Regeringens proposition

1994/95:123

Ny marknadsföringslag

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 24 november 1994

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Civildepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till en ny marknadsföringslag som ersätter

1975 års marknadsföringslag.

 Den nya lagen syftar till att i huvudsaklig överensstämmelse med den nu

gällande lagen främja konsumenternas och näringsidkarnas intressen i samband med

näringsidkares marknadsföring av varor, tjänster och andra nyttigheter och att

motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare.

 Systemet med vitessanktionerade generalklausuler behålls. Vid sidan om dessa

införs särskilda regler med konkreta förbud mot och krav på vissa

marknadsföringsåtgärder. Överträdelser av de särskilda reglerna kan medföra att

en näringsidkare ådöms en direktverkande sanktion i form av en

marknadsstörningsavgift.

 Skadeståndssanktionen utvidgas på så sätt att skadestånd skall kunna utgå,

dels till andra näringsidkare, oavsett om dessa är konkurrenter till den felande

näringsidkaren eller inte, dels till konsumenter. Vidare skall överträdelse av

ett åläggande att lämna information som har meddelats med stöd av lagen, kunna

medföra skadeståndsskyldighet.

 I marknadsföringsmål införs ett tvåinstanssystem med Stockholms tingsrätt som

första instans och Marknadsdomstolen som andra och sista instans. Rättegångs-

balkens regler skall med vissa undantag tillämpas fullt ut på marknadsfö-

ringsmålen.

 Konsumentombudsmannens primära talerätt när det gäller förbud och ålägganden

avskaffas. I mål om marknadsstörningsavgift skall Konsumentombudsmannen ha

primär talerätt, med rätt för en enskild näringsidkare som berörs av över-

trädelsen och en sammanslutning av näringsidkare att föra talan, om

Konsumentombudsmannen beslutar att inte göra det.

 En ny marknadsföringslag föranleder ändringar i annan lagstiftning. I

propositionen läggs fram förslag också till sådana följdändringar.

 Den föreslagna lagstiftningen avses träda i kraft den 1 juli 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 6

2 Lagtext.................................................... 7

 2.1 Förslag till marknadsföringslag..................... 7

 2.2 Förslag till lag om ändring i radiolagen (1966:755). 18

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om

 Marknadsdomstol m.m................................. 19

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:763) med vissa

 bestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker.... 23

 2.5 Förslag till lag om ändring i konsumentförsäkringslagen

 (1980:38)........................................... 24

 2.6 Förslag till lag om ändring konsumenttjänstlagen (1985:716)

 25

 2.7 Förslag till lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932) 28

 2.8 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen

 (1991:601).......................................... 30

 2.9 Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

 31

 2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1672) om paketresor

 32

 2.11 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581) 33

3 Ärendet och dess beredning................................. 34

4 Utgångspunkter för en ny marknadsföringslagstiftning....... 34

5 Huvuddragen i en ny marknadsföringslag..................... 38

6 Krav på marknadsföring..................................... 41

 6.1 Allmänna krav....................................... 41

 6.2 Reklamidentifiering................................. 46

 6.3 Vilseledande marknadsföring......................... 49

 6.3.1 Vilseledande reklam........................... 49

 6.3.2 Vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar 50

 6.3.3 Vilseledande förpackningsstorlekar............ 54

 6.3.4 Vilseledande efterbildningar.................. 56

 6.3.5 Garantier..................................... 59

 6.3.6 Utförsäljningar och realisationer............. 62

 6.3.7 Förmånserbjudanden............................ 67

 6.3.8 Obeställda produkter.......................... 71

 6.4 Otjänliga produkter................................. 73

 6.5 Misskreditering..................................... 74

 6.6 Renommésnyltning.................................... 76

 6.7 Aggressiva metoder.................................. 77

 6.8 Marknadsföringskorruption........................... 79

7 Diskriminerande reklam..................................... 82

 7.1 Bakgrund............................................ 82

 7.2 Förbud mot diskriminerande reklam................... 87

8 Sanktionssystemet.......................................... 90

 8.1 Förbud och ålägganden............................... 90

 8.1.1 Interimistiska beslut......................... 92

 8.1.2 Förbuds- och informationsförelägganden........ 98

 8.2 Marknadsstörningsavgift............................. 99

 8.3 Skadestånd..........................................107

 8.4 Utplånande av vilseledande framställningar..........113

 8.5 Vissa frågor om förhållandet mellan sanktionsformerna117

 8.6 Upplysningsskyldighet...............................119

9 Processen i marknadsföringsmål.............................121

 9.1 Instansordningen....................................121

 9.2 Rättens sammansättning..............................127

 9.3 Talerätten..........................................130

 9.4 Frågor om rättskraft m.m............................135

 9.5 Rättegångsförfarandet...............................144

 9.5.1 Allmänt om handläggningsreglerna..............144

 9.5.2 Indispositiva eller dispositiva tvistemålsregler?148

 9.5.3 Intervention och organisationsmedverkan.......151

 9.5.4 Vissa bevisfrågor.............................153

 9.6 Rättegångskostnader.................................155

10 Kostnader..................................................158

11 Ikraftträdande m.m.........................................160

12 Författningskommentar......................................162

 12.1 Förslaget till marknadsföringslag...................162

 12.2 Övriga lagförslag...................................195

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Ny marknadsföringslag

 (SOU 1993:59) ......................................197

Bilaga 2 Utredningens lagförslag ............................207

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna .................238

Bilaga 4 Sammanfattning av promemorian Diskriminerande

 reklam (Ds 1994:64) ................................239

Bilaga 5 Promemorians (Ds 1994:64) författningsförslag ......240

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser och sammanställning

 av remissyttranden över promemorian Diskriminerande

 reklam (Ds 1994:64) ................................241

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag ........................256

Bilaga 8 Lagrådets yttrande .................................285

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 24 november 1994 ............................................288

Rättsdatablad ...................................................289

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

 1. marknadsföringslag,

 2. lag om ändring i radiolagen (1966:755),

 3. lag om ändring i lagen (1970:417) om Marknadsdomstol m.m.,

 4. lag om ändring i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker,

 5. lag om ändring i konsumentförsäkringslagen (1980:38),

 6. lag om ändring i konsumenttjänstlagen (1985:716),

 7. lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932),

 8. lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601),

 9. lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830),

 10. lag om ändring i lagen (1992:1672) om paketresor,

 11. lag om ändring i tobakslagen (1993:581).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till marknadsföringslag

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens syfte

1 § Denna lag har till syfte att främja konsumenternas och näringslivets

intressen i samband med marknadsföring av produkter och att motverka

marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare.

Lagens tillämpningsområde

2 § Lagen tillämpas då näringsidkare marknadsför eller själva efterfrågar

produkter i sin näringsverksamhet.

 Lagen tillämpas också på sådana televisionssändningar som omfattas av lagen

(1992:1356) om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten och som

kan tas emot endast i något annat land som är bundet av avtalet om Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES-avtalet).

Definitioner

3 § I denna lag avses med

 produkter: varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra

nyttigheter,

 marknadsföring: reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade

att främja avsättningen av och tillgången till produkter,

 god marknadsföringssed: god affärssed eller andra vedertagna normer som syftar

till att skydda konsumenter och näringsidkare vid marknadsföring av produkter.

Krav på marknadsföringen

Allmänna krav

4 § Marknadsföringen skall stämma överens med god marknadsföringssed och även i

övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare.

 Vid marknadsföringen skall näringsidkaren lämna sådan information som är av

särskild betydelse från konsumentsynpunkt.

Reklamidentifiering

5 § All marknadsföring skall utformas och presenteras så att det tydligt framgår

att det är fråga om marknadsföring.

 Det skall också tydligt framgå vem som svarar för marknadsföringen.

Vilseledande reklam

6 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda påståenden eller

andra framställningar som är vilseledande i fråga om näringsidkarens egen eller

någon annan näringsidkares näringsverksamhet.

 Detta gäller särskilt framställningar som avser

 1. produktens art, mängd, kvalitet och andra egenskaper,

 2. produktens ursprung, användning och inverkan på hälsa eller miljö,

 3. produktens pris, grunderna för prissättningen och betalningsvillkoren,

 4. näringsidkarens egna eller andra näringsidkares kvalifikationer, ställning

på marknaden, kännetecken och andra rättigheter,

 5. belöningar och utmärkelser som har tilldelats näringsidkaren.

Vilseledande förpackningsstorlekar

7 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda förpackningar som

genom sin storlek eller yttre utformning i övrigt är vilseledande i fråga om

produktens mängd, storlek eller form.

Vilseledande efterbildningar

8 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda efterbildningar som

är vilseledande genom att de lätt kan förväxlas med någon annan näringsidkares

kända och särpräglade produkter. Detta gäller dock inte efterbildningar vilkas

utformning huvudsakligen tjänar till att göra produkten funktionell.

Konkursutförsäljningar

9 § En näringsidkare får vid marknadsföringen använda uttrycket "konkurs",

ensamt eller i förening med något annat uttryck, bara om produkterna bjuds ut av

konkursboet eller för dess räkning.

Utförsäljningar

10 § En näringsidkare får vid marknadsföring av produkter använda uttrycken

"slutförsäljning", "utförsäljning" eller "upphör" eller något annat uttryck med

motsvarande innebörd, bara om

 1. det är fråga om en slutförsäljning av näringsidkarens hela varulager eller

en klart avgränsad del av det,

 2. försäljningen sker under en begränsad tid, och

 3. priserna är väsentligt lägre än näringsidkarens normala priser för

motsvarande produkter.

Realisationer

11 § En näringsidkare får vid marknadsföring av produkter använda uttrycket

"realisation" eller något annat uttryck med motsvarande innebörd, bara om

 1. försäljningen avser produkter som ingår i näringsidkarens ordinarie

sortiment,

 2. försäljningen sker under en begränsad tid, och

 3. priserna är väsentligt lägre än näringsidkarens normala priser för

motsvarande produkter.

Obeställda produkter

12 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte leverera produkter till

någon som inte uttryckligen har beställt dem och därvid vilseleda mottagaren om

dennes betalningsskyldighet.

Förmånserbjudanden

13 § En näringsidkare, som vid marknadsföringen erbjuder köparen att förvärva

ytterligare produkter utan ersättning eller till ett särskilt lågt pris eller

erbjuder köparen andra särskilda förmåner, skall lämna tydlig information om

 1. villkoren för att utnyttja erbjudandet,

 2. erbjudandets beskaffenhet och värde, samt

 3. de tidsgränser och andra begränsningar som gäller för erbjudandet.

Förbud och ålägganden

Förbud mot fortsatt marknadsföring av ett visst slag

14 § En näringsidkare vars marknadsföring strider mot god marknadsföringssed

eller på något annat sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare får

förbjudas att fortsätta med den marknadsföringen eller att vidta någon annan

liknande åtgärd.

 Ett förbud enligt första stycket får meddelas också

 1. en anställd hos näringsidkaren,

 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar, och

 3. var och en som i övrigt väsentligt har bidragit till marknadsföringen.

Åläggande att lämna information

15 § En näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna sådan

information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt får åläggas att

lämna sådan information.

 Ett sådant åläggande får meddelas också

 1. en anställd hos näringsidkaren, och

 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar.

16 § Ett åläggande enligt 15 § får innehålla en skyldighet att lämna

informationen

 1. i annonser eller andra framställningar som näringsidkaren använder vid

marknadsföringen,

 2. genom märkning på varan eller i annan form på säljstället, eller

 3. i viss form till konsumenter som begär det.

Otjänliga produkter

17 § En näringsidkare som marknadsför sådana produkter som är avsedda att

användas av konsumenter för privat bruk och som är uppenbart otjänliga för sitt

huvudsakliga ändamål, får förbjudas att fortsätta med det.

 Om det behövs för att motverka en marknadsföring som avses i första stycket,

får också en näringsidkare som tillverkar, importerar eller annars marknadsför

produkten till andra näringsidkare förbjudas att fortsätta med det.

 Ett förbud enligt första och andra styckena får meddelas också

 1. en anställd hos näringsidkaren, och

 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar.

18 § Förbud enligt 17 § får inte meddelas, om det i författning eller i beslut

av en myndighet har meddelats särskilda föreskrifter om produkten med samma

syfte som förbudet skulle fylla.

Vite

19 § Ett förbud enligt 14 eller 17 § och ett åläggande enligt 15 § skall förenas

med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt.

Interimistiska beslut

20 § Rätten får meddela förbud enligt 14 eller 17 § eller åläggande enligt 15 §

att gälla tills vidare, om

 1. käranden visar sannolika skäl för sin talan, och

 2. det skäligen kan befaras att svaranden genom att vidta eller låta bli att

vidta en viss handling minskar betydelsen av ett förbud eller åläggande.

 I fråga om beslut enligt första stycket tillämpas 15 kap. 5 § andra - fjärde

styckena samt 6 och 8 §§ rättegångsbalken. Beslutet får verkställas genast.

Förbuds- och informationsförelägganden

21 § I fall som inte är av större vikt får Konsumentombudsmannen meddela

föreläggande om

 1. förbud som avses i 14 eller 17 § (förbudsföreläggande), eller

 2. åläggande som avses i 15 § (informationsföreläggande).

 Föreläggandet skall förenas med vite.

 För att bli gällande skall näringsidkaren godkänna föreläggandet omedelbart

eller inom en viss tid. Om föreläggandet har godkänts, gäller det som en

lagakraftvunnen dom.

 Ett godkännande som sker efter den utsatta tiden gäller inte.

Marknadsstörningsavgift

Förutsättningar för avgift

22 § En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift (mark-

nadsstörningsavgift), om näringsidkaren eller någon som handlar på

näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon

bestämmelse i 5-13 §§.

 Detsamma gäller en näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet väsent-

ligt har bidragit till överträdelsen.

 Avgiften tillfaller staten.

23 § Marknadsstörningsavgift får inte åläggas någon för en överträdelse av ett

förbud eller en underlåtelse att följa ett åläggande som har meddelats vid vite

enligt denna lag.

Avgiftens storlek

24 § Marknadsstörningsavgiften skall fastställas till lägst fem tusen kronor och

högst fem miljoner kronor. Avgiften får dock inte överstiga tio procent av

näringsidkarens årsomsättning närmast föregående räkenskapsår.

 Riktas talan mot flera näringsidkare, skall avgiften fastställas särskilt för

var och en av dem.

25 § När marknadsstörningsavgift fastställs skall särskild hänsyn tas till hur

allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått.

 I ringa fall skall någon avgift inte dömas ut. Avgiften får efterges, om det

finns synnerliga skäl för det.

Preskription

26 § Marknadsstörningsavgift får dömas ut bara om stämningsansökan har delgetts

den som anspråket riktar sig mot inom fem år från det att överträdelsen

upphörde.

27 § En marknadsstörningsavgift faller bort, om domen inte har kunnat

verkställas inom fem år från det att den vann laga kraft.

Kvarstad

28 § För att säkerställa ett anspråk på marknadsstörningsavgift får rätten

besluta om kvarstad. Därvid gäller föreskrifterna i 15 kap. rättegångsbalken om

kvarstad för fordran.

Skadestånd

29 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett förbud eller ett

åläggande som har meddelats med stöd av 14 eller 15 § eller mot en föreskrift i

5-13 §§, skall ersätta den skada som därigenom uppkommer för en konsument eller

någon annan näringsidkare.

 Vid bestämmande av ersättningen till näringsidkare får hänsyn tas även till

omständigheter av annan än ekonomisk art.

30 § Rätten till skadestånd faller bort, om talan inte väcks inom fem år från

det att skadan uppkom.

Utplånande m.m. av vilseledande framställningar

31 § Vid överträdelse av ett vitesförbud enligt 14 § eller av en föreskrift i

5-13 §§ får rätten efter vad som är skäligt besluta att vilseledande

framställning som finns på vara, förpackning, trycksak, affärshandling eller

liknande skall utplånas eller ändras så att den inte längre är vilseledande. Om

detta syfte inte kan uppnås på något annat sätt, får rätten besluta att egen-

domen skall förstöras.

Säkerhetsåtgärder

32 § Om käranden visar sannolika skäl för bifall till ett yrkande enligt 31 §

och det skäligen kan befaras att svaranden genom att vidta eller att låta bli

att vidta en viss handling minskar betydelsen av ett beslut om utplånande, får

rätten besluta om lämplig åtgärd att gälla tills vidare. I fråga om en sådan

åtgärd gäller 15 kap. 3 § andra stycket, 5 § andra - fjärde styckena samt 6 och

8 §§ rättegångsbalken. Beslutet får verkställas genast.

 Framställs ett yrkande enligt 31 § i ett mål om utdömande av vite som har

förelagts med stöd av denna lag gäller i stället för bestämmelserna i första

stycket att egendomen får tas i beslag. Därvid tillämpas föreskrifterna i 27

kap. rättegångsbalken om beslag i brottmål. Beslutet får verkställas genast.

33 § Beslut att utplåna vilseledande framställningar enligt 31 § och beslut om

säkerhetsåtgärd enligt 32 § meddelas på yrkande av part av den domstol där en

rättegång om förbud enligt 14 §, marknadsstörningsavgift enligt 22 § eller

skadestånd enligt 29 § pågår.

 Beslut att utplåna framställningar på grund av överträdelse av ett vitesförbud

enligt 14 och 19 §§ får meddelas på yrkande av part av den domstol där en

rättegång om utdömande av vitet pågår.

Upplysningsskyldighet m.m.

34 § En näringsidkare är skyldig att på uppmaning av Konsumentombudsmannen

 1. yttra sig och lämna de upplysningar som behövs i ett ärende om

tillämpningen av denna lag,

 2. tillhandahålla de handlingar, varuprover och liknande som kan ha betydelse

för utredningen i ett ärende där beslut om förbud eller åläggande enligt 14, 15

eller 17 § kan antas komma i fråga.

35 § Den som har meddelats ett förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 §

är skyldig att på uppmaning av Konsumentombudsmannen tillhandahålla de

upplysningar, handlingar, varuprover och liknande som behövs för tillsynen över

att förbudet eller åläggandet följs.

36 § Om en uppmaning enligt 34 eller 35 § inte följs, får Konsumentombudsmannen

förelägga den som berörs att fullgöra sin skyldighet vid vite.

37 § Konsumentombudsmannen får lämna ersättning för sådana varuprover och

liknande som avses i 34 och 35 §§, om det finns särskilda skäl för det.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för en näringsidkare att ersätta Konsu-

mentombudsmannens kostnader för provtagning och undersökning av prov i fall som

avses i 35 §.

Var och av vem talan får väckas

Förbud och ålägganden

38 § Talan om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § väcks vid

Stockholms tingsrätt.

 En sådan talan får väckas av

 1. Konsumentombudsmannen,

 2. en näringsidkare som berörs av marknadsföringen, och

 3. en sammanslutning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare.

 Ett interimistiskt beslut enligt 20 § meddelas av den domstol där en rättegång

enligt första stycket pågår.

Marknadsstörningsavgift

39 § Talan om marknadsstörningsavgift enligt 22 § väcks vid Stockholms tingsrätt

av Konsumentombudsmannen.

 Om Konsumentombudsmannen i ett visst fall beslutar att inte föra talan om

marknadsstörningsavgift får en enskild näringsidkare som berörs av

marknadsföringen och en sammanslutning av näringsidkare väcka en sådan talan.

 Beslut om kvarstad enligt 28 § meddelas av den domstol där en rättegång om

marknadsstörningsavgift pågår. Om talan ännu inte har väckts gäller i fråga om

behörig domstol vad som föreskrivs i första stycket.

Utdömande av vite

40 § Talan om utdömande av vite som har förelagts med stöd av denna lag väcks

vid en tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken. En sådan talan

får alltid väckas vid Stockholms tingsrätt.

 Talan får väckas av den som har begärt vitesföreläggandet och av Konsumentom-

budsmannen.

Skadestånd

41 § Talan om skadestånd enligt 29 § väcks vid Stockholms tingsrätt. En sådan

talan får även väckas vid en tingsrätt som är behörig enligt 10 kap.

rättegångsbalken.

Överklagande

42 § Konsumentombudsmannens beslut enligt 34 § 1 och om vitesföreläggande efter

en sådan uppmaning får inte överklagas.

 Konsumentombudsmannens beslut enligt 34 § 2 och 35 § samt om vitesföreläggande

efter en sådan uppmaning överklagas hos Stockholms tingsrätt. Detsamma gäller

beslut om ersättning enligt 37 § eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av nämnda paragraf.

43 § Tingsrätts domar och beslut i mål och ärenden enligt denna lag överklagas

hos Marknadsdomstolen. Domar och beslut i mål om utdömande av vite som har

förelagts med stöd av denna lag överklagas dock hos hovrätt enligt vad som

föreskrivs i lagen (1985:206) om viten.

 Beslut under rättegången i frågor som avses i 20 § och 32 § första stycket får

överklagas särskilt. Besluten skall vid handläggningen i Marknadsdomstolen anses

röra åtgärd enligt 15 kap. rättegångsbalken.

Rättskraft

44 § En dom i vilken frågan om förbud enligt 14 eller 17 § eller åläggande

enligt 15 § har prövats, hindrar att en ny talan enligt 14, 15 eller 17 § väcks

med anledning av marknadsföringen. En sådan dom hindrar dock inte att samma

fråga prövas på nytt när ändrade förhållanden föranleder det.

Rättens sammansättning m.m.

45 § Vid huvudförhandling i mål enligt denna lag skall Stockholms tingsrätt

bestå av fyra ledamöter, av vilka två skall vara lagfarna domare och två

ekonomiska experter. En av de lagfarna domarna skall vara rättens ordförande.

 Om det sedan huvudförhandlingen har påbörjats inträffar förfall för en av

ledamöterna, är rätten ändå domför.

 Vid huvudförhandling i fall som avses i 1 kap. 3 a § andra och tredje styckena

rättegångsbalken och vid avgörande av mål utan huvudförhandling, liksom vid

handläggning som inte sker vid huvudförhandling skall tingsrätten bestå av en

lagfaren domare, om inte annat följer av 46 §. I sådana fall får dock även en

ekonomisk expert delta i tingsrätten.

46 § Vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid prövning av frågor som

hör till rättegången får Stockholms tingsrätt ha den sammansättning som anges i

45 § första stycket, om det finns särskilda skäl för det med hänsyn till målets

eller frågans beskaffenhet.

47 § I mål som bara rör skadestånd enligt 29 § får Stockholms tingsrätt ha den

sammansättning som följer av 1 kap. 3 a, 3 c och 3 d §§ rättegångsbalken.

48 § Vid handläggning av ärenden som avses i 42 § andra stycket skall Stockholms

tingsrätt ha den sammansättning som anges i 45 § första stycket. Vid handlägg-

ning som avses i 3 och 4 §§ lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

skall tingsrätten dock bestå av en lagfaren domare. I sådana fall får även en

ekonomisk expert delta i tingsrätten.

49 § Regeringen förordnar för viss tid dem som skall tjänstgöra som ekonomiska

experter enligt 45 §. Inträffar medan en ekonomisk expert deltar i behandlingen

av ett mål eller ärende en omständighet som medför att förordnandet skall

upphöra att gälla, skall förordnandet oberoende därav anses ha fortsatt

giltighet såvitt avser det pågående målet eller ärendet.

 Den som skall tjänstgöra som ekonomisk expert skall vara svensk medborgare och

får inte vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11

kap. 7 § föräldrabalken.

Rättegångsbestämmelser

Handläggningen vid Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen

50 § Om något annat inte följer av denna lag, skall föreskrifterna i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten tillämpas på

mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § och mål om

marknadsstörningsavgift enligt 22 §.

 I mål om skadestånd enligt 29 § gäller vad som är föreskrivet i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken är tillåten.

 Vid Stockholms tingsrätt skall lagen (1946:807) om handläggning av

domstolsärenden tillämpas i ärenden som avses i 42 § andra stycket, om något

annat inte följer av denna lag.

51 § Vad som sägs i 49, 50 och 52 kap. rättegångsbalken om hovrätten skall i mål

och ärenden enligt denna lag i stället gälla Marknadsdomstolen.

52 § Om en talan enligt denna lag har väckts av någon annan än Konsument-

ombudsmannen, skall tingsrätten underrätta ombudsmannen om rättegången.

Kumulation

53 § Mål om skadestånd enligt 29 § får i tingsrätt endast förenas med annat mål

enligt denna lag.

Intervention

54 § I mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § har den som har

talerätt enligt 38 § andra stycket rätt att delta i rättegången som intervenient

enligt 14 kap. rättegångsbalken.

Rättegångskostnader

55 § I mål enligt denna lag gäller i fråga om rättegångskostnader 18 kap.

rättegångsbalken. Bestämmelsen i 18 kap. 16 § rättegångsbalken skall dock inte

tillämpas i mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 §. I sådana mål

får rätten bestämma att var och en av parterna skall svara för sina

rättegångskostnader.

Utevaro

56 § För Konsumentombudsmannen som part i mål och ärenden enligt denna lag

gäller, i fråga om föreläggande för part och parts utevaro, vad som i rätte-

gångsbalken är föreskrivet för åklagare.

Övriga bestämmelser

57 § Regeringen kan med avseende på främmande stat bestämma att följande skall

gälla.

 Beträffande en vara som är försedd med en oriktig eller vilseledande

ursprungsbeteckning, genom vilken varan direkt eller indirekt anges vara

frambragd eller tillverkad i den främmande staten eller i en region eller ort i

den främmande staten, får åtgärd enligt 31 § beslutas även i andra fall än som

avses där. Detta gäller dock inte om beteckningen enligt handelsbruk endast

tjänar att märka ut varans art eller om den åtföljs av en uppgift som tydligt

anger att varan inte har frambragts eller tillverkats i den angivna staten eller

på den angivna orten.

 Talan om åtgärd enligt andra stycket väcks vid Stockholms tingsrätt av

Konsumentombudsmannen eller, om denne har beslutat att inte väcka talan, av

någon som driver rörelse med varor av samma slag som den vara som talan avser.

************

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995, då marknadsföringslagen

(1975:1418) skall upphöra att gälla.

 2. Bestämmelserna i 4-13 §§ tillämpas också på marknadsföring som har

vidtagits före ikraftträdandet, om inte åtgärden var tillåten enligt äldre

föreskrifter. För sådan marknadsföring gäller dock att marknadsstörningsavgift

enligt 22 § inte får dömas ut och att frågan om skadestånd skall bedömas enligt

äldre föreskrifter.

 3. Förbud och ålägganden samt förbuds- och informationsförelägganden som har

meddelats enligt äldre föreskrifter gäller fortfarande.

 4. Mål om skadestånd, förbud eller ålägganden där talan har väckts före

ikraftträdandet handläggs enligt äldre föreskrifter.

2.2 Förslag till lag om ändring i radiolagen (1966:755)

 Härigenom föreskrivs att 19 § radiolagen (1966:755)1 skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §2

Myndigheter och andra allmänna organ får inte i förväg granska eller föreskriva

förhandsgranskning av radiosändningars innehåll och ej heller förbjuda en

radiosändning på grund av dess innehåll. Detsamma gäller i fråga om

trådsändningar.

 I fråga om trådsändningar för visning av filmer och videogram vid allmän

sammankomst eller offentlig tillställning gäller dock sådant förbud som avses i

första stycket endast om

 1. sändningen är en vidaresändning av en sändning från en satellit eller

annars av en rundradiosändning eller

 2. sändningen är en egensändning i enlighet med bestämmelserna i lagen

(1991:2027) om kabelsändningar till allmänheten.

 Med vidaresändning och egensändning förstås i denna paragraf detsamma som i

lagen om kabelsändningar till allmänheten.

 Bestämmelserna i första och andra styckena hindrar inte förhandsgranskning

eller sändningsförbud i fråga om bild som återger Sverige eller del därav och

som innehåller upplysning av betydelse för rikets försvar.

 I fråga om andra trådsändningar för visning av filmer och videogram vid allmän

sammankomst eller offentlig tillställning än sådana som avses i andra stycket

gäller föreskrifterna i lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer

och videogram.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om marknadsföring och I fråga om marknadsföring och

efterfrågan av vara, tjänst efterfrågan av vara, tjänst eller

eller annan nyttighet gäller annan nyttighet gäller

föreskrifterna i marknadsfö- föreskrifterna i marknadsfö-

ringslagen (1975:1418). Be- ringslagen (0000:000). Beträf-

träffande marknadsföring gäller fande marknadsföring gäller också

också föreskrifterna i lagen föreskrifterna i lagen

(1978:763) med vissa bestäm- (1978:763) med vissa bestäm-

melser om marknadsföring av melser om marknadsföring av

alkoholdrycker, tobakslagen alkoholdrycker, tobakslagen

(1993:581) och produktsäker- (1993:581) och produktsäker-

hetslagen (1988:1604). hetslagen (1988:1604).

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1991:1066.

 2Senaste lydelse 1993:582.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om Marknadsdomstol m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1, 13, 14, 15 och 20 §§ lagen (1970:417) om

Marknadsdomstol m.m.1 skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §2

--------------------------------------------------------------------

Marknadsdomstolen handlägger mål Marknadsdomstolen handlägger mål

enligt enligt

 1. konkurrenslagen 1. konkurrenslagen

(1993:20), (1993:20),

 2. marknadsföringslagen 2. marknadsföringslagen

(1975:1418), (0000:000),

 3. lagen (1971:112) om av- 3. lagen (1994:000) om av-

talsvillkor i konsumentför- talsvillkor i konsumentförhållan-

hållanden, den,

 4. lagen (1984:292) om av- 4. lagen (1984:292) om av-

talsvillkor mellan näringsid- talsvillkor mellan näringsid-

kare, 5. kare,

produktsäkerhetslagen 5. produktsäkerhetslagen

(1988:1604), (1988:1604).

 6. lagen (1994:615) om in- 6. lagen (1994:615) om in-

gripande mot otillbörligt be- gripande mot otillbörligt be-

teende avseende offentlig upp- teende avseende offentlig upp-

handling. handling.

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 14, 15 och Bestämmelserna i 14, 15 och

16-22 §§ tillämpas inte i mål 16-22 §§ tillämpas inte i mål

enligt konkurrenslagen enligt konkurrenslagen

(1993:20). I stället gäller vad (1993:20) eller marknadsfö-

som föreskrivits i den lagen. ringslagen (0000:000). I mål

 enligt marknadsföringslagen

 tillämpas inte heller 13 a §. I

 stället gäller vad som föreskri-

 vits i dessa lagar.

 13 §3

--------------------------------------------------------------------

Ansökan görs skriftligen om Ansökan görs skriftligen om förbud

förbud eller åläggande enligt 2-4 §§ eller åläggande enligt 1 § lagen

marknadsföringslagen (1994:000) om avtalsvillkor i

(1975:1418), 1 § lagen konsumentförhållanden, 1 § lagen

(1971:112) om avtalsvillkor i (1984:292) om avtalsvillkor

konsumentförhållanden, 1 § lagen mellan näringsidkare, 5-9 §§ eller

(1984:292) om avtalsvillkor 12 § tredje stycket produkt-

mellan näringsidkare eller 5-9 §§ säkerhetslagen (1988:1604) eller

eller 12 § tredje stycket 3 § lagen (1994:615) om

produktsäkerhetslagen ingripande mot otillbörligt

(1988:1604) eller 3 § lagen beteende avseende offentlig

(1994:615) om ingripande mot uphandling. Av ansökan skall de

otillbörligt beteende avseende skäl framgå på vilka ansökningen

offentlig upphandling. Av grundas och den utredning som

ansökan skall de skäl framgå på sökanden åberopar.

vilka ansökan grundas och den

utredning som sökanden åberopar.

--------------------------------------------------------------------

 Sökanden och hans motpart

skall beredas tillfälle att vid

sammanträde inför Marknads-

domstolen lägga fram sina

synpunkter och förebringa den

utredning de vill åberopa.

 14 §4

--------------------------------------------------------------------

 Sökanden och hans motpart skall

 beredas tillfälle att vid

 sammanträde inför Marknads-

 domstolen lägga fram sina

 synpunkter och förebringa den

 utredning de vill åberopa.

--------------------------------------------------------------------

 I mål enligt marknadsfö- I mål enligt lagen (1994:000)

ringslagen (1975:1418), lagen om avtalsvillkor i konsument-

(1971:112) om avtalsvillkor i förhållanden och produktsäker-

konsumentförhållanden och hetslagen (1988:1604) skall

produktsäkerhetslagen Konsumentombudsmannen kallas

(1988:1604) skall konsument- till sammanträde, även om han

ombudsmannen kallas till sam- inte är sökande. Vidare skall den

manträde, även om han inte är som medverkar enligt 13 a §

sökande. Vidare skall den som kallas till sammanträde. I mål

medverkar enligt 13 a § kallas enligt lagen (1994:615) om

till sammanträde. I mål enligt ingripande mot otillbörligt

lagen (1994:615) om ingripande beteende avseende offentlig

mot otillbörligt beteende av- upphandling skall Konkurrens-

seende offentlig upphandling verket kallas till sammanträde,

skall Konkurrensverket kallas även om verket inte är sökande.

till sammanträde, även om verket

inte är sökande.

 Före sammanträde kan muntlig eller skriftlig förberedelse äga rum i den

utsträckning domstolen bestämmer.

--------------------------------------------------------------------

 Mål får avgöras och dom med

anledning av särskild prövning

enligt 15 a § meddelas utan

sammanträde enligt 14 § första

stycket, om tillfredsställande

utredning föreligger och part

inte begär sammanträde. Ansökan

som uppenbart inte förtjänar

avseende får avslås utan sådant

sammanträde.

--------------------------------------------------------------------

 15 §5

--------------------------------------------------------------------

 Mål får avgöras och dom med

 anledning av särskild prövning

 enligt 15 a § meddelas utan

 sammanträde enligt 14 § första

 stycket, om tillfredsställande

 utredning föreligger och part

 inte begär sammanträde. Ansökan

 som uppenbart inte förtjänar

 avseende får avslås utan sådant

 sammanträde.

--------------------------------------------------------------------

 Fråga om förbud eller åläggande Fråga om förbud eller åläggande

enligt 13 § marknadsföringslagen enligt 6 § lagen (1994:000) om

(1975:1418), 5 § lagen avtalsvillkor i konsumentför-

(1971:112) om avtalsvillkor i hållanden eller 21 § produkt-

konsumentförhållanden, 21 § säkerhetslagen (1988:1604) eller

produktsäkerhetslagen 4 § lagen (1994:615) om

(1988:1604) eller 4 § lagen ingripande mot otillbörligt

(1994:615) om ingripande mot beteende avseende offentlig

otillbörligt beteende avseende upphandling får prövas utan

offentlig upphandling får prövas sammanträde enligt 14 § första

utan sammanträde enligt 14 § stycket.

första stycket.

 Förbud eller åläggande som avses i andra stycket får inte beslutas utan att

den som förbudet eller åläggandet avser fått tillfälle att yttra sig i frågan,

såvida det inte finns anledning anta, att han avvikit eller eljest håller sig

undan. I ett mål om åläggande eller förbud enligt 5-9 §§ eller 12 § tredje

stycket produktsäkerhetslagen får Marknadsdomstolen dock även i annat fall

omedelbart meddela beslut enligt 21 § samma lag, om synnerliga skäl föreligger.

 20 §6

Skall ansökan, kallelse eller föreläggande tillställas en part eller någon

annan, sker det genom delgivning. Detsamma gäller dom eller beslut som sänds

enligt 19 §. För andra handlingar får delgivning användas om det anses erfor-

derligt.

--------------------------------------------------------------------

 Delgivning av sådana domar Delgivning av sådana domar

eller beslut av Marknadsdom- eller beslut av Marknadsdom-

stolen, som innefattar stolen, som innefattar

vitesföreläggande enligt vitesföreläggande enligt lagen

marknadsföringslagen (1994:000) om avtalsvillkor i

(1975:1418), lagen (1971:112) konsumentförhållanden, lagen

om avtalsvillkor i (1984:292) om avtalsvillkor

konsumentförhållanden, lagen mellan näringsidkare eller

(1984:292) om avtalsvillkor produktsäkerhetslagen

mellan näringsidkare eller pro- (1988:1604) får inte ske enligt

duktsäkerhetslagen (1988:1604), 12 § delgivningslagen (1970:428)

får inte ske enligt 12 § delgiv- om det inte finns anledning att

ningslagen (1970:428), om det anta att den sökte har avvikit

inte finns anledning att anta eller på annat sätt håller sig

att den sökte har avvikit eller undan.

på annat sätt håller sig undan.

************

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 2. Föreskrifterna i 1, 13, 14, 15 och 20 §§ i deras äldre lydelse skall

fortfarande tillämpas i ärenden om förbud eller ålägganden som handläggs enligt

punkten 4 övergångsbestämmelserna till marknadsföringslagen (0000:000).

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1984:294.

 Senaste lydelse av lagens rubrik 1972:732.

 2Senaste lydelse 1994:616 (ändrad lydelse föreslås

också i

prop. 1994/95:17).

 3Senaste lydelse 1994:616 (ändrad lydelse föreslås

också i

prop. 1994/95:17 och prop. 1994/95:44).

 4Senaste lydelse 1994:616 (ändrad lydelse föreslås

också i

prop. 1994/95:17 och prop. 1994/95:44).

 5Senaste lydelse 1994:616 (ändrad lydelse föreslås

också i

prop. 1994/95:17 och prop. 1994/95:44).

 6Senaste lydelse 1993:22 (ändrad lydelse föreslås också

i

prop. 1994/95:17).

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker

 dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 5 §, av följande lydelse,

 dels att 3 § skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

Handling som strider mot 2 § Handling som strider mot 2 §

skall vid tillämpning av mark- skall vid tillämpning av mark-

nadsföringslagen (1975:1418) nadsföringslagen (0000:000)

anses vara otillbörlig mot kon- anses vara otillbörlig mot kon-

sumenter. sumenter.

 5 §

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen får med avseende på

 främmande stat bestämma att

 följande skall gälla.

 Vid marknadsföring av alko-

 holdrycker får inte användas

 oriktiga eller vilseledande ur-

 sprungsbeteckningar, genom

 vilka dryckerna direkt eller

 indirekt anges vara frambragda

 eller tillverkade i den främman-

 de staten eller i en region

 eller ort i den främmande

 staten. Detta gäller även om det

 äkta ursprunget anges eller om

 beteckningen används bara i över-

 sättning eller är åtföljd av ut-

 tryck som "art", "sort", "typ",

 "kopia" eller liknande uttryck.

 En handling som strider mot

 andra stycket skall vid tillämp-

 ning av marknadsföringslagen

 (0000:000) anses vara

 otillbörlig mot konsumenter.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.5 Förslag till lag om ändring i konsumentförsäkringslagen (1980:38)

 Härigenom föreskrivs att 8 § konsumentförsäkringslagen (1980:38) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

--------------------------------------------------------------------

I fråga om underlåtenhet att I fråga om underlåtenhet att lämna

lämna information enligt 5-7 §§ information enligt 5-7 §§ skall

skall tillämpas vad som före- tillämpas vad som föreskrivs i

skrivs i marknadsföringslagen marknadsföringslagen (0000:000)

(1975:1418) om underlåtenhet om underlåtenhet att lämna

att lämna information vid mark- information vid marknadsföring.

nadsföring.

 Ett åläggande att lämna information enligt 5 § eller 6 § tredje stycket får

innehålla att informationen skall lämnas i skriftlig form.

*************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.6 Förslag till lag om ändring konsumenttjänstlagen (1985:716)

 Härigenom föreskrivs att 5, 9, 15, 21 och 33 §§ konsumenttjänstlagen

(1985:716) skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §1

--------------------------------------------------------------------

Näringsidkaren skall särskilt Näringsidkaren skall särskilt

iaktta att tjänsten inte utförs iaktta att tjänsten inte utförs

 1. i strid mot sådana 1. i strid mot sådana författ-

författningsföreskrifter eller ningsföreskrifter eller myndig-

myndighetsbeslut som hetsbeslut som väsentligen syf-

väsentligen syftar till att tar till att säkerställa att före-

säkerställa att föremålet för målet för tjänsten är tillförlitligt

tjänsten är tillförlitligt från från säkerhetssynpunkt, eller

säkerhetssynpunkt, eller 2. i strid mot förbud enligt

 2. i strid mot förbud enligt 6 § produktsäkerhetslagen

4 § marknadsföringslagen (1988:1604) eller 17 § mark-

(1975:1418) eller 6 § produktsä- nadsföringslagen (0000:0000).

kerhetslagen (1988:1604).

 9 §2

Tjänsten skall anses felaktig, om resultatet avviker från

 1. vad konsumenten med hänsyn till 4 § har rätt att kräva, även om avvikelsen

beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse,

 2. sådana föreskrifter eller myndighetsbeslut som väsentligen syftar till att

säkerställa att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt,

eller

 3. vad som därutöver får anses avtalat.

--------------------------------------------------------------------

 Tjänsten skall också anses Tjänsten skall också anses

felaktig, om den har utförts i felaktig, om den har utförts i

strid mot förbud enligt 4 § strid mot förbud enligt 6 §

marknadsföringslagen produktsäkerhetslagen

(1975:1418) eller 6 § produktsä- (1988:1604) eller 17 § mark-

kerhetslagen (1988:1604) eller nadsföringslagen (0000:0000)

om näringsidkaren inte har eller om näringsidkaren inte har

utfört sådant tilläggsarbete som utfört sådant tilläggsarbete som

han är skyldig att utföra enligt han är skyldig att utföra enligt

8 § tredje stycket. 8 § tredje stycket.

**FOOTNOTES**

 1Senaste lydelse 1988:1608.

 2Senaste lydelse 1988:1608.

 15 §3

Avser tjänsten förvaring av en lös sak gäller i stället för vad som sägs i 9, 10

och 12-14 §§ att tjänsten skall anses felaktig, om förvaringen anordnas på ett

sätt som avviker från

 1. vad konsumenten med hänsyn till 4 § har rätt att kräva, även om avvikelsen

beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse,

 2. sådana författningsföreskrifter eller myndighetsbeslut som väsentligen

syftar till att säkerställa att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från

säkerhetssynpunkt, eller

 3. vad som därutöver får anses avtalat.

--------------------------------------------------------------------

 Tjänsten skall också anses Tjänsten skall också anses

felaktig, om förvaringen anord- felaktig, om förvaringen anord-

nas i strid mot förbud enligt nas i strid mot förbud enligt 6 §

4 § marknadsföringslagen produktsäkerhetslagen

(1975:1418) eller 6 § produktsä- (1988:1604) eller 17 § mark-

kerhetslagen (1988:1604) eller nadsföringslagen (0000:0000)

på ett sätt som avviker från eller på ett sätt som avviker från

sådana uppgifter enligt 10 § som sådana uppgifter enligt 10 § som

inte har rättats på ett tydligt inte har rättats på ett tydligt

sätt. sätt.

 21 §4

Avhjälps inte felet enligt vad som sägs i 20 §, får konsumenten göra avdrag på

priset.

--------------------------------------------------------------------

 Om syftet med tjänsten i Om syftet med tjänsten i

huvudsak är förfelat och nä- huvudsak är förfelat och nä-

ringsidkaren insett eller bort ringsidkaren insett eller bort

inse detta, får konsumenten i inse detta, får konsumenten i

stället häva avtalet. Detsamma stället häva avtalet. Detsamma

gäller, om tjänsten har utförts i gäller, om tjänsten har utförts i

strid mot förbud enligt 4 § strid mot förbud enligt 6 §

marknadsföringslagen produktsäkerhetslagen

(1975:1418) eller 6 § produktsä- (1988:1604) eller 17 § mark-

kerhetslagen (1988:1604). nadsföringslagen (0000:000).

 Har tjänsten utförts till en Har tjänsten utförts till en

del och finns det starka skäl del och finns det starka skäl

att anta att den inte kommer att anta att den inte kommer

att fullföljas utan fel av vä- att fullföljas utan fel av vä-

sentlig betydelse för konsu- sentlig betydelse för konsu-

menten får denne häva avtalet menten får denne häva avtalet

beträffande återstående del. Är beträffande återstående del. Är

felet sådant att syftet med felet sådant att syftet med

tjänsten i huvudsak är förfelat tjänsten i huvudsak är förfelat

och näringsidkaren insett eller och näringsidkaren insett eller

bort inse detta eller utförs bort inse detta eller utförs

tjänsten i strid mot förbud tjänsten i strid mot förbud

enligt 4 § marknadsföringslagen enligt 6 § produktsäkerhetslagen

eller 6 § produktsäkerhetslagen, eller 17 § marknadsföringslagen,

får konsumenten i stället häva får konsumenten i stället häva

avtalet i dess helhet. avtalet i dess helhet.

 Om det redan innan tjänsten har påbörjats finns starka skäl att

anta att den inte kommer att utföras utan fel av väsentlig betydelse för

konsumenten, får denne häva avtalet.

 33 §5

Har någon som avses i 10 § första stycket 2 eller 3 uppsåtligen eller av

vårdslöshet lämnat vilseledande uppgifter av betydelse för bedömningen av

tjänstens beskaffenhet eller ändamålsenlighet och är tjänsten på grund därav

felaktig enligt 10 § eller 15 § andra stycket, är han skyldig att ersätta

konsumenten skada som denne därigenom tillfogas.

--------------------------------------------------------------------

 Har någon som avses i 10 § Har någon som avses i 10 §

första stycket 2 eller 3 första stycket 2 eller 3

underlåtit att lämna sådan underlåtit att lämna

information av betydelse för säkerhetsinformation som han

bedömningen av tjänstens enligt 5 § produktsäkerhetslagen

beskaffenhet eller (1988:1604) har ålagts att lämna

ändamålsenlighet som han enligt eller sådan information av

marknadsföringslagen betydelse för bedömningen av

(1975:1418) har ålagts att tjänstens beskaffenhet eller

lämna eller säkerhetsinformation ändamålsenlighet som han enligt

som han enligt 5 § produktsä- marknadsföringslagen (0000:000)

kerhetslagen (1988:1604) har har ålagts att lämna och kan

ålagts att lämna och kan under- underlåtenheten antas ha

låtenheten antas ha inverkat på inverkat på avtalet om tjänsten,

avtalet om tjänsten, är han är han skyldig att ersätta

skyldig att ersätta konsumenten konsumenten skada som denne

skada som denne därigenom till- därigenom tillfogas.

fogas.

 Skadeståndsskyldigheten enligt första eller andra stycket omfattar även

ersättning för skada på föremålet för tjänsten eller på annan egendom som

tillhör konsumenten eller någon medlem av hans hushåll.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

**FOOTNOTES**

 3Senaste lydelse 1988:1608.

 4Senaste lydelse 1990:935.

 5Senaste lydelse 1988:1608.

2.7 Förslag till lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932)

 Härigenom föreskrivs att 18 och 19 §§ konsumentköplagen (1990:932) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 §

--------------------------------------------------------------------

Varan är felaktig, om den Varan är felaktig, om den

 1. säljs i strid mot ett för- 1. säljs i strid mot ett för-

bud enligt 4 § marknadsförings- bud enligt 6 §

lagen (1975:1418) eller 6 § produktsäkerhetslagen

produktsäkerhetslagen (1988:1604) eller 17 § mark-

(1988:1604) eller mot ett nadsföringslagen (0000:0000)

annat försäljningsförbud som har eller mot ett annat försäljnings-

meddelats i författning eller förbud som har meddelats i

av en myndighet väsentligen i författning eller av en myndig-

syfte att förebygga att den som het väsentligen i syfte att före-

använder varan drabbas av ohälsa bygga att den som använder varan

eller olycksfall eller för att drabbas av ohälsa eller olycks-

annars hindra användning av en fall eller för att annars hindra

vara som inte är tillförlitlig användning av en vara som inte är

från säkerhetssynpunkt, eller tillförlitlig från

 2. är så bristfällig att dess säkerhetssynpunkt eller

användning medför påtaglig fara 2. är så bristfällig att dess

för liv eller hälsa. användning medför påtaglig fara för

 liv eller hälsa.

 19 §

Fel föreligger även om varan inte överensstämmer med sådana uppgifter om varans

egenskaper eller användning som säljaren har lämnat vid marknadsföringen av

varan eller annars före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet.

 Varan skall vidare anses felaktig, om den inte överensstämmer med sådana

uppgifter om dess egenskaper eller användning som någon annan än säljaren, i

tidigare säljled eller för säljarens räkning, har lämnat vid marknadsföringen av

varan före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet. Varan skall dock inte

anses felaktig, om säljaren varken kände till eller borde ha känt till

uppgifterna.

 Första och andra styckena gäller inte, om uppgifterna har rättats i tid på ett

tydligt sätt.

--------------------------------------------------------------------

 Varan är felaktig också om Varan är felaktig också om

säljaren har underlåtit att lämna säljaren har underlåtit att efter

sådan information om varans åläggande enligt produktsäker-

egenskaper eller användning hetslagen (1988:1604) lämna

som han enligt marknadsförings- säkerhetsinformation om varan

lagen (1975:1418) har ålagts eller underlåtit att lämna sådan

att lämna eller underlåtit att information om varans egenska-

efter åläggande enligt per eller användning som han

produktsäkerhetslagen enligt marknadsföringslagen

(1988:1604) lämna (0000:000) har ålagts att lämna.

säkerhetsinformation om varan. Detsamma gäller om åläggandet har

Detsamma gäller om åläggandet har meddelats varans tillverkare

meddelats varans tillverkare eller någon annan som i tidigare

eller någon annan som i säljled tagit befattning med

tidigare säljled tagit varan och säljaren har känt till

befattning med varan och eller borde ha känt till under-

säljaren har känt till eller låtenheten att fullgöra åläggandet.

borde ha känt till underlåten- En förutsättning för att varan

heten att fullgöra åläggandet. En skall anses felaktig enligt

förutsättning för att varan skall detta stycke är dock att under-

anses felaktig enligt detta låtenheten kan antas ha inverkat

stycke är dock att underlåten- på köpet.

heten kan antas ha inverkat på

köpet.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.8 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

 Härigenom föreskrivs att 14 § prisinformationslagen (1991:601) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

--------------------------------------------------------------------

Om en näringsidkare inte lämnar Om en näringsidkare inte lämnar

prisinformation enligt denna prisinformation enligt denna

lag, skall marknadsföringslagen lag, skall marknadsföringslagen

(1975:1418) tillämpas. (0000:0000) tillämpas.

--------------------------------------------------------------------

Prisinformation enligt denna Prisinformation enligt denna

lag skall därvid anses vara lag skall därvid anses vara sådan

sådan information av särskild information av särskild betydel-

betydelse från se från konsumentsynpunkt som

konsumentsynpunkt som avses i avses i 4 § andra stycket mark-

3 § första stycket mark- nadsföringslagen.

nadsföringslagen.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.9 Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 8 och 15 §§ konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

--------------------------------------------------------------------

I fråga om underlåtelse att lämna I fråga om underlåtelse att lämna

information som anges i 6 och information som anges i 6 och 7 §§

7 §§ eller som annars är av eller som annars är av särskild

särskild betydelse från kon- betydelse från konsumentsynpunkt

sumentsynpunkt gäller mark- gäller marknadsföringslagen

nadsföringslagen (1975:1418). (0000:0000).

 15 §

--------------------------------------------------------------------

Om en näringsidkare för sin egen Om en näringsidkare för sin egen

eller någon annans räkning säljer eller någon annans räkning säljer

en vara utan att iaktta vad en vara utan att iaktta vad som

som sägs i 14 §, skall det anses sägs i 14 §, skall det anses

utgöra en sådan handling som utgöra en sådan handling som

avses i 2 § marknadsföringslagen avses i 14 § marknadsföringslagen

(1975:1418). (0000:000).

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1672) om paketresor

 Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1992:1672) om paketresor skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrer innehåller information

enligt 5 § första stycket.

 Arrangören och återförsäljaren ansvarar för att information lämnas enligt 6 §.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om underlåtelse att I fråga om underlåtelse att

lämna information enligt 5 och lämna information enligt 5 och

6 §§ skall marknadsföringslagen 6 §§ skall marknadsföringslagen

(1975:1418) tillämpas. (0000:000) tillämpas.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.11 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

 Härigenom föreskrivs att 14 § tobakslagen (1993:581) skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

--------------------------------------------------------------------

Marknadsföringsåtgärd som strider Marknadsföringsåtgärd som strider

mot 12 § skall vid tillämpningen mot 12 § skall vid tillämpningen

av marknadsföringslagen av marknadsföringslagen

(1975:1418) anses vara (0000:000) anses vara

otillbörlig mot konsumenter. otillbörlig mot konsumenter.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

3 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 8 augusti 1991 bemyndigade regeringen det statsråd som har till

uppgift att föredra ärenden om marknadsföring att tillkalla en särskild utredare

med uppgift att se över marknadsföringslagen (1975:1418). Utredningen (professor

Ulf Bernitz) tillkallades i september 1991.

 Utredningen, som antog namnet Marknadsföringsutredningen, överlämnade i maj

1992 delbetänkandet EES-anpassning av marknadsföringslagstiftnigen (SOU

1992:49). Förslaget i delbetänkandet har lett till lagstiftning innebärande en

ändring av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring i 2 §

marknadsföringslagen (prop. 1992/93:75 och 110, bet. 1992/93:LU20, rskr.

1992/93:128; SFS 1992:1361).

 Utredningen överlämnade i juli 1993 slutbetänkandet Ny marknadsföringslag (SOU

1993:59). Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning av betänkandet

finns i bilaga 1 och dess lagförslag i bilaga 2. En förteckning över

remissinstanserna återfinns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena

finns tillgänglig i Civildepartementet (dnr C93/764).

 På Civildepartementets uppdrag har jur. kand. Stig Hagelstam utrett

möjligheten och lämpligheten av lagstiftning mot diskriminerande reklam.

Uppdraget har redovisats i promemorian Diskriminerande reklam (Ds 1994:64). En

sammanfattning av promemorian finns i bilaga 4. Promemorians lagförslag har

lagts som bilaga 5. En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning

av remissyttrandena finns i bilaga 6.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 8 september 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 7.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 8.

 Lagrådet har bl.a. haft synpunkter på förslaget om rättskraftens omfattning

när det gäller en dom om förbud eller åläggande. Regeringens överväganden med

anledning av dessa synpunkter redovisas i avsnitt 9.4. I övrigt har regeringen

följt Lagrådets förslag. I propositionens lagförslag har också vissa

redaktionella ändringar gjorts.

 Lagrådets synpunkter redovisas närmare i det följande.

4 Utgångspunkter för en ny marknadsföringslag-stiftning

Statliga åtgärder för att främja konsumenternas intressen var fram till

början av 1970-talet främst inriktade på förhållandena i hemmen och hushållen.

Uppmärksamheten riktades framförallt mot konsumenten som användare, brukare, av

varor och tjänster. På 1970-talet kom emellertid konsumentens roll som

marknadsaktör att ägnas allt större intresse. Bakgrunden var bl.a.

konsumenternas ökade köpkraft, det intensifierade utbudet av varor och tjänster,

den omfattande reklamen och svårigheterna för konsumenterna att överblicka

utbudet och värdera olika alternativ på en alltmera komplex marknad.

Lagstiftning kom att i allt högre grad användas som instrument för att bemästra

problem av sådant och andra slag. Ett uttryck för detta var tillkomsten av lagen

(1970:412) om otillbörlig marknadsföring. De rudimentära regler om vilseledande

reklam m.m. som hade funnits i lagen (1931:152) om illojal konkurrens ansågs

inte längre tillräckliga för att komma till rätta med de problem som den växande

marknadsföringen gav upphov till. Visserligen förekom också en självsanerande

verksamhet på reklamområdet i näringslivets egen regi genom Näringslivets

opinionsnämnd, men inte heller denna ansågs klara av problemen på ett

tillräckligt effektivt sätt.

 Den grundläggande bestämmelsen i 1970 års marknadsföringslag var en mycket

allmänt hållen bestämmelse, generalklausul, mot otillbörlig marknadsföring, med

Konsumentombudsmannen och Marknadsrådet (senare Marknadsdomstolen) som

lagstiftningens två huvudaktörer. Generalklausulen fick viss stadga genom att de

tillämpande organen förutsattes ta hänsyn till principer om otillbörlig

marknadsföring som hade utvecklats inom näringslivet.

 Generalklausulen kom senare att i stort sett oförändrad föras över till den nu

gällande marknadsföringlagen (1975:1418). Det nya i den lagen var i huvudsak en

generalklausul om informationsplikt och en annan om förbud mot försäljning m.m.

av farliga och otjänliga varor. Bestämmelsen om farliga varor har sedermera

flyttats över till produktsäkerhetslagen (1988:1604).

 1975 års marknadsföringslag har därefter undergått vissa smärre förändringar.

Den senaste ändringen trädde i kraft samtidigt med avtalet om Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES) den 1 januari 1994 (SFS 1992:1361). Den

innebar att generalklausulen om otillbörlig marknadsföring blev tillämplig inte

bara på avsättningsfrämjande marknadsföring utan också på sådan som syftar till

att främja anskaffningen av varor osv. Vidare utvidgades tillämpningsområdet för

generalklausulen till att också avse reklam i vissa gränsöverskridande

televisionssändningar inom EES-området.

 Dessa ändringar beror på utvecklingen i vår omvärld, där den europeiska

integrationen alltså är en faktor. Men också i andra avseenden har mycket hänt

sedan tillkomsten av nu gällande marknadsföringslag.

 De utvecklingsfaktorer som låg bakom tillkomsten av 1970 års lag om

otillbörlig marknadsföring har fortlöpande kommit att stärkas. Det

konkurrensutsatta området har vidgats som en effekt av den fortgående

internationaliseringen och avregleringen. Den ökande konkurrensen innebär, också

i kombination med den tekniska utvecklingen, att nya marknadsföringsmetoder

utvecklas och att mer eller mindre sofistikerade system introduceras på

marknaden för att göra det möjligt för företagen att bearbeta konsumenterna,

numera också i deras egen hemmiljö genom radio- och TV-reklam, s.k. TV-shopping

osv. Marknadsföringen blir inte bara mera närgången utan också, som en följd av

konkurrensen och det ökade utbudet, allt mera omfattande.

 Marknadsekonomin bygger på tanken att marknadens aktörer skall kunna träffas i

största möjliga frihet. Det är samtidigt ett sedan länge erkänt förhållande att

detta möte skall vara underkastat bestämda spelregler. Den som yrkesmässigt

marknadsför varor, tjänster och andra nyttigheter får bara använda

marknadsföringsmetoder som är tillbörliga. Hans motpart har vidare rätt att få

information om det som marknadsförs så att han kan ta ställning till bl.a. det

erbjudande som marknadsföringen avser på ett så välöverlagt sätt som möjligt.

Han skall inte heller riskera att köpa varor som inte är användbara för sitt

huvudsakliga ändamål. Detta är också innebörden av den nu gällande marknadsfö-

ringslagen. Flera omständigheter gör likväl att det nu finns skäl att ersätta

denna med en ny marknadsföringslag.

 Generalklausulen om otillbörlig marknadsföring i sin ursprungliga version i

1970 års lag fick en viss stadga genom hänvisningen till den praxis som hade

utvecklats inom ramen för näringslivets egen självsanering, liksom till vissa

normer som i övrigt hade utvecklats i näringslivet (se prop. 1970:57 s. 60 och

87). Därutöver gavs också vissa ytterligare riktlinjer för tillämpningen i

motivuttalandena (närmast s. 67 ff.).

 Sedan generalklausulen infördes har Marknadsdomstolen utvecklat en omfattande

praxis. Detta har inneburit att bestämmelsens innebörd har fixerats ytterligare.

Generalklausulen har samtidigt visat sig möjliggöra stor flexibilitet och

anpassning till den utveckling som har skett på marknadsföringsområdet.

 Men detta innebär också att det är svårt att överblicka rättsläget för den som

inte är närmare insatt i den rättsutveckling som har skett. Detta gäller inte

minst för de personer vilkas verksamhet lagstiftningen är avsedd att reglera,

dvs. näringsidkarna själva. Inte minst av hänsyn till dessa framstår det som

befogat att nu på ett tydligare sätt i lagtext klargöra innebörden av

generalklausulen, sådan denna har kommit att uttolkas i praxis. Detta är ett

skäl till att den nu gällande marknadsföringslagen bör ersättas av en lag som

något så när klart beskriver beteenden på marknadsföringens område som inte kan

godtas.

 Till det som har anförts kommer några ytterligare omständigheter som också

talar för en ny marknadsföringslag.

 En sådan gäller sanktionssystemet. De sanktioner i marknadsföringslagen som

har den ojämförligt största betydelsen i den praktiska rättstilllämpningen är

förbud och ålägganden vid vite. Förbudssanktionen är kopplad till dels

generalklausulen om otillbörlig marknadsföring, dels den om produktotjänlighet.

Ett åläggande kan meddelas om en näringsidkare underlåter att lämna information

enligt generalklausulen om informationsplikt. Lagen innehåller därutöver också

ett antal straffsanktionerade bestämmelser men dessa spelar i praktiken en

underordnad roll.

 Sanktionerna förbud och ålägganden vid vite har ofta varit smidiga och

effektiva instrument för att lagens syften skall uppnås. De har flera fördelar

framför bl.a. en straffsanktion. En är att de kan tillämpas på rent objektiva

grunder, utan hänsynstagande till näringsidkarens eventuella uppsåt eller

vårdslöshet. En annan fördel är att de i allmänhet ger möjlighet till ett

snabbare ingripande än som kan ske inom ramen för en straffprocess.

 Likväl har det i praktiken visat sig att förbud och ålägganden vid vite av det

slag som marknadsföringslagen ger möjlighet till i dag ibland utgör alltför

trubbiga instrument. Det har särskilt att göra med att dessa sanktioner

förutsätter att en näringsidkare upprepar ett förfarande i strid med någon av

generalklausulerna för att drabbas av en kännbar sanktion. Systemet bygger

således på att Marknadsdomstolen kan förbjuda en näringsidkare vid vite att

upprepa ett otillåtet förfarande (eller ålägga honom att lämna information), och

det är först om näringsidkaren bryter mot vitesförbudet (eller åläggandet) som

han kan drabbas av den ekonomiska konsekvensen att behöva betala ett vite. Det

betyder att en näringsidkare som bara genomför en marknadsföringskampanj av

visst slag, utan att genomföra en ny av liknande slag, i praktiken inte drabbas

av någon mera påtaglig påföljd. Detta förhållande kan utnyttjas av mindre

nogräknade näringsidkare.

 Regeringen anser mot denna bakgrund att ny sanktionsform bör införas. Redan en

första marknadsföringsåtgärd i strid med lagstiftningen bör i vissa fall kunna

leda till en kännbar påföljd för den som vidtar den. Men det är då också viktigt

att man av lagtexten kan utläsa när en sådan påföljd kan komma i fråga. Det är

också ett skäl för att lagen tydligare än i dag bör ange vilka beteenden på

marknadsföringens område som inte kan godtas.

 Av intresse är vidare att en ny konkurrenslag (1993:20) trädde i kraft den 1

juli 1993. I den lagen har en sanktion, konkurrensskadeavgift, införts som

liknar en direktverkande sanktion av det slag som nyss berördes för

marknadsföringslagens del. Det ligger över huvudtaget stora fördelar i att olika

regleringar på marknadsrättens område ligger så nära varandra som möjligt. Det

gäller också förhållandet mellan marknadsföringslagen och konkurrenslagen.

 En annan nyhet i konkurrenslagen ligger i att brott mot det lagstadgade

förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete kan medföra skadeståndsskyldighet

gentemot en part som har skadats av sådant samarbete. Det finns skäl att på

motsvarande sätt införa en vidgad skadeståndsmöjlighet för den som lider skada

p.g.a. otillbörlig marknadsföring. Också i processuellt hänseende finns det skäl

att välja samma lösning på marknadsföringsområdet som på konkurrensområdet. För

detta talar bl.a. det nära sambandet mellan konkurrenspolitiken och

konsumentpolitiken. Liksom i konkurrensärenden bör prövningen i första instans

därför som huvudregel ske i (viss närmare angiven) tingsrätt, medan tingsrättens

domar och beslut bör kunna överklagas hos Marknadsdomstolen.

 Det som har anförts i det föregående innebär att förhållandevis stora

ändringar bör göras i lagstiftningen på marknadsföringsområdet. Det ter sig föga

ändamålsenligt att genomföra dem genom ändringar i den nuvarande

marknadsföringslagen. Det finns därför skäl att nu införa en ny

marknadsföringslag.

 Den nya lagen bör ha generell räckvidd och får kompletteras med olika produkt-

och mediespecifika lagar.

 Sålunda bör specialregler om t.ex. alkohol- och tobaksreklam alltjämt regleras

särskilt. När det gäller tobaksreklam finns i sammanhanget anledning att erinra

om att frågan om smygreklam för tobak för närvarande utreds av Utredningen om

förbud mot indirekt tobaksreklam (Dir. 1994:88).

 De regler som är specifika för exempelvis ljudradio och television bör också

liksom hittills regleras i den radiorättsliga lagstiftningen. Den närmare

gränsdragningen mellan marknadsrätt och radiorätt har nyligen behandlats i

Radiolagsutredningens slutbetänkande Ny lagstiftning om Radio och TV (SOU

1994:105, s. 216 f., 310 ff. och 331 ff.). Betänkandet remissbehandlas för

närvarande. Regeringen avser att ta upp denna fråga i samband med en ny

radiolagstiftning.

5 Huvuddragen i en ny marknadsföringslag

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En ny marknadsföringslag skall i huvud- |

| saklig överensstämmelse med den nu gällande lagen syfta till att|

| främja konsumenternas och näringsidkarnas intressen i samband |

| med näringsidkares marknadsföring av varor, tjänster och andra |

| nyttigheter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig |

| mot konsumenter och näringsidkare. |

| Systemet med vitessanktionerade generalklausuler behålls. |

| Vid sidan om dessa införs särskilda regler med konkreta förbud |

| mot och krav på vissa marknadsföringsåtgärder. Överträdelser av de|

| särskilda reglerna kan medföra att en näringsidkare ådöms en |

| direktverkande sanktion i form av en marknadsstörningsavgift. |

| Skadeståndssanktionen utvidgas på så sätt att skadestånd skall|

| kunna utgå, dels till andra näringsidkare, oavsett om dessa är |

| konkurrenter till den felande näringsidkaren eller inte, dels |

| till konsumenter. Vidare skall överträdelse av ett meddelat |

| förbud eller åläggande kunna medföra skadeståndsskyldighet. Detsam-|

| ma gäller överträdelse av de särskilda reglerna. |

| I marknadsföringsmål införs ett tvåinstanssystem med Stockholms|

| tingsrätt som första instans och Marknadsdomstolen som andra och|

| sista instans. Rättegångsbalkens regler skall med vissa undantag|

| tillämpas på marknadsföringsmålen. |

| Näringsidkare som berörs av en marknadsföring samt sam- |

| manslutning av konsumenter, näringsidkare och löntagare får en |

| med Konsumentombudsmannen jämställd talerätt när det gäller förbud|

| och ålägganden. I mål om marknadsstörningsavgift skall |

| Konsumentombudsmannen ha primär talerätt, med rätt för en enskild|

| näringsidkare som berörs av överträdelsen eller en sammanslutning|

| av näringsidkare att föra talan, om Konsumentombudsmannen |

| beslutar att inte göra det. |

| Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens |

|förslag. |

| Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser |

|tillstyrker eller har inte någon erinran mot huvuddragen i den |

|föreslagna nya marknadsföringslagen. Marknadsdomstolen ifrågasätter|

|behovet av en ny handläggningsordning. I övrigt framför |

|remissinstanserna synpunkter och kritik mot vissa enskildheter i |

|förslaget. |

| Skälen för regeringens förslag: Den nu gällande marknadsföringslagen|

|innehåller i materiellt hänseende i första hand de tre generalklausu-|

|lerna om otillbörlig marknadsföring (2 §), informationsskyldighet |

|(3 §) och produktotjänlighet (4 §). Med stöd av dessa bestämmelser kan|

|Marknadsdomstolen besluta om förbud eller åläggande för näringsidkare|

|och förena dem med vite. Vid sidan om generalklausulerna innehåller|

|marknadsföringslagen också i materiellt hänseende tre |

|straffsanktionerade bestämmelser (6-8 §§). |

| Under de år som den nuvarande lagstiftningen har gällt har de två|

|generalklausulerna om otillbörlig marknadsföring och om |

|informationsskyldighet haft störst betydelse. Med stöd av dessa har|

|Marknadsdomstolen utvecklat en omfattande rättspraxis, som |

|preciserar och fyller ut generalklausulernas innebörd till ledning|

|för marknadens aktörer. Samtidigt har de straffsanktionerade |

|bestämmelserna haft en undanskymd betydelse och har i praktiken |

|kommit att tillämpas i mycket liten utsträckning. |

| Genom det vidsräckta användningsområde som generalklausulen om |

|otillbörlig marknadsföring har fått är och har det varit möjligt att|

|med stöd av den ingripa mot alla marknadsföringsåtgärder som med hänsyn|

|till konsument- och näringsidkarintressena anses oacceptabla från |

|etisk synpunkt. Det innebär emellertid inte att mera preciserade |

|regler om särskilda typer av marknadsföringsåtgärder skulle sakna |

|betydelse. Om sådana särskilda regler förenas med en direktverkande|

|sanktion kan man med stöd av dem ingripa mot vissa slag av |

|handlingar redan innan ett förbud meddelas. En sådan ordning ger |

|förutsättningar för en effektiv lagstiftning genom att en |

|näringsidkare kan avskräckas från att genomföra en klart oacceptabel|

|marknadsföringskampanj innan ett förbud har hunnit meddelas. |

| Som förut har redovisats är den nuvarande marknadsföringslagen |

|uppbyggd efter en sådan modell, som dock när det gäller de särskilda|

|straffsanktionerade bestämmelserna inte har fått något väsentligt |

|genomslag i praktiken. Anledningen till detta torde kunna hänföras|

|till flera olika omständigheter. Det gäller dels de genom straff |

|direktsanktionerade förfarandena som sådana, dels straffsanktionen|

|och den handläggningsordning som följer av denna. |

| En ny lag bör bygga på i huvudsak samma modell som den gamla. Vid|

|sidan av generalklausuler bör vissa preciserade regler om mark- |

|nadsföring ges. |

| I likhet med utredningen och de flesta remissinstanserna anser |

|regeringen att lagstiftningen med ledning av den normbildning som |

|har skett genom Marknadsdomstolens praxis bör kunna byggas ut med |

|ytterligare regler som tar sikte på att förhindra oacceptabla |

|förfaranden. Reglerna bör utformas som konkreta krav på och förbud mot|

|vissa marknadsföringsåtgärder. Dessa benämns i forstättningen |

|katalogreglerna eller katalogen. Till katalogreglerna bör vara |

|knutna en direktverkande sanktion som är effektiv och kännbar också|

|för näringsidkare som är juridiska personer. Det innebär att den |

|nuvarande kriminaliseringen av vissa förfaranden i |

|marknadsföringslagen bör bytas ut mot ett system med |

|sanktionsavgifter. Därmed kan målen också handläggas huvudsakligen i|

|samma ordning som andra marknadsföringsmål och med talerätt för |

|Konsumentombudsmannen. Den marknadsrättsliga kompetensen på |

|domstolssidan och talesidan vid handläggningen av mål enligt |

|marknadsföringslagen bör därigenom kunna höjas och tryggas. |

| Skadeståndsregler bidrar till att göra ett sanktionssystem |

|effektivt och även den nya marknadsföringslagen bör därför innehålla|

|sådana regler. Liksom i dag skall skadestånd kunna utgå när en |

|näringsidkare har överträtt ett förbud som har meddelats av |

|Marknadsdomstolen. Detsamma skall gälla vid överträdelser av ett |

|meddelat åläggande eftersom sådana fall, enligt regeringens mening, är|

|lika klandervärda som förbudsfallen. Skadestånd skall också kunna utgå|

|vid överträdelser av katalogreglerna. |

| Lagens syfte är att bereda skydd för konsumenter och näringsidkare.|

|Det är därför rimligt att såväl konsumenter som näringsidkare skall|

|kunna få skadestånd om de förorsakats skada av någon otillbörlig mark-|

|nadsföringsåtgärd (eller bristande information). Härigenom tydliggörs|

|också att förpliktelserna enligt lagen gäller mot både näringsidkare|

|och konsumenter. Vidare saknas skäl att begränsa rätten till skade-|

|stånd till konkurrerande näringsidare. Den nuvarande begränsningen i|

|detta hänseende bör därför tas bort. I stället får en lämplig avgränsning|

|ske genom kravet på adekvat kausalitet, dvs. att det skall föreligga|

|ett orsakssamband av visst slag mellan marknadsföringsåtgärden och|

|skadan för att ersättningsskyldighet skall uppkomma. |

| Mål om förbud eller åläggande enligt marknadsföringslagen handläggs i|

|dag i Marknadsdomstolen som första och sista instans. Mål om straff|

|enligt de särskilda reglerna i 6-8 §§ marknadsföringslagen handläggs|

|som brottmål i allmän domstol med de möjligheter att överklaga som|

|följer av rättegångsbalkens regler. Införandet av ett system med |

|direktverkande sanktionsavgifter i marknadsföringsmål kräver av rätts-|

|säkerhetsskäl att det finns möjligheter till överklagande. Ett |

|tvåinstanssystem bör därför införas för marknadsföringsmålen med |

|Stockholms tingsrätt som första instans och Marknadssdomstolen som|

|andra och sista instans. Detta gäller även mål om förbud eller åläggande|

|och i viss utsträckning skadestånd enligt marknadsföringslagen. |

|Förfarandet vid Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen föreslås|

|följa reglerna i rättegångsbalken. Regeringen återkommer senare till|

|dessa frågor (avsnitt 9.1). |

| Enligt den nuvarande marknadsföringslagen får Konsumentombudsmannen|

|ansöka hos Marknadsdomstolen om förbud eller åläggande. Beslutar |

|Konsumentombudsmannen att inte ansöka, får ansökan göras av en |

|sammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare eller -|

|beträffande förbud enligt generalklausulen - av en näringsidkare som|

|berörs av handlingen. Allmänt åtal för brott mot någon av de tre |

|straffbestämmelserna väcks av allmän åklagare, efter medgivande av|

|Konsumentombudsmannen. Enligt regeringens mening finns det både |

|sakliga och principiella skäl för att nu utvidga talerätten vid förbud|

|och ålägganden så att enskilda näringsidkare och sammanslutningar ges|

|en med Konsumentombudsmannen jämställd talerätt. |

| När det gäller den föreslagna marknadsstörningsavgiften, som ju skall|

|ersätta straffsanktionen, är det till följd av det offentligrättsliga|

|inslaget lämpligt att talan förs av Konsumentombudsmannen i första|

|hand. Om Konsumentombudsmannen inte väcker talan bör dock den |

|möjligheten stå öppen även för näringsidkare som berörs av |

|marknadsföringsåtgärden och för en sammanslutning av näringsidkare.|

| |

| |

| |

|6 Krav på marknadsföring |

|6.1 Allmänna krav |

|

 Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

Utredningen har dock föreslagit en generalklausul om otillbörlig marknadsföring

och en om informationsskyldighet. Utredningen har vidare föreslagit att den s.k.

lagstridighetsprincipen kommer till uttryck i generalklausulen om otillbörlig

marknadsföring. Utredningens förslag till generalklausul om

informationsskyldighet innehåller anvisningar om på vilket sätt och i vilka

avseenden behovet av information kan göra sig särskilt starkt gällande.

Utredningen har vidare föreslagit att generalklauslen om informationsskyldighet

skall tillämpas också på marknadsföring som riktar sig till andra än konsumenter

som är privatpersoner och som avser sådana produkter som i inte obetydlig

omfattning utnyttjas eller kan komma att utnyttjas av konsumenter för enskilt

bruk.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna är positiva till utredningens förslag att

i en ny marknadsföringslag behålla generalklausuler om otillbörlig

marknadsföring och informationsskyldighet. Några remissinstanser har dock

synpunkter på utformningen av klausulerna. Stockholms tingsrätt anser att

lagstridighetsprincipen är så självklar att den inte behöver lagfästas. Bl.a.

Sveriges Industriförbund och Marknadsdomstolen framhåller att förhållandet

mellan generalklausulen om informationsskyldighet och föreskrifter om sådan

skyldighet i annan lagstiftning bör klargöras. Annonsörsföreningen och Svenska

Sponsringsföreningen avstyrker förslaget att utvidga informationsskyldigheten

vid marknadsföring till andra än konsumenter som är privatpersoner. De

framhåller att det inte är fråga om någon kodifiering i praxis och att det inte

har visats på något behov av en sådan utvidgning.

 Skälen för regeringens förslag: Den nu gällande marknadsföringslagen

innehåller vid sidan av vissa specialbestämmelser två vidsträckta

generalklausuler. Den ena tar sikte på otillbörliga marknadsföringsåtgärder och

ger möjlighet att förbjuda sådana förfaranden (2 §). Den andra tar sikte på

information som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt och ger möjlighet

att ålägga en näringsidkare att lämna sådan information (3 §).

 Med stöd av generalklausulerna har Marknadsdomstolen genom sin praxis kunnat

utveckla ett nyanserat normsystem på området till ledning för marknadens

aktörer. Deras vidsträckta utformning har också skapat möjligheter till en

fortlöpande rättsbildning i takt med att nya marknadsföringsmetoder och medel

har utvecklats, liksom med rättsutvecklingen i övrigt.

 Erfarenheterna av systemet med generalklausuler vid sidan om vissa

specialbestämmelser är alltså goda. En ny marknadsföringsföringslag bör bygga på

samma system och innehålla generalklausuler som bidrar till en dynamisk

rättsutveckling. Till den nya lagen bör därför de nuvarande generalklausulerna

föras över utan ändring i sak.

Otillbörlig marknadsföring

Enligt den nuvarande generalklausulen kan förbud meddelas mot mark-

nadsföringsåtgärder som strider mot god affärssed eller som annars är

otillbörliga mot konsumenter och näringsidkare.

 I uttrycket god affärssed ligger en hänvisning till det utomrättsliga

normssystem som har utvecklats inom näringslivet, främst Internationella

handelskammarens grundregler för reklam. I en ny generalklausul bör uttrycket

bytas ut mot god marknadsföringssed. Innebörden av uttrycket bör definieras i

lagen och omfatta både mer och mindre än uttrycket god affärssed. Förutom god

affärssed bör uttrycket också omfatta andra vedertagna normer för marknadsföring

av produkter. Sådana normer är, förutom föreskrifter, t.ex. riktlinjer som

Konsumentverket har utfärdat efter överenskommelser med olika branschorganisa-

tioner. Vidare kan nämnas de normer som Marknadsdomstolen har skapat genom sin

praxis. Även internationellt vedertagna normer kan vara av betydelse. Innebörden

av uttrycket bör emellertid med hänsyn till lagens ändamål begränsas till att

avse bara sådana regler om god affärssed och andra vedertagna normer som syftar

till att skydda konsumenternas och näringsidkarnas intressen vid marknadsföring

av produkter.

 I likhet med vad som nu gäller bör domstolen inte vara låst till nuläget och

bunden av de normer som gäller eller de värderingar som råder. Domstolen bör

därför kunna beakta andra omständigheter vid bedömningen av vad som är

tillbörligt mot konsumenter och näringsidkare. Som ett allmänt krav bör därför

liksom nu gälla att en marknadsföringsåtgärd - förutom att överensstämma med god

marknadsföringssed - också i övrigt skall vara tillbörlig.

 Utredningen har föreslagit att den s.k. lagstridighetsprincipen kommer till

uttryck i en ny generalklausul om otillbörlig marknadsföring. Principen, som har

lagts fast av Marknadsdomstolen och som också kommer till uttryck i

Internationella handelskammarens grundregler för reklam, innebär i huvudsak att

marknadsföringen skall vara laglig, dvs. inte strida mot annan lag, eller kunna

leda till lagbrott. Regeringen anser för sin del, i likhet med Stockholms

tingsrätt, att principen är så självklar och väl förankrad att den inte behöver

lagfästas.

Informationsskyldighet

En fungerande marknadsekonomi förutsätter att konsumenterna är väl informerade.

Också från den enskilde konsumentens synpunkt är det viktigt att han eller hon

har tillgång till erforderlig information. Genom tillgång till god information

får konsumenterna ökade möjligheter att göra väl övervägda val. De kan härigenom

bättre tillfredsställa sina behov och undvika ekonomiska och andra risker.

 Marknadsföringslagen bygger på grundtanken att det ankommer på näringsidkarna

själva att lämna tillräcklig information om sina produkter. Det är när

näringsidkare lämnar konsumenterna otillräcklig information i betydelsefulla

hänseenden som ett ingripande enligt 3 § marknadsföringslagen kan ske.

 Informationsskyldigheten kan endast avse information av rent kommersiell

natur. Av tryckfrihetsrättsliga skäl är informationsskyldigheten begränsad till

att gälla när en näringsidkare själv väljer att använda sig av sådana

framställningar som ett informationsåläggande avser.

 Regler om informationsskyldighet av den generella karaktär, som

marknadsföringslagen ställer upp, saknas utomlands. Oftast finns där endast

möjlighet att föreskriva information i syfte att motverka vilseledande effekter.

Övergripande bestämmelser om informationsplikt, om än inte lika generellt

formulerade som den svenska, finns emellertid i de danska och norska

marknadsföringslagarna.

 Generalklausulen om informationsskyldighet tillkom år 1975 på grundval av ett

utredningsförslag av Reklamutredningen.

 Detaljerade regler om informationsskyldighet, som för sin tillämpning hänvisar

till generalklausulen om informationsskyldighet, har tagits in i

prisinformationslagen (1991:601), konsumentförsäkringslagen (1980:38),

konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen (1992:1672) om paketresor. Det finns

också en koppling till konsumentköplagen på så sätt att underlåten information

kan medföra att en konsumentvara anses behäftad med fel. Härutöver finns

självständigt utformade bestämmelser om informationsskyldighet i olika lagar,

bl.a. på livsmedels- och läkemedelsområdet.

 När generalklausulen om informationsskyldighet infördes var den i huvudsak en

nyhet. Förarbetena är tämligen knapphändiga och tillämpningen kunde inte bygga

på befintliga normkällor såsom internationella konventioner, Internationella

handelskammarens grundregler för reklam eller praxis. Över åren har dock

Marknadsdomstolen utvecklat en betydelsefull praxis genom ett trettiotal

avgöranden. På olika särskilda områden har informationsskyldigheten därutöver

preciserats genom riktlinjer utfärdade av Konsumentverket efter överläggningar

mellan verket och näringslivets organisationer.

 En grundläggande fråga är informationsskyldighetens omfattning enligt 3 §

marknadsföringslagen. Av lagtexten framgår endast att det skall vara fråga om

information som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Marknadsdomstolen

har byggt sin bedömning på förarbetsuttalandet att med särskild betydelse bör

förstås "ett inte helt obetydligt behov och inte bara sådana fall som är

särskilt allvarliga". Vidare har det uttalats i förarbetena att de

konsumentintressen som avses är privatpersoners intressen i samband med förvärv

och liknande av nyttigheter för enskilt bruk (prop. 1975/76:34 s. 126).

 I den praktiska tillämpningen kan det uppstå ett visst motsatsförhållande

mellan näringsidkares önskemål om att ge kommersiella budskap en enkel och

slagkraftig utformning och krav på informationslämnande som kan verka

kostnadsfördyrande och tyngande samt påverka konkurrensförhållandena. Det

framgår av Marknadsdomstolens praxis att det i sådana situationer skall göras en

avvägning mellan olika berörda behov och intressen.

 Domstolen förklarade sålunda i fallet MD 1981:4, att ett informa-

tionsåläggandes innebörd måste bestämmas på grundval av en samlad bedömning av

hur starkt behov konsumenterna har av informationen ifråga, hur omfattande

informationen bör vara för att tillgodose behovet samt vilka verkningar,

positiva eller negativa, åläggandet kan få för det ekonomiska systemets funktion

och därmed ytterst för konsumenterna. I avgörandet ålade Marknadsdomstolen

företaget att i produktbroschyrer m.m. informera om att vissa spisar även

salufördes av koncernen under andra varunamn, s.k. märkesdifferentiering.

 Marknadsdomstolen har ogillat Konsumentombudsmannens krav på information om

totalkostnaden för hyra av hemelektronik, när hyrestiden endast var sex månader

och månadskostnaden fanns angiven, MD 1990:17.

 Den information som kan krävas kan vara av olika slag. En viktig typ är

produktinformation, det vill säga information om varans eller tjänstens

innehåll, beskaffenhet och egenskaper eller dess användning, förvaring och

skötsel. Marknadsdomstolen har i avgörandet MD 1981:20, ålagt vissa bilföretag

att i annonsering informera om bilens bränsleförbrukning och bränslekostnader

enligt normer angivna i Konsumentverkets riktlinjer. I avgörandet MD 1990:27 har

Marknadsdomstolen ålagt en bilhandlare att vid marknadsföring av begagnade

personbilar till konsumenter lämna varudeklaration för bilar i den omfattning

och på det sätt som anges i Konsumentverkets riktlinjer på området.

 En annan viktig typ är pris- och villkorsinformation, det vill säga

information om betalningsvillkoren och förhållandet i övrigt mellan säljare och

köpare.

 Marknadsdomstolen har t.ex. ålagt en byggnadsentreprenör att tydligt ange

vilka villkor i kontraktshandlingarna som är avsedda att utgöra avtalsinnehåll,

MD 1979:18. En förmedlare av bostadsrätter har ålagts att informera om kravet på

ekonomisk plan för bostadsrättsföreningar, MD 1984:5.

 Generalklausulen om informationsskyldighet har, som utredningen framhållit,

kommit att spela en central roll inom marknadsföringslagens regelsystem. Från

konsumentsynpunkt är det viktigt att reklam innehåller sådan information som är

av betydelse för konsumenternas möjligheter att träffa väl övervägda köpbeslut.

Genom Marknadsdomstolens praxis och Konsumentverkets riktlinjer har in-

formationsskyldighetens omfattning och inriktning klarlagts ganska väl.

 Utredningen har ansett det vara önskvärt att generalklausulen om information

ges en mer klargörande formulering till ledning för tilllämpningen. Utredningen

har hävdat att det nuvarande grundläggande kriteriet, särskild betydelse från

konsumentsynpunkt, knappast är rättvisande eller särskilt informativt.

Utredningen har i stället uttryckt informationsskyldigheten så, att en nä-

ringsidkare skall vid marknadsföring vid en lämplig tidpunkt och i en

ändamålsenlig form bereda berörda konsumenter tillgång till behövlig information

och att informationsskyldigheten också gäller vid anbud, avtals ingående eller

leverans. Utredningen har vidare i lagtexten angett vägledande exempel på sådana

situationer, där det framför allt är angeläget att konsumenterna bereds tillgång

till behövlig information. Samtidigt har utredningen bl.a. uttalat att förslaget

knappast innebär någon egentlig förändring i förhållande till nu tillämpad

praxis.

 Regeringen anser för sin del att kravet på att informationen skall lämnas vid

en lämplig tidpunkt och i ändamålsenligt form är så självklart att det inte

behöver anges särskilt. Informationsskyldigheten gäller i dag och bör även i

fortsättningen gälla alla former av marknadsföring. Att såsom utredningen har

föreslagit peka ut vissa former eller situationer, såsom anbud, avtals ingående

och leverans, framstår inte som påkallat och är heller knappast ägnat att skapa

ökad klarhet.

 Utredningens förslag att ange vägledande exempel skapar, som flera

remissinstanser också har påpekat, oklarheter i fråga om lagens förhållande till

annan lagstiftning. Flera exempel som anges regleras i annan lagstiftning, t.ex.

i konsumentköplagen, prisinformationslagen m.m. Exemplen kan till och med i

vissa fall komma i konflikt med annan lagstiftning om information, t.ex. lagen

(1992:1232) om märkning av hushållsapparater (ändrad senast 1994:611) och

föreskrifter som har meddelats med stöd av den. Några vägledande exempel bör

därför enligt regeringens mening inte ges.

 Utredningens förslag att utvidga informationsskyldigheten till förmån för

andra konsumenter än privatpersoner i fråga om produkter som i inte obetydlig

omfattning utnyttjas eller kan komma att utnyttjas av konsumenter har

kritiserats. Som ett par remissinstanser har uttalat har det inte visats att det

föreligger något behov av en sådan utvidgning, Till det kommer att det framstår

som tveksamt i vad mån utredningsförslaget innebär en utvidgning i praktiken,

eftersom det tar sikte på konsumentprodukter.

 Det anförda leder sammantaget till att regeringen anser att en generalklausul

om informationsskyldighet i en ny marknadsföringslag i sin helhet bör ansluta

till den öppna och allmänna utformning som den nu gällande har.

6.2 Reklamidentifiering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: All marknadsföring skall utformas och |

| presenteras så att det tydligt framgår att det är fråga om mark-|

| nadsföring. |

| Det skall också tydligt framgå vem som svarar för marknadsfö-|

| ringen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen har därutöver föreslagit ett uttryckligt krav på adressangivelse när

en näringsidkare bedriver distansförsäljning, uppsökande försäljning, handel

från annat än fast driftsställe och distansdistribution av förmånserbjudanden.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över förslaget i

dessa delar tillstyrker det eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser

har synpunkter på utformningen av lagtexten. Stockholms tingsrätt och

Konsumentverket anser att det av lagen bör framgå att telefonnummer också skall

anges.

Skälen för regeringens förslag

Reklamidentifiering

En grundläggande princip inom marknadsföringsrätten är att reklam och andra

marknadsföringsåtgärder skall kunna identifieras som sådana. Av särskild

betydelse är att kommersiella meddelanden inte skall kunna förväxlas med

redaktionellt material.

 Principen har utvecklats inom näringslivet och återfinns i Internationella

handelskammarens grundregler för reklam. Principen står också i överensstämmelse

med den härskande pressetiska uppfattningen att en strikt åtskillnad skall göras

mellan redaktionellt material och meddelanden på betald annonsplats.

 I förarbetena till marknadsföringslagen uttalade departementschefen att en av

de principer som skulle kunna upprätthållas med stöd av generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring var kravet på att reklam skall vara lätt att

identifiera som sådan. Som exempel nämndes kommersiell reklam i tidning som

utformas som redaktionell text. Enligt departementschefen borde detta också

gälla varor som tidningsutgivaren själv marknadsför (prop. 1970:57 s. 71).

 Marknadsdomstolen har också avgjort flera fall där det har varit fråga om

reklamidentifiering. De flesta har gällt tidningsannonser. Det första fallet, MD

1972:4; gällde vissa som kommersiell reklam bedömda artiklar i en av fyra

företag utgiven reklamtidning. Eftersom artiklarna för läsarna närmast framstod

som redaktionellt material, bedömde domstolen avsaknaden av reklammarkering som

otillbörlig. Av två senare fall, MD 1987:5 och MD 1991:18, framgår också att

domstolen kräver en tydlig reklammarkering av annonser som ger intryck av att

vara redaktionellt material.

 I ett fall, MD 1972:14, har domstolen funnit att kuverten till reklam-

försändelser medfört risk för förväxling med en myndighetsförsändelse eller i

vart fall med en försändelse som inte har med reklam att göra. Förfarandet har

därför ansetts otillbörligt enligt marknadsföringslagen. Några andra fall, MD

1973:3 och MD 1973:24, har gällt inbjudan till konsumenter att delta i

säljarrangemang. Inbjudningarna ansågs otillbörliga genom att de inte angav

eller inte på ett tillräckligt tydligt sätt angav att det var fråga om ett

sådant arrangemang.

 Regeringen anser i likhet med utredningen och de remissinstanser som har

uttalat sig i frågan att den grundläggande principen om reklamidentifiering har

vunnit sådan stadga i praxis att den nu bör lagfästas.

Sändarangivelse

Förutom principen att reklam skall vara lätt att känna igen som sådan, har i

praxis utvecklats en annan grundläggande princip om sändarangivelse.

Marknadsdomstolen har i flera fall slagit fast att det av reklamen klart skall

framgå vem som är avsändare (MD 1980:12, MD 1983:17 och MD 1994:10). En

sändarangivelse bör vara utformad så att mottagaren av reklambudskapet genast

kan fastställa vem annonsören är. Normalt åstadkommer man detta genom en

upplysning om annonsörens namn eller firma. I undantagsfall har godtagits att

bara varumärket anges, om detta är etablerat bland konsumenterna.

 Enighet föreligger om att också denna grundläggande princip bör lagfästas.

Regeln bör utformas som ett krav på att det tydligt skall framgå vem som svarar

för marknadsföringen.

Adressangivelse

Utredningen har föreslagit en regel enligt vilken näringsidkare åläggs att ange

var och hur näringsidkaren kan nås om han bedriver distansförsäljning,

uppsökande försäljning, handel från annat än fast driftsställe eller

distansdistribution av förmånserbjudanden. Enligt utredningens förslag skall en

sådan skyldighet föreligga också i andra fall, om näringsidkaren inte lätt kan

nås med ledning av firmaangivelsen (sändarangivelsen).

 Regler om informationsskyldighet i flera av de avseenden som utredningens

förslag syftar på finns redan i annan lagstiftning, nämligen i

hemförsäljningslagen (1961:1361) och i lagen (1990:1183) om tillfällig

försäljning. Något behov att ytterligare reglera skyldigheten att lämna

information om adress m.m. i dessa fall torde knappast finnas. När det gäller

distansförsäljning, varmed torde avses postorderförsäljning och liknande

försäljningar, borde det ligga i näringsidkarens eget intresse att lämna sådana

uppgifter att han lätt kan nås. I annat fall blir ju de marknadsföringsåtgärder

han företar meningslösa. Vad utredningen avser med distansdistribution av

förmånserbjudanden framgår inte klart, än mindre framgår behovet av att

föreskriva en skyldighet att lämna uppgifter om adress m.m. i dessa fall.

Regeringens slutsats blir således att utredningens förslag i denna del inte bör

leda till lagstiftning.

 Enligt utredningens förslag skall kravet på adressangivelse också gälla fall

där näringsidkaren inte lätt kan nås med ledning av firmaangivelsen.

Utredningens förslag i denna del har stöd i Marknadsdomstolens praxis när det

gäller tidningsannonser. En ny marknadsföringslag bör liksom den nu gällande

lagen ta sikte på marknadsföringsåtgärder i alla medier. Att ange adress och

telefonnummer i reklam i televisionen eller i radio framstår inte som särskilt

meningsfullt eftersom sådana uppgifter är svåra att uppfatta och minnas för

konsumenterna, i synnerhet som de inte kan "gå tillbaka" till annonsen och

skriva ned uppgiften. Regeringen anser därför att det inte heller för dessa fall

bör föreskrivas ett generellt krav på adressangivelse.

 I stället kan en lämplig ordning vara att Konsumentverket utfärdar riktlinjer

på området.

 Den omständigheten att regeringen avstår från att föreslå särskilda regler om

adressangivelse innebär inte att krav på sådana angivelser inte skall kunna

ställas. I de fall det har betydelse från konsumentsynpunkt eller ett

utelämnande av en sådan uppgift är otillbörligt bör Marknadsdomstolen liksom

hittills kunna meddela förbud eller ålägganden enligt generalklausulen.

6.3 Vilseledande marknadsföring

6.3.1 Vilseledande reklam

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En näringsidkare skall liksom hittills vara|

| förbjuden att vid marknadsföringen använda påståenden eller andra|

| framställningar som är vilseledande i fråga om näringsidkarens |

| egen eller någon annan näringsidkares näringsverksamhet. |

| Detta skall särskilt gälla framställningar som avser |

| 1. produktens art, mängd, kvalitet och andra egenskaper, |

| 2. produktens ursprung, användning och inverkan på hälsa eller|

| miljö, |

| 3. produktens pris, grunderna för prissättningen och betal- |

| ningsvillkoren, |

| 4. näringsidkarens egna eller andra näringsidkares kvalifika-|

| tioner, ställning på marknaden, kännetecken och andra rättigheter,|

| 5. belöningar och utmärkelser som har tilldelats |

| näringsidkaren. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva till att en regel

om vilseledande reklam tas in i en ny marknadsföringslag. Några remissinstanser

har synpunkter på utformningen av lagförslaget och dess omfattning.

Riksrevisionsverket anser att den föreslagna bestämmelsen om vilseledande reklam

bör begränsas till uppgifter om produkten, medan resterande former bör omfattas

av generalklausulen. Handelshögskolan vid Göteborgs universitet och Sveriges

advokatsamfund framhåller att paragrafen är utformad som en generalklausul och

anser att de angivna konkreta förhållandena bör vara en begränsning i stället

för en exemplifiering. Naturskyddsföreningen framför åsikten att miljömärkning

med någon av de etablerade miljömärkningssymbolerna bör vara tillräckligt bevis

på vederhäftighet.

 Skälen för regeringens förslag: Den utan jämförelse vanligaste formen av

otillbörliga förfaranden vid marknadsföring är användningen av vilseledande

påståenden och andra framställningar. I den nu gällande marknadsföringslagen

finns också en särskild bestämmelse med stöd av vilken en näringsidkare som

uppsåtligen använder vilseledande framställningar i samband med marknadsföring

av produkter kan straffas (6 §).

 Den nuvarande straffbestämmelsen har bl.a. kommit till för att direkt med

sanktion kunna beivra ett förfarande som en näringsidkare vet är otillåtet,

t.ex. genom att någon annan näringsidkare har förbjudits att företa en sådan

åtgärd. Syftet med bestämmelsen har också varit att avskräcka näringsidkare från

att företa klart otillåtna åtgärder i hopp om att ett förbud inte skall hinna

meddelas förrän kampanjen är avslutad. Straffbestämmelsen har kommit till liten

användning i praktiken. Däremot har den haft den praktiska betydelsen att den

har legat till grund för Konsumentombudsmannens och Marknadsdomstolens

bedömningar i fråga om vad som är att bedöma som otillbörliga förfaranden enligt

generalklausulen.

 Den av utredningen föreslagna bestämmelsen motsvarar den nuvarande

straffbestämmelsen. I sak innebär utredningens förslag i princip endast den

skillnaden i förhållande till den nuvarande bestämmelsen att den direktverkande

straffsanktionen ersätts med en direktverkande sanktionsavgift vid en uppsåtlig

eller oaktsam överträdelse av förbudet. Till sanktionsavgiften återkommer

regeringen längre fram.

 I likhet med flertalet remissinstanser som har uttalat sig i frågan anser

regeringen att den nya marknadsföringslagen bör innehålla en regel med ett

uttryckligt förbud mot vilseledande framställningar vid marknadsföring av

produkter. Att den lika lite som den nuvarande straffbestämmelsen innehåller en

uttömmande uppräkning av i vilka konkreta fall och i vilka avseenden

framställningen inte får vara vilseledande hindrar inte ställningstagandet.

Enligt regeringens bedömning kan den också komma att få praktisk betydelse på

motsvarande sätt som den nuvarande bestämmelsen. Genom exemplifieringen och det

nya sanktionssystemet bör den dock kunna få större genomslagskraft på marknaden.

 Den av utredningen föreslagna exemplifieringen, till vilken regeringen

ansluter sig, avser att fånga upp de i särklass vanligaste fallen där

vilseledande påståenden och andra framställningar kan förekomma. Detta bör också

ge god vägledning för marknadens aktörer när de lägger upp reklamkampanjer och

liknande.

 Exemplifieringen ansluter också mycket nära till reglerna i EG:s direktiv om

vilseledande reklam. I artikel 3 i direktivet räknas upp vilken slags

information som särskild hänsyn skall tas till vid bedömningen om reklamen är

vilseledande. Direktivet återges i bilaga 7 i utredningens betänkande.

 Naturskyddsföreningen har tagit upp frågan om vederhäftigheten vid

miljömärkning. Regeringen behandlar den frågan i författningskommentaren längre

fram (avsnitt 12.1).

6.3.2 Vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En regel med förbud mot vilseledande |

| geografiska ursprungsbeteckningar på alkoholdrycker införs i |

| lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av |

| alkoholdrycker. Någon särskild regel med förbud mot sådana |

| beteckningar behövs i övrigt inte vid sidan om förbudet mot |

| vilseledande framställningar. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag.

Utredningen har föreslagit en särskild regel med förbud mot vilseledande

geografiska ursprungsbeteckningar.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig i frågan om

ursprungsbeteckningar på alkoholdrycker. Stockholms tingsrätt, Handelshögskolan

vid Göteborgs universitet och Annonsörsföreningen anser att en regel om

geografiska ursprungsbeteckningar inte behövs vid sidan av regeln om förbud mot

vilseledande reklam.

 Bakgrund: Med geografiska ursprungsbeteckningar menas vanligtvis varje uttryck

eller symbol som används för att ange att en produkt härrör från ett visst land,

en trakt eller en ort.

 I marknadsföringslagen finns ett skydd mot vilseledande geografiska

ursprungsbeteckningar. Det grundar sig bl.a. på internationella överenskommelser

som Sverige sedan länge är bundet av. Bestämmelser om oriktiga

ursprungsbeteckningar finns dels i Pariskonventionen den 20 mars 1883 för

industriellt rättsskydd (SÖ 1970:60), dels i Madridöverenskommelsen den 14 april

1891 angående undertryckande av oriktiga eller vilseledande

ursprungsbeteckningar på handelsvaror (SÖ 1969:77). Konventionen och

överenskommelsen finns intagna som bilaga 8 respektive 9 i utredningens

betänkande.

 Enligt artikel 10.1 i Pariskonventionen skall bestämmelserna i konventionens

artikel 9 tillämpas i fall av direkt eller indirekt användning av en falsk

angivelse om varans ursprung eller producentens, fabrikantens eller handlandens

identitet. Artikel 9 innehåller regler om varor på vilka det lovligen finns ett

varumärke eller en firma. En sådan vara skall tas i beslag vid införseln till

ett land som är anslutet till konventionen där märket eller firman har rätt till

laga skydd. Beslag skall också kunna verkställas inom det land där den olovliga

beteckningen har anbragts eller inom det land till vilket varan har blivit

införd. Beslag skall ske på begäran av allmän åklagare, annan behörig myndighet

eller av målsägande i enlighet med varje lands lagstiftning. Myndigheterna är

inte skyldiga att verkställa beslag av transitogods. Om lagstiftningen i något

land inte medger beslag vid införseln skall beslag ersättas med införselförbud

eller beslag inom landet. Om lagstiftningen i något land inte medger vare sig

beslag vid införseln eller införselförbud eller beslag inom landet skall sådana

åtgärder, till dess lagstiftningen har ändrats i enlighet härmed, ersättas med

de rättsmedel som landets lagstiftning i jämförliga fall tillförsäkrar dess egna

medborgare.

 Madridöverenskommelsen innehåller regler om åtgärder mot varor vilka är

försedda med oriktiga eller vilseledande ursprungsbeteckningar som hänför sig

till fördragsslutande stat. För sådana varor gäller bestämmelser motsvarande dem

som finns i artikel 9 i Pariskonventionen (artikel 1). Det är enligt

överenskommelsen förbjudet att vid försäljning, skyltning eller utbjudande av

varor använda beteckningar som är ägnade att vilseleda allmänheten angående

varors ursprung. Beteckningar får därvid inte förekomma på skyltar, annonser,

räkningar, vinlistor, affärsbrev eller andra affärsmeddelanden (artikel 3 bis).

Domstolarna i varje land får bedöma vilka beteckningar som på grund av sin

generiska karaktär inte är underkastade bestämmelserna i överenskommelsen, dvs.

om en beteckning kan anses ha blivit en allmän beteckning,. Detta gäller dock

inte ursprungsbeteckningar för vinodlingsprodukter (artikel 4).

 Som redan har antytts innehåller marknadsföringslagen bestämmelser om skydd

mot användning av vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar. Vid reglernas

tillkomst (prop. 1970:57 s. 110-111) framhölls att det är ett allmänt intresse

att det finns rättsliga möjligheter att motverka vilseledande uppgifter om

varors geografiska ursprung. Önskemålet att motverka vilseledande geografiska

ursprungsbeteckningar kunde därvid anses tillgodosett av möjligheten att med

stöd av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring vid vite förbjuda en

näringsidkare att använda sådana beteckningar vid marknadsföring av varor och av

att den särskilda straffbestämmelsen om vilseledande framställningar kan

tillämpas mot den som uppsåtligen lämnar vilseledande uppgifter om en varas

geografiska ursprung. Vid utdömande av vite eller straff kan domstol förordna

att den vilseledande beteckningen skall utplånas eller ändras så att den inte

längre är vilseledande och i avvaktan på ett sådant förordnande kan varan tas i

beslag. Bestämmelser om detta återfinns i 2, 6 och 18 §§ marknadsföringslagen.

Inför bestämmelsernas tillkomst menade departementschefen (prop. 1970:57 s. 111)

-- mot bakgrund av Sveriges anslutning till Pariskonventionen och

Madridöverenskommelsen -- att det var tillräckligt med de ovan nämnda

lagbestämmelserna vilka skulle ge samma skydd åt utländska som åt inhemska

intressen.

 När det gäller frågan om själva förutsättningarna för när ett ingripande mot

vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar skall kunna ske uppmärksammade

Lagrådet vid bestämmelsernas tillkomst (prop. 1970:57 s. 136-137) att

Pariskonventionen nämner direkt eller indirekt användning av en falsk angivelse

om varans ursprung. Madridöverenskommelsens formulering talar om en vara på

vilken det finns en oriktig eller vilseledande beteckning varigenom ett av de

länder på vilka överenskommelsen är tillämplig eller en plats, belägen inom

något av dessa, direkt eller indirekt anges som ursprungsort. Enligt Lagrådet

skiljde sig marknadsföringslagens nyss nämnda bestämmelser i viss mån härifrån,

eftersom det i lagen ställs upp ytterligare förutsättningar för att ingripande

skall få ske; nämligen att angiven handling skall strida mot god affärssed eller

annars vara otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. Med hänsyn till att

det för ingripanden enligt marknadsföringslagen fordras ytterligare

förutsättningar utöver vad som anges i Pariskonventionen och

Madridöverenskommelsen förordade Lagrådet att en uttrycklig bestämmelse skulle

tas in i marknadsföringslagen som möjliggjorde att det med avseende på främmande

stat kunde bestämmas bl.a. att förordnanden enligt 18 § marknadsföringslagen,

dvs. utplåning, ändring etc. och att varorna skulle kunna tas i beslag, kunde

ges för en vara som är försedd med en oriktig ursprungsbeteckning. I propositio-

nen följde departementschefen Lagrådets påpekanden (prop. 1970:57 s. 193). En

särskild regel som tar sikte på detta finns nu i 20 § marknadsföringslagen.

 Madridöverenskommelsens särskilda skydd för ursprungsbeteckningar på

vinodlingsprodukter (artikel 4 i överenskommelsen) ansågs vid tillkomsten av

marknadsföringslagens bestämmelser inte kräva särskild lagstiftning. Som skäl

anfördes att distributionen i Sverige av sådana varor handhas och kontrolleras

av statliga företag och organ och att dessa strikt följer Sveriges

internationella förpliktelser i fråga om ursprungsbeteckningar (prop. 1970:57 s.

111 och, 137).

 Skälen för regeringens förslag: Det måste alltjämt sägas vara ett allmänt

intresse att det finns rättsliga möjligheter att motverka vilseledande uppgifter

om produkters geografiska ursprung. Dessutom har Sverige till följd av redan

ingångna avtal en skyldighet att upprätthålla ett skydd mot vilseledande

ursprungsbeteckningar. Till det kommer att skyddet för geografiska

ursprungsbeteckningar numera uppmärksammas allt oftare i internationella

sammanhang.

 Här skall särskilt uppmärksammas att de förhandlingar som har förts inom det

Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT) i den s.k. Uruguayrundan och som har

resulterat i ett avtal om att upprätta världshandelsorganisationen (WTO) som

innefattar ett avtal om skydd för immateriella rättigheter (Avtalet om

handelsrelaterade immaterialrättigheter, TRIPs). TRIPs-avtalet innehåller ett

särskilt avsnitt om skydd för geografiska ursprungsbeteckningar på varor

(artiklarna 22 - 24). Enligt avtalet skall en stat i sin lagstiftning se till

att det finns rättsliga möjligheter för en person att förhindra användning av

vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar (artikel 22.2). För

ursprungsbeteckningar på vin- och spritprodukter skall enligt TRIPs-avtalet

gälla ett i viss mån längre gående skydd som innebär att de skall skyddas mot

tillägnande eller efterbildning. Detta gäller även om det äkta ursprunget är

angivet eller om beteckningen åtföljs av ett uttryck som "sort", "typ", "stil",

"efterbildning" eller liknande (artikel 23.1). Inom regeringskansliet pågår för

närvarande förberedelser inför ett svenskt godkännande av överenskommelsen om

världshandelsorganisationen och därtill knutna avtal. TRIPs-avtalet väntas få

verkan för Sverige från den 1 januari 1996.

Hur bör skyddet mot vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar utformas i en

ny marknadsföringslag?

Begreppet framställning i den nu av regeringen föreslagna bestämmelsen om förbud

mot vilseledande framställning har en vidsträckt innebörd och omfattar varje

form genom vilken man meddelar sig med andra, vare sig det sker i skrift eller

tal, genom bild eller annan särskild anordning (jfr prop. 1970:57 s. 94).

Begreppet får därmed sägas omfatta också t.ex. produkt- eller

förpackningsutformning som sådan och affärsmeddelanden. Förslaget om förbud mot

vilseledande framställningar fångar därför upp också förfaranden som innebär

vilseledande användning av geografiska ursprungsbeteckningar. Som flera

remissinstanser har påpekat behövs därför inte någon särskild regel för dessa

fall. Utredningens förslag i denna del bör således inte genomföras.

 När det så gäller frågan om själva förutsättningarna för när ett ingripande

mot vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar skall kunna ske, skall märkas

att det även enligt den nu föreslagna marknadsföringslagen kommer att krävas

uppsåt eller oaktsamhet för att marknadsstörningsavgift skall kunna dömas ut. I

andra fall kommer förbud mot fortsatt marknadsföring att kunna meddelas bara om

åtgärden strider mot god marknadsföringssed eller på något annat sätt är

otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. Vidare skall det för att en

vilseledande framställning som finns på en vara, förpackning etc. skall kunna

utplånas eller ändras krävas att regler om vilseledande reklam eller

vitesförbudet överträds. Som Lagrådet påpekade vid tillkomsten av motsvarande

regler i den gällande marknadsföringslagen innebär detta att det även enligt den

föreslagna marknadsföringslagen ställs upp vissa ytterligare förutsättningar för

att ingripande skall få ske än enligt Pariskonventionen och

Madridöverenskommelsen.

 Med hänsyn härtill bör också den nya lagen innehålla en uttrycklig bestämmelse

som gör det möjligt att med avseende på främmande stat kunna bestämma att

förordnanden om utplånande etc. av vilseledande framställningar skall kunna ges

för en vara som är försedd med oriktig ursprungsbeteckning. Ett sådant

förordnande kommer då -- i enlighet med vad som idag gäller enligt 5 §

förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. -- att behöva ges med

avseende på främmande stater som är anslutna till Pariskonventionen och

Madridöverenskommelsen samt för framtiden även för stater som är anslutna till

Överenskommelsen om världshandelsorganisationen (WTO) och därmed till

TRIPs-avtalet.

 När det härefter gäller skyddet för ursprungsbeteckningar på vin- och

spritdrycker måste uppmärksammas att den lösning som valdes vid

marknadsföringslagens tillkomst för att efterkomma det särskilda skyddet för

beteckningar på vinodlingsprodukter enligt Madridöverenskommelsen inte längre

kan sägas innebära ett fullgott konventionsåtagande. Till detta kommer att

TRIPs-avtalet innebär särskilda åtaganden i detta avseende som Sverige måste

garantera genom rättsliga möjligheter.

 Regeringen anser därför, i anslutning till vad utredningen har föreslagit, att

det för att ställa svensk lagstiftning i överensstämmelse med såväl

Madridöverenskommelsen som åtagandena enligt TRIPs-avtalet är nödvändigt att ett

särskilt skydd införs för geografiska ursprungsbeteckningar på vin- och

spritdrycker. Denna reglering bör lämpligen, som utredningen också har

föreslagit, kunna fogas in i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker.

6.3.3 Vilseledande förpackningsstorlekar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En näringsidkare skall vid marknadsföringen|

| inte få använda förpackningar som genom sin storlek eller yttre |

| utformning i övrigt är vilseledande i fråga om produktens mängd,|

| storlek eller form. |

| Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens |

|förslag. Utredningen har föreslagit att förbudet skall omfatta |

|förpackningar som genom sin storlek, utformning eller på annat sätt är|

|vilseledande i fråga om produktens mängd eller beskaffenhet. |

| Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att |

|erinra mot utredningens förslag i denna del. Handelshögskolan vid |

|Göteborgs universitet och Annonsörföreningen saknar dock uttrycken|

|bild respektive förpackningsdekor i lagtexten, eftersom det är |

|vanliga sätt att vilseleda. |

| Skälen för regeringens förslag: Förutom sin funktion att skydda en|

|vara är förpackningar ett viktigt medel vid marknadsföring av produk-|

|ter. Attraktiva förpackningar är avsättningsfrämjande. Förpackningar|

|används också för att lämna produktinformation. Förpackningar kan |

|emellertid också genom sin storlek och yttre utformning i övrigt |

|vara vilseledande när det gäller den marknadsförda produkten som |

|sådan. |

| Som en allmän princip gäller att en förpackning inte skall ges större|

|dimensioner än vad innehållet kräver. Denna princip slogs fast av |

|Marknadsrådet i fallet MD 1971:8 och har tillämpats av Marknads- |

|domstolen sedan dess (jfr MD 1981:14). I vissa särskilda fall måste|

|emellertid en förpackning av främst distributionstekniska eller |

|förvaringstekniska skäl ges en utformning som avviker från innehållets|

|form. För sådana fall uttalade Marknadsrådet år 1971 att det måste vara|

|ett berättigat konsumentkrav att det vilseledande intryck som en |

|förpackning under sådana förhållanden kan förmedla motverkas genom att|

|innehållets kvantitet och form på ett tydligt och lättförståeligt sätt|

|anges på förpackningen. |

| Att en vilseledande förpackningsstorlek inte kan neutraliseras |

|genom upplysningar på förpackningen när förpackningsstorleken lika|

|gärna kan anpassas till innehållet har slagits fast av |

|Marknadsdomstolen i fallet MD 1981:14. Fallet rörde försäljning av|

|400 gr spagetti i en kartongförpackning som rymde 500 gr. |

|Förfarandet ansågs inte bara otillbörligt mot konsumenter, utan även|

|mot andra näringsidkare som säljer spagetti i förpackningar som är|

|anpassade till innehållet. |

| Den sålunda fastlagda principen bör som utredningen har föreslagit|

|lagfästas. |

| Förpackningar kan vara vilseledande genom texten på förpackningen|

|eller genom bild- och andra förpackningsdekorer, det vill säga genom|

|framställningar på förpackningen. Sådana vilseledande framställningar|

|omfattas av det i det föregående föreslagna förbudet mot vilseledande|

|reklam. Regeringen anser därför, till skillnad mot utredningen, att|

|det nu aktuella förbudet bör omfatta sådana förpackningar som genom|

|sin storlek eller yttre utformning i övrigt är vilseledande i fråga|

|om den marknadsförda produktens mängd, storlek eller form. |

| |

| |

--------------------------------------------------------------------

|6.3.4Vilseledande efterbildningar |

|

O |

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningens förslag innefattar ett förbud för näringsidkare att genom

efterbildning av annans kommersiellt särpräglade varor eller tjänster framkalla

risk för förväxling som är ägnad att vilseleda konsumenter eller andra

förbrukare beträffande kvalitet eller ursprung. En efterbildning skall dock

enligt utredningens förslag inte anses otillåten, om utformningen huvudsakligen

tjänar till att göra varan funktionell (12 § utredningens lagförslag).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig över förslaget

i denna del ser positivt på att skyddet för efterbildningar stärks. Flera anser

att förslaget borde utformas så att skyddet utvidgas ytterligare. En

remissinstans anser att det bör betonas ytterligare att det är konsumenterna som

skall skyddas. Bara en remissinstans avstyrker förslaget.

 Lantbrukarnas Riksförbund understryker det angelägna i att ett förbud enligt

förslagets 12 § införs. Svenska Franchiseföreningen anser att konceptskyddet

inte är tillfredsställande i Sverige, att förslagets 12 § är godtagbar samt att

det finns skäl att skärpa motiveringen till lagtexten så att det klarare framgår

att efterbildning av koncept inte får förekomma. Sveriges Industriförbund,

Grossistförbundet Svensk Handel, Läkemedelsindustriföreningen och

Bilindustriföreningen menar att bestämmelsen har förutsättningar att ligga till

grund för en tillfredsställande rättsutveckling som inte leder till oacceptabla

konkurrensbegränsningar. Sveriges Reklamförbund konstaterar med viss

tillfredsställelse att förslaget innebär ett förstärkt skydd mot efterbildning

och finner det önskvärt att även andra otillbörliga plagiat förbjuds. Förbundet

inser dock att en utvidgning av förbudet medför konkurrensrättsliga problem och

bedömer mot denna bakgrund utredningens förslag som acceptabelt. Annonsörför-

eningen anför att förbudet borde utvidgas till att omfatta även vilseledande

efterbildning av annans kommersiella särpräglade förpackning samt skyddade

kännetecken samt att konkurrensrättsliga hänsyn inte bör kunna hindra förbud mot

dessa avarter av efterbildning.

 Svenska Föreningen för Industriellt Rättsskydd anser att bestämmelsen inte

utgör en tillräckligt klar markering mot hittillsvarande praxis som ger ett

otillräckligt skydd vad gäller efterbildning av varuutstyrslar.

Tidningsutgivareföreningen bedömer att stadgandet inte täcker andra förfaranden

vid efterbildning, t.ex. där det plagierade objektet saknar immaterialrättsligt

skydd (såvida det inte har karaktären av renommésnyltning). Det bör enligt

föreningen övervägas möjligheter att skapa visst skydd för dessa situationer,

åtminstone flagrant utnyttjande av annan näringsidkares marknadsinsatser.

Sveriges Advokatsamfund föreslår att undantaget från skydd p.g.a. funktionell

utformning av en vara inskränks, bl.a. med beaktande av EG-direktivet 89/104/EEG

och med hänsyn till att det ofta inte går att särskilja vad som är en

funktionell utformning. Också Sveriges Marknadsförbund bedömer att undantaget i

andra meningen har blivit för vidsträckt och påpekar att den teoretiska

distinktionen mellan formgivningens estetiska och funktionella sida är

föråldrad. Sveriges Marknadsförbund menar beträffande andra stycket att

vilseledande rörande kommersiellt ursprung även borde omfatta förväxlingsbara

firmanamn. Handelshögskolan i Göteborg anför att praxis uppställer kriteriet

"inarbetad" (väl känd i omsättningskretsen), vilket saknas i lagtexten.

 Kooperativa förbundet saknar ett kriterium i lagtexten; förutsättningen att

ett kännetecken skall vara känt på marknaden på ett sådant sätt att det

förknippas med exempelvis en viss tillverkare bör framgå av lagtexten.

Marknadsdomstolen uttalar, i samma riktning, att det bör övervägas om

förutsättningen att det kännetecken med vilket förväxling kan ske är känt bör

komma till uttryck i lagtexten.

 Riksrevisionsverket menar att det tydligare bör betonas att det främst är

konsumenterna och hushållen som skall skyddas. Angående förväxlingsrisk anför

Riksrevisionsverket att det bara är en produkts funktion och kvalitet som bör

beaktas då man bedömer om konsumenterna vilseleds. Förbudet bör vidare inte

utformas så att det motverkar en effektiv priskonkurrens mellan olika företag

som marknadsför produkter med samma funktion och kvalitet. Konkurrensverket

avstyrker förslaget helt eftersom det innebär ett skärpt synsätt jämfört med

praxis och ett sådant mer långtgående skydd innebär att balansen mellan

konkurrensintresset och övriga intressen som marknadsföringslagen har att

tillgodose rubbas. Dylika frågor bör enligt Konkurrensverket även

fortsättningsvis behandlas under generalklausulen i förslagets 4 § alternativt

under den föreslagna 5 §, i linje med rådande praxis. Konkurrensverkets bedöm-

ning är att förslaget skyddar etablerade företag från konkurrens samt att om en

bestämmelse angående efterbildningsskydd alls skall införas i

marknadsföringslagen bör andra meningen, som inskränker regelns

tillämpningsområde, ges en vidsträckt tolkning. Det är tveksamt om funktionellt

betingade efterbildningar skall kunna bli föremål för ingripande enligt 12 §,

åtminstone i dessa fall bör generalklausulen i 4 § vara tillräckligt.

 Skälen för regeringens förslag: Det är enligt svensk rätt i princip tillåtet

att efterbilda en annan näringsidkares prestationer, kännetecken eller andra

objekt när det efterbildade objektet inte är skyddat enligt den

immaterialrättsliga speciallagstiftningen. Att använda en sådan efterbildning

vid marknadsföring kan emellertid utgöra otillbörlig marknadsföring.

 Redan i motiven till marknadsföringslagen (prop. 1970:57 s.76) uttalades att

ett förbud med stöd av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring kan riktas

mot en näringsidkare som i sin marknadsföring utnyttjar en efterbildning på ett

sätt som är ägnat att vilseleda genom att framkalla förväxling med någon annan

näringsidkares vara eller verksamhet. I propositionen uttalade

departementschefen vidare (s. 90): "Frågor om varumärkesintrång prövas av

domstol enligt reglerna i varumärkeslagen. Marknadsrådet bör i princip inte ge

sig in på sådana frågor. Som en grund för förbud enligt generalklausulen bör

alltså inte kunna åberopas att åtgärden innebär ett intrång i en rätt till

registrerat eller inarbetat varukännetecken. Däremot kan rådet förbjuda

användning av ett visst kännetecken under hänvisning till att det kan förväxlas

med ett av annan företagare använt kännetecken och därigenom vilseleda

allmänheten angående varans kommersiella ursprung. Principiellt saknar det för

denna bedömning betydelse om åtgärden också innebär intrång i en ensamrätt som

enligt lag tillkommer den andra företagaren. Jag är emellertid medveten om att

det i praktiken kan vara svårt att hålla isär de olika frågorna. Sålunda torde

rådet för att kunna bedöma hur allvarlig risken för förväxling är ofta vara

nödsakad att pröva i vilken mån kännetecknet har blivit inarbetat i samband med

den konkurrerande varan."

 Marknadsdomstolen har också med stöd av generalklausulen i flera fall meddelat

förbud mot att använda efterbildningar, men också ogillat yrkanden om sådana

förbud. Marknadsdomstolen har därvid uttalat att en förutsättning för förbud mot

utnyttjandet av en efterbildning skall kunna komma i fråga är att det

efterbildade objektet är särpräglat och känt på marknaden (jfr MD 1983:3,

1983:23, 1985:5 m.fl.). Marknadsdomstolen har i frågan om vad som skall anses

vara särpräglat uttalat (MD 1981:2) att avgörande för bedömningen skall vara att

utformningen huvudsakligen har en särskiljande funktion, dvs. har till ändamål

främst att ge varan ett utseende som i estetiskt hänseende skiljer den från

andra varor. En varuutformning som huvudsakligen tjänar att göra varan

ändamålsenlig och således är tekniskt eller funktionellt betingad kan inte i

sammanhanget betraktas som särpräglad. En sådan utformning måste, enligt

Marknadsdomstolen, få vara tillgänglig för en var, om inte annat följer av

särskild lagstiftning. Detta gäller även om alternativa tekniska lösningar står

till buds. Marknadsdomstolen har vidare uttalat att marknadsrättsliga hinder

inte bör resas mot att näringsidkare utnyttjar tekniska och funktionella

företeelser som är allmänt tillgängliga, vilket i vissa fall kan leda till en

produktlikhet som i och för sig kan medföra förväxlingsrisk. Detta är dock

normalt i fråga om alla produkter av enhetlig karaktär.

 De fall där förbud har meddelats har främst gällt efterbildningar av s.k.

förpackningsutstyrslar (bl.a. MD 1974:5, 1983:3, 1985:5, 1988:6, 1990:3 och

1990:5). Men även efterbildningar av tidskriftshuvuden (MD 1983:18 och 1984:17)

och varukännetecken (1987:30) har förbjudits. I samtliga fall har

förväxlingsrisken avsett produktens kommersiella ursprung. I de fall yrkanden om

förbud har ogillats har det skett med hänvisning till att produktutformningen

har varit tekniskt eller funktionellt betingad och därigenom inte särpräglad

(jfr bl.a. MD 1977:25 och 1981:2).

 Genom Marknadsdomstolens avgöranden har lagts fast en klar gräns för vad som i

marknadsföringssammanhang kan tillåtas i fråga om efterbildningar till skydd för

såväl konsumenter som näringsidkare. I likhet med utredningen och

remissinstanserna anser regeringen att ett uttryckligt förbud mot vilseledande

efterbildningar bör införas i den nya lagen.

 Förbudet bör utformas så att det faller inom ramen för Marknadsdomstolens

praxis och innefatta ett förbud mot att använda efterbildningar som är

vilseledande genom att de lätt kan förväxlas med någon annan näringsidkares

kända och särpräglade produkter. Ett sådant uttryckligt förbud ligger också i

linje med Sveriges förpliktelser enligt Pariskonventionen av den 20 mars 1883

för industriellt rättsskydd, (SÖ 1970:60). I artikel 10 bis punkten 3.1

föreskrivs att förbud särskilt skall meddelas mot "alla handlingar av

beskaffenhet att, genom vilket medel det vara må, framkalla förväxling med en

konkurrents företag, varor eller verksamhet inom industri eller handel".

 Genom Marknadsdomstolens praxis har det slagits fast att en vara skall bedömas

som särpräglad om dess utformning främst har till ändamål att i estetiskt

hänseende skilja den från andra varor. En utformning som i huvudsak är tekniskt

eller funtionellt betingad anses däremot inte göra varan särpräglad. Lagrådet

har föreslagit en uttrycklig bestämmelse i ämnet. Lagrådet har därvid anfört

bl.a. att det torde vara ett konsumentintresse att exempelvis reservdelar till

välkända bilmärken tillverkas och säljs också av andra än bilfabrikanterna och

deras auktoriserade återförsäljare. Med en uttrycklig bestämmelse skulle det

enligt Lagrådet bli klart att marknadsföringslagen inte lägger hinder i vägen

för handel med sådana s.k. piratdelar.

 Regeringen instämmer i vad Lagrådet har anfört i denna del. Förbudet bör

därför förenas med ett uttryckligt undantag för sådana efterbildningar vilkas

utformning huvudsakligen tjänar till att göra produkten funktionell. Detta

innebär självfallet inte att användningen av efterbildningar inte kan förbjudas

om produkten är skyddad enligt t.ex. den inmaterialrättsliga lagstiftningen.

6.3.5 Garantier

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Några särskilda regler om användningen av|

| uttrycket garanti vid marknadsföring bör inte tas in i en ny |

| marknadsföringslag. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en regel med förbud mot att

använda uttrycket garanti eller liknande uttryck på ett sätt som är ägnat att

framkalla en felaktig uppfattning om att näringsidkaren gör ett åtagande som i

något väsentligt avseende ger konsumenter eller andra förbrukare en förmånligare

rättslig ställning än de annars skulle ha haft (8 § utredningens lagförslag).

 Remissinstanserna: Finansinspektionen anser att det borde regleras i ett

särskilt stycke att uttrycket garanti inte får användas i marknadsföring, om

inte näringsidkaren har vidtagit åtgärder för att säkerställa att

garantiutfästelsen kan uppfyllas även om företaget skulle upphöra under

garantitiden. Handelshögskolan vid Göteborgs universitet menar att termen

garanti bör tillåtas i marknadsföring så fort en garanti ger köparen en förmån

som inte är oväsentlig jämförd med gällande rätt och tillägger att om kraven för

garanti i 21 § konsumentköplagen eller 14 § konsumenttjänstlagen är uppfyllda är

termen normalt godtagbar. Sveriges Industriförbund, Grossistförbundet Svensk

Handel, Läkemedelsindustriföreningen och Bilindustriföreningen föreslår att

paragrafen formuleras om för att knyta an till formuleringarna i praxis eftersom

ordet "väsentlig" inger den felaktiga uppfattningen att avsikten är att höja

kraven för användning av garanti och liknande uttryck.

 Skälen för regeringens bedömning: Det allmänna kravet på vederhäftighet vid

marknadsföring gör sig gällande med särskild styrka vid garantiutfästelser.

 Frågan om användningen av garantiutfästelser bedömdes av dåvarande

Näringslivets Opinionsnämnd i ett ärende år 1968. Nämnden uttalade i sitt

avgörande att garantiutfästelser enligt erfarenhet är ett tungt vägande

säljargument. Ordet garanti kan antas ha en suggestiv effekt och förleda en

konsument att överskatta erbjudandets värde, varför stränga krav bör ställas på

användningen av ordet garanti i konsumentreklam.

 Marknadsdomstolen har i sin praxis anslutit sig till nämndens uppfattning i

denna del. I fallet MD 1975:17 gällde frågan huruvida användningen av termen

garanti skulle anses innefatta ett terminologimissbruk som är otillbörligt i

marknadsföringslagens mening. I sitt avgörande hänvisade domstolen till en

början till vad vederbörande departementschef hade uttalat i förarbetena till

konsumentköplagen (jfr prop. 1973:138, s. 131 f.), nämligen att användningen av

uttrycket garanti inte lämpar sig för en civilrättslig reglering och att det

ligger närmare till hands att låta det ankomma på Marknadsdomstolen att med stöd

av marknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen förhindra missvisande

användning av uttrycket. Marknadsdomstolen uttalade att det genom bl.a. detta

uttalande fick anses klarlagt att lagstiftaren hade avstått att genom en

bestämning i lagtext söka definiera termen garanti och att det med hänsyn

härtill måste anses stå domstolen fritt att från marknadsrättsliga

utgångspunkter i varje särskilt fall pröva huruvida användningen av termen

uppfyller de krav på vederhäftighet som har ställts upp i marknadsföringslagen

och avtalsvillkorslagen.

 Marknadsdomstolen har i enlighet med detta i varje särskilt fall prövat

tillbörligheten av begreppsanvändningen och därvid utgått från hur den aktuella

garantiutfästelsen normalt uppfattas av konsumenten.

 I det nyss angivna fallet från år 1975 uttalade domstolen att konsumenter i

gemen uppfattar en garantiutfästelse så, att den skall tillförsäkra vederbörande

en särskild förmån som annars inte skulle ha stått honom till buds. Domstolen

fann att den aktuella garantiutfästelsen innefattade dels en tillförsäkran om

att ursprunglig rostskyddsbehandling hade verkställts, dels ett åtagande att

under en viss tid ansvara för inträffade rostskyddsskador, vilket gav

konsumenten en förmån han annars inte hade haft. Domstolen fann att den aktuella

rostskyddsgarantin uppfyllde de krav som från marknadsrättsliga utgångspunkter

kunde ställas på användningen av termen garanti och att dess användning i det

fallet inte var otillbörligt.

 I fallet MD 1983:15, som avsåg marknadsföring av ett reparationsavtal under

beteckningen "tillvalsgaranti" kom domstolen till samma slutsats som i 1975 års

fall beträffande användningen av begreppet garanti som sådant, men meddelade

förbud mot att presentera erbjudandet på ett visst sätt.

 I ett annat fall, MD 1974:24, har Marknadsdomstolen bedömt en

garantiutfästelse vid marknadsföring av ett tipssystem. Garantiutfästelsen gav

köparen rätt att få pengarna tillbaka eller att slippa betala för systemet, om

systemet inom en närmare angiven tid inte gav utlovat resultat. Domstolen

uttalade att konsumenten normalt torde uppfatta en sådan garantiutfästelse som

en ytterligare försäkran om att utlovat resultat kommer att erhållas och att det

således endast i undantagsfall skulle bli aktuellt att utnyttja garantin.

Domstolen konstaterade att det var föga sannolikt att resultaten skulle uppnås

och att det därför förelåg risk för att konsumenten skulle överskatta

vinstmöjligheterna i systemen. Garantin ansågs utformad på ett sätt som måste

anses vilseledande och förbjöds.

 Användningen av uttrycket "livstidsgaranti" har bedömts av Marknadsdomstolen i

ett fall från år 1993 (MD 1993:2). Fallet rörde marknadsföring av knivar genom

TV-reklam. I reklamen sades att det var fråga om en kniv med livstidsgaranti.

Garantin gick ut på att vad som än hände med kniven fick köparen en ny.

Domstolen uttalade att begreppet livstidsgaranti är oklart och kan tolkas på

flera sätt. Det ger i varje fall intrycket att garantin gäller under en mycket

lång tid, som dock inte är bestämd i år, dagar eller liknande. Domstolen

konstaterade att Näringslivets Opinionsnämnd hade bedömt uttrycket år 1968 och

att nämnden därvid anförde b.a. följande. Värdet av en till tiden obegränsad

garanti kan i hög grad förringas av att ett uppfyllande av garantiutfästelsen

kan omöjliggöras av omständigheter som inte kan överblickas vid tiden för

erbjudandet. Det kan t.ex. tänkas att en utbytesprodukt inte finns tillgänglig

då garantin blir aktuell eller att det företag som utfäst garantin upphört. En

till tiden eller till innehållet obegränsad eller mycket vidsträckt garanti

måste i regel ge ett alltför gynnsamt intryck om erbjudandets innebörd och

reella värde för konsumenten och därigenom strida mot god affärssed.

 Marknadsdomstolen fann att de redovisade argumenten mot uttrycket obegränsad

garanti också gällde uttrycket livstidsgaranti och att användningen av uttrycket

i den påtalade marknadsföringen i sig var otillbörlig i marknadsföringslagens

mening.

 De nu redovisade fallen ger vid handen att det inte bara är en garan-

tiutfästelses reella innebörd som är avgörande för hur utfästelsen skall bedömas

från marknadsrättsliga utgångspunkter, utan även sättet på vilket utfästelsen

presenteras och därmed uppfattas av konsumenten. Även om en garantiutfästelse

innefattar en förmån som annars inte skulle stå en köpare till buds, kan

utfästelsen vara vilseledande. Den av utredningen föreslagna regeln om under

vilka förutsättningar uttrycket garanti får användas vid marknadsföring täcker

inte alla de fall av otillbörlig användning som kan tänkas förekomma.

 Det kan därför redan av denna anledning ifrågasättas om det är meningsfullt

att införa en regel om vilka krav som skall vara uppfyllda för att formuleringen

garanti skall få användas i samband med marknadsföring. Till detta kommer att

det numera finns regler om vissa slags garantier i 21 § konsumentköplagen och 14

§ konsumenttjänstlagen, som för närvarande ses över av Utredningen om översyn av

vissa konsumenträttsliga frågor (dir. 1993:101). Vidare pågår inom EU en dis-

kussion om köprättsliga garantier. Med hänsyn till de nu anförda om-

ständigheterna bör en marknadsföringsrättslig reglering av användningen av

begreppet garantier inte genomföras nu. I stället bör resultaten av de pågående

övervägandena och diskussionerna avvaktas innan ställning tas till en sådan

reglering.

 En otillbörlig användning av begreppet garantier eller begrepp med motsvarande

innebörd skall liksom hittills kunna angripas med stöd av generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring.

6.3.6 Utförsäljningar och realisationer

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Uttrycken "slutförsäljning", "upphör", |

| "utförsäljning" eller andra uttryck med motsvarande innebörd får|

| användas vid marknadsföring av produkter, bara om det är fråga om|

| en tidsbegränsad slutförsäljning av näringsidkarens hela varulager|

| eller en klart avgränsad del av det till väsentligt lägre priser|

| än näringsidkarens normala priser för motsvarande produkter. |

| Uttrycket "konkurs", ensamt eller i förening med något annat |

| uttryck, får användas vid marknadsföring av produkter, bara om |

| produkterna säljs av konkursboet eller för dess räkning. |

| Uttrycket "realisation" eller något annat uttryck med |

| motsvarande innebörd får användas vid marknadsföring av produkter,|

| bara om försäljningen avser produkter som ingår i näringsidkarens|

| ordinarie sortiment och sker under en begränsad tid till |

| väsentligt nedsatta priser. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag.

Utredningen har föreslagit ett förbud mot att använda uttrycken "konkurs",

"brandskada", "vattenskada" eller liknande uttryck "i samband med någon annan

försäljning än sådan som sker under en begränsad tid och på särskilt förmånliga

villkor och som görs av konkursboet eller av den skadedrabbade näringsidkaren

själv eller för någonderas räkning" (9 § första stycket utredningens

lagförslag). Utredningen har vidare föreslagit ett förbud mot att använda

uttrycken "slutförsäljning", "utförsäljning" eller liknande uttryck "i samband

med någon annan försäljning än sådan som sker under en begränsad tid och på

särskilt förmånliga villkor och som innebär att verksamhetens hela lager eller

en närmare bestämd del därav skall avvecklas" (9 § andra stycket utredningens

lagförslag). På motsvarande sätt har utredningen föreslagit att uttrycket

"realisation" eller liknande uttryck får användas bara om försäljningen sker

under begränsad tid och till påtagligt lägre priser än dem som näringsidkaren

tillämpat tidigare (10 § utredningens lagförslag).

 Remissinstanserna: Konsumentverket finner beträffande 9 § att uttrycket "eller

en närmare bestämd del därav" kan leda till en alltför vid användning av ordet

utförsäljning. Närmare Marknadsdomstolens praxis vore uttryckssättet "en närmare

bestämd och inte oväsentlig del därav". När det gäller 10 § anser verket att det

av lagtexten bör framgå att en förutsättning för användning av begreppet

"realisation" är att det är fråga om varor som ingår i företagets ordinarie

sortiment.

 Riksrevisionsverket anser inte att reglerna i 9 och 10 §§ är tillräckligt

preciserade eftersom det inte närmare anges vad som skall avses med "begränsad

tid" och påtagligt lägre priser". Handelshögskolan vid Göteborgs universitet har

angående förslagets 9 och 10 §§ anfört att en sådan vag utformning av en

specialbestämmelse inte är godtagbar och att den leder till rättsosäkerhet samt

tillagt att vägande skäl talar för att Konsumentverkets definitioner tas in i

lagtexten. Sveriges Advokatsamfund anser det inte vara acceptabelt att använda

tekniken att lägga till "eller liknande uttryck". Det synes, enligt förbundet,

inte vara någon omöjlig uppgift att uppställa preciserade kriterier, annars bör

alla de uttryck som under angivna förutsättningar kan anses vilseledande anges i

reglerna.

 Skälen för regeringens förslag: Uttryck som är vanligt förekommande i samband

med marknadsföring är "utförsäljning", "konkurs", "realisation" och liknande.

Sådana uttryck har särskild attraktionskraft genom att de skapar förväntningar

om särskilt förmånliga anbud. Både från konsumentskyddssynpunkt och för en väl

fungerande konkurrens är det angeläget att användningen av dem inte sker på ett

sådant sätt att de vilseleder.

 Frågan om användningen av sådana uttryck behandlades i förarbetena till

marknadsföringslagen. Utredningen om illojal konkurrens behandlade frågan

utförligt i sitt betänkande Otillbörlig konkurrens (SOU 1966:71 s. 217 f.).

Utredningen, som hade studerat de särskilda bestämmelser i ämnet som fanns i

Danmark, Finland och Norge, fann att dessa utgjorde ett bräckligt värn mot

vilseledande och att särskilda bestämmelser om realisationer och utförsäljningar

därför inte skulle vara ändamålsenliga. Utredningen uttalade i det sammanhanget

följande (s. 218):

 Utredningen vill emellertid understryka vikten av att den föreslagna

 vilseledandebestämmelsen tillämpas på vilseledande reklam i samband med

 speciella utförsäljningar och säsongrealisationer. Annonserar man med

 "Konkursutförsäljning", fastän endast en del av de utbjudna varorna är

 konkursvaror, använder man en oriktig eller vilseledande framställning.

 Detsamma kan anses vara förhållandet om beteckningen "Försäljning av

 konkursvaror" används om en försäljning, som inte görs av konkursboet eller

 på dess uppdrag. Som regel torde i så fall den förutsättningen för stad-

 gandets tillämpning att uppgiften är ägnad att påverka efterfrågan efter

 varorna vara uppfylld. Ägnat att påverka efterfrågan är det även att

 annonsera om utförsäljning på grund av att en rörelse skall upphöra. Pågår

 sådan annonsering under lång tid torde uppgiften ofta vara vilseledande.

 Under en såsom utförsäljning kungjord försäljning kan det vara

 företagsekonomiskt motiverat och gentemot kunderna försvarligt att i mindre

 utsträckning komplettera varulagret, men sker tillförsel i sådan

 utsträckning att en stor del av varulagret förnyas under loppet av

 utförsäljningen, motsvarar uppgiften inte allmänhetens föreställning om

 innebörden av denna term och är därför vilseledande. Hyr man lokal i ett

 rivningshus, där man tidigare inte haft affär, och driver man där

 försäljning av varor under uppgift om att det är fråga om en utförsäljning

 föranledd av att huset skall rivas, torde som regel förutsättningarna för

 tillämpning av vilseledandebestämmelsen vara uppfyllda. Åberopas vid

 utförsäljning av ett varuparti att partiet skadats av brand, rök, vatten

 o.dyl., får partiet som regel inte kompletteras med andra varor. Sker detta

 torde den åberopade uppgiften anses vilseledande. Över huvud taget lär

 erfarenheten att termerna utförsäljning och realisation ofta missbrukas,

 dock knappast i så hög grad att de över huvud taget inte längre påverkar

 efterfrågan efter de utbjudna varorna. Med hjälp av 2 § i utredningens

 förslag bör därför missbruken kunna stävjas.

 Departementschefen delade utredningens uppfattning att några särskilda

föreskrifter om utförsäljningar och realisationer inte borde införas i lagen.

Han underströk emellertid att sådana uttryck torde ha stor suggestionskraft och

vara ägnade att väcka förväntningar om särskilt förmånliga anbud. De borde

därför utnyttjas med försiktighet. Missvisande användning av dem kunde inte

tolereras (prop. 1970:57 s. 74).

 Sedan tillkomsten av marknadsföringslagen har genom Marknadsdomstolens praxis

utvecklats enhetliga normer för vilka krav som bör ställas upp för användningen

av de olika uttrycken. Normbildningen har skett med huvudsaklig utgångspunkt

från uttalandena i förarbetena. I likhet med utredningen och de flesta

remissinstanser som har uttalat sig i frågan bedömer regeringen att det nu finns

underlag för att precisera kraven på ett sådant sätt att en särskild reglering

ter sig ändamålsenlig.

Konkursutförsäljningar

Uttrycket konkurs, ensamt eller i förening med andra uttryck, såsom

konkursutförsäljning eller konkursvaror, uppfattas normalt som att det är fråga

om en försäljning som är ett led i avvecklingen av ett konkursbo och avser varor

som tillhör konkursboet. Avvecklingen av ett konkursbo sker normalt under en

begränsad tid. Konsumenterna har därför anledning att tro att de får köpa varor

till särskilt förmånliga priser.

 Om en näringsidkare köper ett konkurslager för vidareförsäljning, är

förutsättningarna för försäljningen annorlunda. Det behöver inte ske som ett led

i avvecklingen av företaget och kan ske under obegränsad tid. Oavsett om sådana

inköpta varor säljs till särskilt förmånliga villkor är det vilseledande att

beteckna en sådan försäljning som försäljning av konkursvaror eller

konkursutförsäljning eller något liknande.

 Denna bedömning ligger helt i linje med såväl uttalandena i förarbetena till

marknadsföringslagen som Marknadsdomstolens praxis. Marknadsdomstolen har i

flera fall meddelat förbud mot användningen av uttrycken konkurs,

konkursutförsäljning, konkursvaror och liknande uttryck som innehåller begreppet

konkurs när det inte har varit konkursboet som har sålt varorna eller

försäljningen har skett för konkursboets räkning (se bl.a. MD 1985:15, 1987:32

och 1992:34).

 Regeringen anser att en särskild regel bör ges om att uttrycket konkurs,

ensamt eller i förening med något annat uttryck, får användas bara om varorna

säljs av konkursboet eller för dess räkning. Genom att ett konkursbo alltid

skall avvecklas följer att försäljningen normalt sker under en begränsad tid.

Utredningen har härutöver i sitt förslag ställt som krav att försäljningen skall

ske till särskilt förmånliga villkor. Ett sådant krav bör enligt regeringens

mening inte ställas upp, eftersom det skulle hindra ett konkursbo att försöka få

marknadsmässiga priser vid en försäljning, vilket i sin tur skulle vara till

nackdel för borgenärerna.

Utförsäljningar

Uttrycken "utförsäljning", "upphör", "slutförsäljning" och andra liknande

uttryck med motsvarande innebörd inger föreställningen att en näringsidkare

under en begränsad tid slutförsäljer varor till priser som är väsentligt

nedsatta i förhållande till de priser näringsidkaren normalt har tillämpat för

samma varor. I uttrycken ligger vidare att försäljningen omfattar hela

varulagret eller en klart avgränsad del av lagret.

 Utförsäljningar som pågår under en längre tid motsvarar inte allmänhetens

föreställning om innebörden av uttrycket utförsäljning eller liknande uttryck

och får därmed anses vilseledande. Detsamma får anses med försäljningar där en

stor del av varulagret förnyas och säljs under den tid som den påstådda

utförsäljningen äger rum.

 Marknadsdomstolens praxis är klar och entydig på området. Som krav för att

använda termerna utförsäljning, upphör och liknande uttryck har domstolen ställt

upp att det skall vara fråga om en tidsbegränsad slutförsäljning av hela

varulagret eller en klart avgränsad del av det till priser som är väsentligt

lägre än näringsidkarens normala försäljningspris på motsvarande varor.

 Utredningens förslag i denna del ansluter nära till Marknadsdomstolens praxis

och har godtagits av de flesta remissinstanser. Kritik har dock riktats mot att

utredningens lagtext är vagt utformad eller inte tillräckligt preciserad. Enligt

regeringens mening går det inte att närmare precisera vad som är en begränsad

tid. Det får avgöras från fall till fall beroende på vad det är för slags

utförsäljning.

 Hur förmånligt priset skall vara går inte heller att närmare precisera på

annat sätt än att det skall vara fråga om priser som är väsentligt lägre i

förhållande till de som näringsidkaren normalt tillämpar på motsvarande varor.

Tillsammans med kravet att det skall vara fråga om en slutförsäljning av hela

eller en klart avgränsad del av varulagret nås enligt regeringens mening en

tillräcklig grad av konkretion.

 Regeringen anser alltså i likhet med utredningen och flertalet remissinstanser

att en regel med denna innebörd bör tas in en ny marknadsföringslag. Den ger god

ledning för näringsidkare när de avser att använda uttryck av den aktuella

innebörden vid sin marknadsföring. Till den kan då också kopplas en

direktverkande sanktion, som kan dömas ut när en uppsåtlig eller oaktsam

överträdelse kan bevisas.

Realisationer

Som Marknadsdomstolen har uttalat i fallet MD 1982:14 strider det mot

marknadsföringslagen att använda begreppet realisation på ett missvisande sätt.

Marknadsdomstolen har i det nyssnämnda avgörandet vidare uttalat att den

bevisbörderegel som gäller i fråga om vederhäftigheten av reklampåståenden får

anses innebära att en näringsidkare, som i sin reklam använder uttrycket

realisation, skall kunna visa att det är fråga om en försäljning under kort tid

av hela sortimentet eller delar av det till avsevärt nedsatta priser. Med

hänvisning bl.a. till att förhållanena skiljer sig mellan olika branscher, har

domstolen inte ansett att det går att sätta en absolut tidsgräns för hur länge

en realisation kan pågå utan att begreppet realisation framstår som missvisande.

Enligt Marknadsdomstolens uttalande torde realisationer i verklig mening ha en

varaktighet av högst några få veckor. Ett reklampåstående om realisation måste

därför, enligt Marknadsdomstolens uttalande i samma fall, i regel anses

missvisande om realisationen pågår mer än ca två månader av året.

 I fallet MD 1993:29, som gällde marknadsföring av smycken och där hela

företagets sortiment som "realiserades" hade haft samma pris i mer än ett halvt

år, har Marknadsdomstolen förbjudit företaget att använda formuleringen "rea"

eller någon annan liknade formulering, om inte de varor som säljs ingår i

företagets ordinarie sortiment och säljs under högst två månader till väsentligt

nedsatta priser.

 Enligt regeringens mening bör, med utgångspunkt från de rekvisit som i praxis

har lagts fast för användningen av begreppet realisation vid marknadsföring av

produkter, en särskild föreskrift ges om realisationer. De fastlagda rekvisiten

bör täcka de typfall som gör att användningen inte blir missvisande. Om ett

reklampåstående om realisationer skulle visa sig vara vilseledande i något annat

avseende, kan den föreslagna regeln om vilseledande reklam i stället tillämpas.

Vattenskada och brandskada

Utredningen har föreslagit att användningen av formuleringen vattenskada eller

brandskada skall förbjudas, om inte försäljningen sker under en begränsad tid,

på särskilt förmånliga villkor och av den skadedrabbade näringsidkaren själv

eller för dennes räkning. I Marknadsdomstolen har inte något sådant fall kommit

under bedömning.

 Även om de flesta remissinstanserna har godtagit förslaget i denna del ställer

sig regeringen tveksam till förslaget. Det kan t.ex. tänkas att ett

försäkringsbolag säljer skadade varor som bolaget har övertagit från

försäkringstagaren. Att försäkringsbolaget då inte skulle få använda någon av de

aktuella begreppen när det skall sälja varorna förefaller inte rimligt. En

användning av begreppen utan att det är fråga om skadade varor är ett typiskt

fall av vilseledande och kan angripas med stöd av den föreslagna regeln om

vilseledande reklam. Utredningens förslag i denna del bör därför inte

genomföras.

6.3.7 Förmånserbjudanden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En näringsidkare, som vid marknadsföringen |

| erbjuder köparen att förvärva ytterligare produkter utan ersätt-|

| ning eller till ett särskilt lågt pris eller erbjuder köparen |

| andra särskilda förmåner, skall lämna tydlig information om |

| 1. villkoren för att utnyttja erbjudandet, |

| 2. erbjudandets beskaffenhet och värde, och |

| 3. de tidsgränser och andra begränsningar som gäller för erbju-|

| dandet. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig över förslaget

i denna del tillstyrker eller har inget att invända mot en regel av detta slag.

 De som är positiva till förslaget i denna del är Handelshögskolan vid

Göteborgs universitet, Konsumentverket, Husmodersförbundet Hem och Samhälle,

Dagligvaruleverantörers Förbund, Svenska Postorderföreningen,

Annonsörföreningen, Svenska Sponsringsföreningen, Tidningsutgivareföreningen,

Sveriges Industriförbund, Grossistförbundet Svensk Handel,

Läkemedelsindustriföreningen, Bilindustriföreningen, Sveriges Reklamförbund och

Swedma. Flertalet av dessa remissinstanser nämner att förslaget har fördelar i

form av exempelvis konkurrensstimulerande effekter och att det tar sikte på att

presentationen inte är vilseledande för konsumenten. Sveriges Industriförbund,

Grossistförbundet Svensk Handel, Läkemedelsindustriföreningen och

Bilindustriföreningen ser det som positivt att regeln tar sikte på

presentationen av säljfrämjande åtgärder oberoende av målgrupp.

 Bland de som godtagit förslaget finns vissa som visar tveksamhet i vissa

avseenden, dock utan att motsätta sig tanken att presentationen av erbjudandet

är det centrala. Annonsörföreningen och Svenska Sponsringsföreningen anser att

det inte visats något behov av att utvidga bestämmelsen och att den bör

begränsas till att omfatta marknadsföring som riktar sig till konsumenter.

 Handelshögskolan vid Göteborgs universitet och Annonsörföreningen påpekar att

det föreligger en risk att bestämmelsen kan uppfattas som att alla

förmånserbjudanden är tillåtna om bara kravet som ställs på presentationen är

uppfyllt, vilket dock inte är fallet eftersom bl.a. erbjudanden som innebär

marknadsföringskorruption som hittills bör kunna utmönstras. Konsumentverket och

Handelshögskolan vid Göteborgs universitet framhåller att man från

konsumentsynpunkt kan tänka sig erbjudanden som inte är önskvärda, exempelvis

nämns tilläggsvaror som är skadliga eller stötande och tenderar att vara

huvudsaken. De betonar bl.a. att tilläggserbjudanden avleder uppmärksamheten

från huvudvarans pris och kvalitet samt försvårar prisjämförelser.

Konsumentverket anser vidare att en utveckling mot att de flesta varor av ett

visst varuslag bara tillhandahålls i samband med erbjudanden om tilläggsvaror

eller dylikt inte är tillfredsställande och ger inte heller förutsättningar för

en god priskonkurrens. Båda remissinstanserna anser dock att bestämmelsens ut-

formning kan godtas, men att det finns anledning att se över regeln i skärpande

riktning om marknaden för förmånserbjudanden utvecklas på ett sätt som inte är

önskvärt. Sveriges Konsumentråd är oroat över förslaget till avkriminalisering

av kombinationserbjudanden och anser att det vore olyckligt om en

avkriminalisering skulle uppfattas som en signal att öka trycket på

konsumenterna. Konsumentrådet menar att kombinationserbjudanden försvårar

konsumenternas rationella val.

 Skälen för regeringens förslag: En vanligt förekommande marknadsföringsmetod

är att en näringsidkare i säljsyfte, oftast under en begränsad tid, erbjuder

konsumenter eller näringsidkare vissa speciella förmåner, s.k.

förmånserbjudanden. Den vanligaste formen av förmånserbjudanden är

kombinationserbjudanden (eller kombinerat utbud), dvs. när två eller flera

produkter bjuds ut kopplade till varandra. Är det exempelvis fråga om två

likvärdiga produkter som erbjuds till ett gemensamt pris utan att någon av dem

framstår som en huvudvara talar man ibland om paketerbjudanden. Framstår däremot

den ena varan som ett tillägg till en huvudvara benämns kombinationserbjudandet

ofta som ett tilläggserbjudande. Det kan också vara fråga om fristående

erbjudanden av förmåner, dvs. om erbjudanden som inte förutsätter förvärv av

någon vara eller tjänst (s.k. enkla förmånserbjudanden).

 Frågan om kombinerade utbud behandlades i förarbetena till mark-

nadsföringslagen (prop. 1970:57 s. 79 f.). Sådana är, enligt vad som uttalades,

typiskt sett ägnade att försvåra för konsumenterna att orientera sig på markna-

den och jämföra olika utbud med varandra. Risken för att konsumenterna förleds

att tro att de får en extra förmån utan vederlag ansågs vara ett skäl för att

förbjuda metoden som sådan. Eftersom metoden vidare ansågs kunna leda till att

konsumenter handlar irrationellt genom att de köper en vara på grund av intresse

för en annan vara, förespråkades en sträng bedömning av metoden i synnerhet när

tilläggsförmånen saknade samband med huvudvaran. Med hänsyn härtill och eftersom

kombinerade utbud ansågs vara förenade med större nackdelar än fördelar från

konsumentsynpunkt, ansågs det påkallat att ha en ordning med straffsanktionerade

förbudsbestämmelser mot vissa typer av kombinerade utbud vid sidan av lagens

generalklausul om otillbörlig marknadsföring.

 I lagstiftningen infördes ett straffsanktionerat förbud mot rabattmärken som

konsumenten inte kan byta mot pengar, bevis om rätt till reparation undantagna

(nuvarande 7 § marknadsföringslagen). Rabattmärkesförbudet tillkom i första hand

för att motverka en befarad förestående lansering i Sverige av s.k.

rabattmärkessystem. Härmed avsågs system där märken som erhållits vid köp i

detaljhandeln används som betalningsmedel vid inköp av varor hos särskilda

rabattmärkesföretag, där varorna är prissatta i märken eller märkespoäng. Ett

rabattmärkessystem ansågs göra det omöjligt för konsumenten att överblicka

systemet och bilda sig en fullständig uppfattning om förmånligheten av

erbjudandet.

 Vidare infördes ytterligare ett straffsanktionerat förbud att till konsumenter

rikta sådana kombinationserbjudanden som avser varor eller tjänster, om de

uppenbart saknar naturligt samband med varandra och om förfarandet försvårar för

konsumenten att bedöma erbjudandets värde (8 § marknadsföringslagen). Bestäm-

melsen innehåller alltså inte ett absolut förbud utan tar sikte på

missbruksfallen.

 De i 7 och 8 §§ marknadsföringslagen behandlade formerna av kombinerade utbud

har knappast alls kommit att tillämpas av de allmänna domstolarna. Tillämpningen

i domstol av bestämmelserna om kombinerade utbud har i stället nästan

uteslutande ägt rum i Marknadsdomstolen. Förbudsstadgandena har därvid haft den

betydelsen att de utgjort grund för yrkande om förbud på grund av lagstridigt

handlande eller i övrigt tjänat som tolkningsunderlag vid bedömningen av om

åtgärden har varit tillbörlig.

 Inget erbjudande om rabattmärkessystem har prövats i Marknadsdomstolen.

Erbjudanden som inneburit att insamlade förpackningsflikar, stämplar i bonus-

eller medlemskort eller s.k. betalcheckar som berättigar konsumenter till helt

andra varor eller ytterligare varor eller tjänster av samma typ har förbjudits i

flera fall, se t.ex. MD 1971:1, 1988:2, och 1989:12. Däremot har samlarhäften

med biljetter ansetts vara tilllåtet, när det ger konsumenten rätt till ett par

extra biljetter och det ansetts att bonuserbjudandet inte har varit knutet till

biljettmärkena utan ingått i ett under längre tid bestående kundförhållande (se

MD 1990:4). Särskilt de avgöranden som gällt olika former av bonus och mängd-

rabatt har klargjort att det är förenat med betydande svårigheter att närmare

bestämma rabattmärkesförbudets räckvidd.

 Den tekniska utvecklingen med olika former av detaljhandelsanknutna

förmånskort och möjligheter till datoriserad registrering av kundinköp medför

att rabattmärken numera framstår som en föråldrad typ av säljfrämjande åtgärd.

Utformningen av rabattmärkesförbudet får konsekvenser som framstår som mindre

fördelaktiga för konsumenterna. Det gäller särskilt möjligheten att ge

mängdrabatt. En rabatt som innebär att konsumenten vid ett och samma tillfälle

köper ett visst antal artiklar av samma vara men betalar för ett färre antal är

tillåten. Det är däremot inte tillåtet att ge konsumenten ett rabatthäfte eller

liknande som efter köp av ett visst antal artiklar berättigar till en

ytterligare vara utan extra kostnad. Det förbjudna alternativet har fördelar för

konsumenten på så sätt att det medger en lägre omedelbar kontantinsats än det

tillåtna och även ger denne möjlighet att avstå från ytterligare köp om han är

missnöjd med den första varan.

 Det förhållandet att rabattmärkesförbudet och förbudet mot vissa kombinerade

utbud endast fått betydelse vid tillämpningen av generalklausulen ger anledning

att ifrågasätta behovet av dem. De nuvarande reglerna säkerställer inte heller

konsumenternas behov av skydd mot förvillande eller försåtligt utformade

erbjudanden.

 Vid bedömningen av behovet av regler som tar sikte på olika former av

förmånserbjudanden är det en viktig utgångspunkt att företagen i så stor

utsträckning som möjligt bör ha möjlighet att själva påverka utformningen av

sina konkurrensmedel och hur de vill närma sig konsumenterna. Gränsdragningarna

mellan de olika varianterna av erbjudanden som förbjudits respektive tillåtits i

praxis är inte helt lätta att vare sig iaktta eller motivera. Erfarenheten visar

att de problem som kan vara förbundna med kombinerade utbud och andra

förmånserbjudanden ligger delvis på andra plan än man föreställde sig vid

marknadsföringslagens tillkomst. I praktiken ligger problemen oftast inte i

själva förmånernas beskaffenhet utan i att de presenteras på ett vilseledande

sätt eller att informationen om dem är otillräcklig. Detta försvårar för kon-

sumenter och andra att bedöma erbjudandet (jfr MD 1993:2).

 Det anförda leder till att en reglering av förmånserbjudanden bör ta sikte på

att säkerställa att konsumenterna och även andra får tillgång till information i

de olika avseenden som behövs för att kunna bedöma erbjudandet i dess helhet.

Det gäller såväl villkoren för att utnyttja erbjudandet, som dess beskaffenhet

och värde och de tidsgränser och andra begränsningar som gäller för erbjudandet.

En tydlig information i dessa avseenden bör ge en presumtiv köpare möjligheter

att bedöma erbjudandet och dess förmånlighet och därigenom göra ett rationellt

köpval. Genom krav på sådan tydlig och givetvis korrekt information motverkas

risken att förmånserbjudanden utformas på ett försåtligt eller vilseledande

sätt.

 Enligt regeringens mening bör detta vid sidan av övriga krav räcka som

lagfästa krav på förmånserbjudanden. De nuvarande förbuden bör eller behöver

således inte behållas. Genom att ge företagen ökad frihet när det gäller valet

av konkurrensmedel minskar också risken för att priskonkurrensen hämmas på ett

oacceptabelt sätt.

 Regeringen anser således att en särskild föreskrift om förmånserbjudanden bör

tas in i den nya lagen. Den bör utformas som en skyldighet för näringsidkare att

vid förmånserbjudanden lämna tydlig information i de avseenden som nyss har

berörts.

6.3.8 Obeställda produkter

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En näringsidkare får vid marknadsföringen |

| inte leverera produkter till någon som inte uttryckligen har |

| beställt dem och därvid vilseleda mottagaren om dennes be- |

| talningsskyldighet. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen har därutöver föreslagit ett förbud mot att skicka fakturor och

liknande till någon som inte har beställt några produkter och som vilseleder

mottagaren om att beställning skulle ha skett eller att betalningsskyldighet

annars föreligger.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig över förslaget

är positiva till det. Vissa remissinstanser har framfört synpunkter på

lagtextens utformning.

 Konkurrensverket anser det vara en självklarhet att ifrågavarande säljmetoder

skall omfattas av marknadsföringslagen. I och med att den subsidiära talerätten

för näringsidkare ersätts av primär talerätt bör det enligt Konkurrensverket bli

mer naturligt för näringsidkarna att agera i denna sak under

marknadsföringslagen. Konsumentverket påpekar att avtalsbindningen bör innehålla

ett vilseledande moment för att bestämmelsen skall bli tillämplig. Annars blir

det enligt Konsumentverket en fråga om otillbörlig säljmetod enligt 4 §. Verket

anser att kraven på godtagbara säljmetoder bör ställas högt, särskilt med

avseende på neutraliserande information. Konsumentverket uppger sig komma att

aktivt följa utvecklingen och i mån av behov utfärda rekommendationer samt

konstaterar att negativa säljmetoder i dag är ett avsevärt större problem för

företag än för konsumenter. Sveriges Industriförbund, Grossistförbundet Svensk

Handel, Läkemedelsindustriföreningen och Bilindustriföreningen välkomnar regeln

och uppger bl.a. att ifrågavarande säljmetoder utgör ett problem framförallt

inom näringslivet samt anser att bestämmelsen är lämpad att ligga till grund för

utdömande av en direktverkande sanktion. Företagarnas Riksförbund uttalar sig i

samma riktning och tillägger att risken att påföras sanktionsavgift bör leda

till en minskning av överträdelserna. Svenska Postorderföreningen bedömer att

förslaget bör leda till att denna typ av oseriös marknadsföring kan beivras

effektivare.

 Även Handelshögskolan vid Göteborgs universitet, Reklamförbundet,

Annonsörföreningen, Svenska Sponsringsföreningen och Tidningsutgivareföreningen

är positiva till förslaget. Handelshögskolan anser dock att orderbekräftelser

bör nämnas i lagtextens andra stycke. Annonsörföreningen och Svenska

Sponsringsföreningen har tillagt att det vore önskvärt att det av bestämmelsens

lydelse framgår att även vissa slags orderbekräftelser och manus/korrektur

omfattas av förbudet. Tidningsutgivareföreningen vill att det tydligare skall

framgå i vilka fall negativ säljmetod är tillåten.

 Skälen för regeringens förslag: Den negativa säljmetoden, som ibland betecknas

som negativ avtalsbindning, karaktäriseras av att marknadsföraren utnyttjar

allmänhetens okunnighet om gällande rättsregler för slutande av avtal till att

skapa en oriktig föreställning om att bindande avtal har kommit till stånd. Det

kan t.ex. ske på så sätt att en näringsidkare tillställer konsumenter eller

näringsidkare obeställda varor eller tjänster och därigenom inger mottagaren

uppfattningen att han är skyldig att betala den översända produkten.

 I förarbetena till marknadsföringslagens generalklausul mot otillbörlig

marknadsföring uttalade departementschefen (prop. 1970:57 s. 74) att metoden i

de flesta fallen ter sig otillbörlig och bör motarbetas med kraft. I vissa fall

kan metoden dock vara försvarbar. Som ett exempel på en sådan situation angavs i

propositionen situationen att det vid förnyelse av ett avtal som löpt en lång

tid objektivt sett kunde ligga i kundens intresse att avtalet förlängdes.

 Frågan om tillbörligheten av marknadsföringsmetoder av detta slag har prövats

av Marknadsdomstolen i några fall. I avgörandet MD 1973:22 ansågs distributionen

av lokala telefonkataloger som masskorsband till telefonabonnenter utan

föregående beställning som otillbörlig enligt marknadsföringslagen. Den

omständigheten att det på inbetalningskorten fanns en text med innebörden att

betalningen var "frivillig" ändrade inte bedömningen. Domstolen uttalade att

metoden var ägnad att skapa en föreställning om betalningsskyldighet hos vissa

mottagare samt att metoden hos andra, som var medvetna om att sådan skyldighet

inte förelåg, kunde skapa en osäkerhet om de kunde förfoga över katalogen utan

att därmed bli betalningsskyldiga. Eftersom det inte rörde sig om någon

förnyelse av tidigare avtal och det inte heller anförts andra omständigheter som

kunde medföra att metoden borde godtas förbjöds förfarandet.

 I praxis finns också fall där välgörenhetsorganisationer har ansetts handla

otillbörligt genom att skicka obeställda julkort. I fallet MD 1978:5 ansågs ett

sådant förfarande där inbetalningskort bifogades julkortsförsändelsen vara

otillbörligt eftersom det var ägnat att dels skapa en känsla av moralisk för-

pliktelse till betalning, dels inge mottagarna uppfattningen att de inte kunde

förfoga över försändelsens innehåll utan att bli betalningsskyldiga. Ett sådant

utskick av icke beställda julkort jämte en bön om penningbidrag har ansetts

otillbörligt, trots att något moment av vilseledande beträffande de juridiska

konsekvenserna inte förelåg. Förfarandet ansågs försätta mottagaren i en

tvångssituation genom att mottagaren antogs känna sig moraliskt förpliktad att

utge vederlag för "gåvan".

 Som uttalades redan i förarbetena till marknadsföringslagen är den negativa

säljmetoden i de flesta fall otillbörlig. Den har också i flera fall förbjudits

av Marknadsdomstolen med stöd av generalklausulen. Metoden som sådan kommer att

kunna angripas och förbjudas också med regeringens förslag till ny

generalklausul. Däremot torde den i det föregående föreslagna regeln om

vilseledande reklam inte kunna tilllämpas på sådana förfaranden. Den föreslagna

vilseledanderegeln tar sikte på näringsidkarens egna eller andra näringsidkares

förhållanden och deras produkter och inte på de rättigheter eller skyldigheter

som uppkommer för mottagarna av en marknadsföringsåtgärd.

 I likhet med utredningen och de remissinstanser som har uttalat sig i frågan

anser regeringen att det i en ny lag bör införas en regel med ett uttryckligt

förbud mot sådana förfaranden som innebär att näringsidkare skickar obeställda

produkter och därvid vilseleder mottagaren om dennes betalningsskyldighet.

Vilseledandet sker ofta genom att näringsidkaren bifogar en räkning, ett

inbetalningskort eller något annat liknande meddelande. Ett sådant förfarande

behöver emellertid inte alltid vara vilseledande. Det kan gälla sådana fall där

parterna tidigare står i avtalsförhållande med varandra och det är fråga om att

förnya eller förlänga tidigare ingångna avtal, t.ex. prenumerationer och abonne-

mang.

 Den föreslagna bestämmelsen tar sikte på fall där det förekommer ett

vilseledande om betalningsskyldigheten. Av Marknadsdomstolens praxis framgår att

metoden att leverera produkter till någon som inte uttryckligen har beställt dem

kan vara att betrakta som otillbörlig, även om något vilseledande moment om de

juridiska konsekvenserna inte föreligger. Sådana otillbörliga förfaranden låter

sig knappast kunna beskrivas i en preciserad förbudsregel, utan får liksom

hittills angripas med vitesförbud med stöd av generalklausulen om otillbörlig

marknadsföring.

 Utredningen har också föreslagit ett uttryckligt förbud mot att skicka

fakturor och liknande handlingar och därigenom vilseleda mottagaren i frågan om

beställning har skett eller om betalningsskyldighet föreligger. I den mån ett

sådant förfarande är att bedöma som marknadsföring bör det kunna förbjudas med

stöd av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring. En uttrycklig regel om

detta är därför inte motiverad.

6.4 Otjänliga produkter

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: I en ny marknadsföringslag ges regler om |

| förbud mot marknadsföring av produkter som är uppenbart otjänliga|

| för sitt huvudsakliga ändamål. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en särskild lag om förbud mot

uppenbart otjänliga varor och tjänster.

 Remissinstanserna: Utredningens förslag att utmönstra frågor om otjänliga

varor ur marknadsföringslagen och att ta in sådana regler i en särskild lag har

behandlats av bara några få remissinstanser. Stockholms tingsrätt och

Riksrevisionsverket ifrågasätter behovet av denna lag och anser den kan utgå ur

lagstiftningen med hänvisning till dess ringa praktiska värde. Marknadsdomstolen

och Svenska Föreningen för Industriellt Rättsskydd ifrågasätter om en särskild

lag verkligen är motiverad. Marknadsdomstolen delar inte utredningens

uppfattning att dessa regler har större släktskap med regler om produktsäkerhet

än marknadsföring. Svenska Föreningen för Industriellt Rättsskydd anser att

bestämmelserna om otjänliga varor "bör kunna inarbetas i marknadsföringslagen".

 Skälen för regeringens förslag: I 4 § marknadsföringslagen finns en

generalklausul om otjänliga produkter. Enligt denna kan en näringsidkare som

saluhåller produkter som är uppenbart otjänliga för sitt huvudsakliga ändamål

förbjudas att fortsätta med det. Syftet med reglerna är att skydda konsumenterna

från de ekonomiska skadeverkningar som kan uppstå om de förvärvar

funktionsodugliga produkter.

 Ett par remissinstanser har ifrågasatt behovet av en lagstiftning på området

med hänvisning till reglernas ringa praktiska värde. Som utredningen har pekat

på finns bara ett par avgöranden i Marknadsdomstolen där förbud har meddelats. I

konsumentköplagen (16 §) finns numera uttryckliga regler om en vara skall vara

ägnad för sitt ändamål, om något annat inte följer av avtalet. En konsument kan

således vid förvärv av en otjänlig vara göra gällande felpåföljd och häva köpet.

Enligt regeringens mening är det emellertid naturligt att ett väl utbyggt

konsumentskydd även innefattar ett skydd mot otjänliga produkter i ett vidare

avseende än konsumentsköplagen. Genom att rikta förbud mot fortsatt

marknadsföring av otjänliga produkter rensas marknaden från dessa vilket skyddar

hela konsumentkollektivet. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen,

att en lagstiftning i det aktuella avseendet bör finnas kvar. Däremot finner

regeringen inte att det föreligger några skäl att ta in bestämmelser om förbud

mot otjänliga produkter i en särskild lag. Sådana bör alltså alltjämt finnas i

marknadsföringslagen.

6.5 Misskreditering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Någon särskild regel med förbud mot att |

| misskreditera en annan näringsidkares verksamhet bör inte ges. |

| Sådana förfaranden som är otillbörliga bör även i fortsättningen|

| kunna förbjudas med stöd av generalklausulen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en särskild bestämmelse med

ett förbud mot misskreditering av konkurrenter eller andra näringsidkare.

Föreskriften återfinns i 11 § i utredningens lagförslag.

 Remissinstanserna: Tidningsutgivareföreningen tillstyrker förslaget och

påpekar att den bör tillämpas så att tryckfrihetsrättsliga intressen ges

företräde framför marknadsföringslagens som sägs i förslagets 1 §. Kooperativa

förbundet anser att denna typ av företeelser enbart bör bedömas inom ramen för

en generalklausul.

 Skälen för regeringens bedömning: Internationella handelskammarens grundregler

för reklam innehåller i artikel 7 ett förbud mot att - direkt eller genom

antydningar - misskreditera företag, industriell, kommersiell eller annan

yrkesmässig verksamhet eller någons produkt, vare sig genom att utsätta

företaget eller varan för ringaktning eller för löje eller på något annat

liknande sätt.

 Frågan om misskreditering behandlades också i förarbetena till mark-

nadsföringslagen (prop.1970:57 s. 71). Där uttalades att generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring skulle ge ett visst skydd mot förtal från

konkurrenters sida. Med stöd av denna kan man nämligen ingripa mot att en

näringsidkare som ett led i sin marknadsföring lämnar oriktiga upplysningar om

ett konkurrerande företag eller varor och tjänster som det tillhandahåller.

Vidare uttalades att det i viss mån också torde få anses möjligt att ingripa mot

framställningar som visserligen inte innehåller annat än fullt sakriktiga

uppgifter, men som är utformade på ett sätt som onödigtvis misskrediterar den

utpekade.

 Pariskonventionen för industriellt rättsskydd, till vilken Sverige är ansluten

(SÖ 1970:60), innehåller också regler om förbud mot vissa former av

misskreditering. Det gäller oriktiga påståenden i utövning av affärsverksamhet,

ägnade att misskreditera en konkurrents företag, varor eller verksamhet inom

industri och handel (artikel 10 bis punkten 3.2).

 Det finns flera avgöranden där Marknadsdomstolen har bedömt mark-

nadsföringsåtgärder som otillbörliga på den grunden att de har varit

misskrediterande.

 I MD 1983:8 förbjöds förlöjligande av konkurrentprodukter. Marknadsdomstolen

slog fast att det strider mot 2 § marknadsföringslagen att utforma reklam på ett

sätt som onödigtvis misskrediterar utpekade konkurrenter. Avgörandet gällde en

annonskampanj för datorer. Företagets produkter och service framställdes på

olika sätt såsom det mest fördelaktiga utbudet på datormarknaden genom en

förlöjligande skämtteckning. Framställningssättet var i sig misskrediterande,

enligt Marknadsdomstolen, och pratbubblorna förstärkte det löjeväckande

intrycket av konkurrenterna.Ett närbesläktat avgörande är MD 1989:2. I målet

yrkades förbud på grund av att papperskassar i (skämtsamma) annonser hade jäm-

förts med kassar av plast. Papperskassarna framställdes som ensidigt överlägsna

plastkassar. Annonskampanjen befanns vara otillbörlig på ett flertal punkter.

Bl.a. gavs intryck av att plastkassar endast lämpar sig som soppåsar och inte är

praktiska som bärkassar. Uttalandet ansågs bl.a. misskrediterande och förbjöds.

 I fallet MD 1985:21 var det fråga om misskreditering av ett annat slag. I en

broschyr påstods att en konkurrentprodukt till företagets isoleringsmaterial var

brandfarlig. I broschyren återgavs tidningsartiklar om två skolbränder och det

gjordes sannolikt att brandorsaken varit att byggnaderna isolerats med

cellulosamaterial av samma slag som konkurrentens. Broschyren ansågs vara

vilseledande och innebära en misskreditering.

 Sådan misskrediterande marknadsföring som sker genom att en näringsidkare

lämnar oriktiga och därmed vilseledande uppgifter om en konkurrerande

näringsidkare omfattas av det i det föregående föreslagna förbudet mot

vilseledande reklam. Misskreditering i form av att ett företag förlöjligar eller

att svärtar ned en konkurrent omfattas däremot inte av vilseledanderegeln.

Sådan reklam kan även i fortsättningen angripas med stöd av generalklausulen.

 Utredningen har föreslagit en förbudsregel som är avsedd att ta hand om båda

de två former av misskreditering som nyss har berörts. För det ena fallet -

vilseledandefallet - behövs enligt regeringens mening ingen ytterligare regel.

För det andra fallet ter sig en reglering svårare, eftersom förhållandena kan

variera betydligt från fall till fall. Var gränsen går till vad som skall anses

otillbörligt i dessa sammanhang låter sig knappast beskrivas generellt. Det bör

i stället liksom hittills bedömas med hänsyn till omständigheterna i varje

enskilt fall. Regeringen anser därför att någon regel av det slag som

utredningen har föreslagit varken kan eller bör införas.

6.6 Renommésnyltning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Något uttryckligt förbud mot utnyttjande |

| av annans renommé i reklam bör inte införas i en ny |

| marknadsföringslag. I den mån sådana förfaranden är otillbörliga bör|

| de kunna angripas med stöd av generalklausulen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en regel med förbud för en

näringsidkare att "dra fördel av en annan näringsidkares verksamhet, varor eller

tjänster på ett sätt som är ägnat att snylta på dennes kommersiella anseende"

(12 § andra stycket utredningens lagförslag).

 Remissinstanserna: Bara två remissinstanser har berört frågan.

Riksrevisionsverket anser att förbud bör gälla bara om det kan påvisas att en

sådan marknadsföring är till nackdel för konsumenterna. Konkurrensverket

avstyrker förslaget med hänvisning till att det innebär en skärpning av

rättsläget och att det inte är visat att det föreligger något behov av en sådan

regel.

 Skälen för regeringens bedömning: Frågan om utnyttjande av någon annan

näringsidkares goda anseende i samband med marknadsföring har berörts i

förarbetena till marknadsföringslagen. Den närmare situation som diskuterades

(prop. 1970:57 s.71 f.) var att en högklassig främmande produkt av annat slag än

den egna varan avbildas i reklam för denna på ett sätt som är ägnat att skapa en

gynnsam atmosfär åt den. Departementschefen uttalade att det kunde tänkas

förekomma fall av detta slag som förtjänar att förbjudas. Han framhöll

emellertid att bedömningen i första hand bör bygga på intresset av att skydda

konsumenterna. Om förfarandet var ägnat att på ett förkastligt sätt suggerera

allmänheten, borde det enligt vad som uttalades kunna betraktas som

otillbörligt.

 Såväl av de nyss redovisade uttalandena i förarbetena till marknads-

föringslagen som av de två fall om renommésnyltning som har avgjorts av

Marknadsdomstolen (MD 1987:10 och 1993:9) framgår att det kan förekomma

förfaranden som är otillbörliga när en näringsidkare utnyttjar en annan

näringsidkares goda anseende. Sådana förfaranden kan också angripas med stöd av

den nuvarande och den föreslagna generalklausulen om otillbörlig marknadsföring.

 En förutsättning för att införa ett uttryckligt förbud mot sådan renom-

mésnyltning är att det i en generell förbudsregel går att isolera och konkret

beskriva de inslag i en sådan åtgärd som medför att åtgärden blir otillbörlig

mot konsumenter eller andra näringsidkare. Utredningens lagförslag i denna del

har mera karaktär av en generalklausul och når inte upp till den grad av

konkretion som är nödvändig. Att med ledning av Marknadsdomstolens knapphändiga

praxis mera konkret utforma ett sådant förbud låter sig heller inte göras.

Utredningens förslag i denna del bör därför inte genomföras. Otillbörliga fall

av renommésnyltning får således även i fortsättningen angripas med stöd av

generalklausulen.

6.7 Aggressiva metoder

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Några särskilda regler med förbud mot |

| aggressiva metoder bör inte införas. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit ett förbud mot att använda

säljmetoder som överrumplar konsumenter eller andra förbrukare eller som på ett

aggressivt sätt utsätter dem för tidspress eller särskilt köptryck på ett sätt

som är ägnat att leda till oöverlagda köp- eller säljbeslut (14 § utredningens

lagförslag).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har uttalat sig är kritiska

mot förslaget i denna del. De avstyrker eller ställer sig tveksamma till

förslaget och ifrågasätter behovet av en särskild regel om aggressiva metoder

alternativt anser de att skyddsbehovet kan tillgodoses genom tillämpning av

vissa andra regler i förslaget. Dessa är Annonsörföreningen, Svenska

Sponsringsföreningen, Svenska Handelskammarförbundet, Radioutgivareföreningen,

Tidningsutgivareföreningen, Företagarnas Riksorganisation, Svenska Föreningen

för Industriellt Rättsskydd, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges Industriförbund,

Grossistförbundet Svensk Handel, Läkemedelsindustriföreningen, Bilindustri-

föreningen, Sveriges Marknadsförbund, Sveriges Reklamförbund, Bankföreningen och

Swedma.

 Flera remissinstanser, däribland Kommerskollegium, Svenska Han-

delskammarförbundet, Tidningsutgivareföreningen, Företagarnas Riksorganisation,

Internationella Handelskammarens Svenska Nationalkommitté (Svenska ICC),

Kooperativa förbundet, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Köpmannaförbund,

Sveriges Reklamförbund och Swedma har framfört invändningen att bestämmelsen är

för oprecist formulerad för att kunna tillgodose kraven på rättssäkerhet och

förutsebarhet, särskilt med tanke på att en överträdelse kan leda till

sanktionsavgift. Företagarnas Riksorganisation och Bankföreningen betonar vidare

att kundbearbetning ligger i säljarbetets natur och Företagarnas

Riksorganisation framhåller även att en viss intensitet i denna aktivitet också

är önskvärd ur konkurrenssynvinkel. Svenska Postorderföreningen påpekar bl.a.

att konsumenten är utsatt för mindre säljtryck vid marknadsföring via

direktmarknadsmedia än vid den många gånger påträngande övertalning som han

utsätts för i en butik. Föreningen understryker, särskilt med hänsyn till att

sanktionsavgift kan förekomma som sanktion vid aggressiv marknadsföring, vikten

av att direktmarknadsföring inte bedöms efter strängare kriterier än vad som

tillämpas för annan marknadsföring.Kommerskollegium anser att utredningens

förslag inbjuder till diskussion om vad som skall avses med aggressiva metoder.

Kollegiet ställer frågan om de nya försäljningsmetoder som möjliggörs genom

teknikens utveckling bör betraktas som aggressiva försäljningsmetoder, eller om

de är naturliga inslag i nutidens teknologiska miljö.

 Några remissinstanser anser dock att det är motiverat med en specialregel om

aggressiv marknadsföring, men anser att regeln måste preciseras. Detta gäller

Handelshögskolan vid Göteborgs universitet, Konsumentvägledarnas förening, LO

och Husmodersförbundet Hem och Samhälle. LO ser det dock som allvarligare att

någon diskussion om reklam i nya medier överhuvudtaget inte förs och anser att

anledning finns att rikta intresset mot nya reklamkanalers marknadsföring som

riktar sig till barn under 16 år. Konsumentverket anför att marknadsföring genom

TV, radio, telemarketing, hem- och telefonförsäljning, direktreklam och

distansförsäljning många gånger utsätter konsumenten för tidspress och försvårar

ett fritt beslutsfattande. Enligt Konsumentverket har det med nuvarande

lagstiftning inte varit möjligt att ingripa effektivt mot vissa

försäljningsmetoder. Konsumentverket menar att domstolspraxis kan väntas få stor

betydelse för utvecklingen och finner att de exempel som nämns från den

schweiziska lagstiftningen - engångserbjudanden, hemförsäljning under psykiskt

tryck, visningsresor eller s.k. säljpartyn bör kunna vara exempel på när den

föreslagna regeln kan komma att tillämpas.

 Skälen för regeringens bedömning: En näringsidkares marknadsföring syftar till

att näringsidkaren skall få avsättning för sina produkter. I marknadsföringens

natur ligger att den är i viss mån påträngande. Marknadsföringsmetoder som är

alltför påträngande genom att t.ex. utsätta en konsument för köptryck under

tidspress eller att övrrumpla en köpare med ett erbjudande är oftast av det

slaget att de är att bedöma som otillbörliga.

 Den tekniska utvecklingen, inte minst inom media-, tele- och dataområdena, har

lett till att nya marknadsföringsmetoder har kommit till användning. Som

Konsumentverket framhåller utsätter marknadsföring genom television m.m. många

gånger konsumenter för tidspress och försvårar ett fritt beslutsfattande.

 Utredningen har med utgångspunkt i Marknadsdomstolens praxis föreslagit en

regel med förbud mot s.k. aggressiva säljmetoder. Förslaget har fått kraftig

kritik från remissinstanserna, framförallt med hänvisning till att regeln är

alltför oprecist utformad. Regeringen kan för sin del i allt väsentligt instämma

i kritiken. En regel mot otillbörliga förfaranden i de nu aktuella avseendena

bör utformas på ett sådant sätt att den kan tillämpas på enahanda sätt vid olika

former av marknadsföring. Detta gäller inte minst om det till regeln skall vara

kopplad en direktverkande sanktion.

 Utredningens lagförslag i denna del uppfyller inte de grundläggande krav på

precision som måste ställas. Något underlag för en ytterligare precisering av

regeln finns f.n. varken i praxis (se utredningens betänkande SOU 1993:59 s. 351

f.) eller i övrigt. De otillbörliga förfaranden som utredningen har velat fånga

med sitt förslag bör i stället liksom hittills angripas med stöd av

generalklausulen om otillbörlig marknadsföring. Utvecklingen på området bör dock

följas med uppmärksamhet. Om det finns anledning till det, bör frågan om en

reglering övervägas på nytt.

6.8 Marknadsföringskorruption

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Någon särskild regel med förbud mot |

| marknadsföringskorruption bör inte införas i en ny marknadsfö- |

| ringslag. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en särskild regel med förbud

för näringsidkare att söka påverka beslutsfattandet hos andra förbrukare genom

att erbjuda korruptiva förmåner till deras anställda (16 § utredningens

lagförslag).

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig över förslaget

är positiva till det. Flera remissinstanser har dock framfört synpunkter på

lagtextens utformning. Två remissinstanser ifrågasätter om en särskild regel

behövs vid sidan av brottsbalkens regler om bestickning.

 Sveriges Industriförbund, Grossistförbundet Svensk Handel, Läkeme-

delsindustriföreningen och Bilindustriföreningen anser att den föreslagna

lagtexten och motiven speglar Marknadsdomstolens praxis samt att bestämmelsen är

väl lämpad att ingå i en ny marknadsföringslag och bör knytas till en

direktverkande sanktion. Företagarnas Riksorganisation uppger sig inte ha något

att erinra mot förslaget. Tidningsutgivareföreningen tillstyrker förslaget men

förordar att lagtexten stramas upp. Annonsörföreningen och Svenska

Sponsringsföreningen anser att det finns ett praktiskt behov av den föreslagna

bestämmelsen, men har samtidigt uppfattningen att den ger oprecisa besked om var

gränsen går mellan vad som är tillåtet respektive otillåtet.

 Stockholms tingsrätt anser att förslaget skulle vinna på en omredigering och

har ett eget alternativt förslag till lagtext. Tingsrätten anmärker vidare att

det kan sättas i fråga om inte även förmåner som föregås av arbetsgivarens

godkännande kan stå i strid mot god marknadsföringssed genom att förfarandet

faller under lagstridighetsprincipen. Enligt Konsumentverket kan

marknadsföringskorruption föra med sig att konsumenten inte får en objektiv

information om utbjudna produkter, eftersom försäljaren helst vill sälja den

produkt som han har personliga fördelar av att sälja. På detta sätt motverkar

förfarandet rationella köpbeslut hos konsumenterna. Bestämmelsen tar dock,

enligt Konsumentverket, främst sikte på ett affärsetiskt förkastligt förfarande.

Konsumentverket tillägger att om metoderna framförallt skall beivras med

avgiftssanktionen (s. 369 i betänkandet), åläggs Konsumentombudsmannen en

uppgift som ligger vid sidan av det renodlade konsumentintresset och som kan

kräva omfattande utredningar. Verket anser därför att det är rimligt att denna

typ av ärenden inte får hög prioritet i konkurrens med mål som har stor

betydelse från konsumentsynpunkt. Sveriges Advokatsamfund anser att regeln är

för allmänt hållen samt att det kan ifrågasättas om en särskild bestämmelse vid

sidan om brottsbalkens regler om bestickning och muta är befogad.

Dagligvaruleverantörers Förbund anser att denna typ av handlingar skall falla

under brottsbalkens bestickningsstadgande.

 Skälen för regeringens bedömning: Säljfrämjande åtgärder i form av olika

förmånserbjudanden syftar till att locka kunden att fatta ett köpbeslut. Sådana

säljfrämjande åtgärder förekommer både vid marknadsföring som riktar sig till

enskilda konsumenter och vid marknadsföring som riktar sig till företag och

andra organisationer, t.ex. stat och kommun. I det föregående har regeringen

behandlat vissa former av förmånserbjudanden och de krav som bör ställas på

sådana erbjudanden (avsnitt 6.3.6).

 Marknadsdomstolen har avgjort flera fall där en näringsidkare har erbjudit den

som köper varor att utan kostnad erhålla ytterligare varor. Marknadsdomstolen

har funnit att erbjudanden som medför risk för bestickningsliknande verkan är

otillbörliga enligt marknadsföringslagen. Det första rättsfallet med en sådan

tillämpning var MD 1977:17. I detta fall förbjöds ett företag att vid

marknadsföring av konfektyrer erbjuda en flaska whisky, två kristallglas och en

vattenkaraff utan kostnad vid köp av en sortimentskartong med konfektyrer.

Marknadsdomstolen fann att man av utredningen kunde dra slutsatsen att ca fem

procent av de detaljister som erbjudandet riktades till var kioskföretag där

inköpsfunktionen sköttes av andra än ägaren. Även om erbjudandet i många fall

nått ägaren ansåg Marknadsdomstolen att risken att anställda nåtts av

erbjudandet innebar att erbjudandet kunde få en bestickningsliknande verkan och

förfarandet betraktades som otillbörligt i marknadsföringslagens mening.

 Utgången blev densamma i ärendena MD 1988:4 och 1988:27. I det förstnämnda

fallet erbjöds köpare av olika overhead-projektorer att utan extra kostnad

erhålla en mindre portabel TV-apparat. I det senare ärendet gällde det ett

erbjudande om en kasettradio till den som köpte minst femton förpackningar film

till overheadprojektorer. Marknadsdomstolen framhöll i dessa båda fall att

reklamen till stor del skulle komma att läsas av anställda i inköpsfunktion samt

att det som utlovades, en TV-apparat respektive en kasettradioapparat, typiskt

sett ansågs vara avsett för privat bruk och hade ett betydande värde. Risken för

att erbjudandet skulle ha en bestickningsliknande verkan bedömdes därför i det

ena fallet vara "påtaglig" och i det andra "betydande". Med samma motivering

har Marknadsdomstolen i ärendet MD 1993:18 förbjudit ett företag att vid

marknadsföring av "skatteinformation" respektive datorprogramvaror erbjuda

julost respektive tio CD-skivor med musik eller två resväskor i hårdplast.

 Genom den praxis som har utvecklats av Marknadsdomstolen när det gäller

marknadsföringsåtgärder med bestickningsliknande verkan har generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring i de aktuella fallen fått en supplerande funktion i

förhållande till brottsbalkens regler om bestickning och muta.

 Ansvar för bestickning kan enligt 17 kap. 7 § brottsbalken komma i fråga då

någon till en arbetstagare lämnar, utlovar eller erbjuder "muta eller annan

otillbörlig belöning" för tjänsteutövningen. Frågan om när en belöning skall

anses otillbörlig har utvecklats i förarbetena till lagrummet i fråga (prop.

1975/76 s. 176 s. 36 ff.).

 Vid riksdagsbehandlingen tog Justitieutskottet särskilt upp frågan om vad som

skall anses otillbörliga belöningar inom den enskilda sektorn. Utskottet anförde

därvid följande (JuU 1976/77:17 s. 10): "Inom den enskilda sektorn är av

grundläggande betydelse uppdrags- eller arbetsgivarens intresse av att den

anställde fullgör sina åligganden utan ovidkommande hänsyn samt det från allmän

synpunkt angelägna intresset av en fri och sund konkurrens inom handel och

näringsliv. Transaktioner som objektivt sett ät ägnade att skada dessa intressen

bör anses otillbörliga."

 Högsta domstolen har bedömt att erbjudanden innebärande att free-

style-apparater utlovades i gåva, om varor ur en katalog beställdes för ett

visst belopp, var att anse som otillbörliga belöningar i brottsbalkens mening

(NJA 1993 s. 539). Erbjudandena hade sänts till 37.000 namngivna arbetstagare på

olika privata och offentliga arbetsplatser. Högsta domstolens majoritet ansåg

att värdet av förmånen, oavsett om den hade ett värde av 450 eller 298 kr, inte

var så obetydligt att det inte funnits en beaktansvärd risk att syftet med

erbjudandet skulle kunna uppnås. Företagets verkställande direktör och

marknadschef dömdes för bestickning och den reklambyrå som företaget hade

anlitat för att utarbeta kampanjen dömdes för medhjälp till bestickning.

 Marknadsföringsåtgärder med bestickningsliknande verkan kan således angripas

både med stöd av marknadsföringslagens generalklausul om otillbörlig

marknadsföring och brottsbalkens regler i ämnet.

 Skillnaderna mellan de båda regelsystemen när det gäller att ingripa mot

aktuella förfaranden ligger främst i sanktionerna. Medan en otillbörlig

marknadsföringsåtgärd leder till ett vitesförbud, är bestickningsbestämmelserna

i brottsbalken förenade med straffsanktion.

 Utredningens förslag i denna del täcker inte andra förfaranden än sådana som

redan nu kan angripas med brottsbalkens regler och generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring. Utredningens främsta motiv för ett uttryckligt

förbud mot marknadsföringskorruption i marknadsföringslagen är att en

direktverkande sanktionsavgift kan kopplas till ett sådant förbud och att

avgiften drabbar näringsidkaren även om denne är en juridisk person.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att bestickning och be-

stickningsliknande förfaranden vid marknadsföring bör motverkas och att

effektiva medel bör stå till buds för ändamålet. Utredningen har emellertid inte

pekat på något förhållande som ger vid handen att de regler som nu finns inte

skulle vara tillräckliga för att upprätthålla en god marknadsföringssed på

området eller att de sanktioner som nu kan tillgripas inte skulle vara

tillräckligt effektiva för att uppnå syftet. Regeringen finner redan av dessa

skäl att behovet av en reglering kan ifrågasättas.

 Enligt regeringens mening kan lämpligheten av en sådan regel ifrågasättas

också av andra skäl. En bestickning eller ett bestickningsliknade förfarande

syftar till att påverka en anställd att fatta t.ex. ett köpbeslut. I praktiken

är det således bara uppsåtliga förfaranden som skulle kunna angripas med stöd av

en regel i marknadsföringslagen. I objektivt hänseende kan knappast andra

rekvisit ställas upp än sådana som redan täcks av brottsbalkens

bestickningsbestämmelse. Det innebär att ett och samma förfarande kan komma

under bedömning i såväl ett brottmål som ett marknadsföringsmål och att det kan

leda till både straff och marknadsstörningsavgift. Vidare kan det finnas risk

för att t.ex. tillbörligheten av de erbjudna förmånerna kan komma att bedömas

olika av Högsta domstolen i ett brottmål och av Marknadsdomstolen i ett mark-

nadsföringsmål.

7 Diskriminerande reklam

7.1 Bakgrund

Frågans tidigare behandling

Frågan om könsdiskriminerande reklam och lagstiftning mot sådan har under lång

tid diskuterats i olika sammanhang. Många riksdagsmotioner i ämnet har väckts

under åren. Frågan har varit aktuell i utredningssammanhang, inom näringslivet

och i den offentliga debatten.

 Det saknas för närvarande lagstiftning som gör det möjligt att ingripa mot

könsdiskriminerande reklam. Vi har visserligen lagstiftning som är inriktad på

att beivra diskriminering i olika former, men denna lagstiftning är inte

tillämplig på diskriminering i samband med reklam. I avgörandet MD 1976:8 har

Marknadsdomstolen slagit fast att det inte är möjligt att med stöd av

marknadsföringslagen rikta ett förbud mot en marknadsföring bara på den grunden

att den är könsdiskriminerande.

 Sedan ett antal motioner i frågan hade väckts till 1975/76 års riksmöte

begärde riksdagen hos regeringen förslag till lagstiftning mot

könsdiskriminerande reklam (NU 1975/76:61, rskr. 343).

 På regeringens uppdrag togs frågan om lagstiftning upp av Konsumentpolitiska

kommittén (Fi 1983:15). Kommittén ansåg i sitt betänkande Hushållning för

välfärd (SOU 1985:32) att det krävs grundlagsändringar för att lagstiftning mot

könsdiskriminerande reklam skall kunna införas och lade inte fram något formellt

förslag om införande av en sådan lagstiftning.

 Enligt uppdrag överlämnade Konsumentverket i februari 1989 till regeringen

rapporten 1988/89:5 Könsdiskriminerande reklam - nu skall den bort.

 Med utgångspunkt från rapporten upprättades i december 1990 i

Civildepartementet promemorian Lagstiftning mot könsdiskriminerande

marknadsföring (MA 581/89). I promemorian föreslogs en särskild lag enligt

vilken en könsdiskriminerande reklamåtgärd vid tillämpning av

marknadsföringslagen skulle anses vara sådan otillbörlig handling som avses i

generalklausulen i 2 § marknadsföringslagen. Lagstiftningen bedömdes i

promemorian kunna ske utan grundlagsändring.

 Promemorian remissbehandlades. Remisskritiken var blandad i fråga om såväl

behovet och lämpligheten av lagstiftning som behovet av grundlagsändring och

lämpligheten av att anknyta lagstiftningen till marknadsföringslagen.

 Slutligen utarbetades på uppdrag av Civildepartementet promemorian

Diskriminerande reklam (Ds 1994:64), som har remissbehandlats.

Olika former av diskriminerande reklam

Hittills har i lagstiftningssammanhang uppmärksamhet bara ägnats åt

könsdiskriminerande reklam. Man brukar särskilja två huvudtyper av

könsdiskriminerande reklam, kränkande och schabloniserande reklam (jfr

Konsumentverkets rapport 1988/89:5 och SOU 1985:32 s. 95).

 Med kränkande reklam brukar avses framställningar vilkas innehåll är i

egentlig mening diskriminerande mot det ena könet, dvs. reklam som meddelar ett

budskap som är ägnat att på ett eller annat sätt nedvärdera könet i fråga.

Typiska exempel på sådan typ av reklam är reklam där kvinnan utnyttjas som

blickfång eller som utnyttjar sexuella anspelningar och ger löften som inte har

med produkten att skaffa.

 Med schabloniserande reklam brukar avses framställningar som återspeglar ett

föråldrat könstänkande och därigenom motverkar strävandena mot jämställdhet

mellan könen. Typiska exempel på sådan typ av reklam är reklam som ger en falsk

bild av kvinnans eller mannens insats i arbetslivet, som underbygger

könsstereotypiseringen i samhället eller som ger en schabloniserad bild av

kvinnors och mäns personlighetsdrag.

 Könsdiskriminerande reklam kan i och för sig vara diskriminerande för både

kvinnor och män. Under senare tid har även uppmärksammats diskriminerande reklam

i fråga om ras, religion, nationalitet m.m.

Marknadsföringslagen

Frågan om marknadsföringslagen är tillämplig på könsdiskriminerande reklam

prövades, som förut har nämnts, av Marknadsdomstolen i ett fall år 1976 (MD

1976:8). Konsumentombudsmannen förde talan mot en annons med reklam för

rengöringsmedlet CRC 5.56. I annonsen fanns en kvinna avbildad med bar överkropp

sedd snett bakifrån. På kvinnans rygg fanns "CRC" tryckt med stora bokstäver.

Under denna bild fanns bl.a. en sprayburk och den fetstilta rubriken

"mekanikerns bästa hjälp". Annonsen innehöll även viss övrig text. Marknadsdom-

stolen konstaterade inledningsvis att tryckfrihetsförordningen inte hindrade att

annonsen prövades enligt marknadsföringslagen. Härefter konstaterade

Marknadsdomstolen att annonsen måste betraktas som könsdiskriminerande och att

den inte överensstämde med Internationella handelskammarens grundregler för

reklam. Enligt vad Marknadsdomstolen uttalade är det emellertid med hänsyn till

begränsningen i marknadsföringslagens räckvidd omöjligt att med stöd av den

lagen meddela andra förbud än sådana som avser att skydda konsumenter och

näringsidkare just i denna deras egenskap. Med utgångspunkt häri var det enligt

Marknadsdomtolen inte möjligt att rikta ett förbud enligt marknadsföringslagen

mot bolaget endast på den grunden att den aktuella annonsen var

könsdiskriminerande. Vad som skulle uppnås därmed vore inte ett skydd för

kvinnan som konsument eller näringsidkare utan ett skydd för hennes integritet

som kvinna. Marknadsdomstolen ogillade därför Konsumentombudsmannens talan.

Frågan har därefter inte prövats av Marknadsdomstolen.

Grundlagarna och reklamen

Regler om yttrandefriheten finns i regeringsformen. I 2 kap. 13 § finns

bestämmelser enligt vilka riksdagen får besluta om lagstiftning som begränsar

yttrandefriheten. Bl.a. får friheten att yttra sig i näringsverksamhet

begränsas. Begränsning av yttrandefriheten genom lag får dock enligt 2 kap. 12 §

bara göras för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt

samhälle och får inte gå utöver vissa angivna gränser. Beträffande tryckfriheten

och friheten att yttra sig i ljudradio, television och vissa liknande

överföringar, filmer, videogram och andra upptagningar av rörliga bilder samt

ljudupptagningar gäller vad som är föreskrivet i tryckfrihetsförordningen och

yttrandefrihetsgrundlagen.

 Vad som enligt tryckfrihetsförordningen skall förstås med tryckfrihet anges i

1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen. Sammanfattningsvis brukar tryckfriheten

betecknas gälla nyhetsförmedling och åsiktsbildning. Reklammeddelanden omfattas

av vissa av de i tryckfrihetsförordningen grundlagsfästa reglerna rörande

tryckta skrifter. När det däremot gäller tryckfrihetsförordningens exklusivitet

beträffande påföljdsregleringen leder bestämmelsen i 1 kap. 3 § till i viss mån

annat resultat. Där stadgas att ingen må kunna dömas till ansvar eller

ersättningsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri i annan

ordning eller i annat fall än som bestäms i tryckfrihetsförordningen.

Bestämmelsen handlar alltså bara om sanktioner i anledning av missbruk av

tryckfriheten. Reklam intar här en särställning. Reklammeddelanden anses således

ofta inte innefatta ett begagnande av tryckfriheten. Denna uppfattning har legat

till grund för möjligheterna att ingripa mot reklam i olika sammanhang. I

förarbetena till marknadsföringslagen ansågs att ingripande mot reklam i tryckt

skrift kan ske utan hinder av tryckfrihetsförordningen, om man begränsar sig

till sådana framställningar som har rent kommersiella förhållanden till föremål,

dvs. avser en näringsidkares affärsverksamhet eller där tillhandahållna varor

och tjänster. Generalklausulen ansågs dock inte kunna användas för att ingripa

mot reklam i tryckt skrift vilken är inriktad på att bibringa allmänheten vissa

allmänna värderingar eller påverka dess allmänna beteende i viss riktning (prop.

1970:57 s. 67).

 Frågan om gränsdragningen mellan tryckfriheten och reklamen har belysts

närmare av Högsta domstolen i två avgöranden (NJA 1975 s. 589 och 1977 s. 751)

båda meddelade med anledning av ansökan om resning av Marknadsdomstolens beslut.

 Det första fallet gällde löpsedlar avsedda för anslagstavlor. Högsta domstolen

uttalade att den omständigheten att löpsedeln utgör ett viktigt led i

marknadsföringen av tidningen inte medför att den utan vidare kan jämställas med

en sedvanlig annons eller annars kan sägas vara av utpräglat kommersiell natur

med rent kommersiella förhållanden till föremål. Högsta domstolen fann att

löpsedeln typiskt sett är att uppfatta som ett led i den nyhets- och

åsiktsförmedling som tryckfrihetsförordningen avser att värna. Domstolen

undanröjde Marknadsdomstolens beslut som uppenbart stridande mot lag. Det senare

avgörandet avsåg en helsidesannons i en dagstidning med matvaruerbjudanden från

en livsmedelskedja. I annonsens ena hörn fanns en löpande text med omdömen om en

konkurrerande livsmedelskedja. Högsta domstolen uttalade att frågan huruvida

meddelandet i annonsdelen föll inom eller utom ramen för

tryckfrihetsförordningens exklusiva tillämplighet kunde vara föremål för delade

meningar. Domstolens slutsats blev att Marknadsdomstolens avgörande inte kunde

anses uppenbart stridande mot lag och att resning följaktligen inte kunde ske.

 Av Högsta domstolens nu redovisade avgöranden liksom uttalanden i senare

lagstiftningsärenden (se särskilt prop. 1986/87:151 s. 46 f.) framgår klart att

den kommersiella reklamen i viss utsträckning skyddas av

tryckfrihetsförordningen, bl.a. när reklammeddelandet är att hänföra till

nyhetsförmedlingen eller åsiktsbildningen i samhället.

Näringslivets egenåtgärder

Internationella handelskammarens grundregler för reklam publicerades första

gången år 1937. Vid en revidering år 1987 fördes in krav på att reklam inte får

vara diskriminerande i fråga om ras, religion eller kön (artikel 3).

 Den könsdiskriminerande reklamen har länge varit uppmärksammad inom

näringslivet och mediabranschen. I början av år 1989 bildades Näringslivets

etiska råd mot könsdiskriminerande reklam, ERK, med företrädare för

näringslivet, pressen och reklambranschen som huvudmän.

 Anmälningar till ERK kommer in från Konsumentombudsmannen,

Jämställdhetsombudsmannen och enskilda. Fram till hösten 1993 hade det kommit in

omkring 900 anmälningar mot 400-500 annonser, det helt övervägande antalet i

pressen. ERK tillämpar grundreglerna för reklam och detta innebär att prövningen

kan omfatta både s.k. kränkande och schabloniserande reklam. Hittills har

fällande uttalanden gjorts i närmare 60 fall, varav omkring två tredjedelar har

avsett kränkande reklam. Fällande uttalanden offentliggörs genom underrättelse

till pressen. Med bara några få undantag har annonsörerna rättat sig efter ut-

talandena och dragit tillbaka annonserna.

 ERK är ett branschråd som bara behandlar könsdiskriminerande reklam. Andra

former av diskriminerande reklam kan tas upp av Marknadsetiska rådet, MER, som

är ett överbranschetiskt råd. MER tar emellertid bara upp frågor av principiell

karaktär och har hittills inte tagit emot anmälningar från allmänheten. Fram

till hösten 1993 hade MER tagit upp bara tre ärenden rörande rasdiskriminerande

reklam. I två av dessa gjordes fällande uttalanden. I april 1994 har till

bedömning även tagits upp ett fall av påstådd diskriminering i fråga om

religion.

Rättsläget i de nordiska länderna

I Norge finns i loven av 16 juni 1972 om kontroll med markedsføring og

avtalevilkår bestämmelser som ger möjligheter till ingripande mot både kränkande

och schabloniserande reklam.

 Finlands marknadsrättsliga lagstiftning överensstämmer i stor utsträckning med

den svenska. Konsumentskyddslagen har i 2 kap. 1 § en generalklausul som stadgar

att ett förfarande som strider mot god sed eller eljest är otillbörligt mot

konsumenter inte får användas vid marknadsföringen. Under våren 1994 har

Marknadsdomstolen i beslut funnit att generalklausulen är tillämplig på

kränkande könsdiskriminerande reklam. Domstolen var inte enhällig.

 Enligt 1 § i den danska marknadsföringslagen är det förbjudet att i

näringsverksamhet företa handlingar som strider mot god marknadsföringsetik.

Denna bestämmelse kan utgöra grund för ingripande mot all slags diskriminerande

reklam.

 I den isländska jämställdhetslagen, nr 65/1985, finns en bestämmelse som kan

ge stöd för ingripande mot både kränkande och schabloniserande

könsdiskriminerande reklam.

 Enligt ett handlingsprogram avseende perioden 1994-1998, antaget av de

nordiska konsumentministrarna inom Nordiska Ministerrådet, kommer Ministerrådet

bl.a. att överväga möjligheterna för gemensamma nordiska principer om reklam som

är diskriminerande i fråga om kön, ras, religion m.m.

7.2 Förbud mot diskriminerande reklam

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Lagstiftning med förbud mot diskrimine- |

| rande reklam kan inte införas utan grundlagsändringar. Något |

| förslag till lagstiftning mot diskriminerande reklam läggs därför|

| inte fram. |

| För ett ingripande mot diskriminerande reklam skall således |

| även i fortsättningen krävas att åtgärden är otillbörlig mot |

| konsumenter eller näringsidkare. |

| Reklam med diskriminerande inslag bör i vissa fall kunna be- |

| dömas som otillbörlig mot konsumenter men inte på den grunden att|

| reklamen är diskriminerande utan på någon annan grund, såsom att|

| den är vilseledande eller annars ovederhäftig. |

| Regeringen kommer noga att följa utvecklingen. Om inte |

| näringslivets egenåtgärder kan stävja den diskriminerande reklamen|

| finns det anledning att på nytt ta upp frågan om åtgärder mot den.|

--------------------------------------------------------------------

 Promemorieförslaget: I promemorian föreslås att det i marknadsföringslagen för

tydlighetens skull görs ett tillägg innebärande att diskriminerande inslag i

reklamen skall beaktas vid bedömningen av vad som är god marknadsföringssed.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser har framhållit att lagstiftning mot

diskriminerande reklam kräver grundlagsändringar. De remissinstanser som

företräder näringslivet har motsatt sig lagstiftning. De anser att näringslivets

egenåtgärder är tillräckliga. Av övriga remissinstanser har flertalet instämt i

att det finns ett behov av att kunna ingripa mot diskriminerande reklam med

lagstiftning.

 Flera remissinstanser, bland dem Justitiekanslern, Hovrätten för Nedra

Norrland, Kammarrätten i Göteborg, Stockholms tingsrätt, Näringslivets

delegation för marknadsrätt, Pressens opinionsnämnd, Svenska

Tidningsutgivareföreningen och Sveriges Köpmannaförbund, anser att den i

promemorian föreslagna lagstiftningen mot kränkande reklam kräver

grundlagsändringar. Justitiekanslern framhåller att det rättsliga skyddet mot

att människor kränks genom innehållet i tryckta skrifter består enligt

vedertagen åskådning i att den ansvarige hotas av straff och skadestånd. Denna

åskådning ligger till grund för utformningen av tryckfrihetsförordningen. De

sanktioner som kan förekomma får enligt tryckfrihetsförordningen utkrävas endast

om innehållet i den tryckta skriften är straffbart som missbruk av

tryckfriheten, dvs. som tryckfrihetsbrott. Tryckfrihetsförordningen lämnar inte

något utrymme att föreskriva om sanktioner av annat slag eller i andra former

därför att innehållet verkat kränkande på en eller flera personer.

Justitiekanslern framhåller vidare att detta gäller även om det tryckta har ett

kommersiellt ändamål.

 Marknadsdomstolen anser inte att frågan om lagstiftning mot kränkande reklam

kan införas utan hinder av tryckfrihetsförordningen är klarlagd. Svenska

Journalistförbundet avstyrker förslaget med hänvisning till den oklarhet som

råder beträffande grundlag och vanlig lag.

 Juridiska fakultetsnämnden vid universitetet i Uppsala instämmer i

promemorians bedömning att det inte krävs grundlagsändring för att införa en

laglig möjlighet till ingripande mot diskriminerande reklam i enskilda fall. När

det gäller den lagtekniska lösningen har nämnden tillstyrkt att

förbudsmöjligheten inordnas i den marknadsrättsliga lagstiftningen men föreslår

att förbudsmöjligheten skall kunna tillämpas oberoende av om konsumenten

påverkas.

 Enligt Marknadsdomstolen samt enligt de remissinstanser som företräder

näringslivet kan ingripande mot diskriminerande reklam inte grundas på intresset

att skydda konsumenter och näringsidkare.

Skälen för regeringens bedömning

Behovet av lagstiftning

Behov av lagstiftning mot diskriminerande reklam har sedan lång tid tillbaka

ofta påtalats genom motioner i riksdagen, rapporter från Konsu-

mentverket/Konsumentombudsmannen, opinionsyttringar från olika organisationer

m.m. I utredningssammanhang har emellertid frågan om lagstiftning stött på

hinder med hänsyn framför allt till den grundlagsfästa yttrandefriheten.

 Den diskriminerande reklamen utgör visserligen en försvinnande liten del av

all förekommande reklam, men denna lilla del är uppseendeväckande och många

människor känner sig kränkta, särskilt av framställningar av kvinnor som rena

sexualobjekt. Under senare tid har det även börjat förekomma reklam med inslag

av diskriminering på grund av ras och religion. Alla dessa reklammetoder är

självfallet oacceptabla i vårt samhälle. Kompletteringen år 1987 av

Internationella handelskammarens grundregler för reklam med en bestämmelse om

diskriminerande reklam och bildandet år 1989 av ERK visar att man även inom nä-

ringslivet ser ett behov av att kunna komma till rätta med reklam som är

diskriminerande.

 ERK har nu under fem år bedrivit en verksamhet som måste betraktas som

förtjänstfull. Från näringslivet görs gällande att de egenåtgärder som sålunda

företas är mer verkningsfulla än vad som kan åstadkommas genom lagstiftning.

 Sverige har genom olika internationella konventioner åtagit sig att motverka

diskriminering av olika slag. De övriga nordiska länderna har genom lagstiftning

möjligheter att ingripa mot diskriminerande reklam.

 Möjligheterna att komma till rätta med diskriminerande reklam inom ramen för

en marknadsrättslig lagstiftning är dock begränsade. Om mera omfattande

ingripanden mot sådan reklam skall möjliggöras, bör det ske genom särskild

lagstiftning. Som flera remissinstanser har framhållit kräver detta uttryckligt

stöd i grundlagen. Regeringen är inte beredd att lägga fram sådana lagförslag,

utan begränsar sig i förevarande sammanhang till att behandla frågan om

möjligheten av att med stöd av marknadsföringslagen kunna ingripa mot sådan

reklam.

En ny marknadsföringslags tillämpning på diskriminerande reklam

Förslaget till en ny marknadsföringslag bygger i likhet med den nu gällande

lagen på principen att ingripande mot en marknadsföringsåtgärd förutsätter att

åtgärden är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. I promemorian

antyds möjligheten att slopa otillbörlighetsrekvisitet med avseende på

diskriminerande reklam och en sådan lösning förordas av Juridiska

fakultetsnämnden vid universitetet i Uppsala. Det framstår emellertid som

olämpligt att av hänsyn till en begränsad typ av marknadsföringsåtgärder delvis

bryta den traditionella uppbyggnaden av marknadsföringslagstiftningen. Om det

anses angeläget med mer omfattande ingripanden mot diskriminerande reklam, bör

särskild lagstiftning införas. Som har nämnts i det föregående kräver detta

grundlagsändringar. Något sådant förslag läggs därför inte fram.

 För ingripande mot diskriminerande reklam skall således även i fortsättningen

krävas att åtgärden är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. Detta

krav ansågs inte vara uppfyllt i det fall som avgjordes av Marknadsdomstolen år

1976. Den i fallet aktuella annonsen var ett ganska typiskt exempel på vad som

brukar hänföras till kränkande könsdiskriminerande reklam. Möjligheterna att med

stöd av marknadsföringslagen ingripa mot diskriminerande reklam är därför redan

av denna anledning begränsade.

 För att en åtgärd skall vara otillbörlig mot en konsument krävs att åtgärden

påverkar konsumentens möjligheter till rationellt handlande som konsument.

Enbart den omständigheten att en reklammetod är säljande anses dock inte

innebära en sådan påverkan. I den typiska könsdiskriminerande reklamen utnyttjas

vanligen kvinnan på ett helt ovidkommande sätt som blickfång och för att göra

varan mer attraktiv på irrationella grunder. Påverkan kan alltså t.ex. ske genom

metoder som avleder konsumenters uppmärksamhet från det väsentliga, nämligen den

marknadsförda produkten som sådan. En sådan reklam bör, som bl.a.

Marknadsdomstolen har framhållit, i vissa fall kunna bedömas som otillbörlig mot

konsumenter men inte på den grunden att reklamen är diskriminerande utan på

någon annan grund, såsom att den är vilseledande eller annars ovederhäftig. Det

kan också tänkas att ett utnyttjande av diskriminerande reklammetoder är att

bedöma som otillbörligt mot andra näringsidkare som i sin marknadsföring iakttar

god affärssed och därmed avstår från att använda sådan reklam som

konkurrensmedel. I båda fallen gäller givetvis att reklamen inte heller kan

hänföras till nyhets- eller åsiktsförmedingen i samhället.

 Huruvida och i vilken omfattning ingripande sålunda kommer att kunna ske utan

att komma i konflikt med den grundlagsfästa tryck- och yttrandefriheten får den

framtida rättstillämpningen utvisa. Några fall av nu berört slag har ännu inte

kommit under domstolsbedömning. Enligt regeringens mening bör utvecklingen

följas noggrant också i fortsättningen. Om man inte inom ramen för näringslivets

egenåtgärder kommer till rätta med avarterna, kan det finnas anledning att på

nytt ta upp frågan om åtgärder mot den diskriminerande reklamen.

8 Sanktionssystemet

8.1 Förbud och ålägganden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Förbud och ålägganden skall även i fortsätt-|

| ningen vara de normala sanktionerna, om en näringsidkare vidtar |

| en otillbörlig marknadsföringsåtgärd, marknadsför en otjänlig |

| produkt eller underlåter att uppfylla sin informations- |

| skyldighet. |

| Ett förbud eller åläggande skall förenas med vite om det inte är|

| obehövligt av särskilda skäl. Det skall kunna riktas mot såväl |

| näringsidkaren som vissa andra personkategorier. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen har därutöver föreslagit en uttrycklig regel om att förbud och

ålägganden skall kunna tidsbegränsas.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inget att

erinra mot utredningens förslag i denna del. Stockholms tingsrätt ifrågasätter

om förbud verkligen behövs med den nya lagens struktur och införandet av en

avgiftssanktion. Enligt tingsrätten blir lagen onödigt komplicerad genom att

vissa förbjudna förfaranden kan leda både till avgift och förbud. "Är ett visst

beteende eller en viss åtgärd otillåten enligt lag behövs inte därutöver ett

särskilt domstolsuttalande att lagen också skall följas". Däremot anser

tingsrätten att förbud kan vara motiverade vid överträdelser mot den

osanktionerade generalklausulen, förutsatt att inte också denna - vilket

förordas av tingsrätten - får omfattas av avgiftssanktionen i stället.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt den nuvarande marknadsföringslagen kan

en näringsidkare som företar en otillbörlig marknadsföringsåtgärd förbjudas att

fortsätta med det eller att företa en liknande handling. Likaså kan fortsatt

försäljning av uppenbart otjänliga varor eller tjänster m.m. förbjudas. Vidare

kan en näringsidkare åläggas att vid marknadsföring lämna information som har

särskild betydelse från konsumentsynpunkt. I praxis förekommer också s.k.

villkorade förbud, dvs. förbud som får verkan bara om inte näringsidkaren

uppfyller vissa villkor, t.ex. lämnar information av ett visst slag.

 Även anställda hos näringsidkaren och andra som har handlat på dennes vägnar

kan drabbas av nämnda sanktioner. Därutöver kan förbud mot otillbörlig

marknadsföring riktas mot andra som medverkat till handlingen, eller som det

sägs i 2 § marknadsföringslagen, mot "var och en som i övrigt väsentligt har

bidragit till handlingen". Något motsvarande medverkansansvar finns inte

beträffande förbud mot otjänliga produkter och ålägganden.

 Förbud och ålägganden meddelas av Marknadsdomstolen och skall förenas med

vite, om det inte är av särskilda skäl uppenbart obehövligt.

 I den nuvarande marknadsföringslagen är således förbud och ålägganden (vid

vite) kopplade till de tre generalklausulerna om otillbörlig marknadsföring och

produktotjänlighet respektive informationsskyldighet. I rättstillämpningen har

dessa sanktioner varit de vanligast förekommande vid överträdelser mot

marknadsföringslagen och de har många fördelar. De kan tillgripas så snart ett

förfarande (aktivt handlande eller underlåtenhet att informera) objektivt sett

är otillbörligt enligt lagen och kräver alltså inte uppsåt eller vårdslöshet

från näringsidkarens sida. De kan riktas mot såväl fysiska som juridiska

personer och även meddelas den som är anställd hos näringsidkaren eller som

eljest handlar på näringsidkarens vägnar. Om det blir aktuellt att döma ut vitet

kan en anpassning ske till omständigheterna i det enskilda fallet genom

möjligheterna att jämka vitesbeloppet.

 Den lag som regeringen nu föreslår kommer att innehålla en bestämmelse som ger

uttryck för de allmänna krav som ställs på marknadsföring och som motsvarar

nuvarande generalklausuler om otillbörlig marknadsföring och

informationsskyldighet. Den skall på samma sätt som dagens generalklausuler ge

utrymme för en framtida rättsutveckling genom domstolspraxis. Eftersom förbud

och ålägganden fungerat väl i förhållande till de nuvarande generalklausulerna

är det naturligt att behålla dem också vid överträdelser mot den föreslagna

allmänna bestämmelsen.

 Vidare bör som tidigare har angetts (avsnitt 6.4) förbud på samma sätt som i

dag, kunna meddelas om en näringsidkare marknadsför otjänliga produkter. Även

s.k. villkorade förbud bör liksom i dag kunna meddelas om det anses

ändamålsenligt.

 I likhet med den nuvarande marknadsföringslagen bör också den nya lagen

innehålla en regel om att förbud och ålägganden skall förenas med vite om det

inte är av särskilda skäl obehövligt. De principer som har gällt hittills vid

tillämpningen av den nuvarande regeln bör gälla även fortsättningsvis. Även i

det nya systemet kan därför förbud och ålägganden vid vite förväntas bli de

"normala" påföljderna.

 Som har nämnts är förbud och ålägganden tänkta att sanktionera överträdelser

av generalklausulerna om otillbörlig marknadsföring och informationsskyldighet

samt om otjänliga produkter. De förfaranden som omfattas av generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring m.m. kan självfallet omfattas även av någon av

katalogreglerna, eftersom dessa är konkreta exempel på sådan otillbörlig

marknadsföring och bristande informationsskyldighet som avses i den allmänna

regeln. Redan enligt nuvarande marknadsföringslag sker en sådan "överlappning",

genom att ett och samma förfarande kan falla in både under generalklausulerna

och de särskilda straffbestämmelserna. På samma sätt som gäller vid tillämpning

av dagens straffbestämmelser kommer det dock även för katalogreglernas

tillämpning att krävas att näringsidkaren har handlat uppsåtligt eller oaktsamt.

Förslaget innebär därför inget nytt i dessa avseenden.

 Som kommer att framgå (avsnitt 9.5.4) föreslår regeringen ingen ändring av

bevisbördereglerna i fråga om förbud och ålägganden. Det kommer således även i

fortsättningen att vila på näringsidkaren att visa att de uppgifter som har

lämnats vid marknadsföringen inte är oriktiga eller vilseledande (s.k. omvänd

bevisbörda).

Vem som kan drabbas av förbud eller åläggande

Enligt nuvarande ordning kan ett förbud eller ett åläggande riktas mot

näringsidkaren eller anställd hos näringsidkaren eller annan som handlar på

näringsidkarens vägnar. Förbud enligt generalklausulen om otillbörlig

marknadsföring kan dessutom meddelas var och en som i övrigt väsentligt har

bidragit till handlingen. Möjligheten att rikta förbud mot vissa medverkande

tillkom främst i syfte att göra det möjligt att rikta sanktioner mot

reklambyråer och andra som utformar reklammaterial eller lägger upp en

marknadsföringskampanj på uppdrag av en näringsidkare. Regeringens förslag

innebär att de nuvarande reglerna om vilka som kan drabbas av ett förbud eller

ett åläggande behålls i den nya marknadsföringslagen.

Tidsbegränsade beslut

I gällande rätt finns inga uttryckliga bestämmelser som medger att ett förbud

eller åläggande i marknadsföringsmål tidsbegränsas. Något hinder mot att meddela

sådana beslut föreligger inte, vilket också framgår av Marknadsdomstolens praxis

(se t.ex. MD 1989:9). Enligt regeringens mening kan det inte råda någon tvekan

om att så är fallet. Någon uttrycklig regel om detta behövs därför inte.

8.1.1 Interimistiska beslut

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Möjligheterna att meddela interimistiskt |

| förbud eller åläggande vidgas något. Bestämmelserna anpassas |

| lagtekniskt till reglerna om säkerhetsåtgärder i rättegångsbalken.|

| En uttrycklig möjlighet att ställa krav på säkerhet införs. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen föreslår dessutom att en dom om förbud eller ett åläggande skall

gälla omedelbart, om inte annat har bestämts.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalat sig är till övervägande del

positiva till utredningens förslag om interimistiska beslut. Stockholms

tingsrätt anser dock att interimistiska beslut skall få meddelas också när det

är fråga om talan om marknadsstörningsavgift, oavsett om denna talan sker i

stället för eller jämte talan om förbud. Företagarnas Riksorganisation anser

beträffande kravet på säkerhet vid interimistiska yrkanden att ett sådant bör

införas, men framhåller att små företag utesluts från möjligheten att framställa

sådana yrkanden om kravet på säkerhet bestäms till för högt belopp. Svenska

Föreningen för Industriellt Rättsskydd menar att kravet på säkerhet bör gälla

oberoende av vem som yrkar interimistiskt förbud. Sveriges advokatsamfund anser

att det bör övervägas om inte reglerna bör utvidgas ytterligare så att det blir

möjligt att få en marknadsföringsåtgärd bedömd redan innan den genomförs.

Annonsörföreningen och Dagligvaruleverantörers förbund menar att det vore en

fördel om det kunde anges tydligare i lagtexten i vilka situationer

interimistiska beslut kan aktualiseras.

 Skälen för regeringens förslag: Som nämnts tidigare (avsnitt 8.1) skall förbud

och ålägganden alltjämt vara de normala sanktionerna om en näringsidkare vidtar

en otillbörlig marknadsföringsåtgärd eller underlåter att uppfylla sin

informationsskyldighet. För att ett sådant beslut skall vara effektivt kan det i

vissa fall krävas att förbudet eller åläggandet kan tillämpas utan att det

föreligger ett slutligt avgörande som har vunnit laga kraft. Gällande rätt

innehåller därför bestämmelser om interimistiskt beslut i marknadsföringsmål.

Enligt 13 § marknadsföringslagen kan Marknadsdomstolen således, om särskilda

skäl föranleder det, meddela ett förbud eller åläggande även för tiden fram till

det slutliga beslutet. I lagen (1970:714) om marknadsdomstol m.m. finns

föreskrifter om hur en fråga om interimistiskt beslut skall handläggas (15 §).

 Reglerna om interimistiskt beslut har kvarstått i princip oförändrade sedan

tillkomsten av lagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring och lagen

(1970:417) om marknadsdomstol m.m. De har tillämpats förhållandevis restriktivt

av Marknadsdomstolen, även om frekvensen av meddelade beslut ökat något genom

åren. Till en del kan den restriktiva tillämpningen förklaras av uttalanden i

förarbetena som ger intrycket att interimistiska förbud bör komma i fråga bara i

vissa måltyper. Så sägs t.ex. i prop. 1970:57 (s. 98) att det knappast torde bli

aktuellt att meddela sådana förbud i andra fall än då Konsumentombudsmannen står

som sökande i ärendet. En annan förklaring kan vara att uttrycket "särskilda

skäl" ger upphov till en viss försiktighet hos domstolen vid tilllämpning av

regeln. Ytterligare ett skäl kan vara att sökanden inte behöver ställa säkerhet

för den skada som åtgärden kan orsaka svarandeparten. Detta kan föranleda

domstolen att ta större hänsyn till svarandens intresse än om det skulle finnas

möjligheter att hålla svaranden skadeslös.

 Behovet av interimistiska förbud och ålägganden kan förväntas öka framöver.

Flera omständigheter talar för det. Med den ökade internationaliseringen och de

nya medel för spridning av information som finns i dag, har marknadsföring fått

en betydligt större genomslagskraft än tidigare. Det är möjligt att på kort tid

nå ut till mycket stora områden och mottagargrupper. Den tid en domstolsprövning

tar överstiger i många fall den tid en marknadsföringskampanj pågår.

Skadeverkningarna av en otillbörlig marknadsföringskampanj kan därför bli

omfattande.

 Regeringen anser med hänsyn till dessa förhållanden att möjligheterna för

domstolarna att meddela interimistiska förbud och ålägganden bör vidgas något.

Det bör dock inte bli fråga om någon drastisk ändring av rättstillämpningen.

Syftet skall vara att justera lagstiftningen så, att den ger domstolarna bättre

möjligheter att fortlöpande anpassa bestämmelsernas tillämpning till

samhällsutvecklingen.

 Enligt regeringens mening når man ett sådant resultat om reglerna om

interimistiskt beslut anpassas till rättegångsbalkens föreskrifter om

säkerhetsåtgärder. För en sådan lösning talar också att rättegångsförfarandet i

övrigt i marknadsföringsmål enligt regeringens förslag kommer att följa

rättegångsbalkens bestämmelser. En liknande anpassning till rättegångsbalken har

för övrigt skett på det immaterialrättsliga området (t.ex. i patentlagen,

varumärkeslagen och mönsterskyddslagen).

Allmänna förutsättningar för interimistiska beslut

Bestämmelserna i lagen om Marknadsdomstol om förfarandet vid prövning av

interimistiska förbud eller ålägganden överensstämmer redan nu i stora drag med

det som gäller enligt 15 kap. rättegångsbalken. Det finns dock viktiga

skillnader, såsom beträffande möjligheten till beslut utan att svaranden har

hörts och i fråga om ställande av säkerhet. Regeringen gör bedömningen att

regelsystemet både ur saklig och juridisk-teknisk synvinkel vinner på en närmare

anpassning till rättegångsbalkens handläggningsregler.

 I 15 kap. 3 § rättegångsbalken finns en paragraf som behandlar sä-

kerhetsåtgärder vid bl.a. förbudstalan. Domstolen får enligt denna bestämmelse

förordna om lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt. För detta krävs

att sökanden visar sannolika skäl för att han mot någon annan har ett anspråk

som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande

ordning. Vidare skall det skäligen kunna befaras att motparten hindrar eller

försvårar sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde, genom att utöva

viss verksamhet eller företa eller underlåta viss handling. Domstolens åtgärd

får innebära förbud vid vite att utöva viss verksamhet eller att företa viss

handling eller annat föreläggande vid vite att beakta sökandens anspråk. En

sådan åtgärd kan också innebära att en föreskrift meddelas som är ägnad att på

annat sätt förebygga intrång i sökandens rätt.

 Bestämmelsen torde inte kunna tillämpas direkt i ett förbudsmål enligt

marknadsföringslagen. Förutsättningarna för meddelande av ett interimistiskt

förbud enligt 15 kap. 3 § rättegångsbalken har utformats med tanke på sådana

former av talan som går ut på åläggande för part att fullgöra en prestation

eller på fastställande av existensen eller icke-existensen av ett visst

rättsförhållande. I ett mål där en talan förs om förbud att fortsätta med en

viss marknadsföring passar bestämmelsen därför mindre väl (jfr SOU 1966:71 s.

300). Däremot kan den vara lämplig som förebild vid utformningen av en regel om

interimistiskt beslut i marknadsföringsmål.

 Regeringen föreslår således att det för ett interimistiskt förbud eller

åläggande enligt den nya marknadsföringslagen skall krävas att käranden visar

sannolika skäl för sin talan, dvs. för att han kommer att slutligt vinna målet.

Som ytterligare förutsättning för ett sådant beslut bör ställas upp att det

skäligen kan befaras att svaranden, genom att företa viss åtgärd eller underlåta

viss handling, förringar betydelsen av ett förbud eller åläggande som kan komma

att meddelas i ett slutligt avgörande. Även här är det käranden som har att visa

att förutsättningarna är uppfyllda.

 Utöver dessa båda förutsättningar bör det vid prövningen av om ett

interimistiskt beslut skall meddelas, göras en vägning mellan å ena sidan det

allmänna konsument- och näringsidkarintresset av ett snabbt beslut och å andra

sidan de ekonomiska konsekvenser som ett förbud eller ett åläggande kan medföra

för näringsidkaren. Särskilt förbud, men också ålägganden, kan få ingripande

effekter för en näringsidkare. I sådant fall måste det allmänna intresset av ett

interimistiskt förordnande väga tungt för att åtgärden skall vara försvarlig. På

samma sätt som gäller för tillämpning av 15 kap. 3 § RB är det alltså även utan

en uttrycklig föreskrift så att ett interimistiskt beslut inte bör meddelas utan

starka skäl (jfr prop. 1980/81:84 s. 230). Det bör dock även i fortsättningen

vara en fråga för rättstillämpningen att avgöra när sådana skäl föreligger.

Handläggningsregler

En fråga är om interimistiskt beslut bör få meddelas endast efter yrkande av

part. I tidigare lagstiftningsärenden har det uttalats att domstolen skall kunna

ta upp en sådan fråga ex officio (se prop. 1970:57 s. 98; jfr prop. 1988/89:23

s. 118). Marknadsdomstolen har dock inte använt sig av den möjligheten i praxis.

En sådan ordning framstår också som mindre förenlig med domstolens ställning som

ett opartiskt rättskipningsorgan. Uttalandet i prop. 1970:57 (som synes ligga

till grund för det som sägs i prop. 1988/89:23) skall ses mot bakgrund av att

det då inrättade Marknadsrådet som var föregångare till Marknadsdomstolen,

betraktades mer som en administrativ myndighet än som en domstol.

 Möjligheten att begära ett interimistiskt beslut bör inte vara förbehållen

Konsumentombudsmannen utan skall stå öppen för alla parter. Rättegångsbalken ger

en part möjlighet att framställa ett yrkande om säkerhetsåtgärd redan innan

rättegång angående huvudsaken inletts. Det torde inte finnas något behov av att

införa en motsvarande möjlighet att få till stånd ett interimistiskt förbud

eller åläggande utanför en pågående rättegång i den nya marknadsföringslagen.

 Det är utifrån rättssäkerhetsaspekter nödvändigt att svaranden inte utan

starka skäl fråntas rätten att yttra sig innan ett yrkande om en interimistisk

åtgärd bifalls. I undantagssituationer kan dock förhållandena kräva att

domstolen meddelar beslut redan dessförinnan. Enligt gällande rätt kan så ske i

marknadsföringsmål bara om det finns anledning anta att svaranden har avvikit

eller annars håller sig undan. Det stränga kravet skall ses mot bakgrund av de

allvarliga ekonomiska följder ett förbud eller ett åläggande kan få för

svaranden. Som kommer att framgå föreslår regeringen emellertid att det skall

införas ett krav på att käranden ställer säkerhet för skador som svaranden kan

orsakas genom det interimistiska förordnandet. Härigenom bör utrymmet för att få

meddela sådana beslut utan att först höra svaranden kunna vidgas något.

 Visserligen har man i ett tidigare lagstiftningsärende avvisat en sådan

anpassning till rättegångsbalkens terminologi (se prop. 1984/85:213 s. 90).

Utvecklingen på marknadsföringsområdet och den omständigheten att

rättegångsbalkens handläggningsregler i övrigt nu föreslås bli direkt

tillämpliga i marknadsföringsmål, gör att det nu finns skäl att se frågan på

annat sätt. En invändning som kan göras mot en sådan utvidgning är att snabba

ingripanden i marknadsföringsmål kan medföra ett stort ekonomiskt avbräck för

svaranden. Detta är emellertid inget unikt för denna målkategori. Också i

vanliga processer enligt rättegångsbalken kan stora ekonomiska värden stå på

spel och ett interimistiskt ingripande få allvarliga konsekvenser för svaranden

(jfr t.ex. förhållandena i NJA 1993 s. 182). Rättegångsbalken gör emellertid

inte utifrån sådana synpunkter skillnad på måltyper, utan ställer som ett

generellt krav upp att det skall föreligga fara i dröjsmål för att rätten skall

kunna bevilja en säkerhetsåtgärd omedelbart. Den ordningen bör kunna gälla också

i marknadsföringsmål. Bedömningen av om det föreligger fara i dröjsmål får

självklart ske med hänsyn till förhållandena i det enskilda målet och med

beaktande av den beskrivna proportionalitetsprincipen.

 Självklart måste dock alltjämt huvudregeln vara att svaranden skall höras

innan ett interimistiskt förbud eller åläggande meddelas. Det måste föreligga

alldeles speciella skäl för att göra avsteg härifrån. Exempel på sådana skäl kan

vara att det finns en påtaglig omedelbar risk för att fortsatta

marknadsföringsåtgärder eller brister i informationsskyldigheten ger betydande

skadeverkningar eller orsakar skada som är svår att undanröja.

 Frågan om interimistiskt förbud handläggs enligt rättegångsbalken som en

rättegångsfråga. Detta innebär bl.a. att frågan kan prövas utan sammanträde.

Hålls sammanträde kan dessutom frågan avgöras även om båda parter eller någon av

dem uteblir. Denna ordning torde inte innebära något egentligt avsteg från hur

frågan kan handläggas enligt lagen om marknadsdomstol.

 Marknadsföringsutredningen har föreslagit en särskild bevisregel som gör det

möjligt för rätten att på yrkande av part förelägga svaranden att omedelbart

inkomma med bevisning som avser riktigheten av framställningar om

sakförhållanden. Förslaget behandlas närmare längre fram (avsnitt 9.5.4). Det

bör dock redan här påpekas att principen om omvänd bevisbörda också gäller vid

prövning av en interimistisk fråga när det gäller om uppgifter som lämnats i

samband med marknadsföringen är vederhäftiga eller inte.

Krav på ställande av säkerhet

I den nuvarande marknadsföringslagen finns det ingen regel om att sökanden måste

ställa säkerhet för skada som kan tillfogas svaranden till följd av ett

interimistiskt beslut. Anledningen till detta är att man i motiven till

marknadsföringslagen, som tidigare nämnts, utgick från att sådana beslut endast

skulle förekomma när Konsumentombudsmannen var sökande. Eftersom staten, enligt

rättegångsbalkens regler, inte behöver ställa säkerhet ansågs regler om säkerhet

sakna praktisk funktion.Utvecklingen har gjort att förhållandena nu är

annorlunda. Särskilt enskilda näringsidkare uppträder i dag som sökande i en

helt annan utsträckning än som var fallet för 15 - 20 år sedan. Som tidigare

nämnts har Marknadsdomstolen i praxis meddelat interimistiska beslut även på

yrkande av en näringsidkare. Däremot saknas avgöranden som tyder på att

domstolen övervägt att begära säkerhet i samband med prövningen av ett

interimistiskt yrkande.

 Genom regeringens förslag att ta bort Konsumentombudsmannens primära talerätt

(jfr avsnitt 9.3) kommer enskilda och organisationer att få en allt större

betydelse när det gäller att delta i arbetet för att motverka otillåten och

bristfällig marknadsföring. Någon anledning att tro att behovet av

interimistiska beslut typiskt sett skulle vara mindre i mål där enskild är

kärande än om Konsumentombudsmannen för talan finns inte.Vad nu har sagts och

hänsyn till svarandens intressen gör att regeringen anser att det nu finns skäl

att införa en uttrycklig möjlighet att kräva att käranden ställer säkerhet för

den skada som kan tillfogas motparten med anledning av ett interimistiskt

beslut. På så sätt kan kanske domstolens benägenhet att meddela sådana beslut

öka något samtidigt som alltför lättvindigt framställda yrkanden motverkas. För

att inte göra det omöjligt för parter med små ekonomiska möjligheter att få

bifall till ett yrkande om interimistiskt beslut, bör det i likhet med rätte-

gångsbalkens regler finnas en möjlighet för domstolen att befria en sökande som

saknar förmåga att ställa säkerhet från det kravet.

Omprövning av interimistiska beslut m.m.

Det ligger i sakens natur att en interimistisk åtgärd bör hävas om det inte

längre finns skäl för åtgärden. Nya omständigheter eller bevis kan medföra att

det inte längre föreligger sannolika skäl för kärandens talan. Det kan också

hända att det inträffar något på svarandens sida som gör att ett förbud eller

ett åläggande inte längre är påkallat. Lika självklart är att en åtgärd bör

sluta gälla om kärandens talan återkallas eller förfaller. Rättegångsbalken

innehåller en bestämmelse (15 kap. 8 §) i dessa frågor, som bör kunna tillämpas

även i marknadsföringsmål.

 Ett interimistiskt beslut enligt marknadsföringslagen bör vara omedelbart

gällande, i likhet med vad som gäller enligt rättegångsbalkens regler (jfr 17

kap. 14 § andra stycket). Med en sådan ordning finns det inte något behov av den

regel som Marknadsföringsutredningen föreslår av innebörd att en dom där ett

förbud eller ett åläggande meddelas skall ha omedelbar giltighet.

 Ett interimistiskt beslut bör vidare kunna överklagas särskilt, varvid högre

rätt skall kunna besluta om inhibition.

8.1.2 Förbuds- och informationsförelägganden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Möjligheten för Konsumentombudsmannen att |

| meddela förbuds- och informationsförelägganden vid vite behålls |

| oförändrad. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Endast Kammarrätten i Göteborg har yttrat sig särskilt i

denna fråga. Kammarrätten har påpekat att det inte framgår hur samordningen

skall ske i de fall Konsumentombudsmannen får meddela förbuds- och

informationsförelägganden och då talan väcks av någon annan.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 14 och 15 §§ marknadsföringslagen kan

Konsumentombudsmannen utfärda förbuds- och informationsförelägganden vid vite

för godkännande av näringsidkaren. Godkänns föreläggandet gäller det som ett

avgörande meddelat av Marknadsdomstolen.

 Förbudsföreläggande infördes som en särskild sanktionsmöjlighet i samband med

tillkomsten av lagen om otillbörlig marknadsföring. När denna lag gjordes om

till marknadsföringslagen år 1975 infördes en motsvarande föreläggandemöjlighet

vid underlåtenhet att lämna föreskriven information. Enligt uttalanden i

förarbetena är föreläggande avsett att användas i klara fall som inte har

principiellt intresse eller rör åtgärder av stor praktisk räckvidd (se prop.

1970:57 s. 84 f.). Detta framgår av lagtexten som anger att föreläggande får

utfärdas endast i fall som inte är av större vikt.

 Möjligheten för Konsumentombudsmannen att använda sig av förbuds- och

informationsföreläggande i stället för att gå till domstol har stor praktisk

betydelse. Det besparar både parter och domstol betydande tid och besvär. Det

har varken i detta lagstiftningsärende eller i övrigt framförts kritik mot

systemet med föreläggande som sanktionsform. Bestämmelserna enligt nuvarande

ordning bör därför föras över i princip oförändrade till en ny

marknadsföringslag.

 Mot bakgrund av att domar om förbud och åläggande enligt regeringens förslag

skall kunna prövas i två instanser bör det dock i den nya bestämmelsen anges att

ett godkänt föreläggande gäller som en dom som har vunnit laga kraft. Detta

innebär att beslutet är gällande på samma sätt som en lagakraftvunnen dom, men

utgör inte någon inskränkning av den möjlighet till omprövning av myndighets

beslut som finns enligt 27 § förvaltningslagen. Det kan i sammanhanget påpekas

att ett godkänt föreläggande, med den uppfattning i rättskraftsfrågan regeringen

har (se avsnitt 9.4), kommer att hindra andra från att väcka talan vid domstol i

samma fråga, t.ex. vid missnöje med vitesbeloppets storlek eller föreläggandets

utformning i ett visst hänseende.

 Marknadsföringsutredningen har föreslagit vissa språkliga justeringar i

föreläggandereglerna, men också en ändring i sak. Det senare gäller under vilka

förutsättningar ett godkänt föreläggande skall sakna verkan. Enligt utredningen

skall den tidpunkt vid vilken föreläggandet kommer in till Konsumentombudsmannen

vara utslagsgivande. Nuvarande ordning fäster i stället avgörande vikt vid när

godkännandet sker.

 Enligt regeringens mening ger gällande rätt bäst uttryck för vilken handling

som bör bestämma föreläggandets rättsverkningar. Detta ligger också i linje med

hur förhållandet är vid strafföreläggande (se 48 kap. 12 § rättegångsbalken),

som tjänat som mönster vid utformningen av reglerna om förbuds- och

informationsföreläggande (jfr prop. 1970:57 s. 84 f. och 98 f.). Regeringen

föreslår därför ingen ändring i den delen.

 Frågan om förbuds- och informationsföreläggandenas förhållande till en talan

som väcks av någon annan än Konsumentombudsmannen tas upp i det följande

(avsnitt 9.4).

8.2 Marknadsstörningsavgift

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En särskild avgift benämnd marknadsstör- |

| ningsavgift införs vid uppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av|

| de s.k. katalogreglerna. Avgiftsansvaret ersätter det nuvarande |

| straffansvaret i marknadsföringslagen. |

| Avgiften skall fastställas till lägst fem tusen och högst fem|

| miljoner kronor. Avgiften får dock inte överstiga tio procent av|

| näringsidkarens omsättning föregående räkenskapsår. |

| I ringa fall skall avgift inte dömas ut. Avgiften skall också|

| kunna efterges om det föreligger synnerliga skäl. |

| Avgiften får dömas ut bara om stämningsansökan har delgetts den|

| mot vilken anspråket riktas inom fem år från det att överträdelsen|

| upphörde. |

| För att säkerställa en fordran på marknadsstörningsavgift får|

| rätten besluta om kvarstad enligt reglerna i rättegångsbalken. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Utredningen förordar dock att avgiften uttryckligen förbehålls allvarligare

överträdelser. Förslaget innehåller också ett lägre maximibelopp, tre miljoner

kronor, och en kortare preskriptionstid, två år, samt saknar bestämmelse om

eftergift.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget. Stockholms

tingsrätt ifrågasätter dock om inte marknadsstörningsavgift bör kunna dömas ut

även vid överträdelser mot generalklausulen som ju kan förväntas fånga upp de

svårbedömda gränsfallen. Enligt tingsrätten innebär den föreslagna modellen, där

avgiften reserveras för överträdelser mot specialbestämmelserna, att

rättssäkerhetskravet överbetonas, särskilt som det finns möjlighet att avstå

från att döma ut avgift eller att bestämma avgiften till ett minimum, om det är

fråga om en mindre allvarlig överträdelse. Kommerskollegium ifrågasätter om inte

maximibeloppet 3 miljoner kronor är för lågt. Konsumentvägledarnas förening

ifrågasätter förslaget att avgiften inte får överstiga tio procent av nä-

ringsidkarens årsomsättning och befarar att särskilt nya, oseriösa företag kan

redovisa en blygsam årsomsättning som gör avgiften mindre kännbar.

Finansinspektionen ifrågasätter om inte marknadsstörningsavgift borde införas

också i civilrättslig konsumentskyddslagstiftning som har preciserade regler om

marknadsföring, exempelvis konsumentkreditlagen. Riksrevisionsverket anser att

avgiftens storlek bör beräknas med utgångspunkt i den vinst som företaget har

gjort genom den otillåtna åtgärden och att två års preskriptionstid är för lång

tid. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet anser att

marknadsstörningsavgiften bör beräknas på motsvarande sätt som

konkurrensskadeavgiften, inte minst för att undvika intrycket av att brott mot

marknadsföringslagen är mindre allvarliga än brott mot konkurrenslagen. Sveriges

Marknadsförbund menar att de verkligt oseriösa företagen inte kommer att drabbas

av avgift eftersom de ofta sysslar med ekonomisk brottslighet och därför inte

har någon föregående års omsättning att redovisa. Svenska Postorderföreningen

föreslår att avgiften i stället mer direkt kopplas till den skada som uppstått.

Marknadsdomstolen anser att de specifika förbudsreglerna till vilka

avgiftssanktionen är kopplad, i stor utsträckning är generalklausuler. Detta har

enligt domstolen betydelse såväl från rättssäkerhetssynpunkt som i fråga om

reglernas preventionsverkan. Marknadsdomstolen anser vidare att den föreslagna

avgiften kan förutses bli tillämplig bara i ett fåtal fall, bl.a. till följd av

kravet på överträdelsernas allvarlighet. Konsumentverket anser att uppställandet

av ett subjektivt rekvisit är onödigt eller t.o.m. missvisande varför kravet på

subjektiv täckning bör tas bort. Vidare har verket invändningar mot benämningen

och förordar i stället "företagsbot" eller enbart "sanktionsavgift". Verket

efterlyser också klarlägganden om hur avgiften skall beräknas, t.ex. när ett

företag saknar beräkning av årsomsättning under föregående räkenskapsår. Även

Annonsörföreningen och Svenska Postorderföreningen anser att avgiften bör

betecknas "sanktionsavgift" medan Husmodersförbundet Hem och Samhälle föreslår

"avgift" eller "straffavgift". Svenska Tidningsutgivareföreningen, Sveriges

Industriförbund och Grossistförbundet Svensk Handel föreslår i stället

"marknadsbot". Företagarnas Riksorganisation anför att kravet på subjektiv täck-

ning, uppsåt eller oaktsamhet, samt möjligheten för en näringsidkare att mildra

påföljden genom att vidta rättelse får anses utgöra ett tillräckligt skydd för

att endast de allvarliga överträdelserna medför sanktionsavgift. Svenska

Franchiseföreningen kritiserar lagtextens utformning och menar bl.a. att

uttrycket "på ett allvarligt sätt" är för oprecist och att detta är särskilt

betänkligt eftersom det, såvitt framgår av specialmotiveringen, är möjligt att

en företagsledare som inte ens vet vad som skett skall kunna ådra sig avgift.

Föreningen önskar också ett klarläggande att franchisetagare inte är att anse

som "uppdragstagare" som kan ådra franchisegivaren ansvar för överträdelser som

denne inte känner till. Dagligvaruleverantörers Förbund anser att begreppet

näringsidkare bör definieras närmare i detta sammanhang och frågar om t.ex. ett

enskilt bolag eller en koncern avses. Vidare ställer sig förbundet frågande till

den skillnad som görs i behandlingen av marknadsstörningsavgift och skadestånd

och anför att man har svårt att se motiven för att skillnad görs mellan vad som

krävs för avgift (allvarlig oaktsamhet) och vad som krävs för skadestånd

(oaktsamhet). Sveriges Advokatsamfund har också svårt att se vad som motiverar

denna skillnad och menar att en åtgärd som är så allvarlig att den kan berättiga

till skadestånd, rimligen också bör kunna föranleda marknadsstörningsavgift.

Vidare påpekar Advokatsamfundet att Konsumentombudsmannen hittills har gett låg

prioritet åt flera av de åtgärder som nu finns i specialreglerna. Eftersom det

är just till dessa som avgiften skall vara kopplad och bara Konsu-

mentombudsmannen som får föra talan om avgift, bör dennes prioritering ändras om

sanktionen skall fylla någon funktion. Konsumentvägledarnas förening anser att

även underlåtenhet att lämna väsentlig information bör omfattas av sanktionen

marknadsstörningsavgift. Föreningen ifrågasätter också den föreslagna

maximigränsen för avgiften. Svenska Föreningen för Industriellt Rättsskydd anser

att den föreslagna bestämmelsen om medverkansansvar bör omformuleras så att

"överträdelsen" byts ut mot "det otillbörliga förfarandet" och att

väsentlighetskravet tas bort.

 Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande marknadsföringslagen är som

tidigare nämnts uppbyggd kring tre generalklausuler. Vid förfaranden i strid mot

dessa kan näringsidkare drabbas av förbud eller ålägganden vid vite.

Marknadsföringslagen innehåller emellertid också tre preciserade förbud, mot

uppsåtlig vilseledande marknadsföring, rabattmärkeserbjudanden och kombinerade

erbjudanden. Vid överträdelser av dessa kan en näringsidkare dömas till böter

eller fängelse i högst ett år. Straffbestämmelserna innebär således en

direktverkande sanktion som handläggs av polis, åklagare och de allmänna

domstolarna. Allmänt åtal kräver dock medgivande av Konsumentombudsmannen.

 I praktiken har det straffrättsliga förfarandet tillämpats bara i ett fåtal

fall och då angående vilseledande marknadsföring. Förbudet mot vilseledande

marknadsföring har lett till ca 25 fällande domar i allmän domstol, varvid i

huvudsak böter har dömts ut. I de fall där näringsidkare har friats av domstolen

har detta ofta berott på att uppsåt inte kunnat styrkas. Eftersom förfaranden

som strider mot straffbestämmelserna också har kunnat prövas av

Marknadsdomstolen med stöd av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring,

har de ofta i stället angripits med förbud och ålägganden.

 Som tidigare har redovisats skall förbud och ålägganden vid vite behållas som

sanktioner i normalfallen också enligt den nya lagen. Beslut om sådana

sanktioner får främst betydelse genom att de ger vägledning åt marknadens

aktörer för framtiden. För att göra den nya lagen mer effektiv bör emellertid,

som komplement till nämnda sanktioner, någon form av direktverkande sanktion

övervägas. Det är främst två alternativ som kan diskuteras; antingen sedvanliga

straffbestämmelser i likhet med den nuvarande lagen, eller någon slags

sanktionsavgift motsvarande den som finns t.ex. på konkurrensområdet.

 Erfarenheterna av kriminalisering vid tillämpningen av marknadsföringslagen är

inte särskilt goda. Det har att göra både med svårigheterna att tillämpa framför

allt bestämmelsen i 6 § marknadsföringslagen med dess krav på styrkt uppsåt och

med de ofta blygsamma bötesbelopp som dömts ut vid fällande dom. Med tanke på

detta kan det ifrågasättas om systemet har haft någon preventiv verkan av

betydelse. Det kan inte heller förutses att de ytterligare resurser som behövs

kommer att kunna ställas till förfogande för polis och åklagare, om

straffansvaret skulle utvidgas.

 Ett avgiftssystem har jämfört med kriminalisering vissa fördelar.

Sanktionsavgifter kan till skillnad från straffrättsliga påföljder påföras både

fysiska och juridiska personer. En sanktionsavgift kan bestämmas så att den blir

betydligt mer ekonomiskt kännbar för näringsidkaren och den kan därmed verka

avskräckande på andra företag/företagare. Avgiften kan anpassas efter såväl det

aktuella företagets storlek och ställning på marknaden, som överträdelsens

karaktär och omfattning. Vidare kan mål om marknadsstörningsavgift handläggas i

samma ordning som andra marknadsföringsmål.

 I den nya konkurrenslagen har den tidigare kriminaliseringen ersatts av ett

avgiftsansvar som sanktion vid överträdelser av lagens förbud. Konkurrensrätten

och marknadsföringsrätten har sakligt och historiskt sett många

beröringspunkter. Det kan därför vara värdefullt att i den nya

marknadsföringslagen skapa ett sanktionssystem som på väsentliga punkter

överensstämmer med konkurrenslagens.

 Regeringen föreslår därför att en avgiftssanktion införs vid överträdelser av

katalogreglerna i den nya lagen. Eftersom avgiften skall drabba dem som genom

sin marknadsföring "stör" marknadens funktion, föreslår vi att avgiften benämns

"marknadsstörningsavgift".

Vem som kan åläggas marknadsstörningsavgift

Enligt den nuvarande marknadsföringslagen kan som tidigare nämnts ett

vitesförbud riktas inte bara mot näringsidkaren och någon som har handlat på

dennes vägnar, utan också mot var och en som i övrigt väsentligen har bidragit

till handlingen i fråga. I motiven till bestämmelsen uttalades bl.a. att det var

lämpligt att också reklambyråer och andra som utformar reklammaterial eller

lägger upp marknadsföringskampanjer på näringsidkarens uppdrag, utan att handla

på dennes vägnar, omfattades av lagen.

 Dessa skäl gör sig i lika hög grad gällande när det gäller den nu föreslagna

sanktionsavgiften. I enlighet med utredningens förslag bör därför talan om

marknadsstörningsavgift även kunna riktas mot näringsidkare som har medverkat

till den aktuella överträdelsen.

 De som kan komma i fråga är t.ex. reklambyråer och medieföretag som tidningar,

radio och television vilka ofta fungerar som ett led mellan näringsidkaren och

dennes kundkrets. Detta torde stämma överens med hur straffansvar enligt

gällande rätt kan dömas ut vid brott mot marknadsföringslagen (jfr prop. 1970:57

s. 97). Det överensstämmer också med Internationella handelskammarens

grundregler för reklam. Enligt grundreglerna har bland andra annonsörer,

reklambyråer, utgivare, medieföretag eller andra uppdragstagare/leverantörer som

publicerar, sänder eller distribuerar reklamen ett ansvar för att reglerna

iakttas. Dessutom får det anses värdefullt att det så till vida råder över-

ensstämmelse angående den krets som kan bli föremål för å ena sidan förbud eller

åläggande och å andra sidan ådömande av marknadsstörningsavgift. Däremot bör

inte, såsom är fallet vid förbud, en fysisk person som inte är näringsidkare,

t.ex en anställd hos näringsidkaren, kunna drabbas av marknadsstörningsavgift.

 Avgiften skall påföras den näringsidkare som har överträtt respektive

medverkat till överträdelsen av lagens normer. Det kommer alltså för

avgiftsfrågan att sakna betydelse om den juridiska eller fysiska personen har

upphört att vara näringsidkare eller överlåtit verksamheten till annan. Inte

heller skall det spela någon roll om vederbörande har gått i konkurs. Självklart

finns det dock anledning att noga överväga om det är meningsfullt att föra talan

mot någon som saknar ekonomisk möjlighet att betala ens en låg avgift.

Förutsättningar för marknadsstörningsavgift - subjektiva rekvisit

Sanktionsavgift utmärks i förhållande till straffansvar generellt av att avgift

kan dömas ut oberoende av subjektiva omständigheter. Ett undantag från denna

huvudregel är konkurrensskadeavgiften, som kräver att företaget i fråga brutit

mot konkurrenslagen uppsåtligen eller av oaktsamhet (26 § konkurrenslagen).

Konkurrensskadeavgift är den senast införda sanktionsavgiften i svensk rätt. Om

detta innebär ett nytt synsätt på sanktionsavgifter i svensk rätt är dock svårt

att säga. Konkurrenslagens regelsystem är påverkat av EG-rätten, som fordrar

uppsåt eller oaktsamhet för den typen av överträdelser (jfr prop. 1992/93:56 s.

30).

 Om ett krav på uppsåt införs i marknadsföringsmål, innebär detta inte bara att

näringsidkaren skall ha vidtagit marknadsföringsåtgärden eller underlåtit att

lämna informationen uppsåtligen. Det kommer för ansvar också att krävas att

näringsidkaren har haft för avsikt (uppsåt) att genom marknadsföringen vilseleda

konsumenterna, framkalla risk för förväxling med annans varor eller i övrigt

framkalla någon sådan effekt som förutsätts för att en överträdelse av

marknadsföringslagens bestämmelser skall föreligga. Uppsåt i dessa hänseenden

kan antas i många fall bli svårt att bevisa. Det finns därför en risk att

marknadsstörningsavgiften kommer att spela en lika undanskymd roll som gällande

straffbestämmelser har gjort, och som är huvudskälet till att straffet bör

ersättas med en effektivare sanktionsform.

 Å andra sidan kan det resas invändningar mot att man i ett steg övergår från

ett rent straffrättsligt synsätt, med ett absolut krav på uppsåt, till en av

subjektiva rekvisit obunden sanktionsavgift. Främst rättssäkerhetsskäl talar för

att man inte bör gå alltför hastigt fram, särskilt som avsikten är att förbud

och åläggande vid vite alltjämt skall vara de huvudsakliga formerna för

ingripande.

 En lämplig medelväg är i så fall att, så som utredningen föreslår,

avgiftsbelägga inte bara uppsåtliga utan även oaktsamma överträdelser. Härigenom

blir utrymmet för att sanktionera regelbrott vidare än enligt nuvarande

straffbestämmelser samtidigt som allmänna rättssäkerhetsintressen blir

tillgodosedda. Om det efter en tid visar sig att kravet på subjektiv täckning

har lett till en alltför restriktiv användning av marknadsstörningsavgiften som

sanktionsmedel, bör frågan om strikt ansvar övervägas på nytt.

 Det bör inte krävas att näringsidkaren själv uppsåtligen eller av oaktsamhet

har överträtt bestämmelsen i fråga. Också överträdelser som beror på att någon

som har handlat på näringsidkarens vägnar agerat uppsåtligen eller vårdslöst,

skall kunna föranleda att näringsidkaren påförs avgift. Det kan vara fråga om

den som är anställd hos näringsidkaren eller en branschsammanslutning som

företar marknadsföringsåtgärder för sina medlemmars räkning. (Däremot skall som

tidigare nämnts, den anställde själv inte kunna påföras avgift i ett sådant

fall.) För medverkansansvar bör det dock krävas att det finns subjektiv täckning

för handlandet hos den medverkande själv eller, om denne är juridisk person, hos

någon med ledande ställning i företaget. Frågan om detta krav är uppfyllt kan

vara svårbedömd, särskilt när det handlar om medieföretag. Det kan inte rimligen

krävas att exempelvis ett tidningsföretag skall närmare granska varje annons med

avseende på de särskilda reglerna i katalogen, om det inte finns särskild

anledning till det. Den närmare gränsdragningen får dock överlämnas till

rättstillämpningen.

Förutsättningar för avgiften - objektiva rekvisit

Utredningen föreslår att marknadsstörningsavgift skall dömas ut endast om en

näringsidkare har överträtt en katalogbestämmelse "på ett allvarligt sätt".

Avsikten med detta rekvisit är att framhäva att avgiftssanktionen är avsedd för

de fall där samhället vill markera ett särskilt avståndstagande till vissa

marknadsföringsmetoder. Om rekvisitet är uppfyllt eller inte skall enligt

förslaget bedömas med beaktande av särskilt angivna omständigheter, bl.a.

överträdelsens art, varaktighet och omfattning.

 Regeringen delar utredningens åsikt att marknadsstörningsavgiften bör användas

i fall där det föreligger ett mer påtagligt behov att skydda allmänna konsument-

och näringsidkarintressen. I andra fall får det anses tillräckligt att

näringsidkaren - och andra som är eller kan komma att befinna sig i samma

situation - tillrättavisas och avskräcks från att upprepa förfarandet genom ett

förbud eller ett åläggande vid vite.

 Några remissinstanser har dock haft invändningar mot den föreslagna

formuleringen "på ett allvarligt sätt", dels för att den i sig är alltför

oprecis, dels för att den innebär en svårbegriplig avvikelse från vad som krävs

för att döma ut skadestånd. Regeringen anser att kritiken är befogad och något

sådant krav bör därför inte ställas upp i lagtexten.

 De specifika reglerna, till vilka avgiftssanktionen skall vara kopplad, kan

sägas beskriva särskilt klandervärda förfaranden som Marknadsdomstolen genom

åren har ansett bör motverkas. Därtill kommer de krav på uppsåt och oaktsamhet

som enligt förslaget skall gälla för att avgift skall kunna påföras och som

innebär ett krav på viss allvarlighet.

 För att markera att inte heller alla fall av marknadsföring som strider mot

katalogreglerna skall leda till marknadsstörningsavgift, bör det införas en

ventil för överträdelser som är bagatellartade eller på annat sätt försumbara.

Marknadsföringslagen bör således innehålla en bestämmelse om att avgift inte

skall påföras i ringa fall.

 Några förutsättningar därutöver för att döma ut avgift behöver enligt

regeringens mening inte anges i lagtexten. Det får bli en fråga för rätts-

tillämpningen att ge reglerna ett mer konkret innehåll.

Beräkning av avgiften m.m.

Traditionellt råder ett nära samband mellan konkurrens- och marknads-

föringsfrågor. Samspelet mellan rättsområdena visar sig bl.a. i tillskapandet av

Marknadsdomstolen som ensamt behörigt organ för prövning av tvister i

konkurrens- och marknadsföringsmål. Regler om otillbörlig marknadsföring får

inte alltför mycket hämma den fria konkurrensen samtidigt som upprätthållandet

av ett fritt marknadssystem inte kan tillåtas ge spelrum åt oacceptabla

marknadsföringsmetoder.

 Mot bakgrund av detta är det naturligt att sanktionssystemen i konkurrenslagen

och marknadsföringslagen har varit ganska lika utformade. Denna utvecklingslinje

fortsätter nu, om man inför marknadsstörningsavgift som en motsvarighet till

konkurrensskadeavgiften. Enligt regeringens mening bör man då också försöka

utforma sanktionerna så lika varandra som möjligt, om det inte föreligger

omständigheter som talar i någon annan riktning.

 Konkurrenslagen innehåller bestämmelser om konkurrensskadeavgiftens minsta och

största storlek och om preskription, som avviker från Mark-

nadsföringsutredningens förslag. Det saknas dock enligt regeringens mening skäl

att göra marknadsföringslagens regler mindre stränga än konkurrenslagens när det

gäller maximibeloppet (fem miljoner kronor i konkurrenslagen) och

preskriptionstiden (fem år i konkurrenslagen). Däremot bör

marknadsstörningsavgiften inte i något fall få överstiga fem miljoner kronor

eller tio procent av en näringsidkares årsomsättning föregående räkenskapsår.

Konkurrenslagen (27 §) har här en något annorlunda konstruktion eftersom den har

utformats med EG-rätten som förebild.

 När det gäller avgiftens storlek sägs vidare i 28 § konkurrenslagen att denna

skall bestämmas med särskild hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är och hur

länge den har pågått. Utredningen har en något längre och mer detaljerad

uppräkning av omständigheter som kan påverka avgiftens storlek, men förslaget

torde i sak inte innebära någon avvikelse från konkurrenslagen.

 Det kan naturligtvis diskuteras hur pass detaljerad lagtexten bör var i fråga

om bedömningsgrunder. Enligt regeringens synsätt kan det dock varken i lagtext

eller motivvis bli fråga om annat än att lagstiftaren ger uttryck för vissa

generella riktlinjer. Det får därefter bli domstolarnas sak att med uttalandena

som vägledning närmare fastställa hur avgiftens storlek skall beräknas. Ytterst

kommer självklart frågan att få avgöras med hänsyn till omständigheterna i det

enskilda målet.

 Överträdelsens art är en faktor som typiskt sett får antas påverka var

någonstans inom avgiftsintervallet domstolen hamnar. Också överträdelsens

varaktighet, omfattning och spridning är förhållanden som regelmässigt kan vägas

in när avgiftens storlek fastställs. Regeringen återkommer i

författningskommentaren till vad detta kan innebära.

 Hänsynen till nu nämnda omständigheter skall självklart ske i belysning av

marknadsstörningsavgiftens grundläggande syfte och funktion, nämligen att verka

avhållande på den näringsidkare som drabbas av sanktionen och avskräckande på

andra näringsidkare som överväger att använda sig av samma eller likartade

marknadsföringsmetoder. Detta hindrar inte att avgiften kan sättas lägre än som

motiveras av dessa hänsyn, om det i det enskilda fallet finns förmildrande

omständigheter, t.ex. att näringsidkaren i efterhand frivilligt har gjort allt

han kunnat för att motverka eller reparera uppkomna skador. Att näringsidkaren

först inför hotet om en kännbar marknadsstörningsavgift börjar agera bör dock

normalt inte påverka avgiftens storlek.

 Enligt regeringens mening ger både 28 § konkurrenslagen och den av utredningen

föreslagna ordalydelsen, kompletterade med här gjorda motivuttalanden, väl

uttryck för de överväganden som skall vara bestämmande för avgiftens storlek i

det särskilda fallet. Med hänvisning till vad som tidigare har sagts om värdet

av enhetlighet mellan olika marknadsrättsliga regleringar, bör konkurrenslagens

ordval ges företräde.

 Det kan inte uteslutas att det i sällsynta undantagssituationer framstår som

stötande att påföra en näringsidkare avgift. Efterföljande omständigheter kan

t.ex. göra det obilligt att döma ut en sanktion. I sådant fall bör det finnas en

möjlighet för domstolen att efterge påföljd.

Beriktiganden

I samband med att marknadsföringslagen justerades till följd av EES-avtalet (jfr

prop. 1992/93:110) diskuterades om regler om s.k. beriktiganden av reklam borde

införas i lagen. I delbetänkandet som låg till grund för propositionen (SOU

1992:49, s. 45 f.) gjordes den bedömningen att EG:s regler inte kräver att

sådana regler införs i svensk rätt. Regeringen delade utredningens bedömning och

uttalade att en skyldighet att genom annonser rätta reklam eller annan

marknadsföring kan ifrågasättas på grund av att den är svår att förena med

principen om utgivarens ensamansvar i tryckfrihetsförordningen och i

yttrandefrihetsgrundlagen (a. prop. s. 11). Konsumentombudsmannen framhöll dock

i sitt remissyttrande att frågan borde utredas ytterligare.

 Utredningen har i sitt slutbetänkande i samband med utformningen av det nya

sanktionssystemet, ytterligare övervägt denna fråga men stannat för att inte

föreslå några sådana regler (se bet. s. 434 f.). I stället föreslår utredningen

att frivilliga beriktiganden skall kunna beaktas i mildrande riktning när

marknadsstörningsavgiften fastställs. Motsvarigheter till en sådan reglering

finns t.ex. på tryckfrihets- och yttrandefrihetsområdena, vilka innehåller

bestämmelser om att det vid bedömningen av påföljdsfrågor skall beaktas om

rättelse har skett.

 Regeringen delar utredningens bedömning och anser i likhet med utredningen att

beriktiganden alltjämt bör vara frivilliga. Som nyss har nämnts bör de lämpligen

kunna beaktas som en förmildrande omständighet när sanktionsavgiften beräknas.

Genom detta stimuleras också näringsidkarna till egenåtgärder.

Kvarstad

För att systemet med marknadsstörningsavgift som sanktion skall få den praktiska

betydelse som är avsedd bör det finnas en möjlighet att säkerställa att avgiften

verkligen betalas. Ett sådant behov finns i fall där den mot vilken en talan om

avgift kan riktas genom illojala förfaranden försöker undandra sig sig att

betala. Reglerna i 15 kap. rättegångsbalken tillhandahåller en reglering som

motsvarar de krav som kan ställas på effektivitet och rättssäkerhet i dessa

fall.

 I mål om konkurrensskadeavgift kan Stockholms tingsrätt besluta om kvarstad

för att säkerställa anspråket. Därvid gäller i tillämpliga delar vad som är

föreskrivet i i 15 kap. rättegångsbalken om kvarstad för fordran (32 §

konkurrenslagen). En liknande regel bör införas för marknadsföringsmålens del.

Det bör dock vara möjligt även för Marknadsdomstolen att besluta om kvarstad för

det fall frågan uppkommer först sedan en dom har överklagats.

8.3 Skadestånd

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet har|

| överträtt ett förbud mot otillbörlig marknadsföring, ett åläggande|

| eller ett godkänt föreläggande som har meddelats med stöd av |

| lagen, skall vara skyldig att ersätta den skada som uppkommit |

| genom förfarandet. Detsamma gäller den som har överträtt någon av|

| de specifika reglerna i katalogen. |

| Skadeståndsberättigade är andra näringsidkare och konsumenter.|

| Rätten till skadestånd faller bort, om den skadelidande inte |

| väcker talan inom fem år från det att skadan uppkom. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Dock

föreslår utredningen att preskriptionstiden skall vara två år.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som berört frågan har tillstyrkt

förslagen. Svea hovrätt, Annonsörföreningen, Bilindustriföreningen,

Dagligvaruleverantörers Förbund, Grossistförbundet Svensk Handel,

Radioutgivareföreningen, Svenska Postorderföreningen, Svenska

Sponsringföreningen, Tidningsutgivareföreningen, Sveriges Advokatsamfund,

Sveriges Industriförbund, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges Reklamförbund och

Swedma är dock tveksamma till att skadestånd skall kunna utgå till konsumenter

och andra förbrukare. Sveriges Industriförbund framhåller bl.a. att det är svårt

att se det praktiska behovet av de föreslagna reglerna om skadestånd till

konsumenter, eftersom de flesta fall där skadestånd kan vara berättigat fångas

upp av köprättsliga skadeståndsregler. Svea hovrätt och Sveriges Advokatsamfund

ifrågasätter skadestånd till konsumenter mot bakgrund av att processkostnaderna

för samhället ökar på ett sätt som inte står i proportion till de skador som det

kan handla om. Kommerskollegium anser att skadeståndet kan bli ett viktigt

komplement till den marknadsstörningsavgiften. Företagarnas Riksorganisation är

från förutsebarhetssynpunkt, tveksam till skadestånd vid överträdelser mot

generalklausulen om otillbörlig marknadsföring och mot reglerna om

informationsskyldighet och identifiering. Svenska Föreningen för Industriellt

Rättsskydd ställer sig i princip avvisande till skadestånd i andra fall än efter

överträdelse av förbud och i anknytning till intrång i de immaterialrättsliga

ensamrätterna.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt skadeståndsreglerna i den nuvarande

marknadsföringslagen skall den som bryter mot ett förbud som har meddelats

enligt generalklausulen om otillbörlig marknadsföring, liksom den som bryter mot

någon av de tre straffbestämmelserna, ersätta den skada som därigenom uppkommer.

Bara en konkurrerande näringsidkare är berättigad till skadestånd. Talan om

skadestånd måste väckas inom fem år från det att skadan uppkom.

 Utöver dessa regler kan det bli fråga om skadeståndsskyldighet för

marknadsföringsåtgärder enligt regler om skadestånd i kontraktsförhållanden. I

köplagen, konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen finns regler som innebär

att en vara eller tjänst under vissa förutsättningar anses felaktig om den

avviker från vad som framgår av uppgifter i marknadsföringen. En av påföljderna

vid ett sådant fel är skadeståndsskyldighet. Det finns också regler i

produktansvarslagen som innebär skadeståndsskyldighet för bl.a. tillverkare och

importör, om en produkt orsakar skada på grund av en säkerhetsbrist. Med

säkerhetsbrist menas att produkten inte är så säker som skäligen kan förväntas.

Säkerheten skall bedömas med hänsyn bl.a. till hur produkten har marknadsförts.

Vidare kan skadeståndsskyldighet för marknadsföringsåtgärder förekomma på grund

av förfaranden som utgör brott, t.ex. vid bedrägeri och oredligt förfarande.

 Skadeståndsregler utgör ett väsentligt inslag i de flesta sanktionssystem

eftersom de bidrar till att göra systemen effektiva. Det är därför viktigt att

också den nya marknadsföringslagen innehåller sådana regler.

Allmänna förutsättningar för skadestånd

Syftet med skadeståndsreglerna bör vara att de både skall verka förebyggande och

ge goda förutsättningar för att ekonomiskt kompensera dem som lidit skada till

följd av otillbörliga marknadsföringsåtgärder. Däremot bör reglerna inte ersätta

eller "dubblera" redan befintliga skadeståndsregler, t.ex. i köplagen eller

andra konsumenträttsliga lagar. Skadeståndet bör därför i första hand ta sikte

på det utomobligatoriska området, dvs. fall där det inte finns ett

avtalsförhållande mellan parterna som kan grunda rätt till skadestånd.

 Bestämmelsernas närmare utformning kan ske utifrån olika modeller. Ett

alternativ bygger på förutsättningen att det redan föreligger ett beslut om

förbud eller åläggande. Rätten till skadestånd kan då knytas till att

näringsidkaren har överträtt beslutet. Ett annat alternativ kan vara att koppla

skadeståndsansvaret direkt till de materiella bestämmelserna om otillbörlig

marknadsföring och informationsskyldighet.

 Nuvarande ordning ansluter sig i princip till det första alternativet,

eftersom skadeståndsskyldigheten är knuten till en överträdelse antingen av ett

meddelat förbud eller av någon av straffbestämmelserna i 6-8 §§.I motiven till

nuvarande regler diskuterades om skadestånd också skulle kunna dömas ut för ett

förfarande som föranlett en förbudstalan men inte lett fram till något förbud

(se SOU 1966:71 s. 291 och prop. 1970:57 s. 100 f.). Med hänvisning bl.a. till

att allmän förmögenhetsskada som allmän princip i svensk rätt inte ersätts i

utomobligatoriska förhållanden, och att ett handlande som strider mot de i

generalklausulen angivna normerna inte i och för sig bör kunna föranleda

påföljder av annat slag än ett förbud mot upprepande, stannade man för att be-

gränsa skadeståndsskyldigheten till fall då ett vitesförbud överträtts eller ett

brott blivit begånget.

 Att skadeståndsreglerna hittills har varit knutna till ageranden som strider

mot förbud enligt generalklausulen har haft den fördelen att bestämmelserna om

otillbörlig marknadsföring inte har riskerat att tolkas olika i å ena sidan

förbudsmål och å andra sidan skadeståndsprocesser. Eftersom skadeståndstalan

handläggs vid allmän domstol hade det annars förelegat risk för att

Marknadsdomstolen och Högsta domstolen kommit till olika slut i frågan om en

viss marknadsföringsmetod är otillbörlig eller inte. Straffbestämmelserna

däremot tillämpas både i ansvars- och skadeståndshänseende vid allmän domstol.

Någon motsvarande situation uppkommer därför inte i sådana fall.

 Marknadsföringsutredningens förslag kan sägas ansluta till gällande rätt på

det sättet att skadeståndsplikten är knuten dels till överträdelser av meddelade

förbud eller ålägganden, dels till förfaranden som kan föranleda påförande av

marknadsstörningsavgift, som ju ersätter straff som direktverkande sanktion.

Förslaget innebär dock att risken för motstridande prejudicerande avgöranden

ökar i viss mån, eftersom instansordningen föreslås bli olika vid prövning av de

materiella reglerna respektive av skadeståndsreglerna. Därmed kan frågan om ett

bestämt förfarande strider mot någon bestämmelse i den s.k. katalogen komma att

besvaras olika av Marknadsdomstolen i ett mål om marknadsstörningsavgift och av

Högsta domstolen i en skadeståndsprocess. Prövningarna kommer i sådant fall att

avse flera gemensamma subjektiva och objektiva rekvisit.

 Både praktiska och principiella skäl talar för att man i möjligaste mån bör

undvika att det uppstår denna typ av konfliktsituationer. Så kan ske genom att

det processuella systemet ändras så att förbuds-, åläggande- och

skadeståndsfrågor handläggs på ett mer likformigt sätt än i dag (härtill kommer

mål om marknadsstörningsavgift). Detta sker lämpligast genom att

skadeståndsmålen handläggs i samma ordning som marknadsföringsmålen i övrigt.

Regeringen återkommer till denna fråga i det följande (avsnitt 9.1).

 Liksom i dag bör alltså skadestånd utgå vid överträdelser av förbud mot

otillbörlig marknadsföring som har meddelats av domstol, eller av

Konsumentombudsmannen och godkänts av näringsidkaren. Skadestånd bör också utgå

om någon av de konkreta reglerna i katalogen har överträtts.

 Nuvarande regler omfattar inte överträdelser av ålägganden. Ändå kan en

näringsidkare som underlåter att följa ett informationsåläggande eller ett

godkänt informationsföreläggande, inte sällan klandras på lika goda grunder som

den som bryter mot ett förbud. Enligt regeringens mening saknas det därför skäl

att behandla underlåtelsefall på något annat sätt än överträdelsefall. Även den

som har underlåtit att följa sådana beslut liksom den som har underlåtit att

lämna föreskriven information enligt någon konkret katalogregel, bör således

kunna dömas att betala skadestånd.

Förutsättningar för skadestånd - subjektiva rekvisit

Regeringen anser, i likhet med utredningen, att en allmän förutsättning för

skadestånd skall vara att näringsidkaren eller den som annars kan komma i fråga

för förbud och ålägganden, har handlat (eller underlåtit att handla) uppsåtligt

eller oaktsamt. Detta kan förefalla vara en skärpning i fråga om överträdelser

av förbud i förhållande till vad som nu gäller. Enligt marknadsföringslagen är

det nämligen tillräckligt att näringsidkaren m.fl. har brutit mot ett förbud som

meddelats av Marknadsdomstolen för att skadeståndsskyldighet skall uppkomma.

 I praktiken torde det dock vara sällsynt att inte åtminstone oaktsamhet kan

visas hos näringsidkaren (eller den berörde) i ett sådant fall. Det förfarande

som det är fråga om har ju redan ägt rum vid ett tidigare tillfälle och

näringsidkaren har genom beslutet om förbud fått ett klart besked om att detta

förfarande anses otillbörligt. Om näringsidkaren trots detta upprepar samma

förfarande måste det krävas starka skäl för att inte anse att i vart fall

oaktsamhet föreligger. Sammanfattningsvis innebär

regeringens förslag att skadestånd liksom i dag skall kunna utgå när ett

meddelat förbud mot otillbörlig marknadsföring och godkänt förbudsföreläggande,

slutligt eller interimistiskt, har överträtts. Det skall dock krävas uppsåt

eller oaktsamhet. Därutöver skall skadestånd, till skillnad mot vad som nu

gäller, kunna utgå när ett av domstol meddelat informationsåläggande eller ett

av Konsumentombudsmannen meddelat och godkänt informationsföreläggande har

överträtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Slutligen skall

skadeståndsskyldighet också föreligga vid överträdelser av de specifika

katalogreglerna.

Vem som skall kunna få skadestånd

Enligt den nuvarande marknadsföringslagen kan skadestånd utgå till

"konkurrerande" näringsidkare. Det är naturligt att också den nya lagen ger

konkurrerande näringsidkare det skyddet. Lagens syfte är dock att bereda skydd

även för näringsidkare som inte står i ett konkurrensförhållande till den

näringsidkare som svarar för marknadsföringen. Regeringen föreslår därför att

begränsningen till "konkurrerande" näringsidkare tas bort. Det bör vara

tillräckligt med den avgränsning som kravet på adekvat kausalitet

(orskakssamband mellan marknadsföringsåtgärden och skadan) innebär.

 Både den gällande och den föreslagna marknadsföringslagen är avsedda att

främja såväl konsumenters som näringsidkares intresse av att marknadsföring är

vederhäftig och tillbörlig. En marknadsföringsåtgärd som är otillbörlig mot

näringsidkare är i många fall också otillbörlig mot konsumenter. Trots detta har

konsumenter enligt gällande lag inte rätt till skadestånd. Däremot kan

konsumenter få skadestånd enligt allmänna skadeståndsregler för skada på grund

av vilseledande marknadsföring som utgör bedrägeri eller oredligt förfarande.

Detta jämte möjligheterna att få skadestånd enligt köprättsliga eller andra

kontraktsrättsliga regler var för övrigt ett av motiven för begränsa marknadsfö-

ringslagens skadeståndsregler till näringsidkare (jfr prop. 1970:57, s. 101).

 Mot bakgrund av att den nya lagens skyddsintresse omfattar både näringsidkare

och konsumenter framstår det rent principiellt som inkonsekvent att rätten till

skadestånd vid förfaranden i strid med lagens bestämmelser skall vara

förbehållen näringsidkare. Inte minst mot bakgrund av det arbete som för

närvarande bedrivs inom den s.k. Grupptalanutredningen (Ju 1991:04) och som

syftar till att skapa inhemska regler om grupptalan, kan det förväntas att

konsumenternas processuella ställning kommer att stärkas. Det finns därför

anledning att räkna med att konsumenterna i framtiden kommer att kunna utnyttja

möjligheter till skadestånd på ett mer effektivt sätt än i dag. Om en

skadeståndsrätt införs även för konsumenter, kan det också underlätta för

näringsidkare och konsumenter att träffa uppgörelser i godo, när de är ense om

att en marknadsföringsåtgärd har varit vilseledande eller på något annat sätt

otillbörlig. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att både

principiella och praktiska skäl talar för att också konsumenter skall vara

skadeståndsberättigade enligt den nya lagen. Härigenom tydliggörs att

skyldigheten att iaktta god marknadsföringssed gäller såväl mot konsumenter som

mot näringsidkare.

Beräkning av skadeståndet

Den föreslagna lagens skadeståndsbestämmelser avser endast ersättning för ren

förmögenhetsskada i skadeståndslagens mening. Det åligger den som gör anspråk på

ersättning att visa omfattningen av den skada som ersättning yrkas för.

Föreligger svårigheter att uppfylla beviskravet, får dock regeln om bevislättnad

i 35 kap. 5 § rättegångsbalken tillämpas. Enligt den bestämmelsen får rätten -

om det är fråga om uppskattning av en inträffad skada och om det inte är möjligt

att uppnå full bevisning beträffande skadan - uppskatta skadan till ett skäligt

belopp.

 Skadeståndet till näringsidkare kan bl.a. avse att kompensera negativ inverkan

på omsättningen. Ersättning kan också utgå för utgifter som en näringsidkare har

haft för att motverka följderna av den otillbörliga marknadsföringen.

Näringsidkaren bör således få ersättning för åtgärder som han vidtar för att

begränsa sin skada.

 I patentlagen (1967:837) finns en bestämmelse som anger att man vid beräkning

av skadestånd för patentintrång skall ta hänsyn till "patenthavarens intresse av

att patentintrång inte begås och till övriga omständigheter av annan än rent

ekonomisk betydelse". Liknande bestämmelser har nyligen införts i t.ex.

varumärkeslagen och mönsterskyddslagen (SFS 1994:232 och 1994:235).

 En bestämmelse med motsvarande innehåll skulle kunna fylla en viktig funktion

också i den nya marknadsföringslagen. Om en otillbörlig marknadsföringsåtgärd

innebär ett direkt utnyttjande av en annan näringsidkares ställning på

marknaden, uppstår erfarenhetsmässigt nästan alltid skada på den goodwill

näringsidkaren åtnjuter på marknaden. Regeringen föreslår därför att det införs

en uttrycklig bestämmelse som gör det möjligt att ersätta även sådan skada. Den

kan lämpligen utformas på motsvarande sätt som skett i de immaterialrättsliga

lagarna, dvs. så att det sägs att hänsyn får tas även till omständigheter av

annan än ekonomisk art när skadeståndet skall bestämmas. De svårigheter som kan

uppkomma i dessa fall när det gäller att bestämma skadans omfattning i

ekonomiska termer, bör kunna lösas med den förut nämnda regeln i 35 kap.

rättegångsbalken.

 Skadestånd till konsumenter torde främst bli aktuellt när en konsument har

föranletts att vidta en åtgärd på grund av påståenden i en otillbörlig

marknadsföring. I sådana fall bör ersättning utgå för konsumentens utgifter för

åtgärden. I princip bör skadeståndsskyldigheten även omfatta den situationen att

den otillbörliga marknadsföringen har föranlett konsumenten att avstå från en

åtgärd, om detta har inneburit skada. Kravet på adekvat kausalitet utgör också

här en viktig avgränsning.

 Även andra frågor får bedömas enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler,

såsom förutsättningar för jämkning av skadeståndet och fleras medverkande till

ett skadeståndsgrundande förfarande. Av sådana regler följer också en skyldighet

för den skadelidande att begränsa sin skada. Regeringen återkommer i

författningskommentaren till den närmare innebörden av de föreslagna

bestämmelserna.

Preskription

Den nuvarande marknadsföringslagen innebär att talan om skadestånd måste väckas

inom fem år från det att skadan uppkom för att inte rätten till ersättning skall

gå förlorad. Utredningen har ansett att detta är en alltför lång tid och i

stället föreslagit en tid om tre år.

 På det immaterialrättsliga området liksom på konkurrensområdet gäller en

femårig preskriptionstid. Det är svårt att se några vägande skäl till att ha en

avvikande reglering på det marknadsrättsliga området. Några egentliga nackdelar

med den nuvarande regleringen har inte heller framkommit. I praktiken torde det

vara ovanligt att talan väcks flera år efter skadans uppkomst. Regeringen

föreslår därför att en femårig preskriptionstid skall gälla också i den nya

marknadsföringslagen.

8.4 Utplånande av vilseledande framställningar

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Rätten skall kunna förordna att vilseledande|

| framställningar på varor m.m. utplånas eller ändras så att de inte|

| längre är vilseledande, om ett förbud vid vite mot viss marknads-|

| föring eller en föreskrift i den s.k. katalogen har överträtts. |

| Kan syftet inte uppnås på annat sätt, får domstolen förordna att|

| egendomen skall förstöras. |

| Egendomen skall kunna bli föremål för säkerhetsåtgärd efter |

| mönster av reglerna i 15 kap. rättegångsbalken. Förs talan om |

| utplånande m.m. i samband med talan om utdömande av vite skall i|

| stället bestämmelserna om beslag i brottmål tillämpas. |

| Beslut om utplånande skall på yrkande av part kunna meddelas |

| i mål om förbud, marknadsstörningsavgift, skadestånd och utdömande|

| av vite, under förutsättning av att det har skett en överträdelse|

| av en regel i den s.k. katalogen eller ett förbud vid vite mot |

| viss marknadsföring. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att förordnande om utplåning m.m.

skall kunna beslutas om egendomen använts i strid mot 5-16 §§ utredningens

lagförslag eller om det föreligger en överträdelse av ett vitesförbud som

meddelats med stöd av 4-16 §§ utredningens lagförslag. Beslut skall dock bara

kunna meddelas i samband med utdömande av vite eller marknadsstörningsavgift.

Det skall alltid vara möjligt att ta egendomen i beslag enligt reglerna om

beslag i brottmål.

 Remissinstanserna: Få remissinstanser har uttalat sig särskilt i denna fråga.

Annonsörföreningen anser att bestämmelsen bör utvidgas till att omfatta också

överträdelser av generalklausulen och de specifika förbudsreglerna såvitt gäller

informationsskyldighet.

 Skälen för regeringens förslag: Vid överträdelse av ett vitesförbud enligt

generalklausulen om otillbörlig marknadsföring eller av någon straffbestämmelse

kan, enligt 18 § marknadsföringslagen, allmän domstol efter vad som är skäligt

förordna att vilseledande framställning som finns på vara, förpackning,

reklamtryck, affärshandling eller dylikt skall utplånas eller ändras så att den

inte längre är vilseledande. Kan detta inte uppnås på annat sätt, får domstolen

förordna att egendomen skall förstöras. Egendomen kan bli föremål för beslag,

varvid reglerna om beslag i brottmål skall tillämpas. Frågan om utplånande m.m.

kan prövas av domstolen utan yrkande.

 Den nuvarande ordningen måste ses mot bakgrund av förarbetsuttalanden som

gjordes vid införandet av 1970 års lag om otillbörlig marknadsföring. Det till

Lagrådet remitterade förslaget innebar att beslut om utplånande skulle få

meddelas bara i samband med utdömande av vite eller ådömande av ansvar. Lagrådet

gjorde invändningar mot förslaget i den delen och menade att stadgandet var väl

snävt avfattat. Enligt Lagrådet krävde hänsyn till den allmänhet som kan bli

vilseledd och till den näringsidkare som lider skada av den vilseledande fram-

ställningen att ett ingripande skulle kunna ske redan när en överträdelse av

bestämmelserna i fråga objektivt sett föreligger, även om överträdelsen t.ex. på

grund av brist i det subjektiva rekvisitet inte föranleder straff (se prop.

1970:57 s. 134 f.). Departementschefen anslöt sig till Lagrådets mening (prop.

s. 192).

 Av intresse är vidare att både departementschefen och Lagrådet såg utplånande

som en form av förverkande. Man ansåg därför bestämmelsen i dåvarande 36 kap.

4 § brottsbalken (nuvarande 36 kap. 5 § brottsbalken) tillämplig i fråga om

ingripande mot tredje man. Bestämmelsen anger den krets hos vilken förverkande

får ske till i huvudsak gärningsmän och medverkande, den som har beretts vinning

av brottet, och den som förvärvat egendomen under vissa omständigheter. Lagrådet

anförde att det följde av sammanhanget att bestämmelsen om förverkande skulle

tillämpas analogt vid ingripande i anledning av överträdelse av ett vitesförbud.

Det skall dessutom noteras att det enligt lagen vilade på allmän åklagare att

föra talan om både ansvar, utdömande av vite och utplånande.

 I samband med att lagen (1985:206) om viten infördes gjordes en ändring i

marknadsföringslagen som innebar att talan om utdömande av vite hädanefter

skulle föras av Konsumentombudsmannen eller den som annars ansökt om förbudet

eller åläggandet (17 §). Vilken betydelse detta skulle ha för frågan om vem som

har rätt att föra en talan om utplånande berördes inte i lagstiftningsärendet.

Troligast är att sådan talerätt numera tillkommer både Konsumentombudsmannen och

allmän åklagare.

 Marknadsföringsutredningens förslag innebär att både överträdelser av ett

förbud vid vite mot viss marknadsföring och överträdelser av de avgiftsgrundande

reglerna i den s.k. katalogen skall kunna föranleda ingripande genom utplånande.

Förslaget framstår som en naturlig följd av att marknadsstörningsavgift ersätter

straff som direktverkande sanktion. Möjligheten att utplåna vilseledande

framställningar på varor m.m. kan i många fall antas ha ett stort värde, vilket

skulle förringas avsevärt om ett ingripande alltid förutsatte att det förelåg

ett vitesförbud. Detta talar för att utredningens förslag i den här delen bör

genomföras. Det har vid remissbehandlingen ifrågasatts om inte en överträdelse

av generalklausulen borde utgöra en självständig grund för ett beslut om ut-

plånande. Regeringen bedömer att behovet av en sådan möjlighet inte torde vara

särskilt stort. Dessutom bör den typ av ingripande som ett beslut om utplånande

utgör inte kunna följa annat än när det är fråga om överträdelser av mera

konkret utformade handlingsregler än en generalklausul.

 Till skillnad från vad som gäller i dag bör det förutsättas ett yrkande av

part för att domstolen skall få pröva en fråga om utplånande m.m.

 När det gäller frågan om i vilka sammanhang en fråga om utplånande får tas upp

menar regeringen att man inte behöver begränsas av de förutsättningar som gäller

för att sådana beslut skall få meddelas. Utredningen föreslår att en fråga om

utplånande endast skall få tas upp i samband med utdömande av vite eller

marknadsstörningsavgift. Regeringen menar för sin del att det finns goda skäl

för att tillåta att en fråga om utplånande får tas upp i även i mål om förbud

och skadestånd. Det finns inte anledning att hindra den som för talan om ett

förbud att få en fråga om utplånande prövat i den processen. I många fall torde

nämligen talan om förbud grunda sig på att en regel i den s.k. katalogen har

överträtts. Det är i dessa fall rimligt att käranden kan få ett yrkande om

utplånande prövat i samband med prövningen av om ett förbud skall meddelas, utan

att behöva invänta en överträdelse av ett meddelat vitesförbud. Det nu förda

resonemanget gäller också för skadeståndsmålens del. Förutsättningarna för att

ett beslut om utplånande skall meddelas bör dock vara desamma som enligt

utredningens förslag - nämligen att det har förekommit en överträdelse av en

föreskrift i den s.k. katalogen eller av ett förbud vid vite mot viss

marknadsföring.

 Mål om åläggande att lämna information rör frågan om näringsidkaren skall

lämna information om sin marknadsföring. Något behov av att i ett sådant mål

kunna ta upp en fråga om utplånande finns inte. En sådan fråga bör därför inte

kunna tas upp i ett mål som enbart rör åläggande. En fråga om utplånande bör

inte heller kunna prövas i ett mål som enbart rör förbud mot otjänliga

produkter. I mål om utdömande av vite bör av naturliga skäl möjligheten att få

en fråga om utplånande prövad begränsas till fall där yrkandet grundar sig på

överträdelse av det aktuella vitesförbudet.

 Med den konstruktion regeringen föreslår - att frågan om utplånande behandlas

som ett biyrkande i ett pågående mål - följer att talerätten i frågor om

utplånande tillkommer den som har talerätt i det mål där frågan tas upp.

Regeringens förslag när det gäller handläggningen av mål enligt

marknadsföringslagen innebär, som närmare kommer att utvecklas i det följande

(avsnitt 9.5.1 och 9.5.2), att rättegångsbalkens regler för tvistemål i stor

utsträckning skall tillämpas. Avskaffandet av straffbestämmelserna innebär också

att marknadsföringsmålen mera närmar sig civilrätten. Äldre förarbetsuttalanden

som innebär att ett beslut om utplånande kan betraktas som en form av

förverkande enligt brottsbalkens bestämmelser torde därför sakna aktualitet

beträffande bestämmelserna om utplånande i den nya marknadsföringslagen.

 Med undantag av mål om utdömande av vite och, i vissa fall, mål om skadestånd

skall, enligt vad regeringen föreslår i det följande (avsnitt 9.1), samtliga

typer av mål enligt marknadsföringslagen prövas av Stockholms tingsrätt med

möjlighet att överklaga hos Marknadsdomstolen som andra och sista instans. Mål

om utdömande av vite kommer dock även i fortsättningen att prövas av allmän

domstol. Det innebär att frågor om utplånande kommer att prövas av Stockholms

tingsrätt och Marknadsdomstolen. I de fall en sådan fråga tas upp i ett mål om

utdömande av vite kommer den dock att prövas av allmän domstol, (tingsrätt,

hovrätt och HD). Detta kan naturligtvis innebära vissa nackdelar. När den

allmänna domstolen skall ta ställning till om ett förelagt vite skall utdömas

prövas inte frågan om lämpligheten av vitesföreläggandet utan endast dess

laglighet. Olägenheterna med att marknadsrättsliga frågor i dessa fall kommer

under allmän domstols prövning är därför försumbar. Det kan tänkas innebära

större bekymmer i detta hänseende när en fråga om utplånande prövas av allmän

domstol i ett mål om utdömande av vite. I dessa fall kan dock yrkandet om

utplånande endast tas upp om det grundar sig på en överträdelse av ett

vitesförbud. Domstolen torde dock vid sin prövning av utplånandefrågan i dessa

fall sällan ha anledning att gå in på annat än om det förfarande som har

påtalats faller inom förbudets räckvidd och om det är skäligt att ett beslut om

utplånande meddelas.

 En fråga om utplånande kan också i andra fall komma att prövas av andra

tingsrätter än Stockholms tingsrätt, nämligen om den som vill föra en talan om

skadestånd väljer att väcka sin talan vid exempelvis tingsrätten i hemorten

enligt den undantagsregel som föreslås. Prövningen av frågan om utplånande torde

i dessa fall omfatta i stort sett samma frågor som själva skadeståndsfrågan. Det

bör därför kunna accepteras att frågor om utplånande kan prövas också i ett

skadeståndsmål vid en annan tingsrätt än Stockholms tingsrätt. Därtill kommer

att det vid ett överklagande är Marknadsdomstolen som överprövar frågan.

 Egendom som kan bli föremål för ingripande genom utplåning osv. kan i dag bli

föremål för beslag enligt reglerna därom i brottmål, i avvaktan på förordnande

enligt 18 § marknadsföringslagen. Med hänsyn till att tvistemålsregler nu

föreslås gälla i mål enligt marknadsföringslagen bör möjligheterna att ta hand

om egendomen regleras efter mönster av bestämmelserna om säkerhetsåtgärder i 15

kap. rättegångsbalken. Regleringen kan lämpligen utformas på liknande sätt som i

fråga om interimistiska beslut om förbud eller åläggande (jfr avsnitt 8.1.1).

 En säkerhetsåtgärd bör således få beslutas om käranden visar sannolika skäl

för bifall till sitt yrkande om utplånande och det skäligen kan befaras att

näringsidkaren genom att vidta eller låta bli att vidta en viss handling

förringar betydelsen av ett beslut om utplånande. Som huvudregel bör gälla att

ett beslut inte får meddelas utan att motparten har hörts. Om det är fara i

dröjsmål bör dock en säkerhetsåtgärd kunna beviljas omedelbart utan att

svaranden har hörts. På samma sätt som föreslagits när det gäller interimistiska

beslut om förbud och ålägganden bör beslutet gälla omedelbart. När någon annan

än Konsumentombudsmannen för talan skall vidare säkerhet ställas. Bestämmelsen i

15 kap. 8 § rättegångsbalken där det framgår att en säkerhetsåtgärd i vissa fall

skall hävas bör också göras tillämplig.

 När det gäller yrkanden om utplånande som framställs i samband med talan om

utdömande av vite är förutsättningarna något annorlunda. Ett sådant mål skall

enligt 8 § lagen om viten i tillämpliga delar handläggas enligt reglerna i

rättegångsbalken om åtal för bötesbrott. Konsumentombudsmannen eller annan

sökande intar alltså här ställning av en "privat" åklagare. Det får i

överensstämmelse med detta anses ligga närmast till hands att säkerhetsåtgärder

i dessa fall får ske genom beslag, enligt bestämmelserna om beslag i brottmål,

vilket motsvarar den ordning som gäller i dag.

8.5 Vissa frågor om förhållandet mellan sanktionsformerna

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Om en näringsidkare överträder ett förbud |

| eller underlåter att följa ett åläggande som har meddelats vid |

| vite, får han inte åläggas att betala marknadsstörningsavgift för|

| en åtgärd eller underlåtenhet som omfattas av förbudet. I övrigt|

| skall ingen sanktionsform ha företräde framför en annan. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Marknadsdomstolen påpekar att det som sägs i förslagets

allmänna motivering beträffande företrädesordningen mellan vite och

marknadsstörningsavgift är oklart i vissa avseenden och bör förtydligas (avses

t.ex. med "vitesförbud" vite?). Kabelnämnden, som tillstyrker införandet av en

marknadsstörningsavgift, påpekar att detta leder till att ett programföretag i

vissa fall riskerar både vitesföreläggande från Kabelnämnden och

marknadsstörningsavgift enligt den föreslagna lagen, vilket skulle kunna

underlätta tillämpningen även på radio- och TV-området.

 Skälen för regeringens förslag: En överträdelse av marknadsföringslagens

bestämmelser om otillbörlig marknadsföring och om informationsskyldighet kan,

under särskilt angivna förutsättningar, tänkas komma att sanktioneras på fyra

olika sätt: 1) beslut om förbud eller åläggande vid vite och i ett senare skede

vitets utdömande, 2) påförande av marknadsstörningsavgift, 3) utdömande av

skadestånd och 4) ådömande av straff på grund av brott enligt någon lagregel

utanför marknadsföringslagen. Det finns anledning att närmare överväga vilket

förhållande som bör råda mellan dessa sanktionsformer när en överträdelse

aktualiserar bruk av mer än en av dem.

Skadestånd i relation till övriga sanktioner

Skadeståndet skiljer sig från de övriga sanktionsformerna genom att det saknar

den offentligrättsliga karaktär som präglar vite, marknadsstörningsavgift och

straffansvar. Frågan om ersättning för skada rör ett privaträttsligt förhållande

mellan skadevållaren och den skadelidande. Det är med hänsyn till detta och i

övrigt uppenbart att möjligheten att döma ut skadestånd inte skall påverkas av

om näringsidkaren även drabbas av någon annan sanktion.

Förhållandet mellan vitesförbud eller vitesåläggande och marknadsstörningsavgift

Som har framhållits tidigare kommer en handling som medför avgiftsansvar också

att falla inom tillämpningsområdet för de bestämmelser som skall läggas till

grund för ett förbud eller åläggande vid vite. Sanktionerna grundas dock på

överträdelser av olika materiella lagregler, även om det är fråga om prövning av

påföljd i anledning av samma förfarande. Marknadsstörningsavgift skall dömas ut

vid överträdelse av någon bestämmelse i den s.k. katalogen, om regelbrottet

skett uppsåtligen eller genom oaktsamhet. Förbud kommer att kunna meddelas i

anledning av marknadsföringsåtgärder som strider mot generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring, utan krav på att något subjektivt rekvisit kan

styrkas. Ytterligare en skillnad ligger i förhållandet att förbud och ålägganden

avser att hindra framtida överträdelser, medan marknadsstörningsavgiften

ersätter straffet som direktverkande sanktion och avser marknadsföring som har

bedrivits. Mot bakgrund av dessa omständigheter bör både förbud eller åläggande

och marknadsstörningsavgift kunna komma i fråga med anledning av en och samma

marknadsföringsåtgärd. Regeringen återkommer till den problematik som nu har

berörts i samband med att frågan om rättskraften hos domar enligt

marknadsföringslagen tas upp (avsnitt 9.4).

 Konflikt kan också tänkas uppkomma mellan talan om utdömande av vite och

påförande av marknadsstörningsavgift. Det är i det fallet fråga om två

direktverkande sanktioner som har sin grund i samma marknadsföringsrättsliga

ändamålsöverväganden. I sådant fall bör, liksom i dag gäller vid konkurrens

mellan vite och straff, vitet ha företräde. En bestämmelse som anger detta bör

tas in i lagen. Den av Kabelnämnden berörda situationen har behandlats av

Radiolagsutredningen i dess slutbetänkande Ny lagstiftning om radio och TV (SOU

1994:105) till vilket hänvisas (s. 310 f.).

Förbud och åläggande i konkurrens med brottspåföljd

Ett förfarande som är förbjudet enligt marknadsföringslagen kan också innefatta

brott enligt brottsbalken eller någon specialstraffrättslig bestämmelse. Att en

enskild näringsidkare i sådant fall kan drabbas både av ett framåtblickande

vitesföreläggande och av straff är inget märkligt. Däremot kan det vid en första

blick framstå som obilligt mot näringsidkaren att både vite och straff döms ut.

Detta anses emellertid enligt gällande rätt befogat, med hänvisning till att

motiven för vitesföreläggandet och straffregeln får förutsättas vara olika (jfr

prop. 1970:57 s. 96 f.).

 Det kan visserligen tänkas undantagssituationer där vitessanktionen och

kriminaliseringen har sin grund i samma eller likartade ändamålsöverväganden.

Att utdöma dubbla påföljder kan då framstå som orimligt hårt mot näringsidkaren.

Sådana konkurrensfall får dock antas vara mycket sällsynta. Det är svårt att

finna en lagteknisk lösning för särbehandling av just dessa situationer. I

stället bör det lämpligen överlämnas till de rättstillämpande organen att vid

straffmätningen eller genom eventuell jämkning av vitet enligt 9 § lagen om

viten beakta intresset av att den sammanlagda påföljden inte blir oskäligt hård.

Förhållandet mellan marknadsstörningsavgift och brottspåföljd

Både marknadsstörningsavgift och brottspåföljd är direktverkande sanktioner. Som

nämnts under föregående rubrik kan det väcka betänkligheter att en näringsidkare

drabbas av dubbla påföljder på grund av ett och samma förfarande. Det finns

emellertid enligt vår mening inte anledning att se saken annorlunda när de

dubbla påföljderna består av marknadsstörningsavgift och straff än när både vite

och straff döms ut. Det kan därför i denna fråga hänvisas till det som nyss har

sagts om konkurrensförhållandet mellan vite och straff. Intresset av att

näringsidkaren inte drabbas av en oskäligt hård sammanlagd påföljd kan alltså

beaktas av domstolarna vid straffmätningen eller vid bestämmande av

marknadsstörningsavgiftens storlek.

 Det bör i detta sammanhang påpekas att det inte kan antas bli särskilt vanligt

att dubbla påföljder aktualiserar några konkurrensproblem. Flertalet av de brott

som en överträdelse enligt marknadsföringslagen kan innefatta är av sådan art

att de aldrig eller ytterst sällan bör tillåtas få något inflytande på storleken

av marknadsstörningsavgiften. Så är fallet när förfarandet är straffbart som

t.ex. bedrägeri eller svindleri. De syften och ändamål som ligger bakom dessa

straffstadganden är andra än dem som motiverar att avgift döms ut. En annan

viktig faktor som minskar antalet tänkbara konkurrenssituationer är att straff

endast kan ådömas en fysisk person medan marknadsstörningsavgift kan drabba

också företag och andra juridiska personer.

8.6 Upplysningsskyldighet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Nuvarande regler om att näringsidkare, på |

| uppmaning av Konsumentombudsmannen, skall tillhandahålla visst |

| utredningsmaterial, tas in i sak oförändrade i den nya |

| marknadsföringslagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen

har dock föreslagit en något utvidgad möjlighet att överklaga sådana anmaningar

mot vad som gäller i dag.

 Remissinstanserna: Ett par remissinstanser har berört denna fråga såvitt avser

de föreslagna reglerna om överklagande. Kammarrätten i Göteborg avstyrker

förslaget om att Konsumentombudsmannens beslut om anmaning skall överklagas hos

Stockholms tingsrätt och anser att sådana beslut i stället bör överklagas hos

förvaltningsdomstol. Stockholms tingsrätt ställer frågan om ärendelagen är

tillämplig när ifrågavarande beslut av Konsumentombudsmannen överprövas och

vidare om tingsrättens beslut i frågan kan överklagas vidare.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 11 § marknadsföringslagen är en

näringsidkare skyldig att på anmaning av Konsumentombudsmannen komma in med

yttrande eller upplysningar i ett ärende om tillämpningen av generalklausulerna

i 2-4 §§. En näringsidkare är vidare skyldig att på anmaning av ombudsmannen

tillhandahålla handlingar, varuprov och liknande som kan ha betydelse för

utredningen i ett ärende där ett förbud eller ett åläggande kan antas komma i

fråga. Om näringsidkaren inte efterkommer anmaningen får Konsumentombudsmannen

förelägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite.

 En näringsidkare som har meddelats ett förbud eller ett åläggande enligt 2-4

§§ är också enligt 16 § marknadsföringslagen skyldig att på anmaning av

Konsumentombudsmannen tillhandahålla de upplysningar, varuprover och liknande

som behövs för tillsynen över att förbudet eller åläggandet följs. Också i detta

fall kan Konsumentombudsmannen förelägga en tredskande näringsidkare att

fullgöra sin skyldighet vid vite.

 En förutsättning för att Konsumentombudsmannen skall kunna fullgöra sina

uppgifter enligt marknadsföringslagen på ett effektivt sätt är att han har

tillgång till relevant utredningsmaterial. Regeringen anser därför i likhet med

utredningen att de nuvarande reglerna om näringsidkares skyldighet att

tillhandahålla sådant material bör behållas i en ny marknadsföringslag.

 Som huvudregel gäller att en näringsidkare själv skall stå för de kostnader

som kan uppkomma med anledning av att han tillhandahåller Konsumentombudsmannen

handlingar eller annat utredningsmaterial. När det gäller varuprover och

liknande kan Konsumentombudsmannen dock lämna ersättning, om det finns särskilda

skäl för det. Också denna ordning bör, i likhet med vad utredningen har

föreslagit, behållas.

 När det gäller överklagande av sådana beslut gäller i dag enligt 22 § att

beslut om anmaning att lämna yttranden eller upplysningar enligt 11 § och

vitesförelägganden efter en sådan anmaning inte får överklagas. Övriga beslut

enligt 11 och 16 §§ får överklagas hos kammarrätten.

 Utredningen har föreslagit att alla nu aktuella beslut skall kunna överklagas.

Enligt regeringens mening finns inte anledning att ändra den ordning som nu

gäller i fråga om överklagbarheten. En skyldighet att yttra sig eller lämna

upplysningar i utredningen av ett ärende är inte så ingripande för den enskilde

som en skyldighet att tillhandahålla handlingar, varuprover och liknande. Något

behov från rättssäkerhetssynpunkt att kunna överklaga beslut om sådana

uppmaningar föreligger därför inte.

 Som nyss har redovisats överklagas nu aktuella beslut hos kammarrätten. För

att åstadkomma en så enhetlig instansordning som möjligt i marknadsföringsmål

bör, såsom utredningen också har föreslagit, Konsumentombudsmannens beslut i

dessa fall överklagas hos Stockholms tingsrätt. Tingsrättens beslut bör i sin

tur kunna överklagas hos Marknadsdomstolen som sista instans.

 I likhet med vad som i motsvarande fall gäller enligt konkurrenslagen (64 §

första stycket 2) bör lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

tillämpas på sådana överklagningsärenden.

9 Processen i marknadsföringsmål

9.1 Instansordningen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Stockholms tingsrätt blir första instans i |

| alla marknadsföringsmål. Det skall dock också vara möjligt att |

| väcka en talan om skadestånd enligt marknadsföringslagen vid någon|

| annan tingsrätt. Domar och beslut i marknadsföringsmål skall |

| kunna överklagas till Marknadsdomstolen som sista instans. Mål |

| om utdömande av vite som har förelagts med stöd av marknadsfö- |

| ringslagen skall även i fortsättningen handläggas i allmän |

| domstol. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer i stora drag med regeringens förslag.

Utredningen förordar dock en annan lösning i fråga om skadeståndsmålen.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till att det införs

ett tvåinstanssystem, i vissa fall med reservationen att detta endast skall

gälla i fråga om marknadsstörningsavgiften. Några remissinstanser menar att

målen inte bör koncentreras till Stockholms tingsrätt i första instans. Sveriges

Industriförbund, Grossistförbundet Svensk Handel, Läkemedelsindustriföreningen

och Bilindustriföreningen anför att de inte har något att erinra mot den

föreslagna ordningen och anser att det i och för sig är en fördel att samma

forumregler som numera gäller för konkurrensmål kommer att gälla enligt

marknadsföringslagen. De tillstyrker också förslaget att koncentrera

underrättsprocessen till Stockholms tingsrätt, men förordar att det övervägs en

modell enligt vilken ett mål som endast avser förbud eller åläggande bör kunna

hänskjutas direkt till Marknadsdomstolen i fall där parterna är överens om

detta. Även Handelshögskolan vid Göteborgs universitet, som ifrågasätter

tvåinstanssystemet vid förbuds- och åläggandemål, anser att en sådan möjlighet

att hänskjuta mål bör övervägas. Kammarrätten i Göteborg menar att parternas

intresse av att kunna processa i en domstol så nära sitt hemvist som möjligt

talar för att Stockholms tingsrätt inte bör vara exklusivt forum i första

instans och att det talar i samma riktning att alla tingsrätter, enligt

utredningsförslaget, får ta upp mål som enbart rör skadestånd.

Grupptalanutredningen känner sig inte heller övertygade om att Stockholms

tingsrätt bör vara ensam behörig att ta upp mål enligt marknadsföringslagen.

Tvärtom menar utredningen att det finns klara processekonomiska vinster med att

låta samtliga tingsrätter kunna pröva denna typ av mål. Grupptalanutredningen

ansluter sig till de synpunkter som framförts i betänkandet om att åtskilliga

mål är av enkel beskaffenhet och okomplicerade ur bedömningssynpunkt. Att i

sådant fall fördyra processen genom att tvinga parter, ombud och vittnen och

andra att företa kanske långa resor till Stockholm framstår inte som ändamålsen-

ligt. Grupptalanutredningen har bl.a. också påpekat att vissa kumula-

tionsmöjligheter motverkas om målen koncentreras till enbart en tingsrätt samt

framfört vissa synpunkter på lagtextens utformning när det gäller talerätts- och

forumreglerna. Även Dagligvaruleverantörers Förbund uttrycker tveksamhet till

förslaget att Stockholms tingsrätt skall vara exklusivt forum och menar att

alla tingsrätter bör kunna vara första instans. Finansinspektionen har ingen

erinran mot att det av rättssäkerhetsskäl för mål om marknadsstörningsavgift

införs ett tvåinstanssystem med Stockholms tingsrätt som första instans och

Marknadsdomstolen som andra instans, men ifrågasätter behovet av nämnda system

vid beslut om förbud eller åläggande vid vite. Konsumentverket, Konsu-

mentvägledarnas förening och verdandi godtar tvåinstansförslaget i fråga om

avgiftsmålen men vill bibehålla nuvarande handläggningsordning vid förbud och

åläggande. Konsumentverket anför som skäl för detta att det innebär mindre

kostnader och en snabbare process. Kooperativa förbundet tillstyrker

tvåinstansförslaget i mål om avgift, men anser i stället att övriga ärenden

skall prövas direkt av Marknadsdomstolen som första instans. Möjligen kan det

övervägas att även tillämpa tvåinstanssystem när talan väcks om skadestånd

eftersom det i sådana mål bl.a. kan uppstå relativt svåra bevisprövningsfrågor.

Svenska Föreningen för Industriellt Rättsskydd säger bl.a. att, om Marknadsdom-

stolen skall handlägga målen, kan denna domstol vara första instans och Svea

hovrätt andra instans. Svea hovrätt anser att inget hindrar att även

skadeståndsfrågor prövas av Marknadsdomstolen efter ett överklagande från

tingsrätten, detta för att undvika risken för motstridiga avgöranden i

Marknadsdomstolen respektive Högsta domstolen. Vidare har hovrätten synpunkter

på utformningen av forumregeln i 43 § som man anser bör preciseras så att den

tillgodoser de krav som ställs upp i Luganokonventionen.

 Skälen för regeringens förslag: I dag gäller att Marknadsdomstolen prövar

frågor om åläggande och förbud medan talan om straff, utdömande av vite,

utplånande av vilseledande framställningar och om skadestånd förs vid allmän

domstol. Marknadsdomstolens avgöranden går enligt 2 § lagen om Marknadsdomstol

inte att överklaga. Utredningens förslag innebär att det i frågor rörande förbud

eller åläggande, marknadsstörningsavgift och, i vissa fall, utplånande av

vilseledande framställningar införs ett tvåinstansförfarande med Stockholms

tingsrätt som underrätt och Marknadsdomstolen som sista instans. I fråga om

skadeståndstalan och talan om utdömande av vite innebär förslaget att den

nuvarande instansordningen behålls. Detsamma gäller när yrkande om utplåning

framställs i samband med talan om att vite skall dömas ut.

 Frågan om vilket eller vilka organ som skall utöva den dömande funktionen i

marknadsrättsliga mål har varit föremål för överväganden vid ett flertal

tillfällen (se bl.a. prop. 1970:57, 1971:15, 1975/76:81, 1976/77:110 och

1981/82:165 samt bet. 1970:3LU45, 1971:NU7, 1975/76:NU14 och 1978/79:NU27). I

samtliga dessa lagstiftningsärenden konstateras att ordningen med

Marknadsdomstolen som ensam instans i förbuds- och åläggandemål är att föredra

framför andra alternativ. Genom reformeringen av konkurrenslagen kom dock frågan

i ett annat läge när det gäller konkurrensmål. Införandet av en särskild kon-

kurrensskadeavgift gjorde det nödvändigt att ändra instansordningen (se prop.

1992/93:56 s. 36 f). Följaktligen gäller numera olika forumregler för å ena

sidan konkurrensmål och å andra sidan övriga marknadsrättsliga mål.

 Skälen för att Marknadsdomstolen har getts en exklusiv prövningsrätt i

förbuds- och åläggandefrågor enligt såväl marknadsföringslagen som andra

marknadsrättsliga lagar, kan i huvudsak sammanfattas med intresset av att snabbt

få till stånd slutliga avgöranden i frågor som rör tilllämpningen av

generalklausuler och att värna om domstolens prejudicerande och rättsskapande

funktion. Det har också förts fram synpunkter om att de allmänna domstolarna

saknar erfarenhet av sådana ekonomiska faktorer och förhållanden i övrigt som

sätter sin särskilda prägel på marknadsrättsliga tvister. Den

rättssäkerhetsgaranti som flerinstansförfarandet innebär har ansetts uppfylld

genom rättens särskilda sammansättning, ett flexibelt förfarande och det

förhållandet att talan om utdömande av vite skall föras vid allmän domstol.

 Införandet av marknadsstörningsavgift innebär att den marknadsföringsrättsliga

processordningen tillförs en till sin karaktär helt ny målgrupp.

Rättssäkerhetsaspekten får i avgiftsmålen en annan innebörd och betydelse än i

de målkategorier som Marknadsdomstolen handlägger i dag. Hänsyn till svarandens

rättstrygghet kräver att han kan få frågan om han skall påföras

marknadsstörningsavgift prövad i åtminstone två instanser. Om Marknadsdomstolen

skall kunna fortsätta att vara prejudikatinstans, måste följaktligen

avgiftsfrågan först prövas i en lägre rätt.

 Konkurrensrättens speciella karaktär har påkallat att konkurrensmål samlas hos

en enda domstol, Stockholms tingsrätt. Behovet att på motsvarande sätt

koncentrera underrättsprövningen till en instans är inte lika uttalat i

marknadsföringsmål. Den omständigheten att Konsumentombudsmannen, som föreslås

bli ensam primärt behörig att föra talan om marknadsstörningsavgift (jfr avsnitt

9.3), är stationerad i Stockholm kan visserligen tala för att Stockholms

tingsrätt görs till exklusivt forum. Å andra sidan kan det inte anses innebära

större besvär för Konsumentombudsmannen att väcka talan vid andra tingsrätter än

för näringsidkare att behöva svara vid tingsrätten i Stockholm.

 Det finns dock ett självständigt värde i att reglerna om behörig domstol är så

enhetliga som möjligt inom marknadsrätten. Strävan att samla den dömande

funktionen hos ett och samma organ, särskilt i konkurrensrättsliga och

marknadsföringsrättsliga mål, har haft stort inflytande på tillkomsten av

Marknadsdomstolen (se t.ex. prop. 1970:57 s. 61 f. och 161 f.). Även om

olikheterna i bedömningsgrunderna, utredningsbehovet osv. inte skall

undervärderas bör man hålla ihop de processuella systemen, om inte sakliga eller

organisatoriska skäl talar mot det.

 Ett annat tungt vägande argument för att utse Stockholms tingsrätt till

exklusivt forum är sammansättningsreglerna. Som framgår i det följande (avsnitt

9.2) föreslår regeringen att underrätten normalt skall bestå av både lagfarna

domare och ekonomiska experter när den avgör marknadsföringsmål i sak. Man får

anta att den personkrets från vilken sådana experter kan hämtas är relativt

begränsad. Inte minst praktiska skäl gör därför att man inte bör sprida

domstolsprövningen på alla tingsrätter.

 Sammanfattningsvis menar regeringen att både principiella och praktiska hänsyn

talar starkt för att Stockholms tingsrätt bör vara ensam behörig att som första

instans pröva mål om marknadsstörningsavgift.

 När det gäller förbuds- och åläggandemål innebär den nya marknadsföringslagen

inte några förändringar som direkt föranleder att instansordningen behöver

modifieras. Systemet med Marknadsdomstolen som ensamt prövningsorgan har

fungerat tillfredsställande både organisatoriskt och från

rättssäkerhetssynpunkt.

 Att bibehålla Marknadsdomstolen som exklusiv domstol i dessa fall kan dock

medföra väsentliga nackdelar i den nya situation som uppstår genom tillkomsten

av avgiftsmålen. Olika instansordningar omöjliggör kumulation av förbuds- och

avgiftsmål i första instans. Det får antas bli vanligt att Konsumentombudsmannen

när han för talan om marknadsstörningsavgift samtidigt framställer yrkande om

förbud eller åläggande, antingen kumulativt eller i andra hand. En ordning som

innebär att Konsumentombudsmannen måste processa två gånger om sanktionering av

samma förfarande är olycklig ur processekonomisk synvinkel. Man måste i det

sammanhanget dessutom beakta risken för att någon annan taleberättigad väcker

talan om förbud vid Marknadsdomstolen medan avgiftsmålet fortfarande pågår i

tingsrätten.

 Det har i olika sammanhang hävdats att ett tvåinstansförfarande leder till

utdragna och dyrare processer och att ett sådant förfarande kan undergräva

Marknadsdomstolens roll som prejudikatinstans. Regeringen kan inte instämma i

dessa farhågor. Genom möjligheten till interimistiska beslut kan man snabbt få

till stånd ett förbud eller ett åläggande. Regeringens förslag i det föregående

innebär att den möjligheten vidgas.Det kan hävdas att kostnaderna för en process

självklart blir större om målet prövas i två instanser än om prövningen endast

sker i en instans. Här skall emellertid beaktas att inte alla mål kommer att

överklagas. Just kostnadshänsyn bidrar till att främst sådana mål där utgången

är tvivelaktig överklagas. Därigenom stärks också Marknadsdomstolens

prejudicerande och rättsskapande funktion. Domstolen kan ägna mer tid och

resurser åt de egentliga prejudikatmålen. I det syftet kan det på sikt också

aktualiseras att införa prövningstillstånd i förbuds- och åläggandemål. Att

tvåinstansförfarandet kan drabba en förlorande part ekonomiskt hårdare än om

Marknadsdomstolen varit enda instans väger i detta sammanhang lättare än de

faktorer som motiverar att instansordningen reformeras.

 Av dessa skäl och med beaktande av de synpunkter som angetts i fråga om

avgiftsmålen menar regeringen att Stockholms tingsrätt bör vara exklusivt

behörig att som första instans pröva mål om förbud och åläggande och att

tingsrättens avgörande skall kunna överklagas till Marknadsdomstolen.

 När det gäller frågan om vilken domstol som skall vara behörig att pröva mål

om utdömande av vite ser situationen något annorlunda ut än för övriga

marknadsrättsliga mål. Frågan var uppe till diskussion vid införandet av lagen

(1985:206) om viten. Det konstaterades då att bl.a. de förhållanden att vitets

storlek bestäms efter straffmätningsliknande principer och att talan ibland kan

föras av enskild part, starkt talar för att behålla systemet i vad det innebär

att målen handläggs vid allmän domstol. Som ytterligare motiv för en sådan

ordning uttalade departementschefen att det från dansk och norsk sida vid

förhandlingar om ett internordiskt samarbete med verkställigheten av utdömda

viten enligt marknadsrättsliga författningar lagts särskild vikt vid att ett

vite som Marknadsdomstolen förelagt för svensk del döms ut av allmän domstol (se

prop. 1984/85:96 s. 40 f.). Regeringen finner inte anledning att göra någon

annan bedömning i detta ärende. Det bör dock ges en möjlighet att, i stället för

att vända sig till den domstol som är behörig enligt allmänna forumregler,

begära utdömande av vite enligt marknadsföringslagen vid Stockholms tingsrätt.

 Detta innebär att allmän domstol i vissa fall har att pröva frågor enligt

marknadsföringslagen, vilket skulle kunna sägas motverka ambitionen att

koncentrera prövningen av marknadsföringsrättsliga prejudikatfrågor till en

instansordning. I ett mål om utdömande av vite har dock inte domstolen till

uppgift att pröva vitesföreläggandets lämplighet, utan dess laglighet. Det bör

mot den bakgrunden kunna accepteras att allmän domstol i dessa fall har att

pröva frågor med anknytning till marknadsföringslagen.

 Som framgått i det föregående (avsnitt 8.3) kommer i en ny marknadsföringslag

rätten till skadestånd att gälla både för näringsidkare och konsumenter och vara

kopplad till överträdelser av förbud och ålägganden som har meddelats med stöd

av lagen och till de specifika förbudsreglerna. En sådan reglering skapar en

stor risk för motstridiga avgöranden i viktiga principfrågor, om man behåller

den nuvarande instansordningen intakt. Den situationen skulle kunna inträffa att

Högsta domstolen i en skadeståndsprocess och Marknadsdomstolen i ett sanktions-

mål kommer till motsatta uppfattningar i fråga om ett bestämt förfarande strider

mot en viss bestämmelse i marknadsföringslagen. Detta talar starkt för att

skadeståndsmålen flyttas över till den marknadsrättsliga instansordningen. För

en sådan lösning talar också det förhållandet att det därigenom blir möjligt att

i skadeståndsfrågor utnyttja den sakkunskap som sammansättningsreglerna i

marknadsföringsmål erbjuder och att kumulera en skadeståndstalan med talan om

förbud, åläggande eller marknadsstörningsavgift.

 Mot denna lösning talar det förhållandet att de som som vill föra talan om

skadestånd tvingas föra processen vid Stockholms tingsrätt som första instans

oavsett var i landet de hör hemma. Detta är särskilt olyckligt i mål där

enskilda konsumenter för talan om skadestånd, och i synnerhet om tvisten rör

värden som understiger ett halvt basbelopp (halva basbeloppet är för år 1994 17

600 kr). I sådana mål har nämligen den vinnande parten enligt bestämmelserna i

rättegångsbalken inte rätt att få arvode till ombud ersatt som

rättegångskostnad. En regel som innebär att Stockholms tingsrätt är exklusivt

behörig att pröva mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen kan också komma

i konflikt med Luganokonventionens behörighetsregler (jfr prop. 1991/92:128).

 Fördelarna med att skadeståndsmålen prövas i samma ordning som övriga

marknadsrättsliga mål är dock så stora att det inte bör komma i fråga att helt

förlägga handläggningen av skadeståndsmålen till den normala instansordningen.

Särskilt viktigt är det att inte prejudikatbildningen splittras, utan att den

äger rum i Marknadsdomstolen.

 Man kan mot bakgrund av det nu förda resonemanget överväga att införa en

möjlighet för käranden att väcka en talan om skadestånd enligt

marknadsföringslagen vid annan tingsrätt än Stockholms tingsrätt men ändå

behålla ordningen att domar och beslut i målen överklagas till

Marknadsdomstolen. Detta skulle visserligen innebära att marknadsföringsmålen

inte samlas till en enhetlig organisation på det sätt som är önskvärt och att

tingsrätter utan den särskilda erfarenheten av marknadsföringsrätten och utan

tillgång till ekonomiska experter dömer i denna typ av mål. En följd av att

skadeståndstalan väcks vid annan tingsrätt blir också att en kumulation med

andra marknadsföringsmål inte kan ske. Med hänsyn särskilt till att det endast

är fråga om en rätt att välja en annan tingsrätt - som är behörig enligt 10 kap.

rättegångsbalken - i stället för Stockholms tingsrätt bör dock detta kunna

accepteras. Det blir säkerligen också så att det i praktiken inte kommer att

röra sig om annat än ett fåtal fall där en skadeståndstalan förs vid någon annan

tingsrätt. Fördelarna med att föra skadeståndstalan vid Stockholms tingsrätt

torde i de flesta fall överväga.

 Regeringen föreslår att forumreglerna utformas i enlighet med det sagda och

att målen skall överklagas till Marknadsdomstolen också i de fall annan än

Stockholms tingsrätt prövat målen.

 I de marknadsföringsmål där Stockholms tingsrätt är exklusivt behörig gäller

enligt 10 kap. 17 § första stycket 2 rättegångsbalken att annan tingsrätt inte

är behörig att ta upp tvisten. Av 14 kap. 7 § första stycket rättegångsbalken

följer att förening av mål endast är möjligt om målen väckts vid samma domstol

och om samma rättegångsform är tillämplig för målen. Bestämmelsen i 10 kap. 17 §

rättegångsbalken torde inte vara tillämplig i fråga om skadeståndsmålen mot

bakgrund av möjligheten att väcka talan vid varje tingsrätt som är behörig

enligt 10 kap. rättegångsbalken. Det bör dock inte vara möjligt att kumulera ett

mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen med andra än mål enligt

marknadsföringslagen. Andra mål överklagas ju till hovrätt, vilket innebär att

gemensam handläggning är olämplig. En skadeståndstalan bör alltså endast få

förenas med andra mål enligt marknadsföringslagen, vilket som nyss nämnts endast

kan ske vid Stockholms tingsrätt. En särskild regel om detta bör tas in i

marknadsföringslagen. Bestämmelsen bör inte omfatta handläggningen vid

Marknadsdomstolen. Där förekommer ju endast marknadsrättsliga mål och

konkurrensmål. Några särskilda regler om kumulation kan inte anses behövas för

de fallen.

 Det bör inte heller vara möjligt för en skadelidande att i en mark-

nadsföringsprocess både få prövat sin rätt till skadestånd enligt mark-

nadsföringslagen och rätten till skadestånd på någon annan, icke-mark-

nadsrättslig, grund. Det kan tänkas att en näringsidkares marknadsföring

innefattar förfaranden som ligger på gränsen mellan det rent utomobligatoriska

skadeståndsansvaret och t.ex. ersättningsskyldighet på grund av culpa in

contrahendo. I ett sådant fall skulle det kunna vara en fördel om alla grunder

kunde prövas i en rättegång. En regel som tilllåter Stockholms tingsrätt och

Marknadsdomstolen att göra en sådan prövning skulle emellertid leda till

oklarheter i flera avseenden, bl.a. när det gäller omfattningen av rättskraften

i förhållande till grunder som inte har åberopats.

 Genomförandet av en ny instansordning enligt de riktlinjer som nyss har

angetts innebär att konkurrens- och marknadsföringsmålen förs närmare varandra,

men också att det i stort sett enhetliga regelsystem som generellt gällt för

marknadsrättsliga mål splittras upp. Detta är naturligtvis inte

tillfredsställande. Det kan därför finnas skäl att vid tillfälle göra en översyn

av instansordningen på det övriga marknadsrättsliga fältet. I det arbetet bör

den ordning som nu införs i marknadsföringsmål tjäna som vägledning.

9.2 Rättens sammansättning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Stockholms tingsrätt skall i marknadsfö- |

| ringsmål bestå av såväl lagfarna ledamöter som ekonomiska experter,|

| enligt samma ordning som gäller i konkurrensmål. Rör målet endast|

| frågan om skadestånd får tingsrätten dock ha den sammansättning som|

| följer av rättegångsbalken. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att mål vid tingsrätt skall

handläggas av rätten i den sammansättning som gäller enligt rättegångsbalken. Om

det behövs med hänsyn till målets eller frågans beskaffenhet får tingsrätten

dock ha den sammansättning som är föreskriven i 64 a och b §§ konkurrenslagen.

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal av remissinstanserna har yttrat sig

särskilt i denna fråga. Sveriges Köpmannaförbund menar att det är en fördel om

samma ledamöter kan medverka i marknadsrättsliga och konkurrensrättsliga mål

eftersom man då kan ta till vara deras samlade sakkunskap och få kontinuitet i

bedömingarna. Dagligvaruleverantörers Förbund, som anser det viktigt att

expertledamöter kan medverka i marknadsföringsmål, menar att förslaget att göra

Marknadsdomstolen till andra instans tillgodoser det behovet.

Konsumentvägledarnas förening menar att marknadsföringsärenden i de flesta fall

kräver speciell sakkunskap varför det saknas skäl att frångå den ordning som

råder idag. Husmodersförbundet Hem och Samhälle har understrukit vikten av att

rätten ser till att kompetens finns vid målets handläggning.

 Skälen för regeringens förslag: Förekomsten av expertmedverkan har alltsedan

det dåvarande Marknadsrådets tillkomst år 1970 betraktats som ett viktigt inslag

i den marknadsrättsliga domstolsprövningen. Fram till den 1 juli 1993 bestod

Marknadsdomstolen av en ordförande, en vice ordförande samt tio andra ledamöter,

av vilka fyra var särskilda ledamöter. En av de särskilda ledamöterna skulle

delta i ärenden om marknadsföring, om avtalsvillkor i konsumentförhållanden och

om produktsäkerhet. Ledamoten skulle ha särskild insikt i konsumentfrågor. I

samband med den nya konkurrenslagstiftningen ändrades reglerna bl.a. på så sätt

att domstolen numera består av en ordförande, en vice ordförande och fem

särskilda ledamöter. En av de särskilda ledamöterna skall vara jurist och ha

erfarenhet som domare. De andra särskilda ledamöterna skall vara ekonomiska

experter.

 Behovet av ekonomisk expertis brukar sägas vara föranlett speciellt av att

konkurrensärenden många gånger innehåller frågor som kräver kvalificerade

samhällsekonomiska och företagsekonomiska analyser. Däremot har behovet av sådan

expertis i marknadsföringsmål bedömts vara mindre, vilket motiverade att man

tidigare skilde mellan dem som skulle fungera som särskilda ledamöter i

konkurrensärenden och i marknadsföringsmål (jfr prop. 1970:57 s. 62 och s. 164).

Vid den senaste reformeringen av sammansättningsreglerna för Marknadsdomstolen

gjordes emellertid ingen distinktion mellan olika målkategorier när det gällde

att bedöma behovet av ekonomiska experter. I lagstiftningsärendet konstaterades

att de personer som enligt då gällande ordning var utsedda till särskilda

ledamöter med särskild insikt i näringslivets förhållanden respektive i

konsumentfrågor var professorer i nationalekonomi eller företagsekonomi och

alltså kvalificerade ekonomiska experter (prop. 1992/93:56 s. 57 f.).

 Enligt regeringens mening finns det inget som motiverar en annorlunda

bedömning av behovet av särskild expertis bland Marknadsdomstolens ledamöter när

domstolen handlägger marknadsföringsmål. Begreppet ekonomisk expert får därvid

anses tillräckligt vidsträckt för att man inom denna personkrets skall finna

någon person med särskild insikt i konsumentfrågor. Det saknas följaktligen

anledning att ur denna synvinkel ytterligare överväga frågan om ändring av

sammansättningsreglerna för Marknadsdomstolen.

 Enligt den instansordning som framöver kommer att gälla i marknadsföringsmål

blir Marknadsdomstolen en renodlad överrätt. Detta är bl.a. tänkt att stärka

domstolens ställning som prejudikatskapande och rättsutvecklande organ.

Tyngdpunkten i rättskipningen skall i fortsättningen ligga på Stockholms

tingsrätt. Många mål som stannar där kommer sannolikt att vara av tämligen enkel

beskaffenhet och röra okomplicerade sak- och rättsförhållanden. Behovet av

ekonomisk expertis bland rättens ledamöter framstår då som ganska ringa. I andra

mål kommer dock inslaget av sådan expertmedverkan att ses som en väsentlig

förutsättning för att tvistefrågorna skall bli så allsidigt och djupgående be-

lysta som sakens beskaffenhet kräver.

 Tingsrättens sammansättningsregler bör utformas så, att de ger utrymme för den

flexibilitet som marknadsföringsmålens olika karaktär och svårighetsgrad

påkallar. Här kan konkurrenslagens bestämmelser tjäna som vägledning. Dessa

bygger på den självklara - och viktiga - grundsatsen, att den sakliga

kompetensen bör vara lika i underrätter och överrätter. En annan ordning strider

mot principen att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i första instans.

 Enligt konkurrenslagen skall tingsrätten vid huvudförhandling bestå av två

lagfarna domare och två ekonomiska experter. Lagen ger emellertid också,

sammanställd med rättegångsbalkens föreskrifter om tingsrätts sammansättning,

utrymme för den flexibilitet som, i enlighet med vad som nyss har sagts, bör

eftersträvas. Så gäller t.ex. att tingsrätten vid huvudförhandling i förenklad

form eller i mål av enkel beskaffenhet är domför med en lagfaren domare.

Detsamma gäller vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid annan

handläggning som inte sker vid huvudförhandling. I fall som dessa får dock en

ekonomisk expert delta i rätten. Tingsrätten får också vid avgörande av mål utan

huvudförhandling och vid prövning av rättegångsfrågor, t.ex. interimistiska

beslut, ha stor sammansättning.

 Marknadsföringslagens bestämmelser om Stockholms tingsrätts sammansättning i

marknadsföringsmål bör ges samma innehåll som enligt konkurrenslagen. Det är

dock viktigt att påpeka att det bland de ekonomiska experter som utses finns

sådana som har insikt och kunskap i konsumentfrågor. När det gäller

Marknadsdomstolens sammansättning har nyss konstaterats att anledning att

överväga en förändring saknas när det gäller de ekonomiska experterna. Rör målet

enbart frågan om skadestånd bör tingsrätten alltid ha möjlighet att avgöra målet

i den sammansättning som gäller enligt rättegångsbalken. När talan förs om

enbart skadestånd och det yrkade beloppet inte överstiger hälften av basbeloppet

enligt lagen om allmän försäkring (halva basbeloppet är för år 1994 17 600 kr)

bör domstolen alltså kunna handlägga målet som ett s.k. småmål enligt 1 kap.

3 d § rättegångsbalken. I de fall ett mål om skadestånd enligt

marknadsföringslagen handläggs vid annan tingsrätt än Stockholms tingsrätt

enligt den speciella undantagsregeln (jfr avsnitt 9.2) gäller sjävklart de

allmänna reglerna i rättegångsbalken.

 Frågan är om det behövs en särskild regel för Marknadsdomstolens

sammansättning när det gäller mål som enbart rör skadestånd. När ett tvistemål

överklagas till hovrätten skall hovrätten avgöra målet i en sammmansättning med

tre eller, om tingsrätten vid sitt avgörande bestod av tre juristdomare, fyra

juristdomare. För Marknadsdomstolen gäller enligt 9 § i lagen om Marknadsdomstol

att rätten skall vara sammansatt av ordföranden och tre andra ledamöter. Tre av

Marknadsdomstolens ordinarie ledamöter är jurister. Det är således möjligt att

åstadkomma en sammansättning i ett skadeståndsmål med tre jurister och en

ekonomisk expert. Bestämmelsen om sammansättningen i Marknadsdomstolen bör mot

den bakgrunden kunna tillämpas också när ett renodlat skadeståndsmål prövas i

den högre instansen. Det finns inte heller andra skäl att ändra reglerna för

Marknadsdomstolens sammansättning med anledning av att domstolen nu får

ställning som överrätt.

9.3 Talerätten

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Talan i mål om förbud eller åläggande får föras|

| av Konsumentombudsmannen, sammanslutning av konsumenter, |

| löntagare eller näringsidkare eller av en enskild näringsidkare,|

| som berörs av överträdelsen. Det innebär att |

| Konsumentombudsmannens primära talerätt i sådana mål tas bort. |

| Påförande av marknadsstörningsavgift skall kunna ske på talan|

| av Konsumentsombudsmannen. Om denne i ett visst fall beslutar |

| att inte föra en sådan talan, skall näringsidkare som berörs av |

| överträdelsen och sammanslutningar av näringsidkare ha rätt att |

| väcka en sådan talan. |

| Talan om utdömande av vite får föras av Konsumentsombuds- |

| mannen. Om vitet har förelagts på talan av någon annan, skall även|

| denne kunna föra talan om utdömande av vitet. |

| Konsumentsombudsmannen skall underrättas, om en talan enligt |

| marknadsföringslagen väcks av någon annan. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer i stora drag med regeringens förslag.

Utredningen föreslår dock inte subsidiär talerätt för enskilda näringsidkare och

sammanslutningar av näringsidkare i mål om marknadsstörningsavgift.

 Remissinstanserna: Utredningens förslag mottas i huvudsak positivt av

remissinstanserna. Några har dock förslag till mer långtgående reformer. Således

anser Grupptalanutredningen och Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] att enskilda konsumenter

bör ges talerätt. Grupptalanutredningen anser att det saknas bärande skäl att

neka enskilda konsumenter en motsvarande talerätt som förslaget ger

näringsidkare och organisationer. Stockholms tingsrätt föreslår att även

generalklausulen i förslagets 4 § skall omfattas av marknadsstörningsavgiften

och att möjligen katalogreglerna och förbudssanktionen kan slopas helt. I så

fall menar tingsrätten att talan om avgift bör kunna föras även av näringsidkare

(och sammanslutningar) som berörs av marknadsföringsåtgärden. Även om förbud

behålls som sanktion vid sidan av avgiften, har tingsrätten svårt att se varför

Konsumentombudsmannen nödvändigtvis skall ha exklusiv talerätt i fråga om

avgiften. Eftersom Konsumentombudsmannen enligt förslaget skall underrättas när

mål om bl.a. avgift väcks av andra än honom själv, får han praktiska möjligheter

att ingripa om han finner det lämpligt. Även Konsumentverket anser att det bör

övervägas om inte näringsidkare bör få föra talan om marknadsstörningsavgift mot

bakgrund av att en sådan talan i exempelvis ett mål om misskreditering eller

marknadsföringskorruption inte är förenlig med Konsumentombudsmannens roll att i

första hand ta till vara konsumentintresset. Konsumentverket efterlyser också

ett klarläggande att berörd näringsidkare bör bistå Konsumentombudsmannen med

behövlig utredning när denne för talan i ett mål som primärt har intresse för en

näringsidkare. Verket har dock inte någon invändning mot att den primära

talerätten för Konsumentombudsmannen i fråga om förbud eller åläggande

avskaffas. Sveriges Marknadsförbund anför att marknadsstörningsavgiften kommer

att bli en "tandlös" sanktion, om inte den förfördelade parten eller dess

branschorganisation ges talerätt. Finansinspektionen förordar en ordning som

innebär att Konsumentombudsmannen får föra talan i marknadsföringsfrågor inom

Finansinspektionens område endast efter samråd med denna.

 Skälen för regeringens förslag: Frågan om vem som är behörig att föra talan i

mål enligt marknadsföringslagen regleras i 10 och 17 §§ marknadsföringslagen.

Talerätten är olika utformad beroende på vilken fråga rättegången rör. Ansökan

om förbud eller åläggande får göras av Konsumentombudsmannen. Beslutar denne för

visst fall att inte ansöka, får ansökan göras av en sammanslutning av

konsumenter, löntagare eller näringsidkare eller, beträffande förbud enligt

generalklausulen om otillbörlig marknadsföring, av en enskild näringsidkare som

berörs av handlingen (s.k. subsidiär talerätt). Talan om utdömande av vite får

väckas av Konsumentombudsmannen. I fråga om vite som Marknadsdomstolen har

förelagt på talan av någon annan får talan om utdömande föras även av denne.

Allmänt åtal för brott väcks av allmän åklagare efter medgivande av

Konsumentsombudsmannen.

 Talerättsreglerna inom marknadsrätten är, bortsett från konkurrenslagen,

enhetligt utformade. Det har i flera lagstiftningsärenden diskuterats

förändringar av bestämmelserna (se bl.a. prop. 1953:103, 1970:57, 1976/77:110

och 1984/85:213, bet. 1970:3LU45, 1975/76:NU14, 1985/86:LU10 och 1988/89:LU13

samt SOU 1966:271 och 1983:40). Frågan har i de flesta fall gällt enskilda

konsumenters brist på talerätt och enskilda näringsidkares subsidiära talerätt.

Trots att remissinstanserna i flera fall varit positiva till en utvidgning av

talerätten har propåer därom regelmässigt tillbakavisats i propositioner och

utskottsbetänkanden.

 Det marknadsrättsliga regelsystemet är nu föremål för genomgripande

förändringar både i materiellt och i processuellt hänseende. Även om

reformarbetet i detta skede är inriktat på marknadsföringslagen kan resultatet

av arbetet få genomslag också i fråga om handläggningen av andra

marknadsrättsliga måltyper. Med hänsyn till detta finns det anledning att ta upp

en mer allmän diskussion om talerättens utformning. Den diskussion som förs

avser talerätten i mål om förbud eller åläggande, marknadsstörningsavgift och

utdömande av vite. Att den som påstår sig vara berättigad till skadestånd alltid

kan föra talan om detta följer av allmänna principer och berörs därför inte i

det följande.

Mål om förbud och åläggande

Marknadsföringsutredningen har föreslagit att Konsumentombudsmannens primära

talerätt i fråga om förbud och ålägganden skall slopas. Förslaget har mottagits

positivt av i princip samtliga remissinstanser, inbegripet

Konsumentombudsmannen. Regeringen delar utredningens mening att det nu är tid

att ompröva tidigare uppfattningar om det lämpliga i att behålla en uppdelning

av talerätten i en primär och en subsidiär form när det gäller förbud och

ålägganden. Flera skäl talar för att den subsidiära talerätten har haft en

hämmande inverkan på enskilda näringsidkares och organisationers kraft, vilja

och förmåga att utnyttja sin behörighet att gå till domstol.

Konsumentombudsmannens beslut att inte agera i ärendet har försatt

näringsidkaren eller organisationen i ett psykologiskt otacksamt läge, medan

motparten kunnat i viss mån känna sig styrkt av avskrivningsbeslutet. I

anledning av det lagstiftningsärende som behandlas i prop. 1984/85:213 gjordes

visserligen ändringar i Konsumentombudsmannens instruktion som underlättade

situationen för enskilda näringsidkare. Tiden får emellertid nu anses mogen att

gå ett steg vidare och helt avskaffa kravet på att näringsidkare och organisa-

tioner först måste vända sig till Konsumentombudsmannen innan de kan väcka talan

på egen hand.

 I dag gäller att enskilda näringsidkare har en subsidiär talerätt i fråga om

förbud mot otillbörlig marknadsföring. Talerätten för enskilda näringsidkare bör

utvidgas till att avse också informationsålägganden. En sådan ändring torde inte

få någon stor praktisk betydelse, utan motiveras främst av principiella skäl.

 Marknadsföringsutredningen har också övervägt att införa en möjlighet för

enskilda konsumenter att föra talan om förbud eller åläggande enligt

marknadsföringslagen. Vidare har utredningen övervägt frågan om att införa en

möjlighet för t.ex. konsumentorganisationer att driva en process även till

förmån för personer som inte är medlemmar i organisationen.

 Redan i dag finns en möjlighet för organisationer att driva en process enligt

marknadsföringslagen. En enskild konsument saknar dock rätt att föra talan vid

Marknadsdomstolen. Detta har motiverats bl.a. med att det i annat fall finns

risk för att ett rättsligt förfarande inleds i trakasseringssyfte eller av

kverulanter (se prop. 1953:103 s. 263 f) En annan förklaring är att de marknads-

rättsliga lagarnas syfte är att skydda konsumenterna som grupp, inte direkt som

individer. Reglernas kollektiva skyddsobjekt och utpräglade syfte att påverka

beteendet på marknaden i stort har gjort att det satts i fråga om en enskild

konsument har ett befogat intresse av att vid sidan av myndigheter och organi-

sationer själv kunna agera rättsligt.

 Att ge enskilda konsumenter talerätt i den typ av mål det här är fråga om

innebär en stor förändring i förhållande till vad som gäller i dag och skulle få

konsekvenser bl.a. för frågor om rättskraftens omfattning och möjligheterna till

intervention. En utvidgning av talerätten bör därför föregås av ytterligare

överväganden där också remissinstanserna får ta ställning till ett i sin helhet

utarbetat förslag. Till detta kommer att de frågor som aktualiseras här övervägs

av Grupptalanutredningen (Ju 1991:04) som har till uppgift att se om man kan

förbättra möjligheterna att i domstol driva anspråk som är gemensamma eller

likartade för en stor grupp människor.

 Att en näringsidkare eller organisation väcker talan om förbud eller

ålägganden är inte samma garanti för att allmänintresset tas till vara på bästa

möjliga sätt, som när Konsumentombudsmannen för talan. För att motverka att illa

underbyggda eller utförda rättegångar skadar konsument- och

näringsidkarintressen bör en modifiering av talerättsreglerna förenas med en

föreskrift om att Konsumentombudsmannen särskilt skall underrättas om

rättegången i de fall där denne inte är part (jfr avsnitt 9.4).

 Konsumentombudsmannen bör vidare ges möjlighet att inträda som part vid sidan

av den som har väckt talan (se avsnitt 9.5.3). Det skall inte bortses från att

processen i ett sådant läge kan vara upplagd på ett sätt som ter sig mindre

lämpligt ur Konsumentombudsmannens synvinkel. Det får dock förutsättas att

domstolen i så fall ger Konsumentombudsmannen möjlighet att på ett

ändamålsenligt och effektivt sätt driva sin talan. Detta kan ske genom att det

sätts ut ny förberedelse eller att rätten förordnar om ytterligare skriftväxling

innan målet sätts ut till huvudförhandling. Situationen blir inte annorlunda än

när en självständig intervenient träder in i en rättegång vid allmän domstol i

ett sent läge under processen. De praktiska svårigheter som kan följa med att

flera uppträder på sökandesidan torde inte skilja sig från de som uppstår i

andra fall vid sådan processgemenskap som inte är ordinär. Problemen har fått en

utförlig behandling i flera rättsfall från Högsta domstolen (bl.a. NJA 1975 s.

611 och NJA 1988 s. 78) och i den juridiska litteraturen (t.ex. Klintberg,

Processgemenskap) och torde kunna bemästras också inom ramen för

marknadsföringsprocessen.

 En annan fråga som bör uppmärksammas och som hänger samman med avskaffandet av

Konsumentombudsmannens primära talerätt rör förhållandet mellan en talan som

anhängiggörs av en enskild - näringsidkare eller sammanslutning - och förbuds-

och informationsförelägganden som utfärdas av Konsumentombudsmannen. Ett godkänt

förbuds- eller informationsföreläggande skall gälla som en dom som har vunnit

laga kraft. Om en näringsidkare eller sammanslutning väcker talan mot

näringsidkaren om just den marknadsföring som föreläggandet avser bör därför

talan avvisas. Ett sådant rättegångshinder skall beaktas självmant av domstolen.

I praktiken torde dock frågan komma till rättens kännedom genom att

näringsidkaren eller Konsumentombudsmannen påtalar att ett godkänt föreläggande

finns.

Mål om marknadsstörningsavgift

En talan om marknadsstörningsavgift har flera likheter med en talan om en rent

straffrättslig reaktion på lagöverträdelser. Det ter sig därför naturligt att ge

Konsumentombudsmannen rollen av "åklagare" i mål om sådan avgift. En direkt

talerätt för enskilda kan vara mindre lämplig när det offentligrättsliga

inslaget är så framträdande som det är i en sådan talan.

 Det kan dock finnas skäl att tillerkänna den som berörs av en överträdelse

subsidiär talerätt på ungefär samma sätt som gäller för en målsägande vid brott

som faller under reglerna om allmänt åtal. En sådan talerätt kan vara

betydelsefull för den som anser sig särskilt utsatt i fråga om en viss

marknadsföringsåtgärd och där Konsumentombudsmannen beslutar att inte väcka

talan. Vissa av de regler som är sanktionerade med marknadsstörningsavgift är

föranledda av ändamålsöverväganden som primärt rör näringsidkarintressen. Det

går visserligen inte att dra någon skarp gränslinje mellan vad som är ett

allmänt konsumentintresse och vad som är ett allmänt näringsidkarintresse. De

flesta överträdelser av marknadsföringslagens bestämmelser kränker båda

intressena, men i olika hög grad. Särskilt vid regelbrott som innefattar

vilseledande efterbildningar o.dyl. kan dock kränkningen särskilt tydligt sägas

angå främst näringslivet. Att Konsumentombudsmannen i fall som de sistnämnda för

en avgiftstalan kan sägas stämma mindre väl överens med dennes uppgift att i

första hand ta till vara konsumentintresset. Också mot den bakgrunden är det

rimligt att, om Konsumentombudsmannen i ett visst fall beslutar att inte föra

avgiftstalan, sådan talan får föras av en enskild näringsidkare som berörs av

överträdelsen. Regeringen föreslår därför att enskilda näringsidkare ges en

sådan subsidiär rätt att föra talan om marknadsstörningsavgift.

 Den subsidiära talerätten bör också gälla för sammanslutningar av

näringsidkare. Sådana kan ju än mer än enskilda näringsidkare förväntas kunna -

och vilja - ta till vara allmänna näringsidkarintressen. Det är dock inte

nödvändigt att utsträcka den subsidiära talerätten till andra sammanslutningar.

 Marknadsföringslagens tillämpningsområde omfattar även sektorer där

tillsynsfunktionen är lagd på andra myndigheter än Konsumentombudsmannen.

Sålunda svarar t.ex. Finansinspektionen för tillsyn enligt

konsumenförsäkringslagen och konsumenkreditlagen, såvitt avser bank- och

försäkringsområdet. Det kan sättas i fråga om tillsynsmyndigheterna själva borde

få talerätt vid Marknadsdomstolen vid sidan av eller i stället för

Konsumentombudsmannen. Så har hittills inte varit fallet. Ingripanden på områden

som ligger under andra myndigheters tillsyn har i stället föregåtts av

informella samråd mellan tillsynsmyndigheten och Konsumentombudsmannen. Under

senare år har det dock skett en märkbar utveckling och förändring särskilt på

finansmarknaden, och i synnerhet när det gäller efterfrågan och utbud av

finansiella tjänster. Detta kan tala för att man tydligare bör klargöra

rollfördelningen mellan Finansinspektionen och Konsumentombudsmannen vid

ingripanden mot förfaranden som strider mot marknadsföringslagen.

 Det vore i detta skede att gå för långt att ge Finansinspektionen egen

talerätt i marknadsföringsmål. Konsumentombudsmannens vana att processa i sådana

mål bör tas till vara även på områden som ligger utanför dennes tillsyn. Det

måste dessutom antas att Konsumentombudsmannen har en annan överblick av

rättsutvecklingen på hela det marknadsföringsrättsliga området än andra

tillsynsmyndigheter.

 Å andra sidan kan det framstå som befogat att den myndighet som utövar tillsyn

på ett visst område i första hand får avgöra om ett ingripande skall komma till

stånd och i sådant fall på vilket sätt detta skall ske. Finansinspektionen

föreslår i sitt remissvar att Konsumentombudsmannen skall få föra talan endast

efter samråd med inspektionen. Syftet med förslaget skulle uppnås om man med

förebild från produktsäkerhetslagen gav Konsumentombudsmannen rätt att föra

talan enligt marknadsföringslagen i en fråga som omfattas av en annan

tilllsynsmyndighets område endast efter anmälan från tillsynsmyndigheten.

 En ordning där Konsumentombudsmannens talerätt är beroende av anmälan eller

samråd med en annan myndighet kan emellertid befaras leda till

tillämpningssvårigheter. Så kan exempelvis bli fallet när det gäller att avgöra

om en fråga faller under en annan tillsynsmyndighet eller inte. En sådan ordning

innebär dessutom att ansvaret splittras på ett sätt som kan leda till att

frågorna hamnar mellan två stolar. I praktiken fungerar det i dag så att

Konsumentombudsmannen samråder med en tillsynsmyndighet som berörs av den

aktuella frågan när man bedömer att det finns behov. Regeringen gör bedömningen

att det inte är nödvändigt att reglera skyldigheten att samråda.

Mål om utdömande av viten

Beträffande utdömande av viten finns det ingen anledning att utforma talerätten

på något annat sätt än som gäller i dag. Rätten att föra talan om utdömande av

vite bör således tillkomma både Konsumentombudsmannen och den som har fört talan

om förbudet eller åläggandet.

9.4 Frågor om rättskraft m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En dom i ett mål om förbud eller åläggande |

| skall ha en allmänt verkande rättskraft. En sådan dom skall dock|

| enligt en särskild regel i marknadsföringslagen kunna omprövas på|

| grund av ändrade förhållanden. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om rättskraften hos

rättens avgörande i förhållande till andra än parterna i målet. Däremot föreslår

utredningen att rättskraften skall vara relativ på så sätt att ett förbud eller

ett åläggande alltid skall kunna omprövas i mildrande riktning.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att rättens avgöranden bör ha

en allmänt verkande rättskraft. Företagarnas Riksorganisation anser, mot

bakgrund av förslaget att göra vissa målkategorier dispositiva, att frågan om

räckvidden av avgörandenas rättskraft bör utredas ytterligare.

Grupptalanutredningen uttalar att förslaget tycks utgå från att rättskraften hos

Marknadsdomstolens avgöranden är begränsad till parterna i målet. Enligt

utredningen tål det dock att diskuteras om inte rättskraften bör ha en annan

omfattning. Sveriges Industriförbund, Grossistförbundet Svensk Handel,

Läkemedelsindustriföreningen, Bilindustriföreningen och Sveriges Köpmannaförbund

har invänt att omprövning bör vara tillåtet även i skärpande riktning.

 Skälen för regeringens förslag: Att en dom vinner rättskraft innebär att den

fråga (sak) som har avgjorts genom domen inte får prövas på nytt (17 kap. 11 §

rättegångsbalken). En dom eller ett beslut i fråga om förbud eller åläggande

enligt den nuvarande marknadsföringslagen vinner vad man brukar säga relativ

rättskraft. Domen eller beslutet kan omprövas när ändrade förhållanden eller

annat särskilt skäl föranleder det. Omprövning kan leda till att det tidigare

avgörandet mildras eller skärps i förhållande till näringsidkaren. Vid

införandet av 1970 års lag om otillbörlig marknadsföring framhölls att

möjligheten till omprövning stämde överens med allmänna förvaltningsrättsliga

principer (se prop. 1970:57 s. 97 f). Inom förvaltningsrätten är det av hänsyn

till allmänna intressen många gånger önskvärt att ett beslut kan ändras. Den

enskildes intresse beaktas i sådant fall genom att omprövningen förutsätter att

det har tillkommit nya skäl och omständigheter. Särskilt när det gäller förbud

torde en myndighet som regel alltid fritt kunna skärpa, mildra eller upphäva ett

tidigare beslut (jfr Hellners m.fl., Nya Förvaltningslagen, 3:e uppl., s. 337).

 Bestämmelsen om omprövning i 12 § marknadsföringslagen skall ses mot denna

bakgrund. Bestämmelsen innebär att beslut i fråga om förbud eller åläggande inte

utgör hinder mot att samma fråga prövas på nytt, när ändrade förhållanden eller

annat särskilt skäl föranleder det. Motsvarande bestämmelser finns i de båda

avtalsvillkorslagarna och i produktsäkerhetslagen. Varken vid dessa lagars

tillkomst eller i andra lagstiftningssammanhang har omprövningsinstitutet satts

i fråga (se bl.a. prop. 1971:15 s. 79 f., 1975/76:34 s. 130 och 1988/89:23 s.

68). Det har dock sagts att omprövning bör ske endast undantagsvis. Det skall

vara fråga om klara fall, t.ex. om det tidigare beslutet har grundats på

oriktiga uppgifter från en part eller om ändrade marknadsförhållanden föranleder

en annan bedömning. Möjligheten att begära omprövning har utnyttjats vid ett

fåtal tillfällen.

 Rättskraftens bestämning i marknadsföringsmål enligt nuvarande ordning kan

sägas ha sin grund i tre faktorer: Marknadsdomstolens ställning som första och

enda instans, Konsumentombudsmannens primära talerätt och möjligheten till

omprövning. När det nu föreslås ändringar både när det gäller instansordningen,

talerättsreglerna, liksom omprövningsinstitutet och rättegångsförfarandet (jfr

avsnitt 9.5) är det nödvändigt att på ett mer övergripande sätt diskutera

omprövningsinstitutet och vilken verkan domstolens avgörande skall ha i

rättskraftshänseende.

 Övervägandena i denna fråga måste ske utifrån de ändamål och den praktiska

funktion som rättskraftsinstitutet har. Det är främst två hänsyn som gör sig

gällande i det sammanhanget. Genom rättskraftsreglerna bereds parterna

tryggheten att ett slutligt avgörande inte när som helst kan rubbas genom en ny

rättegång. Vidare är rättskraftsinstitutet processekonomiskt motiverat genom att

parterna får ett incitament att lägga ned det arbete på processen som saken är

värd och genom att onödiga dubbelprocesser undviks. Med utgångspunkt från dessa

ändamål bör det bestämmas vilken rättskraft en dom eller ett beslut skall anses

ha i förhållande till sanktionsformerna inbördes, till andra än parterna i målet

och till nya bevis och omständigheter.

De olika sanktionernas inbördes förhållande

Den nya marknadsföringslagen kommer att innehålla tre sanktionsformer: förbud

eller åläggande, marknadsstörningsavgift och skadestånd. En dom i ett mål om

förbud eller åläggande bör inte ha någon rättskraft i ett senare mål om

skadestånd. Detsamma gäller självklart om den första domen avser

marknadsstörningsavgift. I det följande behandlas förhållandet mellan mål om

förbud och åläggande å ena sidan och marknadsstörningsavgift å den andra.

Regeringen återkommer senare till det inbördes förhållandet mellan förbuds- och

åläggandemål. Omfattningen av rättskraften hos en dom där en fråga om

marknadsstörningsavgift har prövats i förhållande till en ny avgiftstalan får

bedömas enligt allmänna regler om rättskraft och behandlas inte i det följande.

 Mål om förbud eller åläggande och mål om marknadsstörningsavgift har olika

rättsföljd och bör mot den bakgrunden kunna sägas avse skilda saker. Förbud och

ålägganden avser att hindra framtida otillbörlig marknadsföring medan

marknadsstörningsavgiften är en sanktion för marknadsföring som har bedrivits.

Det är vidare så att sanktionerna grundas på överträdelser av olika materiella

lagregler, även om det är fråga om prövning av påföljd i anledning av samma

förfarande. Det kan också nämnas att regeringen föreslår att olika

talerättsregler skall gälla för de olika sanktionsformerna.

 Det nu sagda talar sammantaget för att en dom avseende förbud eller åläggande

inte bör ha någon rättskraft i ett senare mål om marknadsstörningsavgift och

vice versa. Denna bestämning av domens rättskraftsverkan ligger också i linje

med det som gäller enligt nuvarande ordning om att ett förbud eller åläggande

inte har någon rättskraft i en straffprocess enligt marknadsföringslagen och

vice versa. Den stämmer också överens med förhållandet i rättskraftshänseende

mellan avgift och förbud enligt konkurrenslagen.

 Även om det alltså är möjligt att först föra talan mot en näringsidkare om

förbud eller åläggande och därefter om marknadsstörningsavgift avseende samma

marknadsföring bör det självklart undvikas att sanktionsfrågan prövas i mer än

en rättegång. Risken för dubbla processer är emellertid inget nytt som uppkommer

genom förslaget om en ny marknadsföringslag. Samma problem finns redan enligt

nuvarande ordning när det gäller förfaranden som strider mot såväl

generalklausulen i 2 § som straffbestämmelserna i 6 - 8 §§. Här har dock frågan

delvis lösts genom att allmänt åtal får väckas bara efter medgivande från

Konsumentombudsmannen. Men gällande rätt saknar motsvarande spärr mot att ett

förfarande som straffats med t.ex. böter läggs till grund för en senare

förbudstalan. Möjligheten till det synes över huvud taget inte uppfattas som

något problem (jfr prop. 1981/82:165 s. 208 f. och s. 548 angående uttalanden i

samband med att motsvarande reglering infördes på konkurrensområdet).

 Konsumentombudsmannen kommer enligt den nya marknadsföringslagen att vara

primärt behörig att föra talan om marknadsstörningsavgift. Detta kan ses som en

motsvarighet till att Konsumentombudsmannen i dag ensam beslutar om ett

regelbrott skall anges till allmänt åtal eller inte. Däremot kommer

Konsumentombudsmannen inte längre att ensam ha primär talerätt i fråga om förbud

eller ålägganden. Enligt regeringens mening har man emellertid inte anledning

att räkna med att detta leder till att risken för upprepade processer ökar. Det

är svårt att tänka sig fall där Konsumentombudsmannen skulle väcka talan om

marknadsstörningsavgift, om en tidigare talan om förbud eller åläggande har

ogillats. Bevisverkan av den första domen får antas bli betydande.

 Mer troligt är att det i vissa situationer kan tänkas att någon vill väcka

talan om förbud eller åläggande, trots att en tidigare talan om avgift har

misslyckats. Anledningen till att talan har ogillats kan i sådant fall vara att

Konsumentombudsmannen inte har styrkt de subjektiva eller objektiva rekvisit som

måste vara uppfyllda för att avgift skall dömas ut. Att näringsidkaren under

sådana förhållanden kan bli utsatt för en ny process får accepteras. Man får

dock utgå från att Konsumentombudsmannen, i de fall ett förbud eller ett

åläggande framstår som befogat, framställer yrkande om detta i samband med talan

om marknadsstörningsavgift, t.ex. som ett andrahandsyrkande.

 Faran för att det skall inledas uppenbart ogrundade eller på annat sätt

obefogade processer för att få till stånd nya eller ytterligare sanktioner måste

bedömas som liten. Kostnadsregler och bestämmelser som medger en snabb, enkel

och billig hantering av den typen av processer borgar för att svaranden inte

orsakas nämnvärt besvär eller obehag till följd av en sådan talan. Övergången

till en direkt tillämpning av rättegångsbalkens regler (jfr avsnitt 9.5) innebär

att missbruk av det slaget kommer att kunna stävjas bättre än med nu gällande

bestämmelser.

 De fortsatta övervägandena när det gäller rättskraftsproblematiken kan mot

bakgrund av vad som har anförts här inriktas på förbuds- och åläggandemålen.

Avgörandets rättskraft i förhållande till andra än de som för talan

Frågan om vilken rättskraft Marknadsdomstolens avgörande i förbuds- eller

åläggandemål har i förhållande till andra taleberättigade än den som är kärande

i målet har inte diskuterats uttryckligen i något tidigare lagstiftningsärende.

Det förekommer uttalanden som närmast tyder på en vid omfattning av beslutens

rättskraft. Särskilt gäller det påpekandet att en direkt talerätt för enskilda

näringsidkare skulle leda till processuella svårigheter för

Konsumentombudsmannen. Även om Konsumentombudsmannen underrättades om

rättegången kunde enligt departementschefen utredningen i ärendet och processen

"vid det laget vara upplagd på ett sätt som inte rätt passar

konsumentintressena" (prop. 1984/85:213 s. 53, jfr bet. 1985/86:LU10 s. 12).

 Det går inte att av de förarbetsuttalanden som har gjorts dra några direkta

slutsatser om vilken uppfattning departementschefen och Lagutskottet har haft om

rättskraftens omfattning. Rättsläget i fråga om domens rättsverkan gentemot

tredje man får därför, i brist på andra yttranden i förarbetena eller avgöranden

i praxis, betraktas som oklar.

 En talan om förbud eller åläggande rör frågan om en viss åtgärd eller

underlåtenhet att lämna information står i strid mot bestämmelser uppställda för

att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen. Rättegången syftar

alltså inte till att, som i de flesta civilprocesser, bestämma rättsförhållandet

mellan två tvistande parter. De som har rätt att föra talan i ett förbuds- eller

åläggandemål förutsätts företräda allmänna - inte enskilda - intressen. Vidare

kan ett mål där en fråga om förbud eller åläggande prövas, bara avgöras i sak på

ett sätt i förhållande till samtliga som för talan på kärandesidan.

 Dessa omständigheter talar för att rättskraften hos ett avgörande bör omfatta

samtliga taleberättigade, oavsett om de fört talan i målet eller inte. Såväl

hänsynen till svarandens trygghet som processekonomiska skäl motiverar att

frågan om samma förfarande skall leda till förbud eller åläggande inte bör

tillåtas komma under domstols prövning upprepade gånger enbart genom att

kärandeparten byts ut. Som exempel på en måltyp där det är fråga om ett

tillvaratagande av ett allmänt intresse och där rättskraften träffar alla som

hade kunnat föra talan som kärande kan nämnas mål om enskilt åtal. Sådana mål

väcks genom stämning av den som är att anse som målsägande. Skulle en sådan

talan utföras dåligt och det enskilda åtalet ogillas är i allmänhet övriga

målsägande förhindrade att föra en ny talan om samma gärning.En ordning där

rättskraften omfattar andra än parterna i målet kräver ett processuellt

förfarande som skapar trygghet för tredje man eller som på något annat sätt

skyddar de intressen som möjligheten att väcka talan avser att tillgodose. Man

måste alltså se till att processordningen i mål om förbud och ålägganden är

utformad så, att det allmänna konsument- och näringsidkarintresset inte riskerar

att skadas på grund av domens rättskraft. Sådana skadeverkningar kan uppstå om

en talan ogillas på grund av en undermålig processföring från käranden, om domen

hindrar annan från att väcka ny talan.

 Som kommer att redovisas i det följande (avsnitt 9.5.2) förordar regeringen

att talan i denna typ av mål skall handläggas enligt reglerna i rättegångsbalken

om indispositiva tvistemål. Det betyder bl.a. att domstolen har en skyldighet

att på egen hand se till att målet blir tillräckligt utrett. De som är

intressenter har också själva möjlighet att ingripa i processen genom att väcka

en talan som förenas med den först väckta (jfr avsnitt 9.3). Dessutom föreslås

en uttrycklig regel om att det skall vara möjligt att medverka självständigt i

processen också på ett enklare sätt, nämligen genom att intervenera. Inget

hindrar att interventionen sker först genom överklagande av en dom eller ett

beslut (se 14 kap. 11 § rättegångsbalken). Dessa förhållanden medför enligt

regeringens mening rimliga garantier för att konsument- och näringsidkarintres-

set kan bevakas på ett adekvat och ändamålsenligt sätt i processen.

 Interventionsmöjligheten förutsätter dock att tredje man får besked om

rättegången. Även om organisationer och näringsidkare ges talerätt på lika

villkor med Konsumentombudsmannen kommer huvudansvaret för bevakningen av

allmänintresset på marknadsföringsområdet att, i vart fall under överskådlig

tid, vila på Konsumentombudsmannen. Det ligger därför i sakens natur att denne

underrättas om processer som inleds av någon annan. Regeringen har i det

föregående (avsnitt 9.3) föreslagit en regel av den innebörden. Talan om förbud

eller åläggande rör inte någons enskilda rätt. Det finns därför ingen som kan

sägas lida förfång genom att inte underrättas om en rättegång där sådan talan

förs. Det kan därför inte anses nödvändigt att andra taleberättigade skall

meddelas, om rättegång inleds av Konsumentombudsmannen eller annan.

 Regeringen anser mot denna bakgrund att ett avgörande i fråga om förbud eller

åläggande skall ha rättskraft mot samtliga taleberättigade oavsett om de har

fört talan i målet eller inte. Eftersom rättegångsbalkens rättskraftsreglering

(17 kap. 11 §) enbart tar sikte på parterna i målet bör en särskild bestämmelse

om detta tas in i marknadsföringslagen.

Förbuds- och åläggandemålens inbördes förhållande

När det gäller det inbördes förhållandet mellan mål om de två typer av förbud

som finns (förbud mot marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed

eller annars är otillbörlig och förbud mot marknadsföring av otjänliga

produkter) och mål om åläggande kan man knappast använda sig av de vanliga

begreppen när det gäller avgränsningen av vad som är samma sak enligt

processrättslig terminologi. Det är inte möjligt att ta ställning med

utgångspunkt i om målen avser samma eller olika rättsföljder eller i en

bedömning av om det är fråga om samma rättighet. Ett bättre sätt att angripa

problemet torde vara att ta ställning med utgångspunkt i om det är fråga om

samma marknadsföring. Det är inte rimligt att en kärande som förlorar ett mål om

förbud i fråga om en viss marknadsföring där han hävdat att denna är

otillbörlig, skulle kunna väcka en ny talan om förbud i fråga om samma

marknadsföring (mot samma näringsidkare) men nu hävda att den avser otjänliga

produkter. Det är inte heller rimligt att käranden i det första målet skall, i

fråga om samma marknadsföring, kunna väcka en talan om åläggande att lämna viss

information. Det bör kunna krävas att den som för talan om en viss

marknadsföring tar ställning till samtliga frågor om dess otillbörlighet och

behovet av information. Den bestämmelse om rättskraft i mål om förbud eller

åläggande som har föreslagits i det föregående bör utformas så att ett sådant

resultat uppnås.

Avgörandets rättskraft i förhållande till den mot vilken talan kan riktas

Ett förbud eller åläggande kan riktas inte bara mot näringsidkaren utan också

mot en anställd eller någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar. Ett

förbud mot marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed eller på något

annat sätt är otillbörlig mot konsumenter skall dessutom kunna meddelas mot var

och en som i övrigt väsentligt har bidragit till marknadsföringen. Lagrådet har

påpekat att det inte framgår klart av lagrådsremissen om det är meningen att

rättskraftsregeln - för det fall en dom rörande ett förbud eller åläggande har

meddelats mot näringsidkaren - skall hindra att ett förbud eller åläggande

senare riktas också mot någon av de övriga personer som kan meddelas ett förbud

eller åläggande. Lagrådet anför att den omständigheten att en annan person än

näringsidkaren utför vissa marknadsföringsåtgärder inte i och för sig kan anses

innebära att dessa åtgärder utgör en annan marknadsföring än den som

näringsidkaren direkt medverkar i. En viss reklamkampanj eller saluhållandet av

en viss vara får alltså, menar Lagrådet, i detta sammanhang anses utgöra en och

samma marknadsföring oavsett om marknadsföringsåtgärderna utförs av

näringsidkaren själv eller t.ex. delvis av en reklambyrå. Lagtexten innebär vid

sådant förhållande att en dom mot näringsidkaren hindrar att åtgärder senare

vidtas mot någon av de andra personerna. Lagrådet anför att det kan ifrågasättas

om detta är en lämplig ordning. Lagrådet anför också att bestämmelsen, om det är

meningen att den endast skall avse rättskraftens omfattning på kärandesidan, bör

formuleras om så att det sägs ut att domen hindrar att en annan kärande väcker

talan enligt bestämmelserna om meddelande av förbud och åläggande med anledning

av marknadsföringen.

 Regeringen gör även här bedömningen att en och samma marknadsföring inte bör

bli föremål för upprepade processer, inte minst av processekonomiska skäl. Den

som avser att väcka talan om ett förbud eller åläggande bör redan från början

göra klart för sig vilken personkrets talan bör riktas mot. Oavsett om talan

bifalls eller ogillas är nackdelarna av att någon av de personer som kan

meddelas ett förbud eller åläggande inte har stämts in, och att rättskraften

hindrar en ny talan, typiskt sett mindre än i civilrättsliga mål. I mål om

förbud eller åläggande står själva marknadsföringen mer i fokus än svaranden i

målet. Något subjektivt rekvisit som kan leda till att en talan bifalls mot en

person men inte mot en annan finns inte i dessa fall. Om en marknadsföring har

förbjudits på grund av en talan mot näringsidkaren och marknadsföringen sedan

fortsätter, i regi av t.ex en anställd eller av en reklambyrå, torde det ske i

näringsidkarens intresse och alltså vara fråga om samma marknadsföring. Den som

har begärt förbudet kan därmed ha framgång med en talan om utdömande av vite mot

näringsidkaren. Enligt regeringens mening bör därför rättskraftsregeln vara

utformad så att den inte bara avser rättskraftens omfattning på kärandesidan

utan även hindrar att en ny talan om samma marknadsföring väcks mot någon av de

övriga som talan kan riktats mot. Om däremot marknadsföringen av någon anledning

skulle vara att bedöma som en annan marknadsföring än den som den första

förbudstalan rörde, finns det inte några hinder mot en ny talan om förbud eller

åläggande.

 Det bör upprepas att en dom avseende förbud eller åläggande enligt regeringens

uppfattning inte bör ha rättskraft i ett senare mål om marknadsstörningsavgift.

En talan om förbud eller åläggande mot en näringsidkare skall därför inte heller

hindra att en talan väcks om marknadsstörningsavgift mot någon som handlar på

näringsidkarens vägnar i fråga om en marknadsföring som har prövats i ett

förbuds- eller åläggandemål.

Omprövning i förbuds- och åläggandemål

Möjligheten till omprövning av ett förbud eller ett åläggande har funnits i

stort sett oförändrad sedan 1970 års lag om illojal marknadsföring infördes. Det

har sin grund i allmänna förvaltningsrättsliga principer, även om paralleller

finns inom t.ex. miljöskyddslagstiftningen. Att det bör finnas särskilda

omprövningsregler på marknadsrättens område har motiverats med att ett beslut

kan behöva ändras på grund av att marknadsförhållandena blivit annorlunda, att

nya bevis medför att näringsidkaren kan bevisa riktigheten av påståenden i

marknadsföringen eller, tvärtom, att det i efterhand framkommit att svaranden

lämnat oriktiga uppgifter i det tidigare målet, vilka lett till att förbudstalan

har ogillats (se bl.a. prop. 1970:57 s. 97 f, 1981/82:165 s. 292 ff och

1988/89:23 s. 116).

 Frågan är då om omprövningsinstitutet bör behållas i den nya mark-

nadsföringslagen.

 Det har i tidigare lagstiftningsärenden, rörande konkurrensmål, framhållits

att man inte bör dra paralleller mellan förutsättningarna för omprövning och vad

som gäller för ändring av en lagakraftvunnen dom. Omprövningsinstitutet har

ansetts snarare knyta an till motsvarande ändringsmöjligheter inom vattenrätten,

miljöskyddslagstiftningen och liknande system (se prop. 1981/82:165 s. 224 f och

s. 293). Erfarenheten visar emellertid att omprövning har begärts endast i ett

fåtal fall. Risken för materiellt oriktiga domar, och därmed behovet av ompröv-

ning, får antas minska genom att det nu införs ett tvåinstansförfarande för

marknadsföringsmål. Till detta skall läggas att möjligheten till omprövning

typiskt sett innebär en fara för att parterna lägger ner mindre omsorg vid

utformningen av sin talan. Omprövningsinstitutet strider dessutom mot

rättskraftens grundläggande syfte att erbjuda parterna trygghet och främja

processekonomiska intressen. Det kan också nämnas att den nya konkurrenslagen

saknar regler om omprövning av förbud och ålägganden, utom när det gäller

företagsförvärv.

 Ett avgörandes rättskraft hindrar en senare talan om samma rättsföljd som

grundar sig på samma omständigheter som redan har prövats genom dom. Den

tidigare domen anses även prekludera omständigheter (rättsfakta) som käranden

hade kunnat åberopa men som faktiskt inte har åberopats i det tidigare målet.

Domens preklusionsverkan omfattar dock inte omständigheter som inträffat efter

rättegången. Åberopar käranden relevanta sådana fakta är en tidigare doms

rättskraft inget hinder mot att samma fråga blir föremål för domstolsprövning på

nytt. Detsamma gäller om det efter rättegången har införts ny lagstiftning, som

har retroaktiv verkan.

 Ny bevisning bryter inte igenom domens rättskraft. Däremot kan sådana fakta

åberopas som grund för resning. Detsamma gäller om det senare framkommer att en

part, ett vittne eller någon annan har lämnat osanna uppgifter, som kan antas ha

inverkat på utgången. Resning kan också beviljas på grund av omständigheter

eller bevis som förelåg vid tiden för domen och som, om de hade åberopats,

sannolikt skulle ha lett till en annan utgång. För detta krävs dock att parten

gör sannolikt att han inte har kunnat åberopa omständigheten eller beviset

tidigare eller att han annars haft giltig ursäkt att inte göra det.

 I det till Lagrådet remitterade förslaget anfördes att, till den del

möjligheten till omprövning motiveras av ändrade förhållanden, torde en ny talan

på sådan grund kunna föras även utan en särbestämmelse om rätt att påkalla en

förnyad prövning av ett tidigare avgörande. I vart fall sades detta bli fallet

om rättegångsbalkens tvistemålsregler görs direkt tillämpliga på

marknadsföringsmål. En ny talan kan då tas upp, oavsett om de nya

omständigheterna leder till en mildring eller en skärpning av ett tidigare

förbud eller åläggande. Också när en talan om förbud eller åläggande har

ogillats kan ingripandet bli föremål för ny prövning i anledning av senare

inträffade omständigheter. Mot den nu angivna bakgrunden gjordes i

lagrådsremissen bedömningen att de möjligheter till ändring av en tidigare dom

som rättskraftens begränsning och reglerna om resning erbjuder utgör

tillräckliga garantier för att allmänna konsument- och näringsidkarintressen

inte skall lida allvarliga förluster på grund av oriktiga domar. Också

svarandens rättssäkerhetsintresse ansågs tillgodosett genom dessa allmängiltiga

ändringsprinciper. Det ansågs därför att det inte fanns anledning att utifrån

berörda ändamålssynpunkter behålla en särskild bestämmelse i

marknadsföringslagen om rätt till omprövning. Övervägandena mynnade ut i att en

sådan bestämmelse inte skulle tas in i den nya marknadsföringslagen.

 Lagrådet har haft synpunkter på förslaget i denna del och ifrågasätter om inte

rättskraftsregeln fått för långtgående effekter. Enligt Lagrådet kan det

ifrågasättas om civilprocessrättens regler ger tillräcklig ledning för bedömande

av rättskraftens omfattning hos en dom som med stöd av marknadsföringslagen

förbjuder eller påbjuder en åtgärd eller ogillar ett yrkande härom. Fråga blir,

enligt Lagrådet, också om vad som kommer att gälla i rättskraftshänseende om man

inte bara slopar särbestämmelsen om omprövning utan också inför en särskild

rättskraftsregel. Enligt Lagrådet torde det remitterade förslaget begränsa

möjligheterna till omprövning vid ändrade förhållanden i jämförelse med vad som

skulle gälla enligt allmänna principer på området. Enligt Lagrådets mening

skulle det vara av värde att marknadsföringslagen innehåller uttryckliga regler

om möjligheten till omprövning vid ändrade marknadsförhållanden.

 Regeringen delar Lagrådets uppfattning när det gäller förhållandet mellan den

i lagrådsremissen föreslagna rättskraftsbestämmelsen och den möjlighet till

omprövning vid ändrade förhållanden som finns enligt rättegångsbalkens

bestämmelser. För att inte begränsa möjligheten till omprövning bör därför,

såsom Lagrådet har förordat, en särskild regel om omprövning tas in i den nya

marknadsföringslagen. Omprövningsregeln bör utformas som ett undantag från

bestämmelsen om en allmänt verkande rättskraft och möjliggöra omprövning vid

ändrade förhållanden. Däremot finns det enligt regeringens mening inget behov av

att behålla den nuvarande marknadsföringslagens regel om omprövning på grund av

"annat särskilt skäl". I stället får man utnyttja de möjligheter till resning

som finns enligt rättegångsbalkens regler.

 Allmänna processrättsliga grundsatser torde innebära att vem som helst av dem

som är taleberättigade kan föra en senare talan om samma fråga, med åberopande

av omständigheter som har inträffat efter avgörandet, eller ansöka om resning.

Detsamma bör gälla också vid en talan om omprövning med stöd av den nyss

föreslagna omprövningsregeln. En sådan ordning får också anses stämma bäst

överens med de ändamålsöverväganden som ligger bakom den generella utformningen

av reglerna om talerätt i mål om förbud och åläggande som regeringen föreslår.

Det framstår som självklart att motpart i ett mål där en näringsidkare på grund

av ändrade förhållanden vill få ett förbud eller ett åläggande mildrat eller

upphävt är den som förde talan i det ursprungliga målet. Några särskilda regler

för detta behövs inte.

 Skyldigheten att underrätta Konsumentombudsmannen när en talan enligt

marknadsföringslagen väcks av någon annan (se avsnitt 9.3) bör gälla också när

en talan om ändring av ett tidigare meddelat förbud eller åläggande väcks.

 I de fall ett förbud eller åläggande har beslutats av Konsumentombudsmannen

kommer det, som tidigare nämnts (avsnitt 8.1.2), även i fortsättningen att

finnas en möjlighet för denne att ompröva föreläggandet. Enligt 27 §

förvaltningslagen får nämligen en myndighet ändra ett beslut om det är uppenbart

oriktigt på grund av nya omständigheter eller av annan anledning, om det kan ske

snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part.

9.5 Rättegångsförfarandet

9.5.1 Allmänt om handläggningsreglerna

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Mål enligt marknadsföringslagen skall i |

| Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen handläggas enligt |

| reglerna om tvistemål i rättegångsbalken. Mål om utdömande av vite|

| som har förelagts med stöd av marknadsföringslagen skall alltjämt|

| handläggas enligt bestämmelserna i lagen (1985:206) om viten. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt i denna fråga.

 Skälen för mitt förslag: Om förfarandet vid Marknadsdomstolen finns vissa

grundläggande bestämmelser i lagen om Marknadsdomstol. Någon detaljreglering av

målhanteringen har inte ansetts behövlig. Tvärtom utgick man vid inrättandet av

Marknadsrådet från att det fanns klara fördelar med att förfarandet var smidigt

och att rådet inte var bundet av ett så strikt regelsystem som rättegångsbalken

ansågs utgöra (prop. 1970:57 s. 167). Handläggningen förutsattes dock ske i

rättegångsliknande former och i stort sett efter rättegångsbalkens principer.

 Dessa uttalanden ligger alltjämt till grund för rättegångsordningen i

Marknadsdomstolen. Lagens regler om handläggningen avser ett fåtal frågor, såsom

rörande en ansökans form och innehåll, organisationsmedverkan, möjligheten att

meddela dom och interimistiskt beslut utan sammanträde, vissa bevisfrågor samt

delgivning av handlingar. I övrigt är domstolen hänvisad till att själv utforma

förfarandet, med möjlighet till analogislut från rättegångsbalken.

 Den nuvarande ordningen har inte utsatts för någon allvarligare kritik.

Systemet tycks ha fungerat väl. Det kan dock inte bortses från att

handläggningsreglerna och de nyss nämnda förarbetsuttalandena utgår från en

prövningsinstans där det judiciella inslaget förutsattes bli betydligt mindre

framträdande än det som präglar dagens marknadsrättsprocesser. Ursprunget av

administrativt förvaltningsförfarande ger sig till känna genom bl.a. avsaknaden

av rättegångskostnadsregler, möjligheten till omprövning och den i många

avseenden formlösa handläggningen.

 En anpassning till rättegångsbalkens regler om omröstning skedde först den 1

januari 1987 (SFS 1986:1158) och ända fram till den 1 juli 1993 användes i

domstolen beteckningarna ärende och beslut i stället för mål och dom. Den fria

handläggningsformen innebär att det saknas klara principer i frågor som

intervention, kumulation och bestämmandet av processföremålet samt i flera

bevisfrågor.

 Marknadsdomstolens verksamhet i mål enligt marknadsföringslagen och andra

marknadsrättsliga lagar utgörs av rättstillämpning. Domstolen har en

rättskipande funktion av väsentligen samma natur som domstolar i allmänhet, om

än inom ett speciellt rättsområde. Den judiciella framtoningen kommer snarare

att öka än minska med den nya marknadsföringslagen. Detta talar för att man

formellt närmar handläggningsreglerna i marknadsföringsmålen till dem som gäller

för rättegångar i allmänhet. Med förslaget till ny marknadsföringslag kommer

vidare instansordningen i marknadsföringsmål att ändras (se avsnitt 9.1).

Stockholms tingsrätt blir första instans i mål om förbud, åläggande,

marknadsstörningsavgift och skadestånd. Det framstår i sådant fall som naturligt

att rättegångsbalken blir omedelbart tillämplig på förfarandet, om inte sakliga

skäl talar mot detta. Mål om utdömande av vite som har förelagts med stöd av

marknadsföringslagen bör som framgått även fortsättningsvis handläggas i allmän

domstol enligt reglerna i lagen (1985:206) om viten.

 En övergång till en direkt tillämpning av rättegångsbalken innebär att talan

skall väckas genom stämning och att ett tydligare krav på ansökningens innehåll

kommer att gälla. Vidare gäller bestämmelserna i 17 kap. 3 § rättegångsbalken om

att domstolen inte får döma över annat eller mer än det som part i behörig

ordning har yrkat, att rätten i förlikningsbara mål är bunden av de materialla

grunder, rättsfakta, som en part har åberopat och att rätten i indispositiva mål

har en friare ställning till de omständigheter som kan påverka prövningen av den

väckta talan (jfr avsnitt 9.5.2).

 En direkt tillämpning av rättegångsbalkens regler innebär också att

handläggningen klart delas upp på förberedelse och huvudförhandling. Detta kan

inte ses som någon nackdel. Behovet att hålla förberedelse kan inte typiskt sett

antas vara mindre i marknadsföringsmål än i rättegångar i allmänhet. Att

förberedelse görs obligatorisk hindrar inte en snabb, billig och enkel

handläggning eftersom rättegångsbalken tillåter att mål avgörs utan

huvudförhandling eller vid förenklad huvudförhandling i direkt anslutning till

förberedelsen. Det är också positivt att förberedelsens syfte och domstolens

roll i rättegången tydliggörs (se 42 kap. 6 och 8 §§ rättegångsbalken).

Rättegångsbalkens bestämmelser om hur förberedelsen skall utformas och hur det

skall gå till vid huvudförhandling bör inte kännas främmande för dem som

uppträder vid Marknadsdomstolen eller domstolens ledamöter. Det bör härvid

betonas att rättegångsbalkens förfaranderegler ger stort utrymme för en sådan

flexibel handläggning av mål med skiftande karaktär och komplexitet, som är

särskilt värdefull inom marknadsrätten. Regeringen hyser därför inga farhågor

för att en direkt bundenhet till balkens regelsystem kommer att leda till mer

tids- och kostnadskrävande marknadsföringsprocesser jämfört med dagens

förhållanden.

 När det gäller offentlighet och ordning samt omröstning finns redan i dag

bestämmelser som innebär att rättegångsbalkens regler gäller. Också i fråga om

protokoll torde en övergång till rättegångsbalkens regler kunna ske

problemfritt. I ärenden enligt 1 § lagen om Marknadsdomstol gäller enligt

instruktionen för marknadsdomstolen redan i dag protokollskungörelsen

(1971:1066) för de allmänna domstolarna. Det torde inte heller innebära några

problem att göra reglerna om straff, vite och hämtning i 9 kap. rättegångsbalken

och om frister och laga förfall i 32 kap. rättegångsbalken, tillämpliga på

förfarandet enligt marknadsföringslagen.

 Enligt rättegångsbalken kan endast fysisk person vara ombud för part. Här

ligger en skillnad jämfört med den administrativa förvaltningsprocessen. Någon

anledning att i detta hänseende göra undantag för marknadsföringsmål kan inte

sägas föreligga. Rättegångsbalkens regler bör således också i detta avseende

kunna gälla fullt ut i mål enligt marknadsföringslagen.

 Kumulation, ändring av talan och litispendens är exempel på frågor som kan ge

upphov till svårlösta processuella problem i vanliga rättegångar. Dessa spörsmål

kan dyka upp även i ett marknadsföringsmål. Häri ligger emellertid inget nytt.

Också med nuvarande processordning kan Marknadsdomstolen tvingas ta ställning i

en sådan fråga. Att domstolen i sin bedömning skall utgå från bestämda

rättsregler främjar en fast och förutsebar rättstillämpning.

 I 19 § lagen om Marknadsdomstol anges att en dom skall innehålla de skäl som

domen grundas på. Marknadsdomstolen utformar redan i dag sina avgöranden i stort

enligt de anvisningar som gäller för domar och beslut i allmänhet. Att

rättegångsbalkens regler som på denna punkt ställer något högre krav skall

gälla, innebär därför ingen större nyhet.

 Beträffande delgivning av handlingar i mål som handläggs vid Marknadsdomstolen

finns bestämmelser i 20 § lagen om Marknadsdomstol. Regeln innehåller de

speciella föreskrifterna, att dom och beslut alltid skall delges och att

delgivning av domar och beslut som innefattar vitesföreläggande inte får ske

enligt 12 § delgivningslagen (dvs. med annan än den som söks), om det inte finns

anledning anta att den sökte avvikit eller på annat sätt håller sig undan. I

rättegångar i allmänhet underrättas parterna genom att en kopia av domen eller

ett slutligt beslut sänds till dem i vanligt brev. Självklart finns det dock

inget som hindrar att delgivning används, om domen eller beslutet innehåller ett

vitesföreläggande. Det är i regel nödvändigt för att vitet senare skall kunna

dömas ut, om föreläggandet inte följs. Enligt regeringens mening saknas skäl att

just i marknadsföringsmål begränsa möjligheterna att använda 12 §

delgivningslagen, när förutsättningarna för sådan s.k. surrogatdelgivning är

uppfyllda eller att föreskriva att domar och beslut alltid skall delges. Tvärtom

bör de regler som gäller för tvistemål i allmänhet kunna gälla också i dessa

mål.

 I rättegångsbalken finns bestämmelser om möjligheterna att föra

fastställelsetalan. Enligt 13 kap. 2 § RB får talan huruvida visst rätts-

förhållande består eller inte består tas upp till prövning endast om det råder

ovisshet om rättsförhållandet och ovissheten länder käranden till förfång. Så

som bestämmelsen är utformad torde den inte gå att lägga till grund för en

fastställelsetalan enligt marknadsföringslagen, med undantag för talan som avser

att fastställa om skadeståndsskyldighet i sig föreligger eller inte. Förbuds-,

åläggande- och avgiftsfrågor kan inte anses röra något rättsförhållande mellan

två eller flera parter i den berörda paragrafens mening.

 Det har tidigare övervägts att införa en möjlighet för näringsidkare eller

Konsumentombudsmannen att väcka talan för att få fastställt huruvida en viss

vidtagen eller planerad marknadsföring strider mot någon bestämmelse i

marknadsföringslagen. Tanken på en sådan reform har emellertid avvisats av både

principiella och praktiska skäl (se bl.a. prop. 1984/85:213 s. 60 f). Regeringen

ser ingen anledning att i detta lagstiftningsärende frångå denna bedömning. I

sammanhanget bör dock påpekas att Konsumentombudsmannen enligt regeringens

förslag kommer att kunna föra en förbuds- eller åläggandetalan, utan att yrka

vite. Det blir dessutom även i fortsättningen möjligt för en näringsidkare att

föra talan om mildring eller upphävande av ett tidigare förbud, om talan grundas

på ändrade förhållanden. Båda dessa former av talan uppvisar likheter med en ren

fastställelsetalan.

 En översiktlig och allmän genomgång av rättegångsbalkens regelsystem ger

alltså ingen anledning till oro för att en direkt tillämpning av balkens

bestämmelser försämrar möjligheterna till en effektiv och ändamålsenlig

handläggning av marknadsföringsprocesser. Tvärtom ger en sådan reformåtgärd goda

förutsättningar för domstolarna att avgöra målen på ett så snabbt, billigt och

enkelt sätt som möjligt, med bibehållande av högt ställda rättssäkerhetskrav. De

fall där det är nödvändigt att i marknadsföringslagen ta in bestämmelser som

avviker från eller fyller ut rättegångsbalkens regler behandlas särskilt. I det

föregående har behandlats bl.a frågor om interimistiska beslut (avsnitt 8.1.1),

kvarstad (avsnitt 8.2.1), säkerhetsåtgärder i fråga om utplånande av vilsele-

dande framställningar (avsnitt 8.4), forumfrågor (avsnitt 9.1), talerätt

(avsnitt 9.3) och rättskraft (avsnitt 9.4). I det följande tas också upp frågor

om intervention (avsnitt 9.5.3), vissa bevisfrågor (avsnitt 9.5.4) och

rättegångskostnader (avsnitt 9.6). Närmast behandlas frågan om de indispositiva

eller dispositiva tvistemålsreglerna skall tillämpas i marknadsföringsmålen.

9.5.2 Indispositiva eller dispositiva tvistemålsregler?

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Mål enligt marknadsföringslagen skall hand-|

| läggas enligt reglerna i rättegångsbalken om tvistemål där förlik-|

| ning om saken inte är tillåten. Beträffande talan om skadestånd |

| skall dock bestämmelserna om dispositiva (förlikningsbara) |

| tvistemål gälla. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag när det gäller mål

i vilka Konsumentombudsmannen för talan som part. Däremot föreslår utredningen

att mål om förbud eller åläggande med enskild part som kärande skall betraktas

som dispositiva mål.

 Remissinstanserna är till övervägande del negativa till förslaget att mål om

förbud eller åläggande i vissa fall skall kunna handläggas enligt

rättegångsbalkens regler för dispositiva mål. Marknadsdomstolen menar att

uppdelningen i dispositiva och indispositiva mål inte passar för

marknadsföringsmålen. Domstolen saknar en närmare analys av förutsättningarna

för och konsekvenserna av förslaget i denna del. Vidare anför domstolen att den

dominerande delen av marknadsföringsmålen är sådana att de angår ett allmänt

intresse varför det skulle vara olämpligt att grunda domstolens avgörande på

parternas dispositioner i sådana fall. Domstolen har också invändningar mot att

skiljenämnd enligt utredningens förslag kommer att anförtros sådan

myndighetskompetens som att utfärda förbud av offentligrättslig karaktär vid

offentligrättsligt vite. Sveriges Industriförbund, Grossistförbundet Svensk

Handel, Läkemedelsindustriföreningen, Bilindustriföreningen och Swedma anser att

möjligheten för en skiljenämnd att tillämpa marknadsföringslagen bör analyseras

och finner det vara en tveksam nyordning att en myndighetsuppgift anförtros en

skiljenämnd. Svenska Föreningen för Industriellt Rättsskydd säger sig inte

heller stödja förslaget i vad det öppnar för ett skiljeförfarande som

tvistlösningsmodell utanför det begränsade området för bestämmande av skadestånd

som kan komma att finnas. Sveriges Advokatsamfund ställer sig frågande till om

den föreslagna uppdelningen i dispositiva och indispositiva mål är lämplig och i

praktiken genomförbar när det gäller en lagstiftning med så påtagliga offent-

ligrättsliga förtecken. I vart fall synes det enligt advokatsamfundet befogat

att i det fortsatta lagstiftningsarbetet ytterligare överväga konsekvenserna av

den föreslagna processordningen och olikheterna vid handläggning av mål där

Konsumentombudsmannen för talan respektive i mål mellan privata parter.

Grupptalanutredningen är ense med utredningen om att mål om

marknadsstörningsavgift bör vara indispositiva, men ifrågasätter förslaget att i

övrigt göra skillnad på mål där Konsumentombudsmannen för talan och andra mål.

 Skälen för regeringens förslag: I dag uppvisar processen i Marknadsdomstolen

likheter med rättegången i ett indispositivt tvistemål. Domstolen anses bunden

av den ram som käranden genom sitt yrkande dragit upp men inte av ett medgivande

från den mot vilken en talan om förbud riktas. Detta framgår av

departementschefens uttalande i prop. 1970:57 (s. 91) avseende Marknadsrådets

förfaranderegler. Marknadsrådet, och senare domstolen, kan alltså inte gå

utanför det som omfattas av ansökningen. Däremot är domstolen oförhindrad att ge

ett förbud eller ett åläggande ett annat innehåll än som yrkats, så länge

sanktionen rör det förfarande som domstolen har att pröva.

 Marknadsföringsutredningens förslag att rättegångsbalkens regler för

dispositiva tvistemål skall gälla i vissa mål mellan enskilda näringsidkare

grundar sig på överväganden av i huvudsak processekonomisk natur. Utredningen

menar också att det förhållandet att parterna disponerar över processen i så

stor utsträckning som möjligt inverkar positivt på utvecklingen av etiska regler

inom näringslivet och på det s.k. egenåtgärdssystemet. I fall där

Konsumentombudsmannen för talan föreslår dock utredningen, mot bakgrund av de

regler om rättegångskostnader som man har stannat för, att reglerna för

indispositiva tvistemål skall gälla.

 De mål där det enligt utredningens förslag skulle bli fråga om att tillämpa

dispositiva tvistemålsregler är - förutom mål om skadestånd - förbud och

åläggande där annan än Konsumentombudsmannen är kärande. Som har nämnts är mål

om förbud eller åläggande i dag närmast att jämföra med rättegången i

indispositiva tvistemål. Om en förbuds- eller åläggandeprocess behandlas som ett

dispositivt tvistemål, innebär det att domstolen vid sin prövning av saken är

bunden av de omständigheter (rättsfakta) som parterna åberopar som grund för sin

talan och av eventuella eftergifter och medgivanden som görs. Rättens ansvar för

bevisning och utredning i målet begränsas och möjligheten för parterna att

åberopa nya bevis eller omständigheter i högre rätt inskränks. Vidare kan en

part som uteblir från ett sammanträde drabbas av tredskodom.

 Innebörden av detta kan sammanfattningsvis sägas vara att parterna helt och

hållet disponerar över processen och att ansvaret för att tvistefrågorna blir så

allsidigt och fullständigt belysta som möjligt läggs på parterna och endast till

mycket ringa del på domstolen. Detta är en naturlig utgångspunkt när processen

rör parternas privata rättsförhållanden. I en rättegång om förbud eller

åläggande ser emellertid bilden annorlunda ut. En sådan process är inte inriktad

på att slita en privat tvist mellan två stridande parter. Rättegången gäller i

stället att pröva om ett visst förfarande står i strid mot bestämmelser som har

till ändamål att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen. Enligt

regeringens mening kan det inte överlåtas på parterna att fullt ut disponera

över en sådan process. Detta gäller i särskilt hög grad när domen, som

regeringen föreslår, får rättskraft mot samtliga som kunnat föra talan i målet

som kärandeparter.

 En annan sak är att den som gjort sig skyldig till överträdelsen kan åta sig

gentemot käranden att upphöra med sin marknadsföring eller att käranden kan

återkalla talan på grund av en ekonomisk uppgörelse med svaranden. Sådana

åtaganden eller uppgörelser har ingen inverkan på frågan om överträdelsen bör

föranleda en dom om förbud eller åläggande, med de verkningar en sådan dom har.

 Slutsatsen av detta resonemang är att talan om förbud eller åläggande bör

handläggas som mål där förlikning om saken inte är tillåten, oavsett vem som är

kärande. Detta får, som har framgått, betydelse för parternas möjligheter att

disponera över processen och för rättens eget utredningsansvar. I vilken mån

domstolen bör verka för att berika processmaterialet måste avgöras med hänsyn

till förhållandena i varje enskilt mål. Allmänt kan sägas att omfattningen av

utredningsansvaret får bero på allmänintressets styrka i förhållande till sakens

beskaffenhet. Att ett mål är indispositivt innebär inte att parterna fråntas

ansvaret får målets utredning. Tvärtom vilar det i första hand på dessa att se

till att allt relevant material blir tillgängligt för domstolen. Rättens

agerande bör därför i de allra flesta fall kunna inskränka sig till att göra

behövliga kompletteringar av processmaterialet. Det bör endast i sällsynta

undantagsfall, när allmänintresset får anses väga särskilt tungt eller när någon

särskild omständighet föranleder det, komma i fråga att domstolen efterforskar

helt nya bevis eller omständigheter som inte tidigare berörts i målet.

 Att ett mål är indispositivt innebär att kärandens talan förfaller, om han

inte infinner sig till ett sammanträde. I konkurrenslagen har införts en

särskild bestämmelse som anger att om Konkurrensverket för talan som part,

gäller i fråga om föreläggande för part och parts utevaro vad som i

rättegångsbalken är föreskrivet för åklagare. Konkurrensverket riskerar därför

ingen annan sanktion än kostnadsansvar, om myndigheten uteblir från ett

sammanträde. Det framstår som lämpligt att samma ordning gäller för

Konsumentombudsmannen i mål enligt marknadsföringslagen.

 Genom den nya marknadsföringslag som regeringen föreslår kommer

marknadsstörningsavgift att ersätta straff som direktverkande sanktion. En sådan

talan kommer att föras vid Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen.

Utredningen föreslår att en talan om marknadsstörningsavgift handläggs enligt

reglerna för indispositiva tvistemål och anför bl.a. att avgifter inom området

för konkurrensrätten handläggs i den ordningen. Regeringen delar utredningens

bedömning.

 Som regeringen har föreslagit i det föregående (avsnitt 9.1) skall

skadeståndsmål enligt huvudregeln handläggas enligt samma instansordning som

gäller övriga marknadsföringsmål. Syftet är att den marknadsrättsliga

domstolsprövningen så långt det är möjligt koncentreras till två domstolar -

Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen - och att genom kumulation av olika

måltyper kunna få samtliga konsekvenser av ett lagstridigt handlande avgjort så

billigt och så snabbt som möjligt. Att skadeståndsprocesser är dispositiva

innebär inget hinder för en gemensam handläggning vid Stockholms tingsrätt och

Marknadsdomstolen med andra mål enligt marknadsföringslagen. Själva förfarandets

yttre förlopp får då, som i andra s.k. blandade mål, följa reglerna om indi-

spositiva mål, medan domstolen i fråga om processmaterialet är bunden av

parternas dispositioner i skadeståndsfrågan.

 Som redan har nämnts föreslås ingen förändring när det gäller handläggningen

av mål om utdömande av vite. Dessa skall liksom nu handläggas i den ordning som

gäller för bötesbrottmål (8 § lagen om viten).

9.5.3 Intervention och organisationsmedverkan

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: En uttrycklig regel om rätt för den som har|

| talerätt i mål om förbud och åläggande att intervenera enligt 14|

| kap. rättegångsbalken tas in i marknadsföringslagen. Orga- |

| nisationsmedverkan tas bort som ett särskilt processuellt |

| institut. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att organisationsmedverkan skall

bibehållas vid sidan av möjligheten till intervention enligt rättegångsbalken.

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser uttalar sig i denna del.

Grupptalanutredningen anser att det noga bör övervägas om det finns skäl att ha

särskilda medverkansregler vid sidan av rättegångsbalkens regler om ordinär

intervention.

 Skälen för regeringens förslag: 13 a § lagen om marknadsdomstol innehåller

föreskrifter om s.k. organisationsmedverkan. Bestämmelsen innebär, såvitt avser

mål om förbud och åläggande enligt marknadsföringslagen att en sammanslutning av

näringsidkare som gör sannolikt att utgången i målet kan ha betydande intresse

för dess medlemmar kan tillåtas att, vid sidan av en enskild part, medverka i

förfarandet och därvid åberopa bevisning. Den part på vars sida medverkan skall

ske, kan motsätta sig att detta sker.

 Regler om organisationsmedverkan i marknadsföringsprocessen infördes år 1986

och avsåg att tillgodose ett berättigat önskemål om att företag som inte har

partsställning i ett visst mål ändå genom sin organisation skulle ges möjlighet

att komma till tals i principiellt viktiga frågor eller i tvister som gäller

större ekonomiska värden (se prop. 1984/85:213 s. 56 ff och 82 ff). Motiven för

reformåtgärden får alltjämt anses bärande.

 Frågan är dock hur detta medverkansinstitut förhåller sig till rätte-

gångsbalkens regler om intervention när nu rättegångsbalkens regler generellt

blir tillämpliga på marknadsföringsmål. Enligt 14 kap. 9 § rättegångsbalken får

den, som visar sannolika skäl för att saken rör hans rätt, delta som

intervenient i rättegången. Vad som närmare skall förstås med att saken rör

någons rätt har diskuterats utförligt i den juridiska litteraturen (se Fitger,

Kommentaren till Rättegångsbalken s. 14:22 ff med där anförd litteratur).

 I förarbetena till rättegångsbalken sägs att det materiella rättsförhållande,

som är rättegångens föremål, skall ha betydelse för tredje mans rättsställning

(se NJA II 1943 s. 178). Ett typexempel på när intervention brukar tillåtas i

praxis är det fallet att tredje man träffas av rättskraften hos en dom i målet,

utan att parterna hade kunnat uppnå samma resultat genom en civilrättslig

disposition. Till samma interventionsgrundande kategori - de s.k.

rättskraftsfallen - är att hänföra måltyper där en dom har rättskraftsverkan mot

tredje man, t.ex. talan om klander av bolagsstämmobeslut. I kungörelsemål, där

domen har rättskraft mot alla, anses dock inte intervention möjlig. Detta beror

på att sakägare ändå behandlas som parter.

 Det kan knappast sägas att tredje man berörs av ett mål om förbud eller

åläggande på så sätt att utgången av målet har betydelse för hans

rättsställning. Härav följer att 14 kap. 9 § rättegångsbalken inte skulle kunna

medge intervention i förbuds- och åläggandemålen. Å andra sidan skall enligt

regeringens förslag en dom i sådana mål gälla mot samtliga som hade kunnat föra

talan som kärande i målet. Dessa mål får därför anses ligga så nära de s.k.

rättskraftsfallen, att det motiverar att en tredje man som är taleberättigad

tillåts att intervenera. För dem som intervenerar på kärandesidan innebär detta

ett alternativ till att behöva väcka talan genom stämning, vilket är något

omständligare. Det bör därför i marknadsföringslagen införas en föreskrift som

uttryckligen anger att de som är taleberättigade i mål om förbud eller åläggande

också har rätt att intervenera enligt 14 kap. rättegångsbalken. Intervention

enligt rättegångsbalken sker på ena partens sida, men den som intervenerar kan

fritt övergå till motsidan. Härav följer också att - även om rätten att

intervenera är knuten till rätten att väcka talan om förbud eller åläggande -

intervention enligt den föreslagna regeln kan ske såväl på kärandesidan som på

svarandesidan.

 Näringsidkarorganistioner kommer alltid att ha talerätt i förbuds- och

åläggandefrågor. En sådan sammanslutning skall också, enligt vad som nu

föreslagits, kunna intervenera i rättegången, om talan har väckts av någon

annan. Mot denna bakgrund saknas det ett praktiskt behov av särskilda regler om

organisationsmedverkan i marknadsföringsmål.

 Det bör framhållas att den föreslagna regeln innebär en utvidgning av rätten

att delta i mål om förbud eller åläggande jämfört med dagens regler om

organisationsmedverkan genom att kretsen av berättigade utvidgas till alla som

har talerätt i dessa mål och genom att kravet på att en organisation som vill

medverka skall visa att utgången i målet kan ha ett betydande intresse för

medlemmarna försvinner.

 För mål om marknadsstörningsavgift eller skadestånd finns inte något behov av

några särskilda medverkansregler utöver vad som gäller enligt rättegångsbalken

om intervention.

9.5.4 Vissa bevisfrågor

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Rättegångsbalkens regler om bevisning skall|

| gälla utan inskränkningar i mål enligt marknadsföringslagen. Några|

| särskilda regler om bevisbörda eller om möjlighet för rätten att|

| förelägga svaranden att omedelbart inkomma med bevisning införs |

| inte. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det i en ny marknadsföringslag

införs dels en bestämmelse om omvänd bevisbörda och dels en föreskrift om att

rätten på yrkande av part får förelägga svaranden att omedelbart inkomma med

bevisning som avser riktigheten av framställningar om sakförhållanden.

 Remissinstanserna: De få remissinstanser som behandlar frågan om föreläggande

att inge bevisning är positiva till utredningens förslag. Konsumentverket och

Företagarnas Riksorganisation menar att den föreslagna regeln tydliggör den

praxis som gäller.

Skälen för regeringens förslag:

Omvänd bevisbörda

De marknadsrättsliga lagarna innehåller endast i ringa omfattning bestämmelser

om bevisfrågor. Det har i stort överlämnats till Marknadsdomstolen att själv

utforma de bevisregler som bör gälla. En övergång till rättegångsbalken innebär

så till vida en förändring, att systemet blir mer fixerat. Å andra sidan torde

Marknadsdomstolen i de allra flesta frågor redan i dag tillämpa

rättegångsbalkens bevisregler analogt. Någon påtaglig skillnad i detta hänseende

kommer därför den nya marknadsföringslagen sannolikt inte att medföra.

 Marknadsföringsutredningen föreslår att det i marknadsföringslagen införs en

bestämmelse om s.k. omvänd bevisbörda beträffande vederhäftighetskravet när det

gäller sakuppgifter i marknadsföringen. Principen om omvänd bevisbörda i detta

fall är allmänt accepterad och väl förankrad i praxis. Den har inte skapat några

tillämpningsproblem eller lett till stötande eller annars obilliga rättsföljder

för svaranden. Något krav på att principen bör överges har inte framställts,

varken i detta lagstiftningsärende eller i övrigt. Den omvända bevisbördan synes

också ha vunnit internationell anslutning, vilket framgår av bl.a. EG:s direktiv

(84/450/EEG) om vilseledande reklam.

 Det förekommer mer sällan att det i svensk lagtext uttryckligen anges vem av

två tvistande parter som har bevisbördan för ett visst rekvisit (rättsfaktum) i

en materiell lagregel. Många bevisbördeproblem är invecklade och inte lämpade

för en enkel anvisning i lagen. Frågorna avgörs bättre av de rättstillämpande

organen. Några sådana problem kan visserligen inte sägas föreligga när det

gäller den här berörda bevisbördeprincipen. Det är alldeles klart på vem

bevisskyldigheten vilar. Det finns emellertid en rad andra bevisfrågor som kan

uppkomma i en tvistemålsprocess och som inte är reglerade i lag. Att i en sådan

situation lagreglera en enda bevisregel, som dessutom är så oomtvistad och väl

etablerad som i detta fall, kan leda till svårigheter och framstår som onödigt.

Utredningens förslag bör därför inte genomföras.

Föreläggande om bevisning

Marknadsföringsutredningen föreslår en särskild regel som ger rätten en

möjlighet att på yrkande av part förelägga svaranden att omedelbart inkomma med

bevisning som avser riktigheten av framställningar om sakförhållanden. Syftet

med bestämmelsen är främst att sätta press på svaranden att verksamt bidra till

utredningen på ett tidigt stadium av rättegången när käranden framställt yrkande

om ett interimistiskt beslut.

 Enligt rättegångsbalken skall svaranden i sitt svaromål ange bl.a. den

bevisning han åberopar och vad som skall styrkas med varje bevis (42 kap. 7 §

första stycket 4 rättegångsbalken). Brister svaranden i detta hänseende kan

rätten förelägga honom att komplettera sina uppgifter. Vägrar svaranden att

svara på frågor eller att fullgöra något i rättegången skall rätten med hänsyn

till allt som förekommit pröva vilken verkan som bevis svarandens underlåtenhet

skall ges (35 kap. 4 § rättegångsbalken). Mot bakgrund av detta framstår en

regel av den typ utredningen föreslår som onödig.

 I 18 § andra stycket lagen om Marknadsdomstol sägs att en part eller en

organisation som medverkar i rättegången får föreläggas vid vite att

tillhandahålla domstolen handling, varuprov eller liknande som kan ha betydelse

i målet. I bestämmelsen sägs vidare att detta inte innebär någon skyldighet att

röja företagshemligheter av teknisk natur. Vad som i dag

gäller i marknadsföringsprocessen skiljer sig i några avseenden från

rättegångsbalkens regler om skriftliga bevis och syn. Enligt rättegångsbalken

gäller att den som innehar skriftlig handling eller föremål, som kan antas ha

betydelse som bevis, är skyldig att förete handlingen för rätten eller att

tillhandahålla föremålet för syn (38 kap. 2 § respektive 39 kap. 5 §

rättegångsbalken). Den personkrets som kan bli föremål för en åtgärd enligt

rättegångsbalken är alltså betydligt vidare än den som anges i 18 § lagen om

Marknadsdomstol. En annan olikhet gäller skyddet för yrkeshemligheter. Medan

skyldigheten att göra handlingar och föremål tillgängliga för Marknadsdomstolen

inte omfattar företagshemligheter av teknisk art sägs i rättegångsbalken att

vederbörande har rätt att vägra tillhandhålla handlingar och föremål varigenom

yrkeshemlighet skulle uppenbaras, om det inte förekommer synnerlig anledning.

Det kan nämnas att motiven till rättegångsbalken hänvisar till den dåvarande

lagen (1931:152) med vissa bestämmelser mot illojal konkurrens, när det gäller

att bestämma omfattningen av begreppet yrkeshemlighet (se NJA II 1943 s. 472).

Numera finns motsvarande bestämmelser i lagen (1990:409) om skydd för

företagshemligheter.

 De skillnader som finns mellan nu gällande ordning och rättegångsbalkens

regler kan inte anses motivera en särskild regel för marknadsföringsmålen när

det gäller skyldigheten för part eller annan att förete skriftliga handlingar

eller tillhandahålla föremål för syn. Rättegångsbalkens regler gäller för övrigt

redan i dag i mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen.

9.6 Rättegångskostnader

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Rättegångsbalkens regler om rättegångskost-|

| nader i tvistemål skall gälla. När Konsumentombudsmannen för talan|

| i mål om marknadsstörningsavgift skall dock reglerna om |

| rättegångskostnader i brottmål gälla. |

| En särskild regel som ger rätten möjlighet att i mål om förbud|

| eller åläggande låta var och en av parterna svara för sina rätte-|

| gångskostnader införs. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag innebär att 18 kap. rättegångsbalken görs tillämplig i

mål enligt marknadsföringslagen. Utredningen föreslår därutöver en särskild

bestämmelse om kostnadsansvar för en sammanslutning som medverkar enligt den

särskilda bestämmelsen om organisationsmedverkan.

 Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Från en del håll mottas

förslaget positivt medan andra menar att förslaget hindrar enskilda

näringsidkare och konsumentorganisationer från att föra talan enligt

marknadsföringslagen. Tidningsutgivareföreningen och Svenska Föreningen för

Industriellt Rättsskydd anser att förslaget är logiskt respektive tillbörligt.

Sveriges Konsumentråd avstyrker förslaget och anför att det torde vara

avskräckande för konsumentorganisationer som för talan mot näringsidkare.

Kooperativa förbundet menar att en olägenhet med förslaget är att

konsumentorganisationerna kommer att ställas inför ett stort hinder mot att

anhängiggöra processer mot större företag genom att de riskerar att få betala

rättegångskostnaderna i de fall då de förlorar målet. Marknadsdomstolen menar

att förslaget vad avser rättegångskostnadsreglerna torde innebära att mindre

näringsidkare och vissa sammanslutningar av konsumenter inte kommer att ha råd

att ta risken med en talan enligt lagen och därför i praktiken mister

möjligheten att föra talan. Marknadsdomstolen påpekar att detta förhållande inte

berörs av utredningen som endast framhåller fördelarna med den föreslagna pri-

mära talerätten för enskilda parter. Marknadsdomstolen anser bl.a. också att

förslaget framstår som föga konsekvent eftersom tappande part mot

Konsumentombudsmannen inte föreslås ha att bära ansvar för

Konsumentombudsmannens kostnader för rättegången. Sveriges Industriförbund och

Grossistförbundet Svensk Handel skulle helst se att en fördelning av

rättegångskostnaderna vore möjlig i mål med näringsidkare eller organisation som

kärande, även om det är fråga om en indispositiv process. verdandi avstyrker

utredningens förslag med bl.a. motiveringen att det innebär en försämring av

konsumenternas möjligheter att själva ta till vara sina intressen.

 Skälen för regeringens förslag: Det marknadsrättsliga regelsystemet saknar

särskilda kostnadsbestämmelser, om man undantar 18 § lagen om Marknadsdomstol

som reglerar hur kostnadsansvaret för vittnesersättning skall fördelas mellan

parterna. I mål enligt den nya konkurrenslagen gäller rättegångsbalkens

kostnadsbestämmelser (se prop. 1992/93:56, s. 116).

 Frågan om kostnadsansvaret i marknadsföringsmål har varit föremål för

överväganden alltsedan tillkomsten av 1970 års lag om otillbörlig

marknadsföring. I förarbetena till den lagen uttalar departementschefen (prop.

1970:57 s. 169) att han inte anser att det finns anledning att avvika från den

inom förvaltningsrättsskipningen allmänt gällande principen att enskild part

själv skall bära sina kostnader. Samma slutsats kom Lagutskottet till när den

behandlade en motion som gällde frågan om att införa av rätt till ersättning för

rättegångskostnader i Marknadsdomstolen (bet. 1983/84:LU31). Utskottet hänvisade

dels till att det i ett ärende i Marknadsdomstolen som regel inte föreligger

skäl av samma sociala karaktär för kostnadsersättning som i t.ex. ett brottmål

och dels till att en sådan reform skulle kunna föra med sig inte obetydliga

kostnader för staten. Regeringen behandlade samma fråga i prop. 1984/85:213 och

konstaterade att frågan fick aktualiseras i ett vidare sammanhang (prop. s. 66).

Kostnadsansvaret berörs också kort i förarbetena till produktsäkerhetslagen (se

prop. 1988/89:23 s. 67), med samma utgång i sak.

 När rättegångsbalken görs direkt tillämplig i marknadsföringsmål måste man

uttryckligen ta ställning till på vilket sätt rättegångskostnadsansvaret skall

fördelas mellan parterna. Särskilt gäller detta om man antar att den modell som

väljs kommer att bli normgivande för marknadsrätten i övrigt. Övervägandena bör

utgå från att ansvarsreglerna skall medverka till att såväl underlätta

tillkomsten av berättigade domstolsprocesser som att försvåra eller avskräcka

från obefogade rättegångar. Kostnadsfördelningen måste dessutom bestämmas med

beaktande av de förhållanden som föranleder processandet och de ändamål som

rättegången avser att tillgodose. Också statsfinansiella konsekvenser måste

självklart vägas in när man tar ställning till en reform av denna art.

 En följd av de förändringar på det processuella planet som nu föreslås är att

det blir lättare för enskilda näringsidkare och organisationer att väcka talan

vid överträdelser av bestämmelserna om otillbörlig marknadsföring och

informationsskyldighet. Därigenom skapas bättre förutsättningar för

Konsumentombudsmannen att ägna mer tid och resurser åt prejudiciellt viktiga och

för konsumentintresset särskilt väsentliga ärenden. Mål som rör mindre

allvarliga regelbrott, men där en sanktion ändå framstår som påkallad från

allmänna konsument- och näringsidkarsynpunkter, skall förhoppningsvis i högre

grad föras av enskilda näringsidkare eller organisationer.

 Mot bakgrund av ett de förändringar av handläggningsformer m.m. i

marknadsföringsmål som regeringen föreslår i detta lagstiftningsärende innebär

att rättegångsbalkens tvistemålsregler skall tillämpas framstår det som

naturligt att reglerna för rättegångskostnader också hämtas från

rättegångsbalken. Bestämmelserna om rättegångskostnader i tvistemål finns i 18

kap. rättegångsbalken. Huvudregeln i tvistemål är att part, som tappar målet,

skall ersätta motparten hans rättegångskostnad (18 kap. 1 § rättegångsbalken).

En sådan ordning tillgodoser väl de ändamålssynpunkter som bör ligga till grund

för hur rättegångskostnadsansvaret bör ordnas i mål om förbud eller åläggande.

Huvudregeln om förlorande parts kostnadsansvar speglar på ett riktigt sätt hur

den ekonomiska bördan bör placeras när det föreligger en egentlig tvist angående

frågan om en viss marknadsföringsåtgärd strider mot lagen eller inte. Den har

också en i sammanhanget viktig avskräckande effekt, som förhindrar uppkomsten av

obefogade eller mindre väl grundade processer.

 En sådan bör dock inte vara undantagslös. Enligt 18 kap. 2 § rättegångsbalken

gäller i mål som angår rättsförhållande som inte får bestämmas på annat sätt än

genom dom, att rätten får förordna att vardera parten skall bära sin kostnad.

Bestämmelsen är fakultativ och motivuttalandena (se NJA II 1943 s. 227 f) ger en

bild av att kvittningsmöjligheten skall användas restriktivt. Som exempel på när

kvittning bör kunna ske nämns att talan omedelbart medges eller att parternas

förhållanden före eller under rättegången annars ger anledning till det. Det

understryks att huvudregeln bör vara att den vinnande parten erhåller

gottgörelse för sin kostnad. Eftersom bestämmelsen inte kan tillämpas direkt i

mål om förbud eller åläggande bör en särskild regel efter mönster av 18 kap. 2 §

rättegångsbalken tas in i marknadsföringslagen. Möjligheten till kvittning bör

av naturliga skäl användas med försiktighet. Rör rättegången t.ex. principiellt

viktiga frågor utan någon synbar oenighet mellan parterna, bör domstolen kunna

befria den förlorande parten från ett eventuellt kostnadsansvar.

 En tillämpning av 18 kap. 16 § rättegångsbalken innebär att reglerna om rätte-

gångskostnader i brottmål (31 kap. rättegångsbalken) tillämpas när Konsument-

ombudsmannen för talan som inte avser tillvaratagandet av statens eller någon

annans enskilda rätt. Förlorar svaranden är han i sådant fall normalt skyldig

att ersätta staten enbart kostnaderna för bevisning. Ersättningsskyldigheten får

jämkas eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till svarandens

personliga och ekonomiska förhållanden. Så kan bli fallet t.ex. om en

näringsidkare har gått i konkurs. Vinner svaranden målet kan han få ersättning

av allmänna medel för ombuds- och beviskostnader, om kostnaderna varit skäligen

motiverade för att svaranden skulle kunna ta till vara sin rätt. Ersättning kan

också utgå för resa och uppehälle för svaranden i anledning av inställelse vid

rätten. Därutöver innehåller 31 kap. rättegångsbalken bestämmelser om

kostnadsansvar på grund av vårdslös processföring, om solidariskt

betalningsansvar osv., som det inte finns anledning att här gå in på i detalj.

 Det är närmast självklart att dessa kostnadsbestämmelser skall gälla i mål om

marknadsstörningsavgift där Konsumentombudsmannen för talan. Den talan som

riktas mot svaranden rör en direktverkande sanktion av straffrättsliknande

karaktär. Det framstår från rättsäkerhetssynpunkt främmande att den som blir

utsatt för en sådan process inte skall kunna få ersatt sina kostnader om han

vinner målet. Här kan nämnas att i mål om miljöskyddsavgift gäller 31 kap.

rättegångsbalken angående rättegångskostnader (se 61 § miljöskyddslagen).

 När det gäller förbuds- och åläggandemål ligger det annorlunda till. Det är

inte lika självklart att brottmålsreglerna skall gälla bara för att

Konsumentombudsmannen för talan. Bestämmelsen i 18 kap. 16 § rättegångsbalken är

inte att se som en föreskrift om hur ersättningsfrågan alltid bör vara ordnad

när en myndighet för talan på det allmännas vägnar utan att talan avser

tillvaratagandet av statens eller någon annans enskilda rätt. Paragrafen gäller

bara om inte annat är föreskrivet. Undantagsbestämmelser finns bl.a. i vattenmål

och inom fastighetsrätten.

 Det bör särskilt uppmärksammas att mål om förbud eller åläggande inte avser

någon omedelbar reaktion mot näringsidkaren på annat sätt än att han förbjuds

att upprepa en olaglig marknadsföringsåtgärd eller åläggs att komplettera sin

marknadsföring med uppgifter som han skulle ha lämnat redan från början. De

principiella skäl som medför att den som döms i ett brottmål eller den som

påförs en marknadsstörningavgift inte skall behöva betala alla statens kostnader

för att driva målet gör sig inte gällande på samma sätt i förbuds- och

åläggandemål. Dessutom kommer sådan processer också att kunna inledas av andra

än Konsumentombudsmannnen, vilket innebär att andra regler för rättegångskost-

nader kommer att gälla om 18 kap. rättegångsbalken skall tillämpas. Det framstår

som mindre lämpligt att olika regler i fråga om en svarandens ansvar för

rättegångskostnader skall gälla beroende på vem som för talan på kärandesidan.

Regeringen menar därför att tvistemålsreglerna bör gälla i mål om förbud och

åläggande även när Konsumentombudsmannen för talan.

 Regeringen föreslår (avsnitt 9.5.3) en särskild regel om intervention enligt

14 kap. rättegångsbalken, vilket innebär att den särskilda bestämmelsen om

organisationsmedverkan inte längre skall gälla i marknadsföringsmål. Någon

särskild regel om medverkandes ansvar för rättegångskostnader behövs därför

inte. Bestämmelsen om intervenients kostnadsansvar i 18 kap. 12 §

rättegångsbalken gäller även för dem som intervenerar med stöd av den nya regeln

i marknadsföringslagen och som inte har ställning av part i rättegången. För

självständiga intervenienter gäller reglerna i 18 kap. rättegångsbalken om part.

10 Kostnader

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den föreslagna processordningen kan |

| förväntas leda till en viss kostnadsökning när det gäller handlägg-|

| ningen av mål vid Stockholms tingsrätt. Kostnadsökningen bör |

| finansieras genom motsvarande besparingar inom Civildeparte- |

| mentets verksamhetsområde. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens bedömning: Enligt utredningen bör förslaget kunna genomföras och

tillämpas utan att det orsakar ökade kostnader vare sig för det allmänna eller

för näringslivet.

 Remissinstanserna: Endast några få remissinstanser har berört kost-

nadsaspekterna. Statskontoret uppger att det med de tillgängliga uppgifterna

inte har anledning att befara att statens kostnader totalt sett skulle öka om

förslaget genomförs. Det finns dock en viss risk att de nya reglerna kan

innebära att ärendevolymerna ökar genom att det nu blir klarare än tidigare vad

som är otillbörlig marknadsföring. Detta kan i ett samhällsperspektiv vara en

önskvärd effekt och statens merkostnader bör enligt Statskontoret i så fall vara

marginella. Svea hovrätt ifrågasätter om utredningens kostnadsanalys är hållbar

och menar att utredningen är alltför optimistisk. Hovrätten anser att förslaget

innehåller regler som underlättar för näringsidkare att inleda processer om

ifrågasatta marknadsföringsåtgärder och att det därför kan förutses att antalet

processer kommer att öka, vilket medför ökade kostnader. Införandet av

tvåinstanssystemet innebär en fördyring. Konsumenternas möjligheter att föra

skadeståndsprocesser med rättshjälp, torde innebära att rättshjälpsanslaget

kommer att belastas ytterligare. Riksrevisionsverket anser att resursbehovet och

konsekvenserna av det föreslagna tvåinstanssystemet borde ha analyserats och

konstaterar att föreslagna systemet medför ökade kostnader. Marknadsdomstolen

anför att det föreslagna processuella systemet skulle medföra att

beslutsfattandet inte blir ändamålsenligt och dessutom blir mera formbundet,

tungrott och långdraget. Mot bakgrund av vad domstolen anfört - främst i fråga

om reglernas förutsebarhet och tydlighet - samt införandet av ett tvåinstans-

system med en förhållandevis krånglig processordning, torde de ekonomiska

konsekvenserna av förslaget enligt domstolen väsentligt ha underskattats.

Domstolen påpekar att utredningens uppskattningar av resursbehoven är klart

orealistiska. Underskattningen gäller såväl kostnaderna för en ökad belastning

på rättsväsendet som de övriga konsekvenserna för stat och kommuner.

Marknadsdomstolen framhåller vidare att det nuvarande systemet innebär att

handläggningen är förhållandevis snabb, enkel och billig samt att förslaget, om

det genomförs, skulle medföra ökade kostnader och minskad effektivitet i

verksamheten.

 Skälen för regeringens bedömning: Den nu föreslagna nya marknadsföringslagen

innebär att Konsumentombudsmannen torde komma att processa vid domstol i något

större utsträckning än i dag, bl.a. genom att prövning blir möjlig i två

instanser. Konsumentombudsmannens deltagande i förbuds- och åläggandemål torde

dock på sikt kunna minska något.

 Erfarenheten visar att Konsumentombudsmannen förlorar få processer. En ändring

av rättegångskostnadsreglerna i enlighet med vad regeringen har föreslagit i det

föregående kan därför inte antas leda till särskilt anmärkningsvärda fördyringar

av statens verksamhet på marknadsrättsområdet. Den ytterligare kostnaden kommer

med all säkerhet att klart understiga vad staten kommer att tillföras genom

marknadsstörningsavgiften.

 Införandet av ett tvåinstanssystem med Stockholms tingsrätt som första instans

medför ofrånkomligen en ökad arbetsbörda och därmed ökade kostnader för

tingsrätten. Samtidigt kan det förväntas att Marknadsdomstolen avlastas

åtskilliga marknadsföringsmål.

 Marknadsdomstolens organisation är redan i dag förhållandevis liten och behövs

för att domstolen skall kunna handlägga övriga målgrupper samt fungera som

överprövningsinstans i konkurrens- och marknadsföringsmål. Några besparingar som

kan finansiera de ökade kostnaderna för tingsrätten torde därför inte kunna

göras i den organisationen. Den kostnadsökning som kan förutses för Stockholms

tingsrätt får i stället kompenseras genom motsvarande besparingar inom

Civildepartementets verksamhetsområde. Till denna fråga återkommer regeringen i

1995/96 års budgetproposition.

 Regeringens förslag innebär att konsumenter också skall kunna få skadestånd på

grund av en otillåten marknadsföringsåtgärd samt att de skall kunna få allmän

rättshjälp i ett sådant skadeståndsmål. Det kan antas att antalet sådana mål

blir ytterst litet och avser summor som i allmänhet understiger ett halvt

basbelopp. I sådana fall får biträde enligt rättshjälpslagen förordnas bara om

det finns särskilda skäl. Regeringen bedömer därför att de kostnadsökningar som

förslagen i dessa delar kan föra med sig är försumbara.

11 Ikraftträdande m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den nya marknadsföringslagen skall träda i |

| kraft den 1 juli 1995. |

| Den nya marknadsföringslagens materiella bestämmelser skall |

| tillämpas också på marknadsföringsåtgärder som vidtagits före lagens|

| ikraftträdande, såvida inte en bedömning enligt äldre föreskrifter|

| medför att förfarandet skall anses lagenligt. Mark- |

| nadsstörningsavgift får inte under något förhållande dömas ut för|

| åtgärder som vidtagits före lagens ikraftträdande. Beträffande sådan|

| marknadsföring gäller dessutom äldre förskrifter i fråga om |

| skyldighet att ersätta uppkommen skada. |

| Avsteg från den nya processordningen skall gälla på så sätt att|

| mål som har anhängiggjorts i Marknadsdomstolen före ikraftträ- |

| dandet skall handläggas enligt äldre föreskrifter. |

| Äldre förbud och ålägganden samt förbuds- och informations- |

| förelägganden skall fortsätta att gälla. |

--------------------------------------------------------------------

 Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att lagen träder i kraft den

1 juli 1994. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens, med

undantag för att utredningen föreslår att äldre föreskrifter skall gälla fullt

ut i fråga om marknadsföringsåtgärder som hänför sig till tiden före

ikraftträdandet. Talan om förbud eller åläggande skall dock alltid väckas vid

Stockholms tingsrätt.

 Remissinstanserna: Dagligvaruleverantörers Förbund önskar att tiden för

ikraftträdandet i utredningens lagförslag kan hållas. Husmodersförbundet Hem och

Samhälle anser att lagförslaget bör invänta EU-förhandlingarna för att begränsa

dubbelarbete och extra stora kostnader. Stockholms tingsrätt anser att äldre

forumregler skall gälla "gamla mål".

 Skälen för regeringens förslag: Den föreslagna nya marknadsföringslagen bör

träda i kraft så snart som möjligt. Samtidigt bör näringslivet ges möjligheten

att i god tid före ikraftträdandet anpassa sin marknadsföring till den nya

lagstiftningen. Ett hänsynstagande till båda dessa omständigheter leder

regeringen till att föreslå att den nya marknadsföringslagen skall träda i kraft

den 1 juli 1995.

 Lagändringar av processuell art saknar ofta övergångsbestämmelser. Nya regler

blir omedelbart tillämpliga på såväl nya som äldre pågående mål. När som i

förevarande lagstiftningsärende instansordningen ändras finns det dock anledning

att göra undantag från normalfallet och föreskriva att äldre handläggningsregler

skall gälla beträffande mål som redan är anhängiggjorda vid Marknadsdomstolen.

Däremot saknas skäl att inte tillämpa de nya forumreglerna på mål som väcks

efter lagens ikraftträdande, oavsett om den marknadsföring som talan angår har

vidtagits före eller efter denna tidpunkt. Detta bör gälla talan om både förbud,

åläggande, utplånande av vilseledande framställningar och skadestånd.

 På civillagstiftningens område är huvudregeln att nya lagar i princip inte bör

ha tillbakaverkande kraft. Starka rättssäkerhetsskäl gör att man bör vara

försiktig med att ge nya regler och bestämmelser retroaktiv verkan. Det kan

visserligen hävdas att det i strid mot denna princip kan vara påkallat att

besluta om förbud, om en marknadsföringsåtgärd vidtagits kort före den nya

marknadsföringslagens ikraftträdande och det föreligger en påtaglig risk för att

den upprepas. Den nya marknadsföringslagen kommer emellertid att innehålla så

goda möjligheter till ett snabbt ingripande, att principen om förbud mot

retroaktiv lagstiftning bör upprätthållas.

 Detta talar för att man, som utredningen föreslagit, i övergångsbestämmelserna

till den nya marknadsföringslagen skall ange att äldre föreskrifter skall

tillämpas på marknadsföring som vidtagits före lagens ikraftträdande. Emellertid

kan detta leda till oklarheter, om en näringsidkare vill få ett äldre förbud

eller åläggande ändrat eller upphävt med hänvisning till bestämmelserna i den

nya lagen. Eftersom förbudet eller åläggandet avser marknadsföring som ägt rum

före lagens ikraftträdande kan en övergångsbestämmelse, med den lydelse som

utredningen föreslagit, ge sken av att ändringsyrkandet skall prövas enligt

äldre föreskrifter. En annan nackdel med en sådan promulgationsbestämmelse är,

att den kan leda till sanktioner mot äldre förfaranden som är tillåtna enligt

den nya lagen t.ex. vissa kombinationserbjudanden. Marknadsföringslagen kan inte

anses uppbyggd på sådana speciella för en viss tid särpräglade förhållanden, som

motiverar att sanktioner döms ut för handlingar som är lagenliga vid tiden för

domen.

 För att lösa dessa och andra problem bör övergångsbestämmelsen ges det

innehållet, att den nya lagens bestämmelser gäller också i fråga om

marknadsföring som har vidtagits före lagens ikraftträdande, såvida inte

förfarandet var tillåtet enligt äldre föreskrifter.

 Marknadsstörningsavgift skall självklart inte kunna dömas ut för

marknadsföring som hänför sig till tiden före den nya lagens ikraftträdande.

Likaså skall frågan om skadeståndsansvar för sådan marknadsföring bedömas enligt

äldre bestämmelser.

 Beslut om förbud och ålägganden som föreligger vid tiden för lagens

ikraftträdande, bör fortsätta att gälla. Överensstämmer beslutet eller

föreläggandet inte i sak med innehållet i den nya lagen kan, som framgått ovan,

näringsidkaren väcka talan vid Stockholms tingsrätt och yrka att förbudet eller

åläggandet skall mildras eller upphävas.

 Också förbuds- och informationsförelägganden som har meddelats enligt äldre

lag bör fortsätta att gälla efter den nya lagens ikraftträdande. Det får

förutsättas att Konsumentombudsmannen upphäver eventuella förelägganden angående

förfaranden som inte strider mot den nya lagen. Näringsidkaren bör också kunna

angripa ett sådant föreläggande genom ansökan om resning.

 Regeringens förslag till ny marknadsföringslag innebär att vissa förfaranden

inte längre skall vara straffbelagda. Av 5 § andra stycket lagen (1964:163) om

införande av brottsbalken följer att straff inte kan dömas ut för sådana

förfaranden efter den nya lagens ikraftträdande.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till marknadsföringslag

Lagens syfte

--------------------------------------------------------------------

| 1 § Denna lag har till syfte att främja konsumenternas och nä- |

| ringslivets intressen i samband med marknadsföring av produkter |

| och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsu- |

| menter och näringsidkare. |

--------------------------------------------------------------------

 I likhet med den nuvarande marknadsföringslagen inleds den nya med en

bestämmelse som anger den allmänna innebörden av lagen och dess syfte. Till

skillnad mot 1 § den nuvarande lagen anges att lagen inte bara skall främja

konsumenternas intressen i samband med marknadsföring, utan även närlingslivets

intressen. Även om lagen till största delen är inriktad på konsumentintressena

är det enligt regeringens mening angeläget att också framhålla näringslivets

intressen i sammanhanget. Som framhölls redan i förarbetena till den nuvarande

lagen har näringsidkarna ett intresse av att konkurrensen inte drivs med

ohederliga metoder. I allmänhet torde också konsument- och näringsidkarintres-

sena sammanfalla när det gäller frågan om vilka etiska krav som skall ställas på

reklam och annan marknadsföring (prop. 1970:57 s. 64).

 I likhet med vad som nu gäller syftar ordet konsument i första hand på

privatpersoner. Det täcker emellertid även andra som skall förvärva en produkt

för slutlig konsumtion.

 Utredningen har i sitt förslag i 1 § tagit in en erinran om att lagen skall

tillämpas med särskilt beaktande av principerna om tryckfrihet och

yttrandefrihet. Enligt regeringens mening är detta en självklarhet som inte

behöver lagfästas.

Lagens tillämpningsområde

--------------------------------------------------------------------

| 2 § Lagen tillämpas då näringsidkare marknadsför eller själva |

| efterfrågar produkter i sin näringsverksamhet. |

| Lagen tillämpas också på sådana televisionssändningar som |

| omfattas av lagen (1992:1356) om satellitsändningar av televi- |

| sionsprogram till allmänheten och som kan tas emot endast i |

| något annat land som är bundet av avtalet om Europeiska eko- |

| nomiska samarbetsområdet (EES-avtalet). |

--------------------------------------------------------------------

 I första stycket anges att lagen bara omfattar sådan marknadsföring som sker i

näringsverksamhet. Vidare anges att lagen också tillämpas då en näringsidkare

själv efterfrågar produkter i sin verksamhet. Detta stämmer i huvudsak överens

med vad som gäller i dag (jfr 2 § marknadsföringslagen).

 Andra stycket motsvarar i sin helhet 2 § andra stycket marknadsföringslagen

och föranleds av Sveriges förpliktelser enligt EES-avtalet (jfr prop. 1992/93:73

och 110).

Definitioner

--------------------------------------------------------------------

| 3 § I denna lag avses med |

| produkter: varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen |

| och andra nyttigheter, |

| marknadsföring: reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet|

| som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till |

| produkter, |

| god marknadsföringssed: god affärssed eller andra vedertagna |

| normer som syftar till att skydda konsumenter och näringsidkare |

| vid marknadsföring av produkter. |

--------------------------------------------------------------------

 I paragrafen ges vissa definitioner till ledning för tillämpningen av lagen.

 Med produkter skall avses inte bara varor och tjänster, utan även fast

egendom, arbetstillfällen och andra nyttigheter. I sak stämmer detta överens med

vad som gäller i dag. Uttrycket nyttighet har liksom i dag en vidsträckt

innebörd. Det innefattar, förutom varor, tjänster, fast egendom och

arbetstillfällen också t.ex. elektrisk kraft, aktier och andra värdepapper,

krediter samt rättigheter av olika slag (jfr prop. 1975/76:34 s. 125 f.).

 Med begreppet marknadsföring avses i dag åtgärder som syftar till att främja

avsättningen av produkter. I förarbetena till den nuvarande lagen framhölls att

redan själva saluhållandet, även om det är helt passivt, bör anses vara en sådan

åtgärd samt att begreppet också måste anses innefatta inte bara försäljning,

utan även uthyrning och liknande förfaranden (prop. 1975/76:34 s. 124). I den

nya lagen föreslås begreppet få en ännu vidare innebörd och också omfatta

åtgärder som syftar till att främja tillgången till produkter. Det är alltså

fråga om åtgärder som en näringsidkare vidtar när han själv efterfrågar

produkter, främst inköpsreklam.

 I den föreslagna lagen införs ett för lagstiftningen nytt begrepp, nämligen

begreppet god marknadsföringssed. Härmed avses sådana bindande men också

utomrättsliga normer som syftar till att skydda konsumenter och näringsidkare

vid marknadsföring av produkter. Det gäller för det första regler om god

affärssed som har detta syfte. Vidare kan det gälla råd och rekommendationer som

har utfärdats av en myndighet. Normer som Marknadsdomstolen har utvecklat genom

sin praxis omfattas också. Beträffande de närmare skälen till förslaget i denna

del kan hänvisas till vad regeringen har anfört i det föregående (avsnitt 6.1).

 Utredningen har föreslagit att begreppen näringsidkare och konsument också

definieras i den nya lagen samt att ett nytt begrepp, annan förbrukare, införs i

lagen omfattande andra konsumenter än sådana privatpersoner som efterfrågar

varor för enskilt bruk. Enligt regeringens mening är begreppen näringsidkare och

konsument så vedertagna i den marknadsrättsliga lagstiftningen att de inte

närmare behöver definieras. Detta hindrar inte att det kan förekomma svårbedömda

gränsfall där det ytterst får bli en fråga för rättstillämpningen att avgöra vad

som omfattas av begreppen. Således har Marknadsdomstolen i ett nyligen avgjort

avgörande (MD 1994:21) uttalat sig om begreppet näringsidkare. I målet uppkom

frågan om Länsbostadsnämnden i sin författningsreglerade verksamhet med det

generella bostadsstödet kan anses som näringsidkare enligt bl.a.

marknadsföringslagen. Marknadsdomstolen uttalar till en början att begreppet

näringsidkare har en vidsträckt betydelse och omfattar var och en som

yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, både fysiska och juridiska

personer. Härmed avses också statliga och kommunala organ som bedriver näring

(jfr prop. 1970:57 s. 90). Det krävs inte att verksamheten drivs i vinstsyfte.

Marknadsdomstolen uttalar vidare att en verksamhet kan betraktas som

näringsverksamhet även om den innehåller inslag av myndighetsutövning. Domstolen

konstaterar att Länsarbetsnämndens handläggning av ärenden om bostadslån m.m.

har utgjort myndighetsutövning. Emellertid kan enligt domstolen nämndens

verksamhet i samband med långivningen allmänt betecknas som yrkesmässig

verksamhet av ekonomisk art. Några påtagliga moment av offentlig maktutövning

har inte förekommit i verksamheten. Särskilt ur låntagarnas perspektiv hade

rättsförhållandet en privaträttslig prägel. Det var också vitsordat från Statens

sida att det sedan lånen utbetalats förelegat ett civilrättsligt

avtalsförhållande mellan parterna. Marknadsdomstolen fann därför att

Länsbostadsnämnden i det aktuella sammanhanget skall betraktas som

näringsidkare.

 Innebörden av begreppet konsument har kommenterats i anslutning till 1 §. I

likhet med de flesta remissinstanser som har uttalat sig i frågan anser

regeringen att det inte finns något behov att införa begreppet annan förbrukare

i lagstiftningen.

Krav på marknadsföringen

Allmänna krav

--------------------------------------------------------------------

| 4 § Marknadsföringen skall stämma överens med god mark- |

| nadsföringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter|

| och näringsidkare. |

| Vid marknadsföringen skall näringsidkaren lämna sådan infor- |

| mation som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. |

--------------------------------------------------------------------

 I paragrafen anges de allmänna krav som ställs på marknadsföringen. I sak

stämmer det överens med vad som nu gäller enligt 2 och 3 §§

marknadsföringslagen. En överträdelse kan i likhet med vad som nu gäller föra

med sig ett förbud att fortsätta med marknadsföringen eller ett åläggande att

lämna information (jfr 14 och 15 §§). Förslaget i denna del har närmare

behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.1)

Reklamidentifiering

--------------------------------------------------------------------

| 5 § All marknadsföring skall utformas och presenteras så att det|

| tydligt framgår att det är fråga om marknadsföring. |

| Det skall också tydligt framgå vem som svarar för marknadsfö-|

| ringen. |

--------------------------------------------------------------------

 En grundläggande princip inom marknadsföringsrätten är att det av en

marknadsföringsåtgärd skall framgå att det är fråga om en sådan åtgärd. Sålunda

får t.ex. en kommersiell annons inte presenteras på ett sådant sätt att den

uppfattas som redaktionell text.

 En annan grundläggande princip är att det av en marknadsföringsåtgärd skall

framgå vem som svarar för marknadsföringsåtgärden, s.k. sändarangivelse. Syftet

med detta är att mottagaren av ett reklambudskap lätt skall kunna identifiera

den som står bakom budskapet och därmed också kunna nå denne.

 Paragrafen innebär en kodifiering av Marknadsdomstolens praxis, liksom av

Internationella handelskammarens grundregler för reklam. Beträffande de närmare

skälen hänvisas till vad som har anförts i det föregående (avsnitt 6.2).

 En uppsåtlig eller oaktsam överträdelse av de föreslagna reglerna kan medföra

sanktion i form av marknadsstörningsavgift (se 22 §).

Vilseledande reklam

--------------------------------------------------------------------

| 6 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda påståenden|

| eller andra framställningar som är vilseledande i fråga om |

| näringsidkarens egen eller någon annan näringsidkares |

| näringsverksamhet. |

| Detta gäller särskilt framställningar som avser |

| 1. produktens art, mängd, kvalitet och andra egenskaper, |

| 2. produktens ursprung, användning och inverkan på hälsa eller|

| miljö, |

| 3. produktens pris, grunderna för prissättningen och betal- |

| ningsvillkoren, |

| 4. näringsidkarens egna eller andra näringsidkares kvalifika-|

| tioner, ställning på marknaden, kännetecken och andra rättigheter,|

| 5. belöningar och utmärkelser som har tilldelats näringsid- |

| karen. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen, som i sak har sin motsvarighet i 6 § marknadsföringslagen,

innehåller förbud mot att vid marknadsföringen använda påståenden och andra

framställningar som är vilseledande. Med framställningar avses liksom hittills

ord, bild, tecken m.m. Det avser såväl muntliga som skriftliga framställningar,

i annonser, broschyrer och på förpackningar, inklusive förpackningsdekorer, m.m.

 Till ledning för rättstillämpningen och för näringsidkarna anges i andra

stycket exempel på i vilka avseenden framställningar inte får vara vilseledande.

Exemplifieringen ansluter nära till EG:s direktiv om vilseledande reklam.

Därutöver har som exempel angetts produktens inverkan på hälsa och miljö.

 Miljöargument har kommit att bli allt vanligare vid marknadsföringen. Det är

viktigt att se till att argumenten är vederhäftiga. Flera olika

miljömärkningssystem finns också. Med anledning av vad Naturskyddsföreningen

anför i sitt remissvar (se avsnitt 6.3.1) vill regeringen framhålla att en

korrekt och behörig användning av ett etablerat miljömärke givetvis inte innebär

att märket (framställningen) kan anses vilseledande.

 En uppsåtlig eller oaktsam överträdelse av förbudet kan medföra sanktion i

form av marknadsstörningsavgift enligt 22 §. Beträffande den närmare

motiveringen i övrigt kan hänvisas till vad som har anförts i den allmänna

motiveringen (avsnitt 6.3.1).

Vilseledande förpackningsstorlekar

--------------------------------------------------------------------

| 7 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda |

| förpackningar som genom sin storlek eller yttre utformning i |

| övrigt är vilseledande i fråga om produktens mängd, storlek eller|

| form. |

--------------------------------------------------------------------

 En förpackning kan vara vilseledande inte bara genom den text, de bilder,

färger och tecken (framställningar) som finns på den, utan även genom sin

storlek eller yttre form i övrigt. I paragrafen ges ett uttryckligt förbud mot

att använda förpackningar som genom sin yttre utformning är vilseledande i fråga

om den marknadsförda produktens mängd, storlek eller form. Härigenom lagfästs de

normer som Marknadsdomstolen har utvecklat genom sin praxis på området (se

avsnitt 6.3.3).

 Det kan finnas fall där en förpackning måste ges en utformning som avviker

från innehållets form. Det gäller främst då en produkt måste emballeras på ett

särskilt sätt främst av distributionstekniska eller förvaringstekniska skäl. Som

Marknadsdomstolen har uttalat kan det vilseledande intryck som en sådan

förpackning förmedlar motverkas genom att innehållets kvantitet och form tydligt

och på ett lättbegripligt sätt anges på förpackningen.

Vilseledande efterbildningar

--------------------------------------------------------------------

| 8 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda |

| efterbildningar som är vilseledande genom att de lätt kan för- |

| växlas med någon annan näringsidkares kända och särpräglade |

| produkter. Detta gäller dock inte efterbildningar vilkas |

| utformning huvudsakligen tjänar till att göra produkten funktio-|

| nell. |

--------------------------------------------------------------------

 I paragrafen slås fast att en näringsidkare inte får använda sådana

efterbildningar av andra näringsidkares kända och särpräglade produkter som är

vilseledande i fråga om produktens kommersiella ursprung. Den föreslagna

bestämmelsen är också den en kodifiering av Marknadsdomstolens praxis på området

(se avsnitt 6.3.4).

 Det föreslagna förbudet tar sikte på efterbildningar av andra näringsidkares

kända och särpräglade produkter, och inte vilka efterbildningar som helst. Med

begreppet särpräglad avses att produktens utformning har en särskiljande

funktion, dvs. har till ändamål att ge produkten ett utseende som i estetiskt

hänseende skiljer den från andra produkter. En utformning som är tekniskt eller

funktionellt betingad och som huvudsakligen tjänar till att göra produkten

ändamålsenlig innefattas inte av begreppet särpräglad. För att det inte skall

rådan någon tvekan härom, och i enlighet med Lagrådets synpunkter, har ett

uttryckligt undantag gjorts för efterbildningar vilkas utformning huvudsakligen

är funktionellt betingad. Det räcker enligt paragrafen emellertid inte med att

den efterbildade produkten skall vara särpräglad. Den måste också vara känd på

marknaden. Härmed avses att produkten skall vara känd på ett sådant sätt att den

förknippas med någon viss näringsidkares produkter.

 Beträffande den närmare innebörden av förbudet och skälen för dessa kan

hänvisas till vad som har anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3.4).

Konkursutförsäljningar

--------------------------------------------------------------------

| 9 § En näringsidkare får vid marknadsföringen använda uttrycket |

| "konkurs", ensamt eller i förening med något annat uttryck, bara|

| om produkterna bjuds ut av konkursboet eller för dess räkning. |

--------------------------------------------------------------------

 I paragrafen regleras användningen av begreppet konkurs vid marknadsföring.

Beträffande den närmare motiveringen kan hänvisas till vad som har anförts i den

allmänna motiveringen (avsnitt 6.3.6).

Utförsäljningar

--------------------------------------------------------------------

| 10 § En näringsidkare får vid marknadsföring av produkter använda|

| uttrycken "slutförsäljning", "utförsäljning" eller "upphör" eller|

| något annat uttryck med motsvarande innebörd, bara om |

| 1. det är fråga om en slutförsäljning av näringsidkarens hela|

| varulager eller en klart avgränsad del av det, |

| 2. försäljningen sker under en begränsad tid, och |

| 3. priserna är väsentligt lägre än näringsidkarens normala |

| priser för motsvarande produkter. |

--------------------------------------------------------------------

Realisationer

--------------------------------------------------------------------

| 11 § En näringsidkare får vid marknadsföring av produkter använda|

| uttrycket "realisation" eller något annat uttryck med |

| motsvarande innebörd, bara om |

| 1. försäljningen avser produkter som ingår i näringsidkarens |

| ordinarie sortiment, |

| 2. försäljningen sker under en begränsad tid, och |

| 3. priserna är väsentligt lägre än näringsidkarens normala |

| priser för motsvarande produkter. |

--------------------------------------------------------------------

 De i marknadsföringssammanhang vanligt förekommande uttrycken slutförsäljning,

utförsäljning, upphör och realisation har stor suggestionskraft och väcker

förväntningar om särskilt förmånliga anbud. I 10 och 11 §§ ställs upp de krav

som måste vara uppfyllda för att begreppen skall få användas i sådana

sammanhang.

 För de angivna uttrycken gäller gemensamt att försäljningen skall ske under en

begränsad tid och till priser som är väsentligt lägre än näringsidkarens normala

priser för motsvarande produkter.

 Hur begränsad tiden skall vara kan inte anges exakt, utan får bedömas från

fall till fall med hänsyn till de varierande förhållanden som råder i olika

branscher och sammanhang. Marknadsdomstolen har i fråga om realisationer uttalat

att en realisation i verklig mening torde ha en varaktighet av högst några få

veckor och att ett påstående om realisation torde vara missvisande, om den pågår

mer än ca två månader av året.

 Vad som är väsentligt lägre priser kan inte heller anges med någon exakthet i

form av t.ex. procentsatser. Det får avgöras från fall till fall och med

utgångspunkt från vad som objektivt sett kan uppfattas som väsentligt för

konsumenter. Av betydelse i sammanhanget är också den praxis som bygger på god

affärssed och som tillämpas i olika branscher och för olika produktslag.

Obeställda produkter

--------------------------------------------------------------------

| 12 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte leverera |

| produkter till någon som inte uttryckligen har beställt dem och |

| därvid vilseleda mottagaren om dennes betalningsskyldighet. |

--------------------------------------------------------------------

I paragrafen behandlas sådana negativa säljmetoder som också betecknas negativ

avtalsbindning. De kännetecknas av att marknadsföraren utnyttjar allmänhetens

okunnighet om gällande rättsregler om slutande av avtal till att inge en oriktig

föreställning om att ett bindande avtal har kommit till stånd. Ett vanligt sätt

som detta sker på är att en näringsidkare skickar produkter till någon som inte

har beställt dem och därigenom inger mottagaren uppfattningen att han är skyldig

att betala för produkten.

 Genom den föreslagna bestämmelsen förbjuds sådana förfaranden. Som har anförts

i det föregående (avsnitt 6.3.8) sker vilseledandet ofta genom att

näringsidkaren bifogar en räkning, ett inbetalningskort eller någon annan

liknande handling. Ett sådant förfarande behöver emellertid inte alltid vara

vilseledande. Det gäller särskilt när parterna tidigare står i ett

avtalsförhållande med varandra och det därigenom måste framstå som klart vad som

gäller mellan dem. Sådana typiska fall får anses föreligga när det är fråga om

att förnya eller förlänga tidigare ingångna avtal, t.ex. en prenumeration, ett

abonnemang eller något annat likande avtal.

 Paragrafen inskränker sig till att reglera fall där det förekommer ett

vilseledande beträffande betalningsskyldigheten. Förfarandet att leverera

obeställda produkter kan vara oacceptabelt även i andra fall, där det inte

förekommer något vilseledande. Sådana fall kommer även i fortsättningen att

kunna förbjudas med stöd av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring.

Förmånserbjudanden

--------------------------------------------------------------------

| 13 § En näringsidkare, som vid marknadsföringen erbjuder köparen|

| att förvärva ytterligare produkter utan ersättning eller till ett|

| särskilt lågt pris eller erbjuder köparen andra särskilda förmåner,|

| skall lämna tydlig information om |

| 1. villkoren för att utnyttja erbjudandet, |

| 2. erbjudandets beskaffenhet och värde, samt |

| 3. de tidsgränser och andra begränsningar som gäller för erbju-|

| dandet. |

--------------------------------------------------------------------

 I paragrafen regleras förmånserbjudanden i form av s.k. kombinerade utbud. I

den nuvarande marknadsföringslagen är vissa sådana erbjudanden förbjudna och

straffsanktionerade (7 och 8 §§). Förbuden ersätts nu med en

informationsskyldighet för näringsidkaren och syftar till att säkerställa att

köparna får den information som är nödvändig för att kunna bedöma sådana

erbjudanden och deras förmånlighet.

 Enligt punkten 1 skall information lämnas om villkoren för att utnyttja

erbjudandet. Exempel på sådana villkor är att erbjudandet gäller under

förutsättningen att ett visst antal eller en viss mängd av en vara köps.

 I punkten 2 föreskrivs vidare en informationsskyldighet när det gäller

erbjudandets beskaffenhet och värde. Om erbjudandet gäller t.ex. förvärv av en

tilläggsvara, måste framgå vad det är fråga om för vara och vilket värde denna

har.

 Av punkten 3 framgår vidare att de begränsningar som gäller för erbjudandet

skall framgå vid marknadsföringen. Om erbjudandet är tidsbegränsat skall detta

sålunda anges. Information måste också lämnas om andra begränsningar som gäller

för erbjudandet, t.ex. att det gäller så länge lagret räcker.

Förbud och ålägganden

Förbud mot fortsatt marknadsföring av ett visst slag

--------------------------------------------------------------------

| 14 § En näringsidkare vars marknadsföring strider mot god |

| marknadsföringssed eller på något annat sätt är otillbörlig mot |

| konsumenter eller näringsidkare får förbjudas att fortsätta med |

| den marknadsföringen eller att vidta någon annan liknande åtgärd.|

| Ett förbud enligt första stycket får meddelas också |

| 1. en anställd hos näringsidkaren, |

| 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar, och |

| 3. var och en som i övrigt väsentligt har bidragit till mark-|

| nadsföringen. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen motsvaras av 2 § marknadsföringslagen och har behandlats i avsnitt

8.1. Som framgår där innebär regeln ingen ändring beträffande dem som kan

drabbas av ett förbud. Innebörden av begreppet "god marknadsföringssed" har

redovisats i kommentaren till 3 §.

Åläggande att lämna information

--------------------------------------------------------------------

| 15 § En näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att |

| lämna sådan information som är av särskild betydelse från |

| konsumentsynpunkt får åläggas att lämna sådan information. |

| Ett sådant åläggande får meddelas också |

| 1. en anställd hos näringsidkaren, och |

| 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen motsvaras av 3 § första stycket marknadsföringslagen och har även

den behandlats i avsnitt 8.1.

--------------------------------------------------------------------

| 16 § Ett åläggande enligt 15 § får innehålla en skyldighet att lämna|

| informationen |

| 1. i annonser eller andra framställningar som näringsidkaren |

| använder vid marknadsföringen, |

| 2. genom märkning på varan eller i annan form på säljstället,|

| eller |

| 3. i viss form till konsumenter som begär det. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen som anger vad ett åläggande enligt 15 § får innehålla, motsvaras av

3 § andra stycket gamla marknadsföringslagen.

Otjänliga produkter

--------------------------------------------------------------------

| 17 § En näringsidkare som marknadsför sådana produkter som är |

| avsedda att användas av konsumenter för privat bruk och som är |

| uppenbart otjänliga för sitt huvudsakliga ändamål, får förbjudas att|

| fortsätta med det. |

| Om det behövs för att motverka en marknadsföring som avses i |

| första stycket, får också en näringsidkare som tillverkar, impor-|

| terar eller annars marknadsför produkten till andra näringsid- |

| kare förbjudas att fortsätta med det. |

| Ett förbud enligt första och andra styckena får meddelas också|

| 1. en anställd hos näringsidkaren, och |

| 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar. |

--------------------------------------------------------------------

 Den föreslagna bestämmelsen motsvarar generalklausulen om produktotjänlighet i

4 § marknadsföringslagen vars närmare innebörd har beskrivits utförligt i

förarbetena till den nuvarande regeln (se prop. 1975/76:34 s. 127 f.). Som

framgår av kommentaren till 3 § i förevarande lag innefattar begreppet

"marknadsför" även det nuvarande begreppet "saluhåller". Någon ändring i sak är

således inte avsedd.

--------------------------------------------------------------------

| 18 § Förbud enligt 17 § får inte meddelas, om det i författning |

| eller i beslut av en myndighet har meddelats särskilda före- |

| skrifter om produkten med samma syfte som förbudet skulle |

| fylla. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen som syftar till att förebygga kompetenskonflikter mellan olika

myndigheter har sin motsvarighet i 4 § sista stycket marknadsföringslagen. Även

beträffande denna kan därför hänvisas till nyss nämnda förarbeten.

Vite

--------------------------------------------------------------------

| 19 § Ett förbud enligt 14 eller 17 § och ett åläggande enligt 15 §|

| skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obe- |

| hövligt. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen motsvaras av 5 § gamla marknadsföringslagen och innebär inget nytt.

Förbud och åläggande skall alltså förenas med vite om det inte av särskilda skäl

är obehövligt. Något särskilt yrkande om att ett förbud skall förenas med vite

torde inte behövas.

Interimistiska beslut

--------------------------------------------------------------------

| 20 § Rätten får meddela förbud enligt 14 eller 17 § eller åläggande|

| enligt 15 § att gälla tills vidare, om |

| 1. käranden visar sannolika skäl för sin talan, och |

| 2. det skäligen kan befaras att svaranden genom att vidta |

| eller låta bli att vidta en viss handling minskar betydelsen av |

| ett förbud eller åläggande. |

| I fråga om beslut enligt första stycket tillämpas 15 kap. 5 §|

| andra - fjärde styckena samt 6 och 8 §§ rättegångsbalken. Beslutet|

| får verkställas genast. |

--------------------------------------------------------------------

 Den föreslagna bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.1.1.

 Av första stycket framgår att ett interimistiskt förbud eller åläggande får

meddelas om käranden visar att det finns sannolika skäl för att ett förbud eller

åläggande kommer att meddelas. En ytterligare förutsättning för att ett

interimistiskt beslut skall meddelas är att det skäligen kan befaras att

svaranden under processens gång på något sätt handlar så att betydelsen av en

dom om förbud eller åläggande minskas. Det behöver inte vara fråga om något

illojalt förfarande från svarandens sida för att ett interimistiskt beslut skall

meddelas. Det räcker att svaranden fortsätter den marknadsföringskampanj som är

föremål för prövning, om det innebär att de intressen man vill skydda skadas

genom att kampanjen fortsätter under det att frågan prövas i domstol.

 Av andra stycket första meningen framgår att bestämmelserna i 15 kap. 5 §

andra - fjärde styckena samt 6 och 8 §§ rättegångsbalken skall tillämpas på

interimistiska beslut om förbud och åläggande. Det innebär att en fråga om

interimistiskt beslut bara får tas upp av rätten på yrkande av part och att

motparten skall ges tillfälle att yttra sig om det inte är fara i dröjsmål.

Vidare gäller att käranden - med undantag för de fall där Konsumentombudsmannen

för talan - skall ställa säkerhet för den skada som kan tillfogas svaranden. Om

det inte längre finns skäl för åtgärden skall det interimistiska beslutet hävas.

Rätten skall då målet avgörs pröva om åtgärden skall bestå. Någon hänvisning

görs inte till 15 kap. 5 § första stycket rättegångsbalken eftersom en fråga om

interimistiskt beslut inte kan prövas innan en talan om förbud eller åläggande

har väckts. Detta följer av 38 § tredje stycket, där det sägs att ett

interimistiskt beslut meddelas av den domstol där en rättegång om förbud eller

åläggande är anhängig. Av andra meningen framgår att beslutet får verkställas

genast (jfr 17 kap. 14 § andra stycket rättegångsbalken).

 Det följer av 43 § andra stycket att ett interimistiskt beslut får överklagas

särskilt. Marknadsdomstolen kan i sådana fall besluta om inhibition m.m. enligt

bestämmelserna i 52 kap. rättegångsbalken.

 Självklart gäller den praxis som utbildats vid tillämpningen av nu angivna be-

stämmelser i rättegångsbalken också i fråga om marknadsföringsmålen. Propor-

tionalitetsprincipen skall tillämpas vid prövningen och restriktivitet skall

iakttas när det gäller att meddela interimistiska beslut utan att höra

svaranden.

Förbuds- och informationsförelägganden

--------------------------------------------------------------------

| 21 § I fall som inte är av större vikt får Konsumentombudsmannen|

| meddela föreläggande om |

| 1. förbud som avses i 14 eller 17 § (förbudsföreläggande), eller|

| 2. åläggande som avses i 15 § (informationsföreläggande). |

| Föreläggandet skall förenas med vite. |

| För att bli gällande skall näringsidkaren godkänna föreläggandet|

| omedelbart eller inom en viss tid. Om föreläggandet har godkänts,|

| gäller det som en lagakraftvunnen dom. |

| Ett godkännande som sker efter den utsatta tiden gäller inte.|

--------------------------------------------------------------------

 Den föreslagna bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.1.2. Den motsvarar vad som

gäller enligt 14 och 15 §§ marknadsföringslagen.

Marknadsstörningsavgift

Förutsättningar för avgift

--------------------------------------------------------------------

| 22 § En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift |

| (marknadsstörningsavgift), om näringsidkaren eller någon som |

| handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet|

| har brutit mot någon bestämmelse i 5-13 §§. |

| Detsamma gäller en näringsidkare som uppsåtligen eller av |

| oaktsamhet väsentligt har bidragit till överträdelsen. |

| Avgiften tillfaller staten. |

| I paragrafen anges de grundläggande förutsättningarna för att döma ut|

|marknadsstörningsavgift. Motiven till att en sådan avgift införs har|

|redovisats i avsnitt 8.2. |

| I första stycket anges att denna avgiftssanktion kan komma i fråga|

|vid överträdelser av de konkreta reglerna i katalogen. Avgiften |

|skall betalas av den näringsidkare i vars verksamhet överträdelsen|

|ägde rum, d.v.s. den för vars räkning marknadsföringen vidtogs. |

|Näringsidkaren kan vara både en enskild näringsidkare och en juridisk|

|person. Enskilda personer som inte är näringsidkare kan inte drabbas|

|av avgiftsskyldighet. Även offentligrättsliga subjekt såsom kommunala|

|eller statliga inrättningar kan dömas att betala en avgift om de är|

|att betrakta som näringsidkare. |

| Det fordras uppsåt eller oaktsamhet för att en överträdelse skall|

|leda till avgiftsskyldighet. Kravet på subjektiv täckning har också|

|behandlats i avsnitt 8.2. Det bör dock betonas att det för alla |

|näringsidkare gäller ett grundläggande krav på att de iakttar god |

|marknadsföringssed. Näringsidkare som uppträder på marknaden genom|

|olika slags marknadsföring har en skyldighet att se till att deras|

|handlingssätt överensstämmer med nämnda sed. Med denna utgångspunkt|

|finns det skäl att tillämpa stränga kriterier vid culpabedömningen.|

| Det är som framgår av den allmänna motiveringen inte nödvändigt att|

|uppsåt eller oaktsamhet kan konstateras hos den enskilde |

|näringsidkaren själv eller, om det är fråga om en juridisk person, hos|

|en person som intar en ledande ställning hos denna, utan det räcker|

|att detta kan konstateras hos en person som handlar på |

|näringsidkarens vägnar. Det kan vara fråga om en anställd eller en|

|uppdragstagare. Bristande kännedom om förbuden eller misstag om |

|förbudens innebörd utgör inte något försvar för en överträdelse (jfr prop.|

|1992/93:56 s. 92). |

| I andra stycket behandlas det s.k. medverkansansvaret. I den |

|allmänna motiveringen (avsnitt 8.2) har angetts att detta gör det |

|möjligt att ingripa mot reklambyråer och andra företag som sprider|

|marknadsföring, t.ex tidningar, radio och TV. Som framgår av |

|ordalydelsen skall det också för en medverkande krävas att denne |

|handlat uppsåtligt eller oaktsamt för att avgift skall kunna påföras.|

|Till skillnad från medverkansansvaret vid förbud mot otillbörlig |

|marknadsföring enligt generalklausulen, vilket sträcker sig till |

|"var och en", kan bara en medverkande som är näringsidkare drabbas|

|av avgift. |

| Bevisbördan för att förutsättningarna som anges i lagtexten är för|

|handen vilar på Konsumentombudsmannen eller om en näringsidkare |

|utnyttjar sin subsidiära talerätt, på denne. |

| |

| |

|

 O |

 Paragrafen behandlas i avsnitt 8.5. Syftet med bestämmelsen är att förhindra

dubbla påföljder när ett förfarande som omfattas av ett förbud eller ett

åläggande som har meddelats vid vite upprepas och därmed samtidigt kan bli

föremål för en talan om utdömande av vitet och en talan om

marknadsstörningsavgift.

Avgiftens storlek

--------------------------------------------------------------------

| 24 § Marknadsstörningsavgiften skall fastställas till lägst fem |

| tusen kronor och högst fem miljoner kronor. Avgiften får dock |

| inte överstiga tio procent av näringsidkarens årsomsättning |

| föregående räkenskapsår. |

| Riktas talan mot flera näringsidkare, skall avgiften |

| fastställas särskilt för var och en av dem. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen anger det lägsta och högsta belopp som marknadsstörningsavgiften

kan fastställas till. Avgiften får dock inte i något fall överstiga tio procent

av näringsidkarens årsomsättning föregående räkenskapsår. Med omsättning avses

näringsidkarens hela omsättning utan begränsning till den produkt eller marknad

som förfarandet har handlat om. Beräkningen skall grunda sig på den

ifrågavarande näringsidkarens omsättning och alltså inte utgå från en hel

koncerns omsättning om det är fråga om ett företag som ingår i en sådan. Om

överträdelsen sker under en näringsidkares första verksamhetsår får

årsomsättningen uppskattas med stöd av tillgängliga uppgifter. Detta får göras

även i andra fall när sådana uppgifter saknas eller är uppenbart bristfälliga.

 Det ankommer på Konsumentombudsmannen (eller i förekommande fall näringsidkare

som för talan) att yrka ett bestämt belopp och att ange de omständigheter som

han åberopar till stöd för sitt yrkande.

--------------------------------------------------------------------

| 25 § När marknadsstörningsavgift fastställs skall särskild hänsyn|

| tas till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har |

| pågått. |

| I ringa fall skall någon avgift inte dömas ut. Avgiften får |

| efterges, om det finns synnerliga skäl för det. |

| I andra fall får avgiften efterges, om det finns synnerliga |

| skäl för det. |

--------------------------------------------------------------------

 Första och andra stycket i paragrafen har utformats i överensstämmelse med 28

§ konkurrenslagen.

 I den allmänna motiveringen (avsnitt 8.2) har anförts att överträdelsens art

liksom dess varaktighet, omfattning och spridning är förhållanden som bör vägas

in när avgiften skall beräknas.

 När det gäller överträdelsens art kan hänsyn tas både till det slag av

marknadsföring som är föremål för bedömning och till det mått av uppsåt,

nonchalans eller systematiskt handlande som ligger bakom. Otillåtna åtgärder som

vidtas på ett systematiskt sätt torde inte sällan få anses så allvarliga att det

är påkallat att låta näringsidkaren betala en avgift. Överträdelser som har

tydlig karaktär av nonchalans inför klara regler eller som innebär att

förfaranden som tidigare lett till påföljd upprepas bör ofta mötas med

avgiftssanktion.

 Vid bedömningen av överträdelsens varaktighet, omfattning och spridning kan

det exempelvis finnas anledning att fästa särskild vikt vid att det använda

mediet har en stor genomslagskraft, som vid TV-reklam. Andra speciella

omständigheter att beakta kan vara omfattningen av den skada som överträdelsen

orsakat konsumenter och konkurrerande näringsidkare, liksom det ekonomiska

utbyte som näringsidkaren har haft av marknadsföringen. Det bör inte heller stå

främmande för domstolarna att ta hänsyn till de särskilda svårigheter som barn

och unga samt andra utsatta grupper i samhället kan ha att rätt bedöma och

värdera marknadsföringens innehåll.

 Av bestämmelsens lydelse framgår att även andra omständigheter kan beaktas när

avgiftens storlek skall bestämmas. I rena bagatellfall skall någon avgift inte

utgå.

 I tredje stycket ges en möjlighet att efterge avgiften om det finns synnerliga

skäl. Sådana skäl skulle t.ex. kunna vara att näringsidkaren har gjort allt som

rimligen kan krävas för att förhindra den uppkomna skadan. Som framgår av

formuleringen skall dock denna möjlighet användas restriktivt.

Preskription

--------------------------------------------------------------------

| 26 § Marknadsstörningsavgift får dömas bara om stämningsansökan har|

| delgetts den som anspråket riktar sig mot inom fem år från det |

| att överträdelsen upphörde. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen som motsvarar 30 § första stycket konkurrenslagen innehåller en

preskriptionsregel.

--------------------------------------------------------------------

| 27 § En marknadsstörningsavgift faller bort, om domen inte har |

| kunnat verkställas inom fem år från det att den vann laga kraft.|

--------------------------------------------------------------------

 Av den föreslagna bestämmelsen följer att en marknadsstörningsavgift faller

bort om inte verkställighet har kunnat ske inom fem år från det att tingsrättens

eller Marknadsdomstolens dom vann laga kraft. Detta motsvarar vad som gäller för

konkurrensskadeavgift enligt 31 § konkurrenslagen.

Kvarstad

--------------------------------------------------------------------

| 28 § För att säkerställa ett anspråk på marknadsstörningsavgift får|

| rätten besluta om kvarstad. Därvid gäller föreskrifterna i 15 kap.|

| rättegångsbalken om kvarstad för fordran. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas i avsnitt 8.2.1.

 Bestämmelsen ger möjlighet för rätten, dvs. både Stockholms tingsrätt och

Marknadsdomstolen, att besluta om att den som är eller kommer att bli föremål

för en talan om marknadsstörningsavgift inte får förfoga över viss egendom genom

att belägga egendomen med kvarstad. Kvarstad enligt denna bestämmelse kan

beslutas innan en talan om marknadsstörningsavgift har väckts. Bestämmelsen är

utformad efter mönster av 32 § konkurrenslagen (1993:20) men skiljer sig från

den i ett avseende. Utformningen av bestämmelsen i marknadsföringslagen innebär

att det klart framgår att även Marknadsdomstolen kan besluta om kvarstad, om

frågan blir aktuell först när ett mål prövas där.

 Hänvisningen till rättegångsbalkens regler om kvarstad innebär att bl.a.

bestämmelserna om omedelbar verkställighet och om möjligheten att överklaga

sådana beslut särskilt blir direkt tillämpliga.

Skadestånd

--------------------------------------------------------------------

| 29 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett |

| förbud eller ett åläggande som har meddelats med stöd av 14 eller|

| 15 § eller mot en föreskrift i 5-13 §§, skall ersätta den skada som|

| därigenom uppkommer för en konsument eller någon annan näringsid-|

| kare. |

| Vid bestämmande av ersättningen till näringsidkare får hänsyn|

| tas även till omständigheter av annan än ekonomisk art. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen har närmare behandlats i avsnitt 8.3.

 Av första stycket framgår att skyldighet att utge skadestånd föreligger vid

överträdelse dels av ett förbud (mot otillbörlig marknadsföring) eller ett

åläggande som har meddelats av domstolen, dels av någon av de konkreta reglerna

i katalogen. Ersättningsskyldighet förutsätter inte att vite har satts ut. Även

överträdelser av ett godkänt förbuds- eller informationsföreläggande som har

meddelats av Konsumentombudsmannen kan medföra skadeståndsskyldighet, liksom

överträdelse av ett interimistiskt beslut.

 Som framgår av den allmänna motiveringen gäller för skadeståndsskyldighet

allmänna krav på adekvat kausalitet. Även frågan om uppsåt eller oaktsamhet

föreligger skall bedömas enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Detsamma

gäller i fråga om förutsättningarna för skadeståndsskyldighet för flera på grund

av medverkan till ett ersättningsgrundande förfarande.

 Skadeståndsberättigade är andra näringsidkare utan begränsning till

"konkurrerande" näringsidkare samt konsumenter. Som framgår av den allmänna

motiveringen är det främst principiella skäl som gör att kretsen av

skadeståndsberättigade har bestämts på detta sätt.

 Ett fall där det kan vara befogat att fastställa ersättningsskyldighet till en

konsument är då konsumenten har lockats till ett säljställe genom vilseledande

reklam enligt 6 §. Skadestånd bör här kunna utgå för konsumentens utgifter för

att bege sig till säljstället eller för att komma i kontakt med näringsidkaren.

Konsumenten bör även kunna få ersättning för eventuell inkomstförlust för den

tid han har avsatt för att komma till säljstället. En tänkbar situation är att

en näringsidkare erbjuder varor med en utfästelse om t.ex. varans kvalitet och

pris och det, när konsumenten är på säljstället, visar sig att denna utfästelse

saknar täckning. Om konsumenten då avstår från köp på grund av vad som

framkommit, kan det vara befogat att han får skadestånd eftersom

marknadsföringen strider mot 6 §.

 Frågan om skadestånd till konsumenter kan också komma upp i andra situationer.

Bland annat kan det förekomma vilseledande uppgifter som kan grunda rätt till

skadestånd i prospekt och liknande material med erbjudanden av olika slag till

konsumenter. Sådan marknadsföring kan föranleda en konsument till omfattande

ekonomiska dispositioner. Om något avtal inte kommer till stånd kan konsumenten

ha rätt till ersättning för de "onödiga" kostnader som han har åsamkats på grund

av de vilseledande uppgifterna. Det kan t.ex. gälla utgifter för en fastighets-

värdering som blivit onyttiga av skäl som konsumenten inte har haft anledning

att räkna med.

 Skadestånd enligt förevarande bestämmelse avser endast ersättning för ren

förmögenhetsskada i skadeståndslagens mening. Frågan om skyldighet att ersätta

person- eller sakskada till följd av marknadsföring får bedömas enligt allmänna

skadeståndsrättsliga regler.

 För att förbättra den skadelidandes möjligheter att få full ersättning för den

skada han har åsamkats föreskrivs i andra stycket att även andra omständigheter

än rent ekonomiska får beaktas när skadeståndet till näringsidkare skall

beräknas. Sådana omständigheter kan exempelvis vara att den marknadsförande

näringsidkaren har varit grovt oaktsam eller har gjort en betydande vinst på

sitt förfarande, eller att förfarandet har pågått under lång tid.

 Det är den skadelidande som enligt allmänna bevisregler har att visa

omfattningen av skadan. Eftersom det kan vara svårt att uppfylla kravet på full

bevisning kan domstolen med stöd av 35 kap. 5 § rättegångsbalken uppskatta

skadan till skäligt belopp. Skadorna kan i vissa fall vara högst betydande. En

ekonomiskt realistisk bedömning skall självfallet eftersträvas.

 Såsom nämnts i den allmänna motiveringen har domstolarna möjlighet att

utveckla ett skadeståndsansvar enligt allmänna regler i fråga om

marknadsföringsåtgärder som är otillbörliga enligt generalklausulen. Hit hör

fall som har visst samband med kontraktsrättsliga förhållanden, jämför

situationen i MD 1989:9, Velux Svenska.

--------------------------------------------------------------------

| 30 § Rätten till skadestånd faller bort, om talan inte väcks inom|

| fem år från det att skadan uppkom. |

--------------------------------------------------------------------

 I paragrafen regleras den preskriptionstid som gäller för rätt till

skadestånd. Redan enligt nuvarande lag (19 § marknadsföringslagen) gäller en

femårig preskriptionstid. Motsvarande gäller också för skadestånd enligt

konkurrenslagen (se 33 § andra stycket den lagen).

Utplånande m.m. av vilseledande framställningar

--------------------------------------------------------------------

| 31 § Vid överträdelse av ett vitesförbud enligt 14 § eller av en|

| föreskrift i 5-13 §§ får rätten efter vad som är skäligt besluta att|

| vilseledande framställning som finns på vara, förpackning, tryck-|

| sak, affärshandling eller liknande skall utplånas eller ändras så|

| att den inte längre är vilseledande. Om detta syfte inte kan |

| uppnås på något annat sätt, får rätten besluta att egendomen skall|

| förstöras. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen motsvarar vad som nu gäller enligt 18 § första stycket

marknadsföringslagen (1975:1418) i fråga om möjligheterna att besluta om

utplånande, ändring eller förstörande av vilseledande framställningar.

Bestämmelser om i vilket sammanhang sådana beslut kan meddelas och om åtgärder

för att säkerställa besluten ges i 32 och 33 §§.

Säkerhetsåtgärder

--------------------------------------------------------------------

| 32 § Om käranden visar sannolika skäl för bifall till ett yrkande|

| enligt 31 § och det skäligen kan befaras att svaranden genom att|

| vidta eller att låta bli att vidta en viss handling minskar be- |

| tydelsen av ett beslut om utplånande, får rätten besluta om |

| lämplig åtgärd att gälla tills vidare. I fråga om en sådan åtgärd|

| gäller 15 kap. 3 § andra stycket, 5 § andra - fjärde styckena samt|

| 6 och 8 §§ rättegångsbalken. Beslutet får verkställas genast. |

| Framställs ett yrkande enligt 31 § i ett mål om utdömande av |

| vite som har förelagts med stöd av denna lag gäller i stället för|

| bestämmelserna i första stycket att egendomen får tas i beslag. |

| Därvid tillämpas föreskrifterna i 27 kap. rättegångsbalken om |

| beslag i brottmål. Beslutet får verkställas genast. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.4.

 Av första stycket följer att egendom som avses i 31 § kan bli föremål för en

säkerhetsåtgärd för att säkerställa kärandens rätt (jfr 15 kap. 3 §

rättegångsbalken). De förutsättningar som gäller för att en sådan åtgärd skall

beviljas är att det finns sannolika skäl för bifall till kärandens yrkande om

utplånande och att det skäligen kan befaras att svaranden vidtar eller

underlåter att vidta någon handling som innebär att betydelsen av ett beslut om

utplånande förringas. Hänvisningarna till 15 kap. 5 § andra - fjärde styckena, 6

och 8 §§ rättegångsbalken innebär bl.a. att en sådan åtgärd kan beviljas utan

att svaranden yttrar sig om det är fara i dröjsmål, att säkerhet måste ställas

om annan än Konsumentombudsmannen för talan och att åtgärden skall hävas om det

inte längre finns skäl för åtgärden. Någon hänvisning görs inte till 15 kap. 5 §

första stycket rättegångsbalken eftersom ett yrkande om säkerhetsåtgärd inte kan

tas upp innan en rättegång är anhängig. Detta följer av 33 § av vilken framgår

att ett beslut enligt 31 och 32 §§ meddelas av den domstol där en rättegång om

förbud eller åläggande, marknadsstörningsavgift, utdömande av vite eller

skadestånd är anhängig. I sista meningen anges att beslutet om säkerhetsåtgärd

får verkställas genast (jfr 17 kap. 14 § andra stycket rättegångsbalken).

 Andra stycket innehåller en särreglering för de fall frågan om utplånande

behandlas i mål om utdömande av vite. Om ett yrkande om utplåning på grund av en

överträdelse av ett vitesförbud framställs i ett sådant mål får en

säkerhetsåtgärd ske genom beslag enligt bestämmelserna om beslag i brottmål.

Detta överensstämmer med vad som enligt 18 § i den nuvarande

marknadsföringslagen gäller som huvudregel, dvs. i samtliga fall där en fråga om

utplånande är aktuell. Även här anges att ett beslut får verkställas genast (jfr

30 kap. 12 § andra stycket rättegångsbalken).

 Det följer av 43 § andra stycket att ett beslut om utplånande får överklagas

särskilt. Marknadsdomstolen kan i sådana fall besluta om inhibition m.m. enligt

bestämmelserna i 52 kap. rättegångsbalken.

--------------------------------------------------------------------

| 33 § Beslut att utplåna vilseledande framställningar enligt 31 §|

| och beslut om säkerhetsåtgärd enligt 32 § meddelas på yrkande av|

| part av den domstol där en rättegång om förbud enligt 14 §, |

| marknadsstörningsavgift enligt 22 § eller skadestånd enligt 29 §|

| pågår. |

| Beslut att utplåna framställningar på grund av överträdelse av|

| ett vitesförbud enligt 14 och 19 §§ får meddelas på yrkande av part|

| av den domstol där en rättegång om utdömande av vitet pågår. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.4.

 Första stycket innebär att ett yrkande om utplånande kan tas upp i mål om

förbud mot marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed eller på annat

sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare, i skadeståndsmål och i

mål om marknadsstörningsavgift.

 I andra stycket anges att ett yrkande om utplånande också kan tas upp i ett

mål om utdömande av vite, om grunden för utplånandet är en överträdelse av det

aktuella vitesförbudet. Av 40 § följer att ett sådant mål får handläggas av

allmän domstol enligt allmänna regler.

Upplysningsskyldighet m.m.

--------------------------------------------------------------------

| 34 § En näringsidkare är skyldig att på uppmaning av Konsument- |

| ombudsmannen |

| 1. yttra sig och lämna de upplysningar som behövs i ett ärende|

| om tillämpningen av denna lag, |

| 2. tillhandahålla de handlingar, varuprover och liknande som |

| kan ha betydelse för utredningen i ett ärende där beslut om förbud|

| eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § kan antas komma i fråga.|

--------------------------------------------------------------------

 I den föreslagna bestämmelsen regleras näringsidkarnas skyldighet att på

Konsumentombudsmannens begäran lämna upplysningar m.m. i ärenden enligt lagen.

Paragrafen motsvaras av 11 § första stycket marknadsföringslagen.

--------------------------------------------------------------------

| 35 § Den som har meddelats ett förbud eller åläggande enligt 14,|

| 15 eller 17 § är skyldig att på uppmaning av Konsumentom- |

| budsmannen tillhandahålla de upplysningar, handlingar, varu- |

| prover och liknande som behövs för tillsynen över att förbudet |

| eller åläggandet följs. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen motsvaras i huvudsak av 16 § första stycket marknadsföringslagen

och anger näringsidkarnas skyldigheter att tillhandagå Konsumentombudsmannen i

samband med dennes tillsyn över att ett meddelat förbud eller åläggande följs.

--------------------------------------------------------------------

| 36 § Om en uppmaning enligt 34 eller 35 § inte följs, får |

| Konsumentombudsmannen förelägga den som berörs att fullgöra sin |

| skyldighet vid vite. |

--------------------------------------------------------------------

 Den föreslagna bestämmelsen ger Konsumentombudsmannen en möjlighet att meddela

vitesföreläggande om en näringsidkare som inte följer en uppmaning enligt 34

eller 35 §. I nuvarande marknadsföringslag finns motsvarande befogenhet i 11 §

andra stycket och (angående tilllsyn) i 16 § första stycket. De beloppsgränser

som där anges beträffande vitets storlek har dock inte ansetts nödvändiga att ta

med i förevarande paragraf.

--------------------------------------------------------------------

| 37 § Konsumentombudsmannen får lämna ersättning för sådana |

| varuprover och liknande som avses i 34 och 35 §§, om det finns |

| särskilda skäl för det. |

| Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får |

| meddela föreskrifter om skyldighet för en näringsidkare att |

| ersätta Konsumentombudsmannens kostnader för provtagning och |

| undersökning av prov i fall som avses i 35 §. |

--------------------------------------------------------------------

 Första stycket som reglerar Konsumentombudsmannens möjlighet att lämna

ersättning i vissa fall motsvaras av 11 § tredje stycket och 16 § andra stycket

marknadsföringslagen. Andra stycket motsvaras av 16 § tredje stycket nuvarande

lag. Bestämmelsen innebär således inget nytt i sak.

Var och av vem talan får väckas

Förbud och ålägganden

--------------------------------------------------------------------

| 38 § Talan om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § väcks|

| vid Stockholms tingsrätt. |

| En sådan talan får väckas av |

| 1. Konsumentombudsmannen, |

| 2. en näringsidkare som berörs av marknadsföringen, och |

| 3. en sammanslutning av konsumenter, näringsidkare eller |

| löntagare. |

| Ett interimistiskt beslut enligt 20 § meddelas av den |

| domstol där en rättegång enligt första stycket pågår. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas i avsnitt 9.1 och 9.3.

 Av första stycket framgår att talan om förbud och åläggande förs vid

Stockholms tingsrätt som exklusivt forum.

 I andra stycket ges bestämmelser om talerätten i dessa mål. Konsumentombuds-

mannen har enligt första punkten alltid talerätt. Av andra punkten framgår att

enskilda näringsidkare som berörs av den aktuella marknadsföringen också har

talerätt och i tredje punkten föreskrivs talerätt för sammanslutningar av

konsumenter, näringsidkare eller löntagare. För de sistnämnda ställs inte något

krav på att de skall ha berörts av åtgärden. Kretsen av taleberättigade är

densamma som enligt gällande bestämmelser. Den nya bestämmelsen innebär att

talerätten för näringsidkare och sammanslutningar likställs med

Konsumentombudsmannens. Denne har alltså inte längre en primär talerätt.

 Av tredje stycket följer att frågor om interimistiska beslut om förbud eller

åläggande prövas av den domstol där talan om förbud eller åläggande är anhängig,

dvs. i Stockholms tingsrätt eller, efter överklagande, i Marknadsdomstolen och

att sådana beslut således inte kan utverkas innan rättegång har inletts.

Marknadsstörningsavgift

--------------------------------------------------------------------

| 39 § Talan om marknadsstörningsavgift enligt 22 § väcks vid |

| Stockholms tingsrätt av Konsumentombudsmannen. |

| Om Konsumentombudsmannen i ett visst fall beslutar att inte |

| föra talan om marknadsstörningsavgift får en enskild näringsidkare|

| som berörs av marknadsföringen och en sammanslutning av |

| näringsidkare väcka en sådan talan. |

| Beslut om kvarstad enligt 28 § meddelas av den domstol där en|

| rättegång om marknadsstörningsavgift pågår. Om talan ännu inte har|

| väckts gäller i fråga om behörig domstol vad som föreskrivs i första|

| stycket. |

--------------------------------------------------------------------

 I första stycket anges att talan om marknadsstörningsavgift förs av

Konsumentombudsmannen vid Stockholms tingsrätt, som är exklusivt forum.

 Andra stycket behandlar den subsidiära talerätten för näringsidkare och

sammanslutning av näringsidkare i mål om marknadsstörningsavgift. För att en

näringsidkare eller en sammanslutning skall ha talerätt krävs att det finns ett

beslut av Konsumentombudsmannen att inte föra talan. För en enskild

näringsidkare talan krävs det dessutom att han berörs av den aktuella

marknadsföringsåtgärden. Den föreslagna bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.3.

 Av tredje stycket första meningen framgår att frågor om kvarstad prövas av den

domstol där talan om marknadsstörningsavgiften pågår. Av 28 § följer att en

fråga om kvarstad kan prövas innan en talan om avgift har väckts. I sådana fall

gäller enligt andra meningen att Stockholms tingsrätt är exklusivt forum på

samma sätt som i fråga om marknadsstörningsavgiften.

Utdömande av vite

--------------------------------------------------------------------

| 40 § Talan om utdömande av vite som har förelagts med stöd av |

| denna lag väcks vid en tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. |

| rättegångsbalken. En sådan talan får alltid väckas vid Stockholms|

| tingsrätt. |

| Talan får väckas av den som har begärt vitesföreläggandet och av|

| Konsumentombudsmannen. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas i avsnitt 9.1 och 9.3.

 Av första stycket följer att talan om utdömande av vite som har förelagts med

stöd av denna lag väcks vid tingsrätt enligt de allmänna reglerna om forum i 10

kap. rättegångsbalken. Den som avser att föra en sådan talan kan dock alltid

välja att väcka talan vid Stockholms tingsrätt. I båda fallen gäller i fråga om

förfarandet att reglerna i lagen om viten skall tillämpas.

 Av andra stycket framgår att en talan enligt första stycket alltid får väckas

av Konsumentombudsmannen samt av den som har begärt ett vitesföreläggande.

Skadestånd

--------------------------------------------------------------------

| 41 § Talan om skadestånd enligt 29 § väcks vid Stockholms tings-|

| rätt. En sådan talan får även väckas vid en tingsrätt som är behörig|

| enligt 10 kap. rättegångsbalken. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas i avsnitt 9.1.

 I första meningen ges huvudregeln, nämligen att en talan om skadestånd som

grundar sig på bestämmelsen i marknadsföringslagen förs vid Stockholms

tingsrätt.

 Av andra meningen följer att en talan om skadestånd enligt mark-

nadsföringslagen kan väckas vid andra tingsrätter än Stockholms tingsrätt.

Skälen för denna ordning anges i avsnitt 9.1. Bestämmelserna i 10 kap.

rättegångsbalken skall tillämpas vid avgörande av vilken tingsrätt som är

behörigt forum att uppta talan. Av 43 § följer att en sådan dom överklagas till

Marknadsdomstolen.

 Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen är inte behöriga att i ett mål

enligt denna bestämmelse pröva andra skadeståndsrättsliga grunder än de som

anges i denna lag.

Överklagande

--------------------------------------------------------------------

| 42 § Konsumentombudsmannens beslut enligt 34 § 1 och om |

| vitesföreläggande efter en sådan uppmaning får inte överklagas. |

| Konsumentombudsmannens beslut enligt 34 § 2 och 35 § samt om |

| vitesföreläggande efter en sådan uppmaning överklagas hos |

| Stockholms tingsrätt. Detsamma gäller beslut om ersättning enligt|

| 37 § eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av nämnda |

| paragraf. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas i avsnitt 8.6.

 Bestämmelsen i första stycket motsvarar vad som i dag gäller enligt 22 §

första stycket marknadsföringslagen.

 I andra stycket föreskrivs att Konsumentombudsmannens beslut att anmana en

näringsidkare att tillhandahålla handlingar m.m. som kan ha betydelse för

utredningen i ett ärende om förbud eller åläggande får överklagas hos Stockholms

tingsrätt. Också beslut om ersättning som fattas av Konsumentombudsmannen får

överklagas vid Stockholms tingsrätt. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller

enligt den nu gällande 22 § andra stycket marknadsföringslagen med undantag av

att det enligt gällande bestämmelse är kammarrätt som prövar överklagandena.

--------------------------------------------------------------------

| 43 § Tingsrätts domar och beslut i mål och ärenden enligt denna |

| lag överklagas hos Marknadsdomstolen. Domar och beslut i mål om |

| utdömande av vite som har förelagts med stöd av denna lag över- |

| klagas dock hos hovrätt enligt vad som föreskrivs i lagen |

| (1985:206) om viten. |

| Beslut under rättegången i frågor som avses i 20 § och 32 § |

| första stycket får överklagas särskilt. Besluten skall vid hand-|

| läggningen i Marknadsdomstolen anses röra åtgärd enligt 15 kap. |

| rättegångsbalken. |

--------------------------------------------------------------------

 I första stycket anges att Marknadsdomstolen är andra instans i samtliga mål

och ärenden enligt marknadsföringslagen. Av ordalydelsen framgår att även domar

och beslut av andra tingsrätter än Stockholms tingsrätt överklagas till

Marknadsdomstolen. Mål om utdömande av vite som har förelagts med stöd av

marknadsföringslagen handläggs enligt reglerna i rättegångsbalken om mål om åtal

för brott för vilket inte är föreskrivet svårare straff än böter. Detta följer

av lagen om viten. För tydlighetens skull anges att domar och beslut i dessa mål

överklagas i enlighet med den lagen.

 I andra stycket ges bestämmelser om att vissa beslut enligt marknads-

föringslagen får överklagas särskilt. Detta gäller för interimistiska beslut om

förbud eller åläggande och beslut för att säkerställa beslut om utplånande. Det

anges också att sådana beslut skall anses röra åtgärd enligt 15 kap.

rättegångsbalken, vilket innebär att bl.a. bestämmelserna i 52 kap.

rättegångsbalken om inhibition blir tillämpliga om besluten överklagas. I fråga

om kvarstad enligt 28 § är bestämmelsen i 49 kap. 4 § 6 rättegångsbalken direkt

tillämplig. Av 39 § tredje stycket andra meningen jämfört med 15 kap. 5 § fjärde

stycket rättegångsbalken kan utläsas att ett beslut om kvarstad som meddelas

innan en talan om marknadsstörningsavgift har väckts får överklagas på samma

sätt som om det hade meddelats under en rättegång. Av 51 § följer att vid till-

ämpningen av 49, 50 och 52 kap. rättegångsbalken skall vad som sägs om hovrätt

gälla Marknadsdomstolen.

Rättskraft

--------------------------------------------------------------------

| 44 § En dom i vilken frågan om förbud enligt 14 eller 17 § eller|

| åläggande enligt 15 § har prövats, hindrar att en ny talan enligt|

| 14, 15 eller 17 § väcks med anledning av marknadsföringen. En |

| sådan dom hindrar dock inte att samma fråga prövas på nytt när |

| ändrade förhållanden föranleder det. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas utförligt i avsnitt 9.4. Bestämmelsen, som har

formulerats om med anledning av Lagrådets synpunkter, innebär en annan

avgränsning av rättskraftens omfattning än vad som följer av rättskraftsregeln i

17 kap. 11 § rättegångsbalken.

 I första meningen slås fast att rättskraften hos en dom avseende ett förbud

eller åläggande på kärandesidan träffar inte bara parterna i målet, utan alla

som hade kunnat föra talan i målet. På svarandesidan innebär bestämmelsen en

slags utvidgning av rättskraften i förhållande till vad som gäller för tvistemål

i allmänhet, om det handlar om samma marknadsföring. Såsom redovisats i avsnitt

9.4 hindrar rättskraftsregeln nämligen även att ett förbud eller åläggande

riktas mot någon av de övriga personer som anges i 14, 15 och 17 §§. En viss

reklamkampanj eller saluhållande av en viss vara måste anses utgöra en och samma

marknadsföring oavsett om marknadsföringsåtgärderna utförs av näringsidkaren

själv eller t.ex delvis av en reklambyrå. Rättskraftsregeln innebär alltså att

en tidigare dom om förbud eller åläggande hindrar ett en ny talan väcks mot

samma svarande och mot varje annan person som en förbuds- eller åläggandetalan

kan riktas mot, allt under förutsättning att det är fråga om samma

marknadsföring i båda fallen.

 Vad som är en och samma marknadsföring avgränsas av flera faktorer, först och

främst av den verksamhet i vars intresse marknadsföringen bedrivs. Om en

näringsidkare har förbjudits att bedriva en viss typ av marknadsföring hindrar

det inte att en annan näringsidkare bedriver en identisk reklamkampanj för sin

verksamhet. Andra faktorer som avgränsar vad som är en och samma marknadsföring

är den produkt som marknadsförs och utformningen av marknadsföringen, t.ex.

annonsen eller reklamfilmen. Utgångspunkten vid bedömningen måste naturligtvis

vara hur själva förbudet eller åläggandet är formulerat.

 Bestämmelsen i första stycket rör inte bara frågan om rättskraftens

avgränsning i förhållande till dem som kan vara kärande eller svarande i mål om

förbud och åläggande. Den innebär att en talan enligt en av bestämmelserna i 14,

15 och 17 §§ hindrar att en ny talan väcks enligt någon av de andra

bestämmelserna, i fråga om samma marknadsföring.

 Omfattningen av rättskraften modifieras genom den särskilt reglerade möjlighet

till omprövning som anges i andra meningen. Rättskraften hos en dom där en fråga

om förbud eller åläggande har prövats hindrar inte att samma fråga prövas på

nytt när ändrade förhållanden föranleder det. Möjligheten till omprövning har

uttryckligen reglerats på inrådan av Lagrådet. Bestämmelsen knyter an till vad

som gäller enligt 12 § i den nu gällande marknadsföringslagen om omprövning vid

ändrade förhållanden och tar - liksom den bestämmelsen - främst sikte på ändrade

marknadsförhållanden. Såsom tidigare har gällt skall det vara fråga om klara

fall. Bestämmelsen knyter an till situationer där ändrade förhållanden enligt 17

§ kap. 11 § rättegångsbalken inte skulle hindra en ny talan.

 Det följer av regeln 38 § första stycket att en talan om omprövning väcks vid

Stockholms tingsrätt och att rätten att begära omprövning tillkommer dem som har

talerätt enligt 38 § andra stycket.

Rättens sammansättning m.m.

--------------------------------------------------------------------

| 45 § Vid huvudförhandling i mål enligt denna lag skall Stockholms|

| tingsrätt bestå av fyra ledamöter, av vilka två skall vara |

| lagfarna domare och två ekonomiska experter. En av de lagfarna |

| domarna skall vara rättens ordförande. |

| Om det sedan huvudförhandlingen har påbörjats inträffar förfall|

| för en av ledamöterna, är rätten ändå domför. |

| Vid huvudförhandling i fall som avses i 1 kap. 3 a § andra |

| och tredje styckena rättegångsbalken och vid avgörande av mål utan|

| huvudförhandling, liksom vid handläggning som inte sker vid |

| huvudförhandling skall tingsrätten bestå av en lagfaren domare, |

| om inte annat följer av 46 §. I sådana fall får dock även en |

| ekonomisk expert delta i tingsrätten. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen är utformad efter mönster av 64 a § konkurrenslagen (prop.

1992/93:234).

Första stycket innebär att i mål om förbud eller åläggande, marknads-

störningsavgift och skadestånd enligt marknadsföringslagen skall Stockholms

tingsrätt vara sammansatt av två juristdomare och två ekonomiska experter. Mål

om utdömande av vite omfattas inte eftersom dessa mål handläggs enligt lagen om

viten. I de målen gäller sammansättningsreglerna i rättegångsbalken för mål om

åtal för brott för vilket det inte är stadgat svårare straff än böter. Av första

stycket framgår också att en av juristdomarna skall vara rättens ordförande.

 Av andra stycket framgår att rätten är domför om det inträffar förfall för en

av ledamöterna sedan huvudförhandlingen har påbörjats (jfr bl.a. 1 kap. 3 a §

fjärde stycket rättegångsbalken).

 I tredje stycket första meningen regleras sammansättningen vid avgöranden av

mål utan huvudförhandling och avgöranden vid handläggning som inte sker vid

huvudförhandling. Som huvudregel gäller att Stockholms tingsrätt i dessa fall

skall bestå av en juristdomare. Av andra meningen följer att rätten i de fallen

kan förstärkas av en ekonomisk expert.

--------------------------------------------------------------------

| 46 § Vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid prövning av|

| frågor som hör till rättegången får Stockholms tingsrätt ha den |

| sammansättning som anges i 45 § första stycket, om det finns |

| särskilda skäl för det med hänsyn till målets eller frågans |

| beskaffenhet. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen motsvarar 64 b § konkurrenslagen, vilken i sin tur är utformad

efter förebild av 1 kap. 3 c § rättegångsbalken.

 När det gäller uttrycket frågor som hör till rättegången kan hänvisas till

Fitger, Kommentar till rättegångsbalken, s. 16:6 f. Som exempel på frågor som

kan bli aktuella kan nämnas interimistiska beslut om förbud och åläggande och

kvarstad i mål om marknadsstörningsavgift.

--------------------------------------------------------------------

| 47 § I mål som bara rör skadestånd enligt 29 § får Stockholms tings-|

| rätt ha den sammansättning som följer av 1 kap. 3 a, 3 c och |

| 3 d §§ rättegångsbalken. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen utgör ett undantag från vad som föreskrivs i 45 § första stycket

om Stockholms tingsrätts sammansättning i mål enligt marknadsföringslagen och

innebär att de regler som i allmänhet gäller för rättens sammansättning i

tvistemål kan tillämpas i mål som enbart rör skadestånd enligt denna lag. Vid

avgörande av mål vid huvudförhandling eller på annat sätt kan rätten i sådana

mål alltså bestå av tre juristdomare. Detsamma gäller vid prövning av frågor

som hör till rättegången, om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets

eller frågans beskaffenhet. Hänvisningen till 1 kap. 3 d § rättegångsbalken

innebär att rätten kan bestå av en juristdomare om det värde målet rör uppenbart

inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring (halva

basbeloppet är för år 1994 17 600 kr).

 I de fall mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen handläggs av andra

tingsrätter enligt den speciella regeln i 41 § andra meningen gäller

naturligtvis rättegångsbalken fullt ut.

--------------------------------------------------------------------

| 48 § Vid handläggning av ärenden som avses i 42 § andra stycket |

| skall Stockholms tingsrätt ha den sammansättning som anges i 45 §|

| första stycket. Vid handläggning som avses i 3 och 4 §§ lagen |

| (1946:807) om handläggning av domstolsärenden skall tingsrätten |

| dock bestå av en lagfaren domare. I sådana fall får även en |

| ekonomisk expert delta i tingsrätten. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen är utformad efter förebild av 64 c § konkurrenslagen. Av första

meningen följer att ärenden där Konsumentombudsmannens beslut att anmana en

näringsidkare att tillhandahålla handlingar m.m. har överklagats skall prövas av

tingsrätten i den sammansättning som gäller för huvudförhandlingar. Beslut om

förberedande åtgärder kan enligt andra meningen fattas av en juristdomare. För

det fall det även vid bedömningen av dessa frågor finns ett behov av ekonomisk

expertis ger bestämmelsen i tredje meningen en möjlighet att låta en expert

delta i beslutet.

--------------------------------------------------------------------

| 49 § Regeringen förordnar för viss tid dem som skall tjänstgöra som|

| ekonomiska experter enligt 45 §. Inträffar medan en ekonomisk |

| expert deltar i behandlingen av ett mål eller ärende en om- |

| ständighet som medför att förordnandet skall upphöra att gälla, |

| skall förordnandet oberoende därav anses ha fortsatt giltighet |

| såvitt avser det pågående målet eller ärendet. |

| Den som skall tjänstgöra som ekonomisk expert skall vara |

| svensk medborgare och får inte vara underårig eller i konkurs- |

| tillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken.|

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen är utformad efter förebild av 64 d § konkurrenslagen (jfr 4 kap. 10

a § rättegångsbalken).

Rättegångsbestämmelser

Handläggningen vid Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen

--------------------------------------------------------------------

| 50 § Om något annat inte följer av denna lag, skall föreskrifterna|

| i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning om saken inte är |

| tillåten tillämpas på mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15|

| eller 17 § och mål om marknadsstörningsavgift enligt 22 §. |

| I mål om skadestånd enligt 29 § gäller vad som är föreskrivet i|

| rättegångsbalken om tvistemål där förlikning om saken är tillåten.|

| Vid Stockholms tingsrätt skall lagen (1946:807) om handlägg- |

| ning av domstolsärenden tillämpas i ärenden som avses i 42 § andra|

| stycket, om något annat inte följer av denna lag. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.5.2, omfattar handläggningen i såväl

Stockholms tingsrätt som Marknadsdomstolen. Av första stycket framgår att

rättegångsbalkens regler om indispositiva tvistemål skall tillämpas i mål om

förbud, åläggande och marknadsstörningsavgift. Den uttryckliga hänvisningen till

de indispositiva reglerna i rättegångsbalken innebär inte någon stor förändring

i förhållande till vad som redan gäller. De särskilda regler om dom, kallelser

och delgivning som finns i lagen om marknadsdomstol m.m. kommer i fortsättningen

inte att gälla i dessa mål. Mål om utdömande av vite omfattas inte av bestäm-

melsen. Dessa mål skall handläggas enligt vad som anges i lagen om viten, dvs.

enligt reglerna om bötesbrottmål.

 Av andra stycket framgår att mål om skadestånd enligt denna lag handläggs

enligt reglerna om dispositiva tvistemål. När mål om skadestånd handläggs

tillsammans med mål som enligt första stycket följer indispositiva regler gäller

dock de sistnämnda reglerna beträffande processens yttre förlopp. I själva

skadeståndsfrågan är dock domstolen, på sätt som gäller för s.k. blandade mål i

övrigt, bunden av parternas dispositioner.

 Tredje stycket utformad efter mönster av 63 § första stycket konkurrenslagen

och innebär att den s.k. ärendelagen skall tillämpas vid handläggningen vid

Stockholms tingsrätt av ärenden där Konsumentombudsmannens beslut om

tillhandahållande av handlingar och varuprover m.m. och om ersättning för

varuprover, har överklagats.

--------------------------------------------------------------------

| 51 § Vad som sägs i 49, 50 och 52 kap. rättegångsbalken om |

| hovrätten skall i mål och ärenden enligt denna lag i stället gälla|

| Marknadsdomstolen. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen har sin förebild i 64 § andra stycket konkurrenslagen och innebär

att överklagande av Stockholms tingsrätts domar och beslut enligt denna lag görs

hos Marknadsdomstolen som om den vore hovrätt. Mål om utdömande av vite

handläggs inte enligt denna lag utan enligt lagen om viten. Domar och beslut av

Stockholms tingsrätt i dessa mål överklagas enligt den allmänna instansordningen

och omfattas inte av bestämmelsen.

--------------------------------------------------------------------

| 52 § Om en talan enligt denna lag har väckts av någon annan än |

| Konsumentombudsmannen, skall tingsrätten underrätta ombudsmannen|

| om rättegången. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen innebär en skyldighet för Stockholms tingsrätt att underrätta

Konsumentombudsmannen när en talan enligt denna lag väcks av annan. Den omfattar

inte de fall när en talan väcks om utdömande av vite. Sådana mål handläggs i

allmän domstol enligt lagen om vite.

Kumulation

--------------------------------------------------------------------

| 53 § Mål om skadestånd enligt 29 § får i tingsrätt endast förenas med|

| annat mål enligt denna lag. |

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.1 och innebär att mål om skadestånd enligt

marknadsföringslagen inte får kumuleras t.ex. med andra skadeståndsmål.

Bestämmelsen avser endast handläggningen i tingsrätt och skall ses mot bakgrund

av möjligheten att väcka en talan om skadestånd enligt marknadsföringslagen med

stöd av 41 § andra meningen. Av bestämmelsen torde följa att det inte är möjligt

att som alternativ grund i ett allmänt skadeståndsmål åberopa rätt till

skadestånd enligt marknadsföringslagen eller att i ett mål om skadestånd enligt

den lagen åberopa andra grunder än sådana som härrör ur marknadsföringslagen.

Intervention

--------------------------------------------------------------------

| 54 § I mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § har|

| den som har talerätt enligt 38 § andra stycket rätt att delta i |

| rättegången som intervenient enligt 14 kap. rättegångsbalken. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas i avsnitt 9.5.3.

 Bestämmelsen ger en möjlighet för dem som är taleberättigade i mål om förbud

eller åläggande att intervenera i ett sådant mål. Den som tillhör kretsen av

taleberättigade kan intervenera utan att kravet i 14 kap. 9 § rättegångsbalken,

att saken skall röra hans rätt, behöver vara uppfyllt. För den som vill

intervenera gäller i övrigt bestämmelserna i 14 kap. rättegångsbalken om

intervention. Den som vill delta i rättegången skall sålunda ansöka om detta hos

rätten och rätten skall höra parterna i frågan och meddela beslut så snart det

kan ske (se 14 kap. 10 § rättegångsbalken). En förhandling med parterna och

sökanden får hållas om det finns behov av det.

 Vid tillämpning av bestämmelserna i 14 kap. 11 § rättegångsbalken om ordinär

respektive självständig intervention torde en intervenient på kärandesidan vara

att betrakta som självständig intervenient och den som uppträder på

svarandesidan, ordinär.

 Den särskilda bestämmelsen hindrar inte annan att med stöd av 14 kap. 9 §

rättegångsbalken intervenera i ett mål om förbud eller åläggande om han visar

sannolika skäl för att saken rör hans rätt.

Rättegångskostnader

--------------------------------------------------------------------

| 55 § I mål enligt denna lag gäller i fråga om rättegångskostnader 18|

| kap. rättegångsbalken. Bestämmelsen i 18 kap. 16 § rättegångsbalken|

| skall dock inte tillämpas i mål om förbud eller åläggande enligt|

| 14, 15 eller 17 §. I sådana mål får rätten bestämma att var och en|

| av parterna skall svara för sina rättegångskostnader. |

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen behandlas i avsnitt 9.6.

 Av första meningen följer att bestämmelserna i 18 kap. rättegångsbalken om

rättegångskostnader skall tillämpas i mål enligt marknadsföringslagen om inte

något annat anges.

 I andra meningen anges ett undantag från 18 kap. 16 § rättegångsbalken i

vilken det sägs att reglerna om rättegångskostnader i brottmål skall tillämpas i

mål där det allmänna för talan utan att det är fråga om en talan där en enskilds

rätt tas till vara. Denna regel skall alltså inte gälla i mål om förbud eller

åläggande där Konsumentombudsmannen för talan. Normalt skall alltså huvudregeln

i 18 kap. 1 § rättegångsbalken tillämpas även i dessa mål. I tredje meningen ges

en möjlighet för rätten att bestämma att rättegångskostnaderna skall kvittas

(jfr 18 kap. 2 § rättegångsbalken) i mål om förbud eller åläggande. Bestämmelsen

skall användas restriktivt. Exempel på situationer där bestämmelsen kan

tillämpas kan vara att svaranden förklarar sig villig att godta ett för-

budsföreläggande, men Konsumentombudsmannen vill ha rättsfrågan besvarad genom

ett domstolsutlåtande. Situationer av detta slag torde dock bli sällsynta.

Utevaro

--------------------------------------------------------------------

| 56 § För Konsumentombudsmannen som part i mål och ärenden enligt|

| denna lag gäller, i fråga om föreläggande för part och parts |

| utevaro, vad som i rättegångsbalken är föreskrivet för åklagare.|

--------------------------------------------------------------------

 Paragrafen är utformad efter förebild av 65 § konkurrenslagen och innebär att

bestämmelsen i 44 kap. 3 § rättegångsbalken som anger att kärandens talan

förfaller om han uteblir från ett sammanträde, inte gäller för

Konsumentombudsmannen. Denne riskerar dock ett kostnadsansvar enligt 18 kap.

rättegångsbalken om han uteblir.

Övriga bestämmelser

--------------------------------------------------------------------

| 57 § Regeringen kan med avseende på främmande stat bestämma att |

| följande skall gälla. |

| Beträffande en vara som är försedd med en oriktig eller |

| vilseledande ursprungsbeteckning, genom vilken varan direkt |

| eller indirekt anges vara frambragd eller tillverkad i den |

| främmande staten eller i en region eller ort i den främmande |

| staten, får åtgärd enligt 31 § beslutas även i andra fall än som|

| avses där. Detta gäller dock inte om beteckningen enligt |

| handelsbruk endast tjänar att märka ut varans art eller om den |

| åtföljs av en uppgift som tydligt anger att varan inte har |

| frambragts eller tillverkats i den angivna staten eller på den |

| angivna orten. |

| Talan om åtgärd enligt andra stycket väcks vid Stockholms |

| tingsrätt av Konsumentombudsmannen eller, om denne har beslutat |

| att inte väcka talan, av någon som driver rörelse med varor av |

| samma slag som den vara som talan avser. |

--------------------------------------------------------------------

 Behovet av denna paragraf har behandlats i anslutning till frågan om

vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar (avsnitt 6.3.2). Paragrafen

motsvarar i sak 20 § i den nu gällande marknadsföringslagen och har ändrats

enbart i de avseenden som är nödvändiga på grund av de processuella förändringar

som görs i den nya lagen.

 Första och andra styckena motsvarar första och andra styckena i den nu

gällande paragrafen. Bestämmelsen i andra stycket innebär att ett utplånande

enligt 31 § får beslutas utan att ett vitesförbud eller en katalogregel har

överträtts. Om det finns sannolika skäl för bifall till yrkande om utplånande

får rätten, under förutsättning att kraven i 32 § första stycket är uppfyllda,

besluta om säkerhetsåtgärd också i dessa fall.

 Tredje stycket ersätter vad som enligt 33 § gäller i fråga om hur och var ett

yrkande om utplånande kan tas upp. Här anges att talan om utplånande enligt

första stycket väcks av Konsumentombudsmannen eller, om denne har beslutat att

inte väcka talan, av någon som driver rörelse med varor av samma slag som den

vara ansökan avser. Konsumentombudsmannen ersätter allmän åklagare som primärt

taleberättigad. I övrigt överensstämmer talerätten med vad som gäller i dag. En

fråga om utplånande enligt 57 § tas upp på talan av i första hand Konsumen-

tombudsmannen och skall alltså, till skillnad från det som normalt gäller om

utplånande, inte ses som ett biyrkande utan behandlas som en särskild talan och

handläggas i ett särskilt mål. I bestämmelsen anges en sådan talan väcks vid

Stockholms tingsrätt. Av 43 § följer att domar i dessa mål överklagas till

Marknadsdomstolen.

12.2 Övriga lagförslag

Åtskilliga lagar hänvisar till den nuvarande marknadsföringslagen. En ny

marknadsföringslag för med sig följdändringar i denna lagstiftning.

 Förslagen i lagrådsremissen föranleder även vissa andra lagändringar, som

skall kommenteras i det följande.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:417) om Marknadsdomstol m.m.

Lagförslaget innehåller ändringar i 1, 13, 14, 15 och 20 §§. I sak innebär

ändringarna att hänvisningar till marknadsföringslagen tas bort när det gäller

olika slags handläggningsregler eftersom marknadsföringsmålen i fortsättningen

kommer att handläggas enligt rättegångsbalkens bestämmelser.

 I två andra propositioner (prop. 1994/95:17 Oskäliga avtalsvillkor och prop.

1994/95:44 Konkurrensverkets ställning i överklagande ärenden enligt

konkurrenslagen (1993:20), m.m.) föreslås ytterligare ändringar i frågavarande

paragrafer men dessa har ännu inte beslutats av riksdagen. Den lydelse som anges

som "nuvarande lydelse" i lagförslaget är den nu gällande lydelsen. I det nu

framlagda förslaget har hänsyn tagits till förslagen i de nyss nämnda

propositionerna.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker

Lagförslaget innehåller dels en ny paragraf, 5 §, dels en ändring i 3 §.

 Som har anförts i det föregående i anslutning till vilseledande geografiska

ursprungsbeteckningar (avsnitt 6.3.2) skall geografiska ursprungsbeteckningar på

vin- och spritdrycker, enligt internationella åtaganden som Sverige har gjort

och kan förväntas göra, alltid vara förbehållna originalvarorna och kan inte

tillägnas annan vara. Därför är också degenererande beskrivningar av sådana med

hjälp av uttryck som "art", "sort", "typ" m.m. otillåtna.

 Förordnande enligt 5 § första stycket skall ges för en stat som är ansluten

till Madridöverenskommelsen den 14 april 1891 angående undertryckande av

oriktiga eller vilseledande ursprungsbeteckningar på handelsvaror, eftersom

Sverige redan är bunden av den konventionen. För framtiden kommer det sannolikt

att bli aktuellt att också ge förordnande för stat som är ansluten till

Överenskommelsen om världshandelsorganisationen (WTO) och därmed till avtalet om

handelsrelaterade immaterialrättigheter (TRIPs).

Marknadsföringsutredningens sammanfattning av sitt slutbetänkande Ny

marknadsföringslag

(SOU 1993:59)

Utredningens förslag

Utredningen lägger i detta betänkande fram ett förslag till ny marknadsfö-

ringslag med i stort sett samma avgränsning som den nu gällande lagen. En

strävan har varit att i en ny marknadsföringslag ge uttryck för de regler som

generellt skall ställas på marknadsföringsåtgärder oavsett medium och pro-

duktslag. Reglerna har givits en tydligare utformning och har sanktionerats på

ett mera effektivt sätt.

 Utredningen har valt att föreslå en generell lag utan att inarbeta olika

speciallagar i marknadsföringslagen. Exempelvis produktspecifik lagstiftning

skall därmed även fortsättningsvis finnas vid sidan av en ny marknadsföringslag.

 De mest centrala förändringarna som utredningen föreslår i materiellt

hänseende i förhållande till nuvarande marknadsföringslag (MFL) är att

* generalklausulen om otillbörlig marknadsföring kompletteras med ett antal

 preciserade bestämmelser om otillåtna marknadsföringsåtgärder, varvid

 generalklausulen om otillbörlig marknadsföring får en delvis ändrad funk-

 tion vid lagens tillämpning,

* generalklausulen om information får ett mera konkretiserat innehåll,

* de nya reglerna om olika former av otillåtna marknadsföringsåtgärder inne-

 bär i sak en kodifiering av huvuddelen av praxis på marknadsföringsområdet,

* särskilda bestämmelser föreslås bland annat angående vilseledande använd-

 ning av uttrycken "garanti", "utförsäljning" och "realisation"

* i stället för nu gällande regler om kombinationserbjudanden och rabattmär-

 ken föreslås bestämmelser som tar sikte på vilseledande presentationer av

 tilläggserbjudanden och andra förmånserbjudanden

* uttryckliga regler föreslås som har till syfte att motverka aggressiva

 säljmetoder

* frågor om vilseledande genom förväxling, renommésnyltning, misskreditering

 samt marknadsföringskorruption får en något mera markerad position, samt

* skyldigheten för näringsidkare att identifiera sig och sina kommersiella

 framställningar i marknadsföringssammanhang regleras uttryckligen.

De viktigaste ändringarna i processuellt hänseende är att

* en direktverkande sanktion, marknadsstörningsavgift, införs som är knuten

 till lagens preciserade stadganden om otillåtna marknadsföringsåtgärder och

 identifieringsskyldighet,

* de interimistiska förbuden och åläggandena tilläggs en ökad vikt,

* skadeståndssanktionen får ökad betydelse, genom att både konsumenter och

 näringsidkare ges rätt till skadestånd om lagens preciserade stadganden

 överträtts,

* näringsidkare och organisationer får en med Konsumentombudsmannen (KO)

 jämställd talerätt i frågor om förbud eller åläggande,

* ett tvåinstanssystem införs med Stockholms tingsrätt som första instans och

 Marknadsdomstolen som andra och sista instans.

De grundläggande skälen för förslaget

Huvuddelen av MFL har varit i kraft i mer än 20 år. De lagbestämmelser som haft

störst betydelse på området är generalklausulerna om otillbörlig marknadsföring

respektive informationsskyldighet. Lagen innehåller också en generalklausul om

otjänliga varor och tjänster. Med stöd av generalklausulerna kan man rikta

vitesförelägganden mot näringsidkare. Vid sidan av generalklausulerna finns tre

materiella regler som är straffsanktionerade. Under de decennier MFL varit i

kraft har utvecklingen på rättsområdet främst skett genom en omfattande praxis-

bildning i Marknadsdomstolen. Det har även tillkommit annexlagstiftning till

MFL.

 Bakgrunden till förslaget är att utredningen finner att en allmän översyn av

den nuvarande MFL ger anledning att föreslå mera preciserade regler på området.

Genom den nu föreslagna lagens utformning får generalklausuler en minskad be-

tydelse och merparten av normerna som utvecklats i praxis kodifieras i

preciserade stadganden. Införandet av konkretiserade bestämmelser ökar lagens

tydlighet och genomslagskraft samt gör det möjligt att införa direktverkande

sanktioner.

 Marknadsföringslagstiftningen bygger på uppfattningen att det är företagen

primärt som har ansvar för sitt agerande på marknaden. Detta ansvar ökar

betydelsen av att näringslivet även fortsättningsvis inom olika branscher

utformar egenåtgärdsprogram för information och utveckling av god sed avseende

marknadsföring. Om näringslivet skall bära ansvaret för sina mark-

nadsföringsåtgärder är det lämpligast med en detaljerad lag som ger aktörerna på

marknaden konkreta normer för sitt agerande. Med preciserade bestämmelser kan

man förvänta sig en bättre regelefterlevnad än om normerna kommer till uttryck i

generalklausuler kompletterade med rättspraxis. Valet av lagstiftningsteknik har

därför också som syfte att uppnå en ökad preventiv effekt.

 Införandet av den nya sanktionsavgiften motiveras i viss mån av att de

nuvarande straffsanktionerade bestämmelserna i praxis huvudsakligen tillämpats

vid tolkningen av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring och således

inte fungerat som straffstadganden. Huvudskälet för förslaget att införa den nya

avgiften är att utredningen generellt sett finner att en ekonomisk sanktion som

kan riktas direkt mot juridiska personer är långt mera effektiv och lämpad för

den marknadsrättsliga lagstiftningen än straffrättsliga påföljder som ju bara

kan drabba fysiska personer. En sådan sanktionsavgift har för övrigt redan

införts i den näraliggande konkurrenslagen.

 För att tillgodose kravet på snabba ingripanden föreslås en utvidgning av

möjligheten till interimistiska beslut. Förslaget i denna del motiveras av att

marknadsföringsåtgärder kan ha stor spridning och genomslagskraft, inte minst

med tanke på de medier som kommit i bruk på området efter tillkomsten av MFL.

Det viktigaste är många gånger att snabbt stoppa för marknaden skadliga åtgärder

innan de medför sådana skador för konsumenter eller näringsidkare som är svåra

eller omöjliga att reparera.

 Förslaget innebär att skadeståndssanktionen förstärks genom att det öppnas en

möjlighet till skadestånd för konsumenter och att skadeståndsmöjligheterna för

näringsidkare utökas. Skadestånd är en kompletterande sanktionsmöjlighet som

både har en preventiv och en reparativ funktion.

 I talerättshänseende jämställer lagförslaget näringsidkare och organisationer

med KO. Rättegångsordningen föreslås öppna möjligheten till skiljedom eller

förlikning. Dessa möjligheter och avkriminaliseringen samt skadeståndsreglernas

utvidgning kan ge incitament till en ökad tvistlösning utom rätta. Samtidigt

innebär den starkare tonvikten på de ekonomiska följderna av att lagen överträds

att överträdelser blir mer kännbara än tidigare. Detta gäller följder i form av

såväl sanktionsavgiften, skadestånd och fördelningen av rättegångskostnaderna.

De två sistnämnda frågorna är också viktiga ur reparativ synvinkel för den som

drabbats av otillbörlig marknadsföring.

Aktörerna på marknaden och lagens skyddsintressen

Lagens inledande bestämmelser

I lagens första bestämmelse anges marknadsföringslagens syften vara att främja

konsumenternas och näringslivets intresse av en vederhäftig, tillbörlig och från

konkurrenssynpunkt väl fungerande marknadsföring samt att säkerställa att konsu-

menterna har tillgång till behövlig information.

 I den inledande bestämmelsen markeras även vikten av att beakta tryckfrihet

och yttrandefrihet vid bedömningen av olika marknadsföringsåtgärder samt att

lagen tillämpas med hänsyn till kraven på en effektiv konkurrens.

 Lagen gäller marknadsföring av varor och tjänster, fast egendom samt andra

nyttigheter inbegripet arbetstillfällen.

 Den gäller vidare såväl inköpsfrämjande som avsättningsfrämjande åtgärder.

 Numera blir det allt vanligare att exempelvis kommuner driver verksamhet som

inte är myndighetsutövning och som i marknadsföringshänseende kommer att jäm-

ställas med privaträttsliga organs verksamheter på marknaden. Kommuner och

statliga verk kommer därför, i överensstämmelse med ställningstagandet i konkur-

renslagen, att i sådana situationer omfattas av lagen. Vidare införs andra

förbrukare som ett nytt begrepp som omfattar andra avnämare än konsumenter i

traditionell mening, nämligen näringsidkare och icke-kommersiella personer i

rollen av konsumenter.

 När det i lagens inledande paragraf anges att lagen bland annat har till

ändamål att främja konsumenternas och näringslivets intresse av en väl fun-

gerande marknadsföring skall begreppet näringslivet ses i detta perspektiv, dvs.

det inkluderar näringsidkare som marknadsförare och näringsidkare i rollen som

andra förbrukare.

Lagens materiella bestämmelser

Utredningens lagförslag upptar två generalklausuler. Den ena är en bestämmelse

som innebär ett förbud mot marknadsföringsåtgärder som är otillbörliga mot

konsumenter, andra förbrukare eller andra näringsidkare genom att strida mot god

marknadsföringssed (4 §). Den andra är en generalklausul om

informationsskyldighet (17 §).

 Någon motsvarighet till MFL:s generalklausul om otjänlighet av varor och

tjänster finns däremot inte i förslaget till ny marknadsföringslag. Frågan om

produktotjänlighet är enligt utredningen systemfrämmande för en marknads-

föringslag och generalklausulen i den nu gällande lagen föreslås ersatt av en

speciallag om tillhandahållande av otjänliga varor och tjänster, som i materi-

ellt hänseende är oförändrad.

 De utan tvekan viktigaste materiella bestämmelserna i förslaget är tolv

preciserade stadganden om otillåtna marknadsföringsåtgärder. Vidare innehåller

förslaget regler om identifieringsskyldighet i marknadsföringssammanhang som tar

sikte på identifikation av näringsidkaren och de kommersiella framställningarna

som sådana. Med stöd av den förslagna marknadsföringslagen skall man kunna döma

en näringsidkare som överträtt lagen att iaktta ett förbud eller åläggande vid

vite, att betala marknadsstörningsavgift eller att utge skadestånd. Det är dock

endast överträdelser mot de preciserade reglerna om otillåtna marknads-

föringsåtgärder som kan leda till att en näringsidkare blir skyldig att betala

en marknadsstörningsavgift eller att betala skadestånd.

 Genom att de preciserade stadgandena täcker den större delen av de rättsregler

som utvecklats i praxis, främst med stöd av generalklausulen om otillbörlig

marknadsföring i den nuvarande MFL, kommer den nya generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring att delvis få en annan funktion. Den generellt

utformade regeln i 4 § får betydelse för åtgärder som inte täcks av något

speciellt stadgande och möjliggör därmed en fortsatt rättsutveckling i praxis

samtidigt som den säkerställer att fall av otillbörliga åtgärder som ligger nära

gränsen till att täckas av något speciellt stadgande i katalogen över otillåtna

marknadsföringsåtgärder eller regler om identifiering kan motverkas.

God marknadsföringssed

Genom utredningens förslag fortsätts traditionen att låta god affärssed vara en

av normkällorna för lagens tillämpning. Utredningen inför i generalklausulen om

otillbörlig marknadsföring en ny samlingsbeteckning för de två hittills i MFL

använda termerna "god affärssed" och "på annat sätt otillbörlig", nämligen god

marknadsföringssed. God marknadsföringssed är alltså en vidare norm än den

utomrättsliga normen god affärssed. Normen god affärssed gör det bland annat

möjligt att ta hänsyn till standarder på olika speciella områden inom

näringslivet, såväl branschvis framtagna regler som regler som tar sikte på

vissa medier.

 Normen god affärssed hänvisar inte bara till de tungt vägande koderna från

Internationella Handelskammaren utan även till andra överenskomna etiska hand-

lingsregler eller rekommendationer från branschorgan på speciella områden inom

näringslivet om de har viss nivå samt relevans i ett aktuella fallet. Det

utomrättsliga systemet får därmed en fortsatt stor betydelse såväl för lagens

efterlevnad som för dess tillämpning. Lagförslaget är inriktat på att stimulera

till ökade egenåtgärder.

 Vid sidan av god affärssed finns ytterligare normkällor, exempelvis Kon-

sumentverkets råd och rekommendationer. Normen god marknadsföringssed inrymmer

också den s.k. lagstridighetsprincipen. På grund av lagstridighetsprincipen kan

det bli aktuellt att anse en marknadsföringsåtgärd som innebär eller kan befaras

leda till överträdelse av annan lagstiftning som otillbörlig enligt mark-

nadsföringslagen.

 Vid sidan av lagstridighetsprincipen skall också andra regler i olika annex-

lagar tillämpas, såsom exempelvis alkoholreklamlagen.

 Normen god marknadsföringssed medger således en stor flexibilitet i bedöm-

ningen bland annat genom inflytandet från andra rättsregler och utomrättsliga

normkällor.

Katalogen över tolv särskilda slag av otillåtna marknadsföringsåtgärder

De tolv särskilda stadgandena i lagförslagets 5-16 §§ innebär i huvudsak en

kodifiering av rättsregler som utvecklats i praxis genom tillämpning av gene-

ralklausulen i 2 § MFL. En stor del av reglerna tar sikte på att en näringsid-

kares marknadsföringsåtgärder inte får vilseleda om varor eller tjänster eller

på annat sätt försvåra för konsumenter eller andra förbrukare att överväga ett

erbjudande. Det innebär att lagen uppställer ett högt vederhäftighetskrav på

reklam och annan marknadsföring.

 Nuvarande praxis om vilseledande reklam tas i sak oförändrad in i den nya

marknadsföringslagens § 5. Bestämmelsen har delvis sin förebild i direktivet om

vilseledande reklam (rådets direktiv 84/450 EEG om tillnärmning av medlemssta-

ternas lagar och andra författningar om vilseledande reklam). Paragrafen

innehåller exempel på olika uppgifter om varor och tjänster som inte får vara

ägnade att vilseleda konsumenter eller andra förbrukare. Här nämns exempelvis

egenskaper, beskaffenhet, mängd, ursprung, tillverkningsmetod, inverkan på hälsa

eller miljö, pris, betalningsvillkor etc. Bestämmelsen avser både framställ-

ningar om en näringsidkares egen eller andra näringsidkares verksamhet, varor

eller tjänster. Bestämmelsen omfattar även jämförande reklam som på ett vilsele-

dande sätt beskriver en annan näringsidkares verksamhet, varor eller tjänster

eller den egna verksamheten, de egna varorna eller tjänsterna i relation till

den andra näringsidkarens.

 Lagförslagets 6 § upptar bestämmelser om vilseledande geografiska ursprungsbe-

teckningar.Regeln tar sikte på ett mera kvalificerat vilseledande om ursprung

jämfört med den generella bestämmelsen i 5 § som har ett mycket vitt

tillämpningsområde. Den särskilda paragrafen om vilseledande ursprungsbe-

teckningar motiveras av skyldigheten för Sverige att införa regler på grund av

vissa internationella konventionsåtaganden.

 Regeln i förslagets 7 § om vilseledande förpackningar avser att motverka att

konsumenter och andra förbrukare vilseleds av det synintryck en vara förmedlar.

Bestämmelsen förbjuder förpackningar som genom sin storlek, form eller exempel-

vis dekor vilseleder om innehållets mängd eller beskaffenhet.

 En regel om vilseledande garantier upptas i lagförslagets 8 §. Bestämmelsen

klargör att det inte är tillåtet att använda uttryck som "garanti" eller

liknande på ett sätt som förmedlar en felaktig uppfattning om att konsumenter

eller andra förbrukare får en förmånligare rättslig ställning än de annars

skulle ha haft. Förutsättningen för att använda ett uttryck som anspelar på

garantier är således att näringsidkaren faktiskt gör ett åtagande som ger konsu-

menterna ett förbättrat rättsligt skydd.

 Bestämmelsen om reklam för olika utförsäljningar i förslagets 9 § syftar till

att motverka missbruk av vissa ord och uttryck som man av erfarenhet vet har en

starkt suggestiv effekt. Regeln markerar det vederhäftighetskrav som stadgad

praxis ställer även i dessa sammanhang. Det skall enligt förslagets 9 § inte

vara tillåtet att använda uttryck som ger sken av att det är fråga om en för-

säljning av konkursvaror eller skadade varor om det inte är fråga om en

försäljning som görs av konkursboet eller den skadedrabbade näringsidkaren själv

eller direkt för någonderas räkning. För att kunna godtas får försäljningen

också bara ske under en begränsad tid och på särskilt förmånliga villkor enligt

den förslagna regeln.

 Utredningens förslag upptar också i 10 § en bestämmelse som förbjuder vilsele-

dande användning av uttryck som ger intryck av att det är fråga om realisation.

I 10 § uppställs kravet att realisationer avser försäljningar under en begränsad

tid och till påtagligt lägre priser än dem som näringsidkaren tillämpat

tidigare.

 Reklam som innebär misskreditering av konkurrenter och andra näringsidkare

regleras i förslagets 11 §. Bestämmelsen innebär en kodifiering av nu gällande

praxis. Stadgandet tar alltså sikte på reklam eller andra framställningar som

kan snedvrida konkurrensen och som på ett sakligt omotiverat sätt misskrediterar

en näringsidkare. Sådana förfaranden skall inte tillåtas. Bestämmelsen är

utformad på så sätt att den kommer att tillämpas med hänsyn tagen till

tryckfrihetsrätten. De tryckfrihetsrättsliga intressena skall i tveksamma fall

ha försteg framför kommersiella intressen. Detta framgår redan av 1 § i

lagförslaget.

 Efterbildning av andra näringsidkares varor eller tjänster som framkallar för-

växlingsrisk kan också ha negativa verkningar såväl från konkurrens- som konsu-

mentsynpunkt. I lagförslagets 12 § förbjuds under vissa närmare angivna förut-

sättningar efterbildning som kan vilseleda konsumenter beträffande kvalitet och

kommersiellt ursprung. I samma paragraf upptas också en regel om renommésnylt-

ning, dvs. ett förbud att dra fördel av någon annan näringsidkares kommersiella

anseende.

 En bestämmelse om förmånserbjudanden i lagförslagets 13 § tar sikte på presen-

tationen av olika tilläggserbjudanden och andra förmånserbjudanden. Regeln

ersätter MFL:s straffrättsliga regler om kombinationserbjudanden och

rabattmärkesförbud. Med den nya bestämmelsen tas ett nytt och större grepp på

frågan om förmånserbjudanden. Regeln tar sikte på alla sådana och inriktas

primärt på det som erfarenhetsmässigt är problemet, nämligen presentationen. Den

nya regeln förbjuder vilseledande presentationssätt men tillåter i princip att

näringsidkare konkurrerar på marknaden med förmånserbjudanden.

 Aggressiva säljmetoder behandlas i förslagets 14 § som motiveras av konsumen-

ternas intresse av att inte utsättas för säljmetoder som överrumplar dem eller

innebär tidspress eller ett särskilt köptryck som kan leda till oöverlagda köp-

eller säljbeslut. Syftet med bestämmelsen är bland annat att motverka att

konsumenter eller andra förbrukare vilseleds om avsikterna med en näringsidkares

marknadsföringsåtgärder. En marknadsföringsåtgärd får t.ex. inte vara upplagd så

att den inleds under falska förespeglingar om exempelvis ekonomisk rådgivning

eller marknadsundersökning fastän den har ett säljsyfte som konsumenten inte

upplyses om förrän han eller hon får konkreta säljerbjudanden.

 Förslagets 15 § förbjuder marknadsföring med hjälp av negativa säljmetoder som

är ett förfarande som stadgad praxis förbjudit sedan lång tid tillbaka. Metoden

innebär att konsumenter vilseleds att tro att de måste betala varor som en

näringsidkare skickar till dem utan att de gjort någon beställning. En variant

av den negativa säljmetoden, som utgör ett allvarligt problem inom näringslivet,

är den säljmetod som innebär att näringsidkarna tillställs fakturor för varor

som de inte har beställt eller utan att de ens fått sig tillsänd någon vara.

Säljmetoden förbjuds uttryckligen i paragrafens andra stycke.

 Stadgandet om marknadsföringskorruption i förslagets 16 § behandlar ett annat

aktuellt och enligt vad utredningen erfarit för närvarande växande problem på

marknaden, nämligen marknadsföring som riktar sig till anställda hos andra nä-

ringsidkare eller vissa uppdragstagare hos konsumenter och andra näringsidkare

med syftet att otillbörligt påverka dem med korruptiva förmåner. Genom att söka

påverka de anställda eller uppdragstagarna i fråga med erbjudanden om

irreguljära förmåner om de i sin tur underlättar den marknadsförande

näringsidkarens säljansträngningar i förhållande till arbetsgivaren/huvudmannen

kan bland annat mindre rationella faktorer inverka på dennes köpbeslut.

Informationsskyldighet

Generalklausulen om information i MFL har en motsvarighet i förslagets 17 §. Den

nya paragrafen om informationsskyldighet har dock ett mera konkretiserat

innehåll. Här preciseras när informationen skall lämnas. Den krets som omfattas

av lagens skyddsintresse har vidgats till att omfatta även andra förbrukare när

det gäller marknadsföring som avser sådana varor och tjänster som konsumenter i

inte obetydlig omfattning utnyttjar eller kan komma att utnyttja för enskilt

bruk. Bestämmelsen innehåller en vägledande exemplifiering av sådan information

om varor och tjänster som skall tillmätas särskild vikt. Här tas olika typer av

informationsbehov upp, exempelvis nämns hållbarhet, underhållsbehov,

energiförbrukning, effekter från hälso- eller miljösynpunkt m.m. Särskild vikt

skall tillmätas konsumenternas behov av information som kan vara påkallad med

hänsyn till den använda säljformens egenskaper.

Identifiering

Normsystemet minskar i genomslagskraft om näringsidkarna kan uppträda anonymt på

marknaden så att de ej kan nås för vidare information eller reklamation m.m.

Regelsystemets syfte och effekt undergrävs också om inte en näringsidkares kom-

mersiella framställningar kan identifieras som sådana. Ett typexempel på detta

är när reklam inte är avgränsad från redaktionellt material i pressen eller i

television- eller radiosändningar. I rättspraxis har fastslagits att det är

viktigt med en öppen kommunikation mellan näringsidkarna och kundkretsen.

 En näringsidkare skall enligt bestämmelsen i förslagets 18 § om firma- och

adressangivelse vid marknadsföring i princip alltid ange sin firma samt hur och

var han lätt kan nås. En näringsidkare skall också enligt stadgandet i

förslagets 19 § om reklamidentifiering tillse att reklam eller andra kommer-

siella framställningar är så utformade att de inte är ägnade att felaktigt upp-

fattas som icke-kommersiella.

Bedömningsregler

En nyhet är att uttryckliga bedömningsregler införs i den nya lagen. Bedömnings-

reglerna kommer att få en stor praktisk betydelse även för lagens adressater och

inte bara för tillämpande myndigheter.

 I förslagets 20 § anges vilka normer som särskilt skall beaktas vid be-

dömningen av vad som utgör god marknadsföringssed eller vad som är behövlig

information. Här nämns krav som ställs på marknadsföringsåtgärder som riktar sig

till barn och unga eller andra konsumenter med särskilt behov av skydd och in-

formation. Vidare upptas god affärssed samt råd och rekommendationer för

marknadsföring som har utfärdats av en myndighet.

 En annan bedömningsregel, i förslagets 21 §, behandlar hur reklam och andra

kommersiella framställningar skall bedömas. Enligt bestämmelsen skall bedöm-

ningen ha sin utgångspunkt i det intryck som framställningen är ägnad att ge vid

en flyktig kontakt. I regeln betonas exempelvis att mottagarkretsens

sammansättning och erfarenhet samt reklammedlets art och framställningens

utformning särskilt skall beaktas.

 Lagförslagets 22 § innehåller en uttrycklig bevisregel som anger att en

näringsidkare redan vid marknadsföringstillfället skall kunna belägga alla

framställningar om sakförhållanden.

Sanktioner och skadestånd

Utredningen inför en direktverkande ekonomisk sanktion, marknadsstörningsavgift,

som kan ådömas juridiska eller fysiska personer som är näringsidkare. Reglerna

om denna sanktion återfinns i 32-37 §§. Även den som väsentligen har bidragit

till en marknadsföringsåtgärd kan dömas att betala marknadsstörningsavgift.

Sanktionen är tänkt för de allvarliga överträdelserna. Det krävs antingen uppsåt

eller oaktsamhet för att någon skall kunna dömas att betala avgift. Avgiften kan

uppgå till mellan fem tusen och tre miljoner kronor men får aldrig vara högre än

tio procent av näringsidkarens årsomsättning. För att säkerställa statens krav

på avgift är det möjligt att begära att domstol beslutar om kvarstad. I

normalfallen kommer emellertid även fortsättningsvis sanktionerna förbud eller

åläggande vid vite att användas. Sådana beslut kan fattas av domstol eller i

fall som inte är av större vikt av KO. Bestämmelserna om förbud och åläggande

finns bland annat i 23, 24 och 28 §§.

 Möjligheterna att få skadestånd förstärks på så sätt att näringsidkare kan

förpliktas utge skadestånd till konsumenter med stöd av förslagets 38 §.

Skadestånd kan bli aktuellt vid en näringsidkares överträdelse av de preciserade

bestämmelserna om otillåtna marknadsföringsåtgärder, reglerna om identifiering

eller förbud eller ålägganden vid vite som meddelats av domstol eller KO. Nä-

ringsidkare är berättigade till skadestånd vid överträdelser av de preciserade

reglerna om otillåtna marknadsföringsåtgärder och reglerna om identifiering.

Det processuella systemet

Utredningens förslag såvitt gäller införandet av den nya sanktionsavgiften

medför ett krav på ett tvåinstanssystem. Utredningen förslår att Stockholms

tingsrätt skall handlägga marknadsföringsmålen i första instans. Detta ökar i

viss mån möjligheten till gemensam handläggning med andra rent civilrättsliga

tvister. När utredningens förslag läggs fram är Marknadsdomstolens framtid inte

bestämd. Utredningen har utgått från ett system med en andra instans med

speciell sammansättning, som antingen kan inordnas i Svea hovrätt i enlighet med

vad som nyligen förslagits från Justitiedepartementet om specialdomstolarnas

framtid eller som en fristående domstol.

 Utredningen har däremot inte tänkt sig en specialdomstolsinspirerad första in-

stans. De mål som lagens tillämpning medför är mål som har stora likheter med

ordinära tvistemål. När det finns behov av särskild expertis i första instans

bör detta tillgodoses dels genom en ökad användning av sakkunniginstitutet, dels

genom att rätten när det behövs på grund av målets samband med konkurrenslagen

får ha samma sammansättning med inslag av ekonomiska ledamöter som gäller enligt

konkurrenslagen.

 Ett nytt inslag i processen i tingsrätt föreslås genom regler om organisatio-

ners medverkan i rättegången.

Ekonomiska konsekvenser

Den föreslagna lagen innebär en ökad förutsebarhet och ökad begriplighet vilket

medför besparingar och rationaliseringar för såväl det allmänna som

näringslivet.

 Införandet av ett tvåinstanssystem samt vissa förändringar som innebär ett

tillgodoseende av behovet av särskild sakkunskap i första instans medför något

ökade kostnader.

 Genom att de interimistiska besluten får ökad betydelse kommer dock många

tvister kommer att avgöras på ett tidigare stadium än vad som nu är fallet.

Vidare medger förslagets utformning att parter som är näringsidkare förliks

såväl inom som utom rätta eller använder sig av skiljedom. Lagförslaget innebär

också samordningsfördelar eftersom andra mål mellan samma parter i ökad ut-

sträckning än vad som nu är fallet kan handläggas gemensamt med

marknadsföringsmålen.

 Lagförslaget ställer inte nya ekonomiska krav på näringslivet. De konkreta

regler för företagens marknadsföring, som utredningen föreslår lagfästa, går

inte utöver vad seriösa företag redan i dag måste iaktta redan i dag enligt den

praxis som utbildats med stöd av nuvarande MFL.

 Förslaget kommer därför sammantaget snarare att leda till besparingar än ökade

kostnader för såväl det allmänna som för näringslivet.

Marknadsföringsutredningens lagförslag

1 Förslag till Marknadsföringslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag har till ändamål att främja konsumenternas och näringslivets

intresse av en vederhäftig, tillbörlig och från konkurrenssynpunkt väl funge-

rande marknadsföring samt att säkerställa att konsumenterna har tillgång till

behövlig information i samband därmed.

 Lagen skall tillämpas med särskilt beaktande av principerna om tryckfrihet och

yttrandefrihet.

2 § Vad som i lagen sägs om marknadsföring av varor och tjänster skall tillämpas

också när marknadsföringen avser fast egendom, arbetstillfällen eller andra

nyttigheter.

3 § I denna lag avses med

 näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som driver verksamhet av ekono-

misk eller kommersiell natur, inbegripet statliga och kommunala organ till den

del verksamheten inte består i myndighetsutövning,

 konsument: en privatperson som huvudsakligen för enskilt bruk efterfrågar en

näringsidkares varor eller tjänster eller som erbjuder en näringsidkare varor

eller tjänster,

 annan förbrukare: annan än konsument som huvudsakligen för eget bruk eller i

egenskap av näringsidkare efterfrågar en näringsidkares varor eller tjänster

eller som erbjuder en näringsidkare varor eller tjänster,

 marknadsföringsåtgärder: reklam eller andra kommersiella framställningar samt

andra åtgärder i näringsverksamhet som en näringsidkare företar och som är ägna-

de att påverka konsumenters eller andra förbrukares efterfrågan på eller deras

utbud av varor eller tjänster.

Generalklausul om otillbörlig marknadsföring

4 § En näringsidkare får inte företa marknadsföringsåtgärder som är otillbörliga

mot konsumenter, andra förbrukare eller andra näringsidkare genom att strida mot

god marknadsföringssed.

 Marknadsföringsåtgärder som innebär eller är ägnade att leda till en

överträdelse av annan lagstiftning skall anses strida mot god marknadsföringssed

om inte särskilda skäl talar däremot.

 Om vissa slag av otillåtna åtgärder vid marknadsföring finns särskilda bestäm-

melser i 5-16 §§.

Otillåtna marknadsföringsåtgärder

Vilseledande reklam

5 § En näringsidkare får inte använda reklam eller andra kommersiella framställ-

ningar som är ägnade att vilseleda konsumenter eller andra förbrukare om egen

eller annans verksamhet, varor eller tjänster. Detta gäller exempelvis uppgifter

om

 1. egenskaper, beskaffenhet, mängd, sammansättning, utförande, ursprung,

tillverkningsmetod, tillverkningsdatum, användningsmöjligheter, ändamålsenlighet

eller inverkan på hälsa eller miljö,

 2. pris, grunderna för prissättning eller andra betalningsvillkor, och

 3. näringsidkares kvalifikationer, ställning på marknaden, kännetecken eller

andra rättigheter samt tilldelade belöningar och utmärkelser.

Vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar

6 § En näringsidkare får inte vilseleda konsumenter eller andra förbrukare an-

gående geografiskt ursprung genom att använda beteckningar som direkt eller

indirekt är ägnade att framkalla en felaktig uppfattning om att en vara är

frambragt eller tillverkad i ett visst land eller område eller på en viss ort.

 En ursprungsbeteckning skall dock inte anses vara vilseledande om den enligt

handelsbruk endast tjänar att utmärka varans art.

Vilseledande förpackningar

7 § En näringsidkare får inte använda förpackningar som genom sin storlek eller

form eller på annat sätt är ägnade att vilseleda konsumenter eller andra

förbrukare om innehållets mängd eller beskaffenhet.

Vilseledande garantier

8 § En näringsidkare får inte använda uttrycket "garanti" eller liknande uttryck

på ett sätt som är ägnat att framkalla en felaktig uppfattning om att

näringsidkaren gör ett åtagande som i något väsentligt avseende ger konsumenter

eller andra förbrukare en förmånligare rättslig ställning än de annars skulle ha

haft.

Utförsäljningar

9 § En näringsidkare får inte använda uttrycken "konkurs", "brandskada",

"vattenskada" eller liknande uttryck i samband med någon annan försäljning än

sådan som sker under en begränsad tid och på särskilt förmånliga villkor och som

görs av konkursboet eller av den skadedrabbade näringsidkaren själv eller direkt

för någonderas räkning.

 En näringsidkare får inte heller använda uttrycken "slutförsäljning",

"utförsäljning" eller liknande uttryck i samband med någon annan försäljning än

sådan som sker under en begränsad tid och på särskilt förmånliga villkor och som

innebär att verksamhetens hela lager eller en närmare bestämd del därav skall

avvecklas.

Realisationer

10 § En näringsidkare får inte använda uttrycket "realisation" eller liknande

uttryck i samband med någon annan försäljning än sådan som sker under en be-

gränsad tid och till påtagligt lägre priser än dem som näringsidkaren tillämpat

tidigare.

Misskreditering

11 § En näringsidkare får inte använda reklam eller andra kommersiella fram-

ställningar som är ägnade att på ett misskrediterande sätt nedvärdera en annan

näringsidkares verksamhet, varor eller tjänster.

Förväxlingsrisk och renommésnyltning

12 § En näringsidkare får inte genom efterbildning av annans kommersiellt sär-

präglade varor eller tjänster framkalla risk för förväxling som är ägnad att

vilseleda konsumenter eller andra förbrukare beträffande kvalitet eller

ursprung. En efterbildning skall dock inte anses otillåten, om utformningen

huvudsakligen tjänar till att göra varan funktionell.

 En näringsidkare får inte dra fördel av en annan näringsidkares verksamhet,

varor eller tjänster på ett sätt som är ägnat att snylta på dennes kommersiella

anseende.

Förmånserbjudanden

13 § En näringsidkare får inte framställa ett tilläggserbjudande eller något

annat erbjudande om särskilda förmåner på ett sätt som är ägnat att försvåra för

konsumenter eller andra förbrukare att bedöma erbjudandet i dess helhet eller

den särskilda förmånen. Detta gäller exempelvis vilseledande eller otillräckliga

uppgifter om

 1. villkoren för att utnyttja den särskilda förmånen,

 2. tilläggets eller förmånens beskaffenhet och värde, samt

 3. tidsgränser eller andra begränsningar som gäller för erbjudandet.

Aggressiva metoder

14 § En näringsidkare får inte använda metoder som innebär att konsumenter eller

andra förbrukare överrumplas eller på annat särskilt aggressivt sätt utsätts för

tidspress eller köptryck som är ägnat att leda till oöverlagda köp- eller

säljbeslut.

Negativa säljmetoder

15 § En näringsidkare får inte tillställa konsumenter eller andra förbrukare

obeställda varor eller tjänster under omständigheter som är ägnade att inge en

föreställning om att förbrukaren måste vidta någon åtgärd för att undgå betal-

ningsskyldighet, såsom att sända tillbaka varan.

 En näringsidkare får inte heller till konsumenter eller andra förbrukare som

inte har beställt några varor eller tjänster ställa fakturor, inbetalningsavier

eller liknande meddelanden som är ägnade att inge en felaktig föreställning om

att beställning skett eller att betalningsskyldighet annars föreligger.

Marknadsföringskorruption

16 § En näringsidkare får inte söka påverka beslutsfattandet hos andra

förbrukare genom att erbjuda korruptiva förmåner till deras anställda.

 En förmån är korruptiv om den är ägnad att påverka de anställdas förhållnings-

sätt till näringsidkarens verksamhet, varor eller tjänster och erbjuds utan

förbrukarnas godkännande. Vid bedömningen skall särskilt beaktas

 1. de anställdas ställning och arbetsuppgifter,

 2. den erbjudna förmånens attraktivitet och den risk för bindningar till

näringsidkaren som förmånen kan föra med sig, och

 3. vad som är allmänt godtaget i fråga om kontakt- eller relationsskapande åt-

gärder i samband med marknadsföring.

 Vad som sägs i denna paragraf om anställda gäller även uppdragstagare hos

konsumenter eller andra förbrukare som fullgör motsvarande uppgifter.

Informationsskyldighet

17 § En näringsidkare skall vid marknadsföring av varor eller tjänster vid läm-

plig tidpunkt och i ändamålsenlig form ge konsumenterna tillgång till behövlig

information, om inte informationen är känd eller lätt tillgänglig på annat sätt.

Informationsskyldighet gäller också vid anbud, avtals ingående eller leverans.

 Särskild vikt skall tillmätas konsumenternas behov av information som

 1. kan vara påkallad med hänsyn till den använda säljformen, eller

 2. avser varans eller tjänstens egenskaper såsom vikt, volym, hållbarhet,

användbarhet, underhållsbehov, energiförbrukning, skaderisk, effekter från

hälso- eller miljösynpunkt, priset och övriga avtalsvillkor i den mån sådan

information krävs för att de berörda konsumenterna skall kunna bedöma

erbjudandet.

 Vad som sägs i denna paragraf gäller även marknadsföring som riktar sig till

andra förbrukare och som avser sådana varor och tjänster som i inte obetydlig

omfattning utnyttjas eller kan komma att utnyttjas av konsumenter för enskilt

bruk.

Identifiering

Firma- och adressangivelse

18 § En näringsidkare får inte företa en marknadsföringsåtgärd utan att därvid

ange firma, namn eller motsvarande beteckning under vilket rörelsen bedrivs

(firmaangivelse), såvida inte näringsidkaren i sin marknadsföring använder ett

varumärke eller annat kännetecken som kan antas vara bekant för konsumenter

eller andra förbrukare eller näringsidkaren har andra godtagbara skäl att under-

låta firmaangivelse.

 En näringsidkare får inte underlåta att ange var och hur han eller behörig

ställföreträdare lätt kan anträffas (adressangivelse) om han bedriver

 1. distansförsäljning,

 2. uppsökande försäljning,

 3. handel från annat än fast driftsställe, eller

 4. distansdistribution av förmånserbjudanden.

Detsamma gäller också i andra fall där näringsidkaren inte lätt kan nås med led-

ning av firmaangivelsen.

Reklamidentifiering

19 § En näringsidkare får inte använda reklam eller andra kommersiella fram-

ställningar som genom utformning, bristande firmaangivelse eller annan

otillräcklig reklamidentifiering är ägnad att felaktigt uppfattas som

icke-kommersiella.

Bedömningsregler

20 § Vid bedömningen av vad som utgör god marknadsföringssed eller vad som är

behövlig information skall särskilt beaktas

 1. de krav som ställs på marknadsföringsåtgärder som riktar sig till barn och

unga eller andra konsumenter med särskilt behov av skydd och information,

 2. normer som är erkända som god affärssed inom näringslivet, samt

 3. råd och rekommendationer för marknadsföring och information som har ut-

färdats av en myndighet.

21 § Reklam eller andra kommersiella framställningar skall bedömas med utgångs-

punkt i det intryck som framställningen är ägnad att ge mottagarkretsen vid en

flyktig kontakt. Vid denna bedömning skall särskilt beaktas

 1. mottagarkretsens sammansättning och erfarenhet,

 2. reklammedlets art,

 3. framställningens utformning såsom rubriker, bilder eller andra framträdande

inslag samt antydningar och utelämnanden.

Bevisregel

22 § En näringsidkare skall vid marknadsföringstillfället kunna belägga alla

framställningar om sakförhållanden. Detta gäller också innehållet i åberopade

intyg, rekommendationer, tester och liknande.

Förbud och åläggande

23 § Har en näringsidkare företagit en otillåten eller på annat sätt otillbörlig

marknadsföringsåtgärd, får rätten förbjuda näringsidkaren att upprepa eller

fortsätta med denna eller att företa någon annan liknande åtgärd.

 Har en näringsidkare underlåtit att lämna sådan information som avses i 17

eller 18 §, får rätten ålägga näringsidkaren att göra detta. Ett åläggande

enligt andra stycket får innehålla en skyldighet för näringsidkaren att lämna

informationen

 1. i annonser eller andra framställningar som näringsidkaren använder i mark-

nadsföringen,

 2. genom märkning på varan eller tillhandahållande i annan form på

säljställen, eller

 3. i viss form till konsumenter eller andra förbrukare som begär det.

24 § Ett ingripande med stöd av 23 § får riktas mot

 1. näringsidkaren,

 2. en anställd hos denne eller någon annan som handlar på näringsidkarens väg-

nar samt

 3. var och en som i övrigt väsentligt har bidragit till marknads--

föringsåtgärden eller underlåtelse att lämna information.

25 § Rätten får på yrkande av part förelägga svaranden att omedelbart inkomma

med bevisning som avser riktigheten av framställningar om sakförhållanden.

Interimistiskt beslut

26 § Har den som har väckt talan om förbud eller åläggande enligt 23 § visat

sannolika skäl för bifall till sin talan och kan det skäligen befaras att

svaranden genom att fortsätta sin marknadsföring förringar betydelsen av ett

sådant förbud eller åläggande, får rätten meddela förbud eller åläggande för

tiden intill dess att målet slutligt har avgjorts eller annat har beslutats.

 Innan ett beslut enligt första stycket meddelas skall svaranden ha fått

tillfälle att yttra sig, om det inte föreligger risk att fortsatta marknads-

föringsåtgärder eller underlåtelse att lämna information medför stor skada eller

skada som är svår att undanröja.

27 § Förbud eller åläggande enligt 26 § får meddelas endast om käranden ställer

säkerhet hos rätten för skada som kan tillfogas svaranden. Saknar käranden för-

måga att ställa sådan säkerhet, får rätten befria honom från detta.

 I fråga om skyldigheten att ställa säkerhet och om beskaffenheten av

säkerheten gäller 2 kap. 25 och 27 §§ utsökningsbalken. Säkerheten skall prövas

av rätten, om den inte har godkänts av svaranden.

Förbuds- och informationsföreläggande

28 § Om det i ett visst fall, som inte är av större vikt, finns förutsättningar

för ett förbud eller åläggande enligt 23 §, får Konsumentombudsmannen

 1. förbjuda näringsidkaren att fortsätta med en viss åtgärd eller att vidta

annan liknande åtgärd (förbudsföreläggande), och

 2. ålägga näringsidkaren att lämna sådan information som avses i 17 eller 18 §

(informationsföreläggande).

 För att bli gällande skall föreläggandet godkännas omedelbart eller inom en

viss tidsfrist. Om föreläggandet har godkänts, gäller det som en lagakraftvunnen

dom. Ett godkännande som kommer in sedan den i föreläggandet utsatta tidsfristen

har gått ut, är utan verkan.

Vite

29 § Ett förbud eller åläggande enligt 23 eller 26 § skall förenas med vite, om

inte detta av särskilda skäl är obehövligt. Ett beslut av Konsumentombudsmannen

om förbuds- eller informationsföreläggande enligt 28 § skall alltid förenas med

vite.

Giltighetstid

30 § Ett beslut enligt 23 eller 26 § gäller omedelbart, om inte annat har be-

stämts. Rätten får dock när som helst ändra ett beslut som meddelats enligt 26

§.

 Förbud eller ålägganden enligt 23, 26 eller 28 § får begränsas att gälla för

viss tid.

Omprövning

31 § Ett beslut i fråga om förbud eller åläggande enligt 23, 26 eller 28 §

hindrar inte att samma fråga, efter begäran av den berörde, prövas på nytt om

det finns anledning att upphäva eller mildra förbudet eller åläggandet därför

att detta inte längre behövs eller inte längre är lämpligt.

Marknadsstörningsavgift

32 § Har en näringsidkare eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar upp-

såtligen eller av oaktsamhet på ett allvarligt sätt överträtt en bestämmelse i

5-16, 18 eller 19 §, får rätten besluta att näringsidkaren skall betala en

särskild avgift (marknadsstörningsavgift).

 Vid prövning av frågan om avgift skall påföras skall rätten särskilt beakta

överträdelsens art, varaktighet och omfattning samt om den berör eller kan antas

beröra en större krets av konsumenter eller andra förbrukare.

 Avgiften tillfaller staten.

33 § Ett beslut om marknadsstörningsavgift får också riktas mot en näringsidkare

som uppsåtligen eller av oaktsamhet väsentligt har bidragit till överträdelsen.

34 § Marknadsstörningsavgift skall fastställas till lägst fem tusen kronor och

högst tre miljoner kronor. Avgiften får dock inte överstiga tio procent av

näringsidkarens årsomsättning under närmast föregående räkenskapsår.

 När avgiftens storlek fastställs skall särskilt beaktas de omständigheter som

anges i 32 § andra stycket. Som förmildrande omständighet får beaktas att

näringsidkaren frivilligt har vidtagit de åtgärder som krävs för att undanröja

effekterna av överträdelsen.

 Riktas talan mot flera näringsidkare skall avgiften fastställas särskilt för

var och en av dem.

35 § Marknadsstörningsavgift får påföras bara om stämningsansökan har delgetts

den som anspråket riktas mot inom två år från det att överträdelsen upphörde.

 Den som har överträtt ett förbud, åläggande eller föreläggande som har med-

delats vid vite enligt 23, 26 eller 28 § får inte påföras avgift för samma

överträdelse som omfattas av beslutet.

36 § En påförd marknadsstörningsavgift faller bort om verkställighet inte har

skett inom fem år från det att domen vann laga kraft.

37 § För att säkerställa ett anspråk på marknadsstörningsavgift får rätten

besluta om kvarstad. Därvid gäller vad som föreskrivs i 15 kap. rättegångsbalken

om kvarstad för fordran.

Skadestånd

38 § Har en näringsidkare uppsåtligen eller av oaktsamhet överträtt en bestäm-

melse i 5-16, 18 eller 19 §, ett förbud eller åläggande som har meddelats enligt

23 eller 26 § eller ett godkänt föreläggande enligt 28 §, skall näringsidkaren

ersätta den skada som därigenom uppkommer för en konsument eller annan

förbrukare eller för en näringsidkare.

 Ersättning skall även utgå för skada på det anseende som en näringsidkares

verksamhet, varor eller tjänster har på marknaden.

39 § Rätten att kräva skadestånd enligt 38 § faller bort, om talan inte väcks

inom två år från det att skadan uppkom.

Utplånande och beslag

40 § Har en näringsidkare använt en vilseledande framställning på varor, för-

packningar, trycksaker, affärshandlingar eller liknande, och strider åtgärden

mot 5-16 §§, får rätten i samband med utdömande av vite eller marknadsstör-

ningsavgift besluta, att framställningen skall utplånas eller ändras så att den

inte längre är vilseledande. Om detta inte kan uppnås på annat sätt, får rätten

besluta att egendomen skall förstöras.

 Första stycket tillämpas även vid överträdelse av vitesförbud som har

meddelats med stöd av 4-16 §§.

 Egendom som avses i första stycket får tas i beslag i avvaktan på beslut som

anges där. Därvid gäller föreskrifterna om beslag i brottmål.

Rätt att föra talan i vissa fall

41 § Talan om förbud eller åläggande enligt 23 §, marknadsstörningsavgift enligt

32 § eller kvarstad enligt 37 § får föras av Konsumentombudsmannen. Talan om

förbud eller åläggande enligt 23 § får också föras av en näringsidkare som

berörs av marknadsföringsåtgärden eller en sammanslutning av konsumenter eller

näringsidkare.

42 § Talan om utdömande av vite förs av den som har begärt föreläggandet eller

av Konsumentombudsmannen om denne har förelagt vitet. I samband med sådan talan

får talan föras om nytt förbud eller åläggande vid vite.

Rättegångsbestämmelser

43 § Första domstol i mål där talan väcks enligt 41 § är Stockholms tingsrätt.

 Rör talan uteslutande skadestånd enligt 38 § får målet också upptas av någon

annan tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken.

 Stockholms tingsrätt är alltid behörig att pröva en talan enligt 42 § om utdö-

mande av vite.

44 § Om det behövs med hänsyn till målets eller frågans beskaffenhet får Stock-

holms tingsrätt i mål enligt denna lag ha den sammansättning som är föreskriven

i 64 a och b §§ konkurrenslagen (1993:20) för huvudförhandling och handläggning

av mål enligt den lagen.

45 § Har talan enligt 41 § väckts av någon annan än Konsumentombudsmannen, skall

tingsrätten underrätta ombudsmannen om rättegången.

46 § Om inte något annat följer av denna lag tillämpas

 1. vad som föreskrivs i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning är

tillåten angående rättegången i frågor som avses i 38 §, samt i frågor som avses

i 23 och 31 §§ om en näringsidkare eller sammanslutning av konsumenter eller

näringsidkare för talan, och

 2. vad som föreskrivs i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning om saken

inte är tillåten angående rättegången i frågor som avses i 32 och 37 §§, samt i

frågor som avses i 23 och 31 §§ om Konsumentombudsmannen för talan.

 Vad som föreskrivs i 49, 50 och 52 kap. rättegångsbalken om hovrätten skall i

sådana mål som avses i denna paragraf i stället gälla Marknadsdomstolen.

Medverkan i rättegången

47 § Har talan väckts om förbud eller åläggande enligt 23 § och gör en samman-

slutning av näringsidkare sannolikt att utgången av målet kan ha betydande

intresse för medlemmarna i sammanslutningen, får rätten på ansökan av

sammanslutningen tillåta att denna, vid sidan av enskild part, medverkar i

förfarandet och därvid åberopar bevisning.

 Vill någon i övrigt delta i rättegången tillämpas 14 kap. 9 och 11 §§

rättegångsbalken.

48 § En ansökan om medverkan enligt 47 § skall vara skriftlig och innehålla de

skäl som den grundas på.

 Parterna skall ges tillfälle att yttra sig över ansökan. Denna får inte

bifallas, om parten på den sida som ansökan om medverkan avser motsätter sig

detta.

49 § I fråga om en medverkande sammanslutnings rätt till ersättning för

rättegångskostnad eller skyldighet att ersätta sådan kostnad gäller i stället

för 18 kap. 1-7 §§ rättegångsbalken att den medverkande sammanslutningen

 1. skall bära sin rättegångskostnad, och

 2. kan förpliktas att helt eller delvis ersätta motparten dennes rätte-

gångskostnad, om sammanslutningen, dess ombud eller biträde förfarit på sådant

sätt som avses i 18 kap. 6 § rättegångsbalken, varvid sammanslutningen dock

endast skall ansvara för den särskilda kostnad som orsakats av dess medverkan.

 Den part på vars sida sammanslutningen deltagit får inte förpliktas att

ersätta en sådan kostnad som orsakats av sammanslutningen.

Upplysningsskyldighet

50 § På anmaning av Konsumentombudsmannen skall

 1. en näringsidkare yttra sig och lämna upplysningar som gäller tillämpningen

av denna lag,

 2. en näringsidkare tillhandahålla handlingar, varuprover och liknande, som

kan ha betydelse för utredningen i ett mål där det kan komma i fråga att rätten

beslutar om förbud eller åläggande enligt 23 §, samt

 3. den som avses med ett förbud eller åläggande enligt 23 § tillhandahålla

upplysningar, handlingar, varuprover och liknande, som behövs för tillsynen över

att förbudet eller åläggandet följs. Om en anmaning enligt första

stycket inte följs, får Konsumentombudsmannen förelägga den som berörs att

fullgöra sin skyldighet vid vite.

51 § För varuprover och liknande, som tillhandahålls enligt 50 § första stycket

2 eller 3, lämnar Konsumentombudsmannen ersättning, om det finns särskilda skäl.

 Regeringen får meddela föreskrifter om skyldighet för den som enligt 50 §

första stycket 2 eller 3 skall tillhandahålla varuprover och liknande att

ersätta Konsumentombudsmannen dennes kostnader för provtagning och undersökning

av prov.

Överklagande

52 § Konsumentombudsmannens beslut enligt 28 § om förbuds- eller informations-

föreläggande får inte överklagas.

 Konsumentombudsmannens beslut i en fråga som avses i 50 § första stycket eller

51 § första stycket får överklagas hos Stockholms tingsrätt.

53 § Tingsrättens domar och beslut om förbud eller åläggande enligt 23 eller 26

§, marknadsstörningsavgift enligt 32 § eller kvarstad enligt 37 § överklagas hos

Marknadsdomstolen.

 Marknadsdomstolens domar och beslut får inte överklagas.

 Ett beslut under rättegången i frågor som avses i 26 eller 37 § överklagas

särskilt. Ett beslut enligt 37 § som har meddelats innan rättegång inletts skall

överklagas på samma sätt som om beslutet meddelats under rättegången.

Satellitsändningar av televisionsprogram

54 § Föreskrifterna i denna lag skall också tillämpas på marknadsföring i sådana

televisionssändningar som omfattas av lagen (1992:1356) om satellitsändningar av

televisionsprogram till allmänheten och som kan tas emot endast i något annat

land som är bundet av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

(EES-avtalet).

___________

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994, då marknadsföringslagen

(1975:1418) skall upphöra att gälla.

 2. Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om marknadsfö-

ringsåtgärder som hänför sig till tiden före ikraftträdandet. Talan om förbud

eller åläggande skall dock efter ikraftträdandet väckas vid Stockholms

tingsrätt.

 3. Förbud och ålägganden samt förbuds- och informationsförelägganden som har

meddelats enligt äldre föreskrifter gäller fortfarande.

 4. Ärenden om förbud eller ålägganden som har kommit in till Marknadsdomstolen

före ikraftträdandet, men inte avgjorts vid tidpunkten för ikraftträdandet

handläggs enligt äldre föreskrifter.

2 Förslag till

Lag om förbud mot uppenbart otjänliga varor och tjänster

 Härigenom föreskrivs följande.

1 § Saluhåller en näringsidkare till konsumenter för enskilt bruk en vara, som

är uppenbart otjänlig för sitt huvudsakliga ändamål, får Marknadsdomstolen för-

bjuda näringsidkaren att fortsätta med detta.

 I den mån det behövs för att motverka att en vara som avses i första stycket

saluhålls på sätt som där sägs, får Marknadsdomstolen meddela en näringsidkare

som i egenskap av tillverkare, importör eller annars saluhåller varan till annan

näringsidkare förbud att fortsätta med detta.

 Förbud enligt första och andra styckena får meddelas även anställd hos

näringsidkare och annan som handlar på näringsidkares vägnar.

2 § Vad som sägs i 1 § om förbud mot saluhållande gäller i motsvarande fall även

då nyttjanderätt till varor erbjuds mot ersättning eller tjänster tillhandahålls

mot ersättning.

3 § Förbud enligt 1 eller 2 § får inte meddelas i den mån det i författning

eller beslut av myndighet har meddelats särskilda bestämmelser om varan eller

tjänsten med samma ändamål som förbudet skulle fylla.

4 § Om det i ett visst fall, som inte är av större vikt, finns förutsättningar

för ett förbud enligt 1 eller 2 §, får Konsumentombudsmannen meddela sådant

förbud (förbudsföreläggande).

 För att bli gällande skall föreläggandet godkännas omedelbart eller inom viss

tidsfrist. Ett godkänt föreläggande gäller som ett förbud eller åläggande som

har meddelats av Marknadsdomstolen. Ett godkännande, som kommer in sedan den i

föreläggandet utsatta tidsfristen har gått ut är utan verkan.

5 § Ett förbud enligt 1 eller 2 § skall förenas med vite, om detta inte av

särskilda skäl är obehövligt. Ett beslut av Konsumentombudsmannen om

förbudsföreläggande enligt 4 § skall alltid förenas med vite.

6 § En fråga om förbud enligt 1 eller 2 § tas upp efter ansökan. Sådan ansökan

görs av Konsumentombudsmannen. Beslutar denne för visst fall att inte göra an-

sökan, får ansökan göras av sammanslutning av konsumenter eller näringsidkare.

7 § Ett beslut i fråga om förbud enligt 1 eller 2 § hindrar inte att samma fråga

prövas på nytt, när ändrade förhållanden eller annat särskilt skäl föranleder

det.

8 § Om särskilda skäl föranleder det, kan förbud enligt 1 eller 2 § meddelas

även för tiden till dess slutligt avgörande föreligger.

9 § På anmaning av Konsumentombudsmannen skall

 1. en näringsidkare avge yttrande och lämna upplysningar i ärenden som gäller

tillämpningen av 1 eller 2 §,

 2. en näringsidkare tillhandahålla handlingar, varuprover och liknande som kan

ha betydelse för utredningen i ett mål i vilket det kan komma i fråga att Mark-

nadsdomstolen beslutar om förbud enligt 1 eller 2 §, eller

 3. den som avses med ett förbud enligt 1 eller 2 § tillhandahålla upplys-

ningar, handlingar, varuprover och liknande som behövs för tillsynen över att

förbudet följs.

 Om en anmaning enligt första stycket inte följs, får Konsumentombudsmannen

förelägga den berörde att fullgöra sin skyldighet vid vite.

10 § För varuprover och liknande, som tillhandahålls enligt 9 § första stycket 2

eller 3, lämnar Konsumentombudsmannen ersättning, om det finns särskilda skäl.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före-

skrifter om skyldighet för den som skall tillhandahålla varuprover och liknande

enligt 9 § första stycket 2 eller 3 att ersätta Konsumentombudsmannen kostnader

för provtagning och undersökning av prov.

11 § Talan om utdömande av vite förs vid allmän domstol av Konsumentombuds-

mannen. I fråga om vite som Marknadsdomstolen har förelagt på talan av annan får

talan om utdömande föras även av denne.

12 § Följande beslut av Konsumentombudsmannen får inte överklagas

 1. beslut om förbudsföreläggande enligt 4 §,

 2. beslut om anmaning enligt 9 § första stycket 1 eller om vitesföreläggande

efter en sådan anmaning, och

 3. beslut enligt 11 §.

 Konsumentombudsmannens beslut i en fråga som avses i 9 § första stycket 2

eller 3 eller 10 § första stycket överklagas hos kammarrätten. Detsamma gäller

beslut av en myndighet enligt föreskrifter som avses i 10 § andra stycket.

**********

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994, då marknadsföringslagen (1975:1418)

skall upphöra att gälla.

3 Förslag till

Lag om ändring i radiolagen (1966:755)

 Härigenom föreskrivs att 19 § radiolagen (1966:755) skall ha följande lydelse

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §6

 Myndigheter och andra allmänna organ får inte i förväg granska eller

föreskriva förhandsgranskning av radiosändningars innehåll och ej heller

förbjuda en radiosändning på grund av dess innehåll. Detsamma gäller i fråga om

trådsändningar.

 I fråga om trådsändningar för visningar av filmer och videogram vid allmän

sammankomst eller offentlig tillställning gäller dock sådant förbud som avses i

första stycket endast om

 1. sändningen är en vidaresändning av en sändning från en satellit eller

annars av en rundradiosändning eller

 2. sändningen är en egensändning i enlighet med bestämmelserna i lagen

(1991:2027) om kabelsändningar till allmänheten.

 Med vidaresändning och egensändning förstås i denna paragraf detsamma som

lagen om kabelsändningar till allmänheten.

 Bestämmelserna i första och andra styckena hindrar inte förhandsgranskning

eller sändningsförbud i fråga om bild som återger Sverige eller del därav och

som innehåller upplysning av betydelse för rikets försvar.

 I fråga om andra trådsändningar för visning av filmer och videogram vid allmän

sammankomst eller offentlig tillställning än sådana som avses i andra stycket

gäller föreskrifterna i lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer

och videogram.

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om marknadsföring och I fråga om marknadsföring och

efterfrågan av vara, tjänst efterfrågan av vara, tjänst eller

eller annan nyttighet gäller annan nyttighet gäller

föreskrifterna i marknadsfö- föreskrifterna i marknadsfö-

ringslagen (1975:1418). Be- ringslagen (1994:000). Beträf-

träffande marknadsföring gäller fande marknadsföring gäller också

också föreskrifterna i lagen föreskrifterna i lagen

(1978:763) med vissa bestäm- (1978:763) med vissa bestäm-

melser om marknadsföring av melser om marknadsföring av

alkoholdrycker, tobakslagen alkoholdrycker, tobakslagen

(1993:581) och produktsäker- (1993:581) och produktsäker-

hetslagen (1988:1604). hetslagen (1988:1604).

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

**FOOTNOTES**

 6Senaste lydelse 1993:582.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:417) om Marknadsdomstol m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1, 13, 14-15 och 20 §§ lagen (1970:417) om Marknads-

domstol m.m.1 skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §2

--------------------------------------------------------------------

 Marknadsdomstolen handlägger Marknadsdomstolen handlägger

mål enligt mål enligt

 1. konkurrenslagen 1. konkurrenslagen

(1993:20), (1993:20),

 2. marknadsföringslagen 2. marknadsföringslagen

(1975:1418), (1994:000),

 3. lagen (1971:112) om av- 3. lagen (1971:112) om av-

talsvillkor i talsvillkor i konsumentförhållan-

konsumentförhållanden, den,

 4. lagen (1984:292) om av- 4. lagen (1984:292) om av-

talsvillkor mellan närings- talsvillkor mellan närings-

idkare, 5. idkare,

produktsäkerhetslagen 5. produktsäkerhetslagen

(1988:1604). (1988:1604),

 6. lagen (1994:000) om förbud

 mot uppenbart otjänliga varor

 och tjänster.

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 14, 15 och Bestämmelserna i 14, 15 och

16-22 §§ tillämpas inte i mål 16-22 §§ tillämpas inte i mål

enligt konkurrenslagen enligt konkurrenslagen

(1993:20). I stället gäller vad (1993:20) eller marknadsfö-

som föreskrivs i den lagen. ringslagen (1994:000). I stället

 gäller vad som föreskrivs i dessa

 lagar.

 13 §3

--------------------------------------------------------------------

 Ansökan om förbud eller Ansökan om förbud eller

åläggande enligt 2-4 §§ marknadsfö- åläggande enligt 1 § lagen

ringslagen (1975:1418), 1 § (1971:112) om avtalsvillkor i

lagen (1971:112) om avtals- konsumentförhållanden, 1 § lagen

villkor i konsumentförhållanden, (1984:292) om avtalsvillkor

1 § lagen (1984:292) om av- mellan näringsidkare, 5-9 §§ eller

talsvillkor mellan 12 § tredje stycket produkt-

näringsidkare eller 5-9 §§ eller säkerhetslagen (1988:1604) eller

12 § tredje stycket pro- 1-2 §§ lagen (1994:000) om förbud

duktsäkerhetslagen (1988:1604) mot uppenbart otjänliga varor

görs skriftligen. Av ansökningen och tjänster görs skriftligen. Av

skall de skäl framgå på vilka ansökningen skall de skäl framgå på

ansökningen grundas och den vilka ansökningen grundas och

utredning som sökanden åberopar. den utredning som sökanden åbe-

 ropar.

 14 §4

 Sökanden och hans motpart skall beredas tillfälle att vid sammanträde inför

Marknadsdomstolen lägga fram sina synpunkter och förebringa den utredning de

vill åberopa.

--------------------------------------------------------------------

 I mål enligt marknads- I mål enligt lagen (1971:112)

föringslagen (1975:1418), lagen om avtalsvillkor i konsumentför-

(1971:112) om avtalsvillkor i hållanden, produktsäkerhetslagen

konsumentförhållanden och (1988:1604) och lagen

produktsäkerhetslagen (1994:000) om förbud mot

(1988:1604) skall konsument- uppenbart otjänliga varor och

ombudsmannen kallas till sam- tjänster skall Konsumentom-

manträde, även om han inte är budsmannen kallas till samman-

sökande. Vidare skall den som träde, även om han inte är sökande.

medverkar enligt 13 a § kallas Vidare skall den som medverkar

till sammanträde. enligt 13 a § kallas till sam-

 manträde.

 Före sammanträde kan muntlig eller skriftlig förberedelse äga rum i den ut-

sträckning domstolen bestämmer.

 15 §5

 Mål får avgöras och dom med anledning av särskild prövning enligt 15 a § med-

delas utan sammanträde enligt 14 § första stycket, om tillfredsställande

utredning föreligger och part inte begär sammanträde. Ansökan som uppenbart inte

förtjänar avseende får avslås utan sådant sammanträde.

--------------------------------------------------------------------

 Fråga om förbud eller åläggande Fråga om förbud eller åläggande

enligt 13 § marknadsföringslagen enligt 5 § lagen (1971:112) om

(1975:1418), 5 § lagen avtalsvillkor i

(1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, 21 §

konsumentförhållanden eller 21 § produktsäkerhetslagen

produktsäkerhetslagen (1988:1604) eller 8 § lagen

(1988:1604) får prövas utan sam- (1994:000) om förbud mot uppen-

manträde enligt 14 § första bart otjänliga varor och tjänster

stycket. får prövas utan sammanträde enligt

 14 § första stycket.

 Förbud eller åläggande som avses i andra stycket får inte beslutas utan att

den som förbudet eller åläggandet avser fått tillfälle att yttra sig i frågan,

såvida det inte finns anledning anta, att han avvikit eller eljest håller sig

undan. I ett mål om åläggande eller förbud enligt 5-9 § eller 12 § tredje

stycket produktsäkerhetslagen får Marknadsdomstolen dock även i annat fall

omedelbart meddela beslut enligt 21 § samma lag, om synnerliga skäl föreligger.

 20 §6

 Skall ansökan, kallelse eller föreläggande tillställas en part eller någon

annan, sker det genom delgivning. Detsamma gäller dom eller beslut som sänds

enligt 19 §. För andra handlingar får delgivning användas om det anses erfor-

derligt.

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

 Delgivning av sådana domar Delgivning av sådana domar

eller beslut av Marknadsdoms- eller beslut av Marknadsdom-

tolen, som innefattar stolen, som innefattar

vitesföreläggande enligt mark- vitesföreläggande enligt lagen

nadsföringslagen (1975:1418), (1971:112) om avtalsvillkor i

lagen (1971:112) om avtals- konsumentförhållanden, lagen

villkor i konsumentförhållanden, (1984:292) om avtalsvillkor

lagen (1984:292) om mellan näringsidkare, pro-

avtalsvillkor mellan närings- duktsäkerhetslagen (1988:1604)

idkare eller produktsäkerhets- eller lagen (1994:000) om förbud

lagen (1988:1604), får inte ske mot uppenbart otjänliga varor

enligt 12 § delgivningslagen och tjänster får inte ske enligt

(1970:428), om det inte finns 12 § delgivningslagen (1970:428)

anledning att anta att den om det inte finns anledning att

sökte har avvikit eller på annat anta att den sökte har avvikit

sätt håller sig undan. eller på annat sätt håller sig

 undan.

************

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

 2. Föreskrifterna i 1, 13, 14, 15 och 20 §§ i deras äldre lydelse skall

fortfarande tillämpas vid handläggningen av ärenden om förbud eller ålägganden

som kommit in till Marknadsdomstolen före ikraftträdandet av

marknadsföringslagen (1994:000) och som handläggs enligt punkten 4 i

övergångsbestämmelserna till den lagen.

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1984:294. Senaste lydelse av lagens

rubrik 1972:732.

 2Senaste lydelse 1993:22.

 3Senaste lydelse 1993:22.

 4Senaste lydelse 1993:22.

 5Senaste lydelse 1993:22.

 6 Senaste lydelse 1993:22.

5 Förslag till

Lag om ändring i förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m.

 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1970:495) om utländska varumärken m.m.

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 20 § mark- Bestämmelserna i 40 § mark-

nadsföringslagen (1975:1418) nadsföringslagen (1994:000)

skall äga tillämpning med av- skall äga tillämpning med av-

seende på främmande stat, som är seende på främmande stat, som är

ansluten till Pariskonventio- ansluten till Pariskonventionen

nen eller till Madridöverens- eller till Madridöverens-

kommelsen den 14 april 1891 kommelsen den 14 april 1891 an-

angående undertryckande av gående undertryckande av

oriktiga eller vilseledande oriktiga eller vilseledande ur-

ursprungsbeteckningar på sprungsbeteckningar på handels-

handelsvaror. varor.

 En vara får tas i beslag vid

 införsel till Sverige om den har

 försetts med en oriktig eller

 vilseledande beteckning som

 innebär att såsom ursprungsland

 eller ursprungsort direkt eller

 indirekt anges

 1. något av de länder, på vilka

 överenskommelserna som avses i

 första stycket är tillämpliga,

 eller

 2. en plats, inom något av

 dessa länder.

 Regeringen eller myndighet

 som regeringen utser, får be-

 sluta om beslag som avses i

 andra stycket.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av

alkoholdrycker

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 2 a §, av följande lydelse,

 dels att 3 § skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

Föreslagen lydelse Nuvarande lydelse

 2 a §

--------------------------------------------------------------------

 Ursprungsbeteckningar på

 alkoholdrycker skall skyddas

 mot varje form av tillägnande

 eller efterbildning med av-

 seende på främmande stat som är

 ansluten till Madridöverenskom-

 melsen den 14 april 1891 an-

 gående undertryckande av orik-

 tiga eller vilseledande ur-

 sprungsbeteckningar på

 handelsvaror, eller stat, som

 ingår i det Europeiska ekono-

 miska samarbetsområdet.

 Detta gäller även om det äkta

 ursprunget anges eller om be-

 teckningen är utnyttjad endast i

 översättning eller är åtföljd av

 uttryck som "art", "sort",

 "typ", "kopia" eller dylikt.

 Regeringen eller myndighet

 som regeringen utser, får be-

 stämma att även andra beteck-

 ningar på alkoholdrycker skall

 skyddas enligt första stycket.

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Handling som strider mot 2 § Handling som strider mot

skall vid tillämpning av mark- 2 § eller 2 a § skall vid

nadsföringslagen (1975:1418) tillämpning av marknadsförings-

anses vara otillbörlig mot kon- lagen (1994:000) anses vara

sumenter. otillbörlig.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

7 Förslag till

Lag om ändring i konsumentförsäkringslagen (1980:38)

 Härigenom föreskrivs att 8 § konsumentförsäkringslagen (1980:38) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om underlåtenhet att I fråga om underlåtenhet att

lämna information enligt 5-7 §§ lämna information enligt 5-7 §§

skall tillämpas vad som före- gäller vad som föreskrivs i 17

skrivs i marknadsföringslagen och 23 §§ marknadsföringslagen

(1975:1418) om underlåtenhet (1994:000) om informations-

att lämna information vid mark- skyldighet vid marknadsföring.

nadsföring.

 Ett åläggande att lämna information enligt 5 § eller 6 § tredje stycket får

innehålla att informationen skall lämnas i skriftlig form.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

8 Förslag till

Lag om ändring i konsumenttjänstlagen (1985:716)

 Härigenom föreskrivs att 5, 9, 15, 21 och 33 §§ i konsumenttjänstlagen

(1985:716) skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §1

--------------------------------------------------------------------

 Näringsidkaren skall särskilt Näringsidkaren skall särskilt

iaktta att tjänsten inte utförs iaktta att tjänsten inte utförs

 1. i strid mot sådana 1. i strid mot sådana författ-

författningsföreskrifter eller ningsföreskrifter eller myndig-

myndighetsbeslut som hetsbeslut som väsentligen syf-

väsentligen syftar till att tar till att säkerställa att före-

säkerställa att föremålet för målet för tjänsten är tillförlitligt

tjänsten är tillförlitligt från från säkerhetssynpunkt, eller

säkerhetssynpunkt, eller 2. i strid mot förbud enligt

 2. i strid mot förbud enligt 2 § lagen (1994:000) om förbud

4 § marknadsföringslagen mot uppenbart otjänliga varor

(1975:1418) eller 6 § produkt- och tjänster eller 6 § produktsä-

säkerhetslagen (1988:1604). kerhetslagen (1988:1604).

 9 §2

 Tjänsten skall anses felaktig, om resultatet avviker från

 1. vad konsumenten med hänsyn till 4 § har rätt att kräva, även om avvikelsen

beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse,

 2. sådana föreskrifter eller myndighetsbeslut som väsentligen syftar till att

säkerställa att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt,

eller

 3. vad som därutöver får anses avtalat.

--------------------------------------------------------------------

 Tjänsten skall också anses Tjänsten skall också anses

felaktig, om den har utförts i felaktig, om den har utförts i

strid mot förbud enligt 4 § strid mot förbud enligt 2 § lagen

marknadsföringslagen (1994:000) om förbud mot

(1975:1418) eller 6 § produktsä- uppenbart otjänliga varor och

kerhetslagen (1988:1604) eller tjänster eller 6 § produktsäker-

om näringsidkaren inte har hetslagen (1988:1604) eller om

utfört sådant tilläggsarbete som näringsidkaren inte har utfört

han är skyldig att utföra enligt sådant tilläggsarbete som han är

8 § tredje stycket. skyldig att utföra enligt 8 §

 tredje stycket.

 15 §3

--------------------------------------------------------------------

 Avser tjänsten förvaring av Avser tjänsten förvaring av en

en lös sak gäller i stället för lös sak gäller i stället för vad

vad som sägs i 9, 10 och 12-14 §§ som sägs i 9, 10 och 12-14 §§ att

att tjänsten skall anses fel- tjänsten skall anses felaktig,

aktig, om förvaringen anordnas om förvaringen anordnas på ett

på ett sätt som avviker från sätt som avviker från

 1. vad konsumenten med 1. vad konsumenten med hänsyn

hänsyn till 4 § har rätt att till 4 § har rätt att kräva, även

kräva, även om avvikelsen beror om avvikelsen beror på en

på en olyckshändelse eller därmed olyckshändelse eller därmed

jämförlig händelse, jämförlig händelse,

 2. sådana författningsföre- 2. sådana författningsföre-

skrifter eller skrifter eller myndighetsbeslut

myndighetsbeslut som väsent- som väsentligen syftar till att

ligen syftar till att säkerställa att föremålet för

säkerställa att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från

tjänsten är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt, eller

säkerhetssynpunkt, eller 3. vad som därutöver får anses

 3. vad som därutöver får anses avtalat.

avtalat. Tjänsten skall också anses

 Tjänsten skall också anses felaktig, om förvaringen anord-

felaktig, om förvaringen anord- nas i strid mot förbud enligt 2 §

nas i strid mot förbud enligt lagen (1994:000) om förbud mot

4 § marknadsföringslagen uppenbart otjänliga varor och

(1975:1418) eller 6 § produktsä- tjänster eller 6 § produktsäker-

kerhetslagen (1988:1604) eller hetslagen (1988:1604) eller på

på ett sätt som avviker från ett sätt som avviker från sådana

sådana uppgifter enligt 10 § som uppgifter enligt 10 § som inte

inte har rättats på ett tydligt har rättats på ett tydligt sätt.

sätt.

 21 §4

 Avhjälps inte felet enligt vad som sägs i 20 §, får konsumenten göra avdrag

på priset.

--------------------------------------------------------------------

 Om syftet med tjänsten i Om syftet med tjänsten i

huvudsak är förfelat och nä- huvudsak är förfelat och nä-

ringsidkaren insett eller bort ringsidkaren insett eller bort

inse detta, får konsumenten i inse detta, får konsumenten i

stället häva avtalet. Detsamma stället häva avtalet. Detsamma

gäller, om tjänsten har utförts i gäller, om tjänsten har utförts i

strid mot förbud enligt 4 § strid mot förbud enligt 2 §

marknadsföringslagen lagen (1994:000) om förbud mot

(1975:1418) eller 6 § produkt uppenbart otjänliga varor och

säkerhetslagen (1988:1604). tjänster eller 6 § produktsäker-

 hetslagen (1988:1604).

 Har tjänsten utförts till en Har tjänsten utförts till en

del och finns det starka skäl del och finns det starka skäl

att anta att den inte kommer att anta att den inte kommer

att fullföljas utan fel av vä- att fullföljas utan fel av vä-

sentlig betydelse för konsu- sentlig betydelse för konsu-

menten får denne häva avtalet menten får denne häva avtalet

beträffande återstående del. Är beträffande återstående del. Är

felet sådant att syftet med felet sådant att syftet med

tjänsten i huvudsak är förfelat tjänsten i huvudsak är förfelat

och näringsidkaren insett eller och näringsidkaren insett eller

bort inse detta eller utförs bort inse detta eller utförs

tjänsten i strid mot förbud tjänsten i strid mot förbud

enligt 4 § marknadsföringslagen enligt 2 § lagen (1994:000) om

eller 6 § produktsäkerhetslagen, förbud mot uppenbart otjänliga

får konsumenten i stället häva varor och tjänster eller 6 §

avtalet i dess helhet. produktsäkerhetslagen, får

 konsumenten i stället häva

 avtalet i dess helhet.

 Om det redan innan tjänsten har påbörjats finns starka skäl att anta att den

inte kommer att utföras utan fel av väsentlig betydelse för konsumenten, får

denne häva avtalet.

 33 §5

 Har någon som avses i 10 § första stycket 2 eller 3 uppsåtligen eller av

vårdslöshet lämnat vilseledande uppgifter av betydelse för bedömningen av

tjänstens beskaffenhet eller ändamålsenlighet och är tjänsten på grund därav

felaktig enligt 10 § eller 15 § andra stycket, är han skyldig att ersätta

konsumenten skada som denne därigenom tillfogas.

--------------------------------------------------------------------

 Har någon som avses i 10 § Har någon som avses i 10 §

första stycket 2 eller 3 under- första stycket 2 eller 3 under-

låtit att lämna sådan information låtit att lämna sådan information

av betydelse för bedömningen av av betydelse för bedömningen av

tjänstens beskaffenhet eller tjänstens beskaffenhet eller

ändamålsenlighet som han enligt ändamålsenlighet som han enligt

marknadsföringslagen 17 och 23 §§ marknadsföringslagen

(1975:1418) har ålagts att (1994:000) har ålagts att lämna

lämna eller säkerhetsinformation eller säkerhetsinformation som

som han enligt 5 § produktsä- han enligt 5 § produktsä-

kerhetslagen (1988:1604) har kerhetslagen (1988:1604) har

ålagts att ålagts att lämna och kan under-

lämna och kan underlåtenheten låtenheten antas ha inverkat på

antas ha inverkat på avtalet om avtalet om tjänsten, är han

tjänsten, är han skyldig att skyldig att ersätta konsumenten

ersätta konsumenten skada som skada som denne därigenom till-

denne därigenom tillfogas. fogas.

 Skadeståndsskyldigheten enligt första eller andra stycket omfattar även

ersättning för skada på föremålet för tjänsten eller på annan egendom som

tillhör konsumenten eller någon medlem av hans hushåll.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

**FOOTNOTES**

 1 Senaste lydelse 1988:1608.

 2Senaste lydelse 1988:1608.

 3Senaste lydelse 1988:1608.

 4Senaste lydelse 1990:935.

 5Senaste lydelse 1988:1608.

9 Förslag till

Lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932)

 Härigenom föreskrivs att 18 och 19 §§ i konsumentköplagen (1990:932) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 §

--------------------------------------------------------------------

 Varan är felaktig, om den Varan är felaktig, om den

 1. säljs i strid mot ett för- 1. säljs i strid mot ett för-

bud enligt 4 § marknadsförings- bud enligt 1 § lagen (1994:000)

lagen (1975:1418) eller 6 § om förbud mot uppenbart otjänliga

produktsäkerhetslagen varor och tjänster eller 6 § pro-

(1988:1604) eller mot ett duktsäkerhetslagen (1988:1604)

annat försäljningsförbud som har eller mot ett annat försäljnings-

meddelats i författning eller förbud som har meddelats i

av en myndighet väsentligen i författning eller av en myndig-

syfte att förebygga att den som het väsentligen i syfte att före-

använder varan drabbas av ohälsa bygga att den som använder varan

eller olycksfall eller för att drabbas av ohälsa eller olycks-

annars hindra användning av en fall eller för att annars hindra

vara som inte är tillförlitlig användning av en vara som inte är

från säkerhetssynpunkt, eller tillförlitlig från säker-

 hetssynpunkt eller

 2. är så bristfällig att dess 2. är så bristfällig att dess

användning medför påtaglig fara användning medför påtaglig fara för

för liv eller hälsa. liv eller hälsa.

 19 §

 Fel föreligger även om varan inte överensstämmer med sådana uppgifter om

varans egenskaper eller användning som säljaren har lämnat vid marknadsföringen

av varan eller annars före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet.

 Varan skall vidare anses felaktig, om den inte överensstämmer med sådana upp-

gifter om dess egenskaper eller användning som någon annan än säljaren, i

tidigare säljled eller för säljarens räkning, har lämnat vid marknadsföringen av

varan före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet. Varan skall dock inte

anses felaktig, om säljaren varken kände till eller borde ha känt till

uppgifterna.

 Första och andra styckena gäller inte, om uppgifterna har rättats i tid på

ett tydligt sätt.

--------------------------------------------------------------------

 Varan är felaktig också om Varan är felaktig också om

säljaren har underlåtit att lämna säljaren har underlåtit att lämna

sådan information om varans sådan information om varans

egenskaper eller användning egenskaper eller användning

som han enligt marknadsförings- som han enligt 17 och 23 §§

lagen (1975:1418) har ålagts marknadsföringslagen (1994:000)

att lämna eller underlåtit att har ålagts att lämna eller

efter åläggande enligt pro- underlåtit att efter åläggande

duktsäkerhetslagen (1988:1604) enligt produktsäkerhetslagen

lämna säkerhetsinformation om (1988:1604) lämna säkerhets-

varan. Detsamma gäller om information om varan. Detsamma

åläggandet har meddelats varans gäller om åläggandet har meddelats

tillverkare eller någon annan varans tillverkare eller någon

som i tidigare säljled tagit annan som i tidigare säljled

befattning med varan och tagit befattning med varan och

säljaren har känt till eller säljaren har känt till eller

borde ha känt till underlåten- borde ha känt till underlåten-

heten att fullgöra åläggandet. En heten att fullgöra åläggandet. En

förutsättning för att varan skall förutsättning för att varan skall

anses felaktig enligt detta anses felaktig enligt detta

stycke är dock att underlåten- stycke är dock att underlåten-

heten kan antas ha inverkat på heten kan antas ha inverkat på

köpet. köpet.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

10 Förslag till

Lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

 Härigenom föreskrivs att 14 § prisinformationslagen (1991:601) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

--------------------------------------------------------------------

 Om en näringsidkare inte I fråga om underlåtelse att

lämnar prisinformation enligt lämna prisinformation enligt

denna lag, skall marknadsför- denna lag gäller vad som före-

ingslagen (1975:1418) tilläm- skrivs i 13, 17 och 23 §§ mark-

pas. nadsföringslagen (1994:000) om

 otillbörlig marknadsföring och

 informationsskyldighet vid

 marknadsföring.

--------------------------------------------------------------------

 Prisinformation enligt Prisinformation enligt denna

denna lag skall därvid anses lag skall därvid anses vara sådan

vara sådan information av information av särskild

särskild betydelse från kon- betydelse från konsumentsynpunkt

sumentsynpunkt som avses i 3 § som avses i 17 § marknads-

första stycket föringslagen.

marknadsföringslagen.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

11 Förslag till

Lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 8 och 15 §§ konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om underlåtelse att I fråga om underlåtelse att

lämna information som anges i 6 lämna information som anges i 6

och 7 §§ eller som annars är av och 7 §§ eller som annars har

särskild betydelse från kon- särskild betydelse från konsu-

sumentsynpunkt gäller mark- mentsynpunkt gäller vad som

nadsföringslagen (1975:1418). föreskrivs i 17 och 23 §§ mark-

 nadsföringslagen (1994:000) om

 informationsskyldighet vid

 marknadsföring.

 15 §

--------------------------------------------------------------------

 Om en näringsidkare för sin Om en näringsidkare för sin

egen eller någon annans räkning egen eller någon annans räkning

säljer en vara utan att iaktta säljer en vara utan att iaktta

vad som sägs i 14 §, skall det vad som sägs i 14 §, skall det

anses utgöra en sådan handling anses utgöra en sådan handling

som avses i 2 § marknadsfö- som är otillbörlig enligt 4 §

ringslagen (1975:1418). marknadsföringslagen (1994:000).

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

12 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1992:1672) om paketresor

 Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1992:1672) om paketresor skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

 Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrer innehåller information

enligt 5 § första stycket.

 Arrangören och återförsäljaren ansvarar för att information lämnas enligt 6 §.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om underlåtelse att I fråga om underlåtelse att

lämna information enligt 5 och lämna information enligt 5 och

6 §§ skall marknadsföringslagen 6 §§ gäller vad som föreskrivs i 17

(1975:1418) tillämpas. och 23 §§ marknadsföringslagen

 (1994:000) om informa-

 tionsskyldighet vid marknads-

 föring.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

13 Förslag till

Lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

 Härigenom föreskrivs att 14 § tobakslagen (1993:581) skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

--------------------------------------------------------------------

 Marknadsföringsåtgärd som Marknadsföringsåtgärd som

strider mot 12 eller 13 § skall strider mot 12 eller 13 § skall

vid tillämpningen av marknads- vid tillämpningen av marknadsför-

föringslagen (1975:1418) anses ingslagen (1994:000) anses vara

vara otillbörlig mot konsumen- otillbörlig mot konsumenter.

ter.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1994.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över betänkandet Ny

Marknadsföringslag

(SOU 1993:59)

Remissyttranden har avgetts av

Justitiekanslern, Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg,

Kommerskollegium, Socialstyrelsen, Läkemedelsverket, Barnombudsmannen,

Finansinspektionen, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Handelshögskolan vid

Göteborgs universitet, Stockholms universitet företagsekonomiska fakulteten,

Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] juridiska fakulteten, Statens Livsmedelsverk, Kabelnämnden,

Konkurrensverket, Marknadsdomstolen, Konsumentverket, Grupptalanutredningen (Ju

1991:04), Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Landsorganisationen

(LO), Annonsörföreningen, Bilindustriföreningen (BIL), Dagligvaruleverantörers

Förbund (DLF), Grossistförbundet Svensk Handel, Husmodersförbundet Hem och

Samhälle (HS), Internationella Handelskammarens Svenska Nationalkommitté

(Svenska ICC), Konsumentgillesförbundet, Konsumentvägledarnas förening,

Kooperativa förbundet (KF), Lantbrukarnas Riksförbund (LRF), Läkemedelsindustri-

föreningen (LIF), Publicistklubben (PK), Radioutgivareföreningen (RU),

Riksförbundet Hem och Skola (RHS), Företagarnas Riksorganisation (FR), Svenska

Franchiseföreningen, Svenska föreningen för Industriellt Rättsskydd (SFIR),

Svenska Handelskammarförbundet (Svenska ICC), Svenska Journalistförbundet (SJF),

Svenska Postorderföreningen (SPF), Svenska Sponsringsföreningen, Svenska

Tidningsutgivareföreningen (TU), Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Industriför-

bund, Sveriges Konsumentråd, Sveriges köpmannaförbund, Sveriges Marknadsförbund,

Sveriges Reklamförbund, Föreningen Svenska Marknadsinstitut (FSM), Natur-

skyddsföreningen, Svenska Bankföreningen, Swedish Direct Marketing Association

(SWEDMA) och Verdandi.

Sammanfattning av promemorian Diskriminerande reklam (Ds 1994:64)

Sammanfattning

Marknadsföringsutredningen lade i juli 1993 fram slutbetänkandet Ny marknads-

föringslag (SOU 1993:59). Lagförslaget har remissbehandlats och överarbetas för

närvarande i Civildepartementet. I utredningens uppdrag ingick inte att utreda

frågan om diskriminerande reklam och något förslag i den delen har följaktligen

inte lagts fram.

 I denna promemoria görs bedömningen att generalklausulen i 4 § i förslaget

till ny marknadsföringslag är tillämplig även på marknadsföringsåtgärder som är

kränkande i fråga om ras, religion, nationalitet eller kön. För att detta skall

framgå tydligt föreslås att det i 20 § i lagförslaget skall göras ett tillägg

enligt vilket vid bedömningen av vad som utgör god marknadsföringssed skall

särskilt beaktas om marknadsföringen är kränkande i de nämnda hänseendena.

 Det är således endast den kränkande reklamen som skall kunna bli föremål för

ingripande och någon grundlagsändring bedöms inte vara erforderlig.

Promemorians (Ds 1994:64) författningsförslag

Författningsförslag

I marknadsföringsutredningens i betänkandet Ny marknadsföringslag (SOU 1993:59)

förslag till bedömningsregler i 20 § görs följande tillägg:

 B 20 § Vid bedömningen av vad som utgör god marknadsföringssed eller vad som

är behövlig information skall särskilt beaktas

 1. de krav som ställs på marknadsföringsåtgärder som riktar sig till barn och

unga eller andra konsumenter med särskilt behov a skydd och information,

 2. normer som är erkända som god affärssed inom näringslivet,

 3. råd och rekommendationer för marknadsföring och information som har ut-

färdats av myndighet, samt

 4. om marknadsföringen är ägnad att vara kränkande i fråga om ras, religion,

nationalitet eller kön.

Förteckning över remissinstanser och sammanställning av remissyttranden över

promemorian Diskriminerande reklam (Ds 1994:64)

1 Förteckning över remissinstanserna:

Följande remissinstanser har yttrat sig över förslaget i promemorian:

Justitiekanslern, Hovrätten Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i

Göteborg, Jämställdhetsombudsmannen, Journalisthögskolan i Stockholm, Juridiska

fakultetsnämnden vid universitetet i Uppsala, Diskrimineringsombudsmannen,

Marknadsdomstolen, Konsumentverket, Annonsörföreningen, Folkpartiets kvinno-

förbund, Grossistförbundet Svensk Handel, Husmodersförbundet Hem och Samhälle,

IHR (Institutet för Högre Reklamutbildning), Internationella Handelskammarens

Svenska Nationalkommitté, Kooperativa Förbundet, Kristdemokratiska

Samhällspartiets kvinnoförbund, Näringslivets delegation för marknadsrätt (NDM),

Näringslivets etiska råd mot könsdiskriminerande reklam, Pressens opinionsnämnd,

Stockholms handelskammare, Svenska Tidningsutgivareföreningen (TU), Sveriges

Industriförbund, Svenska Journalistförbundet, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges

Reklamförbund, Sveriges Socialdemokratiska kvinnoförbund och The Swedish Direct

Marketing Association (SWEDMA).

2 Sammanställning av remissyttranden

2.1 Behovet och lämpligheten av lagstiftning

Följande remissinstanser har särskilt uttalat att de anser att det finns ett

behov av ingripande med lagstiftning mot diskriminerande reklam: Kammarrätten i

Göteborg, Jämställdhetsombudsmannen, Journalisthögskolan i Stockholm, Juridiska

fakultetsnämnden vid universitetet i Uppsala, Diskrimineringsombudsmannen,

Konsumentverket, Folkpartiets kvinnoförbund, Husmodersförbundet Hem och Sam-

hälle, Kristdemokratiska Samhällspartiets kvinnoförbund och Sveriges

Socialdemokratiska kvinnoförbund. Hovrätten för Nedre Norrland anser att det

finns ett visst behov av lagstiftning och har inget att invända mot att en sådan

lagstiftning införs.

 Marknadsdomstolen har ingen erinran mot att frågor om diskriminerande reklam

blir föremål för lagstiftning, men anser att sådana frågor lämpligen torde

prövas av näringslivets organ.

 Svenska Journalistförbundet anser att det är tveksamt om näringslivets egenåt-

gärder har varit tillräckliga men finner det samtidigt tveksamt om området smak-

och värderingsfrågor i reklamen lämpar sig för lagstiftning.

 Enligt Stockholms tingsrätt är behovet av lagstiftning tveksamt.

 Följande remissinstanser anser att behovet av ingripande mot diskriminerande

reklam inte bör tillgodoses med lagstiftning utan med näringslivets

egenåtgärder: Internationella Handelskammarens Svenska Nationalkommitté,

Näringslivets delegation för marknadsrätt, Svenska Tidningsutgivareföreningen,

Svenska Journalistförbundet och Sveriges Köpmannaförbund.

 De remissinstanser som har instämt i promemorians bedömning att det finns

behov av lagstiftning har anfört bl.a. följande.

 Jämställdhetsombudsmannen, JämO, framhåller att det inte går att skilja mellan

kränkande och schabloniserande reklam. Konsumenterna kan uppleva den schablo-

niserande reklamen minst lika kränkande som den kränkande reklamen. Enligt JämO

är förslaget till lagstiftning mot kränkande reklam en bra början, men man bör

fortsätta att utreda möjligheten att även schabloniserande reklam skall omfattas

av MFL:s regler.

Journalisthögskolan i Stockholm:

Det är uppenbart att Sverige för närvarande har strängare regler för

etermedierna än tryckta medier vad avser diskriminerande reklam.

 I Norge, Danmark och Island finns det möjligheter att genom olika lagar

ingripa mot könsdiskriminerande reklam. Vi instämmer i den uppfattning som

framförs i promemorian om att övriga nordiska länder har möjligheter att ingripa

mot diskriminerande reklam är ett starkt skäl för att vi skulle ha sådana

möjligheter. Vi instämmer också i promemorians uppfattning om det allvarliga som

ligger i den kränkande behandlingen av människor för kommersiella syften i

diskriminerande reklam.

 Delar av näringslivet har under årens lopp motsatt sig lagstiftning mot

könsdiskriminerande reklam, Näringslivets Etiska Råd mot Könsdiskriminernade

reklam (ERK) inrättades av näringslivet 1989. Ett år tidigare hade

Internationella Handelskammarens Grundregler för reklam kompletterats med att

reklam inte får vara könsdiskriminerande. Dessa egenåtgärder är givitvis mycket

betydelsefulla. Men det är fortfarande svårt att bedöma hur ERK hanterar ärenden

eftersom de anmälningar som görs till ERK inte är offentliga. Vi instämmer i den

framförda uppfattningen att en brist med ERK är att rådet saknar

sanktionsmöjligheter och att rådet är föga känt och svårt att nå.

 Med det ovan anförda som bakgrund finner vi det rimligt att marknads-

föringslagen kompletteras med den föreslagna lagstiftningen mot diskriminerande

reklam.

Juridiska fakultetsnämnden vid universitetet i Uppsala:

Oavsett förhållandet till yttrande- och tryckfriheten kvarstår emellertid som en

huvudfråga i vad mån det alls är lämpligt att införa en förbudsmöjlighet i fråga

om diskriminerande marknadsföring i nu aktuella fall. Fakultetsnämnden godtog i

det äldre remissyttrandet, att en ingripandemöjlighet beträffande

könsdiskriminerande reklam har skäl för sig. Nu har utredningsmannen föreslagit

en möjlighet till förbud även mot reklam som är diskriminerande med hänsyn till

möjlighet till förbud även mot reklam som är diskriminerande med hänsyn till

ras, religion eller nationalitet. Detta nya förslag är på så sätt mera förankrat

i tidigare lagstiftning än ett förbud mot könsdiskriminerande reklam, att

motsvarande värdering redan kommit till uttryck i ett allmänt straffstadgande om

hets mot folkgrupp (BrB 16:8). Samma brott omfattas också av brottskatalogen i 7

kap. 4 § TF. En särskild möjlighet att meddela förbud mot sådana meddelanden i

marknadsföring framstår som en naturlig komplettering av straffstadgandet. En

möjlighet till förbud mot könsdiskriminerande reklam innebär däremot att

yttrandefriheten vid just marknadsföring begränsas på ett sätt som saknar

motsvarighet i Brottsbalken. Man kan tveka om lämpligheten att införa ett

lagstadgande med detta speciella syfte och om motverkande av könsdiskriminerande

reklam inte främst borde ses som en fråga om god smak, som bättre bör motverkas

genom näringslivets etiska råd mot könsdiskriminerande reklam. Fakultetsnämnden

kvarhåller dock sin bedömning i det äldre remissyttrandet, att skäl kan finnas

för en lagreglering. Ett särskilt skäl härför är att förbudsmöjligheten på ett

smidigt sätt bör kunna inordnas i en allmän marknadsföringslag.

Diskrimineringsombudsmannen:

Den verksamhet som Marknadsetiska rådet (MER) bedriver räcker inte till, bl.a.

av det skälet att rådet inskränker sig till att behandla fall av principiellt

intresse.

 Skulle det under ärendets fortsatta beredning visa sig att lagstiftning mot

kränkande reklam inte lämpligen kan ske utan att t.ex. Tryckfrihetsförordningen

ändras bör detta inte tas till intäkt för att underlåta lagstiftning utan

lagstiftningsarbetet bör då fortsätta med inriktning på att ändringar vidtas.

Konsumentverket:

Det är angeläget att kunna vidta preventiva åtgärder mot diskriminerande reklam.

Lagstiftning innebär ett klart avståndstagande från statsmakternas sida från

sådan reklam och bör också medföra att näringsidkare blir mer försiktiga. Vi

tillstyrker därför förslaget till lagstiftning.

 Det är under alla förhållanden viktigt att näringslivets självsanering

fortsätter även efter det att lagstiftningen trätt i kraft, i synnerhet mot

bakgrund av att huvuddelen av den schabloniserande reklam som ERK kan pröva

lämnas utanför lagens tillämpningsområde.

 ERK:s verksamhet bör inte ses som ett alternativ till myndighetsåtgärder utan

som ett effektivt och värdefullt komplement. Erfarenheterna från egenåtgärder

parallellt med lagstiftning är goda inom flera områden. Vi ser det som naturligt

att samverka med ERK för att förhindra övertramp på liknande sätt som sker med

en rad andra branschorganisationer.

Folkpartiets kvinnoförbund:

En lagstiftning med rättsliga påföljder skulle ge reklambranschen ett incitament

till att bättre analysera reklamen ur köns-, ras-, religion- och

nationalitetsperspektiv. Vi skulle få mer genomtänkta annonser som skulle ligga

i linje med ICC:s Grundreglerna för reklam "om att reklam skall utformas med

känsla av socialt ansvar och så att allmänheten får respekt och förtroende för

reklamen".

 Fpk har som ett av sina syften att arbeta för ett jämställt samhälle. För att

nå det målet krävs attitydförändringar. Att få en lag om könsdiskriminerande

reklam är en stark markering för just ett jämställt och jämlikt samhälle.

Som skäl mot en lagstiftning rörande diskriminerande reklam anför Näringslivets

delegation för marknadsrätt, NDM:

Det finns --- anledning att betona att näringslivet genom fortlöpande debatt och

i utbildning av marknadsförare och reklamproducenter tar upp frågan om

diskriminerande reklam. Dessa åtgärder torde ha en väsentligt större preventiv

effekt än lagstiftning och myndighetsåtgärder på området.

 NDM anser vidare att den preventiva effekten blir starkare om det inte är en

domstol utan näringslivet själv som går ut och kritiserar en annons med

diskriminerande inslag. Det torde, annorlunda uttryckt, vara värre för en

annonsör att kritiseras av en nämnd tillsatt av annonsörens egen

branschorganisation än av en domstol. Av ERK:s praxis framgår dessutom att

annonsörer oberoende av medlemskap i en branschorganisation eller ej, med mycket

få undantag, rättar sig efter rådets beslut.

 Utredaren nämner även att lagstiftning med hänsyn till "ERK:s anonymitet"

skulle ha medfört fler ingripande mot könsdiskriminerande reklam. Det antagandet

är knappast hållbart, eftersom en stor del av anmälningarna till ERK skickas dit

via Konsumentverket, konsumentvägledaren, JämO m fl. De enskilda personer som

till äventyrs inte känner till ERK:s verksamhet vänder sig således istället till

dessa myndigheter.

 NDM framhåller vidare att en jämförelse med Norge, där man har lagstiftning

mot könsdiskriminerande reklam, visar att Sverige med egenåtgärder har kommit

lika långt i arbetet att undvika förekomsten av diskriminerande reklam. Vill man

meningsfullt motverka den diskriminerande reklamen, sker det enligt NDM inte ge-

nom offentligrättsliga påbud om vilka värderingar medborgarna skall hålla sig

med utan genom en effektiv information, diskussion, debatt och opinionsbildning.

NDM framhåller också att ERK kan ta upp även schabloniserande reklam, som enligt

förslaget faller utanför lagstiftningen. Om lagstiftning genomförs kommer ERK

enligt NDM att avvecklas.

Svenska Tidningsutgivareföreningen och Sveriges Köpmannaförbund har framfört

invändningar som i huvudsak överensstämmer med NDM:s.

Svenska Journalistförbundet anför:

SJF anser, i likhet med vad som kommer till uttryck i promemorian, att diskrimi-

nerande reklam har kommersiell betydelse och kan vara att betrakta som

otillbörlig mot konsumenter. Vi menar vidare att det är tveksamt om

näringslivets egenåtgärder varit tillräckliga beträffande osaklighet och

kränkande reklam.

 Vi vill ändock - med hänvisning till den oklarhet som råder beträffande

förhållandet mellan grundlag och vanlig lag - avstyrka förslaget. Vi anser också

att det är tveksamt om området smak- och värderingsfrågor i reklamen lämpar sig

för lagstiftning. Påverkan av värderingar bör vara något som överlämnas till fri

opinionsbildning.

2.2 Yttrande- och tryckfriheten

Juridiska fakultetsnämnden vid universitet i Uppsala instämmer i promemorians

bedömning att lagstiftning mot diskriminerande reklam kan införas utan grund-

lagsändring och anför:

 Fakultetsnämnden anser att utredningsmannen gett goda skäl för att förbud mot

diskriminerande, rent kommersiella meddelanden vid marknadsföring skall kunna

införas utan grundlagsändring. Som nämnden framhöll i sitt tidigare yttrande,

kan yttrandefriheten i näringsverksamhet begränsas genom vanlig lag enligt

uttryckligt stadgande i 2 kap. 13 § RF. Och i fråga om tryckfriheten och

förbudet mot förhandsgranskning m.m. enligt TF har det alltsedan högsta

domstolens avgöranden på 1970-talet (NJA 1975 s. 589 och 1977 s. 751) ansetts

klart, att ingripanden mot rent kommersiell reklam kan ske i enskilda fall med

ledning av generalklausulen i marknadsföringslagen. Med dessa utgångspunkter

delar fakultetsnämnden utredningsmannens uppfattning att en möjlighet till

förbud i särskilda fall mot diskriminering på grund av kön, eller i de fall som

nu i övrigt är aktuella, bör bedömas på samma sätt. Som utredningsmannen

framhållit (s. 84 ff) är det här fråga om en prövning av den använda

marknadsföringsmetoden i enskilda fall och inte om ett sådant totalförbud mot

marknadsföring av visst slag som medfört särbestämmelser i 1 kap. 9 § TF

angående kommersiella annonser för alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror.

Även Sveriges Socialdemokratiska kvinnoförbund anser att grundlagsändring inte

behövs. Enligt kvinnoförbundet har genomgången i promemorian undanröjt tidigare

invändningar mot att införa en lag om diskriminernade reklam.

 Det helt övervägande antalet remissinstanser som har yttrat sig i frågan

hävdar emellertid att lagstiftning mot diskriminerande reklam inte kan införas

utan grundlagsändring.

Justitiekanslern anför: Det rättsliga skyddet mot att människor kränks genom

innehållet i tryckta skrifter består enligt vedertagen åskådning i att den

ansvarige hotas av av straff och skadestånd. Denna åskådning ligger till grund

för utformningen av TF. De sanktioner som kan förekomma får enligt TF utkrävas

endast om innehållet i den tryckta skriften är straffbart som missbruk av

tryckfriheten, dvs. som tryckfrihetsbrott. De skall då också utkrävas i den

ordning som föreskrivs i TF, dvs. inför allmän domstol med tillgång till jury.

TF lämnar inte något utrymme för att föreskriva om sanktioner av annat slag

eller i andra former därför att innehållet i ett tryckalster verkat kränkande på

en eller flera personer.

 Det nu anförda gäller även om det tryckta har ett kommersiellt ändamål. Jag

kan inte ansluta mig till vad som anförs i promemorian (s. 85) om att ingripande

"till skydd för allmänheten" skulle vara tillåtna utan hinder av TF så snart det

som tryckts utgör kommersiell reklam. Sådant som kan betecknas som ingripande

mot överskridande av tryckfrihetens gränser ("missbruk av tryckfriheten") får

inte ske i andra former än enligt TF. Att vissa förfaranden kan beivras i andra

former förklaras av att de är brottsliga eller eljest klandervärda i andra

avseenden än som ett överskridande av tryckfrihetens gränser. Om ett brottsligt

eller klandevärt överskridande av tryckfrihetens gränser har förekommit i

kommersiell reklam skall det behandlas på samma sätt som om det som tryckts inte

hade utgjort kommersiell reklam (jämför till det nu anförda prop. 1986/87:151 s.

46 ff).

 Att många människor känner sig maktlösa när det saknas rättsliga medel för att

få bort det som de uppfattar som kränkande i fråga om innehållet i tryckta

skrifter är enligt det synsätt som bär upp TF inte något skäl att skapa sådana

medel. TF är enligt sina grundsatser till för att möjligggöra även publicering

av det som kan vara kontroversiellt så länge det inte är belagt med straff som

tryckfrihetsbrott eller eljest är angripligt med stöd av TF. Gränserna för vad

som får framföras i tryckta skrifter till allmänheten framgår av bestämmelserna

om tryckfrihetsbrott.

 De argument i promemorian som anförs till stöd för lagförslaget visar enligt

min mening tydligt att det rättsliga sättet att nå de syften som eftersträvas

med förslaget enligt nu gällande rätt skall vara straff och skadestånd inom TF:s

ramar. Att syftet med den tilltänkta lagstiftningen om diskriminerande reklam

också skall vara att skydda möjligheterna för konsumenter att göra rationella

val kan inte ändra denna bedömning.

 Såvitt gäller reklam som är kränkande på grund av ett rasistiskt eller

liknande innehåll gäller för närvarande vad som föreskrivs i TF och brottsbalken

om ansvar för hets mot folkgrupp. Det som har anförts i promemorian ger inte

tillräcklig anledning att ta upp några överväganden om ändring av dessa

föreskrifter. Jag vill dock som en illustration till tillämpningsproblemen

hänvisa till ett ärende som jag nyligen prövat, Expressens affischkampanj, JK

1993 s. 143.

Enligt Hovrätten för Nedre Norrland har de synpunkter som framförts tidigare för

att lagstiftning mot diskriminerande reklam kräver grundlagsändring avsevärd

bärkraft. Hovrätten anser därför att en ändring i TF erfordras och att

vägledning för en ändring kan hämtas från regleringen i 1 kap. 9 § TF om förbud

beträffande reklam avseende marknadsföring av alkoholhaltiga drycker och

tobaksvaror.

Kammarrätten i Göteborg anser att den föreslagna bestämmelsen i en ny MFL står i

strid med den grundlagsfästa friheten att ge uttryck för värderingar och

åsikter. Det är nämligen enligt kammarrätten i regel svårt att göra gällande att

diskriminerande reklam inte ger uttryck för - låt vara motbjudande - åsikter och

värderingar. En ändring i TF kan enligt kammarrätten lämpligen ges formen av

ytterligare ett undantag i 1 kap 9 § TF.

Stockholms tingsrätt ifrågasätter om ändamålet med den föreslagna lagstiftningen

kan anses vara godtagbart i den mening som avses i 2 kap. 12 § RF. När det

gäller förhållandet till TF och YGL framhåller tingsrätten att de juridiska

remissinstanserna var starkt kritiska till 1990 års departementspromemoria

rörande könsdiskriminerande marknadsföring och att något nytt inte har inträffat

som skulle kunna betraktas på annat sätt. Enligt tingsrätten krävs alltså

grundlagsändring.

Marknadsdomstolen avstår från att ta närmare ställning till förslaget i denna

del, eftersom domstolen, om förslaget genomförs kommer att få pröva frågorna i

enskilda fall. Dessförinnan anför emellertid marknadsdomstolen följande: I

promemorians anförs att det inte anses råda tvekan om att lagstiftning mot

kränkande reklam kan införas utan hinder av TF (s. 90). Marknadsdomstolen delar

inte uppfattningen att denna fråga är klarlagd. Tvärtom framgår redan av

promemorian att det råder mycket skilda meningar i frågan. Den gränsdragning

mellan kränkande och schabloniserande reklam som görs är oklar, liksom vilka

skäl som ligger till grund för förslaget. Detta har självfallet betydelse för

bedömningen av förslaget från tryckfrihetssynpunkt.

Näringslivets delegation för marknadsrätt, NDM, anför inledningsvis:

Utrymmet för att - vid sidan av grundlagarna - ingripa mot reklam är begränsat.

Den uppfattning som efterhand vunnit stadga är den att ingripanden endast är

möjliga under förutsättning att marknadsföringen har ett påtagligt kommersiellt

syfte och rent kommersiella förhållanden till föremål. Så snart där finns inslag

av attitydpåverkan och värderingar aktiveras grundlagsskyddet - och det

oberoende av om syftet med framställningen varit enbart kommersiellt (jfr. prop.

1970:57 s. 65).

 Enligt NDM har det diskrimineringsbegrepp som är aktuellt en annan - och

vidare - innebörd än det begrepp som förekommer i gällande lagstiftning mot

diskriminering. I sistnämnda fall innebär ordet en särbehandling eller ett

missgynnande i handling, medan det i det aktuella sammanhanget snarare rör sig

om en anspelning på fördomar som inte uttrycks i handling utan kanaliseras och

uttrycks via kommersiella budskap. Det handlar alltså inte om ett beteende utan

om en attitydbildning, om värderingar och om tankemönster. Anser man att en

marknadsföringsåtgärd är diskriminerande, är det enligt NDM också det värderan-

de, attitydskapande momentet man uppfattat och reagerat över.

NDM anför vidare:

NDM vill här - till skillnad från utredaren - kraftfullt betona att det enligt

näringslivets uppfattning inte kan göras någon åtskillnad mellan den

schabloniserande och den kränkande reklamen. I båda fallen är det åsiktsbildande

momentet centralt och i båda fallen sätter grundlagsskyddet spärr. Ingripande

genom vanlig lag är alltså därmed uteslutet.

 Att också den kränkande reklamen har ett från grundlagssynpunkt skyddat

innehåll har utredaren dessutom själv - medvetet eller omedvetet - gett uttryck

för genom att i författningskommentaren till den föreslagna tillägget till 20 §

MFL (s. 105) förklara att "med kränkande reklam avses reklam som innehåller

avbildningar och framställningar med nedsättande värderingar" (här

understruket).

Avslutningsvis anför NDM:

En lagstiftning mot diskriminerande reklam förutsätter sålunda grundlagsändring.

Om en sådan lagstiftning skall genomföras, vilket starkt kan ifrågasättas, bör

den enligt NDM:s mening regleras i grundlag. Eftersom det faktiskt handlar om

rättsliga åtgärder gentemot åsikter, värderingar och attityder är det där frågan

hör hemma. Detta innebär bl.a. att frågorna bör behandlas inom ramen för den

processordning som anges i Tryckfrihetsförordningen och

Yttrandefrihetsgrundlagen.

Pressens opinionsnämnd anför:

Utredaren synes inte ha presenterat något annat stöd än fallet Bullworker för

sin tes att kränkningar i reklam skulle kunna beivras oberoende av TF och YGL.

Och om det fallet kan sägas att det i varje fall inte innefattar någon typisk

kränkning. Lika väl kan man uppfatta reklamen i det fallet som ett sätt att

ingjuta hopp även hos "veklingen".

 Utgången i fallet Bullworker kan i stället lätt förklaras med gängse

principer. De uttalanden i fallet som utredaren syftar på - om dragningskraften

på det motsatta könet och förmågan till gruppanpassning - anknöt klart till

begagnande av det saluförda träningsredskapet. Avgörande för utgången har

tydligen varit att uttalandena om produktens effekter var starkt överdrivna och

därmed vilseledande och att reklamen därför var otillbörlig. Här förelåg alltså

just den anknytning mellan det påtalade reklamuttalandet och en erbjuden produkt

eller tjänst som marknadsföringslagen förutsätter.

 Tvärtemot vad utredaren yttrar hänför TF och YGL just "kränkningar" till det

område där de två grundlagarna är exklusivt tillämpliga. I främsta rummet gäller

detta förtal och förolämpning. Men även hets mot folkgrupp - ett kvalificerat

fall av diskriminering - måste uppfattas som ett kränkningsbrott. Detsamma

gäller de tidigare brotten brott mot trosfrid, missfirmelse av kunglig person,

missfirmelse mot riksstyrelsen eller mot riksdagen och skymfande av rikssymbol.

Alla dessa brott faller (föll) inom yttrandefrihetsområdet; de är (var)

reglerade i TF och YGL.

 De som blir kränkta genom reklamen synes enligt utredaren inte vara "de konsu-

menter som påverkas till köp" (s. 97). Han torde mena att de kränkta i allmänhet

finns bland de läsare som anser sig förnedrade genom att personer med samma kön

(etniska ursprung etc.) begagnas som lockmedel eller som avskräckande exempel i

fall då den ifrågavarande egenskapen inte har med produkten att göra.

 De åsyftade reklamåtgärderna hör till området för påverkan, förstärkning eller

utnyttjande av attityder. Den sortens reklam - där marknadsföringslagens

generalklausul inte kan tillämpas, beskrevs i motiven till 1970 års

marknadsföringslag såsom "inriktad på att bibringa allmänheten vissa allmänna

värderingar eller påverka dess allmänna beteende i viss riktning". (Återgivet i

den remitterade promemorian s. 31). Se också betänkandet (SOU 1978:34) Förstärkt

skydd för fri- och rättigheter s. 74.

 Enligt Opinionsnämndens mening saknas stöd för utredarens slutsatser både i

fallet Bullworker och i det material han i övrigt redovisar. För ett förbud mot

diskriminerande reklam i tryckta skrifter och i de andra grundlagsskyddade

medierna krävs stöd i TF och YGL. - Opinionsnämnden delar med andra ord den

uppfattning som uttalades av Näringslivets Delegation för Marknadsrätt i

skrivelse den 1 mars 1994 till Civildepartementet (se promemorian s. 64 f).

 Opinionsnämnden avstyrker förslaget såsom varande grundlagsstridigt.

Även Svenska Tidningsutgivareföreningen, TU och Sveriges Köpmannaförbund anser

att den föreslagna lagstiftningen kräver grundlagsändring. Som skäl härför

anförs i huvudsak detsamma som MDN.

Svenska Journalistförbundet avstyrker förslaget med hänvisning till den oklarhet

som råder beträffande förhållandet mellan grundlag och vanlig lag.

2.3 Den lagtekniska lösningen

Juridiska fakultetsnämnden vid universitet i Uppsala:

Liksom i sitt tidigare yttrande vill fakultetsnämnden ännu en gång understryka,

att det är en onödig påbyggnad att motivera ingripandemöjligheten mot

diskriminerande reklam med att den utgör ett skydd för konsumenter eller andra

näringsidkare än den som använt sig av en viss marknadsföringsåtgärd. Denna

synpunkt gäller vare sig det är fråga om reklam som är könsdiskriminerande eller

diskriminerande med hänsyn till ras m.m.

 Utredningens utgångspunkt, att all marknadsföring har till syfte att påverka

konsumenten, är naturligtvis i och för sig riktig och närmast en självklarhet.

Enligt härskande uppfattning, som fakultetsnämnden delar, är detta syfte dock

inte tillräckligt för att alltid uppfylla kravet på otillbörlighet mot

konsumenter eller andra näringsidkare. Man kan tänka sig fall där marknadsföring

är diskriminerande utan att detta förhållande behöver på ett otillbörligt sätt

förleda eller vilseleda en konsument. Om lagstiftaren så väljer finns det

naturligtvis heller inget hinder för att utsträcka marknadsföringslagens

förbudsmöjlighet till fall av diskriminerande reklam såsom i strid mot god

marknadsföringssed alldeles oavsett om marknadsföringen är ägnad att påverka

konsumenten. Fakultetsnämnden föredrar denna senare linje, som i fråga om

diskriminerande marknadsföring öppet kastar loss från vad som ovan kallats en

onödig överbyggnad. Denna linje synes också bäst förenlig med vad utrednings-

mannen själv påpekat (s. 93) om att förbudsmöjligheten bör vara oberoende av

uppsåt eller vårdslöshet hos näringsidkaren. Den medför emellertid också att man

måste tillgripa en sådan alternativ, lagteknisk lösning, som utredningsmannen

själv berört (s. 101) och som innebär att det för ingripande mot diskriminerande

reklam inte ställs något krav på otillbörlighet gentemot konsumenter eller

näringsidkare.

 Förvånande nog har utredningsmannen inte alls berört frågan om samordning

mellan Brottsbalkens regel angående hets mot folkgrupp och den föreslagna regeln

om marknadsföring som "är ägnad att vara kränkande i fråga om ras, religion,

nationalitet" (liksom i fråga om kön). Det är dock önskvärt att

begreppsbildningen i en marknadsföringslag anpassas till ordalagen i BrB 16:8,

där det talas om "missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer

med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller

trosbekännelse". (Om ordet "missaktning" används i stället för "kränkning" bör

detta gälla även ett förbud mot könsdiskriminerande reklam.) En sakligt

betydelsefull fråga är naturligtvis om ingripandemöjligheten bör gå längre än

enligt stadgandet om hets mot folkgrupp. Fakultetsnämnden kan inte se någon

anledning till att en förbudsregel i marknadsföringslagen skulle gå längre än

regeln i Brottsbalken. En annan sak är att ett reklammeddelande i ett enskilt

fall kan beröra ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller

trosbekännelse på ett sätt som faktiskt innebär risk för vilseledande av

konsumenter. I så fall kan dock ingripande alltid ske enligt en generalklausul

mot otillbörlig marknadsföring.

 Avslutningsvis vill fakultetsnämnden framhålla vikten av att en möjlighet till

förbud mot diskriminerande reklam i de olika fall, som nu är aktuella, avgränsas

och tillämpas med sådan försiktighet att den önskvärda yttrandefriheten och

tryckfriheten inte träds för nära. Bl.a. måste man dra en gräns mot s.k.

schabloniserande, och därför möjligen åsiktsbildande, reklam som endast i mycket

klara fall bör anses innebära diskriminering. Det kan övervägas om

ingripandemöjligheten bör begränsas till "uppenbara" eller "klara" fall av

diskriminering. En anknytning till straffstadgandet angående hets mot folkgrupp

skulle väl dock lösa avgränsningsproblemet på ett tillfredsställande och

naturligt sätt; fall av könsdiskriminering skulle språkligt kunna inordnas i

denna reglering.

Diskrimineringsombudsmannen:

Räckvidden av den föreslagna bestämmelsen synes ha bestämts med utgångspunkt i

det s.k. TV-direktivet (s. 68 m). Det vore önskvärt om räckvidden i stället

bestämdes, utöver vad gäller kön, på motsvarande sätt som skett i brottsbalksbe-

stämmelsen om hets mot folkgrupp (BrB 16:8). Härigenom skulle klart framgå att

reklam förbjöds som är kränkande i fråga om t.ex. samer och zigenare och katego-

rier som invandrare och flyktingar.

Konsumentverket:

Konsumentverket har ingen erinran mot att lagstiftningen begränsas till den dis-

kriminerande reklam som är kränkande. Vi delar utredarens uppfattning att en del

av den könsdiskriminerande reklamen, som brukar betecknas som schabloniserande,

också kan betraktas som kränkande.

 Det föreslagna förbudet tar sikte på kränkningar grundade på ras, religion,

nationalitet och kön. De uppräknade kategorierna överensstämmer med ICC:s regel

om diskriminerande reklam, med tillägg för nationalitet. Av MarknadsEtiska

rådets (MER) praxis framgår att begreppet ras vållat vissa problem i

tillämpningen av ICC:s regler. Enligt vår mening bör också diskriminering på

grund av etniskt ursprung uttryckligen omfattas av ett förbud. Annars finns risk

för samma tillämpningssvårigheter också såvitt gäller marknadsföringslagen.

 När det gäller kriteriet "kön" sägs i promemorian att förbudet bör omfatta

även diskriminering grundat på homosexualitet. Detta framgår inte av lagtexten.

 Vi anser att det bör klargöras vilken omfattning som förbudet skall ha. Det

bör framgå att de uppräknade kategorierna utgör exempel och inte är helt

uttömmande angivna. Det kan finnas ett intresse från allmän synpunkt att skydda

även andra grupper i samhället mot kränkande reklam.

Folkpartiets kvinnoförbund:

Formuleringen i 20 § punkt fyra "om marknadsföringen är ägnad att vara kränkande

i fråga om ras, religion, nationalitet eller kön" är diskutabel. Erfarenheten

visar att reklamen ofta har varit kränkande utan att det har varit avsikten.

Därför anser Fpk att 20 § punkt fyra bör ändras till "om marknadsföringen kan

uppfattas som kränkande ifråga om ras, religion, nationalitet eller kön".

 Fpk menar att även schabloniserande reklam är kränkande. Den "meddelar ett

budskap som är ägnat att på ett eller annat sätt nedvärdera könet i fråga" (s.

15).

Kristdemokratiska Samhällspartiets kvinnoförbund:

Utmärkande för den diskriminerande reklamen är att den har kommersiell betydel-

se. Den påverkar konsumentens möjligheter till rationella val. Konkurrerande

näringsidkare kan missgynnas. Samtidigt kan den diskriminerande reklamen vara

direkt attitydskapande och/eller befästa diskriminerande attityder i fråga om

ras, religion, nationalitet eller kön.

 Helst hade KdS-Ks förbundsstyrelse sett att ett förbud mot diskriminerande

reklam hade kunnat kopplas till exempelvis jämställdhetslagen men har förståelse

för att det av praktiska och normativa skäl kan finnas anledning att i 20 § Ny

marknadsföringslag göra ett speciellt tillägg om kränkande reklam.

Sveriges Socialdemokratiska kvinnoförbund:

Vi har svårt att uppfatta skillnaden mellan könsdiskriminerande schabloner och

t.ex. religiösa schabloner och menar därför att denna distinktion mellan de två

begreppen inte går att upprätthålla. Ett förtydligande i en kommande proposition

skulle underlätta för framtida tolkning av denna paragraf.

Enligt Institutet för Högre Reklamutbildning bör, om frågan om diskriminerande

reklam skall regleras, detta ske inom ramen för den marknadsrättsliga lagstift-

ningen i enlighet med promemorians förslag.

Hovrätten för Nedre Norrland anser att det bör övervägas om inte den aktuella

lagstiftningen bör införas i en särskild lag i likhet med lagstiftningen om

marknadsföring av akolholhaltiga drycker och tobaksvaror i stället för att föras

in i MFL.

En sådan lösning förordas även av Kammarrätten i Göteborg. Enligt kammarrätten

har ett förbud mot diskriminerande reklam inte något direkt samband med sådan

lagstiftning mot otillbörlig marknadsföring som har till syfte att skydda

konsumenter eller konkurrenter.

Enligt Marknadsdomstolen, MD är den reklam som skall göras till föremål för

ingripande enligt förslaget obestämt angiven och frågan bör övervägas

ytterligare.

 MD framhåller vidare att det är oklart vilket eller vilka intressen som skall

skyddas enligt förslaget. Skälet för förslaget är inte omsorg om konsumenternas

eller näringsidkarens intressen utan att ett antal människor som kommer i

kontakt med reklamen känner sig kränkta. MD fortsätter: En åtgärd som är

diskriminerande på sådant sätt att den kan uppfattas som kränkande är, enligt

promemorian, otvivelaktigt att betrakta som stridande mot god marknadsföringssed

(s. 97). Åtgärden skulle därigenom bli otillbörlig och kunna förbjudas. Den

principiella invändning som sålunda kan riktas mot förslaget, nämligen att också

andra intressen skall beaktas än de marknadsrättsliga intressen som MFL

tillgodoser, är enligt Marknadsdomstolen tungt vägande. Förslaget innebär att

MFL mister sin marknadsrättsliga karaktär och i grunden får en annan omfattning

med ett utvidgat, delvis annat tillämpningsområde. Några överväganden om

konsekvenserna vad gäller MFL har i detta hänseende inte gjorts i promemorian.

Den prövning som till följd av promemorians förslag skall göras om en viss

reklam är att anse som diskriminerande, kommer att gälla frågan om reklamen är

etiskt acceptabel eller inte. Det innebär en bedömning utifrån värderingar och

attityder av moralisk art. Marknadsdomstolen anser inte att det är en uppgift

för domstolen att göra bedömningar som inte avser kommersiella förhållanden utan

skall grundas på attityder och värderingar av nämnt slag. Några bärande skäl för

en marknadsrättslig reglering av viss diskriminerande reklam, har enligt

Marknadsdomstolens mening inte framförts i promemorian.

 Avslutningsvis anför MD: Att utnyttja den marknadsrättsliga lagstiftningen för

att tillgodose de intressen som anges i promemorian synes, som framgår av det

tidigare anförda, inte välbetänkt. Bedömningen av om en viss

marknadsföringsåtgärd är otillbörlig skall enligt promemorian relateras till de

konsumenter som påverkas till köp genom reklammetoden och inte till de

konsumenter som känner sig kränkta av reklamen (s. 97). En

marknadsföringsåtgärds otillbörlighet bör dock inte sammanblandas med frågan om

en viss reklammetod är säljande. Enligt Marknadsdomstolens mening torde

diskriminerande reklam endast i vissa särfall kunna bedömas som otillbörlig

enligt MFL. Att konsumenten på grund av reklammetoder av det aktuella slaget får

en felaktig uppfattning om varan eller användningssätt torde förekomma endast

undantagsvis. Den föreslagna uppläggningen av lagstiftningen framstår mot denna

bakgrund som icke motiverad och konstlad.

 Det är vidare tveksamt om ett förbud enligt förslagets bestämmelser kan ges

generell innebörd. Det synes i stället ofrånkomligt att det blir fråga om

bedömningar från fall till fall och att förbuden utformas snävt. Detta går inte

väl ihop med det gällande marknadsrättsliga systemet och Marknadsdomstolens

nuvarande roll.

Stockholms tingsrätt:

Lagstiftningstekniken i förslaget till nya MFL bygger på tanken att marknadsfö-

ringsåtgärder som lagstiftaren avser bör vara otillåtna ska anges i preciserade

stadganden med tydligt angivna rekvisit. Funktionen hos generalklausulen i 4 §

blir därmed en annan än hitintills. Nu ska den dels möjliggöra en fortsatt

rättsutveckling, dels kunna motverka marknadsföringsåtgärder som bedöms böra

vara otillåtna, trots att de formellt inte går in under något av stadgandena i

den specificerade katalogen, men anses ligga nära de gränser som sätts av dessa.

 Det förslag som nu läggs fram bygger inte på någon hittillsvarande praxis i

MD. Inte heller har i PM gjorts något försök att närmare ange innehållet i och

gränserna för vad som ska anses vara "kränkande ifråga om ras, religion,

nationalitet eller kön". Generalklausulen i 4 § kan alltså på detta område inte

tillämpas med utgångspunkt i vad som gäller enligt preciserade föreskrifter, om

vad som under alla förhållanden är otillåtet, utan denna generalklausul ska när

det gäller förment diskriminerande reklam hämta sitt innehåll från vad som i sin

tur är en generalklausul, nämligen begreppet "kränkande". Härigenom bryter man

med de ambitioner ifråga om klarhet och tydlighet som ligger till grund för nya

MFL.

Näringslivets delegation för marknadsrätt, NDM, framhåller att åtgärder mot

diskriminerande reklam inte innebär ett skydd för konsumenternas och näringsid-

karens intressen utan har tredje man som skyddsobjekt. NDM fortsätter:

 Utredaren synes i och för sig vara medveten om begränsningen i marknadsfö-

ringslagens räckvidd men försöker föra ett resonemang (s. 96 ff) som går ut på

att även konsumenter och näringsidkare måste skyddas mot diskriminerande reklam.

Resonemanget är enligt NDM:s mening i avgörande avseenden felaktigt (se även 3.2

nedan) och inte heller utredaren själv tycks vara helt övertygad i och med att

han flera gånger återkommer till att syftet med att kunna ingripa mot

diskriminerande reklam är ett annat än att skydda konsumenterna (bl.a. s. 97 och

99). Utredaren tillägger därför att "det finns ju inget som hindrar att den

marknadsrättsliga lagstiftningen utnyttjas för tillgodoseende av flera syften".

 Om än inte felaktigt är uttalandet uppseendeväckande. I och för sig kan man

naturligtvis använda marknadsföringslagen som instrument att försöka tillgodose

alla möjliga syften och ändamål. Det är dock inte acceptabelt att, vilket skulle

bli följden om utredarens förslag genomförs, bryta lagstiftningssystematiken

genom att i marknadsföringslagen införa nya skyddsobjekt som inte ens är

besläktade med de befintliga.

När det gäller MFL:s krav på otillbörlighet anför NDM:

Utredaren för ett resonemang som enligt honom leder till (s. 99) att

diskriminerande reklam skulle vara otillbörligt mot konsumenter och

näringsidkare. Som exempel härpå sägs i promemorian (s. 98) att sådan reklam

"går inte sällan ut på att innehavaren av viss vara blir särskilt attraktiv för

kvinnor". Påståendet att den därmed skulle utgöra ett problem för potentiella

köpare framstår inte bara som en konstruktion utan vittnar även om en bristande

tilltro till konsumenternas förmåga att tänka och handla rationellt.

Resonemanget saknar enligt NDM:s mening verklighetsanknytning och är därför

felaktigt. Som konstaterats i flera sammanhang - inte minst av

marknadsföringsutredningen i delbetänkandet "EES-anpassning av

marknadsföringslagstiftningen" (SOU 1992:49 s. 66 ff) - kan ingripanden mot

diskriminerande reklam inte grundas på intresset att skydda konsumenter och

näringsidkare. Det förhållandet att en reklamenhet är diskriminerande för

exempelvis kvinnor eller annan grupp har ingenting med frågan om den kan antas

leda konsumenter eller andra mottagare av reklamen till ett orationellt

handlande att göra.

Liknande invändningar framförs av Svenska Tidningsutgivareföreningen.

Kooperativa Förbundet:

En bestämmelse som innebär att man vid bedömningen skall särskilt beakta om

marknadsföring är kränkande i fråga om ras, religion, nationalitet eller kön

innebär ofrånkomligen att det är tredje parts intressen som skall tillgodoses.

Enligt KF:s mening kommer härigenom marknadsföringslagens huvudändamål - att

skydda konsumenternas intressen - att urvattnas.

 KF:s uppfattning är sålunda alltjämt att diskriminerande eller kränkande

marknadsföring bör undvikas och motarbetas. Lagstiftning på området bör dock

inte utformas så att dessa intressen sammanblandas med de konsumentskyddande.

2.4 Kostnader

Marknadsdomstolen ifrågasätter om det är en realistisk bedömning att eventuella

resursförstärkningar bör kunna

finansieras inom ramen för befintliga resurser. Detta kan enligt MD framtvinga

prioriteringar som kan medföra oönskade verkningar på berörda myndigheters

verksamhet.

Konsumentverket:

Det framgår redan av utredningen att det skulle krävas vissa resursför-

stärkningar för Konsumentverket/KO och rättstillämpande organ om antalet

anmälningar beträffande diskriminerande reklam skulle komma att ligga på den

nivå ERK för närvarande hanterar. ERK:s verksamhet har varit mindre känd bland

allmänheten. Det finns anledning att tro att den lagstiftning skulle leda till

en väsentlig ökning av antalet anmälningar till Konsumentverket/KO. Vi avser att

vid behov återkomma till resursfrågan efter en tids erfarenhet av ett

diskrimineringsförbud. Självfallet är existensen av ett väl fungerande

egenåtgärdsprogram inom näringslivet av stor betydelse för resursbehovet. Om

egenåtgärderna är effektiva innebär det att handläggningen hos

Konsumentverket/KO kan koncentreras på principiella frågor och på ärenden med

prejudikatvärde.

Lagrådsremissens lagförslag

2.1 Förslag till marknadsföringslag

 Härigenom föreskrivs följande.

Lagens syfte

1 § Denna lag har till syfte att främja konsumenternas och näringslivets

intressen i samband med marknadsföring av produkter och att motverka

marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare.

Lagens tillämpningsområde

2 § Lagen tillämpas då näringsidkare marknadsför eller själva efterfrågar

produkter i sin näringsverksamhet.

 Lagen tillämpas också på sådana televisionssändningar som omfattas av lagen

(1992:1356) om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten och som

kan tas emot endast i något annat land som är bundet av avtalet om Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet (EES-avtalet).

Definitioner

3 § I denna lag avses med

 produkter: varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra

nyttigheter,

 marknadsföring: reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade

att främja avsättningen av och tillgången till produkter,

 god marknadsföringssed: god affärssed eller andra vedertagna normer som syftar

till att skydda konsumenter och näringsidkare vid marknadsföring av produkter.

Krav på marknadsföringen

Allmänna krav

4 § Marknadsföringen skall stämma överens med god marknadsföringssed och även i

övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare.

 Vid marknadsföringen skall näringsidkaren lämna sådan information som är av

särskild betydelse från konsumentsynpunkt.

Reklamidentifiering

5 § All marknadsföring skall utformas och presenteras så att det tydligt framgår

att det är fråga om marknadsföring.

 Det skall också tydligt framgå vem som svarar för marknadsföringen.

Vilseledande reklam

6 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda påståenden eller

andra framställningar som är vilseledande i fråga om näringsidkarens egen eller

någon annan näringsidkares näringsverksamhet.

 Detta gäller särskilt framställningar som avser

 1. produktens art, mängd, kvalitet och andra egenskaper,

 2. produktens ursprung, användning och inverkan på hälsa eller miljö,

 3. produktens pris, grunderna för prissättningen och betalningsvillkoren,

 4. näringsidkarens egna eller andra näringsidkares kvalifikationer, ställning

på marknaden, kännetecken och andra rättigheter,

 5. belöningar och utmärkelser som har tilldelats näringsidkaren.

Vilseledande förpackningsstorlekar

7 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda förpackningar som

genom sin storlek eller yttre utformning i övrigt är vilseledande i fråga om

produktens mängd, storlek eller form.

Vilseledande efterbildningar

8 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda efterbildningar som

är vilseledande genom att de lätt kan förväxlas med någon annan näringsidkares

kända och särpräglade produkter.

Konkursutförsäljningar

9 § En näringsidkare får vid marknadsföringen använda uttrycket "konkurs",

ensamt eller i förening med något annat uttryck, bara om produkterna bjuds ut av

konkursboet eller för dess räkning.

Utförsäljningar

10 § En näringsidkare får vid marknadsföring av produkter använda uttrycken

"slutförsäljning", "utförsäljning" eller "upphör" eller något annat uttryck med

motsvarande innebörd, bara om

 1. det är fråga om en slutförsäljning av näringsidkarens hela varulager eller

en klart avgränsad del av det,

 2. försäljningen sker under en begränsad tid, och

 3. priserna är väsentligt lägre än näringsidkarens normala priser för

motsvarande produkter.

Realisationer

11 § En näringsidkare får vid marknadsföring av produkter använda uttrycket

"realisation" eller något annat uttryck med motsvarande innebörd, bara om

 1. försäljningen avser produkter som ingår i näringsidkarens ordinarie

sortiment,

 2. försäljningen sker under en begränsad tid, och

 3. priserna är väsentligt lägre än näringsidkarens normala priser för

motsvarande produkter.

Obeställda produkter

12 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte leverera produkter till

någon som inte uttryckligen har beställt dem och därvid vilseleda mottagaren om

dennes betalningsskyldighet.

Förmånserbjudanden

13 § En näringsidkare, som vid marknadsföringen erbjuder köparen att förvärva

ytterligare produkter utan ersättning eller till ett särskilt lågt pris eller

erbjuder köparen andra särskilda förmåner, skall lämna tydlig information om

 1. villkoren för att utnyttja erbjudandet,

 2. erbjudandets beskaffenhet och värde, samt

 3. de tidsgränser och andra begränsningar som gäller för erbjudandet.

Förbud och ålägganden

Förbud mot fortsatt marknadsföring av ett visst slag

14 § En näringsidkare vars marknadsföring strider mot god marknadsföringssed

eller på något annat sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare får

förbjudas att fortsätta med den marknadsföringen eller att vidta någon annan

liknande åtgärd.

 Ett förbud enligt första stycket får meddelas också

 1. en anställd hos näringsidkaren,

 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar, och

 3. var och en som i övrigt väsentligt har bidragit till marknadsföringen.

Åläggande att lämna information

15 § En näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna sådan

information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt får åläggas att

lämna sådan information.

 Ett sådant åläggande får meddelas också

 1. en anställd hos näringsidkaren, och

 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar.

16 § Ett åläggande enligt 15 § får innehålla en skyldighet att lämna

informationen

 1. i annonser eller andra framställningar som näringsidkaren använder vid

marknadsföringen,

 2. genom märkning på varan eller i annan form på säljstället, eller

 3. i viss form till konsumenter som begär det.

Otjänliga produkter

17 § En näringsidkare som marknadsför sådana produkter som är avsedda att

användas av konsumenter för privat bruk och som är uppenbart otjänliga för sitt

huvudsakliga ändamål, får förbjudas att fortsätta med det.

 Om det behövs för att motverka en sådan marknadsföring, får också en

näringsidkare som tillverkar, importerar eller annars marknadsför produkten till

andra näringsidkare förbjudas att fortsätta med det.

 Ett förbud enligt första och andra styckena får meddelas också

 1. en anställd hos näringsidkaren, och

 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar.

18 § Förbud enligt 17 § får inte meddelas, om det i författning eller i beslut

av en myndighet har meddelats särskilda föreskrifter om produkten med samma

syfte som förbudet skulle fylla.

Vite

19 § Ett förbud enligt 14 eller 17 § och ett åläggande enligt 15 § skall förenas

med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt.

Interimistiska beslut

20 § Rätten får meddela förbud enligt 14 eller 17 § eller åläggande enligt 15 §

att gälla tills vidare, om

 1. käranden visar sannolika skäl för sin talan, och

 2. det skäligen kan befaras att svaranden genom att vidta eller låta bli att

vidta en viss handling minskar betydelsen av ett förbud eller åläggande.

 I fråga om beslut enligt första stycket tillämpas 15 kap. 5 § andra - fjärde

styckena, 6 och 8 §§ rättegångsbalken. Beslutet får verkställas genast.

Förbuds- och informationsförelägganden

21 § I fall som inte är av större vikt får Konsumentombudsmannen meddela

föreläggande om

 1. förbud som avses i 14 eller 17 § (förbudsföreläggande), eller

 2. åläggande som avses i 15 § (informationsföreläggande).

 Föreläggandet skall förenas med vite.

 För att bli gällande skall näringsidkaren godkänna föreläggandet omedelbart

eller inom en viss tid. Om föreläggandet har godkänts, gäller det som en

lagakraftvunnen dom.

 Ett godkännande som sker efter den utsatta tiden gäller inte.

Marknadsstörningsavgift

Förutsättningar för avgift

22 § En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift (mark-

nadsstörningsavgift), om näringsidkaren eller någon som handlar på

näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon

bestämmelse i 5-13 §§.

 Detsamma gäller en näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet väsent-

ligt har bidragit till överträdelsen.

 Avgiften tillfaller staten.

23 § Marknadsstörningsavgift får inte åläggas någon för en överträdelse av ett

förbud eller ett åläggande som har meddelats vid vite enligt denna lag.

Avgiftens storlek

24 § Marknadsstörningsavgiften skall fastställas till lägst fem tusen kronor och

högst fem miljoner kronor. Avgiften får dock inte överstiga tio procent av

näringsidkarens årsomsättning föregående räkenskapsår.

 Riktas talan mot flera näringsidkare, skall avgiften fastställas särskilt för

var och en av dem.

25 § När marknadsstörningsavgift fastställs skall särskild hänsyn tas till hur

allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått.

 I ringa fall skall någon avgift inte dömas ut.

 I andra fall får avgiften efterges, om det finns synnerliga skäl för det.

Preskription

26 § Marknadsstörningsavgift får dömas ut bara om stämningsansökan har delgetts

den som anspråket riktar sig mot inom fem år från det att överträdelsen

upphörde.

27 § En marknadsstörningsavgift faller bort, om domen inte har kunnat

verkställas inom fem år från det att den vann laga kraft.

Kvarstad

28 § För att säkerställa ett anspråk på marknadsstörningsavgift får rätten

besluta om kvarstad. Därvid gäller föreskrifterna i 15 kap. rättegångsbalken om

kvarstad för fordran.

Skadestånd

29 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett förbud eller ett

åläggande som har meddelats med stöd av 14, 15 eller 21 § eller mot en

föreskrift i 5-13 §§, skall ersätta den skada som därigenom uppkommer för en

konsument eller någon annan näringsidkare.

 Vid bestämmande av ersättningen får hänsyn tas även till omständigheter av

annan än ekonomisk art.

30 § Rätten till skadestånd faller bort, om talan inte väcks inom fem år från

det att skadan uppkom.

Utplånande m.m. av vilseledande framställningar

31 § Vid överträdelse av ett vitesförbud enligt 14 § eller av en föreskrift i

5-13 §§ får rätten efter vad som är skäligt besluta att vilseledande

framställning som finns på vara, förpackning, trycksak, affärshandling eller

liknande skall utplånas eller ändras så att den inte längre är vilseledande. Om

detta syfte inte kan uppnås på något annat sätt, får rätten besluta att egen-

domen skall förstöras.

Säkerhetsåtgärder

32 § Om käranden visar sannolika skäl för bifall till ett yrkande enligt 31 §,

och det skäligen kan befaras att svaranden genom att vidta eller att låta bli

att vidta en viss handling minskar betydelsen av ett beslut om utplånande, får

rätten besluta om lämplig åtgärd att gälla tills vidare. I fråga om en sådan

åtgärd gäller 15 kap. 3 § andra stycket, 5 § andra - fjärde styckena, 6 och 8 §§

rättegångsbalken. Beslutet får verkställas genast.

 Framställs ett yrkande enligt 31 § i ett mål om utdömande av vite som har

förelagts med stöd av denna lag gäller i stället för bestämmelserna i första

stycket att egendomen får tas i beslag. Därvid tillämpas föreskrifterna i 27

kap. rättegångsbalken om beslag i brottmål. Beslutet får verkställas genast.

33 § Beslut att utplåna vilseledande framställningar enligt 31 § och beslut om

säkerhetsåtgärd enligt 32 § meddelas på yrkande av part av den domstol där en

rättegång om förbud enligt 14 §, marknadsstörningsavgift enligt 22 § eller

skadestånd enligt 29 § pågår.

 Beslut att utplåna framställningar på grund av överträdelse av ett vitesförbud

enligt 14 och 19 §§ får meddelas på yrkande av part av den domstol där en

rättegång om utdömande av vitet pågår.

Upplysningsskyldighet m.m.

34 § En näringsidkare är skyldig att på uppmaning av Konsumentombudsmannen

 1. yttra sig och lämna de upplysningar som behövs i ett ärende om

tillämpningen av denna lag,

 2. tillhandahålla de handlingar, varuprover och liknande som kan ha betydelse

för utredningen i ett ärende där beslut om förbud eller åläggande enligt 14, 15

eller 17 § kan antas komma i fråga.

35 § Den som har meddelats ett förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 §

är skyldig att på uppmaning av Konsumentombudsmannen tillhandahålla de

upplysningar, handlingar, varuprover och liknande som behövs för tillsynen över

att förbudet eller åläggandet följs.

36 § Om en uppmaning enligt 34 eller 35 § inte följs, får Konsumentombudsmannen

förelägga den som berörs att fullgöra sin skyldighet vid vite.

37 § Konsumentombudsmannen får lämna ersättning för sådana varuprover och

liknande som avses i 34 och 35 §§, om det finns särskilda skäl för det.

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om skyldighet för en näringsidkare att ersätta Konsu-

mentombudsmannens kostnader för provtagning och undersökning av prov i fall som

avses i 35 §.

Var och av vem talan får väckas

Förbud och ålägganden

38 § Talan om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § väcks vid

Stockholms tingsrätt.

 En sådan talan får väckas av

 1. Konsumentombudsmannen,

 2. en näringsidkare som berörs av den aktuella marknadsföringen, och

 3. en sammanslutning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare.

 Ett interimistiskt beslut enligt 20 § meddelas av den domstol där en rättegång

enligt första stycket pågår.

Marknadsstörningsavgift

39 § Talan om marknadsstörningsavgift enligt 22 § väcks vid Stockholms tingsrätt

av Konsumentombudsmannen.

 Om Konsumentombudsmannen i ett visst fall beslutar att inte föra talan om

marknadsstörningsavgift får en enskild näringsidkare som berörs av

marknadsföringsåtgärden och en sammanslutning av näringsidkare väcka en sådan

talan.

 Beslut om kvarstad enligt 28 § meddelas av den domstol där en rättegång om

marknadsstörningsavgift pågår. Om talan ännu inte har väckts gäller i fråga om

behörig domstol vad som föreskrivs i första stycket.

Utdömande av vite

40 § Talan om utdömande av vite som har förelagts med stöd av denna lag väcks

vid tingsrätt. En sådan talan får alltid väckas vid Stockholms tingsrätt.

 Talan får väckas av den som har begärt vitesföreläggandet och av Konsumentom-

budsmannen.

Skadestånd

41 § Talan om skadestånd enligt 29 § väcks vid Stockholms tingsrätt. En sådan

talan får även väckas vid någon annan tingsrätt.

Överklagande

42 § Konsumentombudsmannens beslut enligt 34 § 1 och om vitesföreläggande efter

en sådan uppmaning får inte överklagas.

 Konsumentombudsmannens beslut enligt 34 § 2 och 35 § samt om vitesföreläggande

efter en sådan uppmaning överklagas hos Stockholms tingsrätt. Detsamma gäller

Konsumentombudsmannens beslut om ersättning enligt 37 §.

43 § Tingsrätts domar och beslut i mål och ärenden enligt denna lag överklagas

hos Marknadsdomstolen. Domar och beslut i mål om utdömande av vite som har

förelagts med stöd av denna lag överklagas dock hos hovrätt enligt vad som

föreskrivs i lagen (1985:206) om viten.

 Beslut under rättegången i frågor som avses i 20 § och 32 § första stycket får

överklagas särskilt. Besluten skall vid handläggningen i Marknadsdomstolen anses

röra åtgärd enligt 15 kap. rättegångsbalken.

Rättskraft

44 § En dom där frågan om förbud enligt 14 eller 17 § eller åläggande enligt

15 § har prövats, hindrar att en ny talan enligt 14, 15 eller 17 § väcks med an-

ledning av marknadsföringen.

Rättens sammansättning m.m.

45 § Vid huvudförhandling i mål enligt denna lag skall Stockholms tingsrätt

bestå av fyra ledamöter, av vilka två skall vara lagfarna domare och två

ekonomiska experter. En av de lagfarna domarna skall vara rättens ordförande.

 Om det sedan huvudförhandlingen har påbörjats inträffar förfall för en av

ledamöterna, är rätten ändå domför.

 Vid huvudförhandling i fall som avses i 1 kap. 3 a § andra och tredje styckena

rättegångsbalken och vid avgörande av mål utan huvudförhandling, liksom vid

handläggning som inte sker vid huvudförhandling skall tingsrätten bestå av en

lagfaren domare, om inte annat följer av 46 §. I sådana fall får dock även en

ekonomisk expert delta i tingsrätten.

46 § Vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid prövning av frågor som

hör till rättegången får Stockholms tingsrätt ha den sammansättning som anges i

45 § första stycket, om det finns särskilda skäl för det med hänsyn till målets

eller frågans beskaffenhet.

47 § I mål som bara rör skadestånd enligt 29 § får Stockholms tingsrätt ha den

sammansättning som följer av 1 kap. 3 a, 3 c och 3 d §§ rättegångsbalken.

48 § Vid handläggning av ärenden som avses i 42 § andra stycket skall Stockholms

tingsrätt ha den sammansättning som anges i 45 § första stycket. Vid handlägg-

ning som avses i 3 och 4 §§ lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

skall tingsrätten dock bestå av en lagfaren domare. I sådana fall får även en

ekonomisk expert delta i tingsrätten.

49 § Regeringen förordnar för viss tid dem som skall tjänstgöra som ekonomiska

experter enligt 45 §. Inträffar medan en ekonomisk expert deltar i behandlingen

av ett mål eller ärende en omständighet som medför att förordnandet skall

upphöra att gälla, skall förordnandet oberoende därav anses ha fortsatt

giltighet såvitt avser det pågående målet eller ärendet.

 Den som skall tjänstgöra som ekonomisk expert skall vara svensk medborgare och

får inte vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11

kap. 7 § föräldrabalken.

Rättegångsbestämmelser

Handläggningen vid Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen

50 § Om något annat inte följer av denna lag, skall föreskrifterna i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten tillämpas på

mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § och mål om

marknadsstörningsavgift enligt 22 §.

 I mål om skadestånd enligt 29 § gäller vad som är föreskrivet i rätte-

gångsbalken om tvistemål där förlikning om saken är tillåten.

 Vid Stockholms tingsrätt skall lagen (1946:807) om handläggning av

domstolsärenden tillämpas i ärenden som avses i 42 § andra stycket, om något

annat inte följer av denna lag.

51 § Vad som sägs i 49, 50 och 52 kap. rättegångsbalken om hovrätten skall i mål

och ärenden enligt denna lag i stället gälla Marknadsdomstolen.

52 § Om en talan enligt denna lag har väckts av någon annan än Konsument-

ombudsmannen, skall tingsrätten underrätta ombudsmannen om rättegången.

Kumulation

53 § Mål om skadestånd enligt 29 § får i tingsrätt endast förenas med annat mål

enligt denna lag.

Intervention

54 § I mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § har den som har

talerätt enligt 38 § andra stycket rätt att delta i rättegången som intervenient

enligt 14 kap. rättegångsbalken.

Rättegångskostnader

55 § I mål enligt denna lag gäller i fråga om rättegångskostnader 18 kap.

rättegångsbalken. Bestämmelsen i 18 kap. 16 § rättegångsbalken skall dock inte

tillämpas i mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 §. I sådana mål

får rätten bestämma att var och en av parterna skall svara för sina

rättegångskostnader.

Utevaro

56 § För Konsumentombudsmannen som part i mål och ärenden enligt denna lag

gäller, i fråga om föreläggande för part och parts utevaro, vad som i rätte-

gångsbalken är föreskrivet för åklagare.

Övriga bestämmelser

57 § Regeringen kan med avseende på främmande stat bestämma att följande skall

gälla.

 Beträffande en vara som är försedd med en oriktig eller vilseledande

ursprungsbeteckning, genom vilken varan direkt eller indirekt anges vara

frambragd eller tillverkad i den främmande staten eller i en region eller ort i

den främmande staten, får åtgärd enligt 31 § beslutas även i andra fall än som

avses där. Detta gäller dock inte om beteckningen enligt handelsbruk endast

tjänar att märka ut varans art eller om den åtföljs av en uppgift som tydligt

anger att varan inte har frambragts eller tillverkats i den angivna staten eller

på den angivna orten.

 Talan om åtgärd enligt andra stycket väcks vid Stockholms tingsrätt av

Konsumentombudsmannen eller, om denne har beslutat att inte väcka talan, av

någon som driver rörelse med varor av samma slag som den vara som talan avser.

************

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995, då marknadsföringslagen

(1975:1418) skall upphöra att gälla.

 2. Bestämmelserna i 4-13 §§ tillämpas också på marknadsföring som hänför sig

till tiden före ikraftträdandet, om inte åtgärden var tillåten enligt äldre

föreskrifter. För sådan marknadsföring gäller dock att marknadsstörningsavgift

enligt 22 § inte får dömas ut och att frågan om skadestånd skall bedömas enligt

äldre föreskrifter.

 3. Förbud och ålägganden samt förbuds- och informationsförelägganden som har

meddelats enligt äldre föreskrifter gäller fortfarande.

 4. Mål om skadestånd, förbud eller ålägganden där talan har väckts före

ikraftträdandet handläggs enligt äldre föreskrifter.

2.2 Förslag till lag om ändring i radiolagen (1966:755)

 Härigenom föreskrivs att 19 § radiolagen (1966:755)1 skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 19 §2

 Myndigheter och andra allmänna organ får inte i förväg granska eller

föreskriva förhandsgranskning av radiosändningars innehåll och ej heller

förbjuda en radiosändning på grund av dess innehåll. Detsamma gäller i fråga om

trådsändningar.

 I fråga om trådsändningar för visning av filmer och videogram vid allmän

sammankomst eller offentlig tillställning gäller dock sådant förbud som avses i

första stycket endast om

 1. sändningen är en vidaresändning av en sändning från en satellit eller

annars av en rundradiosändning eller

 2. sändningen är en egensändning i enlighet med bestämmelserna i lagen

(1991:2027) om kabelsändningar till allmänheten.

 Med vidaresändning och egensändning förstås i denna paragraf detsamma som i

lagen om kabelsändningar till allmänheten.

 Bestämmelserna i första och andra styckena hindrar inte förhandsgranskning

eller sändningsförbud i fråga om bild som återger Sverige eller del därav och

som innehåller upplysning av betydelse för rikets försvar.

 I fråga om andra trådsändningar för visning av filmer och videogram vid allmän

sammankomst eller offentlig tillställning än sådana som avses i andra stycket

gäller föreskrifterna i lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer

och videogram.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om marknadsföring och I fråga om marknadsföring och

efterfrågan av vara, tjänst efterfrågan av vara, tjänst eller

eller annan nyttighet gäller annan nyttighet gäller föreskrif-

föreskrifterna i marknadsfö- terna i marknadsföringslagen

ringslagen (1975:1418). Be- (0000:000). Beträffande mar-

träffande marknadsföring gäller knadsföring gäller också före-

också föreskrifterna i lagen skrifterna i lagen (1978:763)

(1978:763) med vissa bestäm- med vissa bestämmelser om

melser om marknadsföring av marknadsföring av

alkoholdrycker, tobakslagen alkoholdrycker, tobakslagen

(1993:581) och produktsäker- (1993:581) och produktsäker-

hetslagen (1988:1604). hetslagen (1988:1604).

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1991:1066.

 2Senaste lydelse 1993:582.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om Marknadsdomstol m.m.

 Härigenom föreskrivs att 13, 14 och 15 §§ lagen (1970:417) om Marknadsdomstol

m.m.1 skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 13 §2

 Ansökan görs skriftligen om förbud eller åläggande enligt 2-4 §§ mark-

nadsföringslagen (1975:1418), 1 § lagen (1971:112) om avtalsvillkor i

konsumentförhållanden, 1 § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan

näringsidkare eller 5-9 §§ eller 12 § tredje stycket produktsäkerhetslagen

(1988:1604) eller 3 § lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende

avseende offentlig upphandling. Av ansökan skall de skäl framgå på vilka ansökan

grundas och den utredning som sökanden åberopar.

--------------------------------------------------------------------

 Sökanden och hans motpart

skall beredas tillfälle att vid

sammanträde inför Marknads-

domstolen lägga fram sina

synpunkter och förebringa den

utredning de vill åberopa.

 14 §3

--------------------------------------------------------------------

 Sökanden och hans motpart

 skall beredas tillfälle att vid

 sammanträde inför Marknads-

 domstolen lägga fram sina

 synpunkter och förebringa den

 utredning de vill åberopa.

 I mål enligt marknadsföringslagen (1975:1418), lagen (1971:112) om

avtalsvillkor i konsumentförhållanden och produktsäkerhetslagen (1988:1604)

skall Konsumentombudsmannen kallas till sammanträde, även om han inte är

sökande. Vidare skall den som medverkar enligt 13 a § kallas till sammanträde. I

mål enligt lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseende

offentlig upphandling skall Konkurrensverket kallas till sammanträde, även om

verket inte är sökande.

 Före sammanträde kan muntlig eller skriftlig förberedelse äga rum i den

utsträckning domstolen bestämmer.

--------------------------------------------------------------------

 Mål får avgöras och dom med

anledning av särskild prövning

enligt 15 a § meddelas utan

sammanträde enligt 14 § första

stycket, om tillfredsställande

utredning föreligger och part

inte begär sammanträde. Ansökan

som uppenbart inte förtjänar

avseende får avslås utan sådant

sammanträde.

 15 §4

--------------------------------------------------------------------

 Mål får avgöras och dom med an-

 ledning av särskild prövning

 enligt 15 a § meddelas utan

 sammanträde enligt 14 § första

 stycket, om tillfredsställande

 utredning föreligger och part

 inte begär sammanträde. Ansökan

 som uppenbart inte förtjänar

 avseende får avslås utan sådant

 sammanträde.

 Fråga om förbud eller åläggande enligt 13 § marknadsföringslagen (1975:1418),

5 § lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, 21 §

produktsäkerhetslagen (1988:1604) eller 4 § lagen (1994:615) om ingripande mot

otillbörligt beteende avseende offentlig upphandling får prövas utan sammanträde

enligt 14 § första stycket.

 Förbud eller åläggande som avses i andra stycket får inte beslutas utan att

den som förbudet eller åläggandet avser fått tillfälle att yttra sig i frågan,

såvida det inte finns anledning anta, att han avvikit eller eljest håller sig

undan. I ett mål om åläggande eller förbud enligt 5-9 §§ eller 12 § tredje

stycket produktsäkerhetslagen får Marknadsdomstolen dock även i annat fall

omedelbart meddela beslut enligt 21 § samma lag, om synnerliga skäl föreligger.

**********

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1984:294.

 Senaste lydelse av lagens rubrik 1972:732.

 2Senaste lydelse 1994:616.

 3Senaste lydelse 1994:616.

 4Senaste lydelse 1994:616.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:417) om Marknadsdomstol m.m.

 Härigenom föreskrivs att 1, 13, 14, 15 och 20 §§ lagen (1970:417) om

Marknadsdomstol m.m.1 skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §2

--------------------------------------------------------------------

 Marknadsdomstolen handlägger Marknadsdomstolen handlägger

mål enligt mål enligt

 1. konkurrenslagen 1. konkurrenslagen

(1993:20), (1993:20),

 2. marknadsföringslagen 2. marknadsföringslagen

(1975:1418), (0000:000),

 3. lagen (1971:112) om av- 3. lagen (1971:112) om av-

talsvillkor i konsumentför- talsvillkor i konsumentför-

hållanden, hållanden,

 4. lagen (1984:292) om av- 4. lagen (1984:292) om av-

talsvillkor mellan näringsid- talsvillkor mellan närings-

kare, 5. idkare,

produktsäkerhetslagen 5. produktsäkerhetslagen

(1988:1604), (1988:1604).

 6. lagen (1994:615) om 6. lagen (1994:615) om

ingripande mot otillbörligt ingripande mot otillbörligt

beteende avseende offentlig beteende avseende offentlig

upphandling. upphandling.

--------------------------------------------------------------------

 Bestämmelserna i 14, 15 och Bestämmelserna i 14, 15 och

16-22 §§ tillämpas inte i mål 16-22 §§ tillämpas inte i mål

enligt konkurrenslagen enligt konkurrenslagen

(1993:20). I stället gäller vad (1993:20) eller marknadsförings-

som föreskrivs i den lagen. lagen (0000:000). I mål enligt

 marknadsföringslagen tillämpas

 inte heller 13 a §. I stället

 gäller vad som föreskrivs i dessa

 lagar.

 13 §3

--------------------------------------------------------------------

 Ansökan görs skriftligen om Ansökan görs skriftligen om

förbud eller åläggande enligt 2-4 §§ förbud eller åläggande enligt 1 §

marknadsföringslagen lagen (1971:112) om avtals-

(1975:1418), 1 § lagen villkor i konsumentförhållanden,

(1971:112) om avtalsvillkor i 1 § lagen (1984:292) om avtals-

konsumentförhållanden, 1 § lagen villkor mellan näringsidkare,

(1984:292) om avtalsvillkor 5-9 §§ eller 12 § tredje stycket

mellan näringsidkare eller 5-9 §§ produktsäkerhetslagen

eller 12 § tredje stycket (1988:1604) eller 3 § lagen

produktsäkerhetslagen (1994:615) om ingripande mot

(1988:1604) eller 3 § lagen otillbörligt beteende avseende

(1994:615) om ingripande mot offentlig uphandling. Av an-

otillbörligt beteende avseende sökningen skall de skäl framgå på

offentlig upphandling. Av an- vilka ansökningen grundas och

sökan skall de skäl framgå på den utredning som sökanden åbe-

vilka ansökan grundas och den ropar.

utredning som sökanden åberopar.

 14 §4

 Sökanden och hans motpart skall beredas tillfälle att vid sammanträde inför

Marknadsdomstolen lägga fram sina synpunkter och förebringa den utredning de

vill åberopa.

--------------------------------------------------------------------

 I mål enligt marknadsfö- I mål enligt lagen (1971:112)

ringslagen (1975:1418), lagen om avtalsvillkor i konsumentför-

(1971:112) om avtalsvillkor i hållanden och produktsäker-

konsumentförhållanden och hetslagen (1988:1604) skall

produktsäkerhetslagen Konsumentombudsmannen kallas

(1988:1604) skall konsumentom- till sammanträde, även om han

budsmannen kallas till samman- inte är sökande. Vidare skall den

träde, även om han inte är som medverkar enligt 13 a §

sökande. Vidare skall den som kallas till sammanträde. I mål

medverkar enligt 13 a § kallas enligt lagen (1994:615) om

till sammanträde. I mål enligt ingripande mot otillbörligt

lagen (1994:615) om ingripande beteende avseende offentlig

mot otillbörligt beteende av- upphandling skall Konkurrens-

seende offentlig upphandling verket kallas till sammanträde,

skall Konkurrensverket kallas även om verket inte är sökande.

till sammanträde, även om verket

inte är sökande.

 Före sammanträde kan muntlig eller skriftlig förberedelse äga rum i den

utsträckning domstolen bestämmer.

 15 §5

 Mål får avgöras och dom med anledning av särskild prövning enligt 15 a §

meddelas utan sammanträde enligt 14 § första stycket, om tillfredsställande

utredning föreligger och part inte begär sammanträde. Ansökan som uppenbart inte

förtjänar avseende får avslås utan sådant sammanträde.

--------------------------------------------------------------------

 Fråga om förbud eller åläggande Fråga om förbud eller åläggande

enligt 13 § marknadsföringslagen enligt 5 § lagen (1971:112) om

(1975:1418), 5 § lagen avtalsvillkor i konsumentför-

(1971:112) om avtalsvillkor i hållanden eller 21 § produkt-

konsumentförhållanden, 21 § säkerhetslagen (1988:1604) eller

produktsäkerhetslagen 4 § lagen (1994:615) om

(1988:1604) eller 4 § lagen ingripande mot otillbörligt

(1994:615) om ingripande mot beteende avseende offentlig

otillbörligt beteende avseende upphandling får prövas utan

offentlig upphandling får prövas sammanträde enligt 14 § första

utan sammanträde enligt 14 § stycket.

första stycket.

 Förbud eller åläggande som avses i andra stycket får inte beslutas utan att

den som förbudet eller åläggandet avser fått tillfälle att yttra sig i frågan,

såvida det inte finns anledning anta, att han avvikit eller eljest håller sig

undan. I ett mål om åläggande eller förbud enligt 5-9 § eller 12 § tredje

stycket produktsäkerhetslagen får Marknadsdomstolen dock även i annat fall

omedelbart meddela beslut enligt 21 § samma lag, om synnerliga skäl föreligger.

 20 §6

 Skall ansökan, kallelse eller föreläggande tillställas en part eller någon

annan, sker det genom delgivning. Detsamma gäller dom eller beslut som sänds

enligt 19 §. För andra handlingar får delgivning användas om det anses erfor-

derligt.

--------------------------------------------------------------------

 Delgivning av sådana domar Delgivning av sådana domar

eller beslut av Marknadsdom- eller beslut av Marknadsdom-

stolen, som innefattar stolen, som innefattar

vitesföreläggande enligt mark- vitesföreläggande enligt lagen

nadsföringslagen (1975:1418), (1971:112) om avtalsvillkor i

lagen (1971:112) om avtals- konsumentförhållanden, lagen

villkor i konsumentförhållanden, (1984:292) om avtalsvillkor

lagen (1984:292) om mellan näringsidkare eller

avtalsvillkor mellan närings- produktsäkerhetslagen

idkare eller produktsäker- (1988:1604) får inte ske enligt

hetslagen (1988:1604), får inte 12 § delgivningslagen (1970:428)

ske enligt 12 § delgiv- om det inte finns anledning att

ningslagen (1970:428), om det anta att den sökte har avvikit

inte finns anledning att anta eller på annat sätt håller sig

att den sökte har avvikit eller undan.

på annat sätt håller sig undan.

************

 1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

 2. Föreskrifterna i 1, 13, 15 och 20 §§ i deras äldre lydelse skall fort-

farande tillämpas vid handläggningen av ärenden om förbud eller ålägganden som

kommit in till Marknadsdomstolen före ikraftträdandet av marknadsföringslagen

(0000:000) och som handläggs enligt punkten 4 övergångsbestämmelserna till den

lagen.

**FOOTNOTES**

 1Lagen omtryckt 1984:294.

 Senaste lydelse av lagens rubrik 1972:732.

 2Senaste lydelse 1994:616.

 3Senaste lydelse 0000:000.

 4Senaste lydelse 0000:0000.

 5Senaste lydelse 0000:0000.

 6Senaste lydelse 1993:22.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om

marknadsföring av alkoholdrycker

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 5 §, av följande lydelse,

dels att 3 § skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §

--------------------------------------------------------------------

 Handling som strider mot 2 § Handling som strider mot 2 §

skall vid tillämpning av mark- skall vid tillämpning av mark-

nadsföringslagen(1975:1418) nadsföringslagen (0000:000)

anses vara otillbörlig mot kon- anses vara otillbörlig mot kon-

sumenter. sumenter.

 5 §

--------------------------------------------------------------------

 Regeringen får med avseende på

 främmande stat bestämma att

 följande skall gälla.

 Vid marknadsföring av alko-

 holdrycker får inte användas

 oriktiga eller vilseledande ur-

 sprungsbeteckningar, genom

 vilka dryckerna direkt eller

 indirekt anges vara frambragda

 eller tillverkade i den främman-

 de staten eller i en region

 eller ort i den främmande

 staten. Detta gäller även om det

 äkta ursprunget anges eller om

 beteckningen används bara i över-

 sättning eller är åtföljd av ut-

 tryck som "art", "sort", "typ",

 "kopia" eller liknande uttryck.

 En handling som strider mot

 andra stycket skall vid tillämp-

 ning av marknadsföringslagen

 (0000:000) anses vara

 otillbörlig mot konsumenter.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.6 Förslag till lag om ändring i konsumentförsäkringslagen (1980:38)

 Härigenom föreskrivs att 8 § konsumentförsäkringslagen (1980:38) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om underlåtenhet att I fråga om underlåtenhet att

lämna information enligt 5-7 §§ lämna information enligt 5-7 §§

skall tillämpas vad som före- skall tillämpas vad som före-

skrivs i marknadsföringslagen skrivs i marknadsföringslagen

(1975:1418) om underlåtenhet (0000:000) om underlåtenhet att

att lämna information vid mark- lämna information vid mark-

nadsföring. nadsföring.

 Ett åläggande att lämna information enligt 5 § eller 6 § tredje stycket får

innehålla att informationen skall lämnas i skriftlig form.

*************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.7 Förslag till lag om ändring konsumenttjänstlagen (1985:716)

 Härigenom föreskrivs att 5, 9, 15, 21 och 33 §§ konsumenttjänstlagen

(1985:716) skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 §1

--------------------------------------------------------------------

 Näringsidkaren skall särskilt Näringsidkaren skall särskilt

iaktta att tjänsten inte utförs iaktta att tjänsten inte utförs

 1. i strid mot sådana 1. i strid mot sådana författ-

författningsföreskrifter eller ningsföreskrifter eller myndig-

myndighetsbeslut som hetsbeslut som väsentligen syf-

väsentligen syftar till att tar till att säkerställa att före-

säkerställa att föremålet för målet för tjänsten är tillförlitligt

tjänsten är tillförlitligt från från säkerhetssynpunkt, eller

säkerhetssynpunkt, eller 2. i strid mot förbud enligt

 2. i strid mot förbud enligt 6 § produktsäkerhetslagen

4 § marknadsföringslagen (1988:1604) eller 17 § mark-

(1975:1418) eller 6 § produktsä- nadsföringslagen (0000:0000).

kerhetslagen (1988:1604).

 9 §2

 Tjänsten skall anses felaktig, om resultatet avviker från

 1. vad konsumenten med hänsyn till 4 § har rätt att kräva, även om avvikelsen

beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse,

 2. sådana föreskrifter eller myndighetsbeslut som väsentligen syftar till att

säkerställa att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt,

eller

 3. vad som därutöver får anses avtalat.

--------------------------------------------------------------------

 Tjänsten skall också anses Tjänsten skall också anses

felaktig, om den har utförts i felaktig, om den har utförts i

strid mot förbud enligt 4 § strid mot förbud enligt 6 §

marknadsföringslagen produktsäkerhetslagen

(1975:1418) eller 6 § (1988:1604) eller 17 §

produktsäkerhetslagen marknadsföringslagen (0000:0000)

(1988:1604) eller om näringsid- eller om näringsidkaren inte har

karen inte har utfört sådant utfört sådant tilläggsarbete som

tilläggsarbete som han är skyl- han är skyldig att utföra enligt

dig att utföra enligt 8 § tredje 8 § tredje stycket.

stycket.

 15 §3

 Avser tjänsten förvaring av en lös sak gäller i stället för vad som sägs i 9,

10 och 12-14 §§ att tjänsten skall anses felaktig, om förvaringen anordnas på

ett sätt som avviker från

 1. vad konsumenten med hänsyn till 4 § har rätt att kräva, även om avvikelsen

beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse,

 2. sådana författningsföreskrifter eller myndighetsbeslut som väsentligen

syftar till att säkerställa att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från

säkerhetssynpunkt, eller

 3. vad som därutöver får anses avtalat.

--------------------------------------------------------------------

 Tjänsten skall också anses Tjänsten skall också anses

felaktig, om förvaringen anord- felaktig, om förvaringen

nas i strid mot förbud enligt anordnas i strid mot förbud

4 § marknadsföringslagen enligt 6 § produktsäkerhetslagen

(1975:1418) eller 6 § produktsä- (1988:1604) eller 17 § mark-

kerhetslagen (1988:1604) eller nadsföringslagen (0000:0000)

på ett sätt som avviker från eller på ett sätt som avviker från

sådana uppgifter enligt 10 § som sådana uppgifter enligt 10 § som

inte har rättats på ett tydligt inte har rättats på ett tydligt

sätt. sätt.

 21 §4

 Avhjälps inte felet enligt vad som sägs i 20 §, får konsumenten göra avdrag på

priset.

--------------------------------------------------------------------

 Om syftet med tjänsten i Om syftet med tjänsten i

huvudsak är förfelat och nä- huvudsak är förfelat och

ringsidkaren insett eller bort näringsidkaren insett eller bort

inse detta, får konsumenten i inse detta, får konsumenten i

stället häva avtalet. Detsamma stället häva avtalet. Detsamma

gäller, om tjänsten har utförts i gäller, om tjänsten har utförts i

strid mot förbud enligt 4 § strid mot förbud enligt 6 §

marknadsföringslagen produktsäkerhetslagen

(1975:1418) eller 6 § produkt- (1988:1604) eller 17 § mark-

säkerhetslagen (1988:1604). nadsföringslagen (0000:000).

 Har tjänsten utförts till en Har tjänsten utförts till en

del och finns det starka skäl del och finns det starka skäl

att anta att den inte kommer att anta att den inte kommer

att fullföljas utan fel av vä- att fullföljas utan fel av vä-

sentlig betydelse för konsu- sentlig betydelse för konsu-

menten får denne häva avtalet menten får denne häva avtalet

beträffande återstående del. Är beträffande återstående del. Är

felet sådant att syftet med felet sådant att syftet med

tjänsten i huvudsak är förfelat tjänsten i huvudsak är förfelat

och näringsidkaren insett eller och näringsidkaren insett eller

bort inse detta eller utförs bort inse detta eller utförs

tjänsten i strid mot förbud tjänsten i strid mot förbud

enligt 4 § marknadsföringslagen enligt 6 § produktsäkerhetslagen

eller 6 § produktsäkerhetslagen, eller 17 § marknadsföringslagen,

får konsumenten i stället häva får konsumenten i stället häva

avtalet i dess helhet. avtalet i dess helhet.

 Om det redan innan tjänsten har påbörjats finns starka skäl att

anta att den inte kommer att utföras utan fel av väsentlig betydelse för

konsumenten, får denne häva avtalet.

 33 §5

 Har någon som avses i 10 § första stycket 2 eller 3 uppsåtligen eller av

vårdslöshet lämnat vilseledande uppgifter av betydelse för bedömningen av

tjänstens beskaffenhet eller ändamålsenlighet och är tjänsten på grund därav

felaktig enligt 10 § eller 15 § andra stycket, är han skyldig att ersätta

konsumenten skada som denne därigenom tillfogas.

--------------------------------------------------------------------

 Har någon som avses i 10 § Har någon som avses i 10 §

första stycket 2 eller 3 första stycket 2 eller 3

underlåtit att lämna sådan underlåtit att lämna

information av betydelse för säkerhetsinformation som han

bedömningen av tjänstens enligt 5 § produktsäkerhetslagen

beskaffenhet eller (1988:1604) har ålagts att lämna

ändamålsenlighet som han enligt eller sådan information av

marknadsföringslagen betydelse för bedömningen av

(1975:1418) har ålagts att tjänstens beskaffenhet eller

lämna eller säkerhetsinformation ändamålsenlighet som han enligt

som han enligt 5 § produktsä- marknadsföringslagen (0000:000)

kerhetslagen (1988:1604) har har ålagts att lämna och kan

ålagts att lämna och kan under- underlåtenheten antas ha

låtenheten antas ha inverkat på inverkat på avtalet om tjänsten,

avtalet om tjänsten, är han är han skyldig att ersätta

skyldig att ersätta konsumenten konsumenten skada som denne

skada som denne därigenom till- därigenom tillfogas.

fogas.

 Skadeståndsskyldigheten enligt första eller andra stycket omfattar även

ersättning för skada på föremålet för tjänsten eller på annan egendom som

tillhör konsumenten eller någon medlem av hans hushåll.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

**FOOTNOTES**

 1Senaste lydelse 1988:1608.

 2Senaste lydelse 1988:1608.

 3Senaste lydelse 1988:1608.

 4Senaste lydelse 1990:935.

 5Senaste lydelse 1988:1608.

2.8 Förslag till lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932)

 Härigenom föreskrivs att 18 och 19 §§ konsumentköplagen (1990:932) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 §

--------------------------------------------------------------------

 Varan är felaktig, om den Varan är felaktig, om den

 1. säljs i strid mot ett för- 1. säljs i strid mot ett för-

bud enligt 4 § marknadsförings- bud enligt 6 § produktsäker-

lagen (1975:1418) eller 6 § hetslagen (1988:1604) eller 17 §

produktsäkerhetslagen marknadsföringslagen (0000:0000)

(1988:1604) eller mot ett eller mot ett annat försäljnings-

annat försäljningsförbud som har förbud som har meddelats i

meddelats i författning eller författning eller av en myndig-

av en myndighet väsentligen i het väsentligen i syfte att före-

syfte att förebygga att den som bygga att den som använder varan

använder varan drabbas av ohälsa drabbas av ohälsa eller olycks-

eller olycksfall eller för att fall eller för att annars hindra

annars hindra användning av en användning av en vara som inte är

vara som inte är tillförlitlig tillförlitlig från

från säkerhetssynpunkt, eller säkerhetssynpunkt eller

 2. är så bristfällig att dess 2. är så bristfällig att dess

användning medför påtaglig fara användning medför påtaglig fara för

för liv eller hälsa. liv eller hälsa.

 19 §

 Fel föreligger även om varan inte överensstämmer med sådana uppgifter om

varans egenskaper eller användning som säljaren har lämnat vid marknadsföringen

av varan eller annars före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet.

 Varan skall vidare anses felaktig, om den inte överensstämmer med sådana

uppgifter om dess egenskaper eller användning som någon annan än säljaren, i

tidigare säljled eller för säljarens räkning, har lämnat vid marknadsföringen av

varan före köpet och som kan antas ha inverkat på köpet. Varan skall dock inte

anses felaktig, om säljaren varken kände till eller borde ha känt till

uppgifterna.

 Första och andra styckena gäller inte, om uppgifterna har rättats i tid på ett

tydligt sätt.

--------------------------------------------------------------------

 Varan är felaktig också om Varan är felaktig också om

säljaren har underlåtit att lämna säljaren har underlåtit att efter

sådan information om varans åläggande enligt produktsäker-

egenskaper eller användning hetslagen (1988:1604) lämna

som han enligt marknadsförings- säkerhetsinformation om varan

lagen (1975:1418) har ålagts eller underlåtit att lämna sådan

att lämna eller underlåtit att information om varans egenska-

efter åläggande enligt produktsä- per eller användning som han

kerhetslagen (1988:1604) lämna enligt marknadsföringslagen

säkerhetsinformation om varan. (0000:000) har ålagts att lämna.

Detsamma gäller om åläggandet har Detsamma gäller om åläggandet har

meddelats varans tillverkare meddelats varans tillverkare

eller någon annan som i eller någon annan som i tidigare

tidigare säljled tagit säljled tagit befattning med

befattning med varan och sälja- varan och säljaren har känt till

ren har känt till eller borde eller borde ha känt till under-

ha känt till underlåtenheten att låtenheten att fullgöra åläggandet.

fullgöra åläggandet. En En förutsättning för att varan

förutsättning för att varan skall skall anses felaktig enligt

anses felaktig enligt detta detta stycke är dock att under-

stycke är dock att underlåten- låtenheten kan antas ha inverkat

heten kan antas ha inverkat på på köpet.

köpet.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.9 Förslag till lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601)

 Härigenom föreskrivs att 14 § prisinformationslagen (1991:601) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

--------------------------------------------------------------------

 Om en näringsidkare inte läm- Om en näringsidkare inte läm-

nar prisinformation enligt nar prisinformation enligt

denna lag, skall marknadsfö- denna lag, skall marknadsfö-

ringslagen (1975:1418) tilläm- ringslagen (0000:0000) tilläm-

pas. Prisinformation enligt pas.Prisinformation enligt

denna lag skall därvid anses denna lag skall därvid anses

vara sådan information av sär- vara sådan information av

skild betydelse från konsument- särskild betydelse från kon-

synpunkt som avses i 3 § första sumentsynpunkt som avses i 4 §

stycket marknadsföringslagen. andra stycket mark-

 nadsföringslagen.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.10 Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 8 och 15 §§ konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om underlåtelse att I fråga om underlåtelse att

lämna information som anges i 6 lämna information som anges i 6

och 7 §§ eller som annars är av och 7 §§ eller som annars är av

särskild betydelse från kon- särskild betydelse från kon-

sumentsynpunkt gäller mark- sumentsynpunkt gäller mark-

nadsföringslagen (1975:1418). nadsföringslagen (0000:0000).

 15 §

--------------------------------------------------------------------

 Om en näringsidkare för sin Om en näringsidkare för sin

egen eller någon annans räkning egen eller någon annans räkning

säljer en vara utan att iaktta säljer en vara utan att iaktta

vad som sägs i 14 §, skall det vad som sägs i 14 §, skall det

anses utgöra en sådan handling anses utgöra en sådan handling

som avses i 2 § marknads- som avses i 14 § marknadsförings-

föringslagen (1975:1418). lagen (0000:000).

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1672) om paketresor

 Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1992:1672) om paketresor skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 §

 Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrer innehåller information

enligt 5 § första stycket.

 Arrangören och återförsäljaren ansvarar för att information lämnas enligt 6 §.

--------------------------------------------------------------------

 I fråga om underlåtelse att I fråga om underlåtelse att

lämna information enligt 5 och lämna information enligt 5 och

6 §§ skall marknadsföringslagen 6 §§ skall marknadsföringslagen

(1975:1418) tillämpas. (0000:000) tillämpas.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

2.12 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

 Härigenom föreskrivs att 14 § tobakslagen (1993:581) skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §

--------------------------------------------------------------------

 Marknadsföringsåtgärd som Marknadsföringsåtgärd som

strider mot 12 § skall vid strider mot 12 § skall vid till-

tilllämpningen av marknadsfö- lämpningen av marknadsfö-

ringslagen (1975:1418) anses ringslagen (0000:000) anses

vara otillbörlig mot konsumen- vara otillbörlig mot konsumen-

ter. ter.

************

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

Lagrådets yttrande

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-10-07

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 8 september 1994 (Civildepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till marknadsföringslag, m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättschefen Lotty Nordling,

kammarrättsassessorn Maria[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN] och hovrättsassessorn Cecilia

Renfors.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till marknadsföringslag

8 §

I 8 § av det remitterade förslaget till ny marknadsföringslag har upptagits en

bestämmelse som förbjuder en näringsidkare att vid marknadsföringen använda

efterbildningar som är vilseledande genom att de lätt kan förväxlas med någon

annan näringsidkares kända och särpräglade produkter. Bestämmelsen går tillbaka

på ett förslag av marknadsföringsutredningen som dessutom föreslog en uttrycklig

bestämmelse om att en efterbildning inte skall anses otillåten, om utformningen

huvudsakligen tjänar till att göra varan funktionell (12 § första stycket i ut-

redningsförslaget).

 Det av utredningen föreslagna undantaget för funktionella efterbildningar

kritiserades av Sveriges Advokatsamfund såsom varande alltför vidsträckt. I

sammanhanget hänvisade samfundet till EG-direktivet 89/104/EEG och anförde att

det ofta inte går att särskilja vad som är en funktionell utformning. Också

Sveriges Marknadsföringsförbund ansåg att det föreslagna undantaget för

funktionella efterbildningar blivit alltför vidsträckt och menade att den

teoretiska distinktionen mellan formgivningens estetiska och funktionella sida

är föråldrad.

 I kommentaren till det remitterade förslaget redovisas Marknadsdomstolens

praxis. Där sägs att domstolen som en förutsättning för förbud mot utnyttjande

av efterbildning kräver att det efterbildade objektet är särpräglat och känt på

marknaden. I frågan om vad som skall anses vara särpräglat har domstolen uttalat

att avgörande för bedömningen skall vara att utformningen huvudsakligen har en

särskiljande funktion, dvs. har till ändamål främst att ge varan ett utseende

som i estetiskt hänseende skiljer den från andra varor. "En varuutformning som

huvudsakligen tjänar att göra varan ändamålsenlig och således är tekniskt eller

funktionellt betingad kan inte i sammanhanget betraktas som särpräglad. En sådan

utformning måste, enligt Marknadsdomstolen, få vara tillgänglig för envar, om

inte annat följer av särskild lagstiftning. Detta gäller även om alternativa

tekniska lösningar står till buds". Vidare sägs att i de fall yrkanden om förbud

har ogillats av Marknadsdomstolen, det har skett med hänvisning till att

produktutformningen har varit tekniskt eller funktionellt betingad och därigenom

inte särpräglad.

 Det remitterade förslaget har enligt vad som anges i remissen utformats så att

det faller inom ramen för Marknadsdomstolens praxis. Någon ändring i sak synes

alltså inte vara avsedd. I stället för det uttryckliga undantag som utredningen

föreslagit för funktionella efterbildningar har som framgått av det föregående

regeringen nöjt sig med att föreslå att förbudet mot vilseledande

efterbildningar endast skall avse "särpräglade" produkter. Lagrådet vill

ifrågasätta om det inte hade varit bättre med en uttrycklig bestämmelse i ämnet.

Det torde vara ett konsumentintresse att exempelvis reservdelar till välkända

bilmärken tillverkas och säljs också av andra än av bilfabrikanterna och deras

auktoriserade återförsäljare. Med en uttrycklig bestämmelse av det slag som

utredningen föreslagit skulle det bli klart att marknadsföringslagen inte lägger

hinder i vägen för handel med s.k. piratdelar av nu ifrågavarande slag. Lagrådet

föreslår därför att till den föreslagna 8 § läggs en ny andra mening av följande

lydelse: "Det gäller dock inte efterbildningar vilkas utformning huvudsakligen

tjänar till att göra varan funktionell".

44 §

I 44 § föreskrivs att en dom där frågan om förbud enligt 14 eller 17 § eller

åläggande enligt 15 § har prövats, hindrar att en ny talan enligt 14, 15 eller

17 § väcks med anledning av marknadsföringen. I motiven sägs bl.a. att

bestämmelsen inte innebär någon utvidgning av rättskraften på svarandensidan i

förhållande till vad som gäller för tvistemål i allmänhet. En ny förbudstalan

kan väckas mot andra näringsidkare som bedriver identiska kampanjer som den

domen avser. Enligt remissen innebär bestämmelsen i stället en utsträckning av

rättskraftens omfattning på kärandesidan; en dom hindrar varje taleberättigad

att väcka talan mot samma svarande om samma marknadsföring.

 Ett förbud eller åläggande kan enligt förslaget riktas inte bara mot

näringsidkaren utan också mot en anställd hos denne och någon annan som handlar

på näringsidkarens vägnar. Ett förbud enligt 14 § kan dessutom riktas mot var

och en som i övrigt väsentligt har bidragit till marknadsföringen.

 Det framgår inte klart av remissen om det är meningen att rättskraftsregeln -

för det fall en dom rörande ett förbud eller åläggande har meddelats mot

näringsidkaren - skall hindra att ett förbud eller åläggande senare riktas också

mot någon av de övriga personer som anges i lagrummen. Den omständigheten att

annan person än näringsidkaren utför vissa marknadsföringsåtgärder kan

emellertid inte i och för sig anses innebära att dessa åtgärder utgör en annan

marknadsföring än den som näringsidkaren direkt medverkar i. En viss

reklamkampanj eller saluhållandet av en viss vara får alltså i detta sammanhang

anses utgöra en och samma marknadsföring oavsett om marknadsföringsåtgärderna

utförs av näringsidkaren själv eller t.ex. delvis av en reklambyrå. Lagtexten

innebär vid sådant förhållande att en dom mot näringsidkaren hindrar att

åtgärder senare vidtas mot någon av de andra personerna. Det kan ifrågasättas om

detta är en lämplig ordning.

 Även i ett annat avseende kan det ifrågasättas om inte rättskraftregeln får

alltför långtgående effekter. Enligt 12 § i nuvarande marknadsföringslag hindrar

ett beslut i fråga om förbud eller åläggande inte att samma fråga prövas på nytt

när ändrade förhållanden eller annat särskilt skäl föranleder det. I remissen

diskuteras behovet av en sådan regel mot bakgrund av de allmänna principer som

gäller i fråga om rättskraft för domar och beslut. Det sägs därvid bl.a. att

till den del omprövning motiveras av ändrade förhållanden en ny talan på sådan

grund torde kunna föras även utan en särbestämmelse om rätt att påkalla en

förnyad prövning av ett tidigare avgörande. I vart fall blir detta fallet, sägs

det vidare, om rättegångsbalkens tvistemålsregler görs direkt tillämpliga på

marknadsföringsmål.

 Enligt remissen saknas därför anledning att från dessa ändamålssynpunkter

behålla en särskild bestämmelse om rätt till omprövning. Övervägandena mynnar ut

i att en sådan bestämmelse inte skall tas med i den nya lagen.

 Det kan ifrågasättas om civilprocessrättens regler ger tillräcklig ledning för

bedömande av rättskraftens omfattning hos en dom som med stöd av

marknadsföringslagen förbjuder eller påbjuder en åtgärd eller ogillar ett

yrkande härom. Fråga blir också om vad som kommer att gälla i

rättskraftshänseende om man som föreslås i remissen inte bara slopar

särbestämmelsen om omprövning utan också inför den särskilda rättskraftsregeln i

44 §. Enligt Lagrådet torde förslaget begränsa möjligheterna till omprövning vid

ändrade förhållanden i jämförelse med vad som skulle gälla enligt allmänna

principer på området. Enligt Lagrådets mening skulle det vara av värde att

marknadsföringslagen innehåller uttryckliga regler om möjligheten till

omprövning vid ändrade marknadsförhållanden. Om det är meningen att 44 § endast

skall avse rättskraftens omfattning på kärandesidan bör den formuleras om, så

att det sägs ut att domen hindrar att en annan kärande väcker talan enligt 14,

15 eller 17 § med anledning av marknadsföringen.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Civildepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 november 1994

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],

Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

**********

Regeringen beslutar proposition 1994/95:123 Ny marknadsföringslag.

Rättsdatablad

--------------------------------------------------------------------

Författningsrubrik Bestämmelser som inför, Celexnummer för

 ändrar, upphäver eller bakomliggande EG-

 upprepar ett regler

 normgivningsbe-

 myndigande

--------------------------------------------------------------------

Marknadsföringslagen 37 § 384L0450/S