjänsten har en viktig roll att fylla när det gäller samhällets stöd till

brottsoffer. För att lyfta fram och förtydliga detta ansvar föreslås att

socialtjänstlagen (1980:620) kompletteras så att det klart framgår att

socialtjänsten har ett ansvar för alla kommuninnevånare som har utsatts för

brott och som behöver stöd och hjälp.

I propositionen behandlas, utöver de föreslagna lagändringarna, även andra

åtgärder som regeringen bedömer nödvändiga för att förbättra stödet till

brottsoffer. Bland annat redovisas ett antal förordningsändringar som regeringen

 avser genomföra för att ytterligare förbättra informationen och stödet till

brottsoffer. Vidare aviseras ett antal myndighetsgemensamma och

myndighetsspecifika uppdrag. Regeringen presenterar även en strategi för det

fortsatta brottsofferarbetet.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde

5

2.2 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 6

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Allmänna utgångspunkter 8

5 Strategi för stödet till brottsoffer 11

5.1 Inledning 11

5.2 Utbildning för rättsväsendet 15

5.3 Samverkan 16

5.3.1 Samordning mellan myndigheter 16

5.3.2 Försöksverksamheter för samordning av ideella krafter 17

5.3.3 Fortsatta insatser för bättre samarbete 20

5.4 Forskning 21

6 Stöd till vittnen, målsägande m.fl. 24

6.1 Bakgrund 24

6.2 Uppdrag att starta vittnesstödsverksamhet 25

7 Informations- och underrättelseskyldighet 26

7.1 Polisens informationsskyldighet 26

7.2 Åklagarnas underrättelseskyldighet m.m. 29

7.3 Domstolarna och brottsoffren 31

8 Socialtjänsten och brottsoffren 33

8.1 Inledning 33

8.2 Socialtjänstens ansvar 35

9 Målsägandebiträde och stödperson 37

9.1 Inledning 37

9.2 Utvidgad rätt till målsägandebiträde 39

9.3 Målsägandebiträde och stödperson 40

9.4 Efterlevandes rätt till målsägandebiträde 42

10 Övriga frågor 44

10.1 Besöksförbud 44

10.2 Åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk 46

10.3 Särskilda forumregler för förföljda personer 48

10.3.1 Inledning 48

10.3.2 Frågan om särskilda forumregler behöver utredas 52

10.4 Ekonomisk ersättning till enskild som fått fingerade personuppgifter

55

10.5 Lagen om särskild företrädare för barn 57

10.5.1 Bakgrund 57

10.5.2 Förslag till förtydligande 58

11 Ekonomiska konsekvenser 62

12 Författningskommentarer 65

12.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde

65

12.2 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 65

Bilaga 1 Sammanfattning av utredningens betänkande 66

Bilaga 2 Utredningens lagförslag 75

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna 90

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 91

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 93

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 mars 2001 94

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde,

2. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620).

2

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

När förundersökning har inletts skall ett särskilt biträde för målsäganden

(målsägandebiträde) förordnas i mål om

1. brott enligt 6 kap. brottsbalken, om det inte är uppenbart att målsäganden

saknar behov av sådant biträde,

2. brott enligt 3 eller 4 kap. brottsbalken, på vilket fängelse kan följa, eller

 enligt 8 kap. 5 eller 6 § brottsbalken eller försök, förberedelse eller

stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga

relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att

målsäganden har behov av sådant biträde,

3. annat brott enligt brottsbalken, på vilket fängelse kan följa, om det med

hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan

antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde.

3. annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens

 personliga förhåll-anden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden

har ett särskilt starkt behov av sådant biträde.

Målsägandebiträde får förordnas i högre rätt, om åklagaren eller den tilltalade

har överklagat domen i ansvarsdelen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.2 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs att 8 a § socialtjänstlagen (1980:620)1 skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 a §2

Socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld

eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin

situation.

Socialnämnden bör verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga

får stöd och hjälp. Socialnämnden bör härvid särskilt beakta att kvinnor som är

eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet kan vara i behov

 av stöd och hjälp för att förändra sin situation.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.2

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslutade den 15 juni 1995 att tillkalla en särskild utredare med

uppgift att utvärdera de åtgärder som hade vidtagits på brottsofferområdet under

 den föregående tioårsperioden. Utredningen skulle vidare överväga behovet av

förändringar i gällande lagstiftning och förändringar i övrigt när det gäller

åtgärder för brottsoffer.

Utredningen antog namnet Brottsofferutredningen (Ju 1995:07). Den avlämnade i

mars 1998 betänkandet BROTTSOFFER Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40).

Betänkandet innehåller förslag till olika åtgärder för att förbättra stödet till

 personer som utsatts för brott eller som riskerar att utsättas för brott. Bland

 annat föreslås att tillämpningsområdet för målsägandebiträde skall utvidgas och

 att det skall bli möjligt för domstol att under vissa förutsättningar förordna

en stödperson till den som utsatts för brott. I betänkandet framhölls också att

frågan om rättegångskostnadernas fördelning i tvistemål om skadestånd borde

studeras, men att detta inte kunde ske inom ramen för utredningens uppdrag.

Denna fråga har sedermera behandlats i proposition 1999/2000:47.

Utredningens sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Utredningens

lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning

över remissinstanserna finns i bilaga 3. Remissyttrandena och en

remissammanställning finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr Ju98/1237).

Vissa av Brottsofferutredningens förslag om åtgärder till stöd för brottsoffer

har redan behandlats av regeringen och riksdagen, vilket redovisas i avsnitt 4.

Regeringen tar i denna proposition ställning till övriga förslag som

Brottsofferutredningen har presenterat. Regeringen behandlar även ett par

förslag beträffande tillämpningen av lagen (1999:997) om särskild företrädare

för barn, som anhängiggjorts i Justitiedepartementet år 2000 (Ju2000/1642 och

Ju2000/5184).

Inom Justitiedepartementet pågår för närvarande också en översyn av

besöksförbudslagstiftningen. Olika åtgärder övervägs i syfte att ytterligare

förbättra skyddet för våldsutsatta kvinnor.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 1 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådet lämnade förslagen utan erinran. En

redaktionell ändring har dock gjorts.

4 Allmänna utgångspunkter

Brottsofferbegreppet

I propositionen används både begreppet brottsoffer och begreppet målsägande.

Begreppet brottsoffer är allmänt vedertaget i den juridiska doktrinen, men

förekommer inte i lagstiftningen. Där används i stället termen målsägande. Av 20

 kap. 8 § rättegångsbalken (RB) framgår att målsägande är den mot vilket ett

brott har blivit begånget eller som har blivit förnärmad av brottet eller lidit

skada. Det finns många definitioner av begreppet brottsoffer. I det följande

används därför genomgående begreppet målsägande i de fall definitionen är av

direkt betydelse för tillämpningen av en lagregel.

Bakgrund

Brottsoffrens behov av skydd och stöd har under de senaste två decennierna varit

 föremål för en mängd olika utredningar och förslag. Många av dem har också lett

 till att samhällets skydd och stöd till brottsoffren förbättrats avsevärt. I

direktiven till Brottsofferutredningens uppdrag redovisas dessa åtgärder

utförligt (dir. 1995:94). Denna redovisning har av Brottsofferutredningens

uppdaterats och kompletterats med de åtgärder som vidtagits under tiden från det

 att direktiven gavs fram till dess att betänkandet överlämnades år 1998.

Bakgrunden till Brottsofferutredningen står att finna i Justitieutskottets

betänkande 1994/95:JuU13. I detta konstaterade utskottet att det var dags att

med ett samlat grepp utvärdera det lagstiftningsarbete m.m. som den senaste

tioårsperioden hade pågått på brottsofferområdet. Utskottet uttalade bland annat

 följande. "En mängd åtgärder för att stärka brottsoffrets ställning i olika

avseenden har i snabb takt genomförts under senare år. Nya lagar har införts och

 gamla har setts över och ändrats. En betydande del av de regeländringar som

genomförts rör myndigheternas handläggning av brottsofferärenden och frågor

angående den information som skall lämnas samt det stöd och den hjälp som

myndigheten skall tillhandahålla människor som drabbats av brott."

I utredningens uppdrag ingick också att analysera de åtgärder som vidtagits på

brottsofferområdet under den senaste tioårsperioden och överväga behovet av

förändringar i gällande lagstiftning och förändringar i övrigt när det gäller

stödet till brottsoffer.

Brottsofferutredningen konstaterar i sitt betänkande att de åtgärder som

vidtagits har haft stor betydelse för brottsoffren men att det fortfarande finns

 brister, framför allt vad gäller rättsväsendets och andra myndigheters kunskap

om brottsofferproblematiken, bemötande av brottsoffer samt information till

målsägande och vittnen. Det rör sig således till stor del om brister som inte

enbart kan åtgärdas genom att nya lagregler tillskapas.

Ökad fokusering på brottsoffer

Sedan Brottsofferutredningen lämnade sitt betänkande har frågor som rör

brottsoffer till följd av såväl direkta som indirekta åtgärder hamnat än mer i

fokus. För närvarande pågår inom en rad myndigheter och organisationer runt om i

 landet ett stort antal projekt som syftar till att förbättra villkoren för dem

som utsatts för brott. Vad som under de senaste åren, vid sidan av uppdrag m.m.

från regeringen samt Brottsoffermyndighetens och olika ideella organisationers

betydelsefulla arbete, sannolikt har haft störst betydelse för att stimulera

denna process är de projekt som initierats och genomförts med medel från

Brottsofferfonden. Under de sex år som fonden har funnits har närmare 70

miljoner kronor fördelats på ca 500 projekt spridda över landet. Det rör sig om

en mängd olika projekt inom forskning, utbildning och informationsverksamhet. I

en nyligen genomförd utvärdering av fonden Fem år med brottsofferfonden - en

beskrivning och en utvärdering av fondens verksamhet och resultat - konstateras

också att fonden har haft stor betydelse för att föra upp brottsofferfrågorna på

 dagordningen och få in ett brottsofferperspektiv i olika verksamheter.

En annan bidragande faktor av betydelse för denna process är den ökade satsning

som görs för att förebygga brott. Genom att effektiva brottsförebyggande

åtgärder vidtas minskar antalet brott. Färre brott innebär att färre människor

drabbas av brott. Känslan av trygghet ökar.

Polisen har kritiserats för att inte ta brottsofferproblematiken på allvar. Mot

bakgrund av sådan kritik och med anledning av de uttalanden som

Brottsofferutredningen gjort i sitt betänkande har Rikspolisstyrelsen

(Polishögskolan) på eget initiativ arbetat fram en brottsofferhandbok som är

tänkt att tjäna som en teoretisk och praktisk handledning för polisen inför

2000-talet. Huvudsyftet med handboken är att inom polisen skapa bättre

förståelse för brottsoffrens handlingsmönster och behov. Den ger också exempel

på hur polismyndigheter kan effektivisera och förbättra sitt stöd till

brottsoffer. I boken skisseras även en modell för hur en polismyndighet kan

organiseras för att i praktiken leva upp till statsmakternas krav. Bland annat

beskrivs betydelsen av att all personal inom polisorganisationen - från den

enskilde polismannen och den civilanställde anmälningsupptagaren till

länspolismästaren - har kunskap om dels den egna organisationen, dels samhällets

 samlade brottsofferstöd.

I detta sammanhang bör även regeringens proposition 1997/1998:55 Kvinnofrid

nämnas, som riksdagen fattade beslut om år 1998 (bet. 1997/98:JuU13, rskr

1997/98:250). Förutom förslag till åtgärder mot mäns våld mot kvinnor,

prostitution och sexuella trakasserier beslutade regeringen i samband med denna

om en rad myndighetsgemensamma och myndighetsspecifika uppdrag som berörde

brottsoffer, framför allt utsatta kvinnor. Sammanlagt 41 miljoner kronor

avsattes för en mängd olika åtgärder, bland annat sex och en halv miljoner

kronor till fortbildning av de yrkesgrupper som på olika sätt kommer i kontakt

med utsatta kvinnor, sex miljoner kronor i höjt stöd till kvinnojourerna, fem

miljoner till ett utvecklingsarbete om våld mot kvinnor och prostitution och två

 miljoner till en särskild brottsofferundersökning. Myndigheterna arbetar för

närvarande med dessa och övriga uppdrag. Det finns anledning att anta att detta

arbete, även om det i första hand gäller mäns våld mot kvinnor, kommer att vara

till generell nytta för brottsofferarbetet.

Förslag som redan behandlats m.m.

Flera av de konkreta förslag till åtgärder som Brottsofferutredningen

presenterat i sitt betänkande har redan behandlats. Riksdagen har fattat beslut

om att höja avgiften till brottsofferfonden från 300 till 500 kronor (prop.

1998/99:100, bet. 1998/99:FiU27, rskr. 1998/99:249). De medel som denna höjning

tillför fonden används för att på olika sätt stödja brottsoffren. I anslutning

härtill har regeringen även genomfört en ändring i förordningen (1994:426) om

brottsofferfond för att underlätta för ideella organisationer att erhålla bidrag

 till sin löpande verksamhet. Riksdagen har vidare fattat beslut om att begränsa

 brottsoffers skyldighet att ersätta en skadeståndsskyldigs rättegångskostnader

(prop. 1999/2000:47, bet. 1999/2000:LU14, rskr. 1999/2000:164).

Barns utsatta situation har uppmärksammats särskilt. Den 1 januari 2000 trädde

lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn i kraft (prop. 1998/99:133,

bet. 1999/2000:JuU2, rskr. 1999/2000:49). Genom denna lag har möjligheterna att

ta till vara barnets rätt stärkts väsentligt i sådana fall där en vårdnadshavare

 eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för

brott mot barnet.

Även brottsoffers möjlighet att få ta del av uppgifter i brottsutredningar som

de behöver för att kunna ta till vara sin rätt har utretts (Ds 2000:64).

Promemorian remissbehandlas för närvarande.

Regeringen har vidare, genom såväl direkta uppdrag till polis-, åklagar- och

domstolsväsendet som genom regleringsbrev och andra budgetdokument, verkat för

att stärka de brottsutsattas situation. Under de tre senaste åren har t.ex. ett

av verksamhetsmålen för polisen varit att deras stöd till brottsoffer skall

förbättras. I 1999 års regleringsbrev uppdrogs dessutom åt Rikspolisstyrelsen

och Riksåklagaren att tillsammans se över och förbättra rutinerna i ärenden om

besöksförbud. Regeringen uppdrog, i juni 1999, åt rättsväsendets myndigheter att

 utarbeta forsknings- och kunskapsstrategier för sina respektive

verksamhetsområden (Ju1999/2920). Myndigheterna skulle bland annat redovisa sina

 mål och strategier för att tillgodose behoven av utbildning, forskning,

utvecklingsarbete och information inom sina respektive områden.

Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren har i respektive regleringsbrev för år 2000

 givits i uppdrag att, som ett led i kampen mot brott med rasistiska eller

homofobiska inslag, upprätta en strategi för att säkerställa att personalen har

god kunskap om grunden för dessa brott och om situationen för de grupper som

utsätts för dem. I detta arbete skall de kunskapsstrategier som utarbetats

enligt ovan nämnda regeringsbeslut den 23 juni 1999 beaktas.

Riksåklagaren har dessutom i regleringsbrevet för år 2000 ålagts ett

återrapporteringskrav för vilka åtgärder som vidtagits inom

åklagarorganisationen, för att ytterligare förbättra åklagarnas bemötande av och

 stöd till målsäganden och vittnen.

Regeringen har vidtagit flera åtgärder för att förbättra domstolarnas bemötande

och omhändertagande av brottsoffer. Redan i 1998 års regleringsbrev uppdrogs åt

Domstolsverket att efter samråd med Brottsofferutredningen och

Brottsoffermyndigheten ta fram ett åtgärdsprogram för att förbättra domstolarnas

 bemötande av parter, vittnen, målsägande och andra som kommer i kontakt med

domstolarna.

Domstolsverket har vidare, i likhet med Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren,

fått i uppdrag att upprätta en strategi för att säkerställa att personalen har

god kunskap om såväl grunden för rasistiska, främlingsfientliga eller

homofobiska yttringar som om situationen för de grupper som utsätts för sådana

brott.

När det gäller hot mot vittnen föreslog Brottsofferutredningen att

Rikspolisstyrelsen skulle ges i uppdrag att tillsammans med Riksåklagaren och

Kriminalvårdsstyrelsen utarbeta ett nationellt handlingsprogram för skydd av

bevispersoner. Regeringen har givit ett sådant uppdrag, vilket har redovisats

den 14 december år 2000 (dnr. Ju 2000/6615). Vidare har, på grund av bland annat

 förslag från Brottsofferutredningen, försöksverksamhet med användning av

videoteknik i rättegång startats vid ett antal domstolar i landet (prop.

1998/99:65). Regeringen har också givit en särskild utredare i uppdrag att

analysera medlingens roll i rättssystemet (dir. 1998:30). Betänkandet, som

överlämnades till regeringen den 29 november år 2000, remissbehandlas för

närvarande (Medling vid ungdomsbrott, SOU 2000:15).

En rad olika åtgärder har alltså vidtagits under de senaste åren för att

förbättra skyddet och stödet till brottsoffer. Ett flertal av dessa åtgärder har

 varit inriktade på att åtgärda just brister vad gäller rättsväsendets

bemötande/omhändertagande av och information till brottsoffer.

Rikspolisstyrelsens brottsofferhandbok samt de olika projekt och

utbildningsinsatser som pågår är viktiga instrument för att få till stånd en

ökad medvetenhet om brottsoffrens behov, vilket i sin tur bör komma att avspegla

 sig i myndigheternas kontakter med brottsoffer.

5 Strategi för stödet till brottsoffer

5.1 Inledning

Regeringen presenterar i denna proposition vissa förslag till förändrad

lagstiftning, som bedöms som nödvändiga för att ytterligare förbättra det

rättsliga stödet för dem som utsatts för brott.

En viktig utgångspunkt för regeringens fortsatta överväganden är dock att det

som framför allt behövs för att ytterligare stärka stödet och skyddet för

brottsoffer är attitydförändringar, ökad kunskap och ett utvecklat samarbete

mellan myndigheter och mellan myndigheter och ideella organisationer.

Ställningstagandet grundar sig på de slutsatser som kan dras utifrån

Brottsofferutredningens betänkande och utifrån aktuell forskning på

brottsofferområdet (viktimologisk forskning).

Att förändra attityder, att öka kunskapen och att förbättra samarbetet mellan

olika aktörer är emellertid inte något som kan åstadkommas över en natt. För

detta krävs ett metodiskt och målinriktat arbete. Regeringens strategi för att

ytterligare förbättra situationen för brottsoffer kan sägas bestå av följande

huvudlinjer.

Utbildningsinsatser

Den som har utsatts för brott skall bemötas på ett korrekt sätt och erhålla

relevant information om såväl utvecklingen i det egna ärendet som vilket stöd

som finns att tillgå. Det är regeringens övertygelse att brister i bemötande och

 omhändertagande till stor del har sitt ursprung i dåliga kunskaper om vad det

innebär att ha blivit utsatt för brott. Alla som arbetar inom rättsväsendet och

som kommer i kontakt med brottsoffer bör därför erhålla utbildning om

brottsofferproblematiken. Det är emellertid inte tillräckligt med engångsvisa

utbildningsinsatser eftersom sådana ofta tenderar att falla i glömska med tiden.

 Inom varje myndighet och mellan olika myndigheter måste komma till stånd en

kontinuerlig diskussion om brottsofferfrågor, där erfarenheter och ny kunskap

tas till vara på ett dynamiskt sätt. Myndigheterna bör utarbeta handlingsplaner

för hur de framgent skall arbeta med brottsofferfrågor.

Samarbete

För att rättsväsendets myndigheter skall kunna ge brottsoffer det stöd och skydd

 som de har rätt att förvänta sig måste myndigheterna ha ett väl utvecklat

samarbete. Om en myndighet i rättskedjan tar väl hand om brottsoffer medan andra

 låter bli, blir det samlade intrycket ändå dåligt. Den som utsatts för brott

skall exempelvis genom såväl åklagare som domstol kunna få information om vad

som skall hända vid en eventuell domstolsförhandling. Han eller hon skall som

huvudregel heller inte behöva inställa sig till en domstolsförhandling på egen

hand.

Av särskild vikt är vidare att ta tillvara de tjänster som

frivilligorganisationer kan erbjuda. Ideella brottsofferorganisationer,

exempelvis Brottsofferjourernas Riksförbund (BOJ), Riksorganisationen för

kvinnojourer och tjejjourer i Sverige (ROKS) och Sveriges Kvinnojourers

Riksförbund (SKR) är ett viktigt och nödvändigt komplement till det allmänna. De

 bör ges så goda förutsättningar som möjligt för sitt arbete. Myndigheternas

handlingsplaner bör innehålla en strategi för samarbetet med ideella

organisationer.

Forskning

Forskning om brottsoffer är av stor betydelse för att man i framtiden skall

kunna minska människors utsatthet och rädsla för brott samt ytterligare utveckla

 insatserna för brottsoffer. Den utbildning som kontinuerligt bör ske inom

rättsväsendet måste bygga på relevant kunskap. Grunden för denna kunskap är

forsknings- och utvecklingsarbete. Den viktimologiska forskningen i vårt land är

 dock ännu förhållandevis outvecklad. Detta var också ett av skälen till att

Brottsofferfonden inrättades den 1 juli 1994. År 1997 genomförde

Brottsoffermyndigheten en inventering av brottsofferforskningen i Sverige. Den

visade att det då pågick 51 forskningsprojekt runt om i landet.

Brottsofferfonden finansierade 19 av dessa projekt och var därmed den största

enskilda finansiären. Den viktimologiska forskningen måste emellertid vidgas och

 fördjupas ytterligare. För att detta skall kunna ske måste viktimologiska

forskningsmiljöer finnas vid landets universitet och högskolor.

Barn som brottsoffer

Barn som brottsoffer skall uppmärksammas ytterligare. Under senare år har flera

åtgärder vidtagits för att förbättra skyddet för och stödet till utsatta barn

och ungdomar. Det har gjorts ett flertal ändringar i olika straffrättsliga

bestämmelser. Vidare har i budgetarbetet behovet av myndighetssamarbete betonats

 när det gäller att motverka våld i hemmet mot kvinnor och barn, liksom

nödvändigheten av en skyndsam handläggning när barn är inblandade i en

rättsprocess. Den 1 januari i år trädde dessutom lagen (2000:873) om

registerkontroll av personal inom förskoleverksamhet, skola och barnomsorg i

kraft (prop. 1999/2000:123, bet. 2000/01:UbU4, rskr. 2000/01:6). Den syftar till

 att öka skyddet för barn mot att personal, som har dömts för vissa brott,

anställs i dessa verksamheter.

Dessa åtgärder är alla steg i rätt riktning, men det är viktigt att arbetet med

att förstärka barn och ungdomars rättssäkerhet fortsätter. Detta har också

regeringen framhållit i sin skrivelse Barn - här och nu, Redogörelse för

barnpolitiken i Sverige med utgångspunkt i FN:s konvention om barnets

rättigheter (skr.1999/2000:137). Även forskningen om barns utsatthet är

angelägen (avsnitt 5.4).

En av samhällets viktigaste uppgifter är att skydda barn från sexuella och andra

 allvarliga kränkningar. I den nu pågående översynen av bestämmelserna om

sexualbrott ägnas särskild uppmärksamhet åt brott som riktas mot barn (1998 års

sexualbrottskommitté [Ju 1998:48] ). Det pågår vidare arbete med att stärka

rättssäkerheten för barn som utsätts för brott. Förutom det steg som har tagits

i och med lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn, som trädde i kraft

1 januari 2000 (prop. 1998/99:133. bet. 1999/2000:JuU2, rskr. 1999/2000:49)

betonas bland annat i denna proposition betydelsen av att förbättra

rättsväsendets och andra myndigheters bemötande av dem som utsatts för brott.

Kommittén mot barnmisshandel (dir. 1998:105) överlämnade i april 2000 sitt

delbetänkande Barnmisshandel - Polisens och åklagarnas handläggningstider och

arbetsmetoder (SOU 2000:42). I betänkandet lämnas flera förslag som tar sikte på

 polis och åklagares arbete med förundersökningar. Bland annat föreslås att det

i grundutbildningen för poliser skall införas moment som ger alla poliser

kunskap om barnkonventionens budskap, hur man möter barn samt hur man hanterar

de särskilda frågor som kommer upp i ärenden där barn är inblandade. Det

föreslås vidare att det skall finnas utbildning på central nivå som tar sikte på

 att vidareutbilda poliser i att handlägga barnmisshandelsärenden. Dessa och

övriga förslag i betänkandet bereds för närvarande i Regeringskansliet. Men

förslagen och de uppdrag som aviseras i denna proposition omfattar givetvis även

 barn och ungdomar som utsatts för brott.

Olika åtgärder behövs

I regeringens strategi för att öka stödet till brottsoffer ingår även andra

komponenter. En betydelsefull sådan är polisens arbete med brottsofferfrågor.

Brottsofferarbetet är enligt regeringens mening en viktig del i den polisiära

verksamheten. Det är angeläget att polisen är medveten om detta och att denna

insikt genomsyrar polisens arbete. Polisen är ofta den första representant för

samhället som brottsoffer kommer i kontakt med. Mötet mellan ett brottsoffer och

 polisen är därför mycket viktigt ur flera olika aspekter. Vad som för den

enskilde polismannen kan uppfattas som en rutinhändelse är inte sällan för den

drabbade något som endast inträffar en gång i livet och som väcker starka

känslor. Det är viktigt att polisen har kunskap om och förståelse för hur sårbar

 en person kan vara efter att ha varit med om en starkt känsloladdad händelse.

Detta har betydelse både för medborgarnas förtroende för rättsväsendet och för

polisens, åklagarens och domstolens utredning respektive prövning av det

inträffade.

Det har i olika sammanhang framförts önskemål till regeringen om att regeringen

bör ingripa i polisorganisationen och se till att det inrättas särskilda

brottsofferenheter. Det ankommer dock inte på regeringen att lämna synpunkter på

 hur polisen bör organisera sin verksamhet. Generellt sett bör brottsofferfrågor

 vara en integrerad del i polisarbetet. Samtidigt är det naturligtvis angeläget

att det finns en klar ansvarsfördelning vid varje polismyndighet för

brottsofferverksamheten. Rikspolisstyrelsen arbetar emellertid kontinuerligt för

 att förbättra polisens stöd till brottsoffer och hur detta stöd skall

organiseras ankommer det på myndigheten själv att ta ställning till.

Organisationen kan också se olika ut inom olika polismyndigheter.

Polismyndigheten i Uppsala län har t.ex. långt framskridna planer på att inrätta

 en "brottsofferenhet" med central placering i myndigheten.

Ytterligare en betydelsefull komponent i regeringens strategi är

Brottsoffermyndigheten vilken, på samma sätt som Brottsofferfonden, tillskapades

 i syfte att förstärka brottsoffrens ställning. När Brottsoffermyndigheten

bildades år 1994 så var det bland annat för att skapa förutsättningar för bättre

 överblick, samordning och utveckling av brottsofferområdet. Myndigheten har

under de drygt sex år som den funnits på ett påtagligt sätt bidragit till att

lyfta fram brottsofferfrågor i olika sammanhang. Inom myndigheten finns numera

en omfattande kunskap som det är angeläget att tillvarata i det fortsatta

arbetet. Regeringen har därför för avsikt att ge Brottsoffermyndigheten en

mycket aktiv roll också i det fortsatta brottsofferarbetet.

En annan viktig del av regeringens strategi är att korta handläggningstiderna

inom rättsväsendet och öka uppklaringsprocenten vad gäller brott. Regeringen

tillsatte i detta syfte den 7 december år 2000 en särskild beredning med uppgift

 att lämna förslag på hur dessa mål skall uppnås (dir. 2000:90). Beredningens

uppdrag omfattar till en början ett antal huvuduppgifter. Den skall undersöka

möjligheterna att förkorta den genomsnittliga tiden från det att ett brott

anmäls till dess dom faller och kan verkställas. Beredningen skall också

överväga på vilket sätt den brottsutredande verksamheten ytterligare kan

förbättras. Därutöver skall beredningen behandla vissa övergripande frågor om

myndigheters lokalisering samt utbildning, kompetensutveckling och

personalrörlighet inom rättsväsendet.

Som nämnts ovan bedömer regeringen det som nödvändigt att även föreslå vissa

lagändringar för att ytterligare öka det lagreglerade stödet för dem som utsatts

 för brott. När det gäller besöksförbudslagstiftningen fann

Brottsofferutredningen att lagen fungerar relativt väl men att den bättre bör

avpassas efter parternas förhållande i det enskilda fallet. Regeringen delar

denna bedömning men anser också, vilket många tragiska händelser visat de

senaste åren, att ytterligare åtgärder måste vidtas för att förbättra skyddet

för förföljda och våldsutsatta kvinnor. Inom Justitiedepartementet utreds för

närvarande möjligheten att bland annat använda elektronisk fotboja vid

överträdelse av besöksförbud.

Ändringar i lagen (1988:609) om målsägandebiträde och en ökad satsning på mer

stöd till vittnen och målsäganden är viktiga åtgärder, dels för att öka

brottsoffrens trygghet och möjlighet att tillvarata sin rätt under den

straffrättsliga processen, dels för att söka förhindra att målsäganden och

vittnen på grund av exempelvis rädsla undandrar sig att vittna. Likaså måste det

 anses angeläget att den som utsatts för så allvarliga hot mot sin säkerhet att

han eller hon för att skydda sig måste byta identitet inte också skall behöva

drabbas ekonomiskt. I denna del lämnar regeringen dock inget förslag eftersom

regeringen anser det vara nödvändigt att utreda om ersättning även skall kunna

utgå i andra fall där någon på grund av hot tvingas skydda sin identitet (se

nedan avsnitt. 10.4).

5.2 Utbildning för rättsväsendet

Regeringens bedömning: Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren och Domstolsverket bör

var och en få i uppdrag att i samverkan med Brottsoffermyndigheten genomföra

utbildning i brottsofferfrågor för personal som ännu inte genomgått sådan

särskild utbildning.

Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren och Domstolsverket bör vidare få i uppdrag att

 i samråd med Brottsoffermyndigheten ta fram handlingsplaner för hur respektive

myndighet i framtiden skall arbeta för att se till att berättigade krav från

brottsoffren på polis, åklagar- och domstolsväsendet uppfylls. Myndigheternas

handlingsplaner bör redovisas till regeringen i samband med årsredovisningen för

 år 2001.

Utredningens bedömning: Utredningen har föreslagit att Rikspolisstyrelsen,

Riksåklagaren och Domstolsverket skall få i uppdrag att inom respektive område

anordna utbildning i brottsofferfrågor.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i dessa frågor instämmer i

huvudsak med utredningens överväganden.

Skälen för regeringens bedömning: En betydelsefull faktor för vilka konsekvenser

 ett brott kan få för den enskilde individen är de följdhändelser som brottet

medför. Händelsen i sig utgör inte alltid det största hotet mot den drabbades

framtida psykiska hälsa. Lika avgörande kan bemötandet eller bristen på lämpliga

 åtgärder och information vara efter det att händelsen ägt rum. Människor i kris

 måste behandlas på ett sådant sätt att risken för en så kallad sekundär

traumatisering minskas.

Med sekundär traumatisering avses den psykiska stress som kan uppstå till följd

av att omgivningen reagerar på ett för den drabbade negativt sätt. Det sekundära

 traumat kan uppstå i mötet med exempelvis polis, åklagare eller domare som

saknar kunskap om och förståelse för hur sårbar en person är efter att ha varit

med om en starkt känsloladdad händelse. Information behövs för att den som

utsatts för brott skall kunna ta tillvara sin rätt. Information behövs också för

 att han eller hon skall kunna återfå kontrollen och kunna handskas med sin

situation. Men ett gott omhändertagande är inte bara av central betydelse för

offrets rehabilitering. Det är också av största betydelse ur

rättssäkerhetssynpunkt. Får människor intrycket av att rättsväsendets

representanter nonchalerar eller bagatelliserar vissa typer av brott finns det

en uppenbar risk att förtroendet för rättsväsendet minskar.

Brister såväl vad gäller hänsynsfullt bemötande som när det gäller att ge

relevant information kan svårligen åtgärdas genom ny eller förändrad

lagstiftning. Vad som måste komma till stånd är en attitydförändring hos dem som

 i sitt dagliga arbete möter brottsoffer. Det är därför regeringens övertygelse

att utbildning i olika brottsofferfrågor är av stor betydelse för att åtgärda

flertalet av de brister som Brottsofferutredningen genom sina undersökningar

visat alltjämt finns vad gäller samhällets omhändertagande av och stöd till

brottsoffer.

Sedan Brottsofferutredningens betänkande presenterades har utbildning i

brottsofferfrågor genomförts, men i varierande omfattning, inom polis-, åklagar-

 och domstolsväsendet. Längst har Riksåklagaren kommit som tillsammans med

Brottsoffermyndigheten har genomfört utbildning för i stort sett alla åklagare i

 landet.

Enligt regeringens mening bör liknande utbildningsinsatser genomföras för

personal inom polis- och domstolsväsendet samt för annan berörd personal inom

åklagarväsendet. Regeringen avser därför att uppdra åt envar av

Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren och Domstolsverket att i samverkan med

Brottsoffermyndigheten anordna utbildning för den personal inom respektive

myndighet som i sitt dagliga arbete kommer i kontakt med människor som utsatts

för brott.

För att ytterligare understryka vikten av att konkreta resultat uppnås avser

regeringen dessutom att uppdra åt nämnda myndigheter att i samråd med

Brottsoffermyndigheten ta fram handlingsplaner för hur respektive myndigheter

framgent skall arbeta för att tillse att berättigade krav från brottsoffren på

polis, åklagar- och domstolsväsendet uppfylls.

5.3 Samverkan

5.3.1 Samordning mellan myndigheter

Betydelsen av ett nära samarbete mellan polis, åklagare och domstolar har

uppmärksammats allt mer under senare år. Detta har bland annat lett till att

regeringen påbörjat ett omfattande arbete för att modernisera rättsväsendet.

Arbetet omfattar organisationsförändringar, förändrade och nya arbetsmetoder,

personalutbildning och annan kompetensutveckling. Arbetet skall i ökad

utsträckning utgå från en helhetssyn på verksamheten och, med bibehållen respekt

 för den inbördes rollfördelningen, långtgående myndighetssamverkan.

Medborgarperspektivet är grunden för och skall genomsyra allt arbete. Det gäller

 såväl i det brottsförebyggande arbetet som i de olika myndigheternas arbete med

 att lösa tvister, tillgodose rättsanspråk, utreda och lagföra brott, verkställa

 straff och ge stöd till brottsoffer.

En rad olika projekt för att förbättra samverkan har inletts. Som exempel kan

nämnas att det vid landets samtliga åklagarmyndigheter i samverkan med berörda

myndigheter har inletts så kallade rättskedjeprojekt. Med rättskedjeprojekt

menas att myndigheterna inom rättsväsendet, med iakttagande av den inbördes

rollfördelningen, är beroende av varandras verksamhet för att tillgodose den

enskilde medborgarens krav på minskad brottslighet och ökad trygghet. Målet med

projekten är att med bibehållen kvalitet och rättssäkerhet åstadkomma en

snabbare genomströmning genom hela rättskedjan från brottsanmälan till slutlig

lagföring. Detta kommer att komma såväl brottsoffren som de misstänkta

gärningsmännen till godo.

De rättsvårdande myndigheterna kan dock endast göra en del av det som

sammantaget måste till för att förbättra situationen för brottsoffer. För att

åstadkomma ett fullgott omhändertagande måste även andra aktörer involveras i

långt större utsträckning än vad som hitintills varit fallet. På det lokala

planet finns en rad kommunala inrättningar, privata initiativ, ideella

organisationer, lokala brottförebyggande råd och andra aktörer som direkt eller

indirekt kan hjälpa och stödja brottsoffer.

5.3.2 Försöksverksamheter för samordning av ideella krafter

Riksdagen fattade år 1999 beslut om att höja avgiften till Brottsofferfonden

från 300 till 500 kronor (prop. 1998/99:100, bet. 1998/99:FiU27, rskr.

1998/99:249). I anslutning härtill genomförde regeringen även en ändring i

förordningen (1994:426) om brottsofferfond för att underlätta för ideella

organisationer att erhålla bidrag till sin löpande verksamhet.

Brottsofferutredningen föreslog denna höjning i sitt betänkande och menade att

de ca sju miljoner kronor i årligt tillskott till Brottsofferfonden som den

skulle innebära borde tillföras de ideella organisationer som arbetar med

brottsofferinriktad verksamhet. Samarbete mellan olika organisationer borde

enligt utredningen premieras.

Brottsofferutredningen kontaktades under arbetets gång av såväl

Brottsofferjourernas Riksförbund (BOJ) som av Brottsoffermyndigheten med förslag

 om hur brottsofferarbetet bäst skulle kunna samordnas. BOJ föreslog att det

borde tillsättas särskilda länsassistenter med uppgift att samordna verksamheten

 vid brottsofferjourerna i respektive län. Dessa skulle vara anställda av BOJ.

Tillgängligheten vid landets brottsofferjourer skulle därmed öka menade man.

Brottsoffermyndigheten föreslog i stället att samordnarna skulle vara statligt

anställda och att de skulle ha ett övergripande regionalt samordningsansvar. En

region kunde tänkas utgöra ett större geografiskt område än ett län och på så

sätt skulle inte hela tillskottet till Brottsofferfonden behöva tas i anspråk

för att finansiera brottsofferassistenter. Enligt Brottsoffermyndigheten skulle

ett statligt huvudmannaskap innebära ett slags kvalitetssäkring och det skulle

gagna även andra ideella organisationer i deras löpande verksamhet. En nackdel

som myndigheten förutsåg med statligt anställda samordnare var att de ideella

organisationerna därmed riskerade att förlora något av sin ideella prägel.

Brottsoffermyndigheten föreslog därför att den skulle få genomföra en

försöksverksamhet med en statligt anställd regional brottsofferassistent.

Brottsofferutredningen föreslog emellertid, efter en diskussion om olika

tänkbara alternativ för att få till stånd en bättre tillgänglighet, samverkan

och samordning ute i de olika länen, att de jourer som vill samverka borde gå

samman och hos Brottsofferfonden ansöka om medel för att anställa en

brottsofferassistent, eller på annat sätt förbättra tillgängligheten.

I en skrivelse till Justitiedepartementet i juni 1998 föreslog

Brottsoffermyndigheten i samarbete med BOJ två parallella försöksverksamheter

för samordning av ideella krafter. En med Brottsoffermyndigheten som huvudman

och en med BOJ som huvudman. Förslagen var likalydande med de förslag som

lämnats till Brottsofferutredningen. Medel beviljades för båda dessa projekt.

Brottsoffermyndighetens projekt kom att förläggas till Örebro och omfatta Örebro

 län. BOJ:s projekt - en länscentral - förlades till de två länen Södermanland

och Östergötland.

Örebroprojektet

Syftet med Brottsoffermyndighetens projekt var att få till stånd ett ökat

samarbete och en bättre samordning mellan de ideella organisationerna liksom

mellan dessa och den offentliga verksamheten.

Projektet inleddes med att en "brottsoffersamordnare" anställdes och med en

inventering av vilka ideella organisationer som var verksamma i området. Syftet

var dels att utröna vilken brottsofferinriktad verksamhet som pågick i länet,

dels att informera om projektet och om Brottsoffermyndighetens verksamhet.

Inventeringen visade att det stora flertalet myndigheter inte hade någon

särskild beredskap för att möta brottsoffer.

För att få i gång en diskussion om brottsoffers utsatthet och särskilda behov

deltog samordnaren i ett antal utbildnings- och informationsträffar vid

myndigheterna. Vidare skapades ett särskilt nätverk, dels för samverkan och

erfarenhetsutbyte, dels för att anordna gemensamma utbildningstillfällen i

brottsofferrelaterade frågor. Genom nätverksträffar skapades kontaktvägar mellan

 företrädare för verksamheter med anknytning till brottsoffer. Ett annat syfte

med nätverket var att initiera handlingsplaner för brottsofferfrågor.

Myndigheterna i regionen tillfrågades om de behövde hjälp för att ta fram

handlingsplaner. De fick även via en enkät besvara frågor om vilken beredskap

som fanns för att möta brottsoffer. Resultatet av enkäten användes sedan som

underlag i det fortsatta arbetet.

Ett av målen med projektet var att få till stånd en fungerande verksamhet med

stöd till vittnen och målsäganden vid tingsrätter inom regionen (Örebro,

Hallsberg, Lindesberg och Karlskoga). När projektet startade i mars 1999 hade

brottsofferjourerna i länet, med undantag av den i Karlskoga, inte resurser för

att genomföra ett projekt av den storleksordning som vittnesstödsverksamhet

innebär. Med stöd av samordnaren byggdes vittnesstödsverksamhet upp vid de tre

tingsrätter i länet där sådan verksamhet inte fanns tidigare. Konkret innebar

detta att ett fyrtiotal personer erhöll s.k. vittnesstödsutbildning. Flera av

dem rekryterades från högskolan i Örebro.

Örebroprojekt har utvärderats av fil. mag. Erik[REDACTED_EFTERNAMN] (Samordning av

brottsoffer- och vittnesstöd i Örebro län, Brottsoffermyndigheten). Han anser,

sammanfattningsvis, att Örebroprojektet har varit ett lyckat projekt, även om

det inte kunde genomföras helt enligt projektplanen. Det har lagt en grund för

fortsatt arbete på området. Enligt utvärderaren vore det olyckligt om inte

projektet övergick i en fortsättning där strukturer och rutiner blir stabilare

och där olika aktörer på brottsofferområdet finner varandra i ett något mer

formaliserat men samtidigt lyhört och flexibelt samspel.

Länsassistentprojektet

Målet med inrättandet av en länsassistent var att öka brottsoffers möjlighet att

 komma i kontakt med sin lokala jour. Öppettiderna för inkommande telefonsamtal

förlängdes från i snitt några timmar i veckan till 30 timmar i veckan.

Brottsoffer som ringde till den lokala jouren skulle slippa att mötas av en

telefonsvarare. Detta var tanken som byggde på antagandet att åtskilliga

brottsoffer förmodligen avstår från att lämna ett inspelat meddelande.

Brottsofferjouren får då inte möjlighet att bistå dessa. Vid sidan av denna

målsättning skulle länscentralen fungera som ett stöd för den allmänna

frivilligverksamheten i de lokala jourerna inom de två länen. Projektet

påbörjades den 1 februari 1999 och pågick till och med den 31 januari 2000.

Länscentralen har täckt åtta lokala jourer.

Även detta projekt har utvärderats. Utvärderingen har genomförts av Henrik

Sandén vid Linköpings universitet (En fråga om tillgänglighet. Utvärdering av

Brottsofferjourens försök med länscentral i Södermanland/Östergötland 1999). Han

 anser, sammanfattningsvis, att det är svårt att dra några slutsatser om

huruvida införandet av länscentralen i sig har resulterat i ett ökat antal

ärenden. Men det är rimligt att anta att tillgängligheten har blivit bättre.

Brottsoffret har mötts av en mänsklig röst som i korta drag har förhört sig om

fallet och därefter relativt snart blivit uppringd av en lokal stödperson.

Länscentralens servicefunktion har, menar utvärderaren, även varit till nytta

för andra än brottsoffren. Regionens stödpersoner har haft möjlighet att ringa

länsassistenterna för att få handledning i besvärliga ärenden. Myndigheter och

media har lätt kunnat få information om brottsofferjourernas verksamhet och

kunnat erbjudas kontakt med aktuella jourrepresentanter.

Utredaren redogör även för vissa problem som fanns när projektet startades.

Bland annat var flera av de lokala jourerna oroliga för att länscentralen skulle

 ta arbete ifrån dem. Vidare ansågs Riksförbundet ta dålig hänsyn till de lokala

 jourernas önskemål, vilket skapade irritation i organisationen. I dag anges

dock samtliga lokala jourer vara positiva till verksamheten.

Avslutningsvis konstaterar utredaren att försöket med en länscentral var

föranlett av Riksförbundets önskan att öka jourernas möjlighet att hjälpa

brottsoffer i praktiska och medmänskliga frågor. Som emellertid framgår av

Brottsofferjourernas egen statistik tilldelas jourerna den övervägande delen av

ärendena från polisen.

5.3.3 Fortsatta insatser för bättre samarbete

Regeringens bedömning: Polis, åklagare och domstolar bör samverka i frågor som

rör stöd till brottsoffer. Det kan också i vissa fall vara önskvärt att sådan

samverkan sker med andra myndigheter och med ideella organisationer. Regeringen

avser att i regleringsbrevet för år 2002 uppdra åt Rikspolisstyrelsen,

Riksåklagaren och Domstolsverket att verka för att en ökad samverkan i

brottsofferfrågor kommer till stånd.

Brottsoffermyndigheten bör ges i uppdrag att starta lokal brottsoffersamverkan

på ytterligare platser i landet.

Utredningens förslag: Utredningen har inga konkreta förslag i denna del.

Utredningen har dock framhållit vikten av samarbete mellan myndigheter som

kommer i kontakt med brottsoffer. Utredning anser vidare att samarbete mellan

olika ideella brottsofferorganisationer bör premieras.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har betonat vikten av ett utvecklat

samarbete mellan myndigheter och mellan myndigheter och ideella organisationer.

Skälen för regeringens bedömning: Ett utvecklat samarbete mellan polis, åklagare

 och domstolar är av största vikt för att åstadkomma ett gott omhändertagande av

 brottsoffer. Det kan också vara betydelsefullt att få till stånd samverkan med

andra myndigheter, exempelvis mellan polis, åklagare, socialtjänst och ideella

organisationer i syfte att utveckla myndigheternas arbete med brottsofferfrågor.

 Regeringen avser att i regleringsbrevet för år 2002 uppdra åt

Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren och Domstolsverket att verka för att en ökad

samverkan i brottsofferfrågor kommer till stånd. De åtgärder som vidtagits skall

 rapporteras till regeringen i samband med nästkommande årsredovisning.

Det ovan redovisade Örebroprojektet har enligt regeringens mening haft många

positiva effekter. Som tidigare framgått ledde projektverksamheten till att

vittnesstöd initierades vid tre tingsrätter, att ett nätverk byggdes upp mellan

företrädare för olika myndigheter i regionen och att ett flertal utbildningar i

brottsofferrelaterade frågor anordnades. De konkreta åtgärder som genomfördes

har i sin tur gett efterverkningar som varit mycket positiva och viktiga för

utvecklingen av brottsoffertänkandet. Enbart det faktum att en

brottsoffersamordnare fanns på plats och hade kontinuerliga kontakter med

myndigheter och ideella organisationer gjorde att diskussioner och aktiviteter

utifrån ett brottsofferperspektiv ökade. Projektet har ökat medvetenheten om

brottsoffers situation i Örebro län som i sin har gett "ringar på vattnet" inom

flera offentliga verksamheter. Nätverksarbetet utvecklas kontinuerligt. Det

finns förutsättningar för att nätverket i framtiden kan vara den pådrivande

kraft som krävs för att ett brottsofferperspektiv skall föras in i det dagliga

arbetet på myndigheter i regionen. Kanaler för erfarenhetsutbyte och samarbete

har även skapats mellan den offentliga verksamheten och de ideella

organisationerna, vilket medför att det engagemang som finns inom

organisationerna bättre tas till vara.

En annan positiv effekt som förtjänar att nämnas är att samarbetet med högskolan

 i Örebro lett till att brottsofferjourerna fått en bredare rekryteringsbas även

 för sin ordinarie verksamhet. Att värva vittnesstödjare från högskolan har

dessutom på ett naturligt sätt fört in brottsofferperspektivet i

högskoleutbildningarna. Under projektåret ökade utbildningsutbudet i regionen

inom brottsofferområdet. Flera större utbildningstillfällen anordnades inom

områden där ökad kunskap behövs. Som exempel kan nämnas ett stort seminarium om

sexualbrott mot barn. Även i angränsande regioner anordnades evenemang utifrån

Örebroprojektet, som syftade till att öka medvetenheten om brottsoffers

situation.

Enligt regeringens mening torde en starkt bidragande orsak till framgången vara

att det funnits en statligt anställd person som varit pådrivande och som

fungerat som en länk mellan myndigheterna och de ideella organisationerna.

Regeringen anser att det ligger i linje med Brottsoffermyndighetens uppdrag att

även framgent i projektform bedriva liknande verksamhet på orter där det bedöms

finnas behov av en extra kraftsamling för att få i gång brottsofferarbetet.

Regeringen har för avsikt att diskutera de närmare formerna för ett sådant

uppdrag med Brottsoffermyndigheten.

När det gäller försöksverksamheten med länscentraler har Brottsofferjourernas

Riksförbund i kontakter med Justitiedepartementet uppgett att det förs

diskussioner mellan förbundet och de lokala jourerna om huruvida länscentraler

var den bästa modellen eller inte. Enligt uppgift kommer man förmodligen att

välja olika lösningar i olika delar av landet.

5.4 Forskning

Regeringens bedömning: Brottsoffermyndigheten bör få i uppdrag att förbereda och

 utforma ett forskningsprogram för viktimologisk forskning och återkomma till

regeringen med förslag om hur ett sådant program skall kunna genomföras.

Utredningen bedömning: Utredningen har inte behandlat frågan.

Skälen för regeringens bedömning: Viktimologi är en förhållandevis ny akademisk

disciplin, som internationellt har ökat under senare år. I Sverige och övriga

nordiska länder har dock den viktimologiska forskningen fortfarande liten

spridning. Området är tvärvetenskapligt och spänner över vitt skilda ämnen som

kriminologi, sociologi, medicin, juridik och psykologi.

Den viktimologiska forskningen brottas med problem som rör strukturella och

grundläggande förutsättningar för möjligheten att över huvud taget forska inom

detta område. För det första råder det brist på handledare, eftersom det finns

få disputerade som verkar inom viktimologins område. Av de 51 forskningsprojekt

som pågick vid tiden för den inventering, som Brottsoffermyndigheten genomförde

år 1997, drevs flertalet av doktorander. Detta leder vidare till nästa problem -

 att finna finansiering för forskningsprojekten. De traditionella

forskningsfinansiärerna har inte möjlighet att ge medel till doktorandprojekt.

När då antalet disputerade forskare är lågt blir situationen självfallet

bekymmersam. Ett tredje problem är att viktimologin konkurrerar om duktiga

forskare med andra mer etablerade forskningsämnen. Detta tillsammans med det

faktum att viktimologi för närvarande berörs väldigt lite eller inte alls i

universitetens grundutbildningar gör, att det kan vara svårt att etablera

intresse för viktimologisk forskning hos personer som väljer forskarbanan.

När Brottsofferfonden inrättades år 1994 var syftet att stödja olika projekt och

 verksamheter som bidrar till att utveckla brottsofferarbetet i vårt land.

Fonden kan bland annat stödja forskningsprojekt och för närvarande finansierar

den närmare 30 sådana projekt. Flera forskningsprojekt som bedrivits med medel

från fonden har resulterat i avhandlingar och artiklar i såväl svenska som

internationella tidskrifter.

Men för att forskningen inom viktimologi skall vidgas och fördjupas är det

nödvändigt att det blir lättare att bedriva sådan forskning generellt sett. Det

är till exempel viktigt att viktimologiska forskarmiljöer växer fram på landets

universitet. Fler disputerade forskare kommer då att finnas, vilka kan fungera

som handledare för doktorander.

De pågående viktimologiska forskningsprojekten hade vid inventeringen år 1997 i

princip tre huvudinriktningar; en feministiskt influerad forskning med fokus på

utsatta kvinnor, behandlingsforskning med fokus på utsatta barn och

allmänviktimologisk forskning. Även om det alltså pågår viss forskning inom

dessa områden så är den inte alls av den omfattning som är önskvärd och långt

ifrån heltäckande. Vad beträffar utsatta kvinnor är detta område mycket brett

och rymmer en mängd olika frågeställningar. Dessa har hittills bara i begränsad

utsträckning berörts av forskning. Det behövs forskning om prostitution och om

pornografins inverkan på sexualbrott och om riskbedömningar av hot som riktas

mot kvinnor av män de tidigare haft en relation med.

När det gäller barn är forskning inom områden som kan bringa ljus över utsatta

barns handlingsmönster angelägen. Detta är viktigt bland annat för att kunna ge

personal inom barnomsorg och i skola kunskap som ger dem möjligheter att tidigt

upptäcka att barn far illa och för att våga agera. Genom den nästan dagliga

kontakt som barnomsorgspersonal och lärare har med barn skulle de med bättre

kunskapsunderlag ha goda förutsättningar att upptäcka de utsatta barnen. Av

central betydelse för rättsväsendet är att det bedrivs forskning om hur man bäst

 förhör barn och hur man skall tolka barns vittnesmål. Dessutom bör forskningen

om hur barn som lever i socialt utsatta miljöer med bl.a. drogmissbruk, fysisk

och psykisk misshandel fördjupas.

Viktimologi är ett nytt forskningsfält som ännu befinner sig i ett

uppbyggnadsskede. Att nämna alla outforskade områden är inte möjligt, men

ytterligare några bör ändå lyftas fram i detta sammanhang. I en tid när nazism

och rasism tycks ha slagit rot i vårt land och växer sig allt starkare är det

oerhört viktigt att de brott som begås och som har beröringspunkter med

främlingsfientlighet och fientlighet gentemot andra grupper, t.ex. homosexuella,

 uppmärksammas särskilt. Kunskaperna om denna typ av brottslighet är

otillräckliga, vilket gör det svårt att särskilja dem från andra brott. Inte

minst viktigt är det att undersöka hur offren för brott med främlingsfientliga,

rasistiska och homofobiska inslag upplever mötet med polisen och övriga

representanter för rättsväsendet.

Ett närliggande område, där det i princip saknas viktimologisk forskning, är

brottsoffrens möte med rättsväsendet. I samband med behandlingen av ansökningar

om brottsskadeersättning har Brottsoffermyndigheten uppmärksammat många problem

som brottsoffren möter i kontakten med rättsväsendet. De visar på kunskapsluckor

 vad gäller bemötande av brottsoffer, där offren inte sällan utsätts för så

kallad sekundär viktimisering. Med sekundär viktimisering avses den psykiska

stress som uppstår till följd av att omgivningen reagerar på ett för den

drabbade negativt sätt. Det sekundära traumat kan uppstå t.ex. i mötet med

polis, åklagare eller domare om de saknar kunskap om och förståelse för hur

sårbar en person kan vara efter att ha varit med om en starkt känsloladdad

händelse. Forskning visar att det sekundära traumat kan reduceras med hjälp av

ökad kunskap om den drabbades situation. Men detta förutsätter att de som kommer

 i kontakt med brottsoffer är medvetna om de särskilda reaktioner och behov som

kan föreligga hos dem som varit utsatta för brott.

Av särskilt intresse för rättsväsendet är också forskning om brottsoffers ofta

till synes irrationella beteende efter brott och om effektiva förhörstekniker av

 brottsoffer i allmänhet och barn i synnerhet. Denna forskning är särskilt

viktig, då den har direkt koppling till rättssäkerheten. Ett brottsoffer anses

ofta som mindre trovärdigt om han eller hon ändrar sin historia mellan förhör

och rättegång. Vissa forskningsresultat tyder dock på att detta är ett vanligt

beteende hos brottsoffer.

Forskning inom nämnda områden har betydelse för Sverige som rättssäkerhetsstat.

Ett korrekt bemötande av brottsoffren skulle kunna ge bättre information om vad

som egentligen hänt, vilket skulle vara positivt för lagföringen. Men

forskningen skulle också gagna samhället ur ett bredare perspektiv. Förvisso

skulle det vara till fördel för brottsoffer om bättre bevisupptagning ledde till

 fler fällande domar. Det skulle även gynna brottsoffren om sekundär

viktimisering skulle kunna undvikas. Men forskning som rör brottsoffer måste

också handla om insatser som direkt syftar till att hjälpa dem som har drabbats

av brott att återgå till ett normalt liv. Detta innebär att behandlingsprogram

och terapiverksamheter för rehabilitering av brottsoffer måste utvecklas. Sådan

forskning bedrivs för närvarande sparsamt. Ökad kunskap inom dessa områden

skulle kunna leda till färre sjukskrivningar och större möjligheter för

brottsoffer att återgå till arbete efter brottet.

Brottsoffermyndigheten fungerar i dag som kunskapscentrum i brottsofferfrågor

genom att myndigheten administrerar Brottsofferfonden och genom bibliotek, där

myndigheten samlar litteratur, både publicerad och annan, och tidskrifter.

Sammantaget bidrar detta till att ge Brottsoffermyndigheten en god överblick

över forskningsläget, såväl i Sverige som internationellt. Fortsatta insatser på

 detta område bör ske i samverkan mellan Brottsofferfonden och Riksbankens

Jubileumsfond. Övriga organ som kan vara lämpliga, bl.a. Brottsförebyggande

rådet, bör också kontaktas. Regeringen avser därför att ge

Brottsoffermyndigheten i uppdrag att förbereda och utforma ett forskningsprogram

 för viktimologisk forskning och återkomma till regeringen med förslag hur detta

 program skall kunna genomföras.

6 Stöd till vittnen, målsägande m.fl.

6.1 Bakgrund

Målsägandens och vittnens situation i samband med rättegång kännetecknas av att

det för många rör sig om första besöket i en domstol. En situation som för

parter och vittnen ofta präglas av stor osäkerhet. Målsägandens och vittnens

roll i rättegångar innebär inte sällan att en annan människa utpekas såsom

ansvarig för en brottslig handling, vilket gör att situationen också kan kännas

obehaglig och hotfull. Som tidigare framgått biträds målsäganden många gånger av

 ett målsägandebiträde, som kan tjäna som ett stöd i samband med

domstolsförhandlingen. Målsäganden har också rätt att åtföljas av en s.k.

stödperson. Någon motsvarighet till målsägandebiträde för vittnen finns inte.

Vittnen har heller inte någon lagstadgad rätt att åtföljas av en stödperson

under rättegången. Under den senaste tioårsperioden har i stället ideellt

anordnad vittnesstödsverksamhet vuxit fram på olika håll i landet.

Redan år 1989 startade den ideella Riksorganisationen mot brott - Våga Värna

Varandra - ett s.k. vittnesprojekt med syfte att bland annat förbättra vittnenas

 villkor och informera om vad det innebär att vittna. Som frivilliga ledsagare

medverkade bland annat nämndemän, juridikstuderande, pensionerade polismän och

stödpersoner från brottsofferjourerna. År 1995 startade Brottsofferjouren i

Växjö i samverkan med polismyndigheten och tingsrätten på orten en

försöksverksamhet med vittnesstödsverksamhet. Denna föll väl ut och liknande

verksamhet har påbörjats på många olika håll i landet. Som exempel kan nämnas

att Brottsoffermyndigheten varit med och byggt upp vittnesstödsverksamhet i

Örebro, Umeå och Uppsala. I Jönköpings län har dessutom under år 1999 genomförts

 en försöksverksamhet med vittnesstöd vid länets allmänna domstolar. Projektet

har bedrivits som ett samarbetsprojekt mellan Domstolsverket och

Brottsofferjourernas Riksförbund. I dag finns vittnesstöd vid 32 av landets

tingsrätter och vid tre hovrätter. Brottsofferjourernas riksförbund deltar i

stödverksamheten vid 29 domstolar. Vid övriga domstolar drivs verksamheten på

annat sätt.

Syftet med vittnesstöd i domstolen är att öka grundtryggheten för vittnen och

brottsoffer då de sitter och väntar på att målet skall ropas upp samt att vid

behov förklara hur en rättegång går till. Ett annat syfte är att efter

rättegången kunna hjälpa till och svara på frågor av enklare art som kan ha

uppstått i samband med rättegången. Inte minst viktigt är att se till att

vittnen och brottsoffer får någon att prata med i pauserna. De s.k.

vittnesstöden har instruktioner att inte diskutera det aktuella ärendet med

vittnet eller brottsoffret.

6.2 Uppdrag att starta vittnesstödsverksamhet

Regeringens bedömning: Vittnesstöd bör finnas vid samtliga tingsrätter och

hovrätter inom tre år. Regeringen har för avsikt att uppdra åt

Brottsoffermyndigheten att tillsammans med Domstolsverket ta fram en plan för

hur regeringens mål skall kunna uppnås och medverka till att

vittnesstödsverksamhet anordnas vid de orter där sådan verksamhet ännu inte

bedrivs. Planen bör redovisas för regeringen senast den 31 december år 2001.

Utredningens förslag: Ideellt anordnad vittnesstödsverksamhet bör uppmuntras på

olika sätt.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i frågan är positiva.

Domstolsverket framhåller vikten av att vittnesstödsverksamheten får en lämplig

finansiell lösning. Brottsoffermyndigheten anser att termen "vittnesstöd" är

missvisande och förordar i stället termen "rättegångsstöd". Röda Korset anser

att vittnesstödsverksamheten fungerar bäst om den vilar på ideell grund.

Domstolarna bör därför få till uppgift att ta kontakt med olika

frivilligorganisationer för att diskutera intresset för vittnesstöd,

utbildningsinsatser och organisation.

Skälen för regeringens bedömning: Den ideella vittnesstödsverksamheten som vuxit

 fram under den senaste tioårsperioden fyller viktiga funktioner och möter behov

 hos många av domstolarnas besökare såväl före och under som efter ett

framträdande i rätten. Vittnen och andra som vid ankomsten till domstolen har

mötts av en person som har till uppgift att stödja dem har känt sig tryggare och

 vittnesstödsverksamheten uppges även ha bidragit till att i viss mån uppväga

brister i den fysiska miljön i tingsrätterna. Detta är mycket positivt.

Regeringen avser därför att avsätta medel för att stimulera igångsättandet av

vittnesstödsverksamhet vid de tingsrätter och hovrätter där sådan verksamhet

ännu inte finns (se avsnitt 11).

Brottsoffermyndigheten har bred kunskap vad gäller såväl brottsofferarbete som

vittnesstödsverksamhet. Myndigheten har även god erfarenhet av att samarbeta med

 ideella organisationer i dessa frågor. Det ter sig därför naturligt att

Brottsoffermyndigheten och Domstolsverket gemensamt får i uppdrag att medverka

till att anordna införandet av vittnesstödsverksamhet vid de tingsrätter och

hovrätter där sådan verksamhet ännu inte bedrivs. Uppdraget är nära kopplat till

 de ideella organisationer som förväntas utföra själva arbetet. Uppbyggnaden av

vittnesstödsverksamheten bör därför ske i samråd med Brottsofferjourernas

Riksförbund och andra berörda ideella organisationer.

Förutsättningarna för vittnesstödsverksamhet är olika runt om i landet. Det

krävs att det finns ideella organisationer eller, t.ex. som i Uppsala och

Örebro, högskolestuderande eller andra som är beredda att åta sig dessa

uppgifter. Det krävs också att de lokala domstolarna ges goda möjligheter att

påverka hur vittnesstödsverksamheten skall anordnas för att det skall kunna

anpassas efter lokala behov och förutsättningar. Mot denna bakgrund bör

igångsättandet av vittnesstödsverksamhet ske i två etapper. Under den första

sexmånadersperioden bör en kartläggning ske av förutsättningarna för

vittnesstödsverksamhet på respektive orter. Diskussioner bör inledas med berörda

 domstolschefer, med lokala ideella brottsofferorganisationer och andra berörda.

 Det bör också övervägas om det behövs ytterligare åtgärder från regeringens

sida för att uppnå målet. Resultatet av detta skall redovisas till regeringen

senast den 31 december 2001.

7 Informations- och underrättelseskyldighet

7.1 Polisens informationsskyldighet

Regeringens bedömning: Det är angeläget att rättsväsendet bemöter alla

brottsoffer på ett korrekt sätt och att dessa tillhandahålls relevant

information i enlighet med bestämmelserna i bland annat

förundersökningskungörelsen (1947:948). Information om vilket stöd som finns att

 få från bland annat ideella brottsofferorganisationer bör lämnas i betydligt

större utsträckning än vad som synes vara fallet i dag. För att uppnå detta

syfte kommer 13 a § i förundersökningskungörelsen att ändras.

Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren bör få i uppdrag att i samråd utarbeta en

metod till stöd för hur polis och åklagare som en del av respektive myndigheters

 kvalitetssäkringsarbete skall kunna följa utvecklingen av hur brottsoffer

upplever sig bli bemötta. Domstolsverket bör få i uppdrag att utveckla en

motsvarande metod för domstolsväsendet.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår inga förändringar beträffande

polisens författningsreglerade informationsskyldighet. Däremot föreslås att

Rikspolisstyrelsen vid sina inspektioner bör uppmärksamma hur

informationsskyldigheten genomförs.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i dessa frågor instämmer i

huvudsak med utredningens överväganden.

Skälen för regeringens bedömning: De rättsvårdande myndigheternas skyldighet att

 ge information till dem som utsatts för brott har skärpts vid flera tillfällen

under de senaste decennierna. Trots detta visar olika undersökningar att det

alltjämt finns brister i hur rättsväsendet fullgör denna skyldighet.

Brottsofferutredningen redovisar i sitt betänkande att även de som har till

uppgift att förmedla denna information, i första hand polisen, åklagarna och

domstolarna anser att de måste bli bättre på att informera brottsoffren.

Polisens informationsskyldighet regleras i förundersökningskungörelsen

(1947:948). Bestämmelserna fick sin huvudsakliga utformning genom

författningsändringar år 1994. I samband med dessa förändringar övervägdes om

informationsskyldigheten enligt 13 § skulle göras absolut. Någon sådan regel

uppställdes emellertid inte. I den departementspromemoria, Brottsoffren i

blickpunkten - åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29), som

 låg till grund för 1994 års ändringar, uttalades att när det gäller information

 om brottsskadeersättning bör huvudregeln vara att sådan information i princip

alltid skall lämnas. Det måste dock kunna göras undantag om kretsen av

målsägande är mycket stor. Information om möjligheter till målsägandebiträde och

 om besöksförbud skall lämnas i de fall då någon av åtgärderna kan bli aktuell.

Beträffande information om stödperson, rättshjälp och stödjande organ uttalades,

 att sådan information skall lämnas i lämplig utsträckning, såvida inte brottet

har integritetskränkande inslag. I det sistnämnda fallet bör informationen

alltid lämnas.

Det ansågs inte heller finnas skäl att införa en generell bestämmelse om att

målsägande fortlöpande skall få underrättelser om viktigare händelser i

brottsutredningen. Det framhölls dock som rimligt att alla målsägande som så

önskar skall få besked om olika beslut som fattas i ärendet. Detta är också den

lösningen som regeringen valde. Som reglerna är utformade i dag finns det inte

något absolut krav på att information skall lämnas.

I Brottsoffermyndighetens rapport Brottsofferarbetet i Sverige - en

kunskapsöversikt (rapport 1997:1 s. 40 ff.) redovisas flera undersökningar som

gjorts beträffande brottsoffers erfarenheter av polisen. Enligt dessa är

personer som utsatts för brott i huvudsak nöjda med polisens agerande. Den

främsta orsaken till det missnöje, som ändå kommer till uttryck, är bristen på

information. Det som efterfrågas är framför allt uppgifter om utvecklingen i det

 egna ärendet och upplysningar om möjligheten till kompensation och ersättning

för kostnader, som har uppkommit till följd av brottet.

En annan fråga av stor vikt är polisens skyldighet att informera målsäganden om

vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. Enligt

 13 a § tredje stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) skall sådan

information lämnas i lämplig utsträckning. Det har från bland annat

Brottsofferjourernas Riksförbund framförts att de brottsoffer jourerna möter

ofta inte har fått sådan information och att bestämmelsen därför bör

förtydligas. För brottsoffren kan sådan information utgöra skillnaden mellan

ingen hjälp alls och ett välbehövligt stöd. Informationen är också av direkt

betydelse för brottsofferjourernas verksamhet.

Regeringen delar uppfattningen att information om ideella organisationer är av

stor betydelse och är därför positiv till ett förtydligande av 13 a § tredje

stycket förundersökningskungörelsen. Skyldigheten att lämna ifrågavarande

information bör emellertid inte vara absolut. Det finns med all säkerhet

tillfällen där den aktuella informationen är onödig för brottsoffret, och det

kan även finnas tillfällen där det kan vara praktiskt taget omöjligt att komma i

 kontakt med den som utsatts för ett brott. Den förordningsändring som sålunda

kommer att genomföras kommer därför att ha som utgångspunkt att den aktuella

informationsskyldigheten alltid skall fullgöras, såvida det inte är uppenbart

att informationen inte behövs. Det kommer också att göras undantag för

situationer där det kan vara praktiskt omöjligt att fullgöra

informationsskyldigheten.

Det har vidare framförts önskemål till regeringen om att det skall vara möjligt

för polisen att, utan brottsoffrets samtycke, rutinmässigt skicka över

information till brottsofferjourer om dem som anmält att de utsatts för brott.

Brottsofferjourerna skulle på så sätt få vetskap om vilka som eventuellt kan

vara i behov av stöd och hjälp och själva kunna ta kontakt med dem. För

uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden - bland annat i

utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål - gäller

emellertid sekretess med ett s.k. omvänt skaderekvisit (9 kap. 17 §

sekretesslagen [1980:100]). Det betyder att de aktuella uppgifterna inte får

lämnas ut om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde

 eller någon honom närstående lider skada eller men. Enligt regeringens mening

kan man inte utgå från att alla brottsoffer vill att polisen skall

vidarebefordra uppgifter om dem till exempelvis en lokal brottsofferjour, även

om syftet är att brottsoffret skall erbjudas stöd och hjälp. Vad som i stället

är önskvärt är att polisen, när de fullgör sin skyldighet enligt 13 a §

förundersökningskungörelsen (1947:948), när det är möjligt och lämpligt, frågar

brottsoffret om denne vill att polisen skall kontakta en stödorganisation.

Samtycker brottsoffret till detta finns det inget som hindrar att aktuell

information vidarebefordras. Mycket talar för att ett sådant agerande från

polisens sida skulle gagna brottsoffren och underlätta för de ideella

organisationerna att komma i kontakt med människor i behov av stöd.

Ett talande exempel på att polisens hantering av brottsofferärenden är viktig är

 den statistik som förs vid brottsofferjouren i Katrineholm. Av denna framgår

att jourens ärendetillströmning ökade från 36 ärenden under 1998 till 163

ärenden 1999 (jan. - nov.) efter det att den lokala polisen omarbetat sina

rutiner.

Regeringen anser att information till dem som utsatts för brott är av

utomordentligt stor vikt. Polisen har redan i dag en omfattande informations-

och uppgiftsskyldighet. Enligt regeringens mening är denna i huvudsak

tillräcklig och ändamålsenlig när den fullgörs på ett korrekt sätt.

Rikspolisstyrelsen, som genomfört inspektioner och uppmärksammat vissa brister,

arbetar fortlöpande för att förbättra polisens arbete i detta hänseende. Sådant

arbete pågår även på många polismyndigheter runt om i landet. Detta förhållande,

 tillsammans med ovan aviserade förtydligande av informationsskyldigheten i 13 a

 § förundersökningskungörelsen och det faktum att Rikspolisstyrelsen för

närvarande arbetar med att ta fram en brottsofferhandbok - som bland annat

behandlar betydelsen av information - talar enligt regeringens mening för att

situationen i detta hänseende kommer att förbättras väsentligt.

Det är viktigt att det arbete som nu pågår med brottsofferfrågor får ett

ordentligt genomslag och att det verkligen genomsyrar arbetet på lokal nivå.

Regeringen har därför för avsikt att uppdra åt Rikspolisstyrelsen och

Riksåklagaren att utarbeta en metod för hur polis, åklagare inom ramen för sin

kvalitetssäkrande verksamhet med jämna mellanrum, t.ex. vart annat eller vart

tredje år, skall kunna genomföra undersökningar av hur brottsoffer upplever sig

bemötta i sina kontakter med polis och åklagare. Det är också angeläget att

denna typ av undersökningar genomförs inom domstolsväsendet. Regeringen har

därför för avsikt att ge Domstolsverket i uppdrag att ta fram en motsvarande

metod till stöd för domstolarnas kvalitetsarbete.

7.2 Åklagarnas underrättelseskyldighet m.m.

Regeringens bedömning: Åklagarnas underrättelseskyldighet enligt

förundersökningskungörelsen (1947:948) bör utökas till att omfatta beslut om att

 åtal skall väckas.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att åklagarnas

underrättelseskyldighet enligt förundersökningskungörelsen (1947:948) bör utökas

 till att omfatta beslut om att åtal skall väckas och att underrättelsen bör ske

 genom att målsäganden tillställs en kopia av stämningsansökan. Utredningen har

vidare föreslagit att åklagarnas arbete bör fördelas så att det i möjligaste mån

 är samma åklagare som handlägger målet från förundersökningen till

huvudförhandlingen. Det har också betonats att åklagarna bör kontakta

målsäganden i domstolen i samband med att förhandlingen skall äga rum.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i dessa frågor instämmer i

huvudsak med utredningens överväganden.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns enligt nu gällande bestämmelser i

förundersökningskungörelsen ingen skyldighet för åklagare eller domstol att

informera målsäganden om att åtal har väckts. Vetskap om detta får målsäganden i

 regel först när han eller hon genom domstolens försorg får en kallelse till

huvudförhandling.

Brottsoffer har, som tidigare nämnts, i flera undersökningar uppgivit att

information bidrar till deras känsla av trygghet och till att de känner sig

delaktiga i processen. Enbart detta skulle, enligt regeringens mening, vara

tillräckligt för att motivera Brottsofferutredningens förslag i denna del.

Det finns emellertid även andra skäl för att slå fast nämnda

informationsskyldighet. Ett sådant är att åklagare många gånger varken träffar

eller talar med målsäganden innan huvudförhandlingen äger rum. I en undersökning

 av brottsoffers upplevelser av rättsväsendet (Lindgren 1999) kom 68 procent av

de tillfrågade i kontakt med åklagare först på rättegångsdagen, antingen strax

innan rättegången började eller inne i själva rättssalen. Majoriteten av

brottsoffren var missnöjda med detta och hade önskat att få träffa åklagaren

tidigare. Genom att införa en skyldighet för åklagarna att informera målsäganden

 om beslutet att väcka åtal skapas, enligt regeringens mening, på ett tidigare

stadium en naturlig kontaktväg mellan åklagarkammaren och målsäganden.

Målsäganden får vetskap om åklagarens beslut och kan därigenom, om han eller hon

 så önskar, kontakta aktuell åklagarkammare för ytterligare information.

Regeringen avser således att genomföra en sådan ändring i

förundersökningskungörelsen.

Brottsofferutredningen har föreslagit att informationsskyldigheten skall

fullgöras genom att målsäganden tillställs en kopia av stämningsansökan. Enligt

regeringens mening finns inte skäl att författningsreglera i vilken form den

skriftliga underrättelsen skall ske. Underrättelseskyldigheten bör, under

förutsättning att handlingen innehåller relevant information till målsäganden om

 innebörden av stämningsansökan, lika gärna kunna fullgöras i en separat

handling.

Det finns enligt nu gällande bestämmelser ingen skyldighet för åklagare att

personligen sammanträffa eller ta kontakt med målsäganden före

huvudförhandlingen. Riksåklagaren har förutskickat att han har för avsikt att

utarbeta en metodhandbok som ersätter de tidigare allmänna råd (RÅC 1:122), som

bland annat behandlar frågan om hur åklagarna bör förhålla sig till brottsoffer

före och i samband med huvudförhandling. I metodhandboken skall bland annat

tydligare framgå att en åklagare som huvudregel alltid bör vara tillmötesgående

när det gäller önskemål från målsäganden om att få träffa eller tala med honom

eller henne innan huvudförhandling. Det skall också framgå att åklagarna, under

iakttagande av sitt objektivitetskrav, skall vinnlägga sig om en god kontakt med

 målsäganden under själva huvudförhandlingen. Den 15 september 2000 tillsatte

Riksåklagaren dessutom en arbetsgrupp med uppgift att ta fram material som kan

ligga till grund för en utbildning i frågor om jäv och åklagaretik. Mot denna

bakgrund finns enligt regeringen inte skäl att nu föreslå att åklagares kontakt

med målsägande skall författningsregleras.

Brottsofferutredningen har vidare föreslagit att åklagarnas arbete bör fördelas

så att det i möjligaste mån är samma åklagare som handlägger målet från

förundersökningen till huvudförhandlingen. Utredningen menar att det enligt

nuvarande ordning inte är ovanligt att en åklagare handlägger målet under

förundersökningen och väcker åtal, och att det sedan är en annan åklagare som

har målet vid huvudförhandling. Riksåklagaren har i denna del av sitt

remissyttrande framhållit att åklagarna, i de fall de kan förutse att det är av

vikt att samma åklagare har målet från förundersökning till huvudförhandling,

som regel kontaktar domstolen med detta önskemål. Åklagarna har dock svårt att

styra över vilka mål de får i domstolen, eftersom domstolarna på många håll inte

 tar hänsyn till deras önskemål i detta hänseende. Riksåklagaren framhåller

också att den föreslagna ordningen skulle få till följd att flera åklagare måste

 uppträda i rätten under en och samma förhandlingsdag. Riksåklagaren har

emellertid i sina planeringsdirektiv för år 2001 slagit fast att andelen

åklagarbundna mål skall öka.

Fördelningen av åklagarnas arbete och schemaläggning av domstolsförhandlingar är

 en fråga för berörda myndigheter att själva ta ställning till. En rimlig

strävan bör emellertid vara att det är en och samma åklagare i mål, där det kan

antas att detta är till fördel för målsäganden. Målsägandens uppfattning bör i

detta sammanhang tillmätas stor betydelse. Det bör ankomma på åklagaren att

försöka komma överens med domstolen så att detta i möjligaste mån uppnås.

Regeringen vill i detta sammanhang även påminna om det arbete som pågår inom

rättsväsendet med att förstärka medborgarperspektivet och

rättskedjeperspektivet.

7.3

Domstolarna och brottsoffren

Sammanfattning: Regeringen uppdrog i regleringsbrevet för år 1998 åt

Domstolsverket att efter samråd med Brottsofferutredningen och

Brottsoffermyndigheten utarbeta ett åtgärdsprogram med förslag till åtgärder för

 att förbättra domstolarnas bemötande av parter, vittnen, målsägande och andra

som kommer i kontakt med domstolarna. Domstolsverket har redovisat uppdraget och

 arbetar för närvarande med att genomföra de åtgärder som föreslagits i

åtgärdsprogrammet. Regeringens bedömning: Någon ytterligare åtgärd från

regeringens sida är för närvarande inte motiverad.

Utredningens förslag: Utredningen har inte några författningsförslag i denna

del. Utredningen har däremot föreslagit att

- det vid varje domstol bör utses någon eller några personer som skall vara

ansvariga för att besvara frågor från målsäganden och vittnen,

- det med domstolarnas kallelser bör fogas information om bland annat hur en

rättegång går till,

- domstolslokalerna bör utformas så att målsäganden och vittnen inte behöver

konfronteras med den tilltalade,

- domstolarna bör se till att det finns personal i eller i anslutning till

väntrummen och i större utsträckning ge expeditionsvakterna arbetsuppgifter som

rör bemötande av målsägande och vittnen.

Utredningen anser vidare att ideellt anordnad vittnesstödsverksamhet bör

uppmuntras på olika sätt.

Remissinstanserna: Utredningens förslag stöds i allt väsentligt av

remissinstanserna.

Bakgrund

Regeringen uppdrog i 1998 års regleringsbrev åt Domstolsverket att utarbeta ett

program med förslag till åtgärder för att förbättra domstolarnas bemötande av

parter, vittnen, målsägande och andra som kommer i kontakt med domstolarna.

Åtgärdsprogrammet skulle tas fram i samråd med Brottsofferutredningen och

Brottsoffermyndigheten.

Domstolsverket har redovisat uppdraget i rapporten "Domstolarnas bemötande av

allmänheten - ett åtgärdsprogram" (juli 1998, dnr Ju 98/2513).

Domstolsverkets åtgärdsprogram

I åtgärdsprogrammet redovisar Domstolsverket att en samlad översyn av samtliga

de kallelser och andra handlingar som domstolarna tillställer enskilda kommer

att genomföras.

Beträffande utbildning anges att beteendevetenskapliga samt andra moment om

brottsofferfrågor och invandrarfrågor skall föras in i den utbildning och

fortbildning som ges för samtliga personalkategorier vid domstolarna.

Vikten av att det vid alla domstolar finns relevant och aktuellt

informationsmaterial tillgängligt i allmänhetens utrymmen poängteras.

Domstolsverket aviserar dessutom att ett informationsblad skall utarbetas till

vittnen. Domstolarna rekommenderas att ge en eller flera personer i uppgift att

ansvara för informationsmaterial och för att målsäganden och vittnen tillställs

information om rättegångsförfarandet m.m. med kallelsen. Det anges vidare att

det vid alla domstolar - om möjligt - bör utses någon eller några personer som

är ansvariga för att besvara frågor från i första hand målsägande och vittnen,

men även andra enskilda som har frågor om inställelse m.m. Likaså framhålls att

domstolarna i större utsträckning än vad som i dag är fallet bör ge personal,

företrädesvis expeditionsvakter, arbetsuppgifter rörande bemötandet av

målsägande och vittnen m.fl.

Domstolsverket uppger vidare att det kontinuerligt följer den tekniska

utvecklingen. Myndigheten kommer att överväga nya tekniska lösningar för att

uppnå en mer effektiv informationsförmedling till besökare i domstol.

Domstolarna rekommenderas vidare att fortlöpande överväga om fördelningen av

separata rum mellan olika användarkategorier är ändamålsenliga och att därvid

särskilt beakta målsägandes och vittnens behov. Domstolsverket framhåller också

vikten av att de separata rummen är tydligt skyltade och att det av kallelsen

till domstolen bör framgå om det finns möjlighet att vänta i separat rum.

Slutligen föreslås att en försöksverksamhet, där parter och andra kan medverka i

 en domstolsförhandling genom användning av videoteknik, inleds.

Vad har hänt sedan åtgärdsprogrammet redovisades?

Regeringen följer kontinuerligt Domstolsverkets och domstolarnas arbete med att

genomföra ovan redovisade åtgärdsprogram. Vid underhandskontakter med

Domstolsverket i oktober 2000 framkom att arbetet med omarbetning av

kallelseblanketter blivit fördröjt, men att detta inom kort skall påbörjas i

projektform.

Vad gäller utbildning har såväl före som efter åtgärdsprogrammet i

Domstolsverkets ordinarie utbildning för kanslipersonal funnits särskilda

avsnitt om bemötande, brottsoffrens situation, rasism m.m. Domstolarna har även

haft lokala aktiviteter om framför allt bemötandefrågor.

I kurserna för icke ordinarie domare tas bemötandefrågorna och det

mångkulturella samhället upp kontinuerligt. I såväl basutbildningen för

nyutnämnda ordinarie domare som i den återkommande utbildningen för ordinarie

domare finns avsnitt om bemötande och om etniska frågor. Detta betyder att alla

nyutnämnda domare får sådan utbildning och att alla ordinarie domare kommer att

ha fått det om ca tre år. Det tar tre år innan alla ordinarie domare har hunnit

gå igenom den återkommande utbildningen som är en obligatorisk kursvecka.

Domstolsverket har vidare utarbetat informationsblad om att vittna vid domstol,

målsägande vid domstol, brottmålsrättegången i tingsrätt, brottmålsdomen och

dess följder. Denna information finns tillgänglig på Domstolsverkets

intranätssida och kan hämtas av domstolarna och bifogas kallelsen. Informationen

 finns också tillgänglig på myndighetens Internet sida. Materialet uppdateras

fortlöpande.

När det gäller den muntliga information som skall lämnas till målsäganden,

vittnen m.fl. i domstol är detta något som domstolarna själva måste förbättra.

Domstolsverket uppger sig sträva efter att möjliggöra önskad servicenivå i detta

 avseende.

Domstolslokalernas utformning är föremål för en kontinuerlig översyn och vid

ombyggnationer beaktas alltid behovet av särskilda väntrum för målsägande.

Domstolsverkets förslag om en försöksverksamhet där parter och andra kan

medverka i en domstolsförhandling genom användning av videoteknik har

omhändertagits av regeringen (prop. 1998/99:65) och för närvarande pågår sådan

försöksverksamhet vid ett antal domstolar i landet.

Skälen för regeringens bedömning: De förslag som Brottsofferutredningen lämnat i

 denna del har samtliga det gemensamt att de inte lämpar sig för

lagstiftningsåtgärder. Enligt regeringens mening ligger de åtgärder som

Domstolsverket aviserade i handlingsplanen och som myndigheten nu arbetar med

väl i linje med vad som bör förbättras för att åstadkomma ett bättre

omhändertagande av målsäganden, vittnen och andra som kommer i kontakt med

domstolarna. Enligt regeringens mening bör dock arbetet med att genomföra

åtgärdsprogrammet bedrivas med större intensitet. Det är exempelvis inte

acceptabelt att det fortfarande förekommer att kvinnor som utsatts för sexuella

övergrepp tvingas möta och vänta tillsammans med den misstänkte gärningsmannen i

 domstolens gemensamma väntrum. Arbetet med att inrätta särskilda väntrum pågår

men vid de tingsrätter och hovrätter där sådana ännu inte finns borde detta

enligt regeringens mening rimligtvis kunna lösas på annat sätt, exempelvis genom

 att målsäganden kan få vänta i ett angränsande kontorsutrymme.

Regeringen är övertygad om att den satsning på vittnesstöd som skall inledas vid

 landets tingsrätter och hovrätter också kommer att bidra till ett bättre

omhändertagande. Likaså bör den utbildning som avses genomföras leda till att en

 ökad förståelse och medvetenhet om brottsoffers behov.

8 Socialtjänsten och brottsoffren

8.1 Inledning

Socialtjänsten är en viktig del i samhällets välfärdssystem. De övergripande

målen och de grundläggande värderingarna för samhällets socialtjänst -

demokrati, jämlikhet, solidaritet och trygghet - anges i 1 § socialtjänstlagen

(1980:620). De medel som lagen anvisar för att socialtjänsten skall nå uppsatta

mål utgörs av strukturinriktade insatser som syftar till en god samhällsmiljö,

t. ex. genom medverkan i samhällsplanering, uppsökande verksamhet, fält- och

grannskapsarbete, allmänt inriktade insatser som gäller generellt utformade

socialinsatser för vissa grupper i samhället samt individinriktade insatser som

är direkt anpassade till den enskilde individens behov.

Socialtjänstlagen har karaktären av målinriktad ramlag och ger kommunen

långtgående frihet att anpassa sin verksamhet efter lokala förutsättningar och i

 samråd med den enskilde. Lagen innehåller allmänna riktlinjer men också mer

preciserade mål för vissa grupper. Socialtjänsten skall till exempel verka för

att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden, att äldre

människor kan leva och bo självständigt och att människor som saknar medel för

sitt uppehälle får möjlighet att klara sin försörjning.

Kommunerna har enligt 3 § socialtjänstlagen det yttersta ansvaret för att de

människor som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Men

detta innebär inte att andra myndigheter befrias från det ansvar som åvilar dem.

 En av huvuduppgifterna för socialtjänsten är att lämna enskilda människor den

hjälp och det stöd som han eller hon behöver och som inte kan tillgodoses på

annat sätt. Kommunens ansvar omfattar naturligtvis även människor som är eller

har varit utsatta för våld. Under hänsynstagande till människans ansvar för sin

situation skall socialtjänsten inrikta sig på att frigöra och utveckla enskildas

 resurser.

En vägledande princip för det individinriktade arbetet inom socialtjänsten är

helhetssynen. Den innebär att man skall utgå från människans totala situation i

samhället; i familjen, i arbetet, på fritiden och i bostadsområdet. Det är

således inte bara de symptom den enskilde visar upp som skall vara

utgångspunkten för insatserna. En helhetssyn förutsätter samarbete över

sektorsgränser, vilket lett till att socialtjänstlagen också betonar

strukturella insatser och medverkan i samhällsplaneringen. Andra vägledande

principer är frivillighet, självbestämmande, flexibilitet, normalisering samt

närhet och kontinuitet.

Frågan om socialtjänstens ansvar för en särskild grupp brottsoffer -våldsutsatta

 kvinnor - har relativt nyligen varit föremål för regeringens överväganden.

Kvinnovåldskommissionen avlämnade i juni 1995 slutbetänkandet Kvinnofrid (SOU

1995:60). Slutbetänkandet innehöll förslag till olika åtgärder för att förbättra

 stödet och hjälpen till kvinnor som utsatts för våld och andra övergrepp och

åtgärder för att förebygga våld mot kvinnor. Vad gällde socialtjänsten

konstaterade kommissionen att det fanns brister i socialtjänstens arbete med

kvinnor som utsätts för våld. Frågan om våld mot kvinnor verkade i bland vara

lågt prioriterad. Socialsekreterarna befanns, bland annat på grund av bristande

kunskaper i allmänhet, inte vara tillräckligt uppmärksamma på problemet. Detta,

tillsammans med det faktum att det inte är ovanligt att våldsutsatta kvinnor av

olika anledningar döljer att de är utsatta för våld i sina hem, ledde enligt

kommissionens mening till att kvinnor som utsätts för våld sällan erbjöds några

insatser och att kvinnorna inte heller efterfrågade dessa.

Regeringen delade kommissionens bedömning och föreslog i proposition 1997/98:55

att socialtjänstlagens allmänna riktlinjer skulle kompletteras med en särskild

bestämmelse om socialtjänstens ansvar för våldsutsatta kvinnor. Riksdagen

beslutade i enlighet med regeringens förslag (prop. 1997/98:55, bet.

1997/98:JuU13, rskr. 1997/98:250). Som följd innehåller socialtjänstlagen numera

 en bestämmelse (8 a §) om att socialnämnden bör verka för att de som är eller

har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för

 att förändra sin situation.

I samband med nämnda proposition gav regeringen dessutom Socialstyrelsen i

uppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor och att

utarbeta allmänna råd för hur socialtjänsten bör arbeta med dessa frågor.

Arbetet syftar till att stödja kompetensuppbyggnad och metodutveckling inom

socialtjänsten och hälso- och sjukvården för att dessa frågor på ett bättre sätt

 skall kunna införlivas i den ordinarie verksamheten. Regeringen fattade också

beslut om fortbildningsinsatser för personal inom bland annat socialtjänsten.

8.2 Socialtjänstens ansvar

Regeringens förslag: Socialtjänstlagen (1980:620) kompletteras så att det

framgår att socialnämndens ansvar omfattar alla brottsoffer.

Regeringens bedömning: Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att bedriva ett

utvecklingsarbete till stöd för socialtjänsten i dess arbete med

brottsofferfrågor.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att socialtjänstlagen

kompletteras så att det av lagtexten framgår att socialtjänstens ansvar omfattar

 alla som har utsatts för brott. Utredningen har vidare föreslagit att

Socialstyrelsens regeringsuppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor om

våld mot kvinnor även skall gälla utarbetandet av handlingsprogram och/eller

rutiner inom socialtjänsten för omhändertagande av brottsoffer.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till förslagen.

Socialstyrelsen och Svenska Kommunförbundet avstyrker dock förslaget om ett

tillägg till socialtjänstlagen (1980:620) om socialtjänstens ansvar för

brottsoffer. Ett flertal remissinstanser poängterar vikten av att särskilt

uppmärksamma barn. Linköpings universitet betonar att brottsoffer inte bör

beskrivas som en enhetlig kategori människor. Inom begreppet brottsoffer ryms

personer i många olika livssituationer. Ett par remissinstanser, däribland

Sveriges Socialchefer, varnar för att en vidgad ansats vad gäller allmänna

frågor om brottsofferproblematik kan få till följd att frågor som rör

familjevåld och kvinnomisshandel får minskad uppmärksamhet.

Skälen för regeringens förslag och bedömning:

En allmän regel i socialtjänstlagen om socialtjänstens ansvar för och

skyldigheter gentemot brottsoffer

Brottsofferutredningen har föreslagit att socialtjänstlagen kompletteras med en

allmän bestämmelse om socialtjänstens ansvar för och skyldigheter gentemot

brottsoffer. Som anförts ovan är socialtjänstlagen en ramlag och kommunens

ansvar omfattar redan idag alla dem som utsatts för våld. Den som drabbats av

brott kan alltid vända sig till de sociala myndigheterna för att få stöd och

hjälp. Det kan handla om såväl materiellt som psykologiskt stöd. Att komplettera

 lagen med en särskild regel om socialtjänstens ansvar för dem som utsatts för

brott medför således i och för sig ingen förändring i rättsligt hänseende. Detta

 är också något som framhållits av såväl Socialstyrelsen som Svenska

Kommunförbundet, som båda har avstyrkt förslaget med hänvisning till att

kommunerna redan i dag har detta ansvar och att man inte bör införa en

detaljreglering i socialtjänstlagen.

Samma resonemang gällde naturligtvis även för den nyligen införda bestämmelsen i

 8 a § socialtjänstlagen. Av denna följer att socialnämnden bör verka för att

kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet

bör få stöd och hjälp för att förändra sin situation. Inte heller införandet av

den bestämmelsen innebar någon egentlig förändring i förhållande till vad som

tidigare gällde. Bestämmelsen motiverades dock av att Kvinnovåldskommissionen

funnit så stora brister i socialtjänstens arbete med frågor som rörde våld mot

kvinnor att det bedömdes som nödvändigt att klargöra kommunens ansvar i detta

hänseende.

Enligt regeringens mening gör sig samma argument lika starkt gällande vad gäller

 behovet av en allmän regel om socialtjänstens ansvar för och skyldigheter

gentemot alla som har utsatts för brott. Regeringen delar således

Brottsofferutredningens bedömning i denna fråga. Genom en sådan bestämmelse

klargörs att socialtjänsten har ett ansvar för att stödja och hjälpa alla dem

som utsatts för brott och att det bör bedrivas ett aktivt arbete i detta

hänseende. En viktig uppgift för socialtjänsten i detta sammanhang är att inom

ramen för grannskapsarbetet verka för att samarbete med andra myndigheter och

med ideella organisationer kommer till stånd. Samverkansgrupper kan leda till en

 ökad kännedom om vilka möjligheter till hjälp och stöd för brottsoffer som kan

erbjudas och till ett effektivare resursutnyttjande. Även anhöriga till den som

har utsatts för brott kan vara i behov av stöd och hjälp.

I uppföljningen av lagändringen från år 1998 har konstaterats att det

fortfarande finns brister när det gäller socialtjänstens stöd till våldsutsatta

kvinnor. Regeringen vill därför påtala vikten av att socialtjänsten fortsätter

att utveckla metoder för det förebyggande arbetet och för stöd till våldsutsatta

 kvinnor. Här bör socialtjänsten särskilt uppmärksamma barns utsatta situation

när det förekommer våld i familjen.

Invändningen från Sveriges Socialchefer, att en vidgad ansats vad gäller

allmänna frågor om brottsofferproblematik skulle kunna få till följd att frågor

som rör familjevåld och kvinnomisshandel får minskad uppmärksamhet, kan i och

för sig haft fog för sig när Brottsofferutredningens betänkande kom år 1998. Det

 har dock gått ett antal år sedan dess och arbetet med frågor som rör våld mot

kvinnor har bland annat genom Socialstyrelsens och andra myndigheters stöd

stimulerat det lokala arbetet. Detta utvecklingsarbete bör fortsätta i en vidare

 form. Det har vidare skapats ett Nationellt råd för kvinnofrid. Rådets arbete

samt ett fortsatt utvecklingsarbete borgar för ett fortsatt fokus på dessa

viktiga frågor.

Uppdrag att bedriva ett utvecklingsarbete

Såväl Socialstyrelsen som Svenska Kommunförbundet har förklarat sig positiva

till Brottsofferutredningens förslag om att Socialstyrelsens regeringsuppdrag

att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor utvidgas till att

omfatta mer allmänna frågor om brottsoffer.

Regeringen delar Brottsofferutredningens bedömning. Förutom Socialstyrelsens

allmänna ansvar för att utveckla socialtjänsten har myndigheten en central roll

i det pågående arbetet med frågor som rör mäns våld mot kvinnor. Den kunskap som

 nu finns upparbetad inom myndigheten beträffande dessa frågor kan till stora

delar antas vara tillämplig också på frågor som rör andra brottsoffer än kvinnor

 som har blivit utsatta för våld i hemmet. Det är viktigt att Socialstyrelsen

ger uttryck för sin uppfattning om hur socialtjänsten mer allmänt bör arbeta med

 brottsofferfrågor. Regeringen har därför för avsikt att uppdra åt

Socialstyrelsen att bedriva ett utvecklingsarbete till stöd för socialtjänsten i

 dess arbete med brottsofferfrågor. Socialstyrelsens vägledning av

socialtjänstens arbete har ofta skett genom allmänna råd. I detta arbete kan

emellertid andra former än allmänna råd vara mer lämpliga för att stödja och

vägleda socialtjänsten. Det är angeläget att utvecklingsarbetet bedrivs

utåtriktat och att olika sätt att sprida kunskapen eftersträvas så att det når

ut till samtliga kommuner i landet. Samråd bör ske med Brottsoffermyndigheten

som har kompetens på området och bred erfarenhet av brottsofferarbete. Uppdraget

 bör redovisas i årsredovisningen för år 2003.

Som framhållits av Linköpings universitet är gruppen brottsoffer inte en

enhetlig kategori människor. Inom begreppet brottsoffer ryms både barn och vuxna

 personer i många olika livssituationer. Enligt regeringens mening bör detta

beaktas inom ramen för Socialstyrelsens utvecklingsarbete.

9 Målsägandebiträde och stödperson

9.1 Inledning

Målsägandens behov av personligt stöd under förundersökningen och själva

rättegången har varit föremål för ett flertal överväganden av regeringen under

de senaste två decennierna. Redan år 1984 infördes en möjlighet för målsäganden

att under vissa förutsättningar få ha med sig ett personligt stöd under

huvudförhandling (20 kap. 15 § rättegångsbalken [RB]). Behovet av personligt och

 kurativt stöd uppmärksammades även i samband med införandet av lagen (1988:609)

 om målsägandebiträde. I förarbetena till lagen anges att det ankommer på

målsägandebiträdet att lämna ett personligt och kurativt stöd till sin klient

(prop. 1987/88:107 s. 24 ff.). Lagen om målsägandebiträde medförde dock ingen

förändring vad gäller möjligheten för målsäganden att åtföljas av en stödperson.

 Tvärtom så framhölls i förarbetena att regeln om stödperson borde kvarstå, även

 om det kunde förutsättas att behov av stödperson ofta inte kommer att finnas i

de fall målsägandebiträde förordnats. År 1994 utökades målsägandens möjligheter

att ha med sig stödperson (prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr.

1993/94:320). Dels fick målsäganden själv rätt att bestämma om han eller hon

skall åtföljas av en stödperson vid förhör under rättegång, dels lagreglerades

målsägandens rätt att ha med sig en stödperson vid förhör under förundersökning

(20 kap. 15 § och 23 kap. 10 § RB).

Lag om målsägandebiträde

Lagen (1988:609) om målsägandebiträde trädde i kraft den 1 juli 1988. Den

innebar att målsäganden fick rätt till ett eget juridiskt biträde vid

förundersökning och rättegång vid vissa typer av brott, i första hand vid grövre

 sexuella övergrepp. Den 1 januari 1991 utvidgades möjligheterna att få

målsägandebiträde till att gälla samtliga sexualbrott utan begränsning (prop.

1989/90:158, bet. 1990/91:JuU4, rskr 1990/91:16). Dessutom blev reglerna mer

generösa även vid andra brott där målsägandebiträde kan komma i fråga, t.ex. i

mål om misshandel, olaga hot och rån.

År 1994 utvidgades rätten till målsägandebiträde ytterligare genom att det

infördes en möjlighet att förordna målsägandebiträde i samtliga mål om brott

enligt brottsbalken för vilka fängelse ingår i straffskalan (prop. 1993/94:26).

Förutsättningen för ett förordnande i dessa fall är att det med hänsyn till

målsägandens personliga förhållanden och andra omständigheter finns ett särskilt

 starkt behov av biträde.

Utvärdering av lagen om målsägandebiträde

Domstolsverket (DV) fick den 15 juni 1995 i uppdrag av regeringen att undersöka

hur bland annat lagen om målsägandebiträde tillämpas. Resultatet av

undersökningen har redovisats i en rapport Målsägandebiträde - en utvärdering av

 tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m.m. (DV rapport 1996:2).

Resultatet tyder på att lagen om målsägandebiträde i stort sett tillämpas i

enlighet med intentionerna vid dess tillkomst och att reformen har haft en viss

kvalitetshöjande effekt på rättsprocessen. Rapporten ger dock vid handen att det

 finns ett antal områden där kritik kan riktas mot lagens utformning och där det

 kan finnas anledning till att överväga förändringar. Det som anges vara mest

angeläget att se över är om lagens tillämpningsområde, främst 1 § första stycket

 2, behöver justeras, om förfarandet under förundersökningen bör ges en mer

framskjuten position, om det finns behov att förändra eller förtydliga

bestämmelserna om målsägandebiträdets uppgifter och om det finns anledning att

förändra reglerna om ersättning till målsägandebiträde, t.ex. genom att

ersättningen regleras i någon form av taxa.

De förändringar som Domstolsverket ansåg angelägna att överväga låg mycket nära

det uppdrag som givits till Brottsofferutredningen beträffande

målsägandebiträdesinstitutet, utom frågor som gäller ersättning till

målsägandebiträden. Regeringen beslutade därför den 22 augusti 1996 att

överlämna DV:s rapport till utredningen för vidare behandling.

9.2 Utvidgad rätt till målsägandebiträde

Regeringens förslag: Rätten till målsägandebiträde utvidgas genom att

begränsningen till brott enligt brottsbalken tas bort.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i frågan är positiva till

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nu gällande ordning kan målsägandebiträde

 bara förordnas i mål om brott enligt brottsbalken. Det betyder att det saknas

möjlighet för domstol att förordna ett målsägandebiträde vid exempelvis

överträdelse av besöksförbud, eftersom detta brott regleras i en särskild lag,

lagen om besöksförbud.

Utredningen har föreslagit att det skall vara möjligt att förordna

målsägandebiträde vid alla mål om brott varpå fängelse kan följa. Enligt

utredningen framstår den nuvarande begränsningen som svårförståelig eftersom det

 finns andra brott än brottbalksbrott där det kan finnas ett lika starkt behov

av målsägandebiträde. Överträdelse av besöksförbud nämns som ett exempel.

I samband med 1994 års utvidgning av rätten till målsägandebiträde övervägdes

huruvida en begränsning till brott enligt brottsbalken var en lämplig

avgränsning (prop. 1993/94:26, sid. 18). Dåvarande departementschefen

konstaterade att en sådan begränsning skulle innebära att ärenden om

besöksförbud i samband med talan i brottmål skulle komma att hamna utanför

lagens tillämpningsområde. Med hänvisning till att denna begränsning i

realiteten inte skulle få så stor betydelse, eftersom de fåtal fall där

besöksförbud prövas av domstol i samband med åtal oftast rör sådana brott där

det ändå finns möjlighet att förordna målsägandebiträde, avstod regeringen från

att föreslå att begränsningen till brottbalksbrott togs bort.

Det finns nu anledning att ompröva tidigare ställningstagande i denna del. Under

 senare år har antalet meddelade besöksförbud och överträdelser av dessa ökat

betydligt. Även om antalet fall, där överträdelse av besöksförbud prövas av

domstol utan samband med åtal rörande annat brott, är relativt litet framstår

det enligt regeringens mening som rimligt att domstol skall ha möjlighet att

förordna målsägandebiträde när ett sådant ärende är aktuellt och

förutsättningarna i övrigt är för handen.

Den utvidgning av rätt till målsägandebiträde som skett sedan lagen tillkom har

motiverats med att det har ansetts angeläget att införa en möjlighet för domstol

 att förordna målsägandebiträde också vid brott där inslaget av sexuellt eller

annat våld saknas, men där integritetskränkningen är betydande. Möjligheten till

 förordnande enligt 1 § första stycket 3 är dock fortfarande starkt begränsad.

Ett förordnande skall bara ske om det med hänsyn till målsägandens personliga

förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas att målsäganden har ett

särskilt starkt behov av biträde. Att överträdelse av besöksförbud i de flesta

fall är integritetskränkande för den beslutet avser skydda torde stå helt klart.

Den föreslagna utvidgade rätten till målsägandebiträde kan utformas på olika

sätt. En är att i lagtexten direkt räkna upp de ytterligare brottstyper som

skall kunna föranleda förordnande av målsägandebiträde, förutom överträdelse av

besöksförbud, exempelvis mål om könsstympning av kvinnor (lag [1982:316] med

förbud mot könsstympning av kvinnor). Med en sådan lösning riskerar man

emellertid att vissa andra fall som bör motivera målsägandebiträde faller

utanför tillämpningsområdet. En annan lösning är att, som utredningen

föreslagit, ta bort begränsningen till brottsbalksbrott i 1 § första stycket 3.

På så sätt åstadkommer man en regel som innebär att domstolen i alla mål om

brott varpå fängelse kan följa har möjlighet att pröva om förutsättningarna för

förordnande av målsägandebiträde är uppfyllda. Enligt regeringens mening är den

senare lösningen att föredra, en uppfattning som regeringen delar med i stort

sett samtliga remissinstanser som yttrat sig i denna del.

Även fortsättningsvis skall dock gälla att biträde bara skall förordnas om det

med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och omständigheterna i

övrigt kan antas att han eller hon har ett särskilt starkt behov av biträde.

Vidare bör det även fortsättningsvis krävas att bevisläget och det processuella

läget i övrigt är sådant att man måste räkna med att målsäganden kommer att

utsättas för ingående eller pressande förhör. En ytterligare förutsättning

enligt nuvarande ordning är att målsägandens fysiska eller psykiska tillstånd

skall vara sådant att han eller hon kan antas ha väsentlig nytta av ett

juridiskt biträde. Även denna förutsättning skall gälla fortsättningsvis. I och

med att dessa begränsningar för förordnande alltjämt skall gälla torde den nu

föreslagna ändringen inte medföra annat än en relativt begränsad ökning av

antalet mål där målsägandebiträde förordnas.

9.3 Målsägandebiträde och stödperson

Regeringens bedömning: Nuvarande ordning beträffande stödperson bör behållas.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en särskild stödperson

skall kunna förordnas i mål om brott på vilket fängelse kan följa. Utredningen

har vidare föreslagit att en förordnad stödperson skall ha rätt till ersättning

för sin inställelse enligt i huvudsak samma principer som målsäganden.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är generellt sett positiva till ett utökat

användande av stödpersoner. Från framför allt domstolshåll har emellertid

framförts farhågor om att införandet av ytterligare ett institut till stöd för

målsägande, vid sidan av målsägandebiträde och nuvarande reglering om

stödperson, kan leda till besvärliga gränsdragningsproblem. Flera

remissinstanser har vidare framhållit att det inte bör förekomma att det

förordnas både stödperson och målsägandebiträde för samma person. En utökad

användning av stödpersoner bör enligt dessa remissinstanser leda till en

motsvarande minskning av antalet målsägandebiträdesförordnanden.

Brottsofferjourernas riksförbund och Riksorganisationen för Kvinnojourer i

Sverige har understrukit vikten av att den som förordnas som stödperson har

tillräckliga kunskaper.

Skälen för regeringens bedömning: Målsägandens behov av personligt stöd under

förundersökning och själva rättegången har varit föremål för ett flertal

överväganden av regeringen under de senaste två decennierna. Redan år 1984

infördes en möjlighet för målsäganden att under vissa förutsättningar få ha med

sig ett personligt stöd under huvudförhandling (20 kap. 15 § rättegångsbalken

[RB]). Behovet av personligt och kurativt stöd uppmärksammades även i samband

med införandet av lagen (1988:609) om målsägandebiträde. I förarbetena till

lagen (prop. 1987/88:107 s. 24 ff.) anges att det är en uppgift för

målsägandebiträdet att lämna personligt och kurativt stöd till sin klient. Lagen

 om målsägandebiträde medförde dock ingen förändring vad gäller möjligheten för

målsäganden att åtföljas av en stödperson. Tvärtom framhölls i förarbetena

uttryckligen att regeln om stödperson borde kvarstå, även om det kunde

förutsättas att sådant behov ofta inte kommer att finnas i de fall

målsägandebiträde förordnats. År 1994 (prop. 1993/94:143) utökades målsägandens

möjligheter att ha med sig stödperson. Dels fick målsäganden själv rätt att

bestämma om han eller hon skall åtföljas av en stödperson vid förhör under

rättegång, dels lagreglerades målsägandens rätt att ha med sig en stödperson vid

 förhör under förundersökning.

Utredningen föreslår i sitt betänkande att stödperson skall kunna förordnas

enligt samma förutsättningar som föreslås gälla för förordnande av

målsägandebiträde - i mål om brott på vilket fängelse kan följa. Som skäl för

detta åberopas dels att det personliga och kurativa stödet skulle bli bättre,

dels att biträdet skulle få möjlighet att ge mera juridisk hjälp än vad som nu

är fallet, allt inom en rimlig kostnadsram.

Regeringen ifrågasätter i och för sig inte utredningens uppfattning att

målsäganden många gånger kan vara i behov av ett bättre personligt och kurativt

stöd under och i samband med rättegången än vad som i dag tillhandahålls. Frågan

 är dock om detta behov på föreslaget sätt skall tillgodoses genom att

ytterligare ett institut inrättas eller om det bör tillgodoses på annat sätt.

Som nämnts tidigare är det en uppgift för målsägandebiträdet att vid sidan av

den juridiska delen av sitt uppdrag lämna personligt och kurativt stöd till sin

klient. Även om målsägandebiträdet inte är professionell i denna sin kurativa

uppgift torde det stöd som denne lämnar ändå vara tillräckligt för att hjälpa de

 flesta målsägande att klara av pressande situationer under rättegången.

Ett bra och professionellt bemötande och stöd av målsägandebiträdet är således

vad målsäganden skall kunna kräva och förvänta sig av rättsväsendet. Det är

också det centrala under domstolsförhandlingarna. Men domstolsmiljön är

främmande för de flesta och kan upplevas skrämmande. Förmågan att klara pressade

 situationer är också mycket individuell. Om målsäganden till följd av den

psykiskt påfrestande situationen behöver ett mer kurativt stöd än det

målsägandebiträdet kan erbjuda tillgodoses detta bäst av målsägandens sociala

nätverk, vänner och anhöriga. Insatser från frivilligorganisationer kan också ha

 stor betydelse i sådana sammanhang. Stödet från personer som frivilligt

engagerar sig, som kanske själva har upplevt liknande situationer, torde vara

väl så värdefullt som en av domstolen förordnad stödperson. Har målsäganden

dessutom ett mer kvalificerat behov av kurativt stöd torde inte insatser i

samband med själva domstolsförhandlingarna vara tillräckliga. Stöd måste då

kunna erbjudas såväl före som efter dessa förhandlingar. Även här kan

frivilligorganisationernas insatser ha stor betydelse, men behövs professionella

 kurativa insatser är det främst en uppgift för socialtjänsten och hälso- och

sjukvården.

Som framgår av avsnitt 6 avser regeringen verka för att vittnesstödsverksamhet

anordnas vid de tingsrätter och hovrätter där sådan verksamhet ännu inte

bedrivs. Detta torde bidra till att behovet av stödpersoner minskar ytterligare.

 Regeringens bedömning är således att nuvarande ordning bör behållas oförändrad.

9.4 Efterlevandes rätt till målsägandebiträde

Regeringens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet för domstol att

förordna målsägandebiträde för andra än dem som är att betrakta som målsägande.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att rätten till

målsägandebiträde bör utvidgas till att avse även vissa efterlevande som inte

direkt intar målsägandeställning.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig över utredningens

förslag har flertalet varit i huvudsak positiva eller inte haft något att

erinra.

Skälen för regeringens bedömning: Lagen (1988:609) om målsägandebiträde tillkom,

 som nämnts tidigare, för att förbättra situationen för personer som fallit

offer för grova våldsbrott. Regeringen ansåg det önskvärt att förbättra deras

ställning i den rättsliga processen och ge dem bättre hjälp och stöd i samband

med förundersökning och rättegång. I propositionen med förslag till lag om

målsägandebiträde anförde dåvarande chefen för Justitiedepartementet att behovet

 av målsägandebiträde fick anses vara särskilt stort vid grövre sexualbrott

eftersom målsäganden i dessa fall regelmässigt utsätts för pressande förhör.

Uppgift står ofta mot uppgift och den tilltalade har ofta ett starkt intresse av

 att förringa målsägandens trovärdighet och att framställa henne i ofördelaktig

dager. En av de viktigaste uppgifterna för målsägandebiträdet förutsågs vara att

 få målsäganden att förstå varför man under förundersökningen och rättegången

måste ställa så detaljerade frågor av djupt personlig natur. En annan viktig

uppgift för målsägandebiträdena angavs vara att bevaka att deras klienter inte

utsätts för onödigt obehag vid förhör m.m.

Departementschefen anförde vidare att det i enskilda fall rörande brottslighet

av annan art naturligtvis kan förekomma att målsäganden har ett ungefär lika

stort behov av biträde som i mål om grova sexualbrott. För att kostnadsfri

juridisk hjälp till målsäganden skulle komma i fråga i dessa fall, när

målsäganden inte för någon egen talan i målet, menade departementschefen dock

att det borde krävas att själva brottet var av kvalificerat slag och att det

hade inneburit en svår kränkning av offret. Ytterligare en förutsättning för

förordnande av målsägandebiträde i dessa fall angavs vara att situationen skulle

 vara sådan som generellt föreligger i våldtäktsmål, alltså att det kan

förväntas att målsäganden kommer att bli utsatt för ingående och pressande

förhör.

Vid lagens tillkomst fanns sålunda en tydlig avgränsning av i vilka mål det

kunde bli aktuellt med ett förordnande av målsägandebiträde. Syftet med

lagstiftningen framgår också tydligt. Den tillkom för att förbättra det

juridiska och kurativa stödet under förundersökning och rättegång för dem som

utsatts för ett grovt våldsbrott i mål där det är vanligtvis förekommer att

målsäganden utsätts för pressande och integritetskränkande förhör.

Lagstiftningens tillämpningsområde omfattade med andra ord inte det behov av

kurativt och juridiskt stöd som efterlevande till den som dödats genom brott kan

 ha.

Den 1 januari 1991 utvidgades möjligheterna att få målsägandebiträde och rätt

att få ett sådant biträde finns numera i princip alla mål om sexualbrott.

Dessutom blev reglerna mer generösa även vid övriga brott där målsägandebiträde

kan komma i fråga, t.ex. i mål om misshandel, olaga hot och rån. Denna

förändring har kommit till uttryck genom att det inte längre krävs ett "särskilt

 starkt" behov av biträde. Det räcker med ett konstaterande av att behov

föreligger. Behovet skall i det enskilda fallet prövas utifrån en

helhetsbedömning av målsägandens situation satt i relation till det brott som

målet gäller. Som dåvarande departementschefen anförde i lagstiftningsärendet

(prop. 1989/90:158) bör dock även fortsättningsvis uppställas vissa

förutsättningar med avseende på målsägandens personliga situation i målet,

exempelvis vad gäller brottets art, bevisläget m.m.(jfr prop. 1987/88:107 s.

38).

Utrymmet för att förordna målsägandebiträde för efterlevande till den som dödats

 genom brott torde således även efter 1991 års lagändring vara mycket begränsat.

 Förutom att den efterlevande skall vara att betrakta som målsägande enligt

processrättsliga regler krävs att även övriga förutsättningar för att förordna

målsägandebiträde är uppfyllda. Som Göteborgs tingsrätt framhållit i sitt

remissyttrande är det ovanligt att efterlevande hörs i bevissyfte under

förundersökning och huvudförhandling, ens i skadeståndsdelen.

Rättspraxis tyder dock på en något generösare tillämpning. I flera

uppmärksammade mordrättegångar under senare år, exempelvis den s.k.

Stureplansrättegången, rättegången efter morden i Malexander och

brandrättegången i Göteborg har målsägandebiträden förordnats för de

efterlevande.

Denna utveckling är enligt regeringens mening rimlig och kan även sägas gå hand

i hand med den utveckling som skett i rättspraxis vad gäller närståendes rätt

till ersättning för psykiska besvär som utgör personskada. Regeringen har

förståelse för att även andra närstående till den som dödats genom brott kan

vara i behov av stöd. Tiden fram till rättegång och själva förhandlingen kan

naturligtvis vara lika smärtsam och pressande för dem. Ur principiell synvinkel

får det dock anses som tveksamt att tillerkänna dem som överhuvudtaget inte är

målsägande kostnadsfritt juridiskt biträde. Det skulle vara ett betydande avsteg

 från de principer som i dag är styrande vid tillsättandet av målsägandebiträde

och skulle kräva en översyn av grunderna för hela målsägandebiträdesinstitutet.

Enligt regeringens mening får de nuvarande reglerna anses vara väl avvägda. Med

dessa fångar man upp dem som har störst behov av målsägandebiträde. Att

utsträcka samhällets åtagande till att omfatta även andra än dem som är att

betrakta som målsäganden är i vart fall för närvarande inte aktuellt. Regeringen

 har dock för avsikt att inom ett par år se över målsägandebiträdesinstitutet.

Vid denna översyn kommer efterlevandes behov av juridiskt stöd att uppmärksammas

 särskilt.

Regeringen vill avslutningsvis nämna att det pågår ett intensivt arbete inom den

 Europeiska unionen för att förstärka brottsoffers ställning i den rättsliga

processen. En bland flera frågor som diskuteras är hur skyddet för efterlevande

till den som dödats genom brott i annat medlemsland skall förstärkas. Bland

annat övervägs att införa en möjlighet för brottsoffer och efterlevande att

anmäla brott och ansöka om ersättning i det land där han eller hon bor. Tanken

är att det egna hemlandet i dessa ärenden skall vara skyldig att bistå

brottsoffret eller den efterlevande i dennes kontakter med utländska

myndigheter.

10 Övriga frågor

10.1 Besöksförbud

Regeringens bedömning: Socialnämnd bör underrättas om en domstols eller en

åklagares beslut i ett ärende om besöksförbud när parterna har gemensamma barn.

Utredningens förslag: Utredningen, som funnit att lagen om besöksförbud fungerar

 relativt väl, föreslår att beslut om besöksförbud i större utsträckning bör

avpassas efter parternas förhållanden. Detta gäller särskilt när parterna har

gemensamma barn. I dessa fall bör även underrättelse om beslutet skickas till

berörd socialnämnd. Utredningen föreslår vidare att Riksåklagaren bör ges i

uppdrag att ta fram särskilda informationsblad.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är genomgående positiva till utredningens

förslag i denna del.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen delar utredningens slutsats att

lagen om besöksförbud fungerar relativt väl. Regeringen anser dock att de många

tragiska händelser som inträffat på senare tid talar för att skyddet måste

förbättras ytterligare. Inom Justitiedepartementet pågår för närvarande en

beredning av frågor om skydd för kvinnor som utsatts för brott av dem närstående

 män. De rättsliga förutsättningarna för intensivövervakning med elektronisk

kontroll i samband med besöksförbud utreds. Vidare övervägs andra sätt att

åstadkomma ett ökat skydd för utsatta kvinnor. En viktig utgångspunkt är att

åtgärderna som skall skydda kvinnan inte i första hand skall inskränka hennes

rörelsefrihet eller inkräkta på hennes integritet.

Information om besöksförbud

Enligt 13 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) skall

undersökningsledaren, när det gäller brott som innebär att besöksförbud kan bli

aktuellt, så snart som möjligt informera målsäganden om reglerna för

besöksförbud. Brottsofferutredningen konstaterade dock att målsäganden inte

alltid får denna information eller att de i vart fall inte förstått den. Det

finns redan i dag ett informationsblad som tagits fram av åklagarväsendet där

det informeras både om "vanliga besöksförbud" och om utvidgade besöksförbud.

Från flera håll, bland annat från de kvinnojourer som besvarade en enkät om

besöksförbud från Brottsofferutredningen, har det emellertid framförts att detta

 informationsblad bör förbättras.

Att det finns brister vad gäller information till målsäganden har även

framkommit i flera andra sammanhang. Som exempel kan nämnas att

Rikspolisstyrelsen under 1997 genomförde inspektion av handläggningen av

brottsofferfrågor hos de olika polismyndigheterna. Resultaten från dessa

inspektioner bekräftar att det finns brister vad gäller polisens fullgörande av

informationsskyldigheten.

Det är enligt regeringens mening ett oavvisligt krav att målsäganden får

information om det skydd i form av besöksförbud som samhället har att erbjuda

och vad ett sådant beslut innebär för berörda parter. Förutom att den skriftliga

 informationen skall vara lättförståelig är det en uppgift för polisen och

åklagarväsendet att försäkra sig om att de som berörs av beslutet verkligen har

förstått dess innebörd.

För att förbättra informationen föreslog Brottsofferutredningen att

Riksåklagaren skulle få i uppdrag att ta fram särskilda informationsblad.

Remissinstanserna var positiva till förslaget. Riksåklagaren framhöll också att

förbättrade informationsbroschyrer sannolikt skulle leda till färre

överträdelser.

Till följd härav uppdrog regeringen i regleringsbrevet för 1999 åt Riksåklagaren

 att tillsammans med Rikspolisstyrelsen se över rutinerna i dessa ärenden (dnr.

Ju2000/1022). Arbetet har bedrivits i en gemensam arbetsgrupp som lämnat förslag

 till bland annat informationsrutiner och en kvalitetssäkringsblankett.

Arbetsgruppen har vidare övervägt frågor som rör säkrare hot- och

riskbedömningar. Förslagen kommer i första hand att behandlas vidare inom

myndigheternas fortsatta utvecklingsarbete avseende våld mot kvinnor, men kommer

 även att beaktas inom ramen för de överväganden som för närvarande görs

beträffande besöksförbudslagstiftningen.

Individuellt anpassade besöksförbud och underrättelse till socialnämnd

Reglerna om besöksförbud utgår från förutsättningen att ett besöksförbud i

princip gäller generellt, dvs. omfattar alla typer av kontakter. Enligt 3 §

lagen om besöksförbud (1988:688) skall emellertid besöksförbudet förses med de

begränsningar och undantag som är påkallade i det enskilda fallet. Det kan t.ex.

 röra sig om tillåtna kontakter som föranleds av frågor rörande gemensamma barn

(se prop. 1987/88:137). Vidare framgår av 1 § fjärde stycket att kontakter som

med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade, aldrig omfattas

av besöksförbudet.

Regeringen anser att det är angeläget att beslut om besöksförbud anpassas efter

parternas förhållanden, särskilt när de har gemensamma barn. Om hänsyn inte tas

till att det finns barn i förhållandet kan besöksförbudet i praktiken även

innebära ett umgängesförbud, trots att förbudet inte omfattar barnen. Det kan

dock vara svårt att urskilja vad som är uppenbart befogade kontakter, dvs.

tillåtna överträdelser av ett besöksförbud. Därtill kommer att åklagarna sällan

utnyttjar bestämmelsen i 3 §. Om man redan från början anger vad som är befogade

 kontakter torde senare tillämpningsproblem många gånger kunna undvikas. Oavsett

 hur ett besöksförbud utformas torde det emellertid innebära problem av olika

slag när parterna har gemensamma barn. Regeringen instämmer därför i

utredningens förslag om att socialnämnd alltid skall underrättas om beslut om

besöksförbud när parterna har gemensamma barn. Detta förslag välkomnas också av

flertalet remissinstanser.

Regeringen avser att reglera denna fråga i förordning (1988:691) om tillämpning

av lagen (1988:688) om besöksförbud.

10.2 Åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk

Regeringens bedömning: Lagstiftningen om åklagarens skyldighet att föra

målsägandens talan synes vara tillräckligt långtgående enligt nuvarande ordning.

 Det bör ankomma på Riksåklagaren att se till att åklagarna får lämplig

utbildning i skadeståndsrätt och att nuvarande bestämmelser tillämpas på ett

korrekt sätt.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran på något

undantag när.

Skälen för regeringens bedömning: Åklagarens skyldighet att föra målsägandens

talan om enskilt anspråk regleras i 22 kap. 2 § rättegångsbalken (RB). Om ett

enskilt anspråk grundas på ett brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren,

enligt bestämmelsens första stycke skyldig att på målsägandens begäran i samband

 med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan. Skyldigheten gäller

under förutsättning att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att

målsägandens anspråk inte är uppenbart obefogat. Om målsäganden vill att det

enskilda anspråket skall tas upp i samband med åtalet, skall han eller hon

meddela undersökningsledaren eller åklagaren detta och lämna uppgifter om de

omständigheter som ligger till grund för anspråket. Om undersökningsledaren

eller åklagaren vid utredningen om ett brott finner att ett enskilt anspråk kan

grundas på brottet skall denne, enligt paragrafens andra stycke, om det kan ske

i god tid före åtalet, underrätta målsäganden om detta. Enligt tredje stycket

skall samma bestämmelser tillämpas om det enskilda anspråket har övertagits av

någon annan.

Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring år 1988 (prop.

1987/88:1, JuU 14, rskr. 81). Genom den ändringen skärptes förutsättningarna för

 att åklagaren skall avstå från att föra målsägandens talan. Bakgrunden till

ändringen var att man ville stärka brottsoffrets (målsägandens) ställning och

göra det lättare för denne att få till stånd en domstolsprövning av sitt

anspråk. Den nya regleringen syftade också till att åstadkomma en bättre

enhetlighet i fråga om åklagarnas benägenhet att föra målsägandens talan.

Brottsofferutredningen har i en enkätundersökning frågat åklagare i vilken

utsträckning de hjälper målsäganden att formulera sina skadeståndsanspråk. Den

övervägande delen svarade att de hjälper målsäganden med detta när de blir

tillfrågade. Det sker dock i mycket olika utsträckning. Flera åklagare svarade

att de är restriktiva med att föreslå vilka belopp som målsäganden bör yrka. De

beskriver i stället vilka poster som skadeståndet kan avse. Andra svarade att de

 brukar hänvisa till Brottsoffermyndighetens praxis i ersättningsärenden. Ingen

åklagare svarade att de inte hjälper målsäganden med skadeståndsanspråket. En

del uppgav dock att det sker sällan. Ett par åklagare svarade att de undviker

att hjälpa målsäganden med skadeståndsanspråket därför att de som åklagare skall

 vara opartiska.

Resultatet av enkätundersökningen ger vid handen att det trots 1988 års

lagstiftning fortfarande finns betydande skillnader i hur mycket stöd som

målsäganden får och hur benägna åklagarna är att ta på sig uppgiften att föra

målsägandens talan om enskilt anspråk. Detta har också framkommit under

remissbehandlingen. Flera tingsrätter och hovrätter har anfört att åklagarna i

många fler fall än för närvarande borde kunna föra målsägandens talan. Frågan är

 om det på grund av dessa brister i lagens tillämpning finns skäl att på nytt

ändra bestämmelsen.

Brottsofferutredningen anser att nuvarande reglering är tillräckligt långtgående

 och att någon lagändring inte är nödvändig. Utredning föreslår i stället att

Riksåklagaren i sina allmänna råd klargör i vilken utsträckning åklagaren skall

hjälpa målsäganden att formulera sina skadeståndsanspråk.

Regeringen delar Brottsofferutredningens uppfattning. Bestämmelsen innebär en

långtgående skyldighet för åklagaren att bistå den enskilde med hans eller

hennes skadeståndstalan. Att den inte tillämpas på avsett sätt tyder snarast på

att det finns ett utbildningsbehov, vilket också framkommit bland annat genom

vad flera av åklagarna uppgett i sina enkätsvar.

Riksåklagaren har i samband med remissbehandlingen förklarat att han har för

avsikt att inleda en översyn av sina (numera upphävda) allmänna råd "Målsägande

i brottmål". Det är enligt regeringens mening angeläget att en sådan översyn

snarast genomförs. Som flera åklagarkammare anfört bör översynen även kombineras

 med adekvat utbildning för åklagarna i de delar av skadeståndsrätten, där

nödvändiga kunskaper synes saknas. Regeringen förutsätter också att

Riksåklagaren inom ramen för sin tillsynsverksamhet undersöker att vidtagna

åtgärder får avsedd effekt.

Mot nu angivna bakgrund finner regeringen att Brottsofferutredningens förslag

kan godtas. Regeringen föreslår ingen ändring av 22 kap. 2 § RB.

I sammanhanget skall avslutningsvis nämnas en promemoria som upprättats av

Domstolsverkets arbetsgrupp för processrättsliga frågor den 12 oktober år 2000.

I den föreslås att det införs en mer långtgående skyldighet för åklagare att

utföra målsägandens talan om enskilt anspråk. Vidare föreslås bland annat

skärpta krav, hämtade från tvistemålsprocessen, om vad som skall anges när ett

enskilt anspråk anmäls i brottmålsrättegång. Promemorian, som överlämnades till

Justitiedepartementet den 14 december år 2000, bereds för närvarande i

Regeringskansliet (dnr Ju2000/6591).

10.3 Särskilda forumregler för förföljda personer

10.3.1 Inledning

Frågan om särskilda forumregler för förföljda personer har övervägts vid ett

flertal tillfällen under senare år. Bland annat föreslog Kvinnovåldskommissionen

 i sitt betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60) en särskild forumregel för frågor om

 vårdnad och umgänge när ett barn medgivits fingerade personuppgifter. Behörig

domstol i dessa fall skulle enligt förslaget vara Stockholms tingsrätt.

Utredningen om vissa folkbokföringsfrågor övervägde i sitt betänkande Några

folkbokföringsfrågor (SOU 1996:68) en särskild forumregel som skulle berättiga

käranden att väcka talan där han själv har sitt hemvist om sekretess råder

beträffande svarandens hemvist eller om svaranden har fingerade personuppgifter.

 Utredningen bedömde dock att någon sådan särskild regel inte behövdes. Skälet

för detta angavs vara att den nuvarande ordningen är till fördel för den

förföljde eftersom den leder till att han eller hon emellanåt inte kan nås för

rättegång. Flera remissinstanser ansåg dock att en särskild forumregel behövs,

särskilt då en part har sekretessmarkering.

I förarbetena till de senaste ändringarna i lagen om fingerade personuppgifter

(prop. 1997/98:9), uttalade regeringen att frågan om särskilda forumregler för

förföljda personer bör övervägas ytterligare och att en sådan utredning bör

omfatta såväl mål om vårdnad och umgänge som andra tvistemål. Regeringen ansåg

att frågan lämpligen kunde behandlas inom ramen för Brottsofferutredningens

uppdrag.

Sekretessmarkering

Enligt 7 kap. 15 § sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess bland annat i

verksamhet som avser folkbokföring eller annan liknande registrering av

befolkningen. Sekretessen gäller för uppgift om enskilds personliga

förhållanden, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller

någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Sekretess kan gälla för en

särskilt känslig uppgift om exempelvis adoption men också för en normalt harmlös

 uppgift om adress som kan behöva skyddas vid personförföljelse. I vissa fall

kan man på förhand misstänka att en uppgift kommer att efterfrågas för att

användas på ett sätt som kan vara till men för den enskilde, t.ex. att en

adressuppgift används som ett led i förföljelse. Skattemyndigheten, som ansvarar

 för folkbokföringsregistret, har då möjlighet att föra in en s.k.

sekretessmarkering i registret. Markeringen anger att särskild försiktighet bör

iakttas vid bedömningen av om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut,

eftersom uppgifterna kan omfattas av sekretess. Sekretessmarkering är alltså

avsedd att ge myndigheten en varningssignal vid utlämnande av uppgifter som

normalt sker utan särskild sekretessprövning. Markeringen anger att personen i

fråga t.ex. löper risk för förföljelse. Den omständigheten har naturligtvis stor

 betydelse vid en prövning av om en uppgift kan lämnas ut. För att markeringen

skall få avsedd effekt får den regelmässigt omfatta samtliga medlemmar i den

förföljdes hushåll.

Sekretessmarkering har använts inom folkbokföringen under många år.

Skatteförvaltningen har också utarbetat särskilda rutiner för systemet med

sekretessmarkeringar. Förfarandet med sekretessmarkering är inte närmare

lagreglerat men motsvarar det som gäller för den hemligstämpel som enligt 15

kap. 3 § sekretesslagen kan åsättas en allmän handling. Förfarandet med

sekretessmarkering har accepterats i Justitieombudsmannens praxis, se JO 1984/85

 s. 282 och JO 1987/88 s. 195.

Kvarskrivning

Reglerna om kvarskrivning återfinns i folkbokföringslagen (1991:481). Enligt 16

§ får en person som av särskilda skäl kan antas bli utsatt för brott,

förföljelser eller allvarliga trakasserier på annat sätt, om han har flyttat

eller avser att flytta, efter ansökan medges att vara folkbokförd på den gamla

folkbokföringsorten i högst tre år (kvarskrivning). När det inte längre finns

skäl för kvarskrivning skall den upphöra. Kvarskrivning får även medges den

utsatte personens medflyttande familj. Kvarskrivning beslutas av

skattemyndigheten. Skyddet vid kvarskrivning är inriktat på att hemlighålla den

förföljdes bostadsort och verkliga adress då skydd med stöd av sekretessreglerna

 bedöms otillräckligt. Kvarskrivning skall främst skydda mot sådan

personförföljelse som grundas på att en person spåras med hjälp av uppgift om

adress m.m. som finns hos folkbokföringen.

En kvarskriven person har normalt bytt bostadsort men är inte folkbokförd på

vistelseorten. I stället är personen folkbokförd - kvarskriven - där hon eller

han tidigare var bosatt. Personens verkliga adress registreras inte inom

folkbokföringen och sprids inte heller till andra myndigheter. Den kvarskrivne

är i folkbokföringen registrerad endast med adress hos den skattemyndighet som

har beslutat om kvarskrivningen. Det är också denna adress som automatiskt

överförs från folkbokföringen till myndigheter och företag m.m. Post som sänds

till den kvarskrivne med ledning av adressen som folkbokföringen tillhandahåller

 hamnar alltså hos skattemyndigheten. Myndigheten har kännedom om personens

verkliga adress och vidaresänder posten till den kvarskrivne. Skattemyndigheten

skall förvara uppgiften om den kvarskrivnes adress på ett betryggande sätt.

Fingerade personuppgifter

Bestämmelser om fingerade personuppgifter infördes den 1 juli 1991 och regleras

i lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter. Enligt 1 § lagen om fingerade

personuppgifter får en person som är folkbokförd i landet medges att använda

andra personuppgifter om sig själv än de verkliga (fingerade personuppgifter) om

 det finns en uppenbar risk att personen kan bli utsatt för särskilt allvarlig

brottslighet som riktar sig mot dennes liv, hälsa eller frihet. Det krävs också

att personen inte kan ges tillräckligt skydd på annat sätt.

När ett medgivande att använda fingerade personuppgifter har givits registreras

den som fått medgivandet med bland annat fingerat personnummer och namn i

folkbokföringen. Därifrån förs de fingerade uppgifterna vidare till bland annat

olika myndigheter på samma sätt som andra folkbokföringsuppgifter. Personen i

fråga använder så gott som undantagslöst de fingerade uppgifterna. Den "gamla

identiteten" är avregistrerad inom folkbokföringen. Det framgår att

avregistreringen har sin grund i att den enskilde använder fingerade

personuppgifter. Den som fått fingerade personuppgifter är folkbokförd under de

nya uppgifterna på den ort där hon eller han är bosatt. Genom att personen

använder fingerade personuppgifter om sig själv kan vederbörande sägas ge sken

av att vara en annan person än den hon eller han verkligen är.

Fingerade personuppgifter har samma syfte som kvarskrivning. Åtgärden skall

skydda mot att en viss person utsätts för förföljelse av en eller flera andra

personer. Förföljaren är ofta känd när fråga om byte aktualiseras men åtgärden

kan användas även när denne inte går att närmare identifiera. Mera avgränsat kan

 syftet med fingerade personuppgifter sägas vara att hindra att en förföljare,

med hjälp av allmänna handlingar hos en myndighet, får kännedom om var den

person som behöver skyddas bor eller vistas.

Fingerade personuppgifter medför inte någon rättslig förändring av personens

namn eller andra förhållanden. Den skyddade får rätt att dölja de verkliga

uppgifterna men rättsligt är hon eller han samma person som tidigare. Personen i

 fråga torde inte ha någon skyldighet att använda de fingerade uppgifterna utan

kan i vissa sammanhang också nyttja sitt verkliga namn och personnummer m.m. Det

 har inte någon privaträttslig betydelse om personen ingår avtal eller andra

rättshandlingar med användande av verkliga eller fingerade uppgifter. Hela tiden

 är det samma rättssubjekt som kan göras ansvarigt. Motsvarande gäller i fråga

om offentligrättsliga förpliktelser.

Nuvarande ordning - forumregler och skyddad identitet

Enligt den allmänna forumregeln i 10 kap. 1 § RB skall talan väckas vid rätten

på den ort där svaranden har sitt hemvist. När svaranden har erhållit

sekretessmarkering har käranden små möjligheter att få kännedom om svarandens

hemvist. I vissa fall kan skattemyndigheten, som ju känner till svarandens

adress, medverka till att en svarande som har sekretessmarkering får del av en

ansökan om stämning. Det fordras då att käranden klargör förhållandena och att

domstolen begär hjälp av skattemyndigheten med att få kontakt med svaranden. Om

denna ingår i svaromål utan att göra foruminvändning kan målet handläggas på

vanligt sätt. Det förekommer dock att en svarande som får del av

stämningsansökan genom skattemyndighetens försorg inte ingår i svaromål.

Käranden kan då behöva visa att han väckt talan vid rätt forum. Om

skattemyndigheten, med hänvisning till sekretesslagens regler, inte röjer

uppgiften om svarandens hemvist kan käranden inte fullgöra sin skyldighet att

visa rätt forum. Hans talan kommer då att avvisas.

Skattemyndigheten har inte alltid rätt att hemlighålla uppgiften om svarandens

hemvist. I vissa fall måste uppgiften lämnas ut. Det kan gälla exempelvis när

det är en annan person än förföljaren som framställer ett anspråk i domstol. Då

kan det knappast av särskild anledning antas att svaranden eller någon honom

närstående lider men om uppgiften röjs (se 7 kap. 15 § sekretesslagen).

När det är förföljaren som vill inleda rättegång talar naturligtvis mycket för

att skattemyndigheten bör hemlighålla uppgifterna om den förföljde. Samtidigt

kan emellertid även en förföljare ha ett berättigat anspråk på att kunna föra

talan mot en person som han tidigare har trakasserat. I familjerättsliga mål

föreligger ofta en tydlig konflikt mellan motstående intressen. I ett visst fall

 kan en kvinna som har fått sekretessmarkering på grund av förföljelse ha barn

tillsammans med förföljaren. Mot rätten till umgänge mellan barnet som kvinnan

har vårdnaden om och barnets far får då ställas kvinnans behov av skydd. Det kan

 inte uteslutas att en sekretessprövning i ett visst fall leder fram till att en

 utpekad förföljare i egenskap av kärande, trots sekretessmarkering, får del av

uppgiften om svarandens/offrets hemvist. I praktiken torde det dock ankomma på

den utpekade förföljaren att visa att svaranden inte kommer att lida något men

om uppgiften om dennes hemvist röjs. Det kan troligen inte ske utan att käranden

 förebringar ganska omfattande utredning om sina personliga förhållanden. Trots

vad som nu har sagts ligger det närmast till hands att anta att en utpekad

förföljare kommer att ha mycket svårt att få ut uppgiften om offrets hemvist. Om

 det finns den minsta risk att en uppgift om hemvist kommer att användas för

förföljelse kan det förefalla självklart att uppgiften inte skall lämnas ut.

Samtidigt kan ett sådant ställningstagande komma i konflikt med europeiska

konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna (Europakonventionen). Enligt denna har var och en då hans eller

hennes civila rättigheter eller skyldigheter berörs rätt att få sin sak prövad

av en domstol. Får käranden inte reda på adressen kan han sålunda inte utöva

denna sin rätt att väcka talan.

Vidare uppkommer fråga om en kvarskriven person kan medverka i en rättegång, som

 svarande eller kärande, utan att avslöja sin verkliga adress. Frågan är

naturligtvis särskilt aktuell om det är förföljaren som är den kvarskrivnes

motpart. I den mån en motpart till en kvarskriven person skall lämna uppgift om

den kvarskrivne kan uppgifterna om namn, personnummer, hemvist samt postadressen

 hos skattemyndigheten inhämtas på vanligt sätt från folkbokföringen. Om en

kvarskriven person som är svarande i en rättegång följer rättens förelägganden

och kallelser behöver varken domstolen eller motparten känna till den

kvarskrivnes verkliga adress. Motsvarande gäller om vederbörande har anledning

att själv inleda rättegång. Den kvarskrivne kan således tämligen problemfritt

uppträda i en process utan att avslöja sin verkliga adress. Praktiska problem

kan dock uppkomma om förföljaren är den kvarskrivnes motpart och den kvarskrivne

 behöver vara personligen närvarande vid en muntlig förhandling.

När det gäller den som fått fingerade personuppgifter kan det, i likhet med vad

som gäller vid sekretessmarkering, bli problem för såväl den enskilde som tredje

 man. Det är inte meningen att det skall finnas någon laglig möjlighet för den

som använder fingerade personuppgifter att undandra sig några förpliktelser.

Personen i fråga har inte heller rätt att vägra medverka i ett rättsligt

förfarande med hänvisning till att han fått fingerade personuppgifter. Det är

inte otänkbart att personen ifråga kan bli skyldig att inställa sig personligen

exempelvis inför allmän domstol. Därvid föreligger risk för att den skyddade

personens verkliga identitet avslöjas. Även om den som använder fingerade

personuppgifter anlitar ombud eller biträde är en sådan risk inte utesluten.

Justitieombudsmannen (JO) har behandlat frågan om delgivning av stämning i ett

mål om umgängesrätt m.m. där svaranden hade fingerade personuppgifter (se JO:s

ämbetsberättelse, 2000/01:JO1, sid. 36-40). JO konstaterar inledningsvis, efter

att ha redogjort för regleringen i 15 kap. 5 § och 14 kap. 2 § tredje stycket

sekretesslagen (1980:100), att det enligt 2 § delgivningslagen (1970:428)

åligger den myndighet där målet eller ärendet handläggs att ombesörja

delgivning. Då det torde ha varit näst intill omöjligt för käranden att, i

enlighet med 33 kap. 1 § RB, i ansökan om stämning ange bl.a. svarandens adress

och förhållandena i övrigt av betydelse för delgivning, menar JO att det hade

ålegat tingsrätten att få fram uppgifterna. Skyldigheten förelåg i vart fall när

 det hade visat sig att svaranden inte avsåg att bidra till målets handläggning.

10.3.2 Frågan om särskilda forumregler behöver utredas

Regeringens bedömning: Frågan om särskilda forumregler i mål där ena parten har

fått sekretessmarkering, medgetts kvarskrivning eller fått fingerade

personuppgifter bör utredas särskilt.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det görs ett tillägg i

bestämmelsen om allmänt forum i tvistemål (10 kap. 1 § RB) så att käranden - i

de fall där svaranden har medgetts att använda fingerade personuppgifter eller

har sekretessmarkering - kan väcka talan vid den domstol där käranden har sitt

hemvist. Om käranden saknar hemvist i Sverige föreslås denne ha rätt att väcka

talan vid Stockholms tingsrätt. Utredningen föreslår vidare beträffande mål om

vårdnad och umgänge - för det fall det råder sekretess om barnets hemvist eller

barnet har fingerade personuppgifter - att talan får väckas där käranden har sin

 hemvist eller, om denne saknar hemvist i Sverige, vid Stockholms tingsrätt. I

fråga om äktenskapsmål föreslås - för de fall en av parterna saknar hemvist i

Sverige och den andra har ett sekretessbelagt hemvist eller använder fingerade

personuppgifter och har sitt hemvist i Sverige - att Stockholms tingsrätt görs

till behörig domstol.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig över

förslaget. Justitieombudsmannen, som i och för sig inte har något att erinra mot

 förslaget, framhåller att de föreslagna forumreglerna är begränsade till vissa

typer av mål. Det innebär att de t.ex. inte omfattar mål om underhåll till barn,

 om talan inte väcks i äktenskapsmål eller mål om vårdnad om barn. Eftersom

samma överväganden som motiverar särskilda forumregler i äktenskapsmål och

vårdnadsmål kan göra sig gällande även i andra typer av familjerättsliga mål

menar Justitieombudsmannen att det är önskvärt med en mer allmän översyn av de

särskilda forumreglerna.

Skälen för regeringens bedömning: De överväganden som har gjorts av

Kvinnovåldskommissionen (SOU 1995:60) och Utredningen om vissa

folkbokföringsfrågor (SOU 1996:68) beträffande särskilda forumregler för

personer med sekretessmarkering eller fingerade personuppgifter har varit

inriktade på förhållandevis begränsade delar av den problematik som frågan om

särskilda forumregler enligt regeringens mening ger anledning att diskutera.

Kvinnovåldskommissionen synes närmast ha lagt aspekter om rättssäkerhet till

grund för sitt förslag om en särskild forumregel i vårdnads-, boende- och

umgängestvister.

Utredningen om vissa folkbokföringsfrågor har å sin sida till övervägande del

sett på frågan ur den skyddades perspektiv, vilket ledde utredningen fram till

slutsatsen att det inte fanns skäl att föreslå någon ändring av forumreglerna

eftersom den nuvarande ordningen redan i dag utgör ett bra skydd för den som

skall skyddas.

I förarbetena till regeringens förslag med anledning av Utredningen om vissa

folkbokföringsfrågors betänkande uttalade regeringen att frågan om särskilda

forumregler för förföljda personer borde övervägas ytterligare och att en sådan

utredning lämpligen borde omfatta såväl mål om vårdnad och umgänge som andra

tvistemål (prop. 1997/98:9). Eftersom frågan omfattades av det uppdrag som

Brottsofferutredningen hade ansåg regeringen att frågan skulle behandlas inom

ramen för det arbetet.

Som angetts ovan har Brottsofferutredningen föreslagit att det bör göras ett

tillägg till 10 kap. 1 § rättegångsbalken så att käranden - i de fall där

svaranden har medgetts att använda fingerade personuppgifter eller har

sekretessmarkering - kan väcka talan vid den domstol där han eller hon har sin

hemvist. Om käranden saknar hemvist i Sverige föreslås denne ha rätt att väcka

talan vid Stockholms tingsrätt.

Utredningen har vidare, beträffande mål om vårdnad och umgänge - för det fall

det råder sekretess om barnets hemvist eller barnet har fingerade

personuppgifter - föreslagit att talan bör få väckas där käranden har sitt

hemvist eller, om denne saknar hemvist i Sverige, vid Stockholms tingsrätt. I

fråga om äktenskapsmål föreslås - för de fall en av parterna saknar hemvist i

Sverige och den andra har ett sekretessbelagt hemvist eller använder fingerade

personuppgifter och har sitt hemvist i Sverige - att Stockholms tingsrätt görs

till behörig domstol.

Utredningen har dock inte på något mer ingående sätt diskuterat de för- och

nackdelar en reglering av forumfrågan för med sig för den som vill väcka talan

mot en person med skyddade uppgifter respektive för sistnämnda person.

Utredningen har endast anfört att om det råder sekretess beträffande en förföljd

 persons hemvist eller han eller hon har fingerade personuppgifter, så finns det

 en uppenbar risk för att denna person får sitt hemvist eller sin identitet

avslöjad om han eller hon blir instämd i ett tvistemål. Utredningen anser att en

 särskild forumregel i tvistemål i allmänhet visserligen inte skulle utesluta

risken men dock minska den. Det förslag som Utredningen om vissa

folkbokföringsfrågor har övervägt men förkastat anges av Brottsofferutredningen

vara den bästa lösningen

Eventuella fördelar eller nackdelar med särskilda forumregler i familjerättsliga

 mål har inte heller diskuterats. Utredningen konstaterar att det i familjemål

behövs en särskild forumregel för de fall då det råder sekretess beträffande

barnets hemvist eller barnet har fingerade personuppgifter. Beträffande

äktenskapsmål anges att sådana mål enligt 14 kap. 3 § ÄktB. skall tas upp av

tingsrätten i den ort där kvinnan eller mannen har sitt hemvist. Har ingen av

dem hemvist i Sverige tas målet upp av Stockholms tingsrätt. En kärande som har

hemvist i Sverige kan ju välja mellan sitt eget och svarandens hemvistforum och

därför behövs enligt utredningen inte någon särskild forumregel för

äktenskapsmål i allmänhet. För det fall en av parterna saknar hemvist i Sverige

och den andre har ett sekretessbelagt hemvist eller använder fingerade

personuppgifter och har hemvist i Sverige, föreslås dock ett tillägg som gör

Stockholms tingsrätt till behörig domstol också i dessa fall.

Brottsofferutredningens förslag syftar enligt vad som anges i betänkandet till

att öka skyddet för dem som har sekretessmarkering eller fingerade

personuppgifter. Någon analys av att denna effekt skulle uppnås har emellertid

inte förebringats. Som reglerna är utformade i dag är det mycket svårt för en

käranden att få fram adressen till en person med sekretessmarkering och

nästintill omöjligt vad gäller en person som medgivits rätt att använda

fingerade personuppgifter. Detta leder, som bland annat framhållits av

Utredningen om vissa folkbokföringsfrågor, till att käranden inte kan väcka

talan mot personen i fråga. Detta kommer man inte tillrätta med genom att ändra

forumreglerna på föreslaget sätt eftersom käranden fortfarande kommer att ha

lika svårt att få fram svarandens adressuppgifter. Här har visserligen

Justitieombudsmannen, som redogjorts för ovan, uttalat att det åligger domstolen

 att få fram de uppgifter som behövs för att delge svaranden stämningsansökan.

En sådan eventuell skyldighet torde dock bara föreligga i indispositiva

tvistemål. Till detta kommer att frågan om domstolens behörighet egentligen

skall prövas innan frågor om delgivning över huvud taget kan bli aktuella.

Det positiva som skulle kunna uppnås med en ändring i enlighet med utredningens

förslag är dock att svaranden som medverkar till att domstolsprocessen kan

genomföras inte på grund av forumbestämmelsernas utformning får sin nya hemort

(hemvist) avslöjad. Här kan dock andra problem göra sig gällande, som t.ex.

domstols möjlighet att hemlighålla adressuppgifter vid exempelvis delgivning med

 svaranden m.m. Det kan vidare uppstå säkerhetsrisker i och med att den som

lever under skyddad identitet kan bli tvungen att inställa sig personligen. En

annan brist med utredningens förslag är, såsom framhållits av

Justitieombudsmannen, att utredningen inte beaktat att det även finns andra mål

och ärenden för vilka det kan finnas behov av särskilda forumregler då ena

parten har skyddad identitet. Som exempel kan nämnas talan om underhåll (7 kap.

12 § föräldrabalken) och mål om hävande av faderskap (7 kap. 3 §

föräldrabalken).

Det ovan anförda talar enligt regeringens mening för att frågan om särskilda

forumregler bör utredas ytterligare. Det är enligt regeringens mening av största

 betydelse att de som har skyddad identitet får ett så heltäckande skydd som

möjligt och att det därför genomförs en samlad översyn av samtliga mål- och

ärendetyper där forumreglerna kan vara av betydelse i detta hänseende. En sådan

utredning bör, förutom forumfrågan, även omfatta reglerna i 33 kap.

rättegångsbalken om parts skyldighet att uppge namn, adress m.m., samt domstols

möjlighet att hemlighålla uppgifter i samband med kallelser, förhandling,

delgivning med svaranden. Utredningen bör också ha till uppdrag att se över

nuvarande ordning ur ett rättssäkerhetsperspektiv för käranden så att

utformningen av forumbestämelserna inte får till följd att den europeiska

konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna åsidosätts.

10.4 Ekonomisk ersättning till enskild som fått fingerade personuppgifter

Regeringens bedömning: Det kan i några fall vara skäligt att en person som på

grund av förföljelse tvingas byta sin identitet får ekonomisk hjälp från staten.

 Behovet av ekonomisk hjälp kan dock finnas också i andra fall, exempelvis vid

s.k. kvarskrivning. Rikspolisstyrelsen med flera myndigheter har överlämnat ett

förslag om nationell handlingsplan för skydd av bevispersoner. Detta innehåller

förslag om ersättning till skyddade bevispersoner i vissa fall.

Ersättningsfrågan bör behandlas i ett sammanhang. Detta sker lämpligen inom

ramen för den fortsatta beredningen av det nationella handlingsprogrammet.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att de personer som medges att

använda fingerade personuppgifter skall kunna tillerkännas ersättning i skälig

omfattning för de kostnader som kan uppkomma i samband med identitetsbytet.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget är positiva

eller har inget att erinra. Svea hovrätt anser dock att den föreslagna lydelsen

av 7 § tredje stycket lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter behöver

justeras på så sätt att det framgår att beslutet kan "överklagas" till

Stockholms tingsrätt. Svea hovrätt anser vidare att det bör införas en tidsfrist

 för ett sådant överklagande. Rikspolisstyrelsen tillstyrker förslaget under

förutsättning att de ersättningar som utges inte belastar polisväsendets anslag

och att styrelsen tillförs medel för själva förvaltningsuppgiften.

Brottsoffermyndigheten anser i likhet med Helsingborgs tingsrätt att även de som

 erhållit sekretessmarkering och kvarskrivning skall kunna få ersättning för

sina kostnader. Brottsoffermyndigheten förordar vidare att den ges i uppgift att

 fatta beslut om och administrera den ifrågavarande ersättningen.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt regeringens mening kan det vara rimligt

 att samhället i några fall ger ekonomisk hjälp till den som på grund av

förföljelse eller risk för allvarlig brottslighet tvingas hemlighålla sitt namn

och adress och därigenom drabbas av extraordinära kostnader. Det kan vara

kostnader som har samband med byte av bostadsort eller med försäljning av en

fastighet eller bostadsrätt och kostnader i samband med att den enskilde måste

byta arbete. Brottsofferutredningen har föreslagit att de personer som medges

att använda fingerade personuppgifter skall kunna tillerkännas ersättning i

skälig omfattning för de kostnader som kan uppkomma i samband med

identitetsbytet. Ersättning föreslås lämnas bara i den mån de uppkomna

kostnaderna inte kan ersättas på annat sätt, exempelvis genom socialtjänsten.

Som regeringen framhållit i förarbetena till de senaste ändringarna i lagen om

fingerade personuppgifter (prop. 1997/98:9) kan emellertid kostnader av

ifrågavarande slag uppkomma också för kvarskrivna personer och personer som har

erhållit sekretessmarkering. Utredningen har berört detta och konstaterat att de

 kostnader och andra olägenheter som uppkommer kan vara i stort sett lika för en

 kvarskriven person som för den som fått fingerade personuppgifter. Båda dessa

kategorier borde därför kunna få ersättning för de merkostnader som uppstår.

Utredningen har emellertid inte kunnat lösa finansieringsfrågan för ett större

antal förföljda personer och har därför valt att begränsa sitt förslag till att

gälla de personer som medgivits att använda fingerade personuppgifter.

Även justitieutskottet har yttrat sig i frågan (1997/98:SkU5 s.35). Utskottet

anslöt sig i huvudsak till vad regeringen anfört i prop. 1997/98:9, men uttalade

 att det kan ifrågasättas om inte det allmänna bör ta ett ansvar i de fall där

orsaken till förföljelsen är att den drabbade har uppfyllt sin vittnesplikt.

Utskottet, som erinrade om att vittnesplikten är sanktionerad (36 kap. 7 och 21

§§ rättegångsbalken), ansåg att det måste övervägas om den som förföljs på grund

 av att han eller hon har uppfyllt sin vittnesplikt skall vara hänvisad bara

till ersättning i form av skadestånd, brottsskadeersättning samt vad som kan

utgå inom ramen för socialtjänsten. Skatteutskottet delade justitieutskottets

bedömning.

Som nämnts tidigare beslutade regeringen i november 1999 att uppdra åt

Rikspolisstyrelsen att i samverkan med Riksåklagaren, Kriminalvårdsstyrelsen,

Domstolsverket och Brottsoffermyndigheten utarbeta ett förslag till ett

nationellt handlingsprogram för skydd av vittnen, målsäganden och andra

bevispersoner. Detta uppdrag har nu redovisats och i den rapport som

överlämnades till regeringen den 14 december 2000 lämnas bland annat förslag

till en ny lag om skydd för bevispersoner. Med bevisperson skall enligt

förslaget förstås den som i egenskap av målsägande, vittne, misstänkt eller i

annan egenskap lämnar uppgifter under förundersökning eller rättegång. Även

make, sammanboende, barn och annan till bevispersonen särskilt närstående

föreslås också omfattas av det skydd som skall kunna beredas med stöd av lagen.

De personer som omfattas av skydd enligt den föreslagna lagen skall kunna

erhålla ersättning för kostnader för boende, uppehälle, resor transporter och

andra liknande för programmets genomförande nödvändiga utgifter. I rapporten

understryks också nödvändigheten av att samordna det skydd som föreslås i denna

lag med andra åtgärder såsom sekretessmarkering, kvarskrivning och fingerade

personuppgifter.

Som regeringen tidigare uttalat kan det anses rimligt att samhället i speciella

fall ger ekonomisk hjälp till den som på grund av förföljelse eller risk för

allvarlig brottslighet tvingas hemlighålla sitt namn och adress och därigenom

drabbas av extraordinära kostnader. Det förslag som Brottsofferutredningen

presenterat avser ersättning till dem som fått medgivande att använda fingerade

personuppgifter. Ersättning kan emellertid vara lika motiverad i andra fall,

exempelvis vid kvarskrivning. De förslag om ersättningsmöjligheter som ingår i

förslaget om ett nationellt handlingsprogram för skydd av vittnen tar sikte på

samma frågor. Enligt regeringens mening är det viktigt att frågan om ersättning

till dem som är i behov av skydd behandlas uttömmande och i ett sammanhang.

Detta görs lämpligen inom ramen för den fortsatta beredningen av förslaget om

det nationella handlingsprogrammet.

10.5 Lagen om särskild företrädare för barn

10.5.1 Bakgrund

Den 1 januari 2000 trädde lag (1999:997) om särskild företrädare för barn i

kraft (prop. 1998/99:133. bet. 1999/2000:JuU2, rskr. 1999/2000:49). Lagen

tillkom för att stärka möjligheterna att tillvarata barns rätt när en

vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till

misstänks för brott mot barnet. För att förbättra förutsättningarna för att

utreda sådana brottsmisstankar kan i vissa fall en särskild företrädare

förordnas för barnet. Denne skall i stället för barnets vårdnadshavare ta till

vara barnets rätt under förundersökningen och i rättegång.

En central bestämmelse i lagen är möjligheten för domstol att fatta ett

interimistiskt beslut om förordnande (6 §). Härigenom kan vissa inledande

utredningsåtgärder genomföras utan vårdnadshavarens vetskap, vilket kan vara av

stor betydelse i denna typ av utredningar.

Uppsala tingsrätt och Åklagarkammaren i Falun har var för sig i skrivelser till

Justitiedepartementet (Ju2000/1642 och Ju2000/5184) uppmärksammat regeringen på

vissa potentiella problem med lagen, framför allt vad gäller hur lagens

bestämmelse om interimistiskt beslut samverkar med reglerna i lagen (1996:242)

om domstolsärenden (ärendelagen) och socialtjänstlagen (1980:620) om

kommunikation med parterna respektive information till socialtjänsten. På grund

av bestämmelser om kommunikation och information i nämnda lagar finns, enligt

tingsrätten och åklagarkammaren, risk för att vårdnadshavare i vissa fall får

reda på att domstol har fattat ett interimistiskt beslut om särskild företrädare

 innan dess att polis/åklagare har hunnit genomföra ett första förhör eller

läkarundersökning har påbörjats.

Kommunikation m.m. i ärenden om särskild företrädare för barn

Ett av motiven för införandet av lagen om särskild företrädare för barn var att

det i vissa fall finns ett behov för åklagare och polis att vid framför allt

misstanke om sexuella övergrepp av närstående kunna företa vissa inledande

utredningsåtgärder utan vårdnadshavares vetskap. Om misstankarna initialt inte

kan utredas närmare utan inblandning av den som misstänks för övergreppet finns

risk för att brott mot barn i stor utsträckning förblir outredda och inte

lagförda och att pågående övergrepp fortsätter.

Ett interimistiskt beslut om att förordna en företrädare för barnet är

naturligtvis en mycket ingripande åtgärd från samhällets sida. I 7 § har därför

angetts att åklagaren skall underrätta vårdnadshavaren om de utredningsåtgärder

som vidtas i fråga om barnet sedan det interimistiska beslutet har meddelats och

 att underrättelsen skall lämnas så snart det är möjligt utan men för

utredningen. I författningskommentaren till nämnda bestämmelse sägs att den

väsentliga aspekten, när det gäller tidpunkten för underrättelse om t.ex. att

förhör hålls med barnet eller att barnet genomgår läkarundersökning, är

intresset av att undvika att en vårdnadshavare ges tillfälle att påverka barnet

till men för utredningen. Det anges vidare att vårdnadshavaren med hänsyn till

detta normalt sett bör kunna underrättas så snart ett förhör eller en

läkarundersökning har påbörjats.

Som påpekats av Uppsala tingsrätt och som framgår av 13 och 14 §§ lagen om

särskild företrädare för barn skall en ansökan om ställföreträdare handläggas

enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden med barnets vårdnadshavare som

motpart i ärendet. Det betyder att handlingar och beslut i ärendet som

huvudregel skall kommuniceras med och expedieras till vårdnadshavarna.

Av 16 § förundersökningskungörelsen (1947:948) följer att socialnämnd, om inte

hinder möter, i god tid skall underrättas om tid och plats för förhör med den

som är under tjugo år om det finns skäl att anta att vad som förekommit bör

föranleda ingripande från socialnämnden. För socialtjänstens del gäller, enligt

50 a § tredje stycket socialtjänstlagen (1980:620), att när en utredning

huruvida socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd

inleds, skall den som berörs av utredningen underrättas. I 52 § stadgas vidare

att den enskilde bör hållas underrättad om de anteckningar som förs om honom.

Sekretess

Av 9 kap. 15 § sekretesslagen (1980:100) framgår att sekretess gäller för

enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i ärenden om särskild

företrädare för barn, när det kan antas att den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men om uppgiften röjs. Sekretess gäller utan att

part begär det.

Förutom nämnda sekretessbestämmelse kan sekretess i domstol i ärenden om

särskild företrädare även gälla enligt bestämmelserna om sekretess under

förundersökning samt enligt bestämmelserna om överförd sekretess (se 5 kap. 1 §,

 9 kap. 17 § och 12 kap. 1 § sekretesslagen.

10.5.2 Förslag till förtydligande

Regeringens bedömning: Det är angeläget att ändamålet med ett interimistiskt

beslut om särskild företrädare för barn inte riskeras genom en omedelbar

expediering av beslutet till parterna. Starka rättssäkerhetsaspekter talar

samtidigt för att parterna bör få del av beslutet så snart som möjligt.

Förordningen (1999:998) om särskild företrädare för barn bör därför kompletteras

 med en bestämmelse som uttryckligen anger dels att en domstol får avvakta med

att expediera ett interimistiskt beslut om särskild företrädare för barn, dels

inom vilken tid ett sådant beslut senast skall sändas till parterna.

Utredningens förslag: Har inte varit föremål för utredningens överväganden.

Skälen för regeringens bedömning: Syftet med lagen om särskild företrädare för

barn är att på ett bättre sätt än tidigare kunna ta till vara barnets rätt när

en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande

till misstänks för brott. Lagen syftar till att förbättra förutsättningarna för

att utreda sådana brottsmisstankar. Som framhållits ovan är möjligheten för

domstol att fatta ett interimistiskt beslut om ställföreträdare utan att höra

barnets vårdnadshavare en viktig del i aktuell lagstiftning, eftersom det kan

vara av stor betydelse att vårdnadshavaren inte får tillfälle att påverka barnet

 i initialskedet av utredningen.

Fråga har uppkommit om, och i så fall när, domstol skall kommunicera och

expediera en ansökan och ett beslut om interimistiskt förordnade med motparten,

dvs. med barnets vårdnadshavare. Frågan är föranledd av att det i lagen om

särskild företrädare för barn inte uttryckligen sägs något om huruvida domstolen

 får avvakta med att fullgöra sin kommuniceringsskyldighet enligt lagen

(1996:242) om domstolsärenden (ÄL) till dess att ändamålet med det

interimistiska förordnandet inte längre riskeras. Lagen om särskild företrädare

för barn reglerar heller inte när ett interimistiskt beslut skall expedieras

till motparten.

Av 7 § följer att åklagaren, så snart det är möjligt utan men för utredningen,

skall underrätta vårdnadshavaren om de utredningsåtgärder som vidtas i fråga om

barnet sedan det interimistiska beslutet har meddelats. Syftet med bestämmelsen

är uppenbar. Lagstiftningen skulle till stor del förfelas om den åsidosatte

vårdnadshavaren fick reda på att en särskild företrädare förordnats innan barnet

 har hunnit höras eller varit föremål för andra förundersökningsåtgärder. Som

framhållits av Uppsala tingsrätt talar lagtexten emellertid bara om åklagarens

skyldighet att underrätta vårdnadshavarna om de förundersökningsåtgärder som har

 vidtagits i fråga om barnet sedan det interimistiska beslutet har meddelats.

Syftet med 7 § lagen om särskild företrädare för barn får i och för sig anses ha

 varit att rätten skall avvakta med att underrätta motparten om beslutet och om

åklagarens ansökan till dess åklagaren har meddelat rätten att underrättelse

enligt 7 § lämnats till vårdnadshavaren. Lagtexten behandlar dock inte

uttryckligen frågan om den skyldighet, som följer av bestämmelserna i lagen

(1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen), för domstol att kommunicera och

expediera handlingar och beslut i ärendet med motparten.

Av 13 § lagen om särskild företrädare för barn framgår att ärenden enligt nämnda

 lag skall handläggas enligt ÄL. Av lagen framgår vidare att barnets

vårdnadshavare är åklagarens motpart (14§).

Av 2 § ÄL framgår att bestämmelserna i ÄL bara är tillämpliga i den mån det

inte, i annan lag än förvaltningslagen, finns en bestämmelsen som avviker från

ÄL. Finns sådana bestämmelser har dessa företräde.

ÄL innehåller flera regler som tar sikte på domstols skyldighet att kommunicera

handlingarna i ett ärende. Av såväl 15 § som 22 § ÄL följer att ett ärende som

huvudregel aldrig slutligt får avgöras utan att motparten först har fått tagit

del av och möjlighet att yttra sig över vad som anförts i ärendet.

Den nu aktuella frågeställning bör enligt regeringens mening delas upp enligt

följande. (1) Skyldighet att kommunicera ansökan inför det interimistiska

beslutet, (2) skyldighet att expediera det interimistiska beslutet och

eventuellt material knutet till nämnda beslut samt (3) skyldighet att, inför det

 slutliga beslutet i ärendet, kommunicera allt material som tillförts ärendet av

 annan än barnets vårdnadshavare.

När det gäller domstols skyldighet att kommunicera ansökan inför det

interimistiska beslutet följer det av 26 §, första stycket, ÄL, att domstol -

om det är av synnerlig vikt - för tiden intill dess att ärendet har avgjorts får

 besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller. Den som

åtgärden rör skall dessförinnan ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte är

fara i dröjsmål. Enligt motiven (prop. 1995/96:115 En ny lag om domstolsärenden)

 kan i andra situationer ett provisoriskt beslut - även utan någon särskild

undantagsbestämmelse - meddelas redan innan den inledande skrivelsen har

kommunicerats. Det understryks dock att detta inte får tolkas så att en sådan

handläggning skulle vara lämplig annat än i undantagsfall. Detta utesluter

enligt motiven inte att det finns åtskilliga fall i vilka ett interimistiskt

beslut eller inhibitionsbeslut kan komma till stånd utan kommunicering.

Även lagen om särskild företrädare för barn innehåller en reglering av betydelse

 för frågan om kommunicering av ansökan före ett interimistiskt beslutet om

särskild företrädare för barn. Av 6 § följer att domstolen - i de fall det är

nödvändigt för att barnets rätt skall tas till vara - utan att höra barnets

vårdnadshavare får besluta om ett interimistiskt förordnande av särskild

företrädare för barn innan ärendet avgörs.

Huruvida nämnda 6 § skall uppfattas som en särreglering i förhållande till 26 §

ÄL torde närmast vara en semantisk fråga. Slutsatsen är dock att det så väl i ÄL

 som i lagen om särskild företrädare för barn - finns stöd för att fatta ett

interimistiskt beslut om särskild företrädare utan föregående kommunicering av

ansökan.

Från frågan om kommunicering skall skiljas frågan om expediering av det

interimistiska beslutet och det material ifrågavarande beslut kan ha grundats på

 sedan ett beslut väl är fattat. ÄL innehåller, till skillnad från lagen om

särskild företrädare för barn, en regel om expediering av beslut (29 § ÄL).

Denna bestämmelse avser dock bara slutliga beslut. Enligt 26 § andra stycket

förordning (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol (MÄF) bör emellertid

ett beslut som varken är slutligt eller har meddelats vid ett sammanträde sändas

 till parten inom samma tid och på samma sätt som ett slutligt beslut, om

beslutet kan överklagas särskilt. Denna regel är dock försedd med ett undantag.

I paragrafens andra st., sista meningen anges nämligen att om beslutet har

fattas utan att en part har hörts, behöver beslutet inte sändas till den parten

förrän det kan göras utan att verkställigheten av beslutet riskeras. Denna

undantagsregel är emellertid inte tillämplig när det gäller interimistiskt

beslut om särskild företrädare för barn eftersom det inte är verkställigheten av

 beslutet som riskeras, om beslutet omedelbart expedieras till motparten. Med

stöd av 26 § MÄF skulle sålunda, i och för sig, kunna hävdas att domstol skall

expediera ett interimistiskt beslut om särskild företrädare för barn inom samma

tidsramar som gäller för slutliga beslut. Bestämmelsen är dock fakultativ till

sin natur och någon ytterligare ledning för exakt när domstolen skall expediera

beslutet ges inte.

Det ligger i sakens natur att ett interimistiskt beslut om särskild företrädare

för barn inte bör expedieras så snabbt att ändamålet med det interimistiska

beslutet riskeras. Samtidigt talar starka rättssäkerhetsaspekter för att

domstolen inte skall kunna avvakta med att expediera det interimistiska beslutet

 längre än vad som är absolut nödvändigt. Att dessa båda intressen balanseras

mot varandra är viktigt. Regeringen har därför, för att undanröja eventuella

oklarheter, för avsikt att inom kort reglera frågan om expediering av

interimistiska beslut om särskild företrädare för barn i förordning (1999:998)

om särskild företrädare för barn. Regleringen skall ha som utgångspunkt att

expediering får avvaktas under en begränsad tid och inte längre än vad som är

oundgängligen nödvändigt för att inte ändamålet med beslutet skall riskeras.

En liknande reglering finns, som nämnts ovan, redan i dag - i 26 § andra stycket

 sista meningen MÄF - beträffande sådana beslut som har fattas utan att en part

har hörts, och där verkställigheten av beslutet annars riskeras.

Vad gäller domstols skyldighet att, inför det slutliga beslutet i ärendet,

kommunicera allt material som tillförts ärendet av annan än barnets

vårdnadshavare kan det enligt regeringens mening aldrig komma i fråga att göra

avsteg från denna regel.

Socialtjänstens underrättelseskyldighet

Polisens informationsskyldighet till socialnämnd enligt 16 §

förundersökningskungörelsen (1947:948) och socialnämndens

underrättelseskyldighet enligt 50 a § socialtjänstlagen (1980:620) skulle också

kunna leda till att vårdnadshavarna får kunskap om ett interimistiskt beslut

innan dess att inledande förundersökningsåtgärder hunnit vidtagas. Bestämmelsen

om underrättelse i 50 a § socialtjänstlagen avser emellertid socialnämndens

beslut att inleda en undersökning om huruvida socialtjänsten behöver ingripa

till en underårigs skydd eller stöd. Socialnämnden är enligt denna bestämmelse

sålunda inte skyldig att informera vårdnadshavarna om polismyndighets eller

åklagares beslut om att inleda förundersökning eller om att en domstol har

fattat beslut om att interimistiskt förordna en särskild företrädare.

Informationsskyldigheten uppkommer först i och med att socialnämnden fattar

beslut om att inleda en egen utredning rörande barnet.

I de fall där socialtjänsten får en underrättelse från polisen om att förhör

skall äga rum, och att det fattats ett interimistiskt beslut om särskild

företrädare för ett barn, torde det i och för sig ankomma på socialnämnden att

utan dröjsmål inleda en utredning. Men med tanke på att det endast kan röra sig

om en mycket kort tidsintervall innan åklagaren själv informerar vårdnadshavarna

 om det interimistiska förordnandet förefaller det osannolikt att socialnämnden

skall ha verkställt sin underrättelseskyldighet före åklagaren. Detta

sammantaget med det faktum att socialtjänstlagen bygger på frivillighet och

öppenhet talar enligt regeringens mening för att det inte bör införas en

reglering som stipulerar att socialtjänsten i vissa fall skall avvakta med

underrättelse enligt 50a § socialtjänstlagen (1980:620). Regeringen föreslår

därför ingen lagändring i denna del.

Regeringen kommer dock att vara uppmärksam på hur lagen om särskild företrädare

för barn tillämpas och om den har fått avsedd effekt. Som förutskickats i

motiven till aktuell lagstiftning (prop. 1998/99:133, sid. 20) kommer regeringen

 inom ett par år ta initiativ till en utvärdering av lagen. Om denna utvärdering

 ger vid handen att lagen inte har förbättrat förutsättningarna för att utreda

och förebygga fortsatta övergrepp mot barn, kommer en översyn av lagen att

genomföras.

11 Ekonomiska konsekvenser

Regeringens bedömning: För att stödet till brottsoffer skall kunna utvecklas i

enlighet med regeringens förslag och bedömningar bör under en tvåårsperiod

sammanlagt 9,5 miljoner kronor tillskjutas. Medlen avses främst användas för att

 stimulera verksamheten med vittnesstöd, lokal brottsoffersamverkan och

utbildningsinsatser för personal vid rättsväsendets myndigheter.

Ändringen i lagen (1988:609) om målsägandebiträde medför förmodligen vissa

kostnadsökningar. Dessa bedöms dock vara av begränsad omfattning.

Skälen för regeringens bedömning: Attitydförändringar, ökad kunskap och ett

utvecklat samarbete mellan myndigheter och mellan myndigheter och ideella

organisationer är nödvändiga inslag i arbetet med att förstärka och utveckla

stödet och skyddet för brottsoffer. För att stimulera och underlätta en sådan

förändring och utveckling bedömer regeringen att sammanlagt 9,5 miljoner kronor

bör avsättas under en tvåårsperiod. Medlen bör finnas tillgängliga från och med

den 1 juli 2001 och fördelas mellan åren 2001 och 2002 på så sätt att 3 miljoner

 kronor finns tillgängliga det första året och 6,5 miljoner kronor år 2002.

Regeringen avser att återkomma till riksdagen i denna fråga i samband med 2001

års ekonomiska vårproposition och budgetpropositionen för år 2002. Medlen behövs

 till följande ändamål:

Brister i bemötande och omhändertagande av brottsoffer har till stor del sin

grund i bristande kunskaper. Alla som inom rättsväsendet i sitt arbete kommer i

kontakt med brottsoffer bör därför få utbildning om brottsofferproblematiken

(avsnitt 5.2). För att adekvat utbildning skall kunna erbjudas anser regeringen

att sammanlagt 3 miljoner kronor bör avsättas för detta ändamål under aktuell

tidsperiod.

För att kunna erbjuda brottsoffer ett gott stöd är det viktigt att berörda

myndigheter och ideella organisationer samverkar och samordnar sina insatser på

lokal nivå. Försöksverksamheter med att förbättra samordning mellan myndigheter

och ideella krafter har visat sig ha positiva effekter (avsnitt 5.3).

Brottsoffermyndigheten bör därför få i uppdrag att initiera lokal

brottsoffersamverkan på fler plaster i landet. För detta arbete beräknas

sammanlagt 1,5 miljoner.

Den vittnesstödsverksamhet som för närvarande bedrivs på ett trettiotal orter i

landet har visat sig fylla en viktig funktion och möter behoven hos många av

domstolarnas besökare (avsnitt 6.2). Regeringen anser att en sådan verksamhet

bör finnas vid landets samtliga tings- och hovrätter. Vittnesstödsverksamheten

bör som hittills bedrivas på ideell basis och de organisatoriska lösningarna bör

 kunna variera efter lokala behov och förutsättningar. Sammanlagt 3 miljoner

kronor under aktuell tidsperiod beräknas för att initiera och stimulera sådan

verksamhet.

Poliser är de samhällsrepresentanter som människor som utsatts för brott i

störst utsträckning kommer i kontakt med. Hur de då blir bemötta och vilken

information brottsoffren då får är av stor betydelse (avsnitt 7.1). Det är också

 angeläget att polis och åklagare följer utvecklingen av hur brottsoffer

upplever att de blivit bemötta. För att det skall kunna ske fortlöpande och på

ett smidigt sätt bör Rikspolisstyrelsen och Riksåklagaren få i uppdrag att

utarbeta en metod för att inom ramen för sin kvalitetssäkringsverksamhet följa

utvecklingen av hur brottsoffer upplever sig bemötta. Ett motsvarande uppdrag

bör även ges till Domstolsverket. Kostnaden för ett sådant

metodutvecklingsarbete beräknas till 0,5 miljoner kronor.

Regeringen föreslår i denna lagrådsremiss att socialtjänstlagen (1980:620)

kompletteras så att det framgår att socialnämndens ansvar omfattar alla

brottsoffer (avsnitt 8.2). Med anledning av detta bör Socialstyrelsen få i

uppdrag att bedriva utvecklingsarbete till stöd för socialtjänsten i dess arbete

 med brottsofferfrågor. Ett sådant uppdrag bör ses som en naturlig fortsättning

på det arbete som för närvarande bedrivs inom styrelsen, vilket rör mäns våld

mot kvinnor. Detta arbete har sin grund i ett uppdrag till Socialstyrelsen i

samband med den s.k. Kvinnofridspropositionen (1997/98:55). Den kunskap som nu

finns upparbetad inom myndigheten om dessa frågor kan till stor del vara en

tillgång också i frågor som rör andra brottsoffer än kvinnor. Socialstyrelsen

bör för ett sådant uppdrag få disponera sammanlagt 1,5 miljoner kronor under

aktuell tidsperiod.

Sammanställning av de särskilda medlen för att utveckla stödet till brottsoffer:

(miljoner kronor)

Ändamål

Belopp

år 2001

år 2002

totalt

Utbildningsinsatser

1

2

3

Lokal brottsoffersamverkan

0,5

1

1,5

Vittnesstöd

1

2

3

Metodutveckling

Kunskapsutveckling

socialtjänst

0,5

-

1,5

0,5

1,5

Summa

3,0

6,5

9,5

Lagförslagen

Rätten till målsägandebiträde föreslås utvidgas genom att begränsningen till

brott enligt brottsbalken i 1 § första stycket 3 i lagen (1988:609) om

målsägandebiträde tas bort. Genom en sådan ändring blir det möjligt för

domstolen att i alla mål om brott som kan ge fängelse pröva om förutsättningarna

 för förordnande av målsägandebiträde är uppfyllda.

Vid målsägandebiträdeslagens tillkomst var det i princip kostnadsfritt för

målsäganden att få stöd av ett målsägandebiträde. Biträdet hade rätt till

ersättning av allmänna medel i enlighet med dåvarande bestämmelser i

rättshjälpslagen för biträde vid allmän rättshjälp, dvs. ersättning med skäligt

belopp för arbete, tidsspillan och utlägg. Den tilltalade kunde dock i vissa

fall bli skyldig att helt eller delvis återbetala kostnaderna för

målsägandebiträdet enligt reglerna i 31 kap. RB. I propositionen (prop.

1986/87:107, sid. 35 f) uttalades att reformen, i förening med andra föreslagna

reformer inom rättshjälpsområdet, kunde genomföras inom ramen för oförändrade

resurser. När rätten till målsägandebiträde utvidgades till följd av förslagen i

 prop. 1989/90:158 om utvidgad rätt till målsägandebiträde m.m. konstaterades

att detta i mångt och mycket var en anpassning av lagtexten till praxis.

Domstolarna hade nämligen blivit generösare vid tillämpningen av lagen, enligt

vad som kunde utläsas av Domstolsverkets statistik över kostnadsutvecklingen.

Den föreslagna utvidgningen bedömdes därför rymmas inom ramen för givna

resurser.

Det är mycket svårt att beräkna omfattningen av de kostnadsökningar som den nu

föreslagna utvidgningen av rätten till målsägandebiträde kan förväntas medföra,

då det inte finns något underlag för att bedöma det ytterligare antal ärenden

som kan tillkomma till följd av detta.

Antalet betalningsposter för målsägandebiträde uppgick år 1996 till 4 116, år

1997 till 4 378 och år 1998 till 5 537. Den genomsnittliga kostnaden per

betalningspost respektive år var ca 7 802 kronor, 8 012 kronor och 8 428 kronor.

 Första halvåret 1999 uppgick antalet betalningsposter till 3 125 och den

genomsnittliga kostnaden per post till ca 8 620 kronor. Kostnaderna för

målsägandebiträde har totalt sett ökat kraftigt under senare år. År 1998 uppgick

 de till närmare 47 miljoner kronor, år 1999 drygt 53 miljoner kronor och år

2000 till över 73 miljoner kronor. Utfallet år 2000 har påverkats av de båda

brandrättegångarna i Göteborg, vilka tillsammans genererade utgifter på mer än 5

 miljoner kronor. Dessa rättegångar får dock betraktas som extraordinära, men

även med hänsyn taget till detta är kostnadsökningen mellan åren 1999 och 2000

markant.

Om antalet betalningsposter t.ex. skulle öka med 100 per år till en uppskattad

genomsnittlig kostnad på 9 000 per post skulle de ökade kostnaderna till följd

av det nuvarande förslaget vara mindre än en miljon kronor. Även om det är svårt

 att uppskatta antalet ärenden som kan tillkomma förväntas de i varje fall inte

bli fler än mellan fem och 10 procent av nuvarande antal. Med ett sådant

antagande skulle antalet betalningsposter uppgå till ca 300 - 600 per år till en

 sammanlagd kostnad av mellan 2,7 - 5,4 miljoner kronor.

Kostnaderna för målsägandebiträde belastar anslaget 4:12 Rättshjälpskostnader

m.m. I budgetpropositionen för år 2001 uppgår detta anslag till sammanlagt 730

miljoner kronor. Regeringen har framhållit svårigheterna att prognostisera

kostnaderna på detta anslag, och med ovan nämnda antaganden påverkas

anslagsbelastningen endast marginellt. Regeringen avser dock att noga följa

utvecklingen av de kostnadsökningar en ändrad bestämmelse kan komma att medföra.

12

Författningskommentarer

12.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde

1 §

I 1 § första stycket 3 har begränsningen till brott enligt brottsbalken tagits

bort. Ändringen innebär att målsägandebiträde kan förordnas även vid andra brott

 där fängelse ingår straffskalan, t.ex. överträdelse av besöksförbud om det med

hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan

antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Skälen

för förslaget har redovisats i avsnitt 9.

12.2 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

8 a §

Ändringen innebär att det inledningsvis klargörs att socialnämnden har ett

ansvar för att stödja och hjälpa dem som har utsatts för brott och att det bör

bedrivas ett aktivt arbete i detta hänseende. I och med ändringen har

bestämmelsen blivit könsneutral och korresponderar bättre med den s.k.

likställighetsprincipen som kommit till uttryck i 2 § kommunallagen (1991:900).

I sakligt hänseende innebär den förändrade ordalydelsen dock ingen ändring mot

vad som redan tidigare gällt enligt 5 § socialtjänstlagen.

Det skall framhållas att det förhållandet att en person utsatts för brott inte

med automatik behöver föranleda insatser från socialtjänsten. När det gäller

lindrigare händelser och även vid viss svårare brottslighet kan det egna

nätverket bestående av familj och vänner många gånger lämna det bästa stödet.

Även frivilligorganisationer och andra grupper i samhället har en viktig

funktion att fylla i sammanhanget.

I paragrafen anges att socialnämnden, i sin brottsofferstödjande verksamhet,

särskilt bör beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller

andra övergrepp i hemmet kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin

 situation. Denna formulering är i huvudsak likalydande med paragrafens

föregående lydelse. Någon förändring i sak är heller inte avsedd. Skälen för

förslaget har redovisats i avsnitt 8.

Sammanfattning av utredningens betänkande

Utredningen redovisar i betänkandet en genomgång och analys av de åtgärder som

den senaste tioårsperioden har vidtagits på brottsofferområdet. Vidare ger

utredningen förslag till författningsändringar och andra åtgärder som behövs för

 att förbättra brottsoffrens situation.

Begreppet brottsoffer

Begreppet brottsoffer kan definieras på olika sätt. Utredningen avser I

betänkandet med benämningen brottsoffer främst fysiska personer som direkt har

drabbats av ett brott. I vissa avsnitt behandlar utredningen dock en vidare

krets än de direkt drabbade t.ex. anhöriga till någon som har dödats genom

brott.

Rättsväsendet och brottsoffren

Polisens och åklagarens informationsskyldighet

I förundersökningskungörelsen (1947:948) finns bestämmelser om polisens och

åklagarens skyldighet att lämna information till målsäganden på olika stadier av

 förundersökningen. Bestämmelserna fick i huvudsak sin nuvarande lydelse genom

författningsändringar år 1994 som syftade till att stärka målsägandens

ställning. Utredningen anser det viktigt att den som har drabbats av brott får

information om vilka möjligheter det finns att få juridisk, ekonomisk och annan

hjälp samt att informationen ges vid rätt tillfälle och på lämpligt sätt. De

nuvarande reglerna framstår i stort sett som tillräckliga. Rikspolisstyrelsen

bör vid sina inspektioner av polismyndigheternas handläggning av

brottsofferfrågor uppmärksamma hur informationsskyldigheten sköts. Beträffande

åklagarnas informationsskyldighet föreslår utredningen att denna skall utvidgas

till att avse även beslut om att åtal skall väckas. Underrättelsen bör ske genom

 att en kopia av stämningsansökan skickas till målsäganden.

Besöksförbud

Lagen (1988:688) om besöksförbud, som trädde i kraft den 1 juli 1988, var ett

led i strävandena att skydda främst kvinnor som utsätts för förföljelse och

trakasserier av män som de tidigare har sammanlevt med. Ett besöksförbud innebär

 ett förbud för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan

 person eller att följa efter denna person. Lagen har vid två tidigare

tillfällen, år 1989 och år 1995, utvärderats av Brottsförebyggande rådet.

Utredningen har i en enkät till samtliga brottsoffer- och kvinnojourer frågat

hur besöksförbudet fungerar och om det tillgodoser det behov av skydd som finns.

 På uppdrag av utredningen har fil. dr. Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN] undersökt erfarenheterna

av lagen hos såväl den som förbudet avser att skydda som den som har meddelats

beslutet. Undersökningarna visar att lagen fungerar relativt väl och i enlighet

med dess syften. Beslut om besöksförbud bör dock i fråga om begränsningar och

undantag i större utsträckning avpassas efter parternas förhållanden. Detta

gäller särskilt när parterna har gemensamma barn. I dessa fall föreslår

utredningen att socialnämnden skall underrättas om förbudet. För att förbättra

informationen om vad ett besöksförbud innebär föreslås att Riksåklagaren får i

uppdrag att ta fram särskilda informationsblad.

Åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk

Åklagaren har enligt 22 kap. 2 § rättegångsbalken en skyldighet att föra

målsägandens talan om enskilt anspråk om det kan ske utan väsentlig olägenhet

och anspråket inte är uppenbart ogrundat. Riksåklagaren har utfärdat allmänna

råd Målsägande i brottmål som ger åklagarna god handledning. Utredningen finner

att lagstiftningen är tillräckligt långtgående men påtalar vissa brister i

tillämpningen. Utredningen föreslår att Riksåklagaren får i uppdrag att i de

allmänna råden klargöra i vilken utsträckning som åklagaren skall hjälpa

målsäganden att formulera sina skadeståndsanspråk. Riksåklagaren bör vidare

regelbundet kontrollera att de allmänna råden följs.

Målsägandebiträde och stödperson

Ett målsägandebiträde förordnas av rätten och har enligt lagen (1988:609) om

målsägandebiträde till uppgift att bistå målsäganden i det rättsliga

förfarandet. Som biträde förordnas i allmänhet en advokat eller en biträdande

jurist på en advokatbyrå. Biträdet får ersättning enligt samma principer som

gäller för ett biträde enligt rättshjälpslagen. En stödperson är avsedd att vara

 ett personligt stöd åt målsäganden vid förhör under förundersökningen och

rättegången. Stödpersonens rätt att närvara vid sådana förhör regleras i

rättegångsbalken. För stödpersonens medverkan fordras inget förordnande och

denne får ingen ersättning för sin inställelse.

Utredningen har tagit del av en utvärdering av lagen om målsägandebiträde och

användningen av stödperson som har genomförts av Domstolsverket år 1996.

Utredningen har vidare genom egna enkäter och genom en undersökning av fil. dr.

Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN] sökt utröna brottsoffrens erfarenheter av målsägandebiträde och

stödperson. Det kan konstateras att målsägandebiträdesreformen har haft en

kvalitetshöjande effekt på det rättsliga förfarandet och bidragit till att

stärka brottsoffrens ställning.

Villkoren för förordnande av målsägandebiträde

Utredningen har övervägt en mera omfattande ändring av de villkor för

förordnande av målsägandebiträde som anges i 1 § lagen om målsägandebiträde men

stannat för en justering av 1 § punkten 3. Utredningen föreslår att

begränsningen till brott enligt brottsbalken tas bort. Lagändringen innebär att

det blir möjligt att få ett målsägandebiträde vid alla brott på vilka fängelse

kan följa, t.ex. överträdelse av besöksförbud. Övriga förutsättningar för

prövningen av målsägandens behov av biträde enligt punkten 3 kvarstår

oförändrade.

Målsägandebiträdets uppgifter

Domstolsverkets rapport om tillämpningen av lagen om målsägandebiträde visar att

 biträdet ofta förordnas först sedan åtal har väckts. Utredningen förordar att

målsägandebiträdet förordnas tidigare i processen än som nu sker. Utredningen

har övervägt om ett målsägandebiträde borde förordnas av åklagaren men har

avvisat en sådan lösning.

En målsägande som för talan är part i målet och har enligt rättegångsbalkens

regler rätt att ställa frågor till tilltalade, vittnen och sakkunniga.

Utredningen föreslår att frågerätten utvidgas till att gälla även målsägande som

 inte för talan. På så sätt utökas även målsägandebiträdets frågerätt.

Utredningen föreslår vidare att målsägandebiträdets uppgifter utvidgas till att

omfatta även sådant avslutande arbete som att hjälpa målsäganden att få ut ett

tilldömt skadestånd.

Stödpersonens uppgifter och användning i rättsprocessen

Utredningen föreslår en ökad användning av stödpersoner i det rättsliga

förfarandet. En stödperson kan vara ett komplement till målsägandebiträdet eller

 utgöra ett tillräckligt stöd i de fall de rättsliga frågorna är av den arten

att åklagaren kan ta tillvara målsägandens rättsliga intressen. Enligt förslaget

 skall en särskild stödperson kunna förordnas i mål om brott på vilket fängelse

kan följa. Undersökningsledaren, dvs. polisen eller åklagaren, skall kunna ge

ett sådant förordnande under förundersökningen. I övrigt skall rätten förordna

stödpersonen. Rätten till ett personligt stöd enligt 20 kap. 15 §

rättegångsbalken behålls men begreppet stödperson föreslås fortsättningsvis avse

 endast dem som förordnas som stödperson. Utredningen föreslår vidare att den

särskilt förordnade stödpersonen får rätt till ersättning för sin inställelse

enligt i huvudsak samma principer som målsäganden.

Efterlevandes rätt till målsägandebiträde och stödperson

Utredningen föreslår att efterlevande till den som har dödats genom brott under

vissa förutsättningar får rätt till målsägandebiträde och stödperson.

Rättsväsendets information till och bemötande av brottsoffer

I svaren på utredningens enkäter till bl.a. olika aktörer inom rättsväsendet

samt brottsoffer- och kvinnojourer är det vanligaste förslaget till

förbättringar för målsägande och vittnen att informationen bör förbättras. För

att åstadkomma en sådan förbättring föreslår utredningen ett utökat samarbete

mellan polisen och de lokala brottsofferstödjande organisationerna. Den lokala

polisledningen bör verka för att en samverkansgrupp med representanter för dessa

 organisationer, polisen, åklagarmyndigheten, socialtjänsten, hälso- och

sjukvården och kriminalvården kommer till stånd. Inom varje polismyndighet bör

vidare utses någon eller några personer med ett särskilt ansvar för

brottsofferfrågor.

Vad gäller åklagarna hänvisar utredningen i första hand till Riksåklagarens

allmänna råd. Vidare bör åklagarnas arbete organiseras så att det i möjligaste

mån är samma åklagare som handlägger målet från förundersökningen till

huvudförhandlingen.

För domstolarnas del understryker utredningen vikten av att den skriftliga

information som finns bl.a. om hur rättegången går till alltid bifogas

kallelserna. Vidare föreslås att det vid domstolarna utses någon eller några

personer som ansvariga för att besvara frågor från målsägande och vittnen.

Utredningen föreslår också att domstolslokalerna utformas så att målsäganden och

 vittnen inte behöver konfronteras med den tilltalade. Domstolarna bör se till

att det finns expeditionsvakter eller annan personal i eller i anslutning till

allmänhetens utrymmen. Expeditionsvakterna bör i större utsträckning ges

arbetsuppgifter som rör bemötande av målsägande och vittnen. Domstolscheferna

och de lokala jourerna bör verka för att ideellt anordnad vittnesstödsverksamhet

 kommer i gång.

Utbildningsfrågor

Utredningen konstaterar att det finns behov av utbildning i olika

brottsofferfrågor inom rättsväsendets samtliga yrkesgrupper. God kunskap om

brottsoffers reaktioner och behov underlättar inte bara för brottsoffret utan

kan bl.a. bidra till en säkrare bevisvärdering. Utredningen föreslår att

Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren och Domstolsverket får i uppdrag att inom

respektive område anordna utbildning i brottsofferfrågor.

Rättegångskostnader i mål om skadestånd

Utredningen har uppmärksammat frågan om målsägandens ansvar för motpartens

rättegångskostnader i mål om skadestånd på grund av brott som handläggs som

tvistemål. Att ändra rättegångsbalken regler om rättegångskostnadernas

fördelning i tvistemål kräver noggranna överväganden. Utredningen anser att

frågan bör utredas i ett annat sammanhang.

Hälso- och sjukvården samt socialtjänsten

Hälso- och sjukvården

Personalen inom hälso- och sjukvården fyller en viktig funktion i samhällets

omhändertagande av brottsoffer. Det är därför angeläget att denna personal ges

utbildning om brottsoffers behov och reaktioner. Regeringen har i propositionen

Kvinnofrid (prop. 1997/98:55) föreslagit ökade utbildningsinsatser för hälso-

och sjukvårdens personal i fråga om våld mot kvinnor. Utredningen föreslår att

dessa utbildningsinsatser även skall innehålla mer allmänna moment om

brottsoffer och att det bör skapas rutiner för omhändertagandet också

beträffande andra grupper av brottsoffer än kvinnor som har utsatts för våld i

hemmet. Utredningen föreslår också att Socialstyrelsens uppdrag att leda ett

utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor skall innehålla den problematik

som mer allmänt gäller för brottsoffer. Utredningen finner även att

rättsintygens kvalitet bör förbättras och föreslår därför att Socialstyrelsen

skärper tillsynen över tillämpningen av de allmänna råd som utfärdats på detta

område. Frågan om rättsintyg bör också behandlas i läkarnas utbildning.

Socialtjänsten

Socialtjänsten har en betydelsefull roll när det gäller stöd till brottsoffer.

Dess personal kommer ofta i kontakt med människor som har varit utsatta för

brott. Utredningen föreslår att det i socialtjänstlagen införs en särskild

bestämmelse om socialtjänstens ansvar för brottsoffer. Vidare föreslås att de

utbildningsinsatser för personal inom socialtjänsten som regeringen har

föreslagit i propositionen Kvinnofrid även skall innehålla mer allmänna frågor

om brottsoffer. Detta gäller också regeringsuppdraget till Socialstyrelsen att

leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor. Handlingsprogram och

rutiner bör utarbetas inom socialtjänsten för omhändertagandet av brottsoffer.

Utredningen föreslår vidare att frågan om ett erhållet skadestånd på grund av

brott skall inverka på ett brottsoffers rätt till försörjningsstöd enligt

socialtjänstlagen bör behandlas av den utredning som för närvarande ser över

vissa frågor rörande socialtjänstlagen och socialtjänstens uppgifter

(dir.1997:109).

Medling i brottsoffrens intresse

Försöksverksamhet med medling mellan gärningsman och offer pågår på flera

platser i Sverige. Socialtjänsten är engagerad antingen som initiativtagare

eller på annat sätt. Utredningen konstaterar att medling kan vara till fördel

för brottsoffer under förutsättning att det tas tillbörlig hänsyn till dem i

medlingssituationen. En utvidgad försöksverksamhet med medling liksom

ytterligare utredning bedömer utredningen som positivt.

Brottsoffermyndigheten och brottsofferfonden

Brottsoffermyndigheten

Utredningen anser att Brottsoffermyndigheten, som inrättades år 1994, får anses

uppfylla de intentioner som lagstiftaren hade när myndigheten inrättades,

nämligen att verksamhetens övergripande uppgift skulle vara att främja

brottsoffers rättigheter, behov och intressen. Utredningen anser inte att det

finns skäl att tillskapa en brottsofferombudsman vare sig som en särskild tjänst

 eller i förening med chefsskapet för Brottsoffermyndigheten.

Brottsofferfonden

Brottsofferfonden, som inrättades samtidigt som Brottsoffermyndigheten, lämnar

ett betydelsefullt stöd till forskning, utbildning, information och annan

utvecklingsverksamhet som gäller brottsofferfrågor. Fonden tillförs i huvudsak

medel genom brottsofferavgiften. En sådan avgift på 300 kr åläggs den som döms

för ett eller flera brott, om fängelse ingår i straffskalan för något av

brotten. Utredningen föreslår att begränsningen att bidrag ur fonden bara får

lämnas till löpande verksamhet, om det finns särskilda skäl, tas bort så att de

ideella organisationerna i större omfattning kan få bidrag till sin verksamhet

från fonden. Utredningen har också prövat frågan om uppbörd eller indrivning av

brottsofferavgifterna behöver effektiviseras men funnit att så inte är fallet.

För att tillföra fonden medel föreslår utredningen att brottsofferavgiften höjs

från 300 kr till 500 kr. Genom denna höjning beräknas fonden få ett tillskott på

 cirka 7 miljoner kr per år. Utredningen föreslår att tillskottet reserveras för

 bidrag till de ideella organisationerna, främst den löpande verksamheten.

Brottsskadeersättning och andra ersättningsfrågor

Handläggningen av brottsskadeärenden överfördes till Brottsoffermyndigheten från

 den tidigare Brottsskadenämnden i samband med att myndigheten inrättades år

1994. Utredningen konstaterar att Brottsoffermyndighetens hantering av

brottsskadeärendena fungerar väl. Utredningen föreslår att det införs en

möjlighet för den skadelidande att få brottsskadeersättning i förskott i

särskilt ömmande fall. Det försäkringsskydd för skador på grund av brott som

erbjuds genom kollektiva och privata försäkringar och som omfattar skador på

grund av brott är i huvudsak tillfredsställande.

Ideella organisationer

De ideella organisationerna, brottsoffer- och kvinnojourer m.fl., utgör ett

viktigt komplement till samhällets stöd åt brottsoffer. Utredningen anser det

angeläget att tillgängligheten till dessa organisationer ökar. Det tillskott om

cirka 7 miljoner kr per år som brottsofferfonden kommer att få genom höjningen

av brottsofferavgiften bör därför tillföras de ideella organisationer som

arbetar med brottsofferinriktad verksamhet att användas för t.ex. anställning av

 brottsofferassistenter. Utredningen avvisar en ordning med statligt anställda

brottsofferassistenter liksom assistenter anställda av Brottsofferjourernas

riksförbund. I stället föreslås att de jourer och andra ideella organisationer

som vill samverka går samman och ansöker om medel hos brottsofferfonden för att

anställa en assistent eller på annat sätt ordna sin verksamhet så att

tillgängligheten ökar. På så sätt kan assistenterna placeras där behovet finns.

Samarbete mellan olika lokala ideella organisationer bör prioriteras vid

medelstilldelning ur fonden.

Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning

Kronofogdemyndighetens underrättelseskyldighet till målsägande m.m.

Utredningen har bl.a. genom en enkätundersökning till landets

kronofogdemyndigheter försökt utvärdera en reform från år 1994 som syftade till

att underlätta för målsäganden att få ut ett tilldömt skadestånd. Reformen

innebär att en målsägande, som är fysisk person, inte självbehöver ta initiativ

till att frågan om verkställighet tas upp. Domen eller strafföreläggandet

skickas direkt till kronofogdemyndigheten som sedan underrättar målsäganden.

Någon tillförlitlig uppföljning har dock inte gått att genomföra eftersom det

saknas statistik som särskilt visar de mål där underrättelse sker. Utredningen

föreslår att Riksskatteverket ges i uppdrag att se till att statistiken

förbättras i detta avseende. Vidare föreslås att Riksskatteverket får i uppdrag

att ta fram bättre och mer lättförståeliga blanketter för

kronofogdemyndigheternas underrättelser till målsäganden och för ansökan om

verkställighet. Domstolsverket och Riksskatteverket bör få i uppdrag att

utarbeta informationsmaterial om verkställighetsförfarandet som kan ges till

både målsäganden och den dömde i samband med domen.

Bistånd till brottsoffer utomlands

Utredningen har behandlat de regler om rättshjälp i utlandsangelägenheter och

ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet som ändrades år 1994.

Reglernas tillämpning har år 1996 undersökts av Domstolsverket vad gäller

rättshjälp och av Utrikesdepartementet avseende annat ekonomiskt bistånd.

Utredningen konstaterar att det endast finns ett fåtal ärenden av båda

kategorierna och anser det därför inte meningsfullt att för närvarande göra

någon ytterligare undersökning.

Lagstiftningen om rättspsykiatrisk vård

Utredningen har behandlat de bestämmelser som gäller vårdinrättningarnas

skyldighet att i vissa fall underrätta målsäganden om att den som har dömts till

 rättspsykiatrisk vård vistas utanför vårdinrättningen. Med hänsyn till att

Tvångspsykiatrikommittén (dir. 1995:140) ser över denna fråga finner utredningen

 inte skäl att lämna förslag i den delen.

Kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsäganden m.m.

I propositionen Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen, m.m. (prop. 1997/98:95)

 har regeringen lämnat förslag om underrättelse till målsäganden om en intagens

utevistelser i vissa fall. Förslaget innebär bl.a. att vissa restriktiva

undantag från underrättelseskyldigheten medges när en underrättelse om en

planerad vistelse utanför anstalten på grund av bevakning eller andra

förhållanden framstår som uppenbart obehövlig eller när en underrättelse kan

tänkas medföra fara för den intagnes liv eller hälsa. Regeringen har vidare i

propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet (prop. 1997/98:96) föreslagit

en ny lag om verkställighet av sluten ungdomsvård. I lagförslaget finns en

bestämmelse om underrättelse till målsägande med i huvudsak samma innehåll som

den ovan nämnda. Utredningen anser inte att förslagen åsidosätter målsägandens

befogade intressen att få information.

Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen

Utredningen har gått igenom de olika åtgärder som kan vidtas när en målsägande

eller ett vittne är utsatt för hot. Vidare har utredningen genom

rättsstatistiken och enkäter till polis, åklagare, domstolar och advokater

försökt utröna omfattningen och utvecklingen av hot och andra övergrepp mot

målsägande och vittnen. Genom enkäterna har utredningen även sökt svar på om

övergreppens karaktär har förändrats. Resultatet av utredningens undersökning

tyder på att det relativt sällan förekommer att bevispersoner utsätts för

övergrepp. Vare sig rättsstatistiken eller enkätsvaren tyder på att det skett

någon egentlig ökning av antalet övergrepp eller att övergreppen skulle ha

ändrat karaktär de senaste åren. I de flesta fall av hot mot bevispersoner är de

 åtgärder som rättsväsendet för närvarande kan använda tillräckliga för att

skydda dessa. Det är emellertid väsentligt att det finns beredskap och rutiner

inom rättsväsendet för att ge bevispersoner det skydd som behövs.

För att skapa ett bättre skydd i de mer allvarliga fallen föreslår utredningen

att Rikspolisstyrelsen får i uppdrag att i samråd med Riksåklagaren och

Kriminalvårdsstyrelsen utarbeta ett nationellt handlingsprogram för skydd av

bevispersoner i enlighet med vad som sägs I Europarådets rekommendation R (97)

13 om hot mot vittnen m.m. Vidare bör Domstolsverket få i uppdrag att starta en

försöksverksamhet med videoteknik vid förhör med hotade bevispersoner i domstol.

Utredningen har även övervägt en ordning med möjlighet för bevispersoner att

under vissa förutsättningar få vara anonyma i förhållande till den tilltalade.

Det förhållandet att hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen enligt

utredningens undersökningar förekommer relativt sällan och inte har ökat i någon

 större omfattning talar mot att införa en sådan ordning liksom vad som i övrigt

 framgår av undersökningarna, nämligen att de övergrepp som förekommer främst

riktas mot personer som den tilltalade har en relation till. En möjlighet till

anonymitet skulle alltså inte ge något skydd i sådana fall. Ett tungt vägande

skäl mot anonymitetsregler är att försvararen, som vid utfrågningen av

målsäganden eller vittnet ofta kommer att få kännedom om bevispersonens

identitet, måste förtiga detta för sin klient och på så sätt hamnar i en

konfliktsituation gentemot klienten. Mot bakgrund av nämnda omständigheter och

det förhållandet att principen om offentlighet och parts rätt till fullständig

insyn I processmaterialet inte bör åsidosättas utan mycket starka skäl finner

utredningen det för närvarande inte motiverat föreslå en sådan ordning.

Det skydd som finns för förföljda personer inom folkbokföringen, t.ex.

kvarskrivning på den tidigare adressen, har förbättrats genom

författningsändringar som i huvudsak trädde i kraft den 1 januari 1998.

Utredningen föreslår att skyddet kompletteras med särskilda forumregler i

tvistemål för förföljda personer. Vidare föreslås att det införs en möjlighet

för personer som har fått fingerade personuppgifter att få ersättning för

kostnader i samband med identitetsbytet.

Brottsförebyggande verksamhet ur ett brottsofferperspektiv

Sedan utredningens direktiv beslutades i juni 1995 har det skett mycket på det

brottsförebyggande området. Regeringen har presenterat ett nationellt

brottsförebyggande program, som tar upp bl.a. kopplingen mellan

brottsförebyggande arbete och brottsofferarbete. Vidare har en kommitté för

genomförande av programmet tillsatts. Utredningen utgår från att den kommittén i

 sitt arbete beaktar de konsekvenser som de brottsförebyggande åtgärderna har

från brottsoffersynpunkt. Det är viktigt att brottsoffrens situation

uppmärksammas i den brottsföre byggande verksamheten. Med hänsyn till den

koppling som finns mellan brottsförebyggande arbete och brottsofferarbete kan

utredningens förslag sägas ha även en brottsförebyggande effekt.

Ekonomiska konsekvenser av utredningens förslag

De flesta av utredningens förslag kan genomföras utan nämnvärda

kostnadsökningar. Tillskottet till de ideella organisationerna är finansierat

genom en höjning av brottsofferavgiften. Den samlade effekten av utredningens

förslag, nämligen en förbättring av brottsoffrens situation, bör få en positiv

inverkan på samhällsekonomin i stort t.ex. genom ett minskat antal

sjukskrivningar. Minskat lidande och en högre livskvalitet för personer som har

varit utsatta för brott går dock inte att mäta i pengar.

Utredningens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:609) om målsägandebiträde

dels att lagens rubrik skall ha följande lydelse,

dels att 1-4, 7 och 8 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 1 a-1 c och 5 a §§.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lag (1988:609) om målsägandebiträde

Lag (1988:609) om målsägandebiträde och stödperson

1 §1

När förundersökning har inletts skall ett särskilt biträde för målsäganden

(målsägandebiträde) förordnas i mål om

1. brott enligt 6 kap. brottsbalken, om det inte är uppenbart att målsäganden

saknar behov av sådant biträde,

2. brott enligt 3 eller 4 kap. brottsbalken, på vilket fängelse kan följa, eller

 enligt 8 kap. 5 eller 6 § brottsbalken eller försök, förberedelse eller

stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga

relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att

målsäganden har behov av sådant biträde,

3. annat brott enligt brottsbalken, på vilket fängelse kan följa, om det med

hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan

antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde

3. annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens

 personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har

 ett särskilt starkt behov av sådant biträde

1 a §

När förundersökning har inletts kan en lämplig person förordnas som stöd och

hjälp (stödperson) åt målsägande som skall höras i mål om brott på vilket

fängelse kan följa, om målsäganden har behov av ett sådant stöd.

1 b §

Har efterlevande make, sambo, bröstarvinge, fader, moder eller syskon till någon

 som dödats genom brott med hänsyn till sina personliga förhållanden eller andra

 omständigheter behov av ett målsägandebiträde skall ett sådant biträde

förordnas när förundersökning har inletts.

Första stycket gäller också för förordnande av stödperson för efterlevande.

För ett förordnande enligt denna paragraf gäller i övrigt samma bestämmelser som

 för ett målsägandebiträde eller stödperson åt en målsägande.

1 c §

Målsägandebiträde får förordnas i högre rätt, om åklagaren eller den tilltalade

har överklagat domen i ansvarsdelen.

Målsägandebiträde och stödperson får förordnas i högre rätt, om åklagaren eller

den tilltalade har överklagat domen i ansvarsdelen.

2 §2

Målsägandebiträde får inte förordnas sedan åklagaren har beslutat att allmänt

åtal inte skall väckas eller att sådant åtal skall läggas ned.

Målsägandebiträde eller stödperson får inte förordnas sedan åklagaren har

beslutat att allmänt åtal inte skall väckas eller att sådant åtal skall läggas

ned.

3 §3

Målsägandebiträdet skall ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna

stöd och hjälp till målsäganden.

Målsägandebiträdet skall bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk

 i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren.

Målsägandebiträdet skall bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk

 i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren. Målsägandebiträdet

skall även i övrigt ta till vara målsägandens intressen i målet och bistå

målsäganden med att få ut tilldömt skadestånd samt lämna stöd och hjälp i den

mån målsägandens behov i det avseendet inte tillgodoses av en stödperson.

Målsägandebiträdets uppgift kvarstår även om talan avskilts enligt 22 kap. 5 §

rättegångsbalken för att handläggas som särskilt mål enligt reglerna för

tvistemål, såvida inte målet handläggs enligt 1 kap. 3 d § rättegångsbalken.

Målsägandebiträdets uppgift kvarstår också om tingsrättens dom överklagas endast

 i fråga om enskilt anspråk.

Målsägandebiträdets och stödpersonens uppgift kvarstår även om talan avskilts

enligt 22 kap. 5 § rättegångsbalken för att handläggas som särskilt mål enligt

reglerna för tvistemål, såvida målet inte handläggs enligt 1 kap. 3 d §

rättegångsbalken. Målsägandebiträdets och stödpersonens uppgift kvarstår också

om tingsrättens dom överklagas endast i fråga om enskilt anspråk.

4 §4

Målsägandebiträde förordnas på begäran av målsäganden eller när det annars finns

 anledning till det. Vid förordnandet tillämpas 26 § första stycket

rättshjälpslagen (1996:1619).

Målsägandebiträde eller stödperson förordnas på begäran av målsäganden eller när

 det annars finns anledning till det. Vid förordnande av målsägandebiträde

tillämpas 26 § första stycket rättshjälpslagen (1996:1619).

I fråga om byte av målsägandebiträde och rätt för sådant biträde att sätta någon

 annan i sitt ställe tillämpas 26 § andra och tredje styckena rättshjälpslagen.

Byte av stödperson får ske, om det finns skäl för det.

Målsägandebiträdet skall entledigas, om det är påkallat med hänsyn till

förhållandena i målet eller om det annars finns skäl för det.

Målsägandebiträdet eller stödpersonen skall entledigas, om det är påkallat med

hänsyn till förhållandena i målet eller det annars finns skäl för det.

I övrigt tillämpas i fråga om målsägandebiträde rättegångsbalkens regler om

rättegångsbiträde.

5 a §

Stödpersonen har rätt till ersättning av allmänna medel för inställelse vid

förhör under förundersökningen och rättegången enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

7 §5

Beslut som avser stödperson fattas under förundersökningen av

undersökningsledaren. Beslutet skall prövas av rätten om målsäganden begär det.

Beslut i frågor som avses i denna lag fattas av rätten. I de fall som avses i 6

§ får dock målsägandebiträdet själv besluta om utredning i samma utsträckning

som enligt 17 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller för biträde vid rättshjälp.

Beslut i övriga frågor som avses i denna lag fattas av rätten. I de fall som

avses i 6 § får dock målsägandebiträdet själv besluta om utredning i samma

utsträckning som enligt 17 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller för biträde vid

 rättshjälp.

8 §6

Bestämmelserna i 31 kap. rättegångsbalken om skyldighet för den tilltalade eller

 annan att till staten återbetala kostnader för försvarare som enligt rättens

beslut har betalats av allmänna medel gäller även i fråga om kostnader för

målsägandebiträde. I mål där målsägandebiträdets uppgifter kvarstår enligt 3 §

andra stycket gäller beträffande dessa kostnader bestämmelserna i 18 kap.

rättegångsbalken om ansvar för motparts rättegångskostnader.

Bestämmelserna i 31 kap. rättegångsbalken om skyldighet för den tilltalade eller

 annan att till staten återbetala kostnader för försvarare som enligt rättens

beslut har betalats av allmänna medel gäller även i fråga om kostnader för

målsägandebiträde och stödperson. I mål där målsägandebiträdets och

stödpersonens uppgifter kvarstår enligt 3 § andra stycket gäller beträffande

dessa kostnader bestämmelserna i 18 kap. rättegångsbalken om ansvar för motparts

 rättegångskostnader.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 1 §, 20 kap.15 §, 23 kap. 10 §, 36 kap. 17 §,

40 kap. 10 § och 49 kap. 5 § rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

1 §1

Laga domstol i tvistemål i allmänhet är rätten i den ort, där svaranden har sitt

 hemvist.

Är svaranden folkbokförd i Sverige anses som hans hemvist den ort där han var

folkbokförd den 1 november föregående år.

För bolag, förening eller annat samfund, stiftelse eller annan sådan inrättning

gälle som hemvist den ort, där styrelsen har sitt säte eller, om säte för

styrelsen ej är bestämt eller styrelse ej finnes, där förvaltningen föres. Lag

samma vare i fråga om kommun eller annan sådan menighet.

Dödsbo sökes vid den rätt, där den döde skolat svara.

Den som icke äger känt hemvist vare sig inom eller utom riket sökes där han

uppehåller sig. Är han svensk medborgare och uppehåller han sig utom riket eller

 är hans uppehållsort okänd, sökes han där han inom riket senast haft hemvist

eller uppehållit sig.

Om en person har medgetts att använda fingerade personuppgifter enligt lagen

(1991:483) om fingerade personuppgifter eller om sekretess enligt 7 kap. 15 §

sekretesslagen (1980:100) gäller för personens folkbokföringsuppgifter, får

talan väckas mot denne vid rätten i den ort, där käranden har sitt hemvist.

Saknar käranden hemvist i Sverige får talan väckas vid Stockholms tingsrätt.

20 kap.

10 §

Målsägande, som hörs med anledning av åklagarens talan, får åtföljas av lämplig

person som personligt stöd (stödperson) under rättegången. Sådan stödperson som

rätten har kännedom om skall om möjligt underrättas om rättegången.

Målsägande, som hörs med anledning av åklagarens talan, får åtföljas av en

lämplig person som personligt stöd under rättegången. En sådan person som rätten

 har kännedom om skall om möjligt underrättas om rättegången.

I vissa fall kan målsägandebiträde förordnas enligt lagen (1988:609) om

målsägandebiträde.

I vissa fall kan målsägandebiträde och stödperson förordnas enligt lagen

(1988:609) om målsägandebiträde och stödperson.

Målsägandebiträde skall kallas till huvudförhandling eller annat sammanträde i

rätten där målsäganden eller målsägandens ställföreträdare skall höras.

Målsägandebiträde och stödperson skall kallas till huvudförhandling eller annat

sammanträde i rätten där målsäganden eller målsägandens ställföreträdare skall

höras.

23 kap.

10 §2

Vid förhör skall såvitt möjligt ett av undersökningsledaren anmodat trovärdigt

vittne närvara.

Undersökningsledaren skall bestämma om någon annan än ett vittne får närvara vid

 förhör. Vid förhör, som enligt 18 § andra stycket hålls på den misstänktes

begäran, har han och hans försvarare rätt att närvara. Även vid annat förhör får

 försvarare närvara, om det kan ske utan men för utredningen.

Målsägandebiträde har rätt att närvara vid förhör med målsäganden. Detsamma

gäller en stödperson, om hans närvaro inte är till men för utredningen.

Målsägandebiträde har rätt att närvara vid förhör med målsäganden. Detsamma

gäller en stödperson, om hans närvaro inte är till men för utredningen, liksom

ett personligt stöd enligt 20 kap. 15 § rättegångsbalken.

Är den som hörs under 15 år, bör den som har vårdnaden om honom vara närvarande

vid förhöret, om det kan ske utan men för utredningen.

Undersökningsledaren får förordna att vad som förekommit vid förhör inte får

uppenbaras.

36 kap.

17 §3

Ett vittnesförhör skall inledas av den part som åberopat förhöret, om inte

rätten bestämmer annat. Vid förhöret skall vittnet först beredas tillfälle att

på egen hand eller, om det behövs, med stöd av frågor avge sin berättelse i ett

sammanhang.

Motparten skall sedan få tillfälle att höra vittnet. Om motparten inte är

närvarande eller om det av annan anledning behövs, bör rätten leda denna del av

förhöret.

Därefter får rätten och parterna ställa ytterligare frågor till vittnet. Den

part som åberopat förhöret bör först få tillfälle till detta.

Därefter får rätten och parterna ställa ytterligare frågor till vittnet. Den

part som åberopat förhöret bör först få tillfälle till detta. Även en målsägande

 som inte för talan har rätt att ställa frågor till vittnet.

Har ingen av parterna eller båda åberopat förhöret, skall detta inledas av

rätten, om det inte är lämpligare att någon av parterna inleder förhöret.

Frågor, som genom sitt innehåll, sin form eller sättet för deras framställande

inbjuder till visst svar, får inte ställas annat än om det vid förhör enligt

andra stycket behövs för att undersöka i vad mån vittnets berättelse stämmer med

 det verkliga händelseförloppet. Rätten skall avvisa frågor, som uppenbart inte

hör till saken eller som är förvirrande eller på annat sätt otillbörliga.

40 kap.

10 §

Då sakkunnig höres muntligen, företages förhöret av rätten. Med rättens

tillstånd må dock sakkunnig höras av parterna. Rätten och parterna äge ställa

frågor till den sakkunnige.

Då sakkunnig höres muntligen, företages förhöret av rätten. Med rättens

tillstånd må dock sakkunnig höras av parterna. Rätten och parterna äge ställa

frågor till den sakkunnige. Även en målsägande som inte för talan i målet får

ställa frågor till denne.

Rätten skall avvisa frågor, som uppenbart ej höra till saken eller som äro

förvirrande eller eljest otillbörliga.

Har den sakkunnige avgivit skriftligt utlåtande, må, om rätten finner det

lämpligt, utlåtandet helt eller delvis uppläsas.

49 kap.

5 §4

En tingsrätts beslut får överklagas särskilt, om tingsrätten i beslutet

1. avvisat ett ombud, ett biträde eller en försvarare eller ogillat

ett yrkande om detta,

2. ogillat ett yrkande av tredje man att få delta i rättegången som intervenient

 eller målsägande eller prövat fråga enligt 13 kap. 7 § om övertagande av ett

käromål,

3. förelagt en part eller någon annan att lägga fram skriftligt bevis eller att

tillhandahålla föremål för syn eller besiktning eller vid prövning enligt 3 kap.

 3 § andra stycket 4 eller 5 tryckfrihetsförordningen eller 2 kap. 3 § andra

stycket 4 eller 5 yttrandefrihetsgrundlagen funnit det vara av synnerlig vikt

att en uppgift som avses där lämnas vid vittnesförhör eller förhör med en part

under sanningsförsäkran,

4. prövat en fråga om utdömande av förelagt vite eller häkte eller om ansvar för

 förseelse i rättegången eller om skyldighet för någon att ersätta

rättegångskostnad,

5. prövat en fråga om ersättning eller förskott av allmänna medel till

målsägande eller enskild part eller om ersättning eller förskott till biträde,

försvarare, vittne, sakkunnig eller någon annan,

6. prövat en fråga i tvistemål om kvarstad eller annan åtgärd enligt 15 kap.

eller i brottmål om häktning, restriktioner enligt 24 kap. 5 a §, en åtgärd som

avses i 25-28 kap. eller omhändertagande enligt 28 kap. brottsbalken,

7. avslagit en begäran om biträde eller försvarare eller till sådant uppdrag

utsett någon annan än parten föreslagit,

7. avslagit en begäran om stödperson, biträde eller försvarare eller till sådant

 uppdrag utsett någon annan än parten föreslagit,

8. prövat en fråga som gäller rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) i

annat fall än som avses i 5 eller 7,

9. avslagit en begäran om att ersättning till vittne som åberopats av en enskild

 part skall utgå av allmänna medel enligt 36 kap. 24 § andra stycket eller

10. prövat en fråga enligt 33 kap. brottsbalken om avräkning av tiden för vissa

frihetsberövanden.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

3 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 3 § äktenskapsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

3 §

Äktenskapsmål tas upp av tingsrätten i den ort där kvinnan eller mannen har sitt

 hemvist. Har ingen av dem hemvist här i landet, tas målet upp av Stockholms

tingsrätt.

Äktenskapsmål tas upp av tingsrätten i den ort där kvinnan eller mannen har sitt

 hemvist. Har ingen av dem hemvist här i landet eller har den make som har

hemvist här medgetts att använda fingerade personuppgifter enligt lagen

(1991:483) om fingerade personuppgifter eller gäller sekretess enligt 7 kap. 15

§ sekretesslagen (1980:100) för den makens folkbokföringsuppgifter, tas målet

upp av Stockholms tingsrätt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

4 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 17 § föräldrabalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

17 §1

Frågor om vårdnad eller umgänge tas upp av rätten i den ort där barnet har sitt

hemvist. Sådana frågor kan tas upp även i samband med äktenskapsmål. Om det inte

 finns någon behörig domstol, tas frågorna upp av Stockholms tingsrätt.

Frågor om vårdnad eller umgänge tas upp av rätten i den ort där barnet har sitt

hemvist. Har barnet medgetts att använda fingerade personuppgifter enligt lagen

(1991:483) om fingerade personuppgifter eller gäller sekretess enligt 7 kap. 15

§ sekretesslagen (1980:100) för barnets folkbokföringsuppgifter tas sådana

frågor upp av rätten i den ort där käranden har sitt hemvist eller, om denne

saknar hemvist i Sverige, av Stockholms tingsrätt. Frågor om vårdnad och umgänge

 kan tas upp även i samband med äktenskapsmål. Om det inte finns någon behörig

domstol, tas frågorna upp av Stockholms tingsrätt.

Frågor om vårdnad som avses i 4-8 och 10 §§ samt 10 b § andra stycket samt

frågor om umgänge som avses i 15 § handläggs i den ordning som är föreskriven

för tvistemål. Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och

 är föräldrarna överens i saken, får de väcka talan genom gemensam ansökan.

Övriga frågor om vårdnad handläggs i den ordning som gäller för domstolsärenden.

I mål om vårdnad kan underhållsbidrag för barnet yrkas utan stämning.

Dom i mål om vårdnad eller umgänge får meddelas utan huvudförhandling, om

parterna är överens i saken.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:483) om fingerade

personuppgifter

Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter skall

 ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1

Rikspolisstyrelsen skall bistå den som har fått medgivande att använda fingerade

 personuppgifter vid kontakter med andra myndigheter och i övrigt lämna den

hjälp som krävs, om den enskildes hjälpbehov inte kan tillgodoses på annat sätt.

Rikspolisstyrelsen får i skälig omfattning tillerkänna den person som har

medgetts att använda fingerade personuppgifter ersättning för de kostnader som

kan ha uppkommit till följd av medgivandet, i den mån ersättning inte kan utgå

på annat sätt.

Rikspolisstyrelsens beslut i ersättningsfrågan skall på begäran av den enskilde

prövas av Stockholms tingsrätt. Begäran om en sådan prövning skall göras hos

Rikspolisstyrelsen, som i så fall skall överlämna ärendet till rätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:713) om homosexuella sambor

Härigenom föreskrivs att lagen (1987:713) om homosexuella sambor1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall vad som

gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser tillämpas även

på de homosexuella samborna:

1. lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

2. ärvdabalken,

3. jordabalken,

4. 10 kap. 9 § rättegångsbalken,

5. 4 kap. 19 § första stycket utsökningsbalken,

6. 19 § första stycket, punkt 1 nionde stycket och punkt 3 sjunde stycket av

anvisningarna till 31 § samt punkterna 3 a, 3 b och 4 av anvisningarna till 33 §

 kommunalskattelagen (1928:370),

7. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

8. bostadsrättslagen (1991:614),

9. lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer,

10. 5 kap. 18 § tredje stycket fastighetsbildningslagen (1970:988),

11. 10 § insiderlagen (1990:1342),

12. 14 kap. 3 §, 4 § tredje stycket och 8 § tredje stycket vallagen (1997:157),

13. 36 § första stycket lagen (1972:704) om kyrkofullmäktigeval, m.m.,

14. 4 § lagen (1997:159) om brevröstning i vissa fall,

15. lagen (1993:1469) om uppskovsavdrag vid byte av bostad,

16. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2, 15 och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§ samt 16 kap. 7 och

 9 §§ föräldrabalken,

17. säkerhetsskyddslagen (1996:627), samt

18. lagen (1996:1231) om skattereduktion för fastighetsskatt i vissa fall vid

1997-2001 års taxeringar.

17. säkerhetsskyddslagen (1996:627),

18. lagen (1996:1231) om skattereduktion för fastighetsskatt i vissa fall vid

1997-2001 års taxeringar, samt

19. lagen (1988:609) om målsägandebiträde och stödperson.

Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara ogifta,

gäller det också de homosexuella samborna.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:419) om brottsofferfond

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Den som döms för ett eller flera brott skall, om fängelse ingår i straffskalan

för något av brotten, i domen åläggas att betala en avgift på 300 kr. Detsamma

gäller när fråga om ansvar för brott tas upp av åklagare genom

strafföreläggande.

Den som döms för ett eller flera brott skall, om fängelse ingår i straffskalan

för något av brotten, i domen åläggas att betala en avgift på 500 kr. Detsamma

gäller när fråga om ansvar för brott tas upp av åklagare genom

strafföreläggande.

Avgift skall inte tas ut om påföljdseftergift meddelas.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2. För brott som har begåtts före ändringens ikraftträdande gäller inte den

högre avgiften.

9 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs att det i socialtjänstlagen (1980:620) skall tas in en ny

paragraf, 8 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 a §

Socialnämnden bör verka för att den som har drabbats av brott får det stöd och

den hjälp som den brottsdrabbade personen liksom dennes anhöriga behöver

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

10 Förslag till lag om ändring i brottskadelagen (1978:413)

Härigenom föreskrivs att det i brottsskadelagen (1978:413) skall tas in en ny

paragraf, 18 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

Om det med hänsyn till den skadelidandes behov av omedelbar hjälp finns

synnerliga skäl, får brottsskadeersättningen helt eller delvis betalas ut i

förskott.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förteckning över remissinstanserna

Barnombudsmannen, Brottsförebyggande rådet, Brottsofferjourernas riksförbund,

Brottsoffermyndigheten, Dalarnas läns landsting, Domstolsverket,

Ekobrottsmyndigheten, Finansförbundet, Folkhälso-institutet, Forum för

frivilligt socialt arbete, Frälsningsarmén, Föreningen Brottsoffer, Föreningen

Sveriges polischefer, Föreningen Sveriges socialchefer, Föreningen Våga Värna

Varandra - Riksorganisationen mot brott, Försäkringsförbundet, Gävle tingsrätt,

Göteborgs kommun, Göteborgs tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Hovrätten över

Skåne och Blekinge Huddinge kommun, Juridiska fakulteten vid Uppsala

universitet, Justitiekanslern, Kalmar kommun, Kiruna kommun,

Kriminalvårdsstyrelsen, Kriminologiska institutionen vid Stockholms universitet,

 Landsorganisationen i Sverige, Landstingsförbundet, Luleå tingsrätt, Lunds

kommun, Medicinska fakulteten vid Linköpings universitet, Nämndemännens

Riksförbund, Regionförbundet i Skåne, Riksdagens ombudsmän, Riksförbundet

Barnens Rätt i Samhället, Riksförsäkringsverket, Rikskvinnocentrum,

Riksorganisationen för anhöriga till våldsdödade, Riksorganisationen för

kvinnojourer i Sverige, Rikspolisstyrelsen, Riksskatteverket, Riksåklagaren,

Rädda barnens riksorganisation, Rättshjälpsmyndigheten, Rättsmedicinalverket,

Sam-hällsvetenskapliga fakulteten vid Lunds universitet, Socialstyrelsen,

Statens institutionsstyrelse, Stockholms läns landsting, Stockholms tingsrätt,

Sundsvalls tingsrätt, Svea hovrätt, Svensk Handel, Svenska

arbetsgivarföreningen, Svenska Bankföreningen, Svenska kommun-förbundet, Svenska

 kyrkans centralstyrelse, Svenska Läkarsällskapet, Svenska Mansjourers

riksorganisation, Svenska polisförbundet, Svenska Röda Korset, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges Akademikers central-organisation, Sveriges

domareförbund, Sveriges Kvinnojourers riks-förbund, Sveriges Läkarförbund,

Sveriges Psykologförbund, Sveriges Riksförbund för brottsdrabbade resenärer,

Tjänstemännens central-organisation, Umeå Brottsofferjour, Uppsala kommun,

Vårdförbundet SHSTF, Västernorrlands läns landsting, Växjö tingsrätt, Örebro

tingsrätt, Östersunds kommun.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

När förundersökning har inletts skall ett särskilt biträde för målsäganden

(målsägandebiträde) förordnas i mål om

1. brott enligt 6 kap. brottsbalken, om det inte är uppenbart att målsäganden

saknar behov av sådant biträde,

2. brott enligt 3 eller 4 kap. brottsbalken, på vilket fängelse kan följa, eller

 enligt 8 kap. 5 eller 6 § brottsbalken eller försök, förberedelse eller

stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga

relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att

målsäganden har behov av sådant biträde,

3. annat brott enligt brottsbalken, på vilket fängelse kan följa, om det med

hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan

antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde.

3. annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens

 personliga förhåll-anden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden

har ett särskilt starkt behov av sådant biträde.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs att 8 a § socialtjänstlagen (1980:620)1 skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 a §2

Socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld

eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin

situation.

Socialnämnden bör verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga

får stöd och hjälp. Socialnämnden bör härvid särskilt beakta att kvinnor som är

eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet kan vara i behov

 av stöd och hjälp för att förändra sin situation.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-02-09

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 1 februari 2001 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde,

2. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av departementssekreteraren Per-Anders

Sunesson.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 mars 2001

Närvarande: Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:79 Stöd till brottsoffer

1 Senaste lydelse 1994:59.

1 Lagen omtryckt 1988:871.

2 Senaste lydelse 1998:409.

1 Senaste lydelse 1994:59.

2 Senaste lydelse 1994:59.

3 Senaste lydelse 1994:59.

4 Senaste lydelse 1996:1644.

5 Senaste lydelse 1996:1644.

6 Senaste lydelse 1996:1644.

1 Senaste lydelse 1991:485.

2 Senaste lydelse 1994:420.

3 Senaste lydelse 1987:747.

4 Senaste lydelse 1996:1624.

1 Senaste lydelse 1994:1433.

1 Senaste lydelse 1997:988.

1 Senaste lydelse 1998:775.

1 Senaste lydelse 1994:59.

1 Lagen omtryckt 1988:871.

2 Senaste lydelse 1998:409.

1

90

Prop. 2000/01:79

Prop. 2000/01:79

Bilaga 1

Prop. 2000/01:79

Bilaga 2

Prop. 2000/01:79

Bilaga 3

90

90

Prop. 2000/01:79

Bilaga 4

Prop. 2000/01:79

94

93

Prop. 2000/01:79

Bilaga 5