Regeringens proposition

2000/01:141

Rätt för sparbanker och medlemsbanker att driva verksamhet utomlands m.m.

Prop.

2000/01:141

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 23 maj 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att sparbanker och medlemsbanker skall ges samma rätt

som bankaktiebolag att verka utomlands. Det innebär att de efter tillstånd av

Finansinspektionen får inrätta filial i ett land utanför EES. Vidare får de

efter ett särskilt underrättelseförfarande i ett annat land inom EES dels

etablera filial, dels - utan att etablera filial - tillhandahålla tjänster.

Dessutom föreslås en ändring av en övergångsbestämmelse till bankrörelselagen

(1987:617). Ändringen innebär att företag som vid tidpunkten för ikraftträdandet

 av den nya bankrörelsedefinitionen, den 1 januari 1996, bedrev tillståndsfri

inlåningsverksamhet får fortsätta med verksamheten längst till och med den 31

december 2002. Bestämmelsen tar sikte främst på större sparkassor. Skälet till

förlängningen är att frågan om vilken slags verksamhet som skall omfattas av

tillståndsplikt enligt bankrörelselagen och lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet bereds inom Regeringskansliet.

Det föreslås vidare en ändring av en övergångsbestämmelse till lagen om

finansieringsverksamhet. Ändringen innebär att vissa finansieringsföretag får

fortsätta att driva verksamhet till och med den 31 december 2002 utan krav på

tillstånd. De företag som berörs är vissa finansieringsföretag som när lagen

trädde i kraft den 1 januari 1994 drev finansieringsverksamhet som inte fordrade

 tillstånd enligt äldre lag och som inte lånar upp medel från allmänheten. Även

denna förlängning beror på att frågan om tillståndsplikt bereds inom

Regeringskansliet.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2002.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617) 4

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet 6

3 Ärendet och dess beredning 7

4 Rätt för sparbanker och medlemsbanker att driva verksamhet utomlands

8

5 Förlängning av övergångstiden för sparkassor 12

6 Förlängning av övergångstiden för vissa finansieringsföretag 15

7 Ikraftträdande 18

8 Ekonomiska konsekvenser 19

9 Författningskommentar 20

9.1 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617) 20

9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet 20

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 2001 21

Rättsdatablad 22

1

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

2. lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

Härigenom föreskrivs i fråga om bankrörelselagen (1987:617)1

dels att 1 kap. 6, 7 och 8 §§ skall ha följande lydelse,

dels att punkt 3 i övergångsbestämmelserna till lagen (1995:1572) om ändring i

nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

6 §2

Ett bankaktiebolag får efter tillstånd av Finansinspektionen inrätta filial i

ett land utanför EES. Sådant tillstånd skall lämnas om den planerade rörelsen

kan antas komma att uppfylla kraven på en sund bankverksamhet.

En bank får efter tillstånd av Finansinspektionen inrätta filial i ett land

utanför EES. Sådant tillstånd skall lämnas om den planerade rörelsen kan antas

komma att uppfylla kraven på en sund bankverksamhet.

Ansökan om tillstånd skall innehålla

1. en plan för den tilltänkta filialverksamheten, med uppgift om filialens

organisation, och

2. uppgift om i vilket land filialen skall inrättas samt om filialens adress och

 ansvariga ledning.

7 §3

Ett bankaktiebolag som avser att inrätta filial i ett annat land inom EES skall

underrätta Finansinspektionen innan verksamheten påbörjas. Underrättelsen skall

innehålla den information som anges i 6 § andra stycket.

En bank som avser att inrätta filial i ett annat land inom EES skall underrätta

Finansinspektionen innan verksamheten påbörjas. Underrättelsen skall innehålla

den information som anges i 6 § andra stycket.

Om det inte finns skäl att ifrågasätta bankens administrativa struktur eller

finansiella situation, skall Finansinspektionen inom tre månader från det att

underrättelsen mottogs vidarebefordra den till den behöriga myndigheten i det

land där filialen skall inrättas. Till underrättelsen skall inspektionen foga

uppgift om storleken av bankens kapitalbas och kapitaltäckningsgrad samt uppgift

 om den insättningsgaranti och det investerarskydd som gäller för bankens

kunder.

När Finansinspektionen vidarebefordrar underrättelsen enligt andra stycket,

skall inspektionen underrätta banken om detta.

Om Finansinspektionen finner att det inte finns förutsättningar för att

vidarebefordra den underrättelse som avses i andra stycket, skall inspektionen

meddela beslut om det inom tre månader från det att underrättelsen mottogs.

8 §4

Ett bankaktiebolag som avser att driva verksamhet i ett annat land inom EES,

genom att erbjuda och tillhandahålla tjänster utan att inrätta filial där, skall

 innan verksamheten påbörjas underrätta Finansinspektionen. Underrättelsen skall

 innehålla uppgift om i vilket land verksamheten skall drivas och vilka tjänster

 som skall erbjudas.

En bank som avser att driva verksamhet i ett annat land inom EES, genom att

erbjuda och tillhandahålla tjänster utan att inrätta filial där, skall innan

verksamheten påbörjas underrätta Finansinspektionen. Underrättelsen skall

innehålla uppgift om i vilket land verksamheten skall drivas och vilka tjänster

som skall erbjudas.

Finansinspektionen skall inom en månad från det att underrättelsen mottogs

vidarebefordra den till behörig myndighet i det land där verksamheten skall

drivas.

35

Ett företag som den 1 januari 1996 bedrev inlåningsverksamhet som inte fordrade

tillstånd enligt äldre lag får fortsätta med verksamheten längst till och med

den 31 december 2001.

Ett företag som den 1 januari 1996 bedrev inlåningsverksamhet som inte fordrade

tillstånd enligt äldre lag får fortsätta med verksamheten längst till och med

den 31 december 2002.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet

Härigenom föreskrivs att punkt 5 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

52

Den som vid tidpunkten för lagens ikraftträdande, den 1 januari 1994, drev

finansieringsverksamhet utan krav på tillstånd enligt lagen (1988:606) om

finansbolag och inte anskaffar medel för verksamheten från allmänheten får

fortsätta verksamheten till och med den 31 december 2001 eller, om ansökan om

tillstånd getts in inom denna tid, till dess att ansökningen har prövats

slutligt.

Den som vid tidpunkten för lagens ikraftträdande, den 1 januari 1994, drev

finansieringsverksamhet utan krav på tillstånd enligt lagen (1988:606) om

finansbolag och inte anskaffar medel för verksamheten från allmänheten får

fortsätta verksamheten till och med den 31 december 2002 eller, om ansökan om

tillstånd getts in inom denna tid, till dess att ansökningen har prövats

slutligt.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

3 Ärendet och dess beredning

Inom Finansdepartementet har utarbetats en promemoria om rätt för sparbanker och

 medlemsbanker att driva verksamhet utomlands och om förlängning av

övergångstiden för sparkassor och vissa finansieringsföretag (dnr Fi2001/1619).

I promemorian konstateras att enligt bankrörelselagen (1987:617) får

bankaktiebolag verka utomlands genom att etablera filial och - utan att etablera

 filial - tillhandahålla tjänster, men att dessa möjligheter inte står öppna för

 sparbanker och medlemsbanker. Promemorian tar upp frågan om det i

bankrörelselagen bör införas en möjlighet för sparbanker och medlemsbanker att

driva verksamhet utomlands på samma villkor som bankaktiebolag. Dessutom

behandlar promemorian frågan om de övergångstider under vilka större sparkassor

och vissa finansieringsföretag verkar skall förlängas från utgången av år 2001

till utgången av år 2002.

Promemorian har remissbehandlats. De remissinstanser som beretts tillfälle att

yttra sig över promemorian är Sveriges Riksbank, Finansinspektionen,

Konkurrensverket, Insättningsgarantinämnden, Svenska Bankföreningen, Fristående

Sparbankers Riksförbund, Svenska Kommunförbundet, Företagarnas Riksorganisation,

 Finansbolagens Förening, Ekobanken, JAK Medlemsbank, Kooperativa Förbundet

(KF), Lantbrukarnas Riksförbund LRF, Riksbyggen BoSpar ekonomisk förening,

Skogsägarnas Riksförbund och Kooperativa institutet ekonomisk förening (Koopi).

Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet.

Lagrådet

De lagändringar som föreslås är av enkel karaktär. De består i att orden "Ett

bankaktiebolag" byts ut mot orden "En bank" och i att ett nytt årtal anges i

redan befintliga övergångsbestämmelser. Lagrådets hörande har därför inte

ansetts nödvändigt.

4 Rätt för sparbanker och medlemsbanker att driva verksamhet utomlands

Regeringens förslag: Sparbanker och medlemsbanker ges rätt att verka utomlands.

Det innebär att sparbanker och medlemsbanker efter tillstånd av

Finansinspektionen får inrätta filial i ett land utanför EES. Vidare får de

efter ett särskilt underrättelseförfarande i ett annat land inom EES dels

etablera filial, dels - utan att etablera filial - tillhandahålla tjänster.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran.

Bakgrund: Med bankrörelse avses verksamhet i vilken ingår inlåning på konto om

behållningen är nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort

varsel. Bankrörelse får drivas endast efter tillstånd (oktroj), som ges av

Finansinspektionen eller regeringen. En bank står under tillsyn av

Finansinspektionen.

Bankrörelse får drivas i någon av associationsformerna bankaktiebolag, sparbank

eller medlemsbank.

De associationsrättsliga reglerna för bankaktiebolag finns i aktiebolagslagen

(1975:1385) med viss komplettering av bestämmelser i bankrörelselagen

(1987:617). För sparbanker finns det associationsrättsliga regelverket främst i

sparbankslagen (1987:618) och för medlemsbanker finns motsvarande reglering i

lagen (1995:1570) om medlemsbanker. Även för sparbanker och medlemsbanker finns

det emellertid vissa associationsrättsliga bestämmelser i bankrörelselagen,

bl.a. de om revisorer och skadestånd.

En sparbank har till ändamål att, utan rätt för dess stiftare eller andra att få

 del av den vinst som kan uppkomma i rörelsen, främja sparsamhet genom att driva

 bankverksamhet i enlighet med de bestämmelser som meddelas i sparbankslagen och

 bankrörelselagen. En sparbanks rörelse skall avse främst ett visst geografiskt

verksamhetsområde. Verksamhetsområdet skall anges i reglementet. I varje

sparbank skall det finnas minst 20 huvudmän. Dessa är ytterst ansvariga för

sparbankens verksamhet. Hälften av huvudmännen skall väljas av kommunfullmäktige

 eller landstingsfullmäktige inom sparbankens verksamhetsområde. Återstoden

utses av huvudmännen bland insättarna i sparbanken. Enligt 8 kap. sparbankslagen

 kan en sparbank enligt ett tämligen enkelt förfarande ombildas till ett

bankaktiebolag.

En medlemsbank är en ekonomisk förening som har till ändamål att främja

medlemmarnas ekonomiska intressen genom att driva bankverksamhet i vilken

medlemmarna deltar genom att använda bankens tjänster som insättare eller på

annat sätt. Möjligheten för en medlemsbank att driva bankrörelse infördes för

att jämställa föreningsformen med aktiebolagsformen (prop. 1995/96:74 s. 110).

De rörelseregler och regler om tillsyn som gäller för banker finns i

bankrörelselagen och lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar

 för kreditinstitut och värdepappersbolag. Dessa regler är i stor utsträckning

enhetliga för alla bankformer. En av de få skillnader som finns är att

bankaktiebolag, men inte sparbanker och medlemsbanker, har rätt att driva

verksamhet utomlands.

Ett bankaktiebolag kan efter tillstånd av Finansinspektionen inrätta en filial i

 ett land utanför EES. Ett sådant tillstånd skall lämnas om den planerade

rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en sund verksamhet (1 kap. 6 §

bankrörelselagen).

Om ett bankaktiebolag vill inrätta en filial i ett land inom EES behöver det

endast initiera ett särskilt underrättelseförfarande hos Finansinspektionen (1

kap. 6-7b §§ bankrörelselagen). Om det inte finns skäl att ifrågasätta bankens

administrativa struktur eller finansiella situation, skall Finansinspektionen

inom tre månader från det att underrättelsen mottogs vidarebefordra den till den

 behöriga myndigheten i det land där filialen skall inrättas. Verksamheten vid

filialen får påbörjas två månader efter det att den behöriga myndigheten i det

andra landet mottog uppgifterna eller dessförinnan om myndigheten medger att

verksamheten får påbörjas. Om Finansinspektionen finner att det inte finns

förutsättningar för att vidarebefordra den underrättelse som getts in av

bankaktiebolaget skall inspektionen meddela beslut om det inom tre månader från

det att underrättelsen mottogs.

Ett bankaktiebolag som avser att driva verksamhet i ett land inom EES genom att

erbjuda och tillhandahålla tjänster utan att inrätta filial där

(gränsöverskridande verksamhet), skall innan verksamheten påbörjas underrätta

Finansinspektionen. Underrättelsen skall innehålla uppgift om i vilket land

verksamheten skall drivas och vilka tjänster som skall erbjudas.

Finansinspektionen skall inom en månad från det att underrättelsen mottogs

vidarebefordra den till behörig myndighet i det land där verksamheten skall

drivas.

Grunden till den nuvarande ordningen står att finna i det lagstiftningsarbete

som gjordes bl.a. för att Sverige skulle uppfylla sina förpliktelser enligt

avtalet mellan EG och EFTA-länderna om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

(EES) (prop. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109). Anledningen till

att det därvid gjordes skillnad mellan bankaktiebolag på ena sidan samt

sparbanker och dåvarande föreningsbanker på den andra vad gäller möjligheter att

 driva verksamhet utomlands framgår inte av förarbetena. Lagändringen trädde i

kraft den 1 januari 1994. Dessförinnan hade sparbanker och föreningsbanker,

genom en lagändring som trädde i kraft 1992, också de haft rätt att inrätta

filial i utlandet (prop.1991/92:37, bet. 1991/92:NU16, rskr. 1991/92:54)

Föreningsbankslagen upphävdes den 1 januari 1996 och samtidigt infördes lagen om

 medlemsbanker (prop. 1995/96:74 och 104, bet. 1995/96:NU9, rskr. 1995/96:112).

Det framgår inte av motiven till den nya lagen varför medlemsbanker inte gavs

laglig rätt att verka utomlands.

Den svenska banklagstiftningen vilar i hög grad på EG-regler, främst

Europaparlamentets och rådets direktiv av den 20 mars 2000 om rätten att starta

och driva verksamhet i kreditinstitut (2000/12/EG). Ett kreditinstitut

definieras som ett företag vars verksamhet består i att från allmänheten ta emot

 insättningar eller andra återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen

räkning. Definitionen är associationsneutral. De svenska bankerna är

kreditinstitut i EG-rättslig mening.

Det nämnda direktivet innehåller bestämmelser om bl.a. under vilka

förutsättningar ett företag kan beviljas tillstånd att driva bankverksamhet och

om hur tillsynen skall utformas. Harmoniseringen är emellertid begränsad till

vad som behövs för att medlemsstaterna ömsesidigt skall kunna erkänna varandras

auktorisationer och tillsynsfunktioner. Härigenom har man velat uppnå att

verksamhetstillstånd som meddelas i ett land är giltigt för hela gemenskapen

samt få acceptans för tillämpning av principen om hemlandstillsyn. I fråga om

rätten för ett kreditinstitut att verka i ett annat EES-land än det i vilket det

 auktoriserats, innebär direktivet i korthet följande.

En auktorisation som ett kreditinstitut fått i den medlemsstat där institutet

hör hemma gäller inom hela EES. Institutet skall med stöd av denna enda

auktorisation obehindrat kunna erbjuda tjänster till mottagare i andra

medlemsstater utan att det där ställs krav på etablering eller särskilt

tillstånd. Hemlandsauktorisationen skall också ge rätt till fri filialetablering

 i andra medlemsstater. Verksamheten skall, var den än bedrivs inom EES, i

princip stå under hemlandstillsyn, dvs. hemlandets myndigheter skall ha

huvudansvaret för övervakningen även i andra medlemsländer.

Av direktivet framgår bl.a. att medlemsstaterna skall svara för att alla

kreditinstitut som är auktoriserade och står under tillsyn i en annan

medlemsstat, genom etablering av filial eller genom direkt tillhandahållande av

tjänster får bedriva sådan verksamhet som räknas upp i direktivet inom det egna

territoriet förutsatt att verksamheten omfattas av auktorisationen (artikel 18).

 Beträffande andra verksamheter än de som anges i direktivet skall

etableringsrätt och frihet att tillhandahålla tjänster gälla enligt

EG-fördragets allmänna bestämmelser.

Om ett företag som är auktoriserat i en medlemsstat vill inrätta en filial i en

annan medlemsstat (värdlandet) får värdlandet inte kräva vare sig auktorisation

eller särskilt tillskjutet kapital (artikel 13).

Ett kreditinstitut som vill etablera en filial i en annan medlemsstat skall

underrätta den behöriga myndigheten i hemlandet om detta. Om inte den

myndigheten har anledning att ifrågasätta kreditinstitutets administrativa

struktur eller finansiella situation skall den inom tre månader från mottagande

av underrättelsen översända den erhållna informationen till den behöriga

myndigheten i värdlandet och underrätta det berörda institutet. Den behöriga

myndigheten i värdlandet har då två månader på sig att förbereda tillsynen över

filialen. Om det behövs skall den också inom samma tid ange under vilka villkor

motiverade av hänsyn till det allmännas bästa verksamheten får bedrivas där.

Kreditinstitutet får inrätta filialen efter underrättelse från värdlandets

myndighet men behöver inte vänta längre än två månader (artikel 20).

Ett liknande förfarande gäller för ett kreditinstitut som utan att etablera en

filial önskar att första gången tillhandahålla tjänster i en annan medlemsstat.

Kreditinstitutet skall då underrätta den behöriga myndigheten i hemlandet om

vilka verksamheter som institutet avser att driva. Myndigheten skall därefter

inom en månad översända underrättelsen till myndigheten i värdlandet (artikel

21).

Såvitt avser auktorisationsvillkoren medger direktivet en viss flexibilitet när

det gäller bestämmandet av storleken på det kapital ett kreditinstitut skall ha

när verksamheten påbörjas. Denna möjlighet har utnyttjats vid genomförandet av

direktivet i den svenska banklagstiftningen. För ett bankaktiebolag gäller att

det alltid måste ha ett lägsta startkapital motsvarande fem miljoner euro, medan

 det för sparbanker är tillräckligt med ett startkapital motsvarande en miljon

euro. Aktiekapitalet respektive grundfonden måste dock vara anpassat till den

planerade rörelsens omfattning och beskaffenhet. För medlemsbanker gäller att

startkapitalet som huvudregel skall uppgå till minst fem miljoner euro, men att

banken om balansomslutningen i den planerade verksamheten kan beräknas uppgå

till högst etthundra miljoner kronor - eller om banken kommer att ha sin

redovisning i euro, 12 miljoner euro - får medges att ha ett lägre bundet eget

kapital, dock lägst motsvarande en miljon euro.

Skälen för regeringens förslag: För att skapa bästa möjliga förutsättningar för

att bankerna skall kunna konkurrera med varandra på lika villkor bör

rörelsereglerna vara enhetliga oavsett associationsform. Så är också fallet

beträffande merparten av de nuvarande reglerna, med undantag bl.a. för rätten

att verka utomlands. Frågan är om det finns anledning att upprätthålla denna

skillnad mellan bankaktiebolag på den ena sidan och sparbanker och medlemsbanker

 på den andra.

Vad gäller medlemsbanker gör regeringen bedömningen att det saknas bärkraftiga

skäl för att undanhålla dem möjligheten att etablera filial utomlands eller

driva gränsöverskridande verksamhet på samma villkor som bankaktiebolag. Genom

att införa den möjligheten får medlemsbanker dessutom samma förutsättningar att

verka utomlands som kreditmarknadsföreningar har enligt 2 kap. 11-13 §§ lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet.

Ett grundläggande kännetecken för sparbanker - och samtidigt en skillnad i

förhållande till medlemsbanker - är att deras verksamhet främst skall avse ett i

 förväg bestämt lokalt eller regionalt geografiskt område i Sverige. Som ett led

 i sin verksamhet kan emellertid en sparbank ha intresse av att etablera filial

eller driva gränsöverskridande verksamhet. Det kan mot bakgrund av den

tilltagande internationaliseringen ifrågasättas om sparbankerna även

fortsättningsvis skall vara förhindrade att göra detta. Att sparbankers

verksamhet främst skall avse ett visst geografiskt område i Sverige synes inte

heller utgöra något absolut hinder mot att viss verksamhet är riktad mot

utlandet.

Av bankdirektivet följer att även sådana kreditinstitut som har det lägsta

startkapitalet som medges, en miljon euro, får verka utomlands. Den

omständigheten att sparbankerna har det lägsta tillåtna kapitalet påverkar

alltså inte bedömningen. Av direktivet liksom av svensk rätt följer dock att

filialetableringen kan förhindras om det finns skäl att ifrågasätta bankens

administrativa struktur eller finansiella situation.

Mot bakgrund av vad nu sagts anser regeringen att även sparbanker bör ges rätt

att verka utomlands enligt de regler som i dag gäller för bankaktiebolag (1 kap.

 6-8 §§ bankrörelselagen). En sparbanks filialetablering m.m. får emellertid

inte utformas så att den står i strid med ändamålsbestämmelsen i sparbankslagen

och då framför allt den del som avser den lokala anknytningen. En sparbank som

helt vill frigöra sig från de begränsningar som sparbanksformen innebär i det

aktuella avseendet kan låta ombilda sig till ett bankaktiebolag.

5 Förlängning av övergångstiden för sparkassor

Regeringens förslag: Företag som bedrev tillståndsfri inlåningsverksamhet när

den nya bankrörelsedefinitionen trädde i kraft, den 1 januari 1996, får

fortsätta med verksamheten längst till och med den 31 december 2002.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Finansbolagens Förening avstyrker förslaget. Föreningen

konstaterar att det innebär att sparkassor utan tillstånd kan ta emot inlåning

som är förbjuden för andra företag. Enligt föreningen har sparkassorna haft

avsevärd och tillräcklig tid att anpassa sin verksamhet till de förutsättningar

som gäller innan den löpande perioden för undantag upphör. Föreningen anser att

det framstår som principiellt olämpligt att först göra verksamhet

tillståndspliktig och att eventuellt kort tid därefter upphäva tillståndsplikten

 beroende på hur Banklagskommitténs förslag hanteras. Föreningen menar ändå att

frågan om konkurrensneutralitet väger tyngst och att det därför inte föreligger

tillräckligt starka skäl att ytterligare förlänga den aktuella övergångstiden.

Övriga remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker förslaget eller lämnar det

 utan erinran.

Bakgrund: I bankrörelselagen (1987:617) definierades tidigare bankrörelse som

"verksamhet i vilken ingår inlåning från allmänheten på sådan räkning som bank

allmänt använder". Genom en ändring i bankrörelselagen med verkan från den 1

januari 1996 avskaffades allmänhetsbegreppet i bankrörelsedefinitionen. Sedan

dess definieras bankrörelse som "verksamhet i vilken ingår inlåning på konto om

behållningen är nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort

varsel".

I motiven till ändringen (prop. 1995/96:74 s. 105 f och 161) anförde regeringen

bl.a. att allmänhetsbegreppet tillkommit för sparkassornas skull, men att de

skäl som tidigare funnits att hålla sparkasseinlåning utanför

bankrörelsebegreppet förlorat sin bärkraft. Regeringen hade därför tillsatt en

särskild utredare (dir. 1995:100) som skulle överväga ett regelsystem för

sparkassorna. Regeringen konstaterade att allmänhetsbegreppet torde ha spelat ut

 sin roll. Enligt regeringen var det osäkert om den dåvarande tolkningen av

allmänhetsrekvisitet - nämligen att all medlemsinlåning faller utanför det

finansiella regelsystemet om inlåningen enbart sker från medlemmarna - är

förenlig med motsvarande bestämmelser i EG-direktiv om verksamheten har en

betydande omfattning och medlemskap i föreningen står öppen för envar. Att under

 en övergångstid införa en ny tolkning av allmänhetsbegreppet framstod som

mindre lämpligt. Regeringen föreslog därför att allmänhetsbegreppet skulle tas

bort men att sådana föreningar som vid lagens ikraftträdande bedriver

tillståndsfri sparkasseverksamhet - det vill säga när föreningen har en annan

huvudverksamhet än finansiell verksamhet - enligt en övergångsbestämmelse skulle

 få fortsätta med den till och med den 31 december 1997. Före nämnda datum avsåg

 regeringen på grundval av den nyss nämnda utredningen ha klargjort

förutsättningarna för ekonomiska föreningar att bedriva sparkasseverksamhet.

De sparkassor som den införda övergångsbestämmelsen tar sikte på skall inte

förväxlas med sådana spar- och låneföreningar - ofta benämnda sparkassor - som

behandlas i prop. 1999/2000:101 om Åtgärder mot viss sparkasseverksamhet.

I maj 1996 överlämnade utredaren betänkandet Skydd för sparande i

sparkasseverksamhet till regeringen med ett förslag till lag om

sparkasseverksamhet (SOU 1996:81). Förslaget innebär att ekonomiska föreningar

tillåts ta emot sådan inlåning som är förbehållen banker under vissa

förutsättningar. Betänkandet remissbehandlades. Ett stort antal remissinstanser

avstyrkte förslaget.

I regeringens proposition 1997/98:24 Ändrad övergångsbestämmelse i

bankrörelselagen föreslogs att den ovan nämnda övergångstiden skulle förlängas

från den 31 december 1997 till den 31 december 1999. Som skäl för förlängningen

anfördes att sparkasseutredningens kritiserade förslag inte kunde läggas till

grund för lagstiftning samt att Banklagskommittén skulle göra en översyn av

gränserna för bankrörelselagens tillämpningsområde. Eftersom Banklagskommitténs

arbete skulle vara klart vid utgången av år 1997 ansåg regeringen att det

förelåg betydande fördelar med att avvakta kommitténs betänkande.

Banklagskommittén överlämnade i januari 1999 sitt huvudbetänkande Reglering och

tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160) till regeringen.

Kommitténs förslag innebär helt nya förutsättningar för sparkassorna. Bland

annat föreslås att bankernas ensamrätt att ta emot inlåning avskaffas. Detta

skulle innebära att det inte behövs något undantag från kravet på bankoktroj för

 ekonomiska föreningar med sparkasseverksamhet som tar emot medel från sina

medlemmar.

Under år 1999 förlängdes övergångstiden för sparkassorna med ytterligare två år,

 (prop. 1998/99:129, bet. 1999/2000:FiU17, rskr. 1999/2000:46). I propositionen

anförde regeringen att då det alltjämt är önskvärt att samordna beredningen av

sparkassefrågan med Banklagskommitténs förslag, bör en ny förlängning av

övergångstiden göras. Mot bakgrund av att kommitténs förslag var föremål för

remissbehandling och då en proposition som behandlar kommitténs förslag enligt

en preliminär bedömning beräknades kunna överlämnas till riksdagen senast under

första halvåret år 2001, menade regeringen att två års förlängning av

övergångstiden torde vara tillräcklig.

Skälen för regeringens förslag: Beredningen av Banklagskommitténs betänkande har

 inte kunnat genomföras inom den tid som tidigare beräknades. Det beror bl.a. på

 att vissa av kommitténs förslag har visat sig fordra mer ingående överväganden

och därmed också mer resurser än vad som tidigare kunnat förutses. Ärendet har

emellertid prioritet och avsikten är att överlämna en proposition till riksdagen

 senast våren 2002. Enligt regeringens bedömning är det dock fortfarande

önskvärt att samordna beredningen av frågan om tillståndsplikt för de företag

som omfattas av nämnda övergångsbestämmelse med Banklagskommitténs förslag. Som

Finansbolagens Föreningen pekat på kan detta visserligen innebära att vissa

företag kan bedriva sin verksamhet utan krav på tillstånd trots att denna

möjlighet inte står öppen för andra företag. Regeringen anser dock att det inte

är rimligt att införa tillståndsplikt för verksamhet när det är osäkert hur den

 kommer att behandlas på grundval av Banklagskommitténs förslag. Detta skulle

riskera att minska förutsebarheten i lagstiftningen och kan dessutom medföra

kostnader för bl.a. de berörda företagen. Regeringen föreslår därför att

övergångstiden bör förlängas med ytterligare ett år, dvs. till och med den 31

december 2002.

6 Förlängning av övergångstiden för vissa

finansieringsföretag

Regeringens förslag: Den som den 1 januari 1994 drev finansieringsverksamhet som

 inte fordrade tillstånd enligt 1988 års finansbolagslag och som inte anskaffar

medel för verksamheten från allmänheten, får fortsätta med verksamheten till och

 med den 31 december 2002 utan krav på tillstånd.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Finansbolagens förening avstyrker förslaget. Föreningen anser

 att övergångsbestämmelsen innebär att väsentliga skillnader föreligger vad

gäller de legala förutsättningarna för konkurrerande företag att bedriva samma

slags verksamhet. Föreningen anför i övrigt samma skäl mot förslaget som mot

förslaget om förlängning av övergångsbestämmelsen till bankrörelselagen (avsnitt

 5). Övriga remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran.

Bakgrund: Lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet trädde i kraft den 1

januari 1994. I lagen finns bestämmelser som reglerar sådan

finansieringsverksamhet som drivs av finansieringsföretag som inte är banker.

Lagen innehåller enhetliga regler för sådana kreditföretag som tidigare

omfattades av lagen (1988:606) om finansbolag eller lagen (1963:76) om

kreditaktiebolag. Med finansieringsverksamhet i lagens mening avses

näringsverksamhet vars ändamål är att lämna kredit, ställa garanti för kredit,

förmedla kredit till konsumenter eller medverka till finansiering genom att

förvärva fordringar eller upplåta lös egendom till nyttjande. De företag som

driver tillståndspliktig finansieringsverksamhet (kreditmarknadsföretag) måste

uppfylla ett antal förutsättningar för att beviljas auktorisation. Till dessa

hör att den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en sund

verksamhet, att vissa större ägare till företaget och företagets ledning

uppfyller angivna krav och att det bundna egna kapitalet motsvarar minst fem

miljoner euro, eller i undantagsfall en miljon euro. I rörelsen måste

ytterligare ett antal krav iakttas, bl.a. begränsning av verksamheten och

aktieägande samt en viss minsta kapitalbas. Dessutom omfattas

kreditmarknadsföretag av lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

När lagen om finansieringsverksamhet infördes gavs vissa övergångsbestämmelser.

Av punkten 5 i dessa följde bl.a. att den som när lagen trädde i kraft den 1

januari 1994 drev finansieringsverksamhet som inte fordrade tillstånd enligt

1988 års finansbolagslag (bl.a. företag vars balansomslutning inte översteg 50

miljoner kronor och som inte riktade sin verksamhet till konsumenter) fick

fortsätta med verksamheten till utgången av år 1994. Enligt punkten 6 i samma

övergångsbestämmelser kan ett sådant företag som avses i punkten 5 beviljas

tillstånd även om det inte uppfyller det krav på startkapital som ställs upp i

lagen. Detta förutsätter emellertid att företagets kapitalbas inte har gått ned

under en viss nivå. Dessutom är den sistnämnda övergångsbestämmelsen så

konstruerad att den gynnsamma behandlingen upphör i samband med ägarskiften. Det

 innebär t.ex. att vid ett generationsskifte i ett sådant företag måste

kapitalbasen höjas till den i lagen angivna nivån, dvs. motsvarande en eller fem

 miljoner euro.

På initiativ av Näringsutskottet förlängdes den ursprungliga övergångstiden i

punkt 5 i övergångsbestämmelserna till den 30 juni 1996 (bet. 1994/95:NU29,

rskr. 1994/95:446). I betänkandet (s. 3) anförde utskottet bl.a. att det kan

"finnas skäl att ändra området för tillståndspliktig finansieringsverksamhet i

Sverige eller modifiera reglerna för vissa slag av sådan verksamhet".

Därefter har övergångstiden förlängts vid ytterligare fyra tillfällen. Först

till den 31 december 1996 (prop. 1995/96:173, bet. 1995/96:NU23, rskr.

1995/96:285), därefter till den 31 december 1998 (prop.1995/96:214, bet.

1996/97:NU3, rskr. 1996/97:9) och sedan till den 31 december 2000 (prop.

1997/98:144, bet. 1997/98:FiU24, rskr. 1997/98:217). I samband med dessa

förlängningar har det konstaterats att det finns flera anledningar att se över

reglerna om finansieringsverksamhet och att den omprövningen, som naturligen

faller under det uppdrag Banklagskommittén har, bör genomföras utan att det får

genomgripande konsekvenser för vissa företag som ännu inte kommit att föras in

under lagen om finansieringsverksamhet. Vid den andra förlängningen inskränktes

dock möjligheten att fortsätta verksamheten med stöd av övergångsbestämmelsen

till att gälla de finansieringsföretag som inte anskaffar medel för verksamheten

 från allmänheten.

Den senaste förlängningen gjordes under år 2000 (prop. 1999/2000:107, bet.

2000/01:FiU6, rskr. 2000/01:7). I januari samma år hade Banklagskommittén

överlämnat sitt huvudbetänkande Reglering och tillsyn av banker och

kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160) till regeringen. I det betänkandet föreslås

 ändringar av bl.a. lagen om finansieringsverksamhet och vad som enligt den

lagen utgör tillståndspliktig finansieringsrörelse. Kommittén föreslår sålunda

att finansieringsrörelse skall definieras som rörelse i vilken ingår

näringsverksamhet med ändamål att till allmänheten lämna kredit eller ställa

garanti för kredit eller att i finansieringssyfte förvärva fordringar eller

upplåta lös egendom till nyttjande. Av definitionen följer att verksamhet utan

vinstsyfte eller av tillfällig natur eller liknande oftast faller utanför det

reglerade området. Vidare följer att finansiering genom köp av finansiella

instrument och finansiering riktad till en begränsad krets faller utanför.

Undantag från tillståndsplikt görs för finansiering i samband med försäljning av

 egendom eller tjänster. Undantaget gäller även för finansiering i senare led

och för finansiering genom annat företag i samma koncern eller grupp av företag.

Kommittén föreslår vidare att finansieringsrörelse inte skall vara

tillståndspliktig om finansieringsverksamheten är av mindre omfattning. Om

tillgångarna hänförliga till finansieringsverksamheten enligt fastställd

balansräkning uppgår till mindre än 250 miljoner kronor skall rörelsen inte vara

 tillståndspliktig. Detsamma skall enligt förslaget gälla om företaget som

bedriver finansieringsrörelse inte har skulder uppgående till mer än 250

miljoner kronor utöver vad som får räknas som kapitalbas. En förutsättning för

att undantagen skall gälla är att företagen inte tar emot återbetalningspliktiga

 medel från allmänheten.

Som skäl för förlängningen till utgången av 2001 anförde regeringen (prop.

1999/2000:107 s. 24) att det alltjämt är önskvärt att samordna beredningen av

frågan om tillståndsplikt för de företag som omfattas av nämnda

övergångsbestämmelser med Banklagskommitténs förslag. Mot bakgrund av att

kommitténs förslag var föremål för beredning inom Regeringskansliet och då en

proposition som behandlar kommitténs förslag beräknades kunna överlämnas till

riksdagen senast under första halvåret 2001, ansåg regeringen att ett års

förlängning av övergångstiden torde vara tillräcklig.

Skälen för regeringens förslag: De skäl som har anförts för att förlänga

övergångstiden för sparkassorna i bankrörelselagen gör sig även gällande i detta

 fall. Även övergångsbestämmelsen till lagen om finansieringsverksamhet bör

därför förlängas med ytterligare ett år, dvs. till utgången av 2002.

7 Ikraftträdande

De föreslagna ändringarna bör träda i kraft den 1 januari 2002.

8 Ekonomiska konsekvenser

Rätt för sparbanker och medlemsbanker att driva verksamhet utomlands

Genom att sparbanker och medlemsbanker får möjlighet att verka utomlands kan

Finansinspektionens arbetsbörda komma att öka något. Denna ökning är dock

obetydlig i jämförelse med de uppgifter som redan vilar på inspektionen i

samband med beviljande av oktroj och den därpå följande tillsynen av banken som

sådan. Till detta kommer att sparbankerna kan antas ha ett begränsat intresse av

 att utnyttja möjligheten och att medlemsbankerna endast är två till antalet.

Den ökning av arbetsbördan som kan bli fallet skall därför hanteras inom ramen

för befintliga resurser.

Förlängning av övergångstiderna för sparkassor resp. för vissa

finansieringsföretag

De föreslagna förlängningarna av övergångbestämmelserna till bankrörelselagen

respektive lagen om finansieringsverksamhet innebär att Finansinspektionen får

en oförändrad tillsynsbörda. Detta följer av att ett antal företag, åtminstone

tills vidare, inte kommer att omfattas av inspektionens kontroll. Bedömningen är

 därför att ytterligare resurser till Finansinspektionen inte behöver skjutas

till. Förslaget bedöms således inte få några ekonomiska konsekvenser.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

1 kap. 6, 7 och 8 §§

I första stycket i respektive paragraf har orden "Ett bankaktiebolag" bytts ut

mot orden "En bank". Av detta följer att möjligheten att driva verksamhet

utomlands enligt bestämmelserna gäller för alla företag som omfattas av

definitionen av bank i 1 kap. 1 § andra stycket bankrörelselagen. Dit hör inte

enbart bankaktiebolag utan även sparbanker och medlemsbanker. I övrigt är

paragraferna oförändrade.

Bestämmelserna har även behandlats i avsnitt 4.

Punkt 3 i övergångsbestämmelserna till lagen (1995:1572) om ändring i

bankrörelselagen

Ändringen innebär att övergångstiden för de företag som omfattas av

bestämmelsen, dvs. främst större sparkassor, förlängs med ett år från utgången

av år 2001 till utgången av år 2002.

Bestämmelserna har även behandlats i avsnitt 5.

9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet

Punkt 5 i övergångsbestämmelserna

Ändringen innebär att den tid som vissa finansieringsföretag får driva

verksamhet med stöd av äldre lag förlängs med ett år. Verksamheten får bedrivas

till och med den 31 december 2002, eller om ansökan om tillstånd har getts in

senast detta datum, till dess ansökningen har prövats slutligt.

Bestämmelserna har även behandlats i avsnitt 6.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 maj 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:141 Rätt för sparbanker och

medlemsbanker att driva verksamhet utomlands m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som inför, ändrar, upp-häver eller upprepar ett

normgivnings-bemyndigande

Celexnummer för bakomliggande EG-regler

Lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

32000L0012

1 Lagen omtryckt 1996:1001.

2 Senaste lydelse 1997:116.

3 Senaste lydelse 1999:159.

4 Senaste lydelse 1997:116.

5 Senaste lydelse 1999:911.

1 Lagen omtryckt 1996:1004.

Senaste lydelse av lagens rubrik 1997:453.

2 Senaste lydelse 2000:817.

Prop. 2000/01:141

11

1

4

Prop. 2000/01:141

Prop. 2000/01:141

17

22

Prop. 2000/01:141

22