Regeringens proposition

1998/99:27

Ändringar i lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner

Prop.

1998/99:27

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 22 oktober 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anna[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Utrikesdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att straffbestämmelserna m.m. i lagen (1996:95)

om vissa internationella sanktioner skall kunna tillämpas vid

överträdelser av förbud i förhållande till tredje land i förordningar om

ekonomiska sanktioner som har beslutats av Europeiska gemenskapen,

även om dessa inte grundar sig på ett beslut eller en rekommendation av

Förenta nationernas säkerhetsråd.

Lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner 4

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner 7

3 Ärendet och dess beredning 8

4 Internationella sanktioner 9

5 Genomförande av sanktioner i Sverige 11

6 Straff vid överträdelser av vissa sanktionsbestämmelser 12

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner,

2. lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om

vissa internationella sanktioner

Härigenom föreskrivs att 1 3, 6, 8 och 15 §§ samt rubriken närmast

före 2 § lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag innehåller föreskrifter om genomförandet av internationella

sanktioner som

1. har beslutats eller rekommenderats av Förenta nationernas

säkerhetsråd i överensstämmelse med Förenta nationernas stadga, eller

2. har beslutats i överensstämmelse med bestämmelserna om en

gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Fördraget om Europeiska

unionen och som syftar till att upprätthålla eller återställa internationell

fred och säkerhet.

I lagen finns också föreskrifter

som gäller förordningar om

ekonomiska sanktioner som har

beslutats av Europeiska

gemenskapen.

Definition

Definitioner

2 §

Med blockerad stat avses i

denna lag en stat, ett område eller

något annat, exempelvis en

organisation eller en regim, som är

föremål för sanktioner enligt 1 §.

I denna lag avses med

blockerad stat: en stat, ett

område eller något annat,

exempelvis en organisation eller

en regim, som är föremål för

sanktioner enligt 1 § första stycket,

tredje land: en stat som inte

ingår i Europeiska unionen, eller

ett område eller något annat,

exempelvis en organisation eller

en regim, i en sådan stat.

3 §

Regeringen får förordna att

sanktioner enligt denna lag skall

genomföras med anledning av ett

beslut eller en rekommendation

som avses i 1 §. Förordnandet

skall överlämnas till riksdagen för

godkännande.

Regeringen får förordna att

sanktioner enligt denna lag skall

genomföras med anledning av ett

beslut eller en rekommendation

som avses i 1 § första stycket.

Förordnandet skall överlämnas till

riksdagen för godkännande.

Ett förordnande upphör att gälla,

1. om det inte har överlämnats till riksdagen för godkännande inom en

månad från det att regeringen meddelade förordnandet, eller

2. om riksdagen inte har godkänt det inom två månader från det att

förordnandet överlämnades till riksdagen.

Vid beräkning av tid för riksdagens godkännande enligt andra stycket 2

skall man bortse från tid då riksdagen gör ett längre uppehåll i

kammarens arbete än en månad.

6 §

Regeringen skall så snart som möjligt upphäva ett förordnande enligt

3 § första stycket eller föreskrifter som har meddelats i enlighet med ett

sådant förordnande,

1. när och i samma utsträckning

som ett sådant beslut eller en

sådan rekommendation som avses

i 1 § har upphävts eller upphört att

gälla, eller

2. om förhållandena har ändrats

så att syftet med ett sådant beslut

som avses i 1 § 2 inte längre finns

kvar.

1. när och i samma utsträckning

som ett sådant beslut eller en

sådan rekommendation som avses

i 1 § första stycket har upphävts

eller upphört att gälla, eller

2. om förhållandena har ändrats

så att syftet med ett sådant beslut

som avses i 1 § första stycket 2

inte längre finns kvar.

Regeringen skall också så snart som möjligt upphäva föreskrifter som

har meddelats i enlighet med ett förordnande enligt 3 § första stycket, om

förordnandet har upphört att gälla enligt 3 § andra stycket.

.

8 §

Den som uppsåtligen bryter mot förbud som har meddelats enligt 4 §

döms till böter eller till fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt,

till fängelse i högst fyra år. Den som har begått gärningen av grov

oaktsamhet döms till böter eller till fängelse i högst sex månader.

Första stycket gäller också den

som bryter mot förbud i en

förordning om ekonomiska

sanktioner som har beslutats av

Europeiska gemenskapen med

anledning av ett sådant beslut eller

en sådan rekommendation som

avses i 1 § 1.

Första stycket gäller också den

som bryter mot förbud i

förhållande till tredje land i en

förordning om ekonomiska

sanktioner som har beslutats av

Europeiska gemenskapen

1. med stöd av artikel 73g eller

artikel 228a i Fördraget om

upprättandet av Europeiska

gemenskapen, eller

2. före den 1 november 1993

med anledning av ett sådant beslut

eller en sådan rekommendation

som avses i 1 § första stycket 1.

Till ansvar enligt denna paragraf skall inte dömas om brottet är ringa.

Till ansvar skall inte heller dömas för anstiftan av eller medhjälp till en

gärning som avses i denna paragraf.

15 §

Regeringen skall i Svensk

författningssamling ge till känna

vilka förordningar om ekonomiska

sanktioner som har beslutats av

Europeiska gemenskapen med

anledning av sådana beslut eller

rekommendationer som avses i

1 § 1 och för vilka straffansvar

därför gäller här i landet direkt

enligt 8 § andra stycket.

Regeringen skall i Svensk

författningssamling ge till känna

vilka förordningar om ekonomiska

sanktioner som har beslutats av

Europeiska gemenskapen och för

vilka straffansvar gäller här i

landet direkt enligt 8 § andra

stycket.

_____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om

vissa internationella sanktioner

Härigenom föreskrivs att 8 § lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Den som uppsåtligen bryter mot förbud som har meddelats enligt 4 §

döms till böter eller till fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt,

till fängelse i högst fyra år. Den som har begått gärningen av grov

oaktsamhet döms till böter eller till fängelse i högst sex månader.

Första stycket gäller också den som bryter mot förbud i förhållande till

tredje land i en förordning om ekonomiska sanktioner som har beslutats

av Europeiska gemenskapen

1. med stöd av artikel 73g eller

artikel 228a i Fördraget om

upprättandet av Europeiska

gemenskapen, eller

1. med stöd av artikel 60 eller

artikel 301 i Fördraget om

upprättandet av Europeiska

gemenskapen, eller

2. före den 1 november 1993 med anledning av ett sådant beslut eller

en sådan rekommendation som avses i 1 § första stycket 1.

Till ansvar enligt denna paragraf skall inte dömas om brottet är ringa.

Till ansvar skall inte heller dömas för anstiftan av eller medhjälp till en

gärning som avses i denna paragraf.

____________

Denna lag träder i kraft den dag som regeringen bestämmer.

3 Ärendet och dess beredning

Straffbestämmelserna i 8 § andra stycket lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner (sanktionslagen) gäller brott mot förbud i en

förordning om ekonomiska sanktioner som har beslutats av Europeiska

gemenskapen (EG) med anledning av ett beslut eller en rekommendation

av Förenta nationernas (FN:s) säkerhetsråd i överensstämmelse med

FN:s stadga.

Genom lagen (1998:309) om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner (bet. 1997/98:UU24, rskr. 1997/98:248)

infördes en ny paragraf, 16 §, i sanktionslagen. Lagändringen innebär

bl.a. att straffbestämmelserna i 8 § sanktionslagen skall tillämpas också i

fråga om överträdelser av förbud i en förordning om ekonomiska

sanktioner som har beslutats av EG med anledning av ett beslut om

sanktioner som har fattats i överensstämmelse med bestämmelserna om

en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Fördraget om Europeiska

unionen (Unionsfördraget) och som syftar till att upprätthålla eller

återställa internationell fred och säkerhet, dvs. även om rådsförordningen

inte har beslutats med anledning av ett beslut eller en rekommendation av

FN:s säkerhetsråd.

Lagändringen trädde i kraft den 1 juli 1998 och gäller till och med den

31 december 1998. Den kom till på initiativ av Utrikesutskottet och hade

sin bakgrund i att medlemsstaterna i Europeiska unionens råd den 19

mars 1998 på grundval av artikel J 2 i Unionsfördraget enhälligt hade

beslutat om en gemensam ståndpunkt, 98/240/GUSP, om restriktiva

åtgärder mot Förbundsrepubliken Jugoslavien (EGT nr L 95, 27.3.1998,

s.1). Vissa av dessa restriktiva åtgärder förutsatte åtgärder på

gemenskapsnivå. Rådet beslutade därför med stöd av artiklarna 73g och

228a i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EG-

fördraget) förordningen (EG) nr 926/98 av den 27 april 1998 om att

inskränka vissa ekonomiska förbindelser med Förbundsrepubliken

Jugoslavien (EGT nr L 130, 1.5.1998, s. 1).

Rådets förordning (EG) nr 926/98 beslutades inte med anledning av ett

beslut eller en rekommendation av FN.s säkerhetsråd.

Straffbestämmelserna i 8 § sanktionslagen kunde därför inte tillämpas på

överträdelser av sanktionerna.

Utrikesutskottet anförde i sitt betänkande (bet. 1997/98:UU24 s. 4) att

riksdagen har ett legitimt intresse av att ingående diskutera dessa frågor

för att på grundval av en debatt kunna fatta mera principiella och

övergripande beslut. Utskottet föreslog av detta skäl att lagändringen

skulle ges en tidsbegränsad giltighet och att regeringen borde återkomma

med en proposition som kan behandlas av riksdagen i sådan tid att en ny

lag kan träda i kraft till årsskiftet.

Inom Utrikesdepartementet har i juni 1998 upprättats en promemoria

om ändringar i sanktionslagen. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1.

Promemorian har remissbehandlats. Remissyttranden har kommit in från

Hovrätten över Skåne och Blekinge, Riksåklagaren, Kommerskollegium,

Generaltullstyrelsen, Finansinspektionen, Sveriges Industriförbund och

Svenska Bankföreningen. Remissvaren finns tillgängliga i

lagstiftningsärendet (UD98/1152/ERS).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 8 oktober 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 2. Lagrådets yttrande bifogas som

bilaga 3. Lagrådets synpunkter har godtagits av regeringen. Detta har

föranlett att regeringen föreslår ett tillägg till 1 § och följdändringar i 2,

3, 6 och 8 §§.

4 Internationella sanktioner

Sanktioner inom FN

Enligt FN-stadgan kan FN:s säkerhetsråd under vissa förhållanden anta

resolutioner om ekonomiska och andra sanktioner av icke militär natur i

syfte att upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet.

Sådana resolutioner kan ges i form av bindande beslut eller

rekommendationer. En stat som är medlem i FN är enligt FN-stadgan

skyldig att godta och verkställa säkerhetsrådets bindande beslut om

sådana sanktioner. En rekommendation av rådet är däremot endast en

uppmaning till medlemsstaterna utan beslutets bindande kraft.

För att en resolution om sanktioner skall få rättsverkningar för enskilda

fysiska och juridiska personer krävs att den genomförs i nationell

lagstiftning.

Sanktioner inom EU

Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken

Beslut om sanktioner kan fattas inom Europeiska unionen (EU) av rådet

inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken

(GUSP). Beslutet kan fattas med anledning av ett beslut eller en

rekommendation av FN:s säkerhetsråd. Ett sådant beslut kan också fattas

självständigt utan ett föregående FN-beslut.

I början av 1970-talet inledde de dåvarande medlemsländerna i EG ett

mellanstatligt samarbete i utrikespolitiska frågor, det europeiska politiska

samarbetet (EPS). En successiv fördjupning av detta samarbete skedde

och år 1987, i samband med ikrafträdandet av den s.k. enhetsakten, kom

arrangemanget att lyftas in i EG:s formella regelverk. Den mellanstatliga

karaktären av detta samarbete påverkades emellertid inte.

Inom ramen för samarbetet i EPS beslutade medlemsländerna om

kollektiva sanktioner som ett medel i utrikespolitiskt syfte. Det rörde sig

t.ex. om inskränkningar i besöksutbyte, hemkallande av diplomatisk

personal och begränsningar eller avbrytande av bistånd och

handelsförbindelser.

Genom Unionsfördraget ersattes samarbetet inom EPS av GUSP.

GUSP regleras i avdelning V i Unionsfördraget. I syfte att uppnå målen

för GUSP har medlemsstaterna i rådet i flera fall fattat beslut om

sanktioner. De har oftast fattats med anledning av ett FN-beslut, men på

senare tid har medlemsstaterna i rådet i några fall fattat beslut om

sanktioner utan ett föregående beslut eller en rekommendation av FN:s

säkerhetsråd.

Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skall enligt artikel

J 1 ha som mål

 att skydda unionens gemensamma värden, grundläggande intressen och

oavhängighet,

 att på alla sätt stärka unionens och dess medlemsstaters säkerhet,

 att bevara freden och stärka den internationella säkerheten i överens-

stämmelse med grundsatserna i Förenta nationernas stadga, principerna i

Helsingforsavtalets slutakt och målen i Parisstadgan,

 att främja det internationella samarbetet och att utveckla och befästa

demokratin och rättsstatsprincipen samt respekten för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna.

 Enligt Unionsfördraget kan beslut inom GUSP vara av två olika slag.

Det rör sig för det första om beslut om gemensamma ståndpunkter enligt

artikel J 2. En gemensam ståndpunkt skall vara vägledande för varje

lands nationella politik och dess uppträdande inom internationella

organisationer och på internationella konferenser. Det andra slaget av

beslut regleras i artikel J 3 och avser beslut om gemensamma åtgärder.

Rådet skall på grundval av allmänna riktlinjer från Europeiska rådet

besluta att en fråga skall bli föremål för en gemensam åtgärd. Beslut om

en gemensam ståndpunkt eller om en gemensam åtgärd fattas av

ministerrådet och skall alltid vara enhälligt. Rådet kan dock enhälligt

besluta vilka frågor under den gemensamma åtgärdens förlopp som kan

avgöras med kvalificerad majoritet.

Ett beslut inom GUSP att införa sanktioner fattas i form av en

gemensam ståndpunkt eller en gemensam åtgärd.

Genom Amsterdamfördraget införs ett nytt beslutsinstrument inom

ramen för GUSP, nämligen gemensamma strategier. Gemensamma

strategier skall beslutas enhälligt av Europeiska rådet i frågor där

medlemsstaterna har viktiga gemensamma intressen. De gemensamma

strategierna förutses bli mer omfattande och detaljerade än de allmänna

riktlinjerna. Rådets uppgift blir att fatta de beslut som behövs för att

fastställa och genomföra den gemensamma politiken.

Genom Amsterdamfördraget definieras användningsområdet för de

befintliga beslutsinstrumenten gemensam åtgärd och gemensam

ståndpunkt. De gemensamma åtgärderna skall avse specifika situationer

där operativa insatser från unionens sida anses nödvändiga (artikel J 4.1)

De gemensamma ståndpunkterna skall ange unionens inställning till en

särskild fråga av geografisk eller tematisk karaktär (artikel J 5).

Enligt Amsterdamfördraget skall huvudregeln alltjämt vara att beslut

inom ramen för GUSP fattas med enhällighet (artikel J 13.1). I syfte att

effektivisera beslutsfattandet införs emellertid en möjlighet att fatta

beslut om en gemensam åtgärd eller en gemensam ståndpunkt med

kvalificerad majoritet (artikel J 13.2). Beslut med kvalificerad majoritet

förutsätter att beslutet fattas på grundval av en gemensam strategi. En

medlemsstat kan av viktiga och uttalade skäl som rör nationell politik

motsätta sig att beslut fattas med kvalificerad majoritet. Alla beslut som

har militära eller försvarsmässiga konsekvenser skall också fattas med

enhällighet. Beslut om en gemensam strategi fattas, som tidigare nämnts,

med enhällighet.

Genomförande av sanktioner inom EU

Ett beslut om ekonomiska sanktioner inom GUSP är inte omedelbart

tillämpligt i medlemsstaterna. Ett sådant beslut måste omvandlas i

konkreta åtgärder antingen på nationell nivå eller om åtgärderna faller

inom ramen för gemenskapens kompetens på gemenskapsnivå som är

bindande för medlemsstaterna. Artikel 228a i EG-fördraget reglerar hur

genomförande av sanktioner på gemenskapsnivå skall gå till.

I artikeln föreskrivs följande. Om en gemensam ståndpunkt eller en

gemensam åtgärd som har beslutats enligt bestämmelserna om en

gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Unionsfördraget förutsätter ett

handlande från gemenskapens sida som helt eller delvis avbryter eller

begränsar de ekonomiska förbindelserna med ett eller flera tredje länder,

skall rådet besluta om de brådskande åtgärder som är nödvändiga. Beslut

fattas av rådet med kvalificerad majoritet på förslag från kommissionen.

Enligt artikel 73g i EG-fördraget kan rådet i sådana fall också vidta

nödvändiga brådskande åtgärder gentemot berörda tredje länder vad

gäller kapitalrörelser och betalningar.

För att artikel 73g eller artikel 228a skall kunna tillämpas förutsätts

alltså ett beslut inom ramen för det mellanstatliga samarbetet i GUSP om

en gemensam ståndpunkt eller om en gemensam åtgärd enligt artikel J 2

respektive J 3 i Unionsfördraget.

5 Genomförande av sanktioner i Sverige

Sanktioner som har beslutats av FN:s säkerhetsråd eller av EU inom

ramen för GUSP-samarbetet genomförs i allmänhet genom

rådsförordningar, när gemenskapen har kompetens på det område som

sanktionerna gäller. Rådsförordningarna är bindande och direkt

tillämpliga i varje medlemsstat. Någon nationell lagstiftningsåtgärd är

inte tillåten i de frågor som regleras av förordningarna.

På områden där gemenskapen saknar kompetens eller där

gemenskapen avstår från att utnyttja sin lagstiftningskompetens kan det

bli nödvändigt att genomföra FN- eller GUSP-sanktioner på nationell

nivå. För detta ändamål har ett särskilt förfarande tillskapats genom

sanktionslagen (jfr prop. 1995/96:35, bet. 1995/96:UU12, rskr.

1995/96:168).

Sanktionslagen är uppbyggd som en s.k. fullmaktslag. Regeringen kan

enligt 3 § sanktionslagen förordna att sanktioner som har beslutats av

FN:s säkerhetsråd i överensstämmelse med FN-stadgan eller sanktioner

som har beslutats i överensstämmelse med GUSP-bestämmelserna i

Unionsfördraget och som syftar till att upprätthålla eller återställa

internationell fred och säkerhet skall genomföras. För att genomföra

sådana sanktioner får regeringen enligt 4 § sanktionslagen meddela

föreskrifter om förbud i förhållande till en blockerad stat i fråga om

utlänningars vistelse här i landet, in- eller utförsel av varor, pengar eller

andra tillgångar, tillverkning, kommunikationer, kreditgivning,

näringsverksamhet, trafik eller undervisning och utbildning.

I sanktionslagen finns också bestämmelser om straff för den som

bryter mot ett förbud som har meddelats enligt sanktionslagen (8 § första

stycket). I lagen finns också bestämmelser om straff för den som bryter

mot ett förbud i en förordning om ekonomiska sanktioner som har

beslutats av EG med anledning av ett beslut av FN:s säkerhetsråd (8 §

andra stycket). Till straffbestämmelserna är också bundna vissa andra

bestämmelser om åtal, förverkande m.m. i 9 15 §§.

Som har framgått av det föregående (avsnitt 3) finns numera en

tidsbegränsad bestämmelse om straff för den som bryter mot ett förbud i

en förordning som har beslutats av EG med anledning av ett beslut om

sanktioner som har fattats i överensstämmelse med bestämmelserna om

en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Unionsfördraget och som

syftar till att upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet

(16 §). Sistnämnda bestämmelse upphör att gälla i och med utgången av

år 1998.

6 Straff vid överträdelser av vissa

sanktionsbestämmelser

Regeringens förslag: Straffbestämmelserna i 8 § sanktionslagen skall

tillämpas på överträdelser av förbud i förhållande till tredje land i en

förordning om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG med

stöd av artikel 73g eller artikel 228a i EG-fördraget, även om dessa

inte grundar sig på ett beslut eller en rekommendation av FN:s

säkerhetsråd.

 Med tredje land skall i detta sammanhang avses inte bara en stat

utanför EU utan även ett område eller något annat, exempelvis en

organisation eller en regim, i en sådan stat.

 Regeringen skall i Svensk författningssamling ge till känna alla

förordningar om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG och

för vilka straffansvar gäller direkt här i landet.

Promemorians förslag: Promemorians förslag motsvarar i huvudsak

regeringens förslag. Förutom en annan språklig och teknisk utformning

innebär regeringens förslag den skillnaden i sak i förhållande till

promemorians förslag att straffbestämmelserna i 8 § sanktionslagen blir

tillämpliga på överträdelser av förbud i alla förordningar om ekonomiska

sanktioner som har beslutats av EG, oavsett sanktionernas syfte.

Promemorians förslag är i detta hänseende inskränkt till sådana

sanktioner som syftar till att upprätthålla eller återställa internationell

fred och säkerhet.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. En sådan inställning redovisas av

Riksåklagaren, Kommerskollegium, Generaltullstyrelsen,

Finansinspektionen och Svenska Bankföreningen. Hovrätten över Skåne

och Blekinge anför att den föreslagna lagändringen ligger nära till hands

men att det finns anledning att fästa uppmärksamhet på de synpunkter av

rättssäkerhetskaraktär som framfördes i SOU 1995:28. Sveriges

Industriförbund är kritiskt mot att EU beslutar om sanktioner som inte är

förankrade i det globala samfundet, dvs. FN eller motsvarande

organisation. Industriförbundet säger sig av denna anledning inte kunna

stödja förslaget.

Skälen för regeringens förslag

Bakgrund

I 8 § första stycket sanktionslagen finns bestämmelser om straff för den

som bryter mot förbud som har meddelats enligt lagen. Enligt 8 § andra

stycket skall första stycket också gälla den som bryter mot förbud i en

förordning om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG med

anledning av ett beslut eller en rekommendation av FN:s säkerhetsråd.

I 16 § sanktionslagen finns en tidsbegränsad bestämmelse om straff för

den som bryter mot ett förbud i en förordning om ekonomiska sanktioner

som har beslutats av EG med anledning av ett beslut om sanktioner som

har beslutats i överensstämmelse med bestämmelserna om en gemensam

utrikes- och säkerhetspolitik och som syftar till att upprätthålla eller

återställa internationell fred och säkerhet. Den tidsbegränsade

bestämmelsen i 16 § infördes genom lagen (1998:309) om ändring i

lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner. Lagen trädde i kraft

den 1 juli 1998 och gäller till och med utgången av år 1998.

Bakgrunden till sistnämnda bestämmelse var de åtgärder som EG hade

beslutat om genom rådets förordning (EG) nr 926/98 av den 27 april

1998 om att inskränka vissa ekonomiska förbindelser med

Förbundsrepubliken Jugoslavien (EGT nr L 130, 1.5.1998, s. 1).

Förordningen baserade sig på den av rådet fastställda gemensamma

ståndpunkten av den 19 mars 1998 (98/240/GUSP) om restriktiva

åtgärder mot Förbundsrepubliken Jugoslavien (EGT nr L 95, 27.3.1998,

s. 1).

FN:s säkerhetsråd hade däremellan, den 31 mars 1998, i resolution

1160 (1998) beslutat om ett vapenembargo mot Förbundsrepubliken

Jugoslavien, inklusive Kosovo, och ett förbud mot beväpning och träning

för terroristaktiviteter där.

Rådets förordning, som i vissa avseenden går längre än säkerhetsrådets

beslut, kunde inte anses ha beslutats med anledning av ett FN-beslut om

sanktioner. Eftersom straffbestämmelsen i 8 § sanktionslagen förutsätter

att EG-beslutet har föregåtts av ett sådant FN-beslut, inrymde

sanktionslagen i sin dåvarande lydelse inte någon möjlighet att utdöma

straff för överträdelser av förbuden i rådets förordning (EG) nr 926/98.

Utrikesutskottet föreslog därför på eget initiativ att sanktionslagen

skulle ändras så att straff kan dömas ut för överträdelser av förbud som

har meddelats i EG-förordningar om ekonomiska sanktioner även i de

fall förordningarna inte har beslutats med anledning av ett FN-beslut

(bet. 1997/98:UU24).

Efter den nyss nämnda lagändringen har EG beslutat ytterligare tre

förordningar om ekonomiska sanktioner som inte grundar sig på FN-

beslut om sanktioner. Det är rådets förordning (EG) nr 1295/98 av den

22 juni 1998 om frysande av tillgångar som Förbundsrepubliken

Jugoslaviens och Serbiska republikens regeringar har utomlands (EGT nr

L 178, 23.6.1998, s. 33), rådets förordning (EG) nr 1607/98 av den 24

juli 1998 om förbud mot nya investeringar i Serbiska republiken (EGT nr

L 209, 25.7.1998, s. 16) och slutligen rådets förordning (EG) nr 1901/98

av den 7 september 1998 om förbud för jugoslaviska transportföretag att

flyga mellan Förbundsrepubliken Jugoslavien och Europeiska

gemenskapen (EGT nr L 248, 8.9.1998, s. 1). De två först nämnda

förordningarna har beslutats med stöd av artiklarna 73g och 228a i EG-

fördraget. Den tredje förordningen har beslutats med stöd av enbart

artikel 228a. Alla grundar sig på gemensamma ståndpunkter som

enhälligt har fastställts av rådet enligt artikel J 2 i Unionsfördraget.

EU-sanktioner utan FN-bakgrund

Sanktioner syftar bl.a. till att ändra en stats eller en parts beteende. För att

åtgärderna skall få så stor effekt som möjligt bör de i görligaste mån

genomföras globalt, efter beslut av FN:s säkerhetsråd. För ett sådant

beslut krävs att nio av säkerhetsrådets femton medlemmar röstar för och

att ingen av de fem ständiga rådsmedlemmarna röstar emot, dvs. utnyttjar

sin vetorätt.

FN-sanktioner har under 1990-talet kommit till ökad användning. Idag

är följande länder föremål för någon form av FN-sanktioner: Angola

(UNITA), Förbundsrepubliken Jugoslavien, Irak, Liberia, Libyen,

Rwanda, Sierra Leone, Somalia och Sudan.

Erfarenheten visar emellertid att det i vissa fall kan vara svårt för FN:s

säkerhetsråd att fatta beslut om sanktioner, bl.a. med hänsyn till

vetorätten. Det är dock sällsynt att ett resolutionsförslag i praktiken blir

föremål för veto. Av övergripande politiska skäl undviker rådets

medlemmar att driva ett förslag ända fram till ett formellt veto. En

överhängande risk för ett veto kan därför ibland vara tillräckligt för att ett

förslag om FN-sanktioner skall läggas åt sidan, utan att förslaget

dessförinnan förts till formell omröstning i säkerhetsrådet.

Som har redovisats i det föregående har EU möjlighet att besluta om

egna sanktioner. Unionen har utnyttjat denna möjlighet bara i några få

fall. Det har skett när det har funnits starka skäl att i enlighet med

unionens målsättning verka för att upprätthålla internationell fred och

säkerhet samt befästa respekten för mänskliga rättigheter och de

grundläggande friheterna. Så var fallet beträffande EU-sanktionerna från

våren 1998 mot Förbundsrepubliken Jugoslavien. Besluten låg i linje

med unionens fördragsmässiga mål att agera i överenstämmelse med

principerna i FN:s stadga. EU har också i dessa fall sökt bredast möjliga

uppslutning för sitt agerande i det internationella samfundet.

Enligt regeringens mening bör Sverige även i fortsättningen medverka

till att sanktioner kan beslutas inom EU, när detta efter noggrann

prövning bedöms nödvändigt för att nå målen för GUSP och ett beslut

eller en rekommendation i FN:s säkerhetsråd inte bedöms vara en

framkomlig väg.

Behovet av en straffbestämmelse i sanktionslagen

Det finns alltså anledning att anta att man inom EU också i framtiden kan

komma att besluta om ekonomiska sanktioner som inte har sin bakgrund

i beslut eller rekommendationer av FN:s säkerhetsråd. Förordningar om

ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG är direkt tillämpliga i

medlemsstaterna och innebär normalt förbud för medlemsstaterna eller

enskilda att vidta vissa åtgärder, t.ex. att investera i det land mot vilket

sanktionerna riktar sig.

För att det skall vara möjligt att effektivt upprätthålla sanktionerna

krävs att straff kan utdömas för brott mot dessa. Detta gäller i lika hög

grad förordningar som grundar sig på ett beslut om sanktioner inom EU

utan FN-bakgrund som sådana som har beslutats med anledning av ett

beslut eller en rekommendation av FN:s säkerhetsråd.

EG:s förordningar om ekonomiska sanktioner innehåller också

regelmässigt ett krav på medlemsstaterna att besluta om påföljder vid

överträdelser av bestämmelserna i förordningarna. Kravet på

bestämmelser om påföljd vid överträdelser av förbud meddelade i en

rådsförordning följer också av lojalitetsförpliktelsen i artikel 5 i EG-

fördraget. Enligt denna artikel skall medlemsstaterna vidta alla lämpliga

åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de

skyldigheter fullgörs som följer av fördraget eller av åtgärder som har

vidtagits av gemenskapens institutioner. I enlighet med

lojalitetsförpliktelsen i artikel 5 i EG-fördraget är medlemsstaterna

skyldiga att se till att direkt tillämpliga EG-regler i förordningar efterlevs

och att brott mot dessa beivras.

Medlemsstaterna kan i princip själva välja vilken typ av påföljd som

bör komma i fråga. EG-domstolen har fastställt några allmänna principer

som den anser bör gälla som grund för medlemsstaternas val av påföljder

(se mål C-68/88 Kommissionen mot Grekland, REG 1989, s. 2965 och

mål C-326/88[REDACTED_EFTERNAMN], REG 1990, s. 2911). Enligt EG-domstolen skall

medlemsstaterna se till att överträdelser av gemenskapsrätten

sanktioneras i enlighet med liknande materiella eller processuella

bestämmelser som gäller för överträdelser av nationella regler av samma

slag. Påföljderna skall vara effektiva och stå i rimlig proportion till

överträdelsen och ha avskräckande effekt.

Gemenskapsrätten innefattar alltså en skyldighet att införa påföljder

för överträdelser av gemenskapsrätten. Påföljderna skall motsvara dem

som gäller överträdelser av nationella regler av samma slag.

Enligt 8 § första stycket sanktionslagen skall den som uppsåtligen

bryter mot ett förbud som har meddelats enligt 4 § dömas till böter eller

till fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst

fyra år. Den som har begått brottet av grov oaktsamhet döms till böter

eller till fängelse i högst sex månader. Med hänsyn till

lojalitetsförpliktelsen enligt artikel 5 i EG-fördraget, så som den har

uttolkats av EG-domstolen, måste motsvarande straff gälla för

överträdelser av förbud i en rådsförordning om ekonomiska sanktioner.

Förordningar om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG

träder i allmänhet i kraft samma dag som de har publicerats i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning. Det innebär att det förflyter mycket

kort tid mellan beslutet om att anta förordningen och dess ikraftträdande.

I straffskalan för brott mot förbud som har meddelats med stöd av

sanktionslagen ingår fängelse. Det innebär att bestämmelser om straff för

brott mot förbud i en förordning om ekonomiska sanktioner som har

beslutats av EG måste ges i lag. Med hänsyn till tidsutdräkten är det inte

möjligt att i varje enskilt fall komplettera en sådan förordning med

lagbestämmelser om straff. Sanktionslagens straffbestämmelser bör

därför göras tillämpliga också på överträdelser av rådsförordningar om

ekonomiska sanktioner som saknar FN-bakgrund.

Utformningen av en straffbestämmelse

Frågan är då hur ett sådant blankettstraffbud skulle kunna utformas.

De nuvarande blankettstraffbuden som tar sikte på brott mot förbud i

rådsförordningar om ekonomiska sanktioner i 8 § andra stycket och 16 §

sanktionslagen är utformade så att de knyter an till sådana förordningar

som har beslutats med anledning av antingen ett beslut eller en

rekommendation från FN:s säkerhetsråd, eller ett beslut om sanktioner

som har fattats inom ramen för GUSP och som syftar till att upprätthålla

eller återställa internationell fred och säkerhet.

Promemorians lagförslag motsvarar i sak den nuvarande regleringen.

Genom att i straffbestämmelsen hänvisa till sådana rådsförordningar

om ekonomiska sanktioner som har beslutats med anledning av ett visst

beslut och för ett visst syfte lämnar man över till den enskilde att bedöma

anledningen till att sanktionerna har införts och sanktionernas syfte.

Lämpligheten av en sådan ordning kan diskuteras.

Enligt artikel 190 i EG-fördraget skall EG:s rättsakter vara motiverade.

Detta innebär att den bestämmelse i EG-fördraget som rättsakten grundar

sig på alltid skall anges liksom motivet till att rättsakten antas (se

C-45/86 Kommissionen mot rådet, REG 1987, s. 1493). Med hänsyn till

detta framgår av ingressen till en förordning om internationella

sanktioner den rättsliga grunden för förordningen (artikel 73g eller artikel

228a i EG-fördraget) och det GUSP-beslut som förordningen är avsedd

att genomföra. Av ingressen framgår också att GUSP-beslutet är fattat

med anledning av ett FN-beslut, när så är fallet. I ingressen till en

förordning om ekonomiska sanktioner kan man alltså direkt utläsa

anledningen till förordningen. Några betänkligheter från

rättssäkerhetssynpunkt mot att i en straffbestämmelse hänvisa till

förordningar som har beslutats med anledning av ett FN-beslut eller

GUSP-beslut kan därför i och för sig inte anses föreligga.

Av ingressen till en förordning om ekonomiska sanktioner framgår

däremot i allmänhet inte syftet med de sanktioner som har beslutats inom

ramen för GUSP och som förordningen är avsedd att genomföra. För att

få reda på syftet måste man gå till ingressen till den gemensamma åtgärd

eller den gemensamma ståndpunkt som har fastställts av rådet och som

ligger till grund för förordningen. Enligt regeringens mening är det av

rättssäkerhetsskäl inte tillfredsställande att knyta en straffbestämmelse

till syftet med sanktionerna, när detta inte framgår av den rättsakt där

förbudet ges.

En sådan ordning är inte heller ändamålsenlig. Syftet med sanktioner

som beslutas inom ramen för GUSP behöver inte bara vara att

upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. Syftet kan

också vara att förverkliga något eller några andra mål för GUSP, t.ex. att

stärka unionens säkerhet eller att främja respekten för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna.

Den rättsliga grunden för en förordning om ekonomiska sanktioner är

artikel 73g eller artikel 228a i EG-fördraget. Artiklarna förutsätter att en

gemensam ståndpunkt eller en gemensam åtgärd har beslutats enligt

bestämmelserna om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i

Unionsfördraget. Däremot förutsätts inte att GUSP-beslutet har FN-

bakgrund eller att det skall ha till syfte att förverkliga något särskilt mål

för GUSP.

Såväl rättssäkerhetsskäl som ändamålssynpunkter talar därför mot att

knyta straffbestämmelsen till något syfte som sanktionerna är avsedda att

förverkliga.

Det är viktigt att den tilltänkta straffbestämmelsen utformas på ett

sådant sätt att det klart och tydligt framgår vilka bestämmelser som är

straffsanktionerade. En tydlig avgränsning måste göras när det gäller

såväl de förordningar som de förbud som avses.

Artikel 73g eller artikel 228a i EG-fördraget utgör sedan

Unionsfördraget trädde i kraft den 1 november 1993 den rättsliga

grunden för genomförande av sanktioner. Artiklarna förutsätter att ett

beslut om en gemensam åtgärd eller en gemensam ståndpunkt har fattats

inom ramen för GUSP och att åtgärderna är nödvändiga för att

genomföra GUSP-beslutet. Som förut har framhållits framgår den

rättsliga grunden för en förordning alltid av förordningens ingress.

Genom att i en straffbestämmelse hänvisa till den rättsliga grunden för en

förordning om ekonomiska sanktioner får man ett klart besked om vilka

slags förordningar det är fråga om.

Sanktionslagsutredningen anförde i sitt betänkande Lagen om vissa

internationella sanktioner en översyn (SOU 1995:28, s.95) att det inte

går att bara hänvisa till förbud i sådana förordningar som har beslutats

med stöd av de nyssnämnda artiklarna. Enligt utredningen skulle ett

sådant straffbud komma att omfatta samtliga förbudsbestämmelser i

förordningar grundade på artiklarna 73g och 228a i EG-fördraget. Vissa

av dessa skulle kanske inte kräva några straffbestämmelser och även om

de gjorde det skulle de med hänsyn till straffvärde kunna behöva

bedömas olika.

Regeringen har förståelse för utredningens synpunkter i denna del.

Som utredningen pekade på kan förordningar om ekonomiska sanktioner

i vart fall teoretiskt tänkas innehålla bestämmelser om andra förbud än

sådana som är avsedda att genomföra sanktioner, t.ex.

sekretessbestämmelser, och som med hänsyn till straffvärde skulle kunna

behöva bedömas annorlunda. De straffbelagda förbuden bör därför

preciseras ytterligare.

I sanktionslagen har i fråga om sådana sanktioner som genomförs i

Sverige straffbestämmelsen utformats så att den avser överträdelser av

förbud som har meddelats enligt 4 § sanktionslagen. Bestämmelserna i

sistnämnda paragraf ger regeringen möjlighet att meddela förbud i

förhållande till en blockerad stat när det gäller bl.a. in- och utförsel av

varor.

Enligt regeringens mening bör en straffbestämmelse som nu diskuteras

utformas på motsvarande sätt.

Det går emellertid inte att ange att förbudet skall vara i förhållande till

en blockerad stat. Med blockerad stat avses enligt 2 § sanktionslagen en

stat, ett område eller något annat, exempelvis en organisation eller en

regim, som är föremål för sanktioner enligt 1 §. Bestämmelserna i 1 §

sanktionslagen tar endast sikte på sanktioner med FN-bakgrund och

sådana sanktioner som har beslutats inom ramen för GUSP i syfte att

upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. De sanktioner

som det nu är fråga om är alla sanktioner som kan beslutas inom ramen

för GUSP, således även andra sanktioner än sådana som syftar till att

upprätthålla internationell fred och säkerhet.

I den tilltänkta straffbestämmelsen måste därför ett annat begrepp än

blockerad stat väljas. Enligt regeringens mening ligger det närmast till

hands att välja begreppet tredje land. Straffbestämmelsen bör därför

utformas så att den avser överträdelser av förbud i förhållande till tredje

land.

Samtidigt är det viktigt att begreppet tredje land inte begränsas till att

bara avse en stat eller ett område som inte ingår i EU. I strävandena att

förfina sanktionsinstrumentet för att få ut största möjliga politiska effekt

och minsta möjliga skada, har sanktioner kommit att riktas mot mer

väldefinierade målgrupper än en stat eller ett område. På samma sätt som

i fråga om begreppet blockerad stat bör begreppet tredje land också

innefatta något annat än en stat eller ett område, t.ex. en organisation

eller en regim (jfr prop. 1995/96:35 s. 16 f.).

Regeringens slutsats är därför att en straffbestämmelse i nu aktuellt

avseende bör utformas så att den avser förbud i förhållande till tredje

land i en förordning om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG

med stöd av artikel 73g eller artikel 228a i EG-fördraget.

Med tredje land skall härvid avses, förutom en stat som inte ingår i

EU, även ett område eller något annat, exempelvis en organisation eller

en regim i en sådan stat. Därigenom kommer straffbestämmelsen att nära

knyta an till utformningen av straffbestämmelsen i 8 § första stycket

sanktionslagen.

Därmed kommer den också att omfatta brott mot sådana förbud i alla

förordningar om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG, oavsett

om sanktionerna har FN-bakgrund och oavsett sanktionernas

utrikespolitiska syfte.

Som tidigare har nämnts infördes artiklarna 73g och 228a i EG-

fördraget genom Unionsfördraget. Unionsfördraget trädde i kraft den 1

november 1993. Dessförinnan hade EG, i syfte att genomföra FN-beslut

om sanktioner, i några fall beslutat om förordningar om ekonomiska

sanktioner med stöd av artikel 235 i EG-fördraget. Den nuvarande

lydelsen av 8 § andra stycket sanktionslagen omfattar förbud också i

sådana förordningar.

Av de förordningar som antogs innan Unionsfördraget trädde i kraft

gäller alltjämt rådets förordning (EEG) nr 3541/92 av den 7 december

1992 om förbud mot att tillmötesgå irakiska krav i samband med

kontrakt och transaktioner som omfattas av FN:s säkerhetsråds resolution

661 (1990) och därmed förknippade resolutioner (EGT nr L 361,

10.12.1992, s. 1). Straffbestämmelserna i 8 § sanktionslagen måste därför

även i fortsättningen omfatta förbud i den nämnda förordningen.

Författningstekniskt bör det ske genom att man i huvudsak behåller

den nuvarande bestämmelsen i 8 § andra stycket sanktionslagen. För att

undvika en dubbelreglering bör paragrafen i denna del begränsas till

sådana förordningar om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG

före den 1 november 1993 med anledning av ett beslut eller en

rekommendation av FN:s säkerhetsråd. Efter den 1 november 1993 har

förordningar om ekonomiska sanktioner beslutats av EG med stöd av

artikel 73g eller 228a i EG-fördraget, oavsett om de har FN-bakgrund

eller inte.

Regeringens förslag innebär sammanfattningsvis att

straffbestämmelsen i 8 § andra stycket sanktionslagen bör utformas så att

den omfattar brott mot förbud i förhållande till tredje land i en förordning

om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EG antingen med stöd

av artikel 73g eller 228a i EG-fördraget, eller före den 1 november 1993

med anledning av ett beslut eller en rekommendation av FN:s

säkerhetsråd. Samtidigt bör 2 § sanktionslagen kompletteras med en

definition av begreppet tredje land.

Lagens innehåll

Lagrådet har påpekat att ändringen av 8 § innebär att den begränsning

som anges i 1 § 2, nämligen till sanktioner som syftar till att återställa

internationell fred och säkerhet, blir missvisande såvitt angår lagens

tillämpningsområde. Enligt Lagrådet bör i 1 § omtalas att lagen

innehåller föreskrifter även om andra förordningar om ekonomiska

sanktioner som har beslutats av EG.

Regeringen delar Lagrådets uppfattning i denna del. Till paragrafen

bör därför läggas ett nytt andra stycke, i vilket anges att det i lagen också

finns föreskrifter som gäller förordningar om ekonomiska sanktioner som

har beslutats av Europeiska gemenskapen.

Som en följd av detta tillägg till 1 § bör hänvisningarna till 1 § i 2, 3, 6

och 8 §§ ändras så att de kommer att avse 1 § första stycket.

Åtal, avvisning m.m.

Bestämmelserna i 9 12 och 14 §§ sanktionslagen om straffbarhet (9 §),

åtal (10 §), förverkande (11 och 12 §§) och tvångsmedel m.m. (14 §)

innehåller hänvisningar till 8 § och kommer därmed att bli tillämpliga

även i nu aktuella fall. Någon ändring av dessa bestämmelser behövs

således inte.

För att genomföra sanktioner i enlighet med ett förordnande enligt 3 §

första stycket sanktionslagen får regeringen enligt 13 § meddela

föreskrifter om att en utlänning under vissa förhållanden kan avvisas

enligt utlänningslagen (1989:529). Utlänningen skall kunna avvisas, om

han skäligen kan antas ha hemvist i eller tillhöra en blockerad stat, och

han har begått eller avser att begå en handling som står i strid med

antingen förbud enligt 4 § eller förbud i en sådan av EG beslutad

förordning som avses i 8 § andra stycket.

Hänvisningen till 8 § andra stycket sanktionslagen innebär idag en

begränsning till sådana förordningar om ekonomiska sanktioner som har

beslutats av EG med anledning av sanktioner som har beslutats eller

rekommenderats av FN:s säkerhetsråd. Till följd av den föreslagna

ändringen av 8 § andra stycket kommer denna avgränsning inte att finnas

kvar. Ramen för regeringens möjlighet att meddela föreskrifter ges dock

genom att det för tillämpning av 13 § sanktionslagen förutsätts att det

finns ett förordnande enligt 3 §. Detta förutsätter i sin tur att det rör sig

om antingen ett FN-beslut om sanktioner eller ett GUSP-beslut om

sanktioner som syftar till att upprätthålla eller återställa internationell

fred och säkerhet, och att beslutet i fråga skall genomföras på nationell

nivå.

Den föreslagna ändringen av 8 § andra stycket sanktionslagen innebär

alltså med avseende på 13 § att regeringen i samband med nationellt

genomförande av sanktioner kommer att kunna meddela föreskrifter om

avvisning av en utlänning, även för det fall att utlänningen bryter mot ett

GUSP-beslut om sanktioner som inte har FN-bakgrund men syftar till att

upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. Enligt

regeringens bedömning är denna utvidgning av tillämpningsområdet för

13 § naturlig. Om ett sådant GUSP-beslut om sanktioner skulle innehålla

bestämmelser om avvisning som måste genomföras på nationell nivå, bör

detta kunna ske med stöd av bestämmelsen i 13 §.

Någon ändring av 13 § sanktionslagen föreslås därför inte.

Tillkännagivande

Enligt 15 § sanktionslagen skall regeringen i Svensk författningssamling

(SFS) ge till känna vilka förordningar om ekonomiska sanktioner som

har beslutats av EG med anledning av FN-sanktioner och för vilka

straffansvar därför gäller här i landet direkt enligt 8 § andra stycket i

lagen. Bestämmelsen bör ändras så att tillkännagivande bör ske även av

de förordningar om ekonomiska sanktioner som inte har FN-bakgrund

och som nu kommer att omfattas av straffbestämmelsen. Ändringen bör

ske genom att man tar bort hänvisningen till beslut eller

rekommendationer från FN:s säkerhetsråd.

Ikraftträdande

Ändringarna i 1 3, 6, 8 och 15 §§ sanktionslagen bör träda i kraft

samtidigt som 16 § sanktionslagen upphör att gälla, dvs. den 1 januari

1999.

Amsterdamfördraget

Enligt Amsterdamfördraget skall artiklarna i Unionsfördraget och EG-

fördraget numreras om. I artikel 12 i Amsterdamfördraget anges att

artiklarna skall numreras om i enlighet med jämförelsetabellerna i

bilagan till fördraget. Av jämförelsetabellerna framgår de gamla och nya

beteckningarna på artiklarna i Unions- och EG-fördragen. Artikel 73g

kommer efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft att betecknas

artikel 60. Artikel 228a kommer att betecknas artikel 301.

Amsterdamfördraget har ännu inte trätt i kraft.

Enligt artikel 14 i Amsterdamfördraget skall fördraget ratificeras av de

fördragsslutande parterna i enlighet med deras konstitutionella

bestämmelser. Fördraget träder sedan i kraft den första dagen i den andra

månaden efter den månad då det sista ratifikationsinstrumentet

deponerades. Sex medlemsstater har ännu inte deponerat sina

ratifikationsinstrument. Det är ovisst när Belgien och Portugal kan

komma att ratificera. Frankrike och Nederländerna väntas ratificera

fördraget under första kvartalet 1999. Amsterdamfördraget kan därför,

utifrån de uppgifter som finns tillgängliga i dag, inte bedömas komma att

träda i kraft den 1 januari 1999.

För att hålla beredskap för ikraftträdandet av Amsterdamfördraget och

den omnumrering av artiklarna i fördraget som då kommer att

genomföras bör en särskild lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner beslutas. I denna bör hänvisningarna till

artiklar i 8 § sanktionslagen ske i enlighet med den numrering som

kommer att gälla efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft.

Eftersom det i dag är oklart när Amsterdamfördraget träder i kraft, bör

lagen träda i kraft den dag som regeringen bestämmer.

 Lydelse enligt lagförslag 1 i denna proposition.

Prop. 1998/99:27

22

1