Regeringens proposition

1993/94:186

Ändringar i arbetsmiljölagen

Prop.

1993/94:186

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 17 mars 1994

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Börje[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram vissa förslag som rör arbete som utförs på

arbetsställen över vilka den egna arbetsgivaren inte råder. Det

föreslås bl.a.

att samordningsansvaret på gemensamma arbetsställen preciseras.

Vidare föreslås

ett särskilt ansvar för den arbetsgivare som hyr in arbetskraft i sin

verksamhet

och ett i lagen preciserat ansvar för den som råder över ett

arbetsställe i för-

hållande till dem som arbetar där utan att vara anställda av honom.

Skyddsombud,

som företräder arbetstagare som utför arbete på arbetsställe över

vilket den

egna arbetsgivaren inte råder, föreslås få tillträdesrätt till ett

sådant

arbetsställe.

 Åtagandena enligt EES-avtalet innebär att det finns ett behov av

förändringar

av kontrollen av produktsäkerheten. Mot bakgrund av detta föreslås

att det

införs en möjlighet att ålägga en leverantör att återkalla redan

levererade

produkter eller att lämna varningsinformation. Liknande regler finns

redan på

konsumentområdet i produktsäkerhetslagen (1988:1604) och de nu

föreslagna

reglerna på arbetsmiljöområdet anknyter till denna lag.

 I propositionen föreslås införande av sanktionsavgifter.

Arbetsgivare som

bryter mot vissa föreskrifter beträffande bl.a. provning och kontroll

av

tekniska anordningar skall kunna åläggas en sanktionsavgift.

Förslaget bygger på

ett strikt ansvar för arbetsgivaren och avgiften skall påföras den

verksamhet

där överträdelsen skedde.

 I propositionen föreslås också att det görs vissa klarlägganden

beträffande de

grundläggande bestämmelserna i 1-3 kap. arbetsmiljölagen.

 I propositionen föreslås slutligen en komplettering av bemyndigan-

debestämmelserna i 4 kap. arbetsmiljölagen. Ändringarna är föranledda

av vissa

tillägg till EES-avtalet och avser införlivande av direktiv som

antagits efter

den 31 juli 1991.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 5

2 Lagtext.................................. 5

 2.1 Förslag till lag om ändring i arbets-

 miljölagen (1977:1160)............... 5

 2.2 Förslag till lag om ändring i kommunal-

 skattelagen (1928:370)............... 19

3 Ärendet och dess beredning............... 21

4 Grundläggande bestämmelser............... 22

5 Gemensamma arbetsställen................. 26

 5.1 Ansvaret för samordning och samverkan

 på gemensamma arbetsställen.......... 26

 5.2 Ansvaret för den som råder över ett

 arbetsställe......................... 30

 5.3 Ansvar för den som hyr in arbetskraft 31

 5.4 Ansvar för uppdragsgivare............ 35

 5.5 Ansvaret för lokal- eller markupplå-

 tare m.fl............................ 36

 5.6 Tillträdesrätt för skyddsombud....... 37

6 Produktsäkerhet.......................... 40

7 Sanktioner............................... 46

8 Överklagande............................. 53

9 Arbetsställebegreppet.................... 54

10 Nya EG-regler på arbetsmiljöområdet...... 57

 10.1Skyldighet att upprätta planer och

 andra dokument....................... 57

 10.2Ensamföretagares skyldigheter........ 59

 10.3Direktivet om gravida kvinnor........ 61

11 Författningskommentarer.................. 63

 11.1Arbetsmiljölagen (1977:1160)......... 63

 11.2Kommunalskattelagen (1928:370)....... 76

Bilaga 1 Sammanfattning av Arbetsmiljölagsut-

 redningens betänkande Översyn av ar-

 betsmiljölagen (SOU 1993:81)......... 78

Bilaga 2 Arbetsmiljölagsutredningens författ-

 ningsförslag......................... 87

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna .. 98

Bilaga 4 Sammanfattning av arbetsgruppens rap-

 port Nya EG-regler på arbetsmiljöom-

 rådet (Ds 1993:82)................... 99

Bilaga 5 Arbetsgruppens författningsförslag...101

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanserna ..102

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag..........103

Bilaga 8 Lagrådets yttrande...................118

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 17 mars 1994..............................122

Rättsdatablad.................................123

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160),

 2. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160)[1]

 dels att nuvarande 7 kap. 8 skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 3 kap. 1 skall betecknas 3 kap. 1 a , att

nuvarande 3

kap. 12 och 13 skall betecknas 3 kap. 13 respektive 14 samt att

nuvarande 7

kap. 9-11 skall betecknas 7 kap. 8-10 ,

 dels att nya 3 kap. 13 och nya 7 kap. 9 och 10 skall ha

följande lydelse,

 dels att 1 kap. 1 och 3 , 2 kap. 1 , 3 kap. 2 a och 5-7 , 4

kap. 8 och

10 , 6 kap. 10, 13 och 15 , 7 kap. 7 och 13 , 8 kap. 1 och 2

samt

rubriken till 8 kap. skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas nio nya paragrafer, 3 kap. 1 och

12 , 7

kap. 11 samt 8 kap. 5-10 samt närmast före 8 kap. 1 och 5 nya

rubriker

av följande lydelse,

 dels att det i lagen närmast före 8 kap. 4 skall införas en ny

rubrik som

skall lyda "Förverkande"

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 kap. Lagens ändamål och tillämpningsområde

 1

 Lagens ändamål är Lagens ändamål är att

 1. att säkerställa en förebygga ohälsa och

arbetsmiljö som inte olycksfall i arbetet

utsätter arbetstagare samt att även i övrigt

för ohälsa eller uppnå en god

olycksfall och som är arbetsmiljö.

tillfredsställande med

hänsyn till arbetets

natur och den sociala

och tekniska utveck-

lingen i samhället, och

 2. att främja att

arbetsgivare och

arbetstagare samverkar

för att åstadkomma en

god arbetsmiljö.

 3

 Vid tillämpning av 2 Vid tillämpning av

kap., 3 kap. 1-13 , 4 2-4 och 7-9 kap.

kap. 1-5 och 8-10 skall med arbetstagare

samt 7-9 kap. skall likställas

med arbetstagare 1. den som genomgår

likställas utbildning,

 1. den som genomgår 2. den som under vård

utbildning, i anstalt utför anvisat

 2. den som under vård arbete,

i anstalt utför anvisat 3. värnpliktig och

arbete, annan som fullgör i lag

 3. värnpliktig och föreskriven tjänstgöring

annan som fullgör i lag eller som deltar i

föreskriven tjänstgöring frivillig utbildning

eller som deltar i för verksamhet inom

frivillig utbildning totalförsvaret.

för verksamhet inom

totalförsvaret.

 Elever och vårdtagare som avses i första stycket 1 och 2 skall

likställas med

arbetstagare även vid tillämpning av 5 kap. 1 och 3 . I fråga om

elever finns

dessutom särskilda bestämmelser i 6 kap. 17 och 18 .

 I fall som avses i första och andra styckena skall vad i lagen sägs

om

arbetsgivare gälla den som driver den verksamhet i vilken arbetet

utförs.

2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet

 1

 Arbetsmiljön skall

 vara tillfredsställande

 med hänsyn till arbe-

 tets natur och den

 sociala och tekniska

 utvecklingen i samhäl-

 let.

 Arbetsförhållandena skall anpassas till människors olika

förutsättningar i

fysiskt och psykiskt avseende.

 Arbetstagaren skall ges möjlighet att medverka i utformningen av

sin egen

arbetssituation samt i förändrings- och utvecklingsarbete som rör

hans eget

arbete.

 Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll skall utformas så att

arbets-

tagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan

medföra

ohälsa eller olycksfall. Därvid skall även löneformer och förläggning

av

arbetstider beaktas. Starkt styrt eller bundet arbete skall undvikas

eller be-

gränsas.

 Det skall eftersträvas att arbetet ger möjligheter till variation,

social

kontakt och samarbete samt sammanhang mellan enskilda

arbetsuppgifter.

 Det skall vidare eftersträvas att arbetsförhållandena ger

möjligheter till

personlig och yrkesmässig utveckling liksom till självbestämmande och

yrkes-

mässigt ansvar.

3 kap. Allmänna skyldigheter

1

 Bestämmelserna i detta

 kapitel skall tillämpas

 med beaktande av kra-

 ven på arbetsmiljöns be-

 skaffenhet enligt 2

 kap.

2 a

 Arbetsgivaren skall Arbetsgivaren skall

systematiskt planera, systematiskt planera,

leda och kontrollera leda och kontrollera

verksamheten på ett sätt verksamheten på ett sätt

som säkerställer att som leder till att

arbetsmiljön uppfyller arbetsmiljön uppfyller

kraven i denna lag och kraven i denna lag och

i föreskrifter som har i föreskrifter som har

meddelats med stöd av meddelats med stöd av

lagen. Han skall lagen. Han skall

utreda arbetsskador, utreda arbetsskador,

fortlöpande undersöka fortlöpande undersöka

riskerna i verksam- riskerna i verksam-

heten och vidta de heten och vidta de

åtgärder som föranleds åtgärder som föranleds av

därav. Åtgärder som inte detta. Åtgärder som inte

kan vidtas omedelbart kan vidtas omedelbart

skall tidsplaneras. skall tidsplaneras.

 Arbetsgivaren skall i den utsträckning verksamheten kräver

dokumentera

arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlingsplaner skall därvid

upprättas.

 Arbetsgivaren skall Arbetsgivaren skall

vidare se till att det vidare se till att det

på arbetsställe i hans i hans verksamhet

verksamhet finns en på finns en på lämpligt sätt

lämpligt sätt organiserad ar-

organiserad betsanpassnings- och

arbetsanpassnings- och rehabilite-

rehabiliteringsverk- ringsverksamhet för

samhet för fullgörande fullgörande av de

av de uppgifter som uppgifter som enligt

enligt denna lag och denna lag och enligt

enligt 22 kap. lagen 22 kap. lagen

(1962:381) om allmän (1962:381) om allmän

försäkring vilar på ho- försäkring vilar på

nom. honom.

 5

 I fråga om arbete som arbetsgivare själv utför skall denna lag och

med stöd

därav meddelade föreskrifter iakttagas i tillämpliga delar. Detsamma

gäller när

två eller flera för gemensam räkning yrkesmässigt driver verksamhet

utan att ha

arbetstagare anställd, dock ej om verksamheten bedrives endast av

medlemmar av

samma familj.

 Den som ensam eller Den som ensam eller

gemensamt med gemensamt med

familjemedlem driver familjemedlem driver

yrkesmässig verksamhet yrkesmässig verksamhet

utan anställd är skyldig utan anställd är skyldig

att följa vad i denna att följa vad i denna

lag och med stöd därav lag och med stöd av den

har föreskrivits i fråga har föreskrivits i fråga

om teknisk anordning om teknisk anordning

och ämne, som kan och ämne, som kan

föranleda ohälsa eller föranleda ohälsa eller

olycksfall, samt olycksfall, samt

beträffande gemensamt beträffande gemensamt

arbetsställe. arbetsställe.

 Av 4 kap. 10 framgår

 att föreskrifter får

 meddelas om

 skyldigheter även i

 andra avseenden.

 6

 När två eller flera När två eller flera

samtidigt driver samtidigt driver

verksamhet på samma verksamhet på ett

arbetsställe, skall de gemensamt arbetsställe,

samråda och gemensamt skall de samråda och

verka för att åstadkomma gemensamt verka för att

tillfredsställande åstadkomma tillfreds-

skyddsförhållanden. ställande skyddsför-

 hållanden.

 Var och en av dem

 skall också se till att

 han inte genom sin

 verksamhet eller sina

 anordningar på det

 gemensamma arbetsstäl-

 let utsätter någon som

 arbetar där för risk för

 ohälsa eller

 olycksfall.

7

Den som låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete är ansvarig

för sa-

mordning av åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall på

gemensamt arbets-

ställe för verksamheten. Om fast driftsställe är gemensamt

arbetsställe för

flera verksamheter, har den som råder över arbetsstället motsvarande

ansvar.

Ansvaret för samordningen kan överlåtas till någon av dem som

bedriver arbete på

arbetsstället.

 I fråga om annat gemensamt arbetsställe än som avses i första

stycket kan de

som bedriver arbete där överenskomma att en av dem skall ha ansvar

för

samordningen.

 Den som har ansvar Den som har ansvar

enligt denna paragraf enligt denna paragraf

skall se till att skall se till att

samordning sker av 1. arbetet med att

skyddsåtgärder på arbets- förebygga risker för

stället. Övriga ohälsa och olycksfall

arbetsgivare och de samordnas på det

som arbetar där skall gemensamma arbetsstäl-

följa de anvisningar let,

som han lämnar i detta 2. arbete

syfte. tidsplaneras på det sätt

 som behövs för att före-

 bygga risker för ohälsa

 och olycksfall till

 följd av att olika

 verksamheter pågår på

 arbetsstället,

 3. allmänna

 skyddsanordningar

 inrättas och underhålls

 och allmänna

 skyddsregler för ar-

 betsstället utfärdas,

 4. ansvaret för de

 speciella

 skyddsanordningar som

 kan behövas för ett

 visst eller vissa

 arbeten klargörs, och

 5. personalutrymmen

 och sanitära

 anordningar inrättas på

 arbetsstället i behövlig

 omfattning.

 Övriga arbetsgivare

 och de som arbetar på

 det gemensamma arbets-

 stället skall följa de

 anvisningar som den

 samordningsansvarige

 lämnar.

 12

 Den som råder över ett

 arbetsställe skall se

 till att det på

 arbetsstället finns

 sådana fasta

 anordningar att den

 som arbetar där utan

 att vara arbetstagare

 i förhållande till honom

 inte utsätts för risk för

 ohälsa eller

 olycksfall. Han skall

 även se till att andra

 anordningar som finns

 på arbetsstället kan an-

 vändas utan sådan risk.

 Den som anlitar

 inhyrd arbetskraft för

 att utföra arbete i sin

 verksamhet skall vidta

 de skyddsåtgärder som

 behövs i detta arbete.

 13

 I 7 kap. 8 och 9 I 7 kap. 8 föreskrivs

föreskrivs om om skyddsansvar i

skyddsansvar i vissa vissa fall för den som

fall för den som råder upplåter en lokal, ett

över ett arbetsställe markområde eller ett

eller upplåter en utrymme under jord för

lokal, ett markområde arbete eller som

eller ett utrymme personalutrymme.

under jord för arbete

eller som persona-

lutrymme.

4 kap. Bemyndiganden

 8

Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen kan med-

dela föreskrifter om skyldighet att göra anmälan eller lämna

uppgifter till en

tillsynsmyndighet eller att förvara handlingar som har betydelse från

skyddssynpunkt.

 I samma ordning får

 meddelas föreskrifter

 om skyldighet att

 upprätta handlingar som

 har betydelse från

 skyddssynpunkt.

10

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen får

meddela de ytterligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och

om

allmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för att

förebygga

ohälsa och olycksfall i arbetet.

 I samma ordning får

 meddelas föreskrifter

 om att den som ensam

 eller gemensamt med

 familjemedlem driver

 yrkesmässig verksamhet

 utan anställd skall

 följa vad i denna lag

 och med stöd av den har

 föreskrivits om

 skyldigheter i andra

 avseenden än som framgår

 av 3 kap. 5 andra

 stycket.

6 kap. Samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare m.m.

10

 Skyddsombud får icke Skyddsombud får inte

hindras att fullgöra hindras att fullgöra

sina uppgifter. sina uppgifter.

 Om ett skyddsombud

 företräder en arbets-

 tagare som utför arbete

 på ett arbetsställe över

 vilket dennes

 arbetsgivare inte råder

 är den arbetsgivare som

 råder över arbetsstället

 skyldig att låta

 skyddsombudet få till-

 träde dit i den om-

 fattning som ombudet

 behöver för att fullgöra

 sitt uppdrag.

 Skyddsombud får ej med anledning av sitt uppdrag ges försämrade

arbetsför-

hållanden eller anställningsvillkor. När uppdraget upphör skall

arbetstagaren

vara tillförsäkrad arbetsförhållanden och anställningsvillkor, vilka

överens-

stämmer med eller är likvärdiga med dem som skulle ha rått om han ej

hade haft

uppdraget.

 13

 Mål om tillämpning av Mål om tillämpning av

10 och 11 handlägges 10 och 11 handläggs

enligt lagen enligt lagen

(1974:371) om (1974:371) om

rättegången i rättegången i

arbetstvister. I fråga arbetstvister. I fråga

om talan mot om talan mot

arbetstagare gäller arbetstagare eller, i

dock vad som är fall som avses i 10

föreskrivet om rättegång andra stycket, mot den

i allmänhet. som råder över ett

 arbetsställe gäller dock

 vad som är föreskrivet

 om rättegång i allmänhet.

 15

 Vad som sägs i 5 och Vad som sägs i 5 , 10

10-14 skall tillämpas första och tredje

på motsvarande sätt på styckena samt 11-14

ledamot av skall tillämpas på

skyddskommitté. motsvarande sätt på

 ledamot av skyddskom-

 mitté.

7 kap. Tillsyn

 7

 Yrkesinspektionen får Yrkesinspektionen får

gentemot den som har gentemot den som har

skyddsansvar enligt 3 skyddsansvar enligt 3

kap. 2 - 11 och 13 , 5 kap. 2 - 12 och 14 , 5

kap. 3 första stycket kap. 3 första stycket

eller 6 i detta eller 6 i detta

kapitel meddela de kapitel meddela de

förelägganden eller förelägganden eller

förbud som behövs för att förbud som behövs för att

denna lag eller denna lag eller

föreskrifter som har föreskrifter som har

meddelats med stöd av meddelats med stöd av

lagen skall efter- lagen skall efter-

levas. levas.

 I beslut om föreläggande eller förbud kan Yrkesinspektionen sätta ut

vite.

 Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett

föreläggande, får

Yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans bekostnad.

 Om ett föreläggande har meddelats beträffande någon åtgärd till

vilken det

krävs bygglov, rivningslov eller marklov enligt plan- och bygglagen

(1987:10)

men sådant lov inte beviljas, upphör föreläggandet att gälla såvitt

avser

åtgärden.

9

 Även Även

Arbetarskyddsstyrelsen Arbetarskyddsstyrelsen

äger besluta om åtgärd får besluta om åtgärd

enligt 6-9 . enligt 6-8 .

10

 För att säkerställa För att säkerställa

förbud enligt 7-9 kan förbud enligt 7 eller

tillsynsmyndighet med- 8 kan tillsynsmyndig-

dela beslut om förseg- het meddela beslut om

ling eller annan försegling eller annan

avstängning av avstängning av

anläggning, utrymme anläggning, utrymme

eller anordning. Sådant eller anordning. Sådant

beslut verkställes beslut verkställs genom

genom myndighetens myndighetens försorg.

försorg.

11

 Den som har

 skyddsansvar enligt 3

 kap. 8-10 kan, om det

 finns särskild risk från

 arbetsmiljösynpunkt,

 åläggas att lämna

 varningsinformation

 eller att återkalla en

 produkt. Därvid skall

 bestämmelserna i 7, 8

 och 10-12 pro-

 duktsäkerhetslagen

 (1988:1604) tillämpas.

 Vad som där sägs om

 Marknadsdomstolen

 skall dock i stället

 avse Arbetarskyddssty-

 relsen och vad som sägs

 om näringsidkare i

 stället avse den som

 har skyddsansvar

 enligt 3 kap. 8-10 .

 Åläggandet skall förenas

 med vite om det inte

 av särskilda skäl är

 obehövligt.

13

 Den som har utsetts Den som har utsetts

till skyddssombud till skyddssombud

eller ledamot i eller ledamot i

skyddskommitté eller skyddskommitté eller

den som har deltagit i den som har deltagit i

arbetsanpassnings- och arbetsanpassnings- och

rehabilite- rehabilite-

ringsverksamhet på ringsverksamhet enligt

arbetsställe enligt denna lag får inte

denna lag får inte obehörigen röja eller

obehörigen röja eller utnyttja vad han under

utnyttja vad han under uppdraget har erfarit

uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet,

om yrkeshemlighet, ar- arbetsförfarande,

betsförfarande, af- affärsförhållande,

färsförhållande, enskilds enskilds personliga

personliga förhållande förhållande eller förhål-

eller förhållande av be- lande av betydelse för

tydelse för landets landets försvar.

försvar.

 Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal

arbetstaga-

rorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 , får han utan hinder av

tystnads-

plikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamot i

organisationens

styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central

arbetstaga-

rorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rätten att

lämna upp-

gift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren underrättar mottagaren

om

tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för

denne.

 I fråga om arbetsställen I det allmännas verksam-

i det allmännas het tillämpas i stället

verksamhet tillämpas i bestämmelserna i 14 kap.

stället för vad som sägs i7, 9 och 10 sekretess-

första och andra lagen (1980:100).

styckena bestämmelserna

i 14 kap. 7, 9 och 10

sekretesslagen

(1980:100).

8 kap. Ansvar 8 kap. Påföljder

 Ansvar

 1

 Till böter eller Till böter eller fängelse

fängelse i högst ett år i högst ett år döms den som

dömes den som uppsåtligenuppsåtligen eller av

eller av oaktsamhet oaktsamhet bryter mot

bryter mot föreläggande föreläggande eller förbud

eller förbud som har som har meddelats med

meddelats med stöd av 7 stöd av 7 kap. 7-9 .

kap. 7-10 . Detta gällerDetta gäller dock inte

dock ej om föreläggandet om föreläggandet eller för-

eller förbudet har budet har förenats med

förenats med vite. vite.

 2 [2]

 Den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

bryter mot föreskrifter

eller villkor som har

meddelats med stöd av 4

kap. 1, 2 eller 4 döms

till böter eller Till böter döms den som

fängelse i högst ett år.uppsåtligen eller av

 Till böter döms den somoaktsamhet

uppsåtligen eller av 1. anlitar en

oaktsamhet minderårig i strid mot

 1. anlitar en 5 kap. 2 första

minderårig i strid mot stycket eller mot

5 kap. 2 första föreskrifter som med-

stycket eller mot delats med stöd av 5

föreskrifter som med- kap. 2 tredje eller

delats med stöd av 5 fjärde stycket,

kap. 2 tredje eller 2. bryter mot

fjärde stycket, föreskrifter som har

 2. bryter mot meddelats med stöd av

föreskrifter som har 4 kap. 1-8 eller 5

meddelats med stöd av 4 kap. 3 andra

kap. 3 eller 5-8 stycket, 4 eller 5 ,

eller 5 kap. 3 andra 3. lämnar oriktiga

stycket, 4 eller 5 , uppgifter om

 3. lämnar oriktiga förhållanden av vikt,

uppgifter om när en

förhållanden av vikt, närtillsynsmyndighet har

en tillsynsmyndighet begärt upplysningar,

har begärt handlingar eller prov

upplysningar, eller begärt under-

handlingar eller prov sökningar enligt 7

eller begärt under- kap. 3 eller 4 ,

sökningar enligt 7 kap. 4. utan giltigt skäl

3 eller 4 , tar bort en

 4. utan giltigt skäl skyddsanordning eller

tar bort en sätter den ur bruk.

skyddsanordning eller Till ansvar enligt

sätter den ur bruk. denna bestämmelse

 skall inte dömas om

 det för överträdelsen

 har utfärdats

 föreskrift om

 sanktionsavgift

 enligt 5 .

 Sanktionsavgift

 5

 Regeringen eller,

 efter regeringens

 bestämmande, Arbe-

 tarskyddsstyrelsen får

 föreskriva att en

 särskild avgift skall

 betalas om överträdelse

 har skett av en före-

 skrift som har

 meddelats med stöd av

 ett bemyndigande i

 något avseende som

 anges i 4 kap. 1-3

 eller 8 första

 stycket. Avgiften

 skall betalas även om

 överträdelsen inte

 skett uppsåtligen

 eller av oaktsamhet.

 En sådan föreskrift

 skall ange hur

 avgiften beräknas för

 olika slag av

 överträdelser. Avgifts-

 beloppet skall kunna

 fastställas direkt med

 ledning av den an-

 givna

 beräkningsgrunden.

 Avgiften skall vara

 lägst 1 000 och högst

 100 000 kronor.

 6

 Avgiften skall påföras

 den fysiska eller

 juridiska person som

 drev den verksamhet där

 överträdelsen skedde.

 Avgiften får jämkas eller

 efterges om det skulle

 vara oskäligt att påföra

 avgiften enligt angiven

 beräkningsgrund.

 Avgiften tillfaller

 staten.

 7

 Frågor om påförande av

 avgift prövas av länsrätten

 efter ansökan av

 Yrkesinspektionen eller

 Arbetarskyddsstyrelsen.

 Prövningstillstånd krävs

 vid överklagande till

 kammarrätten.

 8

 Avgift får påföras bara om

 ansökan har delgetts den

 som anspråket riktas mot

 inom fem år från den

 tidpunkt då överträdelsen

 skedde.

 Ett beslut varigenom

 någon påförs avgift skall

 genast sändas till

 länsstyrelsen. Avgiften

 skall betalas till

 länsstyrelsen inom två

 månader från det att

 beslutet vann laga

 kraft. En upplysning om

 detta skall tas in i

 beslutet.

 Om avgiften inte

 betalas inom den tid som

 anges i andra stycket,

 skall dröjsmålsavgift tas

 ut enligt 58 2-5 mom.

 uppbördslagen (1953:272).

 Den obetalda avgiften

 och dröjsmålsavgiften

 skall lämnas för in-

 drivning. Bestämmelser om

 indrivning finns i lagen

 (1993:891) om indrivning

 av statliga fordringar

 m.m. Vid indrivning får

 verkställighet enligt

 utsökningsbalken ske.

 9

 Frågor om påförande av

 avgift får prövas av

 Yrkesinspektionen eller

 Arbetarskyddsstyrelsen

 genom avgiftsföreläggande.

 Avgiftsföreläggande

 innebär att den som antas

 ha gjort sig skyldig

 till en överträdelse före-

 läggs avgiften till

 godkännande omedelbart

 eller inom viss tid.

 Har föreläggandet

 godkänts, gäller det som

 domstols lagakraftvunna

 avgörande varigenom

 avgift påförts. Ett godkän-

 nande som sker sedan den

 i föreläggandet utsatta

 tiden har gått ut är dock

 utan verkan.

 10

 En påförd avgift

 bortfaller om

 verkställighet inte har

 skett inom fem år från det

 att avgörandet vann laga

 kraft.

_____________________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1994.

 De äldre bestämmelserna i 8 kap. 2 gäller fortfarande i fråga om

överträdelser som har skett före den 1 oktober 1994, dock får ej

dömas till

annan påföljd än böter.

 Sanktionsavgift som avses i 8 kap. 5 denna lag får påföras endast

för

överträdelse som har skett efter lagens ikraftträdande.

 **Fotnot**

 [1]Lagen omtryckt 1991:677.

 [2]Ändringen innebär bl.a. att första stycket

 upphävs.

2.2 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom föreskrivs att 20 kommunalskattelagen (1928:370) skall ha

följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 [3]

 Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla

omkostnader

under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bibehållande

avräknas

från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde (bruttointäkt)

som har

influtit i förvärvskällan under beskattningsåret.

 Avdrag får inte göras för:

 den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter,

så som vad

skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller

därmed

jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

 Sådana kostnader för hälsovård, sjukvård samt företagshälsovård som

anges i an-

visningarna;

 kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar

eller kottar

till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är

skattefria enligt

19 ;

 värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet

utförts av den

skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges

barn som ej

fyllt 16 år;

 ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans

för-

värvsverksamhet;

 svenska allmänna skatter;

 kapitalavbetalning på skuld;

 ränta enligt 8 kap. 1 studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55

 lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 32 och 49 4 mom.

uppbördslagen

(1953:272), 5 kap. 12 lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter, 13 och 14 lagen (1984:668) om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare, 30 tullagen (1987:1065), 60

fordonsskattelagen (1988:327) och 16 kap. 12 och 13

mervärdesskattelagen

(1994:000) samt kvarskatteavgift och dröjsmålsavgift beräknad enligt

uppbördslagen;

 avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

 avgift enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10);

 avgift enligt 10 kap. 7 utlänningslagen (1989:529);

 avgift enligt 8 kap. 5

 arbetsmiljölagen

 (1977:1160);

 avgift enligt 26 arbetstidslagen (1982:673);

 skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet

eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare och

arbetstagare,

när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada;

 företagsbot enligt 36 kap. brottsbalken;

 straffavgift enligt 8 kap. 7 tredje stycket rättegångsbalken;

 belopp för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt 75

uppbördslagen

(1953:272) eller för vilket betalningsskyldighet föreligger på grund

av

underlåtenhet att göra avdrag enligt lagen (1982:1006) om avdrags-

och

uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar;

 avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift;

 kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig

parkering;

 överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268);

 vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot vat-

tenförorening från fartyg;

 avgift enligt 3 lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om

in- eller utförsel av varor;

 lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja

och kol

eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet;

 avgift enligt 18 lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om

elektriska anläggningar;

 kapitalförlust m.m. i vidare mån än som särskilt föreskrivs;

 avgift enligt 13 och 14 lagen (1992:1438) om dieseloljeskatt och

användning

av vissa oljeprodukter;

 ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:000) för vilken det

finns rätt

till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt 10

kap. nämnda

lag.

 (Se vidare anvisningarna.)

____________________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1994.

 **Fotnot**

 [3]Lydelse enligt prop. 1993/94:99.

3 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 22 augusti 1991 bemyndigade regeringen chefen för

Arbetsmarknadsdeparatementet att tillkalla en särskild utredare med

uppdrag att

göra en översyn av arbetsmiljölagen (1977:1160). Utredningen, som

antog namnet

Arbetsmiljölagsutredningen, avlämnade i mitten av september 1993

betänkandet

Översyn av arbetsmiljölagen (SOU 1993:81). Betänkandet innehåller

förslag till

ändringar av de grundläggande bestämmelserna i 1-3 kap., förslag till

vissa

förtydliganden och ändringar beträffande bestämmelserna om gemensamma

arbets-

ställen samt förslag att införa möjlighet för Arbetarskyddsstyrelsen

att ålägga

en skyddsansvarig att återkalla en produkt eller att lämna

varningsinformation.

Betänkandet innehåller vidare förslag till införande av

sanktionsavgifter,

förslag till en ändrad instansordning vid överklagande av beslut i

arbetsmil-

jöärenden samt vissa förslag som rör arbetsställebegreppet i

arbetsmiljölagen.

 En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. De lagförslag

som läggs

fram i betänkandet finns i bilaga 2.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns

i bilaga 3. Remissyttrandena finns att tillgå i

Arbetsmarknadsdepartementet (dnr

A93/2182/AL).

 Under hösten 1993 bildades en arbetsgrupp inom

Arbetsmarknadsdepartementet med

uppgift att göra en översyn av behovet av ändringar i lagstiftningen

med

anledning av de rättsakter på arbetsmiljöområdet som tillkommit efter

EES-avtalets "brytdatum" den 31 juli 1991.

 Arbetsgruppen överlämnade i oktober 1993 rapporten Nya EG-regler på

arbetsmiljöområdet (Ds 1993:82). Rapporten innehåller förslag till

ändringar av

arbetsmiljölagens bemyndiganderegler.

 Arbetsgruppens sammanfattning av förslagen finns i bilaga 4. De

lagförslag som

läggs fram i rapporten finns i bilaga 5.

 Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i

bilaga 6. Remissyttrandena finns att tillgå i

Arbetsmarknadsdepartementet (dnr

A93/2653/AL).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 24 februari 1994 att inhämta Lagrådets

yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 7.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 8.

 Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. Dessutom

har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Lagrådets synpunkter

behandlas i

avsnitt 7 samt i författningskommentaren till arbetsmiljölagen under

respektive

paragraf och under rubriken Övergångsbestämmelser.

4 Grundläggande bestämmelser

Regeringens förslag: I arbetsmiljölagens tredje

kapitel införs en ny bestämmelse som klargör att de

allmänna skyldigheter som anges där skall tillämpas

med beaktande av kraven på arbetsmiljöns beskaf-

fenhet. Ändamålsbestämmelsen ändras så att lagens

syfte kommer till uttryck på ett tydligare sätt. I

övrigt görs vissa redaktionella ändringar.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens

förslag (se be-

tänkandet s. 45-54).

 Remissinstanserna: Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS),

Arbetarskyddsstyrelsen samt

Kammarrätten i Stockholm har ställt sig i huvudsak positiva till de

föreslagna

ändringarna.

 Flera remissinstanser, däribland Svenska Arbetsgivareföreningen

(SAF),

Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet har pekat på att det

av

lagtexten bör framgå att kravet på en god arbetsmiljö skall vägas mot

andra

viktiga intressen.

 Landsorganisationen (LO) och Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO)

har motsatt sig utredningens förslag om ett slopande av den del av

ändamålsparagrafen som anger att lagens ändamål är att främja att

arbetsgivare

och arbetstagare samverkar för att åstadkomma en god arbetsmiljö.

 Bakgrunden till regeringens förslag: Arbetsmiljölagen innehåller de

grundläggande bestämmelserna för arbetsmiljöns utformning. Lagen är

en ramlag

och dess regler fylls ut av bestämmelser i arbetsmiljöförordningen

och i

föreskrifter som meddelas av Arbetarskyddsstyrelsen.

 Arbetsmiljölagen är uppbyggd på följande sätt. I de tre första

kapitlen finns

bestämmelser om lagens ändamål och tillämpningsområde (kap. 1),

arbetsmiljöns

beskaffenhet (kap. 2) och allmänna skyldigheter för arbetsgivaren

m.fl. (kap.

3). Bestämmelserna i dessa kapitel kompletteras dels med föreskrifter

som

regeringen eller Arbetarskyddsstyrelsen kan meddela med stöd av

bemyndiganden

enligt 4 kap., dels genom föreläggande eller förbud som

tillsynsmyndigheten kan

meddela med stöd av 7 kap. 7-10 . Av detta följer att de

grundläggande bestäm-

melserna i 1-3 kap. främst skall bilda underlag för den

kompletterande

normgivning som kan ske enligt 4 kap. liksom för den i 7 kap. angivna

tillsynsverksamheten.

 Vissa av de grundläggande bestämmelserna i 1-3 kap. fick sin

utformning genom

ändringar i arbetsmiljölagen 1991. I sitt yttrande över förslaget

framförde

Lagrådet viss kritik (prop. 1990/91:140 s. 191). Lagrådets kritik

gick ut på att

flera av dessa bestämmelser fått en alltför kategorisk utformning.

Lagrådet

pekade på att det i 1 kap. 1 sägs bl.a. att lagens ändamål är att

säkerställa

en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller

olycksfall. Vid-

are pekade Lagrådet på att enligt 2 kap. 1 skall teknik,

arbetsorganisation

och arbetsinnehåll utformas så att arbetstagaren inte utsätts för

fysiska eller

psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall.

Lagrådet tog

också upp 3 kap. 2 a varav framgår att arbetsgivaren bl.a. skall

systematiskt

planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som

säkerställer att

arbetsmiljön uppfyller kraven i arbetsmiljölagen och i föreskrifter

som kan ha

meddelats med stöd av lagen.

 Lagrådet framhöll att flera viktiga samhällsfunktioner - exempelvis

trans-

porter, sjukvård och räddningstjänst - inte kan fullgöras utan att

arbetstagare

utsätts för någon form av risk för ohälsa eller olycksfall. Vidare

pekade

Lagrådet på att av förarbetena till arbetsmiljölagen framgår att det

är

nödvändigt med en nyanserad bedömning när man ställer kraven på

arbetsmiljön. De

insatser som krävs för att förbättra arbetsmiljön får inte vara

orimliga i för-

hållande till de resultat som kan uppnås (se prop. 1976/77:149 s.

253).

 Enligt Lagrådet borde vissa av de grundläggande bestämmelserna ges

en något

mindre kategorisk utformning. Av lagtexten borde kunna utläsas att

kravet på en

god arbetsmiljö kan behöva vägas mot andra viktiga intressen.

Önskvärt vore att

lagtexten åtminstone gav någon antydan om vilken tyngd som skall

tillmätas olika

faktorer vid denna avvägning. Frågorna borde, enligt Lagrådet, tas

upp i samband

med en kommande översyn av arbetsmiljölagen.

Skälen för regeringens förslag:

Intresseavvägningen

Andra kapitlet i arbetsmiljölagen, som handlar om arbetsmiljöns

beskaffenhet,

inleddes ursprungligen med en bestämmelse om att arbetsmiljön skall

vara

tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och

tekniska

utvecklingen i samhället. I förarbetena till arbetsmiljölagen (prop.

1976/77:149

s. 220) konstaterades att hänsyn måste tas till arbetets natur när

man ställer

kraven på arbetsmiljön och att det finns för samhället viktiga

verksamhetsfält

där förutsättningarna i arbetsmiljöhänseende skiljer sig radikalt

från andra

områden. Innebörden av bestämmelsen var således att en

intresseavvägning av den

art Lagrådet pekat på skulle kunna ske.

 I samband med 1991 års ändringar överfördes ovan nämnda bestämmelse

från andra

kapitlet till en ny ändamålsparagraf som kom att inleda det första

kapitlet.

Utredningen har, i syfte att tydliggöra den intresseavvägning som i

vissa fall

skall ske, föreslagit att denna bestämmelse flyttas tillbaka till sin

ursprungliga plats. Dessutom föreslår utredningen, i samma syfte, att

sambandet

mellan 2 och 3 kap. görs tydligare än som hittills varit fallet.

 I 3 kap. behandlas vem som har ansvaret för arbetsmiljön. Vidare

ges allmänna

handlingsmönster för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Det ansvar

som

preciseras i 3 kap. skall ses mot de krav som enligt 2 kap. gäller

arbetsmiljöns

beskaffenhet. Någon hänvisning tillbaka till bestämmelserna i 2 kap.

finns dock

inte i 3 kap. Enligt utredningens mening skulle det vara klargörande

om det i 3

kap. förs in en bestämmelse som slår fast att skyldigheterna för

arbetsgivare

och andra enligt detta kapitel skall tillämpas med beaktande av

kraven på

arbetsmiljöns beskaffenhet enligt 2 kap. Hänvisningen kommer då också

att

omfatta den återflyttade bestämmelsen som uttrycker att en

intresseavvägning

skall ske i vissa fall.

 Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller har inte haft något

att invända

mot förslaget i denna del.SAF, som anser att intresseavvägningen bör

komma till

direkt uttryck i lagtexten, har dock anfört att uttrycket "med hänsyn

till arbe-

tets natur" inte tillräckligt tydligt anger att en avvägning skall

göras mot

andra viktiga intressen. Inte heller anger uttrycket att kravet på en

insats i

arbetsmiljöhänseende skall stå i rimlig proportion till vad som kan

uppnås med

insatsen.

 Regeringen har dock inte bedömt det som en framkomlig väg att i

lagtext

närmare ange alla de motstående intressen som skall kunna beaktas. En

sådan

bestämmelse skulle inte kunna ges annat än en mycket generell

utformning och

skulle knappast bli till någon ledning för tillämpningen. Svårigheten

att i

lagtext precisera andra legitima intressen än arbetsmiljöns medför

att det inte

heller är möjligt att ange vilka principer som bör gälla för

intresseavväg-

ningen. Det nu anförda talar för att det nuvarande sättet att

uttrycka

intresseavvägningen bör användas.

 När det gäller rimligheten av behövliga insatser förutsätter

arbetsmiljölagen

att det sker en avvägning. En likartad syn finns i annan

säkerhetslagstiftning

utan att detta har gett upphov till en uttrycklig bestämmelse. Enligt

regeringens mening bör inte heller i arbetsmiljölagen införas någon

uttrycklig

bestämmelse om rimlighetsavvägning.

 Regeringen delar således utredningens bedömning i ovan nämnda delar

och

förordar att ändringar sker i enlighet med utredningens förslag.

Ändamålsbestämmelsen

Genom 1991 års ändringar gavs första kapitlet i arbetsmiljölagen

rubriken

"Lagens ändamål och tillämpningsområde". Kapitlet kom genom ändringen

att

inledas med en ändamålsparagraf. Enligt denna är lagens ändamål 1.

att

säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa

eller

olycksfall och som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets

natur och den

sociala och tekniska utvecklingen i samhället, och 2. att främja att

arbetsgivare och arbetstagare samverkar för att åstadkomma en god

arbetsmiljö.

 Arbetsmiljökommissionen angav i sitt betänkande Arbete och hälsa

(SOU

1990:49) att arbetsmiljölagen saknade en uttrycklig

ändamålsbestämmelse. Dess

karaktär av ramlag, som i första hand syftar till att verka

handlingsdirigerande

på arbetsmarknadens parter, innebar - menade kommissionen - att detta

ändamål

behövde uttryckas klarare. Beträffande punkt 2 framhölls i

propositionen (prop.

1990/91:140 s. 132) att eftersom en god arbetsmiljö förutsätter en

ökad lokal

aktivitet har bestämmelsen ett pedagogiskt värde. Visserligen

föreskrivs i 3

kap. 1 arbetsmiljölagen att arbetsgivare och arbetstagare skall

samverka för

att åstadkomma en god arbetsmiljö. Den föreslagna lydelsen sades dock

ha ett

vidare innehåll. Den betonade nämligen att lagen skall ses som

parternas

hjälpmedel för att åstadkomma en god arbetsmiljö.

 Regeringen delar alltjämt Arbetsmiljökommissionens bedömning att

lagens

ändamål bör komma till uttryck i en ändamålsparagraf. Emellertid

krävs vissa

förändringar av denna. Som tidigare nämnts har regeringen föreslagit

att den

andra delen av punkt 1, som rör att arbetsmiljön skall vara

tillfredsställande

med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska

utvecklingen i

samhället, återflyttas till kapitel två som rör arbetsmiljöns

beskaffenhet.

Regeringen vill här hänvisa till den motivering som givits ovan.

 Beträffande ändamålsparagrafens punkt 2 bör följande framhållas. En

inriktning

i arbetsmiljölagstiftningen är att söka få fram garantier för ett

samspel mellan

parterna på arbetsmarknaden och den offentliga tillsynen i syfte att

åstadkomma

goda insatser för arbetarskyddet (prop. 1976/77:149 s.189).

Arbetsmiljölagen

bygger också på tanken att samarbete mellan arbetsgivare och

arbetstagare är en

förutsättning för att man skall kunna skapa goda arbetsförhållanden.

Utredningen

har emellertid framhållit att samverkan inte är lagens egentliga

ändamål utan

ett medel att få fram en god arbetsmiljö. Bland annat mot denna

bakgrund har ut-

redningen föreslagit att punkt två av ändamålsparagrafen bör utgå.

 Tjänstemännen Centralorganisation (TCO) har här pekat på att det är

av vikt

att ändamålsparagrafen får kvarstå i oförändrat skick. TCO har bl.a.

framhållit

att samverkan varit ett bärande element i 1991 års ändringar i

arbetsmiljölagen

samt att ett slopande av denna punkt skulle innebära en tillbakagång

till ett

mer statiskt tänkande. Även LO och SACO har motsatt sig ett slopande

av denna

del av ändamålsparagrafen. De har framhållit att det är av vikt att

kravet på

samverkan skall gälla allt vad arbetsmiljölagen kan innefatta. Detta

förutsätter

att bestämmelsen finns med i ändamålsparagrafen.

 Regeringen delar emellertid utredningens uppfattning att samverkan

ej kan

sägas vara lagens egentliga ändamål utan ett medel att nå fram till

en god

arbetsmiljö och föreslår därför ett slopande av denna bestämmelse.

Det är

dessutom en fördel om ändamålsbestämmelsen är utformad på ett enkelt

och

slagkraftigt sätt.

 Med hänsyn till vad ovan sagts, och med beaktande av Lagrådets

kritik om

bestämmelsens alltför kategoriska utformning, föreslår regeringen att

ända-

målsparagrafen i 1 kap. 1 arbetsmiljölagen utformas så att den

uttrycker hela

syftet med lagen. Detta bör ske genom att lagens ändamål anges vara

att

förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet samt att även i övrigt

uppnå en god

arbetsmiljö.

Övrigt

I 3 kap. 2 a ställs krav på arbetsgivaren att han för att uppfylla

intentio-

nerna i lagstiftningen på ett genomtänkt sätt måste planera, styra

och

kontrollera arbetsmiljön och arbetsmiljöarbetet. Bestämmelsen rör den

så kallade

internkontrollen och kom till i samband med 1991 års ändringar. I ett

avseende

avviker bestämmelsens lydelse från terminologin i övriga delar av

tredje

kapitlet. Sålunda sägs det i bestämmelsens första stycke att

arbetsgivaren skall

systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt

som säker-

ställer att arbetsmiljön uppfyller kraven i

arbetsmiljölagstiftningen. Enligt

utredningen reser uttryckssättet bl.a. frågan om det med ordet

säkerställa avses

något annat än med de mindre garantiinriktade verb som används i

övriga delar av

3 kap. Detta menar utredningen inte torde vara fallet. Utredningen

föreslår

därför att stycket ändras på det sättet att det där i stället anges

att arbets-

givaren skall sytematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten

på ett sätt

som leder till att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och

föreskrifter

som meddelats med stöd av lagen.

 LO och TCO har avvisat förslaget om en ändring av lagtexten. TCO

har

framhållit att det finns en risk för att den föreslagna ändringen

uppfattas som

en signal till en attitydförändring.

 Regeringen delar inte LO:s och TCO:s farhågor. Någon materiell

ändring är ej

avsedd. I likhet med utredningen anser regeringen att den föreslagna

ändringen

gör att terminologin bättre står i överensstämmelse med terminologin

i övriga

delar av kapitlet. Regeringen föreslår därför att ordet

"säkerställer" i 3 kap.

2 a första stycket arbetsmiljölagen ersätts med orden "leder till".

5 Gemensamma arbetsställen

5.1 Ansvaret för samordning och samverkan på gemensamma arbetsställen

Regeringens förslag: Samordningsansvaret i 3 kap.

7 arbetsmiljölagen preciseras. Vidare förs det i 3

kap. 6 in en uttrycklig bestämmelse om

skyldigheten för dem som driver verksamhet på ett

gemensamt arbetsställe att se till att de inte

genom sin verksamhet utsätter någon som arbetar där

för risk för ohälsa eller olycksfall.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens

förslag (se

betänkandet s. 80 - 87).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller

har inte

haft något att invända mot utredningens förslag. SAF anser dock att

den tvek-

samhet som finns om var skiljelinjen mellan samordningsansvaret och

arbets-

givaransvaret går måste undanröjas. Liknande synpunkter har också

lämnats av

Byggentreprenörerna.

 Bakgrunden till regeringens förslag: I arbetsmiljölagen finns flera

bestämmelser som tar sikte på arbete som utförs på arbetsställen där

flera

företag samtidigt är verksamma. Det gäller 3 kap. 6 och 7 om

samord-

ningsansvaret m.m. på gemensamma arbetsställen och 3 kap. 12

jämförd med 7

kap. 8 om ansvaret för den som råder över ett arbetsställe. Även 3

kap. 12

jämförd med 7 kap. 9 om ett ansvar för den som upplåter lokal m.m.

för arbete

kan vara tillämplig i sådana fall.

 Det karaktäristiska i dessa fall är att arbetsgivarna för de

arbetstagare för

vilka arbetstället kan betraktas som ett "främmande arbetsställe"

saknar eller

har små möjligheter att påverka arbetsmiljöförhållandena på

arbetsstället.

Dessutom kan de olika verksamheterna sinsemellan påverka varandras

arbetsmiljöförhållanden.

 De ursprungliga bestämmelserna om gemensamma arbetsställen infördes

genom 1973

års ändringar i den dåvarande arbetarskyddslagen (prop. 1973:130).

När

bestämmelserna överfördes till arbetsmiljölagen utvidgades

samordningsansvaret

även till den som råder över ett fast driftsställe (prop.

1976/77:149).

 Arbetsmiljökommissionen pekade i sitt betänkande Arbete och hälsa

(SOU

1990:49) bl.a. på en utveckling som innebär att verksamheter delas

upp i

fristående resultatenheter samt att entreprenörer utnyttjas i större

utsträckning för arbeten som tidigare utfördes i egen regi.

Kommissionen

föreslog mot den bakgrunden att reglerna om samordningsansvar och

ansvar för den

som råder över ett arbetsställe, upplåter lokaler m.m. skulle ses

över. Enligt

kommissionen borde syftet med översynen vara att motverka att

arbetsmiljö-

ansvaret i praktiken tunnas ut så att arbetsmiljöförhållandena och

möjligheterna

att påverka försämras för dem som arbetar på ett gemensamt

arbetsställe eller på

ett arbetsställe som den egna arbetsgivaren inte råder över. En

strävan borde,

enligt kommissionens uppfattning, vara att jämställa en

uppdragsgivares ansvar

med arbetsgivaransvaret så att både uppdragsgivare och uppdragstagare

kan vara

adressater för förelägganden och förbud.

Skälen för regeringens förslag:

Samordningsansvaret

Samordningsansvaret innebär enligt 3 kap. 7 tredje stycket

arbetsmiljölagen

att den som har detta ansvar (i de obligatoriska fallen byggherre

eller den som

råder över ett fast driftsställe) skall se till att samordning sker

av

skyddsåtgärder på arbetsstället. Övriga arbetsgivare och de som

arbetar där

skall följa de anvisningar som han lämnar i detta syfte. Den närmare

innebörden

av ansvaret utvecklas inte i lagtexten utan istället i förarbetena

till

bestämmelsen i fråga.

 När bestämmelsen om samordningsansvar infördes i arbetarskyddslagen

gjordes

sålunda vissa uttalanden i förarbetena, vilka har legat till grund

för

tillämpningen (se bl.a. prop. 1973:130 s. 105 - 106 och 174). Mot

bakgrund av

dessa uttalanden kan samordningsansvaret delas upp i följande

huvudsakliga

delar.

Den samordningsansvarige skall

- bygga upp och svara för en lämplig organisation för att bedriva

skyddsarbete i

samverkan,

- tidsmässigt planera de skilda verksamheterna så att hälso- och

olycksrisker

inte uppstår på grund av att olika verksamheter stöter samman,

- se till att allmänna ordnings- och skyddsregler för arbetsstället

utfärdas,

- själv låta ombesörja eller också se till att allmänna

skyddsanordningar utförs

och underhålls,

- göra klart vem som skall stå för de speciella skyddsanordningar som

kan

behövas för visst eller vissa arbeten,

- ha överinseende över att kontroll sker av att tekniska anordningar

är

behörigen besiktigade och provade och

- se till att nödvändiga personalutrymmen och sanitära anordningar

inrättas.

 När ett samordningsansvar infördes även för fasta driftsställen vid

tillkomsten av arbetsmiljölagen framhölls såvitt gäller det ansvaret

skyldigheterna

- att bygga upp och svara för en lämplig organisation för

skyddsarbete i

samverkan,

- att tidsmässigt planera de skilda verksamheternas arbete och

- att göra klart vem som skall stå för olika slags skyddsanordningar

på

arbetsstället.

 Utredningen har med utgångspunkt i uttalandena i förarbetena

föreslagit att

samordningsansvaret preciseras i lagtexten i följande fyra punkter.

Den

samordningsansvarige skall se till

 1. att samordning sker av arbetet med att förebygga risker för

ohälsa och

olycksfall på det gemensamma arbetsstället,

 2. att arbete tidsplaneras på sätt som behövs för att förebygga

ohälso- och

olyckfallsrisker till följd av att olika verksamheter pågår på

arbetsstället,

 3. att de åtgärder vidtas som behövs från skyddssynpunkt med hänsyn

till att

flera bedriver verksamhet på arbetsstället,

 4. att personalutrymmen och sanitära anordningar inrättas på

arbetsstället i

behövlig omfattning.

 Enligt regeringens mening har samordningsansvaret en viktig

funktion att fylla

när det gäller att få till stånd ett skyddsarbete i samverkan på ett

gemensamt

arbetsställe och för att undanröja sådana risker som uppkommer på

grund av att

flera företag samtidigt bedriver verksamhet på ett sådant

arbetsställe. De

oklarheter som finns om vilka skyldigheter som ryms i detta ansvar

gör att det

inte är så effektivt som det kunde vara. Oklarheterna bör därför, som

utredningen föreslagit, undanröjas. Därvid bör det så långt som

möjligt skapas

en klar gränsdragning mellan vad varje arbetsgivare har för

skyldigheter

gentemot sina anställda när de arbetar på ett gemensamt arbetsställe

och de

skyldigheter som den samordningsansvarige har. Detta har också

påpekats av några

remissinstanser.

 Genom en precisering av samordningsansvaret kommer klarheten

naturligen att

öka. Det är samtidigt uppenbart att det inte går att på ett rimligt

sätt i

detalj reglera ansvarsfördelningen i de olika situationer som

bestämmelsen

riktar sig mot. Utgångspunkten här liksom i övrigt när det gäller att

fördela

skyddsansvaret är att den som rättsligt och faktiskt har de största

möj-

ligheterna att vidta åtgärder också skall ha ansvaret för dem. En

viktig uppgift

i samordningen är just att tillsammans med samtliga arbetsgivare och

ensamföre-

tagare, som skall bedriva verksamhet på det gemensamma arbetsstället,

klara ut

vem som skall stå för olika åtgärder.

 SAF har anfört att det med utredningens förslag fortfarande

kvarstår

tveksamhet om var skiljelinjen går mellan samordningsansvaret och ar-

betsgivaransvaret och att ett exempel på det är kravet att inrätta

persona-

lutrymmen och sanitära anordningar. Regeringen delar här utredningens

bedömning

att den samordningsansvarige bör ha ett bevakningsansvar för att

sådana

gemensamma behov tillgodoses. Detta överensstämmer med vad

föredraganden anförde

när samordningsansvaret introducerades vid 1973 års ändringar i arbe-

tarskyddslagen. Det är dessutom i regel endast den som råder över

arbetsstället

som kan disponera över utrymmen m.m. på ett sådant sätt att detta kan

ordnas på

ett tillfredsställande sätt.

 Med anledning av vad Byggentreprenörerna har anfört om att

samordningsansvaret

endast skulle vara vad man kallar ett "organisatoriskt ansvar" vill

regeringen

framhålla att detta ansvar, som framgått av redogörelsen ovan, består

av olika

delar. Utöver ansvaret att se till att en organisation för

skyddsarbete i

samverkan byggs upp, att tidsmässigt planera de olika arbetena och

att klargöra

vem som skall stå för vissa anordningar m.m., har den

samordningsansvarige också

att svara för att vissa åtgärder vidtas, t.ex. att om det inte ordnas

på annat

sätt "själv ombesörja .... att allmänna skyddsanordningar utförs och

under-

hålls".

 Det kan således konstateras att de skyldigheter som

samordningsansvaret består

av är av olika karaktär. Vissa av dessa skyldigheter innebär att

organisera och

planera samordningen och det gemensamma arbetsmiljöarbetet. Andra

skyldigheter

innebär att bevaka att åtgärder vidtas och att i vissa fall direkt

vidta åt-

gärder på det gemensamma arbetsstället. Utredningen har valt att

fördela an-

svaret på fyra punkter där de i de ursprungliga förarbetsuttalandena

angivna

skyldigheterna sammanförts på visst sätt. De två första punkterna

innehåller

skyldigheterna att organisera och planera. Den tredje punkten kan

sägas sam-

manfatta bevaknings- och åtgärdsskyldigheterna.

 Regeringen instämmer i utredningens bedömning av behovet av ett

förtydligande

av bestämmelsen om samordningsansvaret med utgångspunkt från

uttalandena i

förarbetena. Även med den av utredningen föreslagna utbyggnaden av

lagtexten

kommer det emellertid att finnas behov av vissa förtydliganden, i

synnerhet om

innebörden i förslagets punkt 3. Mot den bakgrunden har vi funnit att

förtyd-

ligandet mer strikt bör följa förarbetsuttalandena och har utformat

förslaget

med hänsyn till detta. De skyldigheter som den samordningsansvarige

avsetts ha

att se till att allmänna skyddsanordningar inrättas och allmänna

skyddsregler

utfärdas har förts in i lagtexten. Vidare anges skyldigheten att

klargöra

ansvaret för de speciella skyddsanordningar som kan behövas för ett

visst eller

vissa arbeten. Om det finns behov av ytterligare förtydliganden för

den praktis-

ka tillämpningen bör Arbetarskyddsstyrelsen med stöd av befintliga

bemyndi-

ganden kunna utfärda de föreskrifter som behövs.

Ansvaret för dem som bedriver verksamhet på ett gemensamt arbetställe

Enligt 3 kap. 6 arbetsmiljölagen skall de som driver verksamhet på

det

gemensamma arbetstället samråda och gemensamt verka för att

åstadkomma

tillfredsställande skyddsförhållanden.

 Enligt uttalanden i förarbetena när bestämmelsen infördes i

arbetarskyddslagen

avsågs att den skulle uttrycka en skyldighet för företagen på ett

gemensamt

arbetsställe att se till att de inte genom sin verksamhet eller

anordningarna

där utsätter någon som arbetar på arbetsstället för risk för ohälsa

eller

olycksfall.

 Som har redogjorts för ovan skall, enligt 3 kap. 7 tredje stycket

arbetsmiljölagen, övriga arbetsgivare, dvs. andra arbetsgivare än den

samordningsansvarige, och de som arbetar på det gemensamma

arbetsstället följa

de anvisningar som den samordningsansvarige lämnar.

 Vid en strikt tillämpning av bestämmelserna i fråga skulle

arbetsgivare på ett

gemensamt arbetsställe inte ha någon skyldighet att vidta

skyddsåtgärder till

förmån för andra än de egna arbetstagarna förrän den

samordningsansvarige har

lämnat anvisningar om sådana åtgärder. Detta kan inte överensstämma

med avsikten

med bestämmelserna vid deras tillkomst och ger inte ett tillräckligt

starkt lag-

stöd för nödvändiga åtgärder.

 Regeringen instämmer i utredningens överväganden och föreslår att

det i den

aktuella paragrafen införs ett mer direkt ansvar för var och en som

bedriver

verksamhet på det gemensamma arbetsstället att inte utsätta någon som

arbetar på

arbetsstället för risker för ohälsa eller olycksfall.

5.2 Ansvaret för den som råder över ett arbetsställe

Regeringens förslag: Ett direkt skyddsansvar för

den som råder över ett arbetsställe förs in i 3 kap.

12 arbetsmiljölagen.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se

betänkandet

s. 87 - 89).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller

lämnat det utan invändning.

 Bakgrunden till regeringens förslag: Bestämmelsen om ett

skyddsansvar för den

som råder över ett arbetsställe finns i 7 kap. 8 arbetsmiljölagen.

Bestämmelsen kan sägas ange ett indirekt skyddsansvar. Den ger

nämligen endast

en möjlighet för tillsynsmyndighet att rikta föreläggande eller

förbud mot den

som råder över ett arbetsställe, när denne inte är arbetsgivare för

någon som

utsätts för en risk på arbetsstället.

 Bestämmelsen tillkom vid 1973 års ändringar i den dåvarande

arbetar-

skyddslagen. Avsikten var att den skulle ge möjlighet att ingripa i

första hand

mot missförhållanden på fasta driftsställen vid lastkajer och dylikt

där t.ex.

transporter från andra företag tas emot, dvs. framför allt med sikte

på

distributionsarbetarnas arbetsförhållanden.

 Arbetsmiljökommissionen har, som framgår av föregående avsnitt,

uppmärksammat

ansvaret för den som råder över ett arbetsställe.

 Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att den som

faktiskt kan

påverka skyddsförhållandena för en arbetstagare som befinner sig

utanför

arbetsgivarens rådighet, har ett tydligt ansvar för dessa

förhållanden. Ansvaret

bör bl.a. vara tydligt avgränsat mot arbetsgivarens primära

skyddsansvar. Det

aktuella ansvaret för den som råder över ett arbetsställe bör därför,

som

utredningen föreslagit, utformas så att det kan tillämpas utan att

den avsedda

innebörden behöver förmedlas genom ett föreläggande eller förbud av

tillsyns-

myndigheten.

 När skyddsansvaret skall framgå direkt av bestämmelsen i lagen

måste ansvaret

närmare avgränsas. Ansvarets omfattning måste begränsas till vad den

rådighetsansvarige kan råda över i de olika situationer i vilka

bestämmelsen

blir tillämplig. Det kan vara fråga om det tidigare nämnda typfallet

med att

lämna och hämta varor, men det kan också vara fråga om ett

entreprenadarbete av

kortare eller längre varaktighet eller verksamheter som bedrivs

jämsides med

varandra i gemensamma utrymmen. Bestämmelsen skall därvid också

tillämpas

jämsides med bestämmelsen om samordningsansvaret i 3 kap. 7 .

 De skyldigheter som alltid bör åvila den som råder över ett

arbetsställe, där

personer från flera företag/verksamheter vid ett eller flera, längre

eller

kortare tillfällen utför arbete, är att svara för fasta anordningar

eller sådana

anordningar som tillhandahålls på arbetsstället. För

arbetsmiljöförhållandena i

övrigt svarar arbetsgivaren i den mån de inte faller under

samordningsansvaret

enligt 3 kap. 7 arbetsmiljölagen. Den som råder över ett

arbetsställe kan

följaktligen i flera fall ha att samtidigt fullgöra både

samordningsansvaret och

ansvaret enligt den nu föreslagna bestämmelsen.

5.3 Ansvar för den som hyr in arbetskraft

Regeringens förslag: Ett särskilt skyddsansvar förs

in i 3 kap. 12 arbetsmiljölagen för den som hyr in

arbetskraft.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se

betänkandet

s. 90 - 91).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något

att invända

mot att det införs ett skyddsansvar för inhyrd arbetskraft.

 Arbetarskyddsstyrelsen pekar emellertid på att med det synsätt som

ligger

bakom förslaget blir det svårt att upprätthålla hittillsvarande

praxis, som i

vissa fall lägger ett arbetsgivaransvar på den som utövar

arbetsledning över

andra trots att dessa inte är anställda av det arbetsledande

företaget.

 LO anser att arbetsgivarbegreppet bör utvidgas till att omfatta

uppdragsgivare

som hyr in arbetskraft, oavsett om det gäller uthyrd personal eller

egenföreta-

gare. TCO har lämnat liknande synpunkter.

 SAF anser att den avsedda fördelningen av ansvaret mellan

arbetsgivaren och

den som hyr in arbetskraft inte framgår av den föreslagna lagtexten.

 Bakgrunden till regeringens förslag:Huvudansvaret för arbetsmiljön

ligger

enligt arbetsmiljölagen på arbetsgivaren. Lagens tillämpning blir

därför bero-

ende av vem som är att betrakta som arbetstagare och vem som är

arbetsgivare.

 Vid arbetsmiljölagens tillkomst gjordes vissa uttalanden om

innebörden av

arbetsgivarbegreppet vid tillämpning av arbetsmiljölagen, bl.a. med

anledning av

vad utredningen uttalat om den situationen att ett företag från ett

annat hyr in

en grävmaskin med anställd förare. I propositionen (1976/77:149 s.

195 f.)

uttalade föredraganden bl.a. att det knappast var möjligt, och av

hänsyn till

begreppsbildningen i andra rättsliga sammanhang i varje fall inte

lämpligt, att

nå det åsyftade resultatet, skyddsbehovet i arbetsmiljölagen, genom

att tänja

begreppen arbetsgivare och arbetstagare. I stället hänvisades till

bestämmelsen

om ett särskilt skyddsansvar för den som råder över ett arbetsställe.

Det på-

pekades att den bestämmelsen gav tillsynsmyndigheten tillräckliga

möjligheter

att ingripa när "arbete bedrivs med hjälp av lånad personal och hyrd

utrust-

ning". Det inhyrande företaget ansågs även i förhållande till den

personalen

kunna få ett ansvar "för att arbetsplatsen och dess anordningar är

säkra liksom

för beskaffenheten av utrustning som har hyrts".

 Enligt 1935 års lag med vissa bestämmelser om arbetsförmedling var

uthyrning

av arbetskraft en form av arbetsförmedling och omfattades därför av

lagens

arbetsförmedlingsförbud. Detta synsätt vilade då på föreställningen

att den

inhyrda arbetskraften var underställd inhyrarens arbetsledning och

även i övrigt

arbetade under förhållanden som inte avvek från vad som normalt

utmärker ett

anställningsförhållande.

 Detta ändrades år 1991 genom lagen (1991:746) om privat

arbetsförmedling och

uthyrning av arbetskraft. Denna ersattes den 1 juli 1993 av lagen

(1993:440) om

privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft. De förändringar

som är av

betydelse i detta sammanhang gjordes redan i den förstnämnda lagen.

 I 1991 års lagstiftning om uthyrning av arbetskraft (prop.

1990/91:124, bet.

1990/91:AU20, rskr. 1990/91:304) genomfördes bl.a. den förändringen

att uthyr-

ning av arbetskraft skildes ut ur arbetsförmedlingsbegreppet och

legaliserades.

Arbetsgivarbegreppet måste då klaras ut. För att åstadkomma detta

infördes i

lagen en definition på uthyrning av arbetskraft i vilken fastslogs

att det är

uthyraren och inte inhyraren som är arbetsgivare för den uthyrda

arbetskraften.

Med uthyrning av arbetskraft avses enligt lagen ett rättsförhållande

mellan en

beställare och en arbetsgivare som innebär att arbetsgivaren mot

ersättning

ställer arbetstagare till beställarens förfogande för att utföra

arbete som hör

till dennes verksamhet. Att ställa arbetskraft till beställarens

förfogande

innebär att denne disponerar över arbetskraften i olika hänseenden

inklusive den

direkta arbetsledningen. Trots att arbetsledningen ligger hos

beställaren och

detta vanligtvis brukar vara ett tungt kriterium på

anställningsförhållande

bygger lagen alltså på förutsättningen att uthyraren är den som är

arbetsgiva-

ren.

 Det är emellertid inte uteslutet att det även med den nya lagen kan

inträffa

att exempelvis en domstol med hänsyn till omständigheterna i det

enskilda fallet

finner att inhyraren är att betrakta som arbetsgivare. Verksamheten

torde då

inte längre vara att betrakta som uthyrning utan som

arbetsförmedling. I

propositionen (s. 26) nämns som exempel det fallet att

anställningsförhållandet

är så uttunnat att det inte uppfyller de krav som måste kunna ställas

på en an-

ställning eller att det är fråga om en skenanställning. I

Arbetsmarknadsutskot-

tets betänkande (s. 20) tas som ett annat exempel enmansföretagare

"med kontoret

på fickan". Vidare gjorde utskottet följande uttalande:

 "För att ett uthyrningsföretag skall kunna betraktas som

arbetsgivare - någon

 avvikelse bör i detta hänseende inte göras från vad som allmänt

kännetecknar

 ett anställningsförhållande - måste enligt utskottets mening krävas

att

 företaget utövar den mer centrala arbetsgivarfunktionen, såsom

ledning och

 fördelning av arbetet. Det är således detta företag som beslutar

t.ex. när och

 till vem arbetskraften skall hyras ut. En annan sak är att

arbetstagaren när

 han utför arbete hos en beställare tillfälligt kan vara underkastad

den

 senares arbetsledning. Därutöver bör företaget uppfylla de krav som

i

 allmänhet åvilar en arbetsgivare i förhållande till sina anställda

med

 avseende på bl.a. anställningsförhållanden och anställningsvillkor.

Brister

 det i detta hänseende är det inte fråga om uthyrning av arbetskraft

enligt

 lagens definition."

 Arbetarskyddsstyrelsen har till Arbetsmiljölagsutredningen

redovisat den

praxis som har tillämpats när det gäller arbetsgivarbegreppet

(betänkandet s. 74

- 76). Styrelsen har därvid uppgivit att i bl.a. de fall då en

arbetsgivare hyr

eller lånar ut en eller flera anställda så har stor betydelse fästs

vid vilket

företag som i praktiken utövat arbetsledningen och som därmed haft

störst

möjligheter att påverka arbetsmiljön. Detta har ibland medfört att

som

arbetsgivare i arbetarskyddslagens och senare arbetsmiljölagens

mening har

betraktats ett annat företag än det som egentligen har anställt

arbetstagarna.

Vid tillämpningen av denna praxis har styrelsen ansett att den som

betraktats

som arbetsgivare har det odelade arbetsgivaransvaret för de aktuella

arbetstagarnas arbetsmiljö.

 Utredningen har redogjort för de EG-direktiv som anger skyldigheter

att vidta

vissa åtgärder till förmån för arbetstagare på främmande

arbetsställen. Dessa

direktiv ingår i EES-avtalet, som trädde i kraft den 1 januari 1994,

eller

tillhör de EG-rättsakter som skall tillföras EES-avtalet genom ett

tilläggsbeslut. Det gäller bl.a. EG:s s.k. ramdirektiv, 89/391/EEG,

som

innehåller bestämmelser om skyldigheter för den arbetsgivare som

råder över ett

arbetsställe mot utomstående företag och deras anställda när det

gäller

information och instruktioner. Ett annat EG-direktiv, om

arbetsförhållandena för

arbetstagare med tidsbegränsade eller tillfälliga

anställningsförhållanden,

91/383/EEG, reglerar förhållandena i vissa uthyrningssituationer.

Enligt detta

direktiv skall inhyrarföretaget ges ett relativt långtgående ansvar

för

arbetsförhållandena för den inhyrda arbetskraften, utan att det

inskränker det

ansvar som uthyrarföretaget har enligt varje medlemsstats nationella

lagstift-

ning. EG:s byggplatsdirektiv, 92/57/EEG, innehåller regler för

arbetsplatser för

byggnads- eller anläggningsarbete, bl.a. om samordningsansvar.

 Som tidigare angivits har Arbetsmiljökommissionen uppmärksammat

skyddsansvaret

på arbetsställen över vilka den egna arbetsgivaren inte råder.

 Skälen för regeringens förslag: Som har framgått ovan avsågs

bestämmelsen om

ansvar för den som råder över ett arbetsställe även gälla när

arbetstagare hyrts

eller lånats in för att utföra arbete i den verksamhet som bedrivs på

arbetsstället. Samtidigt har med den praxis som

arbetarskyddsmyndigheterna

tillämpat på arbetstagare som stått under ett främmande företags

arbetsledning,

som arbetsgivare vid tillämpning av arbetsmiljölagen ibland

betraktats det

arbetsledande företaget.

 Med 1991 års arbetsförmedlingslagstiftning har emellertid ett nytt

rättsläge

uppstått. Som har framgått ovan skildes uthyrning av arbetskraft ut

ur

arbetsförmedlingsbegreppet och legaliserades genom denna

lagstiftning. Med

uthyrning av arbetskraft avses enligt lagen att en arbetsgivare mot

ersättning

ställer arbetstagare till beställarens förfogande för att utföra

arbete som hör

till dennes verksamhet. Det innebär att inhyraren disponerar över

arbetskraften

inklusive den direkta arbetsledningen. Uthyraren är dock hela tiden

arbetsgivare

för arbetstagarna, dvs. även när de är inordnade i verksamheten på

det främmande

arbetsstället och där står under direkt arbetsledning.

 Arbetsgivarens ansvar enligt arbetsmiljölagen för uthyrd

arbetskraft kommer

mot bakgrund av vad som nu sagts alltid att ligga på det uthyrande

företaget.

Detta företag saknar dock i stor utsträckning rådighet över de

förhållanden som

gäller för arbetet på det främmande arbetsstället.

Arbetsgivaransvaret är därför

inte tillräckligt som grund för att ställa krav på dessa

förhållanden. Inte

heller rådighetsansvaret är tillräckligt för att skydda den som utför

arbete som

inhyrd arbetskraft.

 Mot den här bakgrunden bör ett nytt skyddsansvar, i enlighet med

utredningens

förslag, föras in i arbetsmiljölagen. Inhyrd arbetskraft är inordnad

i

verksamheten och står under arbetsledning på ett sätt som gör att de

i mångt och

mycket är att jämställa med arbetstagare i denna verksamhet. Detta

skiljer dem i

många fall från entreprenadanställda som utför arbete på

arbetsstället. Sådant

arbete är typiskt sett inte inordnat i verksamheten på arbetsstället.

 Ansvaret för inhyrd arbetskraft bör mot bakgrund av vad som sagts

vara så

utformat att det ger en vid grund för alla de åtgärder som avser

arbetet på det

främmande arbetsstället. Ansvaret bör motsvara arbetsgivarens

arbetsmiljöansvar,

dock begränsat till det aktuella arbetet på det främmande

arbetsstället. En

sådan begränsning är naturligtvis nödvändig, eftersom

arbetsgivaransvaret kommer

att gälla jämsides med inhyrarens ansvar. Krav mot arbetsgivaren kan

behöva

ställas när det bl.a. gäller långsiktiga åtgärder, såsom utbildning

och rehabi-

litering. Den nödvändiga avgränsningen av det föreslagna

skyddsansvaret framgår

av att det avser de arbetsmiljöåtgärder som behövs i det aktuella

arbetet. Det

bör naturligtvis så långt som möjligt klaras ut mellan uthyrare och

inhyrare

vilka skyldigheter var och en har, t.ex. när det gäller sådan

arbetsutrustning

som medförs av arbetstagaren.

5.4 Ansvar för uppdragsgivare

Regeringens bedömning: Ett särskilt skyddsansvar för

uppdragsgivare bör inte föras in i arbetsmiljölagen.

 Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning

(se

betänkandet s. 91 - 92).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något

att invända

mot utredningens bedömning. LO har emellertid ansett att

uppdragsgivare bör få

ett skyddsansvar för entreprenörer med anställningsliknande

förhållanden. LO

anser vidare att arbetsgivarbegrepppet bör utvidgas till att även

innefatta

uppdragsgivare som hyr in arbetskraft, oavsett om det gäller uthyrd

personal

eller egenföretagare. TCO har lämnat liknande synpunkter.

 Bakgrunden till regeringens bedömning: Många arbeten utförs på

entreprenad,

dvs. någon har genom ett avtal uppdragit åt en entreprenör att själv

utföra ett

visst arbete hos uppdragsgivaren.

 Arbetsmiljökommissionen ansåg att vid en översyn av

arbetsmiljölagens regler

om samordningsansvar och ansvar för den som råder över ett

arbetsställe,

upplåter lokaler m.m. bör det eftersträvas att jämställa en

uppdragsgivares

ansvar med arbetsgivaransvaret, så att både uppdragsgivare och

uppdragstagare

kan vara adressater för yrkesinspektionens förelägganden och förbud.

 Skälen för regeringens bedömning: Som har redovisats under

föregående avsnitt

gjordes vissa uttalanden om arbetsgivar- och arbetstagarbegreppen i

samband med

arbetsmiljölagens tillkomst. Enligt uttalandena var det knappast

möjligt, och av

hänsyn till begreppsbildningen i andra rättsliga sammanhang i varje

fall inte

lämpligt, att nå det åsyftade resultatet, skyddsbehovet i

arbetsmiljölagen,

genom att tänja begreppen arbetsgivare och arbetstagare utöver deras

civilrättsliga innebörd.

 Den hittillsvarande utvecklingen har gått mot en mer vidsträckt

tillämpning av

arbetstagarbegreppet (Jfr AD 1985 nr 57). För närvarande gör 1992 års

arbets-

rättskommitté en översyn av arbetstagarbegreppet.

 Med de förslag som regeringen lämnar om ansvar för den som råder

över ett

arbetsställe och om samordningsansvaret kan ett tydligare ansvar

införas bl.a.

vad gäller förhållanden för dem som utför arbete inom ramen för en

entreprenad.

Här avses både entreprenadanställda och entreprenörer som är

ensamföretagare.

 Regeringen anser inte att det är lämpligt att åstadkomma en ordning

där upp-

dragstagare förs in under arbetsgivaransvaret genom att

arbetstagarbegreppet

utsträcks utöver det civilrättsliga arbetstagarbegreppet. Bedömningen

av om

någon skall betraktas som arbetstagare skall emellertid göras på

grundval av

samtliga faktorer av betydelse för rättsförhållandet.

 Regeringen anser det vidare inte lämpligt att föreslå ett särskilt

skydd-

sansvar för uppdragsgivare i denna deras egenskap. Som anfördes i

föregående

avsnitt finns det ofta en skillnad mellan den som är anlitad som

entreprenör och

den som är inhyrd arbetskraft. En inhyrd arbetstagare är fysiskt sett

inordnad i

verksamheten på det främmande arbetsstället och står där under direkt

arbetsled-

ning. Han arbetar där under liknande förhållanden som en som är

anställd i

verksamheten. Det är därför naturligt att i de fallen ha ett ansvar

som liknar

arbetsgivarens. En entreprenör däremot utför i många fall ett arbete

som inte

utgör ett led i denna verksamhet. Skälet till att en entreprenör

anlitas är ofta

att uppdragsgivaren själv saknar kunskaper om hur arbetet skall

utföras och om

vilken utrustning som behövs samt om nödvändiga skyddsåtgärder. Det

måste även

som utredningen framhållit finnas möjlighet för privatpersoner att

anlita

specialistföretag m.m. utan att därigenom få ett arbetsmiljöansvar i

förhållande

till den som anlitas.

5.5 Ansvaret för lokal- eller markupplåtare m.fl.

Regeringens bedömning: Ansvaret för den som upplåter

en lokal, ett markområde eller ett utrymme under

jord för arbete eller som personalutrymme bör inte

ändras.

 Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning

(se

betänkandet s. 93 - 94).

 Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har haft något att

invända mot

bedömningen.

 Bakgrunden till regeringens bedömning: Enligt nuvarande 7 kap. 9

(enligt

förslaget 7 kap. 8 ) kan Yrkesinspektionen, om det finns något

missförhållande

i skyddshänseende beträffande en lokal, ett markområde eller ett

utrymme under

jord som har upplåtits för arbete eller som personalutrymme, meddela

förbud mot

upplåtelse till dess angiven åtgärd har vidtagits med lokalen,

markområdet eller

utrymmet. Yrkesinspektionen kan också förelägga en sådan upplåtare

att undersöka

skyddsförhållandena på platsen.

 Ansvaret enligt 7 kap. 9 utvidgades genom 1991 års ändringar i

ar-

betsmiljölagen (prop. 1990/91:140 s. 105 - 106). Bestämmelsen kom

därvid att

även omfatta upplåtelse av bergrum och andra utrymmen under jord.

Vidare

infördes möjligheten för tillsynsmyndighet att förelägga upplåtare

skyldighet

att undersöka skyddsförhållandena på platsen.

 Arbetsmiljökommissionen föreslog som tidigare redovisats att även

ansvaret för

den som upplåter lokaler m.m. sågs över.

 Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har övervägt om det

finns

anledning att, på liknande sätt som föreslås beträffande ansvaret för

den som

råder över ett arbetsställe, göra ansvaret för upplåtare oberoende av

ett beslut

av tillsynsmyndighet.

 Som utredningen anger bygger regleringen i 7 kap. 9 på att beslut

om

positiva åtgärder i verksamheten riktas mot den som driver denna

samtidigt som

ett förbud meddelas mot fortsatt upplåtelse. Beslutet om förbud mot

upplåtaren

blir då ett komplement till kraven mot arbetsgivaren. På detta sätt

behöver

tillsynsmyndigheten inte utreda vilka åtgärder den ena eller andra

svarar för,

något som ofta innebär svåra ställningstaganden i avtalsrättsliga

frågor.

 Utredningen har pekat på upplåtaransvarets omfattning och frågan om

det finns

möjlighet att ingripa med stöd av 7 kap. 9 när ett missförhållande

inte gäller

själva lokalen etc. utan tillträdesvägen dit. Regeringen instämmer i

utredningens bedömning att som missförhållande i skyddshänseende även

kan

betraktas att en tillträdesväg till en lokal m.m. inte är lämplig för

de

transporter som måste ske, och detta utan att det uttryckligen

behöver framgå av

lagtexten.

 Regeringen delar sammanfattningsvis utredningens bedömning att det

inte finns

anledning att nu ytterligare förändra ansvaret för upplåtare.

5.6 Tillträdesrätt för skyddsombud

Regeringens förslag: Skyddsombud som företräder

arbetstagare som utför arbete på ett arbetsställe

över vilket den egna arbetsgivaren inte råder ges

tillträdesrätt dit.

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår en förtydligande regel

som fastslår

att skyddsombud skall ha tillträde till de arbetsplatser som ombudet

behöver

besöka för att fullgöra sitt uppdrag. Detta skall även gälla i

sådana fall då

ombudet företräder en arbetstagare som utför arbete på ett

arbetsställe utan att

vara anställd av den som råder på arbetsstället. Tillträdesrätten

till främmande

arbetsställen skall inte gälla för ledamot av skyddskommitté och en

förutsättning för denna är att en underrättelse skett till den

arbetsgivare som

råder på arbetsstället. Tillträdesrätten skall vara

skadeståndssanktionerad och

beträffande talan mot den arbetsgivare som råder över ett

arbetsställe skall

gälla vad som är föreskrivet om rättegång i allmänhet (se betänkandet

s. 94 -

98).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller

lämnat det utan invändning.

 Statens Arbetsgivarverk och SAF har dock framhållit att

tillträdesrätten bör

göras beroende av att tillträdet inte medför betydande hinder för

arbetets

behöriga gång. SAF har därutöver tillagt att det måste klargöras att

tillträdesrätten inte är ovillkorlig såvitt avser hemliga eller på

annat sätt

känsliga anläggningar.

 LO, TCO och SACO har anfört att de saknar ett förtydligande av att

ett

skyddsombud som finns på arbetsstället hos den arbetsgivare som råder

över

arbetsstället även skall ha rätt att stoppa arbetet.

 Bakgrunden till regeringens förslag: Huvudregeln är att på

arbetsställe där

minst fem arbetstagare regelbundet sysselsätts skall bland

arbetstagarna utses

ett eller flera skyddsombud. Vanligtvis utses dessa skyddsombud av

den lokala

arbetstagarorganisation som är eller brukar vara bunden av

kollektivavtal med

arbetsgivaren. Möjlighet finns också att utse skyddsombud utanför

kretsen av

arbetstagare på arbetsstället (regionalt skyddsombud).

 Skyddsombudet företräder arbetstagarna i skyddsfrågor och skall

verka för

tillfredsställande skyddsförhållanden. Skyddsombudets uppgifter - i

den mån de

inte begränsas genom särskild skyddsområdesindelning - spänner över

hela

arbetsstället med alla dess anordningar och ämnen.

 Enligt arbetsmiljölagen får arbetsgivaren inte hindra skyddsombudet

att

fullgöra sina arbetsuppgifter. Med arbetsgivaren menas i detta

sammanhang den

som står i ett arbetsgivarförhållande till de arbetstagare som

skyddsombudet

företräder. Detta innebär bl.a. att skyddsombudet har en

tillträdesrätt till de

arbetsplatser som han har behov av att besöka inom arbetsstället.

 Det problem som utredningen pekat på ser med ett enkelt exempel ut

på följande

sätt. Ett städföretag bedriver sin verksamhet på så sätt att de

anställda utför

städning på olika industrier. Den lokala arbetstagarorganisationen

har bland de

anställda utsett ett skyddsombud. För att kunna sköta sitt uppdrag

som

skyddsombud är denne i behov av att besöka de olika industriföretag

där städ-

ningen sker. Enligt vad utredningen har inhämtat har det då inträffat

att skydd-

sombudet vägrats tillträde.

 Anledningen synes vara att arbetsmiljölagen endast anger att den

egna

arbetsgivaren inte får hindra skyddsombudet att fullgöra sina

uppgifter,

exempelvis vägra honom tillträde. Däremot sägs inte något om vad som

skall gälla

om en annan arbetsgivare hindrar skyddsombudet från att fullgöra sitt

uppdrag.

 Utredningen har framhållit att samma problem uppstår när det gäller

inhyrd

arbetskraft under arbetsledning av annan än den egna arbetsgivaren.

Liknande

problem uppstår, enligt utredningen, också beträffande gemensamma

arbetsställen

där den arbetsgivare, vars arbetstagare skyddsombudet företräder,

inte råder

över arbetsstället.

Skälen till regeringens förslag:

Tillträdesrätt till det egna arbetsstället

Utredningen har föreslagit att det i lagtexten införs en regel om att

skyddsombud skall ha tillträde till de arbetsplatser inom ett

arbetsställe som

ombudet behöver besöka för att fullgöra sitt uppdrag. Utredningen har

framhållit

att visserligen får detta redan nu anses gälla beträffande det egna

arbetsst-

ället men att en markering kan vara värdefull inte minst med hänsyn

till

skyddsombudens behov av ledighet för att besöka olika arbetsplatser

inom ett

arbetsställe.

 Regeringen instämmer inte i utredningens förslag i denna del. I

arbets-

miljölagen anges att ett skyddsombud inte får hindras att fullgöra

sina

uppgifter. I detta ligger att den egna arbetsgivaren inte får hindra

skyddsombudet från att besöka arbetsplatser inom det egna

arbetsstället. Någon

förtydligande regel i detta avseende, för att som utredningen

framhåller trygga

skyddsombudens behov av ledighet, anser regeringen därför inte vara

nödvändig.

Tillträdesrätt till främmande arbetsställe

Utredningen har vidare föreslagit att i de fall ombudet företräder

arbetstagare

som utför arbete på ett arbetsställe över vilket den egna

arbetsgivaren inte

råder så skall skyddsombudet ha tillträdesrätt till detta

arbetsställe.

 Regeringen delar utredningens bedömning att det finns ett behov av

tillträdesrätt för skyddsombud i den nu nämnda situationen.

Regeringen vill

emellertid betona att det bara bör röra sig om en ren tillträdesrätt

som kan

utövas gentemot den arbetsgivare som råder över arbetsstället. I

övrigt skall

skyddsombudet agera i denna sin egenskap i förhållande till den

arbetsgivare

vars arbetstagare han företräder. Regeringen anser att det i 6 kap.

10 bör

införas ett nytt andra stycke av innebörd att om skyddsombudet

företräder en

arbetstagare som utför arbete på ett arbetsställe över vilket dennes

arbets-

givare inte råder är den arbetsgivare som råder över arbetsstället

skyldig att

låta skyddsombudet få tillträde dit i den omfattning som ombudet

behöver för att

fullgöra sitt uppdrag.

Skadestånd m.m.

Vad som sägs i 11 om att arbetsgivare som bryter mot 10 skall

ersätta

uppkommen skada träffar också den arbetsgivare som enligt det

föreslagna nya

andra stycket råder över ett arbetsställe och förvägrar skyddsombud

tillträde.

 Utredningen har tagit upp frågan om också ledamot av skyddskommitté

skall

tillerkännas tillträdesrätt. Utredningen har ansett att det skulle

föra alltför

långt. Regeringen delar utredningens bedömning att tillträdesrätten

endast bör

avse skyddsombud.

 Utredningen har föreslagit att skyddsombud skall få tillträdesrätt

först efter

det att en underrättelse skett till den som råder över arbetsstället.

Regeringen

anser inte denna bestämmelse behövlig. Tillträdesrätten bör gälla i

och med att

den egna arbetsgivaren underrättas om att skyddsombudet utsetts.

Skulle den ar-

betsgivare som råder över arbetsstället vara tveksam till att låta

ett skyddsom-

bud få tillträde kan han för säkerhets skull alltid ta kontakt med

skydd-

sombudets egen arbetsgivare eller den fackliga organisationen.

 Utredningen har slutligen föreslagit att lagen (1974:371) om

rättegången i

arbetstvister inte skall vara tillämplig vid tvister beträffande

tillträdes-

rätten mellan skyddsombudet, eller dennes fackliga organisation, och

den arbets-

givare som råder över arbetsstället.

 Lagen om rättegången i arbetstvister gäller för rättegången i

tvister om

kollektivavtal och andra tvister som rör förhållandet mellan

arbetsgivare och

arbetstagare. Den innebär i stort sett att talan förs vid

Arbetsdomstolen

antingen i första instans eller om målet fullföljs dit. Regeringen

instämmer i

utredningens bedömning att lagen om rättegången i arbetstvister inte

bör vara

tillämplig på en tvist som avser skyddsombuds tillträdesrätt enligt

10 andra

stycket eftersom tvisten inte gäller förhållandet arbetsgivare -

arbetstagare.

Talan i ett sådant fall mot den som råder över ett arbetsställe skall

i stället

prövas av allmän domstol.

 SAF har uttryckt oro över att hemliga handlingar genom förslaget

kan komma i

obehörigas händer, att det kan utgöra en risk för känsliga

anläggningar samt att

tillträdesrätten av den anledningen inte bör göras ovillkorlig.

Enligt

regeringens uppfattning torde dock den sekretess som gäller för ett

skyddsombud

enligt 7 kap. 13 arbetsmiljölagen vara tillräcklig för att uppnå

det skydd som

SAF efterlyser.

6 Produktsäkerhet

Regeringens förslag: I arbetsmiljölagen införs en

möjlighet att ålägga den som har marknadsfört eller

levererat en produkt och som har skyddsansvar

enligt 3 kap. 8 - 10 att återkalla produkten

eller att lämna varningsinformation. Genom detta

kompletteras möjligheterna att ingripa i en kon-

troll av produkter på marknaden.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se

betänkandet

s. 107 - 110).

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller

lämnat det utan invändning.

Bakgrunden till regeringens förslag:

Produktsäkerhet

Arbetsmiljölagen innehåller inte bara bestämmelser om

arbetsförhållandena på

arbetsställena utan även bestämmelser om produktsäkerhet, dvs. krav

på att pro-

dukter skall erbjuda betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall.

Produktsäkerhetsreglerna innebär ett leverantörsansvar för tekniska

anordningar

och s.k. farliga ämnen, dvs. kemiska ämnen eller produkter som kan

föranleda

ohälsa eller olycksfall. Arbetsmiljölagen har därmed en funktion som

produktsäkerhetslag på arbetsmiljöområdet.De grundläggande

bestämmelserna om

leverantörsansvaret finns i 3 kap. 8 och 9 . Bestämmelsen i 3 kap.

8 innebär

att den som tillverkar, importerar, överlåter eller upplåter en

teknisk

anordning skall se till att anordningen erbjuder betryggande säkerhet

mot ohälsa

och olycksfall när den släpps ut på marknaden, avlämnas för att tas i

bruk eller

när den ställs ut till försäljning. Bestämmelsen i 3 kap. 9 innebär

att den

som tillverkar, importerar eller överlåter ett farligt ämne skall

vidta de

åtgärder som behövs för att hindra eller motverka att ämnet vid

avsedd använd-

ning innebär risk från skyddssynpunkt.

 Produktsäkerhetsreglerna har ett vidsträckt tillämpningsområde. De

gäller

varje produkt som kan användas yrkesmässigt oberoende av användningen

i det

enskilda fallet (prop. 1976/77:149 s. 385 och 396).

 I samband med 1991 års ändringar i arbetsmiljölagen fördes det in

nya

bestämmelser om information vid marknadsföringen samt om

produktinformation vid

avlämnandet, bestämmelser som avsåg båda slagen av produkter. I

samband med de

ändringar som gjordes år 1992 som ett led i införlivandet av avtalet

om det

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, EES-avtalet (Ds 1992:82,

prop.

1991/92:170, bil. 9) fördes begreppet "släpps ut på marknaden" in i 3

kap. 8 .

Dessutom infördes en särskild bestämmelse om vilka villkor som skall

gälla när

en teknisk anordning ställs ut på mässor och liknande.

 Produktsäkerhetsbestämmelserna i arbetsmiljölagen gäller framför

allt för

ledet fram till dess en produkt avlämnas till brukarledet eller

släpps ut på

marknaden. Genom 1991 års ändringar infördes emellertid också en

skyldighet för

leverantör att på en tillsynsmyndighets begäran lämna tillgängliga

upplysningar

om till vilka en produkt överlåtits eller upplåtits. Därigenom skall

tillsynsmyndigheten kunna förhindra att en bristfällig produkt sprids

vidare

eller genom information eller andra åtgärder mot dem som förvärvat

produkten

kunna förebygga att den medför skada i brukarledet. De angivna

ändringarna

avsågs sålunda ge ökade möjligheter att ingripa mot levererade

produkter.

Tillsammans med bestämmelserna om produktinformation skulle

möjligheterna att

ingripa i leverantörsledet närma sig dem som produktsäkerhetslagen

(1988:1604)

ger på konsumentområdet.

 Möjligheterna att med stöd av arbetsmiljölagen ingripa med

tvångsåtgärder på

produktsäkerhetsområdet begränsar sig emellertid till att kunna

meddela förbud

eller föreläggande enligt 7 kap. 7 mot antingen leverantör eller

brukare. Det

kan handla om att förbjuda en leverantör att fortsätta leverera en

produkt eller

att förbjuda en eller flera arbetsgivare att använda produkten i

fråga. Det kan

vidare handla om föreläggande om märkning eller annan

produktinformation eller

föreläggande om information vid marknadsföringen.

Produktkontroll

Arbetsmiljölagen innehåller också bestämmelser om produktkontroll,

dvs.

bestämmelser om kontroll av att produkter uppfyller föreskrivna krav

på

produktsäkerhet. I 4 kap. 1 och 2 finns bemyndiganden att meddela

föreskrifter

om provning eller annan kontroll av tekniska anordningar eller

farliga ämnen

samt om godkännande eller annat bevis om överensstämmelse som krav

för

avlämnande eller marknadstillträde för en produkt. Generella

bestämmelser om

provning och kontroll m.m. finns dessutom i lagen (1992:1119) och

förordningen

(1993:1065) om teknisk kontroll. Denna lagstiftning innehåller bl.a.

bestämmel-

ser om riksprovplatser och andra organ som kan utföra föreskriven

provning och

kontroll.

 Regelsystemet för produktkontroll utformades vid arbetsmiljölagens

tillkomst

med utgångspunkt från att krav på förhandsbedömning och

förhandsgodkännande

skulle kunna meddelas för vissa produkter. Med stöd av

arbetsmiljölagens och

även den tidigare arbetarskyddslagens produktkontrollbestämmelser har

ett

flertal föreskrifter meddelats om typgodkännande som förutsättning

för

avlämnande eller ibruktagande samt om godkännande vid s.k. första

besiktning av

individuella produkter som förutsättning för att de skall få tas i

bruk.

Godkännandeprövningen, som är en myndighetsuppgift, utförs av

Arbetarskyddssty-

relsen eller av en riksprovplats. Föreskrivna krav på typgodkännande

finns

beträffande flera slag av maskiner, byggnadsställningar m.m.

Godkännande vid

individuell första besiktning krävs bl.a. för vissa tryckkärl, hissar

och andra

lyftanordningar och entreprenadmaskiner.

EES-avtalet

Det hittillsvarande systemet med förhandskontroll av produkter som en

myndighetsuppgift håller nu på att omformas med anledning av

EES-avtalet, och

anpassningen till EG:s system för provning och kontroll.

 EES-avtalet trädde i kraft den 1 januari 1994. Genom avtalet

införlivas de

principer för fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital

som gäller

inom EG. Vidare har Sverige genom avtalet åtagit sig att införliva de

rättsakter

som avtalet hänvisar till. Bland dessa rättsakter finns ett flertal

s.k.

produktdirektiv, dvs. EG-direktiv som anger de krav som

medlemsstaterna måste

ställa på produkterna i fråga för att de skall få släppas ut på

marknaden.

 För att skapa fri rörlighet för varor har EG inriktat sig på att ta

bort de

s.k. tekniska handelshindren, bl.a. skiljaktiga nationella krav på

produkter och

på förfarandet för kontroll av att produktkraven är uppfyllda.

 Principen om varors fria rörlighet grundar sig på artikel 30 i

Romfördraget.

Principen, som efter ett rättsfall i EG-domstolen benämns Cassis de

Dijon-principen, innebär att en vara som lagligen får marknadsföras i

ett

EU-land även fritt skall få säljas och användas i övriga EU-länder,

om inte

särskilda skäl kan åberopas för motsatsen. Detta innebär att

särskilda

nationella krav får ställas upp om det är nödvändigt för att skydda

hälsa och

säkerhet m.m. (för i artikel 36 erkända intressen) och regleringen

inte är opro-

portionerlig i förhållande till det hinder för varurörligheten som

uppstår.

 För vissa produkter har EG infört och kommer att införa gemensamma

regler som

skall införas inom hela gemenskapen eller numera unionen. Detta sker

normalt i

form av direktiv, som numera beslutas med majoritetsbeslut enligt

artikel 100 a

i Romfördraget. Genom en rådsresolution 1985 har det lagts fast en

metod, "the

new approach", för harmonisering av reglerna för produkter. I

produktdirektiv

enligt den "nya metoden" anges de krav som skall införas i de

nationella

reglerna för att en produkt skall få släppas ut på marknaden i form

av relativt

allmänt hållna "väsentliga säkerhetskrav". Direktiven är

totalharmoniserade,

dvs. de innehåller alla regler som skall gälla för en viss produkt

och en med-

lemsstat får inte tillämpa avvikande regler. Det överlåts sedan åt de

europeiska

standardiseringsorganen att utfärda harmoniserade standarder med

tekniska

specifikationer för produkterna. En produkt som tillverkats enligt en

sådan

standard skall förutsättas uppfylla de väsentliga säkerhetskraven.

Den som har

tillverkat produkten eller avser att släppa ut den på marknaden skall

om

produkten överensstämmer med direktivets krav förse den med ett

särskilt

EG-märke. Därigenom anges inte bara att produkten uppfyller

direktivets

säkerhetskrav utan också att den har genomgått föreskrivet förfarande

för

bedömning av överensstämmelse. En närmare beskrivning av bedömning av

överens-

stämmelse inom EG och EES finns i prop. 1991/92:170, bil 11, s. 39 f.

 Produktdirektiv utformade enligt den nya metoden av särskild

betydelse för

arbetslivsområdet är direktiven om enkla tryckkärl (87/404/EEG), om

maskiner

(89/392/EEG), om personlig skyddsutrustning (89/686/EEG) och om

explosiva varor

(93/15/EEG). Det sistnämnda direktivet har ännu inte införts i

EES-avtalet.

 Arbetarskyddsstyrelsen har införlivat direktiven om enkla

tryckkärl, maskiner

och personlig skyddsutrustning genom olika föreskrifter.

 Utöver produktdirektiv enligt den nya metoden finns det alltjämt

äldre

produktdirektiv, som har en annan utformning med mer detaljerade

tekniska krav

och varierande bestämmelser om provning och kontroll. De är i

allmänhet

utformade på ett sådant sätt att medlemsländerna kan låta bli att

införa

nationella regler eller ha avvikande regler, så länge produkter som

uppfyller

direktivets krav inte hindras att få tillträde till marknaden (s.k.

optionella

regler).

 Sverige överger således med införlivandet av EES-avtalet det

tidigare systemet

med förhandskontroll av produkter som en myndighetsuppgift. Den

provning och

certifiering som i vissa fall skall äga rum innan en produkt får

släppas ut på

marknaden är i EG:s ordning - och därmed i den ordning som skall

gälla i hela

EES - av privaträttslig karaktär. Den grundar sig på ett uppdrag

mellan till-

verkaren och det provande organet. Dessa organ för provning och

certifiering

skall i och för sig uppfylla vissa kompetenskrav m.m. men de skall

inte utföra

kontrollen å statens vägnar. De skall dessutom konkurrera med

varandra på en fri

marknad.

Marknadskontroll

Med EG:s ordning kommer samhällets förhandskontroll att ersättas med

en

marknadskontroll. Denna kontroll tar sikte på kontroll av produkter

som släppts

ut på marknaden. Det förutsätts vara en statlig efterkontroll av att

tillverkare

och andra som har släppt ut produkter på marknaden har fullgjort sina

förpliktelser.

 EG:s produktdirektiv enligt den nya metoden förutsätter att

medlemsländerna

utför marknadskontroll. Detta tar sig uttryck i dels det

grundläggande krav som

finns i direktiven att alla nödvändiga åtgärder skall vidtas för att

säkerställa

att endast produkter som uppfyller direktivets krav och är säkra

släpps ut på

marknaden och tas i bruk, dels i de s.k. säkerhetsklausuler som

direktiven

innehåller. Säkerhetsklausulerna ålägger varje medlemsstat att, om en

EG-märkt

produkt skulle kunna innebära en säkerhetsrisk, vidta de åtgärder som

behövs för

att produkten skall tas bort från marknaden och för att förbjuda

utsläppandet på

marknaden och fri rörlighet för den. Vid ett ingripande skall

EG-kommissionen

underrättas, varefter ett särskilt förfarande för information och

prövning av

ingripandet inleds.

 I nyligen antagna riktlinjer för EG-märkningen (93/465/EEG) anges

en

skyldighet för medlemsstaterna att, om de upptäcker oriktigt

EG-märkta

produkter, se till att överträdelsen upphör. I sista hand kan

staterna även

enligt dessa riktlinjer bli skyldiga att vidta åtgärder för att

förbjuda

fortsatt utsläppande på marknaden och säkerställa att redan utsläppta

produkter

återkallas. Vissa ändringar har också gjorts i säkerhetsklausulerna

med

anledning av det angivna beslutet om EG-märket.

 I EG:s allmänna produktsäkerhetsdirektiv (92/59/EEG) finns relativt

detaljerade bestämmelser om marknadskontroll som kan bli tillämpliga

i de fall

det saknas direktiv enligt den nya metoden. Detta direktiv gäller för

alla

produkter som är avsedda för eller sannolikt kommer att användas av

konsumenter

för privat bruk och skall tillämpas i den mån säkerhetsregler saknas

i de pro-

duktspecifika direktiven. Produktsäkerhetsdirektivet träder i kraft

inom EG den

29 juni 1994.

 Vad som nu sagts om tillämpningen av EG:s produktdirektiv gäller

efter

EES-avtalets ikraftträdande samtliga stater inom EES. Det allmänna

produktsäkerhetsdirektivet kan antas bli infört i avtalet genom ett

tilläggsbeslut till avtalet.

 Den svenska produktsäkerhetslagen (1988:1604) ses för närvarande

över av

produktsäkerhetsutredningen (dir. 1993:46) bl.a. med hänsyn till

produktsäkerhetsdirektivet. Ett delbetänkande om ändringar i pro-

duktsäkerhetslagen lämnades i september 1993 (SOU 1993:88). En

lagrådsremiss om

vissa ändringar i produktsäkerhetslagen har nyligen beslutats.

 Regeringen har nyligen föreslagit vissa riktlinjer för

organisationen av en

marknadskontroll av produkter till skydd för liv, hälsa och miljö

(prop.

1993/94:161). Förslagen och bedömningarna omfattar allmänna

riktlinjer för bl.a.

kontrollen, fördelningen av ansvaret mellan olika myndigheter,

inrättandet av

ett centralt samordnings- och kontaktorgan, vilka befogenheter och

sanktioner

som bör finnas i marknadskontrollen samt finansieringen.

 Skälen för regeringens förslag: Genom EES-avtalet har Sverige

åtagit sig att i

svensk rätt införliva bl.a. de produktdirektiv som avtalet hänvisar

till. Som

har framgått av redogörelsen ovan har Arbetarskyddsstyrelsen också

utfärdat

föreskrifter som bl.a. införlivar de direktiv som beslutats enligt

den nya

metoden. Nödvändiga lagändringar för införlivandet gjordes genom 1992

års

ändringar i arbetsmiljölagen efter förslag i EES-propositionen (prop.

1991/92:170, bil 9).

 Som har redogjorts för ovan innehåller produktdirektiven enligt den

nya

metoden bestämmelser som förutsätter en kontroll av säkerheten hos

produkterna

sedan de släppts ut på marknaden. Genom EES-avtalet får därför

Sverige både en

rätt och en skyldighet att ingripa mot EG-märkta produkter som är

bristfälliga

från skyddssynpunkt. Av direktiven och avtalet följer också att de

åtgärder som

kan sättas in mot en bristfällig produkt måste vara tillräckliga för

att

undanröja säkerhetsriskerna.Genom övergång från förhandskontroll till

marknadskontroll kommer samhällets kontroll att förskjutas till ett

senare

produktled. Även detta talar för att de medel som finns för

ingripanden måste

vara tillräckligt kraftfulla.

 Marknadskontrollen delas ofta in i två skeden - marknadsövervakning

och

påföljdsskedet. Marknadsövervakningen handlar om att spåra upp

bristfälliga och

farliga produkter. I påföljdsskedet skall ingripanden mot sådana

produkter

genomföras. Följande åtgärder, huvudsakligen hämtade från det

allmänna

produktsäkerhetsdirektivet, bör övervägas att ingå i påföljdsskedet

(se bl.a.

prop. 1993/94:161 s. 20):

- Krav på varning genom märkning

- Temporärt förbud mot tillhandahållande

- Krav på information till personer som kan utsättas för fara, t.ex.

genom

publicering av lämpliga varningar

- Förbud mot försäljning av en farlig produkt

- Krav på ett effektivt och omedelbart tillbakadragande av farliga

produkter och

om nödvändigt förstörande av produkterna.

 Arbetsmiljölagen ger i sin nuvarande lydelse möjlighet att meddela

förelägganden och förbud som avser ingripanden enligt samtliga

punkter utom två.

Möjlighet att ingripa med krav på information till personer som kan

utsättas för

fara (varningsinformation) samt med krav på återkallelse saknas.

 Arbetarskyddsstyrelsen har i yttrande till utredningen påvisat

behovet av

bestämmelser om varningsinformation och återkallelse även på

arbetsmiljöområdet.

Det kan till att börja med konstateras att de möjligheter att ingripa

med

varningsinformation och återkallelse som produktsäkerhetslagen

(1988:1604) ger

inte räcker till på arbetsmiljöområdet. De produkter som är avsedda

enbart för

yrkesmässig användning eller som endast i undantagsfall kan komma

till använd-

ning för enskilt bruk faller utanför den lagens tillämpningsområde.

 Regeringen finner mot den här bakgrunden att bland de tvångsmedel

som skall

vara tillgängliga vid tillsynen enligt arbetsmiljölagen bör, som

utredningen har

föreslagit, införas möjlighet att kräva varningsinformation och

återkallelse. I

den utökade kontroll av leverantörer som marknadskontroll enligt EG:s

modell

innebär bör naturligtvis de tillsynsmedel användas som är mest

lämpliga. Även

med de nya tvångsmedlen till hands kan ett ingripande i många fall

ske genom

åtgärder hos brukaren.

 Regeringen delar i övrigt utredningens bedömning om utformningen av

de före-

slagna tvångsmedlen. Bestämmelserna bör ansluta till bestämmelserna

om

varningsinformation och återkallelse i produktsäkerhetslagen med de

anpassningar

som behövs till leverantörsansvaret och tillsynen enligt

arbetsmiljölagen.

 Som utredningen funnit ger en farlig produkt i de flesta fall

samtidigt upphov

till överväganden om säljförbud och om varningsinformation eller

återkallelse

och övervägandena måste grundas på samma säkerhetsmässiga bedömning.

Samtliga

tillsynsmedel måste därför ligga i en hand, dvs. hos en

tillsynsmyndighet enligt

arbetsmiljölagen. Beslut om varningsinformation och återkallelse bör

fattas av

Arbetarskyddsstyrelsen.

 Hur marknadskontrollen skall bedrivas i praktiken bl.a. vad gäller

omfattningen av marknadsövervakningen och förfarandet när en farlig

produkt på-

träffas bör, mot bakgrund av de beslut som föranleds av propositionen

om Mark-

nadskontroll för produktsäkerhet m.m., avgöras inom ramen för de

tillsynsuppgifter som Arbetarskyddsstyrelsen och Yrkesinspektionen

har.

 Regeringen vill avslutningsvis beröra en fråga som avser

marknadskontroll av

maskiner. Som framgår ovan omfattar produktsäkerhetsbestämmelserna i

arbetsmiljölagen varje slag av produkt som kan användas yrkesmässigt

oberoende

av användningen i det enskilda fallet. För att t.ex. en maskin skall

falla

utanför dessa regler måste den vara så beskaffad att yrkesmässig

användning av

den är utesluten. Detta innebär att i princip alla maskiner omfattas

av

bestämmelserna om produktsäkerhet i 3 kap. 8 arbetsmiljölagen. Även

t.ex.

hushållsmaskiner kan användas i barnomsorgsverksamhet och i annan

yrkesmässig

verksamhet och faller därmed inom reglernas tillämpningsområde.

 Vad som nu sagts innebär att marknadskontrollen enligt

arbetsmiljölagen i

princip kommer att kunna omfatta samtliga maskiner på marknaden. Vid

tillsyn och

kontroll av maskiner som även marknadsförs mot konsumenter bör

Yrkesinspektionen

och Arbetarskyddsstyrelsen samverka med Konsumentverket som central

för-

valtningsmyndighet på konsumentområdet. Den direkta

marknadsövervakningen när

det gäller maskiner som huvudsakligen är avsedda för privat bruk bör

i stor

utsträckning kunna fullgöras av Konsumentverket som vid behov av

åtgärder i

påföljdsskedet samråder med Arbetarskyddsstyrelsen.

7 Sanktioner

Regeringens förslag: Arbetarskyddsstyrelsen

bemyndigas att föreskriva att en särskild avgift

(sanktionsavgift) skall betalas om en överträdelse

har skett av en föreskrift av visst slag. Avgiften

skall påföras den verksamhet där överträdelsen skedde.

Om det för överträdelsen har utfärdats föreskrift om

sanktionsavgift skall straff inte kunna dömas ut.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag men

utredningen har, till skillnad från regeringen, föreslagit att det på

de områden

där sanktionsavgifter kommer att införas fortfarande skall vara

möjligt att

väcka åtal och att utkräva personligt ansvar. Åtal skall dock få

väckas endast

om det av särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt (se

betänkandet s. 128 -

142).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller

har inte

haft något att invända mot förslaget.

 LO, TCO och SACO, vilka alla tillstyrkt förslaget, har pekat på att

tillämpningsområdet för sanktionsavgifter på sikt måste kunna

utvidgas så att de

exempelvis kan tillämpas mot arbetsgivare som brister i sin s.k.

internkontroll.

 SAF har avstyrkt förslaget. SAF har pekat på att utredningen inte

på ett

övertygande sätt undanröjt de invändningar som tidigare utredningar

rest

avseende främst svårigheterna att fastställa sanktionsavgiftens

storlek.

 Byggentreprenörerna, vilka också avstyrkt förslaget, har pekat på

att med en

sanktionsavgift som bygger på strikt ansvar och som påförs i

verksamheten kan

det personliga ansvaret minska vilket kan få negativa konsekvenser ur

förebyggande synpunkt.

 Bakgrunden till regeringens förslag: Huvudparten av föreskrifterna

i

arbetsmiljölagstiftningen är inte direkt straffsanktionerade. Ett

direkt

straffhot inträder i de flesta fall inte förrän Yrkesinspektionen

eller Arbe-

tarskyddsstyrelsen i det enskilda fallet har meddelat ett

föreläggande eller ett

förbud. Den som bryter mot ett föreläggande eller ett förbud kan

dömas till

böter eller fängelse i högst ett år. Endast fysiska personer kan

dömas till

straff.

 Förelägganden och förbud kan förenas med vite som sätts ut på

förhand. Vite

kan riktas mot såväl fysiska som juridiska personer.

Yrkesinspektionen eller

Arbetarskyddsstyrelsen kan välja mellan att sätta ut vite eller att

meddela

föreläggande alternativt förbud utan vite. Har vite inte satts ut

inträder i

stället automatiskt straffhot enligt 8 kap. 1 arbetsmiljölagen. Om

vite har

satts ut kan å andra sidan inte dömas till straff.

 I arbetsmiljölagen finns också bestämmelser om direkta

straffsanktioner som

inte förutsätter förelägganden eller förbud. Straffbestämmelserna

finns i 8 kap.

2 . Straffskalan är böter eller fängelse i högst ett år respektive

enbart böter

beroende på vilken föreskrift som avses. Liksom vid överträdelser av

förelägganden och förbud är det endast den fysiska person som har det

straffrättsliga ansvaret som kan dömas. Det rör sig här huvudsakligen

om

föreskrifter om vissa formella förfaranden och om preciserade villkor

eller

förbud som meddelats av Arbetarskyddsstyrelsen med stöd av 4 kap. 1-8

arbetsmiljölagen. Utmärkande för dessa föreskrifter är att det

föreskrivna

handlingsmönstret är så fixerat att det är förhållandevis lätt att

avgöra om en

överträdelse skett. Direkta straffpåföljder i

arbetsmiljölagstiftningen finns

också när det gäller vissa bestämmelser i lagen, t.ex. bestämmelser

om

minderåriga.

 I utredningen har redogjorts för viss statistik. Uppgifterna har

hämtats från

bl.a. sammanställningar som gjorts vid Arbetarskyddsstyrelsen och

Yrkesinspektionen.När det gäller överträdelser av direkt

straffbelagda

bestämmelser i arbetsmiljölagen framgår att domstolsprövning under

1992 skett i

47 fall. I det alldeles övervägande antalet fall, där prövningen lett

till en

fällande dom, har påföljden stannat vid 40 dagsböter eller mindre.

Den

vanligaste typen av fall har här varit bristande besiktning av

tekniska

anordningar. Av statistiken framgår vidare att ett stort antal

anmälningar

rörande just besiktningar av tekniska anordningar inte lett till

annat än

åtalsunderlåtelse eller att åklagaren inte förmått styrka brott.

 I början av åttiotalet infördes i brottsbalken en ny

förverkandebestämmelse

som angav att om det med anledning av ett brott begånget i utövningen

av

näringsverksamhet uppkommit en otillbörlig förtjänst eller besparing,

får värdet

därav förklaras förverkat. I propositionen (prop. 1981/82:142 s. 77)

angavs att

den nya bestämmelsen på vissa områden kunde behöva kompletteras med

sanktionsavgifter riktade mot företag.

 Utan att lägga något lagförslag angavs i propositionen vissa

riktlinjer som

skulle gälla för ett sådant avgiftssystem. Enligt departementschefen

skulle

detta kunna användas på områden där regelöverträdelser var särskilt

frekventa

eller speciella svårigheter förelåg att beräkna storleken av den

vinst eller

besparing som uppnås i det enskilda fallet. Vidare angavs att

avgifter endast

borde få förekomma inom speciella klart avgränsade rättsområden, att

det skulle

vara möjligt att förutse hur stor avgiften skulle bli i det enskilda

fallet, att

ett strikt ansvar förutsatte att överträdelser på området inte kunde

ske på

annat sätt än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet, att något

hinder inte

skulle föreligga att låta de straffrättsliga bestämmelserna vara kvar

vid sidan

om samt att man i viss utsträckning skulle kunna överlämna åt de

administrativa

myndigheter som var verksamma på området att ålägga

avgiftsskyldighet.

Departementschefen betonade också vikten av att avgiftssystem på nya

områden

infördes först efter noggranna överväganden om behov föreligger.

 Sanktionsavgifter har införts i lagstiftningen på flera områden.

Exempel härpå

är miljöskyddsavgift enligt miljöskyddslagen (1969:387),

överlastavgift enligt

lagen (1972:345) om överlastavgift, byggnadsavgift och tilläggsavgift

enligt

plan- och bygglagen (1987:10) och skattetillägg enligt taxeringslagen

(1990:324). Från det arbetsrättsliga området kan nämnas

övertidsavgift enligt

arbetstidslagen (1982:673). Arbetsgivare som inte iakttar gällande

bestämmelser

beträffande övertid kan tvingas att betala en avgift som beräknas

utifrån hur

mycket otillåten övertid som tagits ut. Frågor om övertidsavgift

prövas av

allmän domstol efter ansökan av allmän åklagare.

 Skälen för regeringens förslag: Straff, dvs. i första hand böter

och fängelse,

kan enligt svensk rätt endast fysiska personer dömas till. För brott

som begås i

näringsverksamhet kan sålunda endast den fysiska person som har det

straffrättsliga ansvaret dömas.

 Överträdelser av arbetsmiljöbestämmelser görs ofta inom ramen för

verksamhet

där många människor medverkar. För att straffansvar skall kunna

utkrävas måste

utredning ske av den personliga skuld som en utpekad gärningsman har

till det

inträffade. Det är ofta svårt. Det kan t.ex. vara osäkert vilket

reellt

inflytande över händelseförloppet någon som varit formellt ansvarig

haft. Vidare

är det ofta uppenbart att bristen i arbetsmiljön är resultatet av att

någon inom

företaget har gjort sig skyldig till en vårdslöshet utan att man kan

peka på vem

som gjort det.

 Från åklagarhåll har vidare framkommit att en klar överträdelse av

t.ex. ett

besiktningskrav kan kräva en tidsödande förundersökning om var inom

företaget

vårdslösheten ligger formellt och reellt. Straffrättsligt är detta

avgörande för

domstolens bedömning. Resultatet av det tidsödande arbetet kan, trots

att ett

fel uppenbarligen blivit begånget, bli att inget ansvar går att

utkräva. Ett på

detta sätt ineffektivt sanktionssystem riskerar att minska respekten

för de

sanktionerade reglerna.

 Mot bakgrund av dessa synpunkter förordar regeringen att det i

arbetsmiljölagen införs en möjlighet att föreskriva sanktionsavgifter

för

överträdelser mot vissa föreskrifter. Härvid avses en konstruktion

med strikt

ansvar där avgifter kan påföras den verksamhet där överträdelsen

skedde.

 Avgörande för regeringens förslag är den effektivisering av

sanktionssystemet

som kan vinnas om man kan begränsa erforderlig utredning till att

gälla endast

själva överträdelsen. Tanken är därvid att man inte skall behöva mer

eller

mindre resultatlöst satsa resurser på att belägga hos vem inom en

organisation

uppsåtet eller oaktsamheten bakom överträdelsen närmast är att söka.

Administrativt och processekonomiskt uppnås motsvarande lättnader.

Åklagarens

resurser kan mera användas på områden där större utsikter finns att

nå påtagliga

resultat.

 Byggentreprenörerna har pekat på att med utredningens förslag till

en strikt

sanktionsavgift kan det personliga ansvaret i linjeorganisationen

minska, något

som kan få negativa konsekvenser ur förebyggande synpunkt.

 Regeringen är medveten om att förslaget kan uppfattas som att det

personliga

ansvaret i någon mån minskar. Mot detta skall dock ställas att, såsom

reglerna

idag är utformade, saknas i många fall möjlighet att utkräva

personligt ansvar

trots att fel har blivit begångna. Med hänsyn härtill anser

regeringen att

övervägande skäl talar för ett införande av sanktionsavgifter.

 Regeringen övergår härefter till frågan om på vilka områden

sanktionsavgifter

kan anses lämpliga. Regeringens bedömning är att effektivitetsvinster

och

motsvarande resursbesparing främst står att vinna när det gäller

överträdelser

av föreskrifter om formella förfaranden eller preciserade åtgärder.

Det rör sig

om överträdelser som är direkt straffbelagda i arbetsmiljölagen och

inte

förutsätter förelägganden eller förbud.

 Enligt 4 kap. 1 och 2 får Arbetarskyddsstyrelsen, efter

regeringens bemyn-

digande, meddela föreskrifter om bl.a. produktkontroll beträffande

tekniska

anordningar samt krav på tillstånd i vissa fall. Enligt 3 samma

kapitel får

Arbetarskyddsstyrelsen efter bemyndigande av regeringen meddela

föreskrifter

bl.a. beträffande skyldighet att föra förteckning eller register.

Liknande be-

stämmelser finns i 8 samma kapitel beträffande föreskrifter om

skyldighet att

göra anmälan eller lämna uppgifter till en tillsynsmyndighet eller

att förvara

handlingar som har betydelse från skyddssynpunkt. Genom den ändring

som nu

föreslås beträffande denna paragraf (se avsnitt 10.1) skall

föreskrifterna också

kunna gälla upprättande av handlingar som har betydelse från

skyddssynpunkt.

Regeringen har i arbetsmiljöförordningen (1977:1166) givit Arbetar-

skyddsstyrelsen nödvändiga bemyndiganden beträffande dessa

paragrafer.

 Regeringen anser att föreskrifter utfärdade med stöd av ovan nämnda

paragrafer

är lämpliga områden för sanktionsavgifter. När det gäller dessa

föreskrifter kan

man dessutom klart presumera att överträdelser inte förekommer annat

än som en

följd av uppsåt eller oaktsamhet. Om det exempelvis konstateras att

en ar-

betsgivare inte genomfört föreskriven kontroll av en teknisk

anordning bör han

alltså kunna påföras en sanktionsavgift.

 LO, TCO och SACO, vilka alla tillstyrkt ett införande av

sanktionsavgifter,

har framhållit att det relativt begränsade området för

sanktionsavgifter på sikt

måste kunna utvidgas. LO och TCO har pekat på att sanktionsavgifterna

borde

kunna användas inom internkontrollområdet (3 kap. 2 a

arbetsmiljölagen)

beträffande bl.a. kravet på handlingsplaner m.m.

 Arbetarskyddsstyrelsen har framhållit att de själva bör ges frihet

att avgöra

på vilka områden sanktionsavgifter skall få förekomma.

 Regeringen anser det vara av vikt att sanktionsavgifter endast

införs på ett

avgränsat område där det relativt lätt kan fastställas om en

överträdelse skett

eller inte. Det nu angivna området uppfyller dessa krav. Att ge

Arbetarskyddsstyrelsen frihet att helt bestämma detta område skulle

enligt

regeringen föra för långt. Regeringen vill också framhålla att

sanktionsavgifter

framstår som mindre lämpliga när det gäller upprättande av

handlingsplaner och

andra krav som avser internkontroll. Om ett system med

sanktionsavgifter införs

med sikte på internkontrollen riskerar man att intresset förskjuts

från

innehållet i kontrollen som helhet till de direkt sanktionerade

förfarandena.

Genom den tidigare nämnda ändringen i 4 kap. 8 skall regeringen

eller, efter

regeringens bestämmande, Arbetarskyddsstyrelsen kunna meddela

föreskrifter om

skyldighet att upprätta handlingar som har betydelse från

skyddssynpunkt (se

avsnitt 10.1). Bestämmelsen tar sikte på annan skyddsansvarig än den

egna

arbetsgivaren. Av liknande skäl som anförts när det gäller

internkontrollen är

också detta ett mindre lämpligt område för sanktionsavgifter.

Lagrådet har före-

slagit att möjligheten att meddela föreskrifter om skyldighet att

upprätta hand-

lingar som har betydelse från skyddssynpunkt förs in i ett nytt andra

stycke i 4

kap. 8 . Vidare föreslår Lagrådet att det i kapitlet om

sanktionsavgifter

beträffande 4 kap. 8 endast görs en hänvisning till det första

stycket.

Därigenom kommer bemyndigandet att föreskriva om sanktionsavgifter

inte att

omfatta det nu nämnda området. Regeringen ansluter sig till Lagrådets

synpunkter

och har utformat lagförslaget i överensstämmelse med detta.

 Regeringen föreslår mot bakgrund av vad som sagts att det i

arbetsmiljölagen

införs en möjlighet att föreskriva att en särskild avgift skall

betalas om

överträdelse har skett av en föreskrift som har meddelats med stöd av

ett

bemyndigande i något avseende som anges i 4 kap. 1-3 eller 8 första

stycket.

Avgiften skall betalas även om överträdelsen inte har skett

uppsåtligt eller av

oaktsamhet. Den skall påföras den verksamhet där överträdelsen

skedde.

 Avgiften bör inte vara avdragsgill vid taxering. En kompletterande

bestämmelse

om detta bör införas i kommunalskattelagen (1928:370).

 Enligt regeringens uppfattning bör det på arbetsmiljöområdet vara

ett

oavvisligt krav att avgiftsbeloppet kan beräknas på förhand och inte

fastställs

i efterhand med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda

fallet.

Regeringen förordar därför en bestämmelse om att

Arbetarskyddsstyrelsen, när

styrelsen väl föreskriver en särskild avgift, anger hur avgiften

skall beräknas.

Viktigt är, enligt regeringens mening, att avgiftsbeloppet skall

kunna

fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden.

 SAF, som motsatt sig ett införande av sanktionsavgifter, har pekat

på de

svårigheter som kommer att finnas med att fastställa avgifterna.

 Arbetarskyddsstyrelsen har också, trots att man tillstyrkt

förslaget,

framhållit att svårigheter kan komma att uppstå vid fastställande av

kriterier

för avgiftens beräkning.

 Regeringen är medveten om att Arbetarskyddsstyrelsens arbete med

att utfärda

föreskrifter om sanktionsavgifter kan bli omfattande. Regeringen ser

det

emellertid som en fullt möjlig uppgift att på det begränsade område

som nu

föreslagits utforma föreskrifter om sanktionsavgifter.

Arbetarskyddsstyrelsens

tillstyrkande av förslaget måste också ses som en bekräftelse på att

fördelarna

med ett sådant system överväger nackdelarna.

 Innan en avgift av förordat slag påförs behövs emellertid en

prövning av om en

överträdelse faktiskt har skett. Denna prövning bör i princip utföras

av

domstol. Eftersom avgiften ligger vid sidan om straffansvaret

förordar

regeringen att frågan om utdömande av sanktionsavgift prövas av

länsrätt.

 Det åsyftade resultatet med förslaget är att man skall uppnå en

effek-

tivisering av sanktionssystemet och administrativa lättnader. Detta

resultat

nås, enligt regeringen, bäst om talan om påförande av avgiften förs

av

Yrkesinspektionen eller Arbetarskyddsstyrelsen. Regeringen förordar

att så sker.

Tillsynsmyndigheten får ju antas redan vara insatt i ärendet och

skulle under

alla förhållanden haft att initiera prövningen. För

åklagarmyndigheterna innebär

det förordade förfarandet en resursbesparing, eftersom antalet av

tillsynsmyndigheterna påkallade förundersökningar i

arbetsmiljöärenden samtidigt

kan antas minska.

 Regeringen föreslog i remissen till Lagrådet att det i ett mål om

påförande av

sanktionsavgift skulle krävas prövningstillstånd för prövning i

kammarrätt.

Lagrådet har anfört att skälen för dispensprövning i de nu aktuella

målen

närmare bör övervägas och redovisas i propositionen.

 Enligt ett förslag som föreslås träda i kraft den 1 oktober 1994

(prop.

1993/94:133) skall regler om prövningstillstånd i kammarrätt införas.

Av

propositionen framgår att det inte är fråga om att införa ett

generellt system

om prövningstillstånd. Frågan skall i stället prövas för varje

måltyp, under

beaktande av vissa allmänna principer. Ett krav på prövningstillstånd

bör

användas främst i de fall målet prövats av en förvaltningsmyndighet

innan det

prövats av länsrätt. Av propositionen framgår emellertid att det

finns måltyper

som lämpar sig väl för ett system med prövningstillstånd, även om det

inte

prövats av en förvaltningsmyndighet innan det når länsrätt.

 Som tidigare nämnts skall frågor om påförande av sanktionsavgift

prövas av

länsrätten efter ansökan av Yrkesinspektionen eller

Arbetarskyddsstyrelsen. Som

regeringen senare kommer till skall en avgift kunna jämkas eller

efterges om det

skulle vara oskäligt att påföra avgiften enligt angiven

beräkningsgrund.

Förslaget innebär således att sedan tillsynsmyndigheten konstaterat

att en

överträdelse skett skall myndigheten ta ställning till om det finns

förutsättningar för att jämka eller efterge avgiften.

 Numera krävs prövningstillstånd i hovrätten för bl.a. bötesmål. De

nu

föreslagna sanktionsavgifterna påminner om böter. Såvitt avser frågan

om

prövningstillstånd finns inte anledning att behandla mål om

sanktionsavgift på

annat sätt än bötesmål. Till detta kommer att det enligt regeringens

mening är

av stor vikt att reaktionen mot det företag som begår överträdelsen

kommer

relativt omgående vilket förutsätter ett lagakraftvunnet avgörande

med viss

snabbhet. Regeringen anser mot denna bakgrund att den nu aktuella

måltypen är

lämplig att omfattas av krav på prövningstillstånd i kammarrätt.

 Frågor om påförande av sanktionsavgifter kan förutsättas bli enkla

ur

handläggningssynpunkt. Det får antas att en arbetsgivare, ställd

inför det

faktum att han brustit i exempelvis kontrollen av en tekniska

anordning, inte

kommer att ha några invändningar mot att han påförs avgiften.

Regeringen

förordar därför att avgift även skall kunna åläggas efter ett

föreläggande av

den handläggande tillsynsmyndigheten. Om föreläggandet godtas av den

som

föreläggandet riktar sig mot, skall detta gälla som lagakraftvunnet

avgörande

som meddelats av domstol.

 Utredningen har föreslagit att de straffrättsliga sanktionerna

skall finnas

kvar även på de områden där det föreskrivits sanktionsavgifter. Åtal

ska dock få

väckas endast om det av särskilda skäl är påkallat ur allmän

synpunkt. En

sanktionsavgift skall också kunna efterges om det till följd av

straff,

företagsbot eller förverkande som följer på överträdelsen eller av

annan orsak

skulle vara oskäligt att påföra avgiften.

 Arbetarskyddsstyrelsen har framhållit att man inte ser någon

anledning att

parallellt ha kvar möjligheten att döma till straff på sådana områden

där

sanktionsavgifter införs.

 SAF, som visserligen avstyrkt ett införande av sanktionsavgifter,

har för det

fall sådana införs motsatt sig att det parallellt skall finnas kvar

en möjlighet

att döma till straff. Om ett sådant system införs bör åtal kunna

väckas endast

om det av synnerliga skäl är påkallat ur allmän synpunkt.

 Regeringen finner anledning att först ta upp de direkt

straffsanktionerade

reglerna i sin helhet. Av 8 kap. 2 arbetsmiljölagen framgår att för

brott mot

vissa föreskrifter kan följa böter eller fängelse i högst ett år

medan det för

brott mot andra föreskrifter endast kan följa böter. Av den statistik

utredningen redovisat framgår att under den aktuella perioden har

aldrig dömts

till fängelsepåföljd för brott enbart mot en i arbetsmiljölagen

direkt straff-

sanktionerad föreskrift. Mot denna bakgrund framstår det inte

motiverat att ha

kvar fängelsepåföljden i straffskalan för brott mot nu aktuella

föreskrifter.

Regeringen föreslår därför att påföljden fängelse tas bort från

straffskalan.

 När det gäller frågan om att ha kvar möjligheten att väcka åtal på

det område

där sanktionsavgifter kommer att gälla gör regeringen den bedömningen

att det

allmänt sett är mindre lämpligt att ha två parallella

sanktionssystem. När det

gäller det väl avgränsade område som regeringen nu föreslår att

sanktionsavgifter införs på får sanktionsavgiften anses vara en

tillräcklig

reaktion från samhällets sida. Avsikten är också att systemet med

sanktionsavgifter skall erbjuda ett effektivare sanktionssystem än de

nuvarande

straffrättsliga sanktionerna. Det bör i sammanhanget framhållas att

det alltid

finns en möjlighet för Yrkesinspektionen att rikta förelägganden

eller förbud

mot arbetsgivaren för att få denne att rätta sig efter sina

skyldigheter i

fortsättningen.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att det skall finnas en

möjlighet

att efterge avgiften. Utredningen har föreslagit att avgiften får

efterges om

det till följd av straff, företagsbot eller förverkande, som följer

på

överträdelsen, eller av någon annan orsak skulle vara oskäligt att

påföra

avgiften. Med hänsyn till att regeringen nu föreslår att det skall

ske en

avkriminalisering på de områden där det kommer att föreskrivas

sanktionsavgifter

måste den aktuella bestämmelsen ges en annan utformning. Möjlighet

att jämka

avgiften bör även införas. Regeringen föreslår därför att avgiften

får jämkas

eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra avgiften. Det

skall vara

möjligt att jämka eller efterge avgiften om det skulle leda till

uppenbart

obilligt resultat. Bestämmelsen gör det möjligt att beakta

arbetsgivarens goda

tro och övriga omständigheter, såsom motivet för handlandet.

Bestämmelsen bör

dock tillämpas varsamt så att den förebyggande effekten inte går

förlorad. En

viss ledning bör kunna hämtas i Arbetsdomstolens praxis såvitt gäller

jämkning

av allmänt skadestånd.

8 Överklagande

Regeringens bedömning: Reglerna om överklagande av

Arbetarskyddsstyrelsens beslut bör inte ändras nu.

 Utredningens förslag: Möjligheten att överklaga till regeringen tas

bort.

Arbetarskyddstyrelsens beslut skall kunna överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningen skall börja i länsrätt.

Prövningstillstånd skall

krävas för prövning i kammarrätt (se betänkandet s. 152 - 168).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt att

möjligheten

att överklaga till regeringen ersätts med en domstolsprövning.

 Arbetarskyddsstyrelsen, LO och TCO har dock ansett att nuvarande

regler på

detta område bör behållas.

 Skälen till regeringens bedömning: År 1984 drogs riktlinjerna upp

för

regeringens befattning med besvärsärenden (prop. 1983/84:120, bet.

1983/84:KU23,

rskr. 1983/84:250). Enligt riktlinjerna bör regeringen i så stor

utsträckning

som möjligt avlastas sådana ärenden som inte kräver politiska

ställnings-

taganden.

 Sedan 1952 är Sverige bundet av Europarådets konvention angående

skydd för de

mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Enligt

konventionen skall

envar, när det gäller att pröva hans civila rättigheter och

skyldigheter, vara

berättigad till en opartisk och offentlig rättegång inom skälig tid

och inför en

oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag.

 Mot bakgrund av konventionen och för att tillmötesgå dess krav

infördes den 1

juni 1988 lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

(rättsprövningslagen). Lagen ger möjlighet att få ett ärende prövat

av

Regeringsrätten om vissa förutsättningar är uppfyllda.

Rättsprövningslagen

gällde från början till utgången av 1991 men har därefter förlängts

och gäller

nu till och med utgången av 1994.

 Rättsprövningslagen ses för närvarande över av Fri- och

rättighetskommittén

(Ju 1992:01). Kommittén kommer att avge sitt betänkande vid

halvårsskiftet 1994.

Kommittén skall enligt sina direktiv (dir. 1991:119) ta ställning

till om den

svenska domstolskontrollen av förvaltningsbeslut bör förbättras så

att en

generell möjlighet till domstolsprövning införs. I uppdraget ingår

att överväga

hur en framtida reglering bör vara utformad på området.

 Regeringen anser att de ärenden det nu är fråga om inte omedelbart

är av den

arten att de enligt 1984 års riktlinjer bör avlastas regeringen.

Regeringen

anser tvärtom att det är av värde att regeringen kan påverka

bedömningen av hur

olika intressen skall vägas mot varandra. Om man bara ser till

riktlinjerna från

1984 anser regeringen således att det inte finns anledning att ändra

reglerna om

överklagande.

 Enligt regeringens uppfattning bör vidare Fri- och

rättighetskommitténs

kommande betänkande avvaktas innan en slutlig ställning tas till

frågan om en

omläggning till domstolsprövning av arbetsmiljöärendena.

9 Arbetsställebegreppet

Regeringens förslag: Någon förändrad avgränsning av

arbetsställebegreppet görs inte. Vissa

redaktionella ändringar görs dock.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se

betänkandet

s. 174 - 177).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något

att invända

mot de begränsade förändringar som utredningen föreslår.

 Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) har understrukit vikten av att den

naturliga

ramen för det övergripande arbetsmiljöarbetet ej bör begränsas till

arbetsstället utan bör omfatta företaget eller verksamheten i sin

helhet.

 LO framhåller att 1992 års arbetsrättskommitté i sitt fortsatta

arbete nog-

grant skall pröva denna fråga i samband med översynen av

samverkansreglerna i

arbetsmiljölagen.

 Bakgrunden till regeringens förslag: I första hand

samverkansbestämmelserna i

6 kap. arbetsmiljölagen, men även bestämmelserna i den under år 1991

införda 3

kap. 2 a om ett ansvar för arbetsanpassnings- och

rehabiliteringsverksamhet

samt vissa bestämmelser om tillsyn i 7 kap. arbetsmiljölagen, utgår

från ett ar-

betsställebegrepp.

 Av 6 kap. 2 arbetsmiljölagen framgår att på arbetsställe, där

minst fem

arbetstagare regelbundet sysselsätts, skall bland arbetstagarna utses

ett eller

flera skyddsombud. Av 3 kap. 2 a tredje stycket framgår att

arbetsgivare skall

se till att det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på

lämpligt sätt

organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Ett

ytterligare

exempel kan tas från 7 kap. 5 . Enligt denna paragraf har

tillsynsmyndighet

tillträde till arbetsställe och får där göra undersökningar och ta

prov.

 Enligt förarbetena till arbetsmiljölagen skall med arbetsställe

förstås det

lokala avgränsade område inom vilket arbetsgivare i och för sin

verksamhet

bedriver arbete, oavsett om detta utförs i arbetslokal, i det fria

eller under

jord.

 Arbetsmiljökommissionen anför i sitt betänkande Arbete och hälsa

(SOU 1990:49)

att det kan ifrågasättas om inte arbetsställebegreppet i

arbetsmiljölagen

behöver kompletteras och utvecklas. När det gäller arbetsgivares och

arbetstaga-

res möjligheter att lokalt avgränsa arbetsstället anser kommissionen

att det kan

finnas behov av att i lagstiftningen utveckla vissa grundkrav.

Arbetsställebeg-

reppet, bl.a. som ram för partssamverkan, bör därför enligt

kommissionen ses

över.

 Arbetsmiljökommissionens synpunkter togs upp i den proposition som

följde på

kommissionens betänkande. I sitt förslag (prop. 1990/91:140 s. 49)

anknöt

departementschefen till den i arbetsmiljölagen befintliga

terminologin

beträffande arbetsställebegreppet. Departementschefen framhöll dock

särskilt att

när det gäller anpassnings- och rehabiliteringsarbetet är det viktigt

att

frågorna behandlas både lokalt och i ett övergripande sammanhang. Hur

man lyckas

hitta lämpliga möjligheter till omplacering beror t.ex. i stor

utsträckning på

vilka olika arbetsuppgifter som finns tillgängliga. Här är det

viktigt att inte

låta organisatoriska eller lokalmässiga gränser försvåra arbetet.

Finns det inom

en verksamhet arbetsställen som ligger nära varandra kan det ofta

vara naturligt

att de samverkar eller bedriver gemensamt anpassnings- och

rehabiliteringsarbe-

te. Drivs de gemensamt, framhöll departementschefen, kan det inte

anses

nödvändigt att varje arbetsställe har en separat uppbyggd

organisation.

Skälen för regeringens förslag:

Arbetsställebegreppet i 6 kap. arbetsmiljölagen

Samverkansreglerna i 6 kap. arbetsmiljölagen skiljer sig på flera

sätt från

lagens regler i övrigt. De sanktioneras genom bestämmelser om förbud

mot att

hindra skyddsombuds och skyddskommittéledamots verksamhet och

anslutande regler

om skadeståndstalan. Föreläggande eller förbud från

tillsynsmyndigheten kan inte

användas för att genomdriva krav enligt 6 kap. Reglerna i kapitlet

kompletteras

genom avtal mellan arbetsmarknadens parter och alltså inte genom

myndighetsföre-

skrifter.

 Enligt sina direktiv skall 1992 års arbetsrättskommitté se över

samver-

kansreglerna i arbetsmiljölagen och deras förhållande till

medbestämmandelagens

inflytanderegler samt föreslå de ändringar som föranleds av

översynen.

Arbetsmiljölagsutredningen har samrått med Arbetsrättskommittén om

översynen av

hithörande frågor.

 I arbetsmiljölagsutredningens uppdrag har bl.a. ingått att utreda

en

avgränsning av arbetsställebegreppet. Att avgränsa

arbetsställebegreppet i 6

kap. arbetsmiljölagen berör emellertid det sakliga innehållet i

lagens

samverkansregler. En sådan avgränsning bör enligt regeringens mening

anknyta

till de ändringar som kan komma att bli följden av

Arbetsrättskommitténs

översyn. Ändringar bör således anstå till dess Arbetsrättskommittén

sett över

samverkansreglerna i arbetsmiljölagen och deras förhållande till med-

bestämmandelagens inflytanderegler. Regeringen lägger därför nu inte

fram något

förslag i denna del.

Redaktionella ändringar

Bestämmelserna i 3 kap. 2 a arbetsmiljölagen behandlar i första och

andra

styckena arbetsgivarens s.k. internkontroll (att systematiskt

planera, leda och

kontrollera verksamheten m.m.). Här används inte ordet arbetsställe,

utan det

talas om "riskerna i verksamheten". I tredje stycket, som behandlar

arbets-

givarens arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet, sägs

däremot att

sådan verksamhet skall finnas "på arbetsställe i hans verksamhet".

Denna

utformning av 3 kap. 2 a gör att användningen i tredje stycket av

ordet

arbetsställe kan föranleda tolkningssvårigheter. Det enligt

regeringens bedöm-

ning bästa sättet att undvika missförstånd vid tillämpningen är att

slopa ordet

arbetsställe i 3 kap. 2 a . Regeringen förordar att så sker.

 I 7 kap. 13 arbetsmiljölagen ges regler om tystnadsplikt för den

som

deltagit i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet på

arbetsställe. I

konsekvens med det ovan sagda förordar regeringen att ordet

arbetsställe tas

bort även ur denna paragraf.

 I nuvarande 3 kap. 6 talas om när två eller flera samtidigt

driver

verksamhet på "samma arbetsställe". För att undvika att

sammanblandning sker med

arbetsställebegreppet i samverkansreglerna i 6 kap. förordar

regeringen att den

ändringen görs att man i paragrafen i stället anger att det rör sig

om en

situation där två eller flera samtidigt bedriver verksamhet på "ett

gemensamt

arbetsställe".

 I nuvarande 3 kap. 7 tredje stycket talas det om att det bör ske

 samord-

ning av skyddsåtgärder på "arbetsstället" samt att arbetsgivare m.fl.

skall

följa de anvisningar som den samordningsansvarige ger. Av samma skäl

som ovan

anförts bör det i stället anges att det är fråga om "ett gemensamt

arbetsställe".

10 Nya EG-regler på arbetsmiljöområdet

10.1Skyldighet att upprätta planer och andra dokument

Regeringens förslag: Bemyndigandet i 4 kap. 8

arbetsmiljölagen kompletteras för att göra det

möjligt att föreskriva om skyldighet för andra

skyddsansvariga än arbetsgivare att upprätta planer

och liknande dokument. Förslaget föranleds av be-

stämmelser i EG:s byggplatsdirektiv och EG:s

direktiv om utvinningsindustrin.

 Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se

rapporten

s. 20-22).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller

lämnat det utan invändning. SAF anser att det föreslagna

bemyndigandet bör

begränsas till byggarbetsplatser och utvinningsindustrin.

 Bakgrunden till regeringens förslag: Arbetsgruppen har redovisat de

EG-rättsakter i form av direktiv som berör arbetsmiljöområdet och som

beslutats

av EG efter den 31 juli 1991. Rättsakterna skall tillföras

EES-avtalet, vilket

innebär att Sverige kommer att behöva införliva även dessa direktiv i

svensk

rätt (se om införlivande av produktdirektiv i avsnitt 6).

 Utgångspunkten för införlivandet är att detta även i de nu aktuella

fallen

skall ske genom föreskrifter från Arbetarskyddsstyrelsen med stöd av

bemyndigandena i arbetsmiljölagen och arbetsmiljöförordningen. De

flesta av de

direktiv som förutsätts läggas till EES-avtalet kan införlivas av

Arbetarskyddsstyrelsen utan att några lagändringar behöver göras. I

detta och

det följande avsnittet tas de direktiv upp för vilka lagändringar

krävs.

 Rådets direktiv 92/57/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid

tillfälliga

eller rörliga byggarbetsplatser (byggplatsdirektivet) anger

minimikrav på

arbetsmiljön vid byggnads- och anläggningsarbete. Det föreskriver

skyldigheter

för den för vars räkning ett sådant arbete utförs, dvs. byggherren,

"project

supervisor", vilket närmast motsvarar ställföreträdare för

byggherren,

samordnare/samordningsansvarig, arbetsgivare, företagare utan

anställda samt

arbetstagare.

 Enligt direktivets artikel 3.1 skall byggherren eller "the project

supervisor"

(byggledaren) utse en eller flera samordningsansvariga för hälsa och

säkerhet på

en sådan byggarbetsplats där det finns fler än en entreprenör.

 Enligt direktivets artikel 3.2 skall byggherren eller byggledaren

se till att

"a safety and health plan" är upprättad i enlighet med artikel 5 b

innan

byggarbetsplatsen inrättas. Enligt artikel 5 b skall samordnaren

upprätta eller

låta upprätta en sådan plan, vilken skall innehålla reglerna för

bygg-

arbetsplatsen samt en beskrivning av de särskilda åtgärder som avser

särskilt

farliga arbeten. Dessa räknas upp i bilaga II till direktivet.Vidare

finns det

två direktiv om utvinningsindustrin. Det ena är rådets direktiv

92/91/EEG om

minimikrav för att förbättra skyddet för säkerhet och hälsa för

arbetstagare i

utvinningsindustrin med borrningsverksamhet. Det andra är rådets

direktiv

92/104/EEG om minimikrav för att förbättra skyddet för säkerhet och

hälsa för

arbetstagare i utvinningsindustrin med överjords- och

underjordsarbete. De två

direktiven har i stort sett likalydande innehåll.

 I de två direktivens artikel 3.3 finns en identisk bestämmelse av

följande

innebörd. Den arbetsgivare, som i enlighet med nationell lagstiftning

eller

praxis råder över ett gemensamt arbetställe, skall samordna

genomförandet av

alla åtgärder som gäller arbetstagares säkerhet och hälsa. Denne

arbetsgivare

skall vidare i ett "safety and health document" redovisa syftet med

samordningen

samt åtgärderna och rutinerna för att genomföra dem. Samordningen

skall inte

påverka de enskilda arbetsgivarnas skyldigheter enligt ramdirektivet.

 Skälen för regeringens förslag: De refererade artiklarna i dessa

tre direktiv

ställer således krav på att ett dokument av visst slag skall

upprättas, något

olika benämnt och med olika krav på innehåll i byggplatsdirektivet

respektive

direktiven om utvinningsindustrin. Skyldigheten att efterleva

dokumentationskravet har i byggplatsdirektivet lagts på byggherren,

ställföreträdaren för honom, respektive samordningsansvarig. I de två

andra

direktiven har skyldigheten lagts på den arbetsgivare som råder över

arbetsstället.

 Krav av det här slaget, dvs. krav av mer formell natur att upprätta

dokument/handlingar, finns inte i arbetsmiljölagen för de nu aktuella

skyddsansvariga grupperna. Ett sådant krav finns endast för

arbetsgivare i

dennes egen verksamhet. Genom 1991 års ändringar i arbetsmiljölagen

(prop.

1990/91:140) infördes en ny bestämmelse i 3 kap. 2 a med krav på

vad som i

regel benämns arbetsgivarens internkontroll. Enligt denna skall

arbetsgivaren i

den utsträckning som verksamheten kräver dokumentera arbetsmiljön och

arbetet

med den. Därvid skall handlingsplaner upprättas.

 Dokumentationskravet skall gälla för alla arbetsgivare i deras egen

verksamhet. Kravet har därför förts in som en generell föreskrift i

arbetsmiljölagens föreskrifter om arbetsgivarens skyldigheter. Läget

är

emellertid ett annat när det gäller de nu angivna EG-rättsakterna.

Doku-

mentationskravet har här inte samma generella räckvidd för de

skyddsansvariga

som berörs. De nu aktuella kraven gäller endast vid byggnadsarbeten

och arbeten

med mineralutvinning.

 Det finns mot denna bakgrund inte någon grund för att införa ett

generellt

dokumentationskrav för de aktuella grupperna, dvs. för byggherren,

för den som

råder över ett arbetsställe respektive för samordningsansvarig eller

den sådant

ansvar överlåtits till. Det bör istället överlämnas till den

föreskrivande myn-

digheten att i sina föreskrifter ange när dokumentationskravet skall

gälla. Det

närmare införlivandet av rättsakterna i övrigt kommer dessutom att

ske genom

föreskrifter från Arbetarskyddsstyrelsen med stöd av lagens

bemyndiganden.Genom

att delegera normgivningen i detta fall till myndighetsnivån ges

också

förutsättningar för att på ett smidigt sätt införliva eventuella

kommande

dokumentationskrav i EG-direktiv.

 Ett annat alternativ, som arbetsgruppen berör, är att i

arbetsmiljölagen föra

in ett dokumentationskrav för de aktuella grupperna begränsat till

byggnadsar-

bete och arbete i utvinningsindustrin, med möjlighet till

föreskrifter enligt

bemyndigandet i 4 kap. 10 . En sådan lösning, liksom den lösning som

SAF

förordar att begränsa bemyndigandet, kräver emellertid ändringar i

arbetsmil-

jölagen varje gång det tillkommer nya dokumentationskrav i

EG-direktiv som

tillförs EES-avtalet. Detta ter sig opraktiskt i förhållande till en

ren

bemyndigandebestämmelse.

 Vad som sagts leder fram till att ett tillägg bör göras i

bemyndigandena i 4

kap. arbetsmiljölagen. Det som ligger närmast till hands är då att

komplettera 4

kap. 8 , som innehåller ett bemyndigande att meddela föreskrifter om

förvaring

av handlingar som har betydelse från skyddssynpunkt.

Arbetarskyddsstyrelsen kan

sedan utnyttja bemyndigandet med hänsyn till åtagandena i

EES-avtalet.

10.2Ensamföretagares skyldigheter

Regeringens förslag: Bemyndigandet i 4 kap. 10

arbetsmiljölagen kompletteras med ett nytt stycke

som gör det möjligt att föreskriva om utvidgade

skyldigheter för den som ensam eller gemensamt med

familjemedlem bedriver verksamhet utan anställd

(ensamföretagare). Förslaget föranleds av

bestämmelser i EG:s byggplatsdirektiv.

 Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. (se

rapporten

s. 22-24).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller

lämnat det utan invändning. SAF anser att det föreslagna

bemyndigandet bör

begränsas till byggarbetsplatser. Svea Hovrätt föreslår att

utvidgningen

istället görs i 3 kap. 5 arbetsmiljölagen.

 Bakgrunden till regeringens förslag: I artikel 10 i

byggplatsdirektivet (se

även föregående avsnitt) anges skyldigheter för andra än

arbetsgivare. Enligt

artikelns punkt 1 skall "self-employed persons", dvs. ensamföretagare

följa de

krav som anges i vissa artiklar i byggplatsdirektivet, ramdirektivet,

rådets

direktiv 89/655/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid

arbetstagares

användning av arbetsutrustning i arbetet och rådets direktiv

89/656/EEG om

minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av

personlig

skyddsutrustning på arbetsplatsen. Dessutom skall företagaren beakta

direktiv

från den samordningsansvarige.

 Enligt 3 kap. 5 andra stycket arbetsmiljölagen är den som ensam

eller

gemensamt med familjemedlem driver yrkesmässig verksamhet utan

anställd skyldig

att följa vad i denna lag och med stöd därav har föreskrivits i fråga

om teknisk

anordning och farligt ämne samt beträffande gemensamt arbetsställe.

 I fråga om gemensamt arbetsställe gäller enligt 3 kap. 6

arbetsmiljölagen

att de som driver verksamhet på arbetsstället skall samråda och

gemensamt verka

för att åstadkomma tillfredsställande skyddsförhållanden.

 Samordningsansvaret vid byggnads- eller anläggningsarbete samt vid

fast

driftsställe som är gemensamt arbetsställe för flera verksamheter

regleras i 3

kap. 7 arbetsmiljölagen. Enligt bestämmelsen skall de arbetsgivare

som inte är

samordningsansvariga och de som arbetar där följa de anvisningar som

den

samordningsansvarige lämnar i samordningssyfte (se i fråga om detta

ansvar även

avsnitt 5.1).

 Skälen för regeringens förslag: Ensamföretagaren är således i

fråga om

skyldigheter liksom även i fråga om skydd på gemensamt arbetsställe i

nu angivna

hänseenden jämställd med arbetsgivare. Dessutom måste företagaren

följa vad som

föreskrivits i fråga om teknisk anordning och farligt ämne. De

skyldigheter som

följer av artikel 10 i byggplatsdirektivet är emellertid mer

långtgående än så.

 De krav som ställs på skyddsåtgärder genom hänvisningen i artikel

10 innebär

att ensamföretagaren måste, vid ett införlivande av

byggplatsdirektivet, åläggas

ett direkt skyddsansvar vid byggnads- och anläggningsarbete på ett

gemensamt

arbetsställe för sin egen hälsa och säkerhet. Företagaren skall vara

skyldig att

bära personlig skyddsutrustning, använda endast sådan

arbetsutrustning som upp-

fyller vissa krav samt även i övrigt vidta direkta skyddsåtgärder (se

bl.a.

bilaga IV till byggplatsdirektivet).

 Med hänsyn till att ett utvidgat skyddsansvar för ensamföretagare

för

närvarande endast är aktuellt för byggarbetsplatser men att det inte

är

uteslutet att det genom tillkommande EG-rättsakter kan bli aktuellt

även för

andra områden bör utvidgningen göras möjlig genom ett tillägg i en

relevant

bemyndigandebestämmelse. Genom en sådan lösning kan skyddsansvarets

omfattning

bl.a. anpassas till de åtaganden som Sverige gör i den fortsatta

utvecklingen av

EES-avtalet. Lösningen blir i princip densamma som valdes i

föregående avsnitt.

En sådan lösning överensstämmer med principen att det direkta

införlivandet av

EG-rättsakter på arbetsmiljöområdet bör ske på myndighetsnivån. Att

som Svea

Hovrätt föreslår göra den nödvändiga utvidgningen i 3 kap. 5 ter

sig mindre

lämpligt och gör det nödvändigt att ändra arbetsmiljölagen vid

tillkommande

direktiv med bestämmelser om ensamföretagare av liknande innebörd som

byggplatsdirektivet. Däremot bör det i denna paragraf göras en

hänvisning till 4

kap. 10 arbetsmiljölagen.

 Regeringen föreslår i enlighet med vad som sagts att det införs ett

nytt

föreskriftsbemyndigande som ett andra stycke i 4 kap. 10

arbetsmiljölagen.

Bemyndigandet skall ge möjlighet att föreskriva att ensamföretagare

skall vara

skyldiga att följa arbetsmiljölagen och föreskrifter med stöd av

lagen även i

andra avseenden än som framgår av 3 kap. 5 andra stycket.

Arbetarskydds-

styrelsen förutsätts även i detta fall utnyttja bemyndigandet inom

ramen för

åtagandena i EES-avtalet.

10.3Direktivet om gravida kvinnor

Regeringens bedömning: De skyldigheter som åläggs

genom direktiv 92/85/EEG om gravida kvinnor, den

som nyligen fött barn och den som ammar föranleder

inte några ändringar i arbetsmiljölagen.

 Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning

(se

rapporten s. 24-28).

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat bedömningen

utan

invändning. LO anser dock att det kvarstår oklarheter om hur

arbetsmiljölagen

kan tillämpas på gravida kvinnor och deras foster.

 Bakgrunden till regeringens bedömning: Rådets direktiv 92/85/EEG

om åtgärder

för att förbättra säkerhet och hälsa i arbetet för gravida

arbetstagare och

arbetstagare som nyligen fött barn eller ammar är ett minimidirektiv

och

innehåller till att börja med regler om arbetsgivarens kartläggning

och

bedömning samt krav på åtgärder när det gäller risker på grund av

exponering för

farliga ämnen m.m., processer och arbetsförhållanden i övrigt

(artikel 4 - 6).

Artikel 6 innehåller förbud för den som är gravid respektive den som

ammar att

utföra vissa i en bilaga till direktivet angivna arbetsuppgifter.

 Direktivet innehåller vidare bestämmelser om begränsningar av

nattarbete

(artikel 7) samt i övrigt arbetsrättsliga bestämmelser om ledighet i

samband med

nedkomsten och ledighet för undersökningar under graviditeten

(artikel 8 och 9),

förbud mot uppsägning i samband med graviditeten (artikel 10) samt

regler om lön

och oförändrade anställningsförhållanden under ledighet och

omplacering m.m.

(artikel 11).

 Direktivet träder inom EU i kraft i oktober 1994. Till den

tidpunkten skall

medlemsstaterna ha uppfyllt direktivets krav antingen genom

lagstiftning eller

genom att försäkra sig om att arbetsmarknadens parter för in

motsvarande

bestämmelser i kollektivavtal. I det sistnämnda fallet skall

medlemsstaten svara

för de bestämmelser som är nödvändiga för att garantera resultatet av

direktivets regler.

 Som framgår av vad som sagts om innehållet i direktivet består det

av

bestämmelser av olika karaktär. Direktivet innehåller dels

skyddsbestämmelser

när det gäller säkerhet och hälsa, dels bestämmelser som rör

anställningsavtalet

och förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, dvs.

huvudsakligen rent

arbetsrättsliga bestämmelser.

 Skälen för regeringens bedömning: Även direktivet om gravida

kvinnor förut-

sätts bli tillfört EES-avtalet genom ett tilläggsbeslut, varför det

måste kunna

införlivas i svensk rätt.

 Införlivandet av direktivet berör, såvitt gäller

skyddsbestämmelserna,

arbetsmiljölagen. När det gäller de arbetsrättsliga bestämmelserna

berörs ett

flertal lagar, såsom lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård

av barn,

m.m. och lagen (1982:80) om anställningsskydd.

 Regeringen delar arbetsgruppens bedömning att direktivets

skyddsbestämmelser,

inklusive bestämmelserna om nattarbete, är sådana att de kan

införlivas utan att

några ändringar i arbetsmiljölagen behöver göras. Arbetsgruppen har

emellertid

tagit upp en särskild fråga till diskussion i det här sammanhanget

nämligen

behovet av regler till skydd för fostret. Frågan har väckts av LO i

en skrivelse

till Arbetsmarknadsdepartementet den 21 oktober 1992 angående

arbetsmiljölagens

tillämpning på den gravida kvinnan och fostret (A92/2319/AL).

 Övriga bestämmelser i direktivet avser i stor utsträckning rätt

till ledighet

eller omplacering och villkoren vid sådana åtgärder. Dessa frågor

behandlas för

närvarande i Utredningen om ledighetslagstiftningen (A 1993:01, dir.

1992:98).

 LO har i den angivna skrivelsen hemställt att den då pågående

Arbets-

miljölagsutredningen skulle genom tilläggsdirektiv få i uppdrag att

förtydliga

arbetsmiljölagen så att det klart framgick att lagen omfattar gravida

kvinnor

och deras foster. LO framhöll att i uppdraget för utredaren även

borde ingå att

beakta EG-direktivet om gravida kvinnor.

 Eftersom det aktuella direktivet finns bland de direktiv som skall

läggas till

EES-avtalet har den begärda översynen fått anstå till det nu aktuella

arbetet.

 Regeringen delar arbetsgruppens bedömning att det inte kan råda

någon tvekan

om att arbetsmiljölagen ger möjligheter att ingripa mot alla de

risker som

innebär ett direkt hot mot en gravid kvinnas hälsa och säkerhet i den

mån hon är

sysselsatt i en verksamhet som omfattas av lagen.

 Frågan om skydd för foster berördes i förarbetena vid

arbetsmiljölagens

tillkomst (prop. 1976/77:149 s. 248 - 249) med anledning av att ett

särskilt

bemyndigande om föreskrifter om skydd för särskilt utsatta grupper av

arbets-

tagare fördes in i arbetsmiljölagen. Enligt vad som därvid anfördes

borde risker

för foster beaktas inom ramen för detta bemyndigande. Bestämmelsen

finns numera

i 4 kap. 6 . Arbetarskyddsstyrelsen har med stöd av bemyndigandet

utfärdat

vissa föreskrifter, som bl.a. syftar till att skydda havande kvinnor

och deras

foster.

 I EG-direktivet om gravida kvinnor anges i artikel 1.1 att syftet

med direkti-

vet är att införa åtgärder som stimulerar förbättringar av säkerhet

och hälsa i

arbetet för gravida arbetstagare och arbetstagare som nyligen fött

barn eller

som ammar. Av bestämmelserna i övrigt samt av ingressen till

direktivet framgår

inte direkt att direktivet skulle avse något annat än skydd för den

havande

kvinnan samt den nyblivna eller ammande modern. I bilaga I - som

anger sådana

faktorer, processer eller arbetsförhållanden som kräver

arbetsgivarens bedömning

och åtgärder - anges däremot sådana biologiska respektive kemiska

faktorer/ämnen

som "endanger the health of pregnant women and the unborn child".

 Regeringen delar arbetsgruppens uppfattning att EG-direktivet bör

tolkas så

att den havande kvinnan och fostret skall ses som en enhet ur

risksynpunkt. Det

finns inte heller något i övrigt i direktivet som gör det nödvändigt

att föra in

några ytterligare regler i arbetsmiljölagen om skyldigheter att

skydda fostret.

 Regeringen anser liksom arbetsgruppen med hänsyn till bl.a.

uttalandena i

förarbetena att det bör vara möjligt att med stöd av gällande lydelse

av ar-

betsmiljölagen utfärda föreskrifter till skydd för arbetstagare som

är gravida,

där föreskrifterna även tar hänsyn till riskerna för fostret. Det bör

därvid

också vara möjligt att beakta de synpunkter som framförts av LO.

Några

lagändringar behövs således inte.

11 Författningskommentarer

11.1Arbetsmiljölagen (1977:1160)

1 kap. Lagens ändamål och tillämpningsområde

1

 Lagens ändamål är att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet

samt att även

i övrigt uppnå en god arbetsmiljö.

 Paragrafen, som anger arbetsmiljölagens ändamål, har getts en ny

lydelse.

Motiven för detta finns i avsnitt 4.

 I paragrafens första led uttrycks den grundläggande inriktningen i

ar-

betsmiljölagen, nämligen det förebyggande arbetsmiljöarbetet. Lagens

ändamål i

denna del är således att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet.

 Arbetsmiljölagen är emellertid inte bara inriktad på det

förebyggande

arbetsmiljöarbetet. En god arbetsmiljö förutsätter också att

mänskliga behov i

vid bemärkelse beaktas (prop. 1976/77:149 s. 220). I paragrafens

andra led sägs

därför att lagens ändamål är att även i övrigt uppnå en god

arbetsmiljö.

3

 Vid tillämpning av 2-4 och 7-9 kap. skall med arbetstagare

likställas

 1. den som genomgår utbildning,

 2. den som under vård i anstalt utför anvisat arbete,

 3. värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven tjänstgöring

eller som

deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsvaret.

 Elever och vårdtagare som avses i första stycket 1 och 2 skall

likställas med

arbetstagare även vid tillämpning av 5 kap. 1 och 3 . I fråga om

elever finns

dessutom särskilda bestämmelser i 6 kap. 17 och 18 .

 I fall som avses i första och andra styckena skall vad i lagen sägs

om

arbetsgivare gälla den som driver den verksamhet i vilken arbetet

utförs.

 Paragrafens första stycke har justerats med anledning av att

ytterligare en

paragraf tillförts lagens tredje kapitel. Stycket har utformats i

enlighet med

vad Lagrådet föreslagit.

2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet

1

 Arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets

natur och

den sociala och tekniska utvecklingen i samhället.

 Arbetsförhållandena skall anpassas till människors olika

förutsättningar i

fysiskt och psykiskt avseende.

 Arbetstagaren skall ges möjlighet att medverka i utformningen av

sin egen

arbetssituation samt i förändrings- och utvecklingsarbete som rör

hans eget

arbete.

 Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll skall utformas så att

arbetstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar

som kan

medföra ohälsa eller olycksfall. Därvid skall även löneformer och

förläggning av

arbetstider beaktas. Starkt styrt eller bundet arbete skall undvikas

eller

begränsas.

 Det skall eftersträvas att arbetet ger möjligheter till variation,

social

kontakt och samarbete samt sammanhang mellan enskilda

arbetsuppgifter.

 Det skall vidare eftersträvas att arbetsförhållandena ger

möjligheter till

personlig och yrkesmässig utveckling liksom till självbestämmande och

yrkesmässigt ansvar.

 Från 1 kap. 1 p. 1 har till denna paragraf, som ett nytt första

stycke,

flyttats bestämmelsen om att arbetsmiljön skall vara

tillfredsställande med

hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen

i

samhället. Skälen till denna omflyttning har angetts i avsnitt 4.

3 kap. Allmänna skyldigheter

1

 Bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas med beaktande av

kraven på

arbetsmiljöns beskaffenhet enligt 2 kap.

 Bestämmelsen är ny. Den innehåller i sak ingen ny reglering.

Motiveringen

finns i avsnitt 4.

 Kopplingen mellan å ena sidan de krav på arbetsmiljöns beskaffenhet

som ställs

upp i 2 kap. och å andra sidan bestämmelserna i detta kapitel om

arbetsgivares

med fleras skyldigheter när det gäller att skapa en god arbetsmiljö

klargörs

genom den nya bestämmelsen.

2 a

 Arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda och kontrollera

verksamheten på

ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag

och i

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Han skall utreda

arbetsskador,

fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och vidta de åtgärder

som

föranleds av detta. Åtgärder som inte kan vidtas omedelbart skall

tidsplaneras.

 Arbetsgivaren skall i den utsträckning verksamheten kräver

dokumentera

arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlingsplaner skall därvid

upprättas.

 Arbetsgivaren skall vidare se till att det i hans verksamhet finns

en på

lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och

rehabiliteringsverksamhet för

fullgörande av de uppgifter som enligt denna lag och enligt 22 kap.

lagen

(1962:381) om allmän försäkring vilar på honom.

 I paragrafens första stycke har endast gjorts redaktionella

ändringar. Skälen

för detta finns i avsnitt 4.

 I paragrafens tredje stycke har orden "på arbetsställe" strukits.

Som framgår

av motiveringen i avsnitt 9 är även den ändringen av redaktionell

natur.

5

 I fråga om arbete som arbetsgivare själv utför skall denna lag och

med stöd

därav meddelade föreskrifter iakttagas i tillämpliga delar. Detsamma

gäller när

två eller flera för gemensam räkning yrkesmässigt driver verksamhet

utan att ha

arbetstagare anställd, dock ej om verksamheten bedrives endast av

medlemmar av

samma familj.

 Den som ensam eller gemensamt med familjemedlem driver yrkesmässig

verksamhet

utan anställd är skyldig att följa vad i denna lag och med stöd av

den har

föreskrivits i fråga om teknisk anordning och ämne, som kan föranleda

ohälsa

eller olycksfall, samt beträffande gemensamt arbetsställe.

 Av 4 kap. 10 framgår att föreskrifter får meddelas om

skyldigheter även i

andra avseenden.

 Paragrafen har tillförts ett nytt tredje stycke i vilket det

hänvisas till 4

kap. 10 . Motiveringen finns i avsnitt 10.2.

6

 När två eller flera samtidigt driver verksamhet på ett gemensamt

arbetsställe,

skall de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma

tillfredsställande

skyddsförhållanden.

 Var och en av dem skall också se till att han inte genom sin

verksamhet eller

sina anordningar på det gemensamma arbetsstället utsätter någon som

arbetar där

för risk för ohälsa eller olycksfall.

 I första stycket har den ändringen gjorts att uttrycket "samma

arbetsställe"

bytts ut till uttrycket "ett gemensamt arbetsställe". Bakgrunden till

detta ges

i avsnitt 9.

 Andra stycket är nytt. Enligt ett propositionsuttalande (prop.

1973:130 s.172)

avsågs med den ursprungliga bestämmelsen, som överensstämmer med

nuvarande,

bl.a. att uttrycka en skyldighet för företagen på ett gemensamt

arbetsställe att

inte genom sin verksamhet eller anordningarna där utsätta någon som

arbetar där

för risk för ohälsa eller olycksfall. I förtydligande syfte har

därför nu ett

nytt andra stycke införts. Det bör framhållas att bestämmelsen

självfallet inte

inskränker varje arbetsgivares ansvar gentemot sina egna

arbetstagare.

7

 Den som låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete är ansvarig

för

samordning av åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall på

gemensamt

arbetsställe för verksamheten. Om fast driftsställe är gemensamt

arbetsställe

för flera verksamheter, har den som råder över arbetsstället

motsvarande ansvar.

Ansvaret för samordningen kan överlåtas till någon av dem som

bedriver arbete på

arbetsstället.

 I fråga om annat gemensamt arbetsställe än som avses i första

stycket kan de

som bedriver arbete där överenskomma att en av dem skall ha ansvar

för

samordningen.

 Den som har ansvar enligt denna paragraf skall se till att

 1. arbetet med att förebygga risker för ohälsa och olycksfall

samordnas på det

gemensamma arbetsstället,

 2. arbete tidsplaneras på det sätt som behövs för att förebygga

risker för

ohälsa och olycksfall till följd av att olika verksamheter pågår på

arbets-

stället,

 3. allmänna skyddsanordningar inrättas och underhålls och allmänna

skyddsregler för arbetsstället utfärdas,

 4. ansvaret för de speciella skyddsanordningar som kan behövas för

ett visst

eller vissa arbeten klargörs, och

 5. personalutrymmen och sanitära anordningar inrättas på

arbetsstället i

behövlig omfattning.

 Övriga arbetsgivare och de som arbetar på det gemensamma

arbetsstället skall

följa de anvisningar som den samordningsansvarige lämnar.

 Närmare motivering till ändringarna finns i avsnitt 5.1.

 Tredje stycket är nytt. Det utgör ett förtydligande och har sitt

ursprung i

tidigare gjorda motivuttalanden (prop. 1973:130 s. 105 - 106 samt

prop.

1976/77:149 s. 263).

 Det föreslagna fjärde stycket motsvaras av sista meningen i det

gällande

tredje stycket. Det ansluter till samtliga punkter i det föreslagna

tredje

stycket.

12

 Den som råder över ett arbetsställe skall se till att det på

arbetsstället

finns sådana fasta anordningar att den som arbetar där utan att vara

arbetstagare i förhållande till honom inte utsätts för risk för

ohälsa eller

olycksfall. Han skall även se till att andra anordningar som finns på

ar-

betsstället kan användas utan sådan risk.

 Den som anlitar inhyrd arbetskraft för att utföra arbete i sin

verksamhet

skall vidta de skyddsåtgärder som behövs i detta arbete.

 Första stycket ersätter 7 kap 8 arbetsmiljölagen. Den som råder

över ett

arbetsställe har tidigare, med stöd av sistnämnda bestämmelse, kunnat

åläggas

ett ansvar först efter ett föreläggande eller förbud från

Yrkesinspektionen. Be-

stämmelsen i sin nya lydelse lägger ett direkt ansvar på den som

råder över ett

arbetsställe i dennes förhållande till arbetstagare som utför arbete

där utan

att vara anställda hos honom. Den närmare motiveringen finns i

avsnitt 5.2.

 Bestämmelsen tar sikte på anordningar över vilka bara den som råder

över

arbetsstället disponerar. Det kan röra sig om fasta anordningar såsom

lastkajer

som används av distributionsarbetare vid avlämnande av varor till

butiker,

varuhus, restauranger eller lager. Det kan också gälla mobila

lastanordningar

som tillhandahålls arbetstagare som utför lossnings- eller

lastningsarbete utan

att vara arbetstagare i förhållande till den som råder på

arbetsstället. Ett

annat exempel utgör fasta tillbehör till byggnader såsom

utslagsvaskar, om dessa

exempelvis används av utifrån kommande städpersonal. Även mer lösa

föremål såsom

lastkärror som främmande personal måste använda som ett led i den

verksamhet som

bedrivs på arbetsstället hör hit.

 Det ansvar som åläggs den som råder på ett arbetsställe i denna

bestämmelse är

dels att se till att ur skyddssynpunkt nödvändiga fasta anordningar

finns på ar-

betsstället dels att se till att dessa anordningar och de andra

anordningar som

tillhandahålls på arbetsstället är säkra från skyddssynpunkt.

 Det finns här också anledning att framhålla att det finns ett

samband mellan

den nu föreslagna rådighetsbestämmelsen och bestämmelserna om

gemensamma

arbetsställen i 3 kap. 6 och 7 . Sistnämnda bestämmelser omfattar

skyldigheter

att se till att även sådan personal som nu avses, på arbetsstället

skyddas mot

risker för ohälsa och olycksfall.

 Bestämmelsen i andra stycket är ny. Den tidigare gällande

möjligheten för

Yrkesinspektionen att med stöd av 7 kap. 8 arbetsmiljölagen rikta

föreläggande

eller förbud mot den som råder över ett arbetsställe har också

ansetts

tillämplig då någon hyrt in arbetskraft. Här görs nu en särskild

reglering

beträffande dessa fall med ett lite annorlunda direkt ansvar än vad

som avses i

första stycket.

 Bestämmelsen innebär ett särskilt skyddsansvar för företag som

anlitar inhyrd

personal att utföra arbete i sin verksamhet. Regeln tar främst sikte

på sådan

uthyrning av arbetskraft som avses i lagen (1993:440) om privat

arbetsförmedling

och uthyrning av arbetskraft. Ibland används dock, t.ex. inom

byggbranschen,

uttryckssättet att låna arbetskraft. Därmed avses vanligen ett slags

uthyrning

av arbetskraft. Utryckssättet hänger samman med att "utlånaren" ofta

driver en

liknande verksamhet som "inlånaren". Ersättning behöver då inte

lämnas på annat

sätt än att arbetskraft tillhandahålls. Även dessa fall träffas av

bestämmelsen.

 De långsiktiga arbetsmiljökraven ligger fortfarande kvar på

arbetsgivaren, det

vill säga den som hyr ut arbetskraften. När det gäller de

arbetsmiljöåtgärder

som behövs i det aktuella arbetet skall en rimlig fördelning göras

mellan den

arbetsgivare som hyrt in arbetskraften och den arbetsgivare som hyrt

ut

arbetskraften. Hur denna fördelning i detalj skall göras måste bli

beroende på

omständigheterna i det enskilda fallet. Bestämmelsen ger uthyrare och

inhyrare

anledning att precisera hur skyddsansvaret mellan dem skall vara

fördelat.

13

 I 7 kap 8 föreskrivs om skyddsansvar i vissa fall för den som

upplåter en

lokal, ett markområde eller ett utrymme under jord för arbete eller

som

personalutrymme.

 Som ovan anförts har det så kallade rådighetsansvaret i 7 kap.

slopats och

ersatts med ett direkt ansvar i 3 kap. 12 . Med hänsyn till detta är

det endast

nödvändigt med en hänvisning till 7 kap. då det gäller det så kallade

upplåtaransvaret. Denna hänvisning återfinns nu i denna bestämmelse.

4 kap. Bemyndiganden

8

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen kan

meddela föreskrifter om skyldighet att göra anmälan eller lämna

uppgifter till

en tillsynsmyndighet eller att förvara handlingar som har betydelse

från

skyddssynpunkt.

 I samma ordning får meddelas föreskrifter om skyldighet att

upprätta

handlingar som har betydelse från skyddssynpunkt.

 Ändringen är föranledd av åtagandena enligt EES-avtalet och gör det

möjligt

att föreskriva om skyldighet att upprätta handlingar även för andra

skydd-

sansvariga än arbetsgivare. Motiveringen till ändringen finns i

avsnitt 10.1.

 Regeringen har ansett att sanktionsavgifter är mindre lämpliga då

det gäller

en skyddsansvarigs skyldighet att upprätta handlingar som har

betydelse från

skyddssynpunkt (se avsnitt 7). Lagrådet har därför föreslagit att

möjligheten

att meddela föreskrifter om skyldighet att upprätta handlingar som

har betydelse

från skyddssynpunkt förs in i ett nytt andra stycke. Samtidigt

föreslår Lagrådet

att det i kapitlet om sanktionsavgifter beträffande 4 kap. 8 endast

görs en

hänvisning till första stycket. Därigenom kommer bemyndigandet i 8

kap. 5 inte

att omfatta föreskrifter om skyldighet att upprätta handlingar som

har betydelse

från skyddssynpunkt enligt denna paragraf. Regeringen ansluter sig

till Lagrå-

dets synpunkter och har utformat lagförslaget i enlighet med detta.

10

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen får

meddela de ytterligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och

om

allmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för att

förebygga

ohälsa och olycksfall i arbetet.

 I samma ordning får meddelas föreskrifter om att den som ensam

eller gemensamt

med familjemedlem driver yrkesmässig verksamhet utan anställd skall

följa vad i

denna lag och med stöd av den har föreskrivits om skyldigheter i

andra

avseenden än som framgår av 3 kap. 5 andra stycket.

 Den allmänna motiveringen till denna bestämmelse finns i avsnitt

10.2. Änd-

ringen är föranledd av åtagandena enligt EES-avtalet. Tillägget

behövs för att

kunna införliva de delar i byggplatsdirektivet (92/57/EEG) som avser

ensamföre-

tagares skyldigheter, vilka går längre än vad som följer av

arbetsmiljölagens

nuvarande bestämmelser. Företagaren skall bl.a. vara skyldig att bära

personlig

skyddsutrustning, använda endast sådan arbetsutrustning som uppfyller

vissa krav

samt även i övrigt vidta direkta skyddsåtgärder.

6 kap. Samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare m.m.

10

 Skyddsombud får inte hindras att fullgöra sina uppgifter.

 Om ett skyddsombud företräder en arbetstagare som utför arbete på

ett

arbetsställe över vilket dennes arbetsgivare inte råder är den

arbetsgivare som

råder över arbetsstället skyldig att låta skyddsombudet få tillträde

dit i den

omfattning som ombudet behöver för att fullgöra sitt uppdrag.

 Skyddsombud får ej med anledning av sitt uppdrag ges försämrade

arbetsförhållanden eller anställningsvillkor. När uppdraget upphör

skall

arbetstagaren vara tillförsäkrad arbetsförhållanden och

anställningsvillkor,

vilka överensstämmer med eller är likvärdiga med dem som skulle ha

rått om han

ej hade haft uppdraget.

 Ändringen innebär att det i paragrafen införs ett nytt andra

stycke. Genom det

nya stycket ges skyddsombud rätt att få tillträde till främmande

arbetsställen.

Rätten skall gälla i förhållande till den som råder över

arbetsstället. Med "den

som råder" avses samma kategorier som i 3 kap. 7 och 12 . Det

behöver dock

inte här vara fråga om ett gemensamt arbetsställe. De arbetstagare

som avses är

nämligen inte bara anställda hos entreprenörer och liknande utan även

inhyrda

arbetstagare. I sistnämnda fall behöver det ju inte röra sig om ett

arbetsställe

där flera bedriver verksamhet.

 Skyddsombudets befogenheter gentemot den som råder över

arbetsstället är i

paragrafen begränsad till en tillträdesrätt. Det är den ordinarie

arbetsgivaren

som skall svara för att skyddsombudet får underlag för sin verksamhet

i form av

deltagande i planering, utbildning, ledighet, information etc. Med

stöd därav

och sina iakttagelser på det främmande arbetsstället kan

skyddsombudet vidta de

åtgärder som står till buds enligt 6 kap., bl.a. hänvändelse till

Yrkesinspektionen enligt 6 a och avbrytande av arbete enligt 7 i

avvaktan på

yrkesinspektionens ställningstagande. Skyddsombuds hänvändelse till

arbetsgivare

enligt nämnda paragrafer skall ske till den ordinarie arbetsgivaren

även när det

gäller missförhållanden på främmande arbetsställen.

 Skyddsombudets tillträdesrätt förutsätter inte någon särskild

underrättelse

till den som råder över arbetsstället. Det är tillräckligt att

skyddsombudet vid

sitt besök visar att han som skyddsombud företräder de arbetstagare

som utför

arbetet på det främmande arbetsstället.

 Bryter en arbetsgivare som råder över arbetsstället mot den

skyldighet han har

att bereda skyddsombudet tillträde kan han ådra sig

skadeståndsskyldighet enligt

11 . Det som i den paragrafen sägs om arbetsgivare träffar också

den arbets-

givare som råder över ett arbetsställe.

13

 Mål om tillämpning av 10 och 11 handläggs enligt lagen

(1974:371) om

rättegången i arbetstvister. I fråga om talan mot arbetstagare eller,

i fall som

avses i 10 andra stycket, mot den som råder över ett arbetsställe

gäller dock

vad som är föreskrivet om rättegång i allmänhet.

 Lagen om rättegången i arbetstvister gäller för rättegången i

tvister om

kollektivavtal och andra tvister som rör förhållandet mellan

arbetsgivare och

arbetstagare. Den innebär att talan i vissa fall inleds i

Arbetsdomstolen som

första instans och i övriga fall inleds vid tingsrätt med rätt att

fullfölja

talan till Arbetsdomstolen. Lagen om rättegången i arbetstvister

skall inte

tillämpas på en tvist som avser skyddsombuds tillträdesrätt enligt 10

 andra

stycket eftersom tvisten inte gäller förhållandet arbetsgivare -

arbetstagare.

Talan i ett sådant fall mot den som råder över ett arbetsställe skall

i stället

prövas av allmän domstol.

15

 Vad som sägs i 5 , 10 första och tredje styckena samt 11-14

skall

tillämpas på motsvarande sätt på ledamot av skyddskommitté.

 Ändringen är föranledd av att den tillträdesrätt som tillerkänns

skyddsombud i

10 andra stycket inte skall gälla också för ledamot av

skyddskommitté.

7 kap Tillsyn

7

 Yrkesinspektionen får gentemot den som har skyddsansvar enligt 3

kap. 2-12 och

14 , 5 kap. 3 första stycket eller 6 i detta kapitel meddela de

förelägganden eller förbud som behövs för att denna lag eller

föreskrifter som

har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas.

 I beslut om föreläggande eller förbud kan Yrkesinspektionen sätta

ut vite.

 Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett

föreläggande, får

Yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans bekostnad.

 Om ett föreläggande har meddelats beträffande någon åtgärd till

vilken det

krävs bygglov, rivningslov eller marklov enligt plan- och bygglagen

(1987:10)

men sådant lov inte beviljas, upphör föreläggandet att gälla såvitt

avser

åtgärden.

 Ändringen är endast redaktionell och föranledd av det direkta

rådighetsansvar

som införs i 3 kap.

9

 Även Arbetarskyddsstyrelsen får besluta om åtgärd enligt 6-8 .

 Ändringen är föranledd av att nuvarande 8 upphävs samt de

redaktionella

förändringar det medfört. Dessutom har gjorts en språklig ändring.

10

 För att säkerställa förbud enligt 7 eller 8 kan

tillsynsmyndigheten meddela

beslut om försegling eller annan avstängning av anläggning, utrymme

eller

anordning. Sådant beslut verkställs genom myndighetens försorg.

 Ändringen är föranledd av att nuvarande 8 upphävs samt av vissa

redaktio-

nella förändringar.

11

 Den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 8-10 kan, om det finns

särskild risk

från arbetsmiljösynpunkt, åläggas att lämna varningsinformation eller

att

återkalla en produkt. Därvid skall bestämmelserna i 7, 8 och 10-12

produktsäkerhetslagen (1988:1604) tillämpas. Vad som där sägs om

Marknadsdomstolen skall dock i stället avse Arbetarskyddsstyrelsen

och vad som

sägs om näringsidkare i stället avse den som har skyddsansvar enligt

3 kap.

8-10 .

 Åläggandet skall förenas med vite om det inte av särskilda skäl är

obehövligt.

 Bestämmelsen är ny. Den allmänna motiveringen finns i avsnitt 6.

 Första stycket innehåller en hänvisning till relevanta delar av

produktsäker-

hetslagen. Motiveringen till de paragrafer som det hänvisas till

finns i pro-

positionen till denna lag (prop. 1988/89:23 s. 88-99 och 102-108).

Vad som anges

där skall gälla också vid tillämpningen av denna paragraf.

 Av andra stycket framgår att åläggandet skall förenas med vite om

det inte av

särskilda skäl är obehövligt. Avsikten är att utsättandet av vite bör

underlåtas

endast i undantagsfall. Ett exempel kan vara att det står helt klart

att

näringsidkaren lojalt kommer att följa vad som åläggs honom.

13

 Den som har utsetts till skyddsombud eller ledamot i skyddskommitté

eller den

som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet

enligt denna

lag får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han under uppdraget

har erfarit

om yrkeshemlighet, arbetsförfarande, affärsförhållande, enskilds

personliga

förhållande eller förhållande av betydelse för landets försvar.

 Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal

arbets-

tagarorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 , får han utan hinder

av

tystnadsplikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamot

i

organisationens styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor

hos en

central arbetstagarorganisation till vilken den lokala organisationen

hör.

Rätten att lämna uppgift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren

underrättar

mottagaren om tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten

också för

denne.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i 14

kap. 7, 9

och 10 sekretesslagen (1980:100).

 Ordet arbetsställe har tagits bort ur paragrafens första och tredje

stycke.

Motiveringen finns i avsnitt 9.

8 kap. Påföljder

Ansvar

1

 Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsåtligen

eller av

oaktsamhet bryter mot föreläggande eller förbud som har meddelats med

stöd av 7

kap. 7-9 . Detta gäller dock inte om föreläggandet eller förbudet

har förenats

med vite.

 Ändringen innebär att hänvisningen till vissa paragrafer i 7 kap.

har ändrats.

Bakgrunden är de redaktionella förändringar som har skett i 7 kap.

mot bakgrund

av att 8 har upphävts.

2

 Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

 1. anlitar en minderårig i strid mot 5 kap. 2 första stycket

eller mot

föreskrifter som meddelats med stöd av 5 kap. 2 tredje eller fjärde

stycket,

 2. bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 4 kap. 1-8

 eller 5

kap. 3 andra stycket, 4 eller 5 ,

 3. lämnar oriktiga uppgifter om förhållanden av vikt, när en

tillsynsmyndighet

har begärt upplysningar, handlingar eller prov eller begärt

undersökningar

enligt 7 kap. 3 eller 4 ,

 4. utan giltigt skäl tar bort en skyddsanordning eller sätter den

ur bruk.

 Till ansvar enligt denna bestämmelse skall inte dömas om det för

överträdelsen

har utfärdats föreskrift om sanktionsavgift enligt 5 .

 I paragrafens första stycke har den ändringen gjorts att

möjligheten att för

brott mot vissa föreskrifter döma till fängelse borttagits. Närmare

motivering

finns i avsnitt 7.

 I paragrafens andra stycke anges att om för överträdelsen har

utfärdats

föreskrift om sanktionsavgift skall det inte vara möjligt att döma

till ansvar

enligt bestämmelsen. Därigenom förhindras förekomsten av två

parallella

sanktionssystem.

Sanktionsavgift

5

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen får

föreskriva att en särskild avgift skall betalas om överträdelse har

skett av en

föreskrift som har meddelats med stöd av ett bemyndigande i något

avseende som

anges i 4 kap. 1-3 eller 8 första stycket. Avgiften skall betalas

även om

överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet.

 En sådan föreskrift skall ange hur avgiften beräknas för olika slag

av

överträdelser. Avgiftsbeloppet skall kunna fastställas direkt med

ledning av den

angivna beräkningsgrunden. Avgiften skall vara lägst 1 000 och högst

100 000

kronor.

 Paragrafen är ny. I avsnitt 7 finns den allmänna motiveringen.

 I första stycket anges att regeringen eller, efter regeringens

bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen får föreskriva att en särskild avgift skall

betalas om

överträdelse sker av föreskrifter på vissa områden. Avsikten är att

Arbetarskyddsstyrelsen genom föreskrifter efter hand skall införa

sanktionsavgifter på de områden som bemyndigandet omfattar.

 De bemyndighetsbestämmelser som återfinns i 4 kap. 1-3 och 8

fanns tidigare

intagna i andra lagrum. Möjlighet bör finnas att avgiftsbelägga även

överträdelser av föreskrifter som har meddelats med stöd av äldre

bemyndiganden.

Lagrådet har föreslagit att det i bestämmelsen anges att det skall

röra sig om

föreskrifter som har meddelats med stöd av ett bemyndigande i något

avseende som

anges i paragraferna. Regeringen instämmer i Lagrådets förslag.

Lagtexten bör

därför förtydligas i förhållande till lagrådsremissens lagförslag så

att det

klart framgår att även äldre föreskrifter omfattas av bestämmelsen.

 Lagrådet har också föreslagit att det beträffande 4 kap. 8 endast

görs en

hänvisning till första stycket i denna paragraf. Närmare motivering

ges i detta

avsnitt under 4 kap. 8 samt i avsnitt 7.

 I andra stycket anges att en sådan föreskrift skall ange hur

avgiften beräknas

för olika slag av överträdelser. Underlåten besiktning, vilken utgör

ett av

områdena där sanktionsavgifter nu föreslås, utgör en förhållandevis

stor andel

av de brott mot direkt straffsanktionerade föreskrifter som i dag går

till

domstol. Kontroll är ofta förknippad med en avgift till det provande

organet. I

sådana fall kan exempelvis denna avgift tjäna som utgångspunkt för

beräkningen

av sanktionsavgiften.

 Ett annat område utgör hanterande av asbest utan tillstånd. Den

hanterade

mängden kan i vissa fall utgöra en av utgångspunkterna för

beräkningen av

avgiften. I många fall kan det dock vara lämpligt att helt enkelt

föreskriva en

avgift för överträdelse av en föreskrift i visst avseende. Samtidigt

kan

föreskrivas exempelvis fördubbling av avgiften vid upprepad

överträdelse.

 I fråga om avgiftsbeloppets föreslagna gränser erinras om att i

allvarliga

fall kommer andra sanktioner i form av straff och företagsbot att

kunna

tillämpas. Det är därför här inte motiverat med högre avgift än 100

000 kronor.

Härigenom indikeras också att vad som avses är relativt lindriga

förseelser.

6

 Avgiften skall påföras den fysiska eller juridiska person som drev

den

verksamhet där överträdelsen skedde.

 Avgiften får jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att

påföra

avgiften enligt angiven beräkningsgrund.

 Avgiften tillfaller staten.

 Bestämmelsen är ny. I avsnitt 7 ges en allmän motivering.

 I andra stycket anges att avgiften får jämkas eller efterges om det

skulle

vara oskäligt att påföra avgiften enligt angiven beräkningsgrund.

Sedan

tillsynsmyndigheten konstaterat att överträdelse skett skall

myndigheten ta

ställning till om det föreligger förutsättningar för att jämka eller

efterge

avgiften. Möjligheten att jämka eller efterge avgiften finns även för

länsrätten

i den prövning som sker där.

7

 Frågor om påförande av avgift prövas av länsrätten efter ansökan av

Yrkesinspektionen eller Arbetarskyddsstyrelsen.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 Paragrafen är ny. Ansökan om påförande av avgift kan göras antingen

av

Arbetarskyddsstyrelsen eller Yrkesinspektionen. Närmare regler härom

kan vid

behov meddelas av Arbetarskyddsstyrelsen. Länsrätten prövar frågan om

påförande

av avgift.

 För prövning i kammarrätt krävs prövningstillstånd. Skälen för

detta anges i

avsnitt 7.

8

 Avgift får påföras bara om ansökan har delgetts den som anspråket

riktas mot

inom fem år från den tidpunkt då överträdelsen skedde.

 Ett beslut varigenom någon påförs avgift skall genast sändas till

länsstyrelsen. Avgiften skall betalas till länsstyrelsen inom två

månader från

det att beslutet vann laga kraft. En upplysning om detta skall tas in

i

beslutet.

 Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i andra stycket,

skall

dröjsmålsavgift tas ut enligt 58 2-5 mom. uppbördslagen (1953:272).

Den

obetalda avgiften och dröjsmålsavgiften skall lämnas för indrivning.

Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av

statliga

fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt

utsökningsbalken ske.

 Bestämmelsen är ny. Vissa förebilder finns i 27 arbetstidslagen

(1982:673)

och 10 kap. 28-29 plan- och bygglagen (1987:10).

9

 Frågor om påförande av avgift får prövas av Yrkesinspektionen eller

Arbetarskyddsstyrelsen genom avgiftsförläggande.

 Avgiftsföreläggande innebär att den som antas ha gjort sig skyldig

till en

överträdelse föreläggs avgiften till godkännande omedelbart eller

inom viss tid.

 Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna

avgörande

varigenom avgift påförts. Ett godkännande som sker sedan den i

föreläggandet

utsatta tiden har gått ut är dock utan verkan.

 Bestämmelsen är ny och har motiverats i avsnitt 7.

10

 En påförd avgift bortfaller om verkställighet inte har skett inom

fem år från

det att avgörandet vann laga kraft.

 Bestämmelsen är ny. Förebild vad gäller preskriptionstid finns i 27

arbetstidslagen (1982:673).

Övergångsbestämmelser

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1994.

 De äldre bestämmelserna i 8 kap. 2 gäller fortfarande i fråga om

överträdelser som har skett före den 1 oktober 1994, dock får ej

dömas till

annan påföljd än böter.

 Sanktionsavgift som avses i 8 kap. 5 denna lag får påföras endast

för

överträdelse som har skett efter lagens ikraftträdande.

 Lagrådet har anfört följande. I lagrådsremissen föreslås att i

arbets-

miljölagen införs en möjlighet att påföra sanktionsavgifter för

överträdelser av

vissa föreskrifter. Avgiften skall betalas även om överträdelsen inte

har skett

uppsåtligen eller av oaktsamhet. Den skall påföras den fysiska eller

juridiska

person som drev den verksamhet där överträdelse skedde. Har för

överträdelsen

utfärdats föreskrift om sådan sanktionsavgift skall straff inte kunna

dömas ut.

 Administrativa påföljder av straffliknande art omfattas formellt

inte av

förbudet i 2 kap. 10 regeringsformen. Att ge retroaktiv verkan åt

regler om

sådana administrativa sanktioner som trätt i stället för

straffrättsliga

påföljder skulle emellertid enligt förarbetena utgöra ett klart

kringgående av

förbudet i nämnda lagrum (prop. 1975/76:209 s. 125). Bestämmelserna

om

sanktionsavgifter bör med hänsyn till vad som har anförts inte ges

retroaktiv

verkan.

 För sådana överträdelser av straffsanktionerad föreskrift som skett

före den 1

oktober 1994 bör vidare endast böter kunna dömas ut (jfr 5 andra

stycket

brottsbalkens promulgationslag).

 Mot den angivna bakgrunden har Lagrådet föreslagit en

övergångsbestämmelse.

Regeringen instämmer i Lagrådets bedömning och har utformat

övergångsbestäm-

melsen i huvudsaklig överensstämmelse med Lagrådets förslag.

11.2Kommunalskattelagen (1928:370)

20

 Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla

omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och

bibehållande

avräknas från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde

(bruttointäkt) som

har influtit i förvärvskällan under beskattningsåret.

 Avdrag får inte göras för:

 den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga

utgifter, så som

vad skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller

därmed

jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

 sådana kostnader för hälsovård, sjukvård samt företagshälsovård som

anges i

anvisningarna;

 kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar

eller kottar

till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är

skattefria enligt

19 ;

 värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet

utförts av den

skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges

barn som ej

fyllt 16 år;

 ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans

för-

värvsverksamhet;

 svenska allmänna skatter;

 kapitalavbetalning på skuld;

 ränta enligt 8 kap. 1 studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och

55 lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 32 och 49 4 mom.

uppbördslagen

(1953:272), 5 kap. 12 lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter, 13 och 14 lagen (1984:668) om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare, 30 tullagen (1987:1065), 60

fordonsskattelagen (1988:327) och 16 kap. 12 och 13

mervärdesskattelagen

(1994:000) samt kvarskatteavgift och dröjsmålsavgift beräknad enligt

uppbördslagen;

 avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

 avgift enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10);

 avgift enligt 10 kap. 7 utlänningslagen (1989:529);

 avgift enligt 8 kap. 5 arbetsmiljölagen (1977:1160);

 avgift enligt 26 arbetstidslagen (1982:673);

 skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet

eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare och

arbetstagare,

när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada;

 företagsbot enligt 36 kap. brottsbalken;

 straffavgift enligt 8 kap. 7 tredje stycket rättegångsbalken;

 belopp för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt 75

uppbördslagen

(1953:272) eller för vilket betalningsskyldighet föreligger på grund

av

underlåtenhet att göra avdrag enligt lagen (1982:1006) om avdrags-

och

uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar;

 avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift;

 kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid

olovlig

parkering;

 överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268);

 vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot

vattenförorening från fartyg;

 avgift enligt 3 lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om

in- eller utförsel av varor;

 lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av

olja och kol

eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet;

 avgift enligt 18 lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om

elektriska anläggningar;

 kapitalförlust m.m. i vidare mån än som särskilt föreskrivs;

 avgift enligt 13 och 14 lagen (1992:1438) om dieseloljeskatt och

användning

av vissa oljeprodukter;

 ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:000) för vilken

det finns

rätt till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt

10 kap.

nämnda lag.

 (Se vidare anvisningarna.)

 Genom ett tillägg i andra stycket har angetts att avdrag inte får

göras för

sanktionsavgift. Därmed nås överensstämmelse med vad som gäller för

liknande

avgifter som förekommer på andra ställen i lagstiftningen.

Sammanfattning

De frågor, som Arbetsmiljölagsutredningen har behandlat, tas i

sammanfattningen

upp i den ordning de presenteras i betänkandet, som i sin tur följer

arbetsmiljölagens uppläggning.

Grundläggande bestämmelser

I lagstiftningsärendet (prop. 1990/91:140) Arbetsmiljö och

rehabilitering

kritiserade lagrådet utformningen av vissa av de grundläggande

bestämmelserna i

1-3 kap. arbetsmiljölagen. Lagrådets kritik ger enligt utredningen

anledning

till överväganden inte bara om bestämmelserna skall ges en mindre

kategorisk

utformning utan även om ändamålsparagrafen i 1 kap. 1 fått en

lämplig

utformning. Efter att ha ställt samman kritiken i ett antal punkter

föreslår

utredningen följande ändringar.

1. Bestämmelsen i 1 kap. 1 utformas så att den uttrycker hela

syftet med

 arbetsmiljölagen. Detta sker genom att lagens ändamål anges vara

att

 säkerställa att ohälsa och olycksfall i arbete förebyggs samt att

även i

 övrigt en god arbetsmiljö uppnås.

2. Bestämmelsen om att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med

vissa

 hänsynstaganden flyttas tillbaka till 2 kap. där den åter får

inleda kapitlet

 om arbetsmiljöns beskaffenhet.

3. Den nuvarande bestämmelsen i 3 kap. 1 flyttas till en ny 1 a .

Kapitlet

 inleds i stället med en bestämmelse om sambandet mellan 2 och 3

kap.

4. En redaktionell ändring görs i 3 kap. 2 a första stycket så till

vida att

 uttrycket "säkerställer" ersätts med "leder till". Ordet

"säkerställa"

 används bara i ändamålsbestämmelsen i 1 kap. 1 .

Med de föreslagna ändringarna avses framför allt att fylla igen

luckor och

korrigera inkonsekvenser som uppstått i arbetsmiljölagen till följd

av 1991 års

ändringar.

Gemensamma arbetsställen m.m.

I avsnittet beskrivs arbetsmiljöproblem som anknyter till situationer

då arbete

utförs på främmande arbetsställe, dvs. ett arbetsställe över vilket

någon annan

råder än den arbetspresterande parten eller dennes arbetsgivare. I

huvudsak rör

det sig om följande olika slags fall.

 Det kan vara fråga om entreprenadförhållanden.

 Det kan gälla fall då någon annars i sitt arbete tillfälligt kommer

i kontakt

med arbetsställen, varöver den arbetspresterande parten eller hans

arbetsgivare

inte råder.

 Det går inte att klart särskilja nämnda fall och inte heller de

förhållanden

under vilka vartdera arbetet bedrivs. I båda fallen utförs emellertid

arbetet på

ett arbetsställe som i större eller mindre utsträckning utgör

gemensamt arbets-

ställe för flera företag.

 Vidare avses arbetssituationer för anställda hos en arbetsgivare

som hyr eller

lånar ut arbetskraft till ett annat företag. De anställda står där

till för-

fogande för att utföra arbetsuppgifter under det främmande företagets

arbetsled-

ning.

 Efter en genomgång av de motivuttalanden, som ligger till grund för

be-

stämmelserna om gemensamma arbetsställen, konstaterar utredningen att

lagtexten

är svävande i förhållande till den tillämpning som avsetts. Det är

därför

naturligt att bestämmelserna kan upplevas som oklara och att detta

kan

förstärkas allteftersom åren går.

 En ändamålsenlig reglering kan enligt utredningens mening

åstadkommas genom

att skyddsansvaret på gemensamma arbetsställen preciseras med

utgångspunkt i de

motiv som uttalades vid tillkomsten. Utredningen föreslår följande

förtydliganden i arbetsmiljölagens bestämmelser om gemensamma

arbetsställen.

1. Var och en som driver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe

skall se till

 att han inte genom sin verksamhet jämte anordningar utsätter någon

som

 arbetar där för ohälsa eller olycksfall.

2. Den samordningsansvarige skall se till att samordning sker av

arbetet med att

 förebygga risker för ohälsa och olycksfall på ett gemensamt

arbetsställe.

 Av en bestämmelse med denna utformning framgår enligt utredningens

mening

 klarare än för närvarande den samordningsansvariges skyldighet att

allt efter

 behovet bygga upp och svara för en lämplig organisation för att

bedriva

 skyddsarbete i samverkan.

3. Den samordningsansvarige skall se till att företagens verksamhet

på

 arbetsstället tidsmässigt planeras så att hälso- och

olycksfallsrisker inte

 uppstår på grund av att olika gruppers arbeten stöter samman.

4. Den samordningsansvarige skall se till att de åtgärder vidtas som

behövs

 från skyddssynpunkt med hänsyn till att flera bedriver verksamhet

på

 arbetsstället.

 Inom samordningsansvaret enligt en bestämmelse av sistnämnda slag

faller bl.a.

 gemensamma ställningar, tillträdesleder och transportvägar. Andra

exempel på

 skyddsåtgärder, som utgår från gemensamma behov, är utfärdande av

allmänna

 ordnings- och skyddsregler för arbetsstället, underhåll av

ställningar som

 behövs i flera av verksamheterna på arbetsstället och sandning av

vägar inom

 arbetsstället. I den föreslagna bestämmelsen innefattas också

bevakning av att

 arbeten inte utförs på ett sätt som innebär risker för övriga på

arbets-

 stället.

5. Den samordningsansvarige skall se till att personalutrymmen och

sanitära

 anordningar inrättas i den omfattning som behövs med hänsyn till

dem som kan

 antas uppehålla sig på arbetsstället.

Rådighetsansvaret

Utredningen tar därefter upp bestämmelsen i 7 kap. 8

arbetsmiljölagen om ett

särskilt skyddsansvar för den som råder över ett arbetsställe. Tanken

bakom den

bestämmelsen är att det behövs ett särskilt skyddsansvar med hänsyn

till att de

som arbetar på ett främmande arbetsställe kan vara beroende av

anordningar över

vilka bara den disponerar som råder på arbetsstället. Detta gäller i

huvudsak

anordningar som är fasta tillbehör till en byggnad, t.ex.

utslagsvasker för

städpersonal, eller till ett markområde, t.ex. lastkajer. Det kan

också gälla

t.ex. mobila lastanordningar som tillhandahålls dem som arbetar där

utan att

vara arbetstagare i förhållande till den som råder på arbetsstället.

 Enligt utredningen är det angeläget att bestämmelsen i 7 kap. 8

preciseras

så att den kan tillämpas utan att den avsedda innebörden

nödvändigtvis förmedlas

av yrkesinspektionen via ett föreläggande eller förbud. Utredningen

föreslår att

bestämmelsen om ett särskilt rådighetsansvar får den utformningen att

den som

råder över ett arbetsställe åläggs se till att det på arbetsstället

finns sådana

fasta anordningar att den, som arbetar där utan att vara arbetstagare

i för-

hållande till honom, inte utsätts för risk för ohälsa eller

olycksfall. Han

skall också se till att andra tillhandahållna anordningar kan

användas utan

sådan risk.

Beroende arbetstagare

I betänkandets bakgrundsmaterial berörs även frågor om

uppdragstagares arbets-

miljö. I anslutning härtill hänvisar utredningen till att

rättstillämpningen

hittills kännetecknats av en fortgående utveckling mot en mer

vidsträckt till-

ämpning av det arbetstagarbegrepp som används bl.a. i

arbetsmiljölagen. Vidare

framhåller utredningen att de föreslagna, preciserade och utvecklade

bestäm-

melserna om gemensamma arbetsställen bör kunna förbättra arbetsmiljön

även för

uppdragstagare som är egenföretagare.

Inhyrd arbetskraft

När det gäller skyddsansvaret för inhyrd arbetskraft valde man vid

arbets-

miljölagens tillkomst att i motiven hänvisa till bestämmelsen om ett

skydd-

sansvar för den som råder över det arbetsställe där arbetet utförs.

Bestämmelsen

om rådighetsansvar har emellertid visat sig vara otillräcklig som

stöd för

arbetsmiljökrav till skydd för inhyrd arbetskraft. Utredningen

föreslår därför

att det i lagen införs ett särskilt skyddsansvar för den som hyr in

arbetskraft.

Den föreslagna bestämmelsen avser en skyldighet för den som i sin

verksamhet

anlitar uthyrd arbetskraft att vidta de skyddsåtgärder som behövs i

arbetet.

Lokalupplåtelser

I avsnittet tar utredningen också upp frågor om lokalupplåtares

ansvar för ar-

betsmiljön. Utredningen klarlägger med exempel omfattningen av

upplåtaransvaret

enligt arbetsmiljölagen men föreslår ingen ändrad konstruktion av

ansvaret.

EG-direktiv

Utredningen konstaterar avslutningsvis att inriktningen av

utredningens ovan

redovisade förslag överensstämmer med gällande EG-direktiv om inhyrd

och utlånad

arbetskraft samt arbete på gemensamma arbetsställen.

Tillträdesrätt för skyddsombud

I avsnittet om gemensamma arbetsställen behandlas även frågor om

skyddsombuds

tillträdesrätt till de arbetsplatser som omfattas av uppdraget. I

arbetsmiljölagen finns det ingen bestämmelse som uttryckligen ger

skyddsombud

denna rätt. Enligt utredningens mening bör denna lucka fyllas ut. Det

finns

härvid anledning att i arbetsmiljölagen ange att ett skyddsombud har

tillträde

till de arbetsplatser inom ett arbetsställe som ombudet behöver

besöka för att

fullgöra sitt uppdrag. Detta får redan nu anses följa av 6 kap. 10

såvitt

gäller det egna arbetsstället. Men en markering kan vara värdefull

inte minst

med hänsyn till skyddsombudens behov av ledighet för att besöka olika

arbetsplatser inom ett arbetsställe. Framför allt behövs en

grundläggande

bestämmelse som utgångspunkt för en motsvarande reglering i fråga om

främmande

arbetsställen.

 Det är i princip två olika slags situationer som är aktuella när

det gäller

främmande arbetsställen. Det kan vara fråga om gemensamma

arbetsställen där den

egna arbetsgivaren inte råder. Det kan också vara fråga om ett

arbetsställe där

inhyrda eller inlånade arbetstagare utför arbete under lokal

arbetsledning. I

båda dessa situationer finns det i lika hög grad anledning att ge

skyddsombud en

särskild tillträdesrätt i förhållande till den som råder över

arbetsstället.

Utredningen föreslår att bestämmelser i dessa avseenden införs i

arbets-

miljölagen.

Produktsäkerhet

Arbetsmiljölagen innehåller i 3 kap. 8 - 10 vissa föreskrifter om

skyl-

digheter för leverantörer av tekniska anordningar och farliga ämnen.

Före-

skrifterna gäller varje produkt som kan användas yrkesmässigt.

 Produktsäkerhetslagen (1988:1604) gäller varor och tjänster som

tillhandahålls

i näringsverksamhet och som konsumenter kan utnyttja för enskilt

bruk.

Produktsäkerhetslagen innehåller - förutom samma möjligheter som

arbetsmiljölagen att ingripa mot leverans och ställa krav på

information vid

marknadsföring - även möjligheter att ingripa mot redan levererade

produkter

genom krav på varningsinformation eller återkallelse.

 Arbetarskyddsstyrelsen har påvisat att det finns ett praktiskt

behov av be-

stämmelser om varningsinformation och återkallelse även på

arbetsmiljöområdet.

Vidare följer av EG:s regler krav på marknadskontroll, dvs. hinder

mot att

farliga produkter släpps ut på marknaden och tas i bruk samt

möjlighet att

avlägsna sådana produkter från marknaden. Som en följd av EES-avtalet

kan den

omfattande förhandskontroll som finns i Sverige exempelvis i fråga om

maskiner

komma att försvinna och ersättas av ett tydligare ansvar för

tillverkaren eller

importören kombinerat med en marknadskontroll.

 Utredningen föreslår mot denna bakgrund att instituten

varningsinformation och

återkallelse införs även på arbetsmiljöområdet. Det föreslås att

bestämmelser

härom i arbetsmiljölagen utformas i princip på samma sätt som i

produktsäkerhetslagen.

Sanktioner

En genomgång görs i betänkandet av hur olika sanktioner enligt

arbetsmiljölagen

används.

 Utredningen konstaterar att systemet med förelägganden och förbud

ingår som en

naturlig del i arbetsmiljölagstiftningen och utgör en fast grund för

tillsynsmyndigheternas verksamhet. Det finns emellertid på

arbetsmiljöområdet

öveträdelser där föreläggande eller förbud inte är några

ändamålsenliga till-

synsinstrument. I arbetsmiljölagen finns därför ett antal

föreskrifter med

direkta straffsanktioner.

 Överträdelser av arbetsmiljöbestämmelser begås ofta inom ramen för

en verk-

samhet där många människor medverkar. För att straffansvar skall

kunna ådömas

måste utredning ske av den personliga skuld som en utpekad

gärningsman har till

det inträffade. Det är ofta svårt.

 Mot denna bakgrund behandlar utredningen andra sanktioner som kan

tillämpas

mot företag, främst företagsbot och särskilda sanktionsavgifter.

 Bestämmelser om företagsbot finns i brottsbalken och kan tillämpas

på

arbetsmiljöområdet. Den redovisning av användningen av företagsbot

som lämnas i

betänkandet visar att bestämmelserna tillämpas ytterst sällan. I

allvarliga fall

av företagsunderlåtelser bör dock enligt Arbetsmiljölagsutredningens

uppfattning

företagsbot kunna bli ett verksamt sanktionsmedel på

arbetsmiljöområdet.

 När det gäller brott mot bestämmelser om den yttre miljön har

Miljöskydd-

skommittén (SOU 1993:27 Del 1 s. 666 ff.) föreslagit att

lagstiftningen om

företagsbot ändras för att möjliggöra en vidgad tillämpning av

institutet.

Miljöskyddskommitténs överväganden har enligt

Arbetsmiljölagsutredningens

uppfattning bäring även på brott inom arbetsmiljöområdet. Arbetsmil-

jölagsutredningen biträder därför det förslag till ändring av

brottsbalkens

bestämmelser som har framlagts av Miljöskyddskommittén.

 Arbetsmiljölagsutredningen föreslår vidare att möjlighet att

föreskriva sank-

tionsavgifter för företag införs i arbetsmiljölagen. Härvid avses en

konstruktion med strikt ansvar där avgifter kan dömas ut när

överträdelse har

skett av en föreskrift. Avgörande för utredningens ställningstagande

är den

effektivisering av sanktionssystemet som kan vinnas om man kan

begränsa

erforderlig utredning till att gälla endast själva överträdelsen.

Tanken är där-

vid att man inte skall behöva mer eller mindre resultatlöst satsa

resurser på

att belägga hos vem inom ett företag uppsåtet eller oaktsamheten

bakom

överträdelsen närmast är att söka. Administrativt och

processekonomiskt vinns

motsvarande lättnader, och åklagarnas resurser kan användas på

områden där

större utsikter finns att nå påtagliga resultat.

 Utredningen föreslår att Arbetarskyddsstyrelsen bemyndigas att

föreskriva att

en särskild avgift skall betalas om överträdelse har skett av vissa

direkt

straffsanktionerade föreskrifter, bl.a. föreskrifter om provning,

kontroll,

produktinformation och anmälningsskyldighet. Avgiften skall betalas

även om

överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Den

skall påföras

den verksamhet där överträdelsen skedde. När Arbetarskyddsstyrelsen

föreskriver

en särskild avgift skall styrelsen ange hur avgiften skall beräknas.

Viktigt är

att avgiftsbeloppet skall kunna fastställas direkt med ledning av den

angivna

beräkningsgrunden.

 Vad gäller förhållandet mellan sanktionsavgifter och företagsbot

framhåller

utredningen att utdömande av företagsbot förutsätter att ett brott av

allvarligt

slag uppsåtligen eller av oaktsamhet begåtts i näringsverksamhet.

Avgifterna å

andra sidan avses utgå med schablonbelopp som påförs när

överträdelsen är av

relativt lindrig art och någon utredning om det personliga ansvaret

och det

subjektiva rekvisitet inte är påkallad. Utredningen förordar mot

denna bakgrund

en lägsta gräns av 1.000 kronor och en högsta gräns av 100.000 kronor

för den

särskilda avgiften.

 Innan en sanktionsavgift av förordat slag påförs behövs en prövning

om en

överträdelse faktiskt har skett. Utredningen föreslår att frågan

prövas av för-

valtningsdomstol på talan av yrkesinspektionen eller

Arbetarskyddsstyrelsen.

 Utredningen föreslår att avgift även skall kunna påföras efter ett

föreläg-

gande av den handläggande tillsynsmyndigheten, om föreläggandet

godkänns av den

det riktar sig mot.

 Åtal för en överträdelse, som omfattas av en föreskrift om avgift,

får enligt

förslaget väckas endast om det av särskilda skäl är påkallat ur

allmän synpunkt.

Överklagande

Yrkesinspektionens beslut får enligt gällande ordning överklagas hos

Arbe-

tarskyddsstyrelsen. Styrelsens beslut får i regel överklagas hos

regeringen.

 Utredningens uppdrag har varit att pröva om det finns

förutsättningar att ta

bort möjligheten att överklaga till regeringen som tredje och sista

instans.

Utredningen har efter en genomgång av sådana besvärsärenden funnit

att ärendena

inte varit av den art eller omfattning att behovet av

regeringsprövning varit

särskilt framträdande. Utredningen anser därför att möjligheten att

överklaga

till regeringen som tredje eller sista instans bör tas bort.

Utredningen har

vidare funnit att beslut av Arbetarskyddsstyrelsen som första instans

bör be-

handlas på samma sätt som treinstansärendena. Möjligheten att

överklaga till

regeringen bör alltså enligt utredningen avskaffas även i dessa fall.

 Beslut enligt arbetsmiljölagen som riktar sig mot enskilda faller

under

Europakonventionens tillämpningsområde. Detta innebär att det måste

finnas en

möjlighet att få ett sådant beslut prövat av domstol. Utredningen

föreslår att

domstolsprövningen sker hos allmän förvaltningsdomstol och att den

börjar i

länsrätten. En nackdel med en sådan ordning är att instanskedjan blir

lång, näm-

ligen yrkesinspektionen - Arbetarskyddsstyrelsen - länsrätten -

kammarrätten -

Regeringsrätten. Utredningen har därför övervägt olika möjligheter

till

begränsning i instanskedjan. Den begränsning som utredningen förordar

är att

prövningstillstånd införs i ledet länsrätt - kammarrätt. Utredningen

lägger

emellertid inte fram några konkreta förslag om prövningstillstånd.

Det närmare

utarbetandet av prövningstillståndsregler bör i stället samordnas med

det inom

regeringskansliet pågående arbetet att ta fram förslag om

prövningstillstånd för

vissa måltyper inom förvaltningsrättsskipningen.

 Om ett system med prövningstillstånd i kammarrätten inte införs

förordar

utredningen att överklagande av Arbetarskyddsstyrelsens beslut får

ske direkt

hos kammarrätten.

Arbetsställebegreppet

I betänkandet redovisas de bestämmelser i arbetsmiljölagen där ordet

arbets-

ställe används samt källor med tillhörande motivuttalanden.

 I fråga om organiserad arbetsanpassnings- och

rehabiliteringsverksamhet sägs i

3 kap. 2 a tredje stycket arbetsmiljölagen att sådan verksamhet

skall finnas

på arbetsställe i arbetsgivarens verksamhet. Enligt utredningen finns

det inte

något som tyder på att härmed avsetts någon begränsning av

arbetsgivarens

skyldigheter. Utredningen föreslår därför att ordet arbetsställe

slopas i

bestämmelsen liksom i en anslutande bestämmelse om tystnadsplikt i 7

kap. 13

arbetsmiljölagen.

 Uttrycket gemensamt arbetsställe används i

arbetsmiljölagstiftningen för att

uttrycka att bestämmelsen i fråga gäller på ställen där arbete i

arbetsmiljö-

lagens mening utförs av flera företag. Det kan vara förvillande om

ordet arbets-

ställe samtidigt används i någon mera speciell betydelse i andra

bestämmelser i

arbetsmiljölagen. För att undvika oklarheter bör man emellertid

enligt ut-

redningens mening i så fall använda ett annat uttryck än arbetsställe

där en

speciell organisationsenhet eller liknande avses och bibehålla

uttrycket

gemensamt arbetsställe i 3 kap. 6 och 7 arbetsmiljölagen.

 1992 års arbetsrättskommitté skall enligt sina direktiv bl.a. se

över sam-

verkansreglerna i arbetsmiljölagen och deras förhållande till

medbestämmande-

lagens inflytanderegler samt föreslå de ändringar som föranleds av

översynen. I

Arbetsmiljölagsutredningens uppdrag ingår bl.a. att utreda

avgränsningen av

arbetsställebegreppet. Att avgränsa arbetsställebegreppet i 6 kap.

arbets-

miljölagen berör emellertid det sakliga innehållet i lagens

samverkansregler. En

sådan avgränsning bör enligt utredningens mening anknyta till de

ändringar, som

kan bli aktuella i dessa regler och bör sålunda anstå till dess

Arbets-

rättskommittén avslutat sitt arbete i denna del.

Arbetsmiljölagsutredningen

lägger därför inte fram något förslag på denna punkt. Av samma skäl

bör enligt

utredningens mening en avgränsning av arbetsställebegreppet anstå

även när det

gäller övriga här ovan ej närmare berörda lagrum där ordet

arbetsställe används.

Författningsförslag

Förslag till

Lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160)

 dels att nuvarande 3 kap. 1 skall betecknas 3 kap. 1 a ,

 dels att 1 kap. 1 , 2 kap. 1 , 3 kap. 2 a, 6, 7 och 12 , 6 kap.

11, 13 och

14 , 7 kap. 7, 8 och 13 samt 9 kap. 1 och 2 skall ha följande

lydelse,

 dels att rubriken till 8 kap. skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas nio nya paragrafer, 3 kap. 1 ,

6 kap.

7 a och 8 kap. 5-11 , av följande lydelse,

 dels att i 8 kap. skall införas före 1 underrubriken Ansvar och

före 4

underrubriken Förverkande och före 5 underrubriken Sanktionsavgift.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 kap. Lagens ändamål och tillämpningsområde

1

Lagens ändamål är

1. att säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter

arbetstagare för ohälsa eller olycksfall och som är

tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur

och den sociala och tekniska utvecklingen i

samhället, och

2. att främja att arbetsgivare och arbetstagare

samverkar för att åstadkomma en god arbetsmiljö.

Lagens ändamål är att säkerställa att ohälsa och

olycksfall i arbete förebyggs samt att även i övrigt

en god arbetsmiljö uppnås.

2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet

 1

Arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med

hänsyn till arbetets natur och den sociala och

tekniska utvecklingen i samhället.

 Arbetsförhållandena skall anpassas till människors olika

förutsättningar i

fysiskt och psykiskt avseende.

 Arbetstagaren skall ges möjlighet att medverka i utformningen av

sin egen

arbetssituation samt i förändrings- och utvecklingsarbete som rör

hans eget

arbete.

 Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll skall utformas så att

arbets-

tagaren inte utsätts för fysiska och psykiska belastningar som kan

medföra

ohälsa eller olycksfall. Därvid skall även löneförmåner och

förläggning av

arbetstider beaktas. Starkt styrt eller bundet arbete skall undvikas

eller be-

gränsas.

 Det skall eftersträvas att arbetet ger möjligheter till variation,

social

kontakt och samarbete samt sammanhang mellan enskilda

arbetsuppgifter.

 Det skall vidare eftersträvas att arbetsförhållandena ger

möjligheter till

personlig och yrkesmässig utveckling liksom till självbestämmande och

yrkes-

mässigt ansvar.

3 kap. Allmänna skyldigheter

1

De skyldigheter som avses i detta kap. gäller med

utgångspunkt i kraven på arbetsmiljöns beskaffenhet

enligt 2 kap.

2 a

Arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda

och kontrollera verksamheten på ett sätt som

säkerställer att arbetsmiljön uppfyller kraven i

denna lag och i föreskrifter som har meddelats med

stöd av lagen. Han skall utreda arbetsskador,

fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och

vidta de åtgärder som föranleds därav. Åtgärder som

inte kan vidtas omedelbart skall tidsplaneras.

Arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda

och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder

till att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag

och i föreskrifter som har meddelats med stöd av

lagen. Han skall utreda arbetsskador, fortlöpande

undersöka riskerna i verksamheten och vidta de

åtgärder som föranleds därav. Åtgärder som inte kan

vidtas omedelbart skall tidsplaneras.

Arbetsgivaren skall i den utsträckning verksamheten kräver

dokumentera

arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlingsplaner skall därvid

upprättas.

Arbetsgivaren skall vidare se till att det på

arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt

sätt organiserad arbetsanpassnings- och

rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av de

uppgifter som enligt denna lag och enligt 22 kap.

lagen (1962:381) om allmän försäkring vilar på honom.

Arbetsgivaren skall vidare se till att det i hans

verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad ar-

betsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för

fullgörande av de uppgifter som enligt denna lag

och enligt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän för-

säkring vilar på honom.

 6

När två eller flera samtidigt driver verksamhet på

samma arbetsställe, skall de samråda och gemensamt

verka för att åstadkomma tillfredsställande

skyddsförhållanden.

När två eller flera samtidigt driver verksamhet på

ett gemensamt arbetsställe, skall de samråda och

gemensamt verka för att åstadkomma tillfreds-

ställande skyddsförhållanden.

Var och en av dem skall se till att han inte

genom sin verksamhet eller sina anordningar på det

gemensamma arbetsstället utsätter någon som arbetar

där för risk för ohälsa eller olycksfall.

7

Den som låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete är ansvarig

för sa-

mordning av åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall på

gemensamt

arbetsställe för verksamheten. Om fast driftställe är gemensamt

arbetsställe för

flera verksamheter, har den som råder över arbetsstället motsvarande

ansvar.

Ansvaret för samordningen kan överlåtas till någon av dem som

bedriver arbete på

arbetsstället.

 I fråga om annat gemensamt arbetsställe än som avses i första

stycket kan de

som bedriver arbete där överenskomma att en av dem skall ha ansvar

för

samordningen.

Den som har ansvar enligt denna paragraf skall se

till att samordning sker av skyddsåtgärder på

arbetsstället. Övriga arbetsgivare och de som

arbetar där skall följa de anvisningar som han

lämnar i detta syfte.

Den som har ansvar enligt denna paragraf skall se

till

1. att samordning sker av arbetet med att

förebygga risker för ohälsa och olycksfall på det

gemensamma arbetsstället,

2. att arbete tidsplaneras på sätt som behövs för att

förebygga ohälso- och olycksfallsrisker till följd

av att olika verksamheter pågår på arbetsstället,

3. att de åtgärder vidtas som behövs från

skyddssynpunkt med hänsyn till att flera bedriver

verksamhet på arbetsstället,

4. att personalutrymmen och sanitära anordningar

inrättas på arbetsstället i behövlig omfattning.

Övriga arbetsgivare och de som arbetar på det

gemensamma arbetsstället skall följa de anvisningar

som den samordningsansvarige lämnar i samordnings-

syfte.

 12

Den som råder över ett arbetsställe skall se till

att det på arbetsstället finns sådana fasta anord-

ningar att den, som arbetar där utan att vara

arbetstagare i förhållande till honom, inte utsätts

för risk för ohälsa eller olycksfall. Han skall även

se till att andra anordningar, som tillhandahålls

på arbetsstället, kan användas utan sådan risk.

Den som anlitar inhyrd arbetskraft för att utföra

arbete i sin verksamhet skall vidta de

skyddsåtgärder som behövs i detta arbete.

I 7 kap. 8 och 9 föreskrivs om skyddsansvar i

vissa fall för den som råder över ett arbetsställe

eller upplåter en lokal, ett markområde eller ett

utrymme under jord för arbete eller som persona-

lutrymme.

I 7 kap. 9 föreskrivs om skyddsansvar i vissa

fall för den som upplåter en lokal, ett markområde,

eller ett utrymme under jord för arbete eller som

personalutrymme.

 6 kap

 7 a

Ett skyddsombud skall ha tillträde till de

arbetsplatser inom ett arbetsställe som ombudet

behöver besöka för att fullgöra sitt uppdrag. Detta

gäller även i sådana fall då ombudet företräder en

arbetstagare som utför arbete på arbetsstället utan

att vara anställd av den som råder över arbetsstäl-

let.

 11

Bryter arbetsgivare eller arbetstagare mot 10 , skall han ersätta

uppkommen

skada. Vid bedömande om och i vad mån skada har uppstått skall hänsyn

tagas även

till omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Om det med

hänsyn till

skadans storlek eller andra omständigheter är skäligt, kan

skadeståndet

nedsättas eller helt bortfalla.

 Är flera ansvariga för skada, skall skadeståndsskyldigheten

fördelas mellan

dem efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna.

Denna paragraf skall tillämpas också på den som råder

över ett arbetsställe och bryter mot 10 första

stycket jämfört med 7 a andra meningen.

 13

Mål om tillämpning av 10 och 11 handlägges enligt

lagen (1973:371) om rättegången i arbetstvister. I

fråga om talan mot arbetstagare gäller dock vad som

är föreskrivet om rättegång i allmänhet.

Mål om tillämpning av 10 och 11 handläggs enligt

lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. I

fråga om talan mot arbetstagare eller, i fall som

avses i 11 tredje stycket, mot den som råder över

ett arbetsställe gäller dock vad som är föreskrivet

om rättegång i allmänhet.

 14

I förhållande till arbetsgivare vinner 4-7 och 10-13 tillämpning

när den

organisation eller de arbetstagare, som har utsett skyddsombudet, har

un-

derrättat arbetsgivaren om valet eller, om arbetsgivaren icke har

kunnat nås,

sänt underrättelse om valet till arbetsstället.

Vad som sägs om underrättelse i första stycket skall

i fall, som avses i 7 a andra meningen, tillämpas

också på den som råder över ett arbetsställe.

 7 kap.

 7

Yrkesinspektionen får gentemot den som har

skyddsansvar enligt 3 kap. 2 - 11 och 13 , 5 kap.

3 första stycket eller 6 i detta kapitel meddela

de förelägganden eller förbud som behövs för att denna

lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd

av lagen skall efterlevas.

Yrkesinspektionen får gentemot den som har

skyddsansvar enligt 3 kap. 2 - 11 , 12 första

eller andra stycket eller 13 , 5 kap. 3 första

stycket eller 6 i detta kapitel meddela de

förelägganden eller förbud som behövs för att denna

lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd

av lagen skall efterlevas.

I beslut om föreläggande eller förbud kan yrkesinspektionen sätta ut

vite.

 Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett

föreläggande, får

yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans bekostnad.

 Om ett föreläggande har meddelats beträffande någon åtgärd till

vilken det

krävs bygglov, rivningslov eller marklov enligt plan- och bygglagen

(1987:10)

men sådant lov inte beviljas, upphör föreläggandet att gälla såvitt

avser

åtgärden.

8

Föreligger på arbetsställe förhållande som innebär risk

för ohälsa eller olycksfall för någon som arbetar där,

kan yrkesinspektionen rikta föreläggande eller

förbud enligt 7 mot den som råder över arbetsstället

även när denne ej är arbetsgivare i förhållande till

den som utsättes för risken.

Den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 8-10 kan,

om det föreligger någon särskild risk från arbets-

miljösynpunkt, åläggas att lämna varningsinformation

eller att återkalla en produkt enligt 7, 8 och

10-12 produktsäkerhetslagen (1988:1604). Härvid

skall vad som sägs om Marknadsdomstolen i stället

avse Arbetarskyddsstyrelsen och vad som sägs om

näringsidkare i stället avse den som har skydd-

sansvar enligt 3 kap. 8-10 .

Åläggandet skall förenas med vite om det inte av

särskilda skäl är obehövligt.

13

Den som har utsetts till skyddsombud eller

ledamot i skyddskommitté eller den som har

deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilite-

ringsverksamhet på arbetsställe enligt denna lag får

inte obehörigen röja eller utnyttja vad han under

uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet,

arbetsförfarande, affärsförhållande, enskilds

personliga förhållande eller förhållande av betydelse

för landets försvar.

Den som har utsetts till skyddsombud eller

ledamot i skyddskommitté eller den som har

deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilite-

ringsverksamhet enligt denna lag får inte

obehörigen röja eller utnyttja vad han under

uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet, arbets-

förfarande, affärsförhållande, enskilds personliga

förhållande eller förhållande av betydelse för landets

försvar.

 Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal

arbetstaga-

rorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 , får han utan hinder av

tystnads-

plikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamot i

organisationens

styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central

arbetstaga-

rorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rätten att

lämna upp-

gift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren underrättar mottagaren

om

tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för

denne.

I fråga om arbetsställen i det allmännas verksamhet

tillämpas i stället för vad som sägs i första och

andra styckena bestämmelserna i 14 kap. 7, 9 och

10 sekretesslagen (1980:100).

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället

bestämmelserna i 14 kap. 7, 9 och 10 sekre-

tesslagen (1980:100).

8 kap. Ansvar

8 kap. Påföljder

Sanktionsavgift

5 Regeringen eller, efter regeringens

bestämmande, Arbetarskyddsstyrelsen får föreskriva

att en särskild avgift skall betalas om överträdelse

har skett av en föreskrift som har meddelats med

stöd av 4 kap. 1-3 eller 8 . Avgiften skall

betalas även om överträdelsen ej skett uppsåtligen

eller av oaktsamhet.

En sådan föreskrift skall ange hur avgiften beräknas

för olika slag av överträdelser. Avgiftsbeloppet

skall kunna fastställas direkt med ledning av den

angivna beräkningsgrunden. Avgiften skall vara

lägst 1 000 och högst 100 000 kronor.

6 Avgiften skall påföras den fysiska eller

juridiska person som drev den verksamhet där över-

trädelsen skedde.

Avgiften får efterges om det till följd av straff,

företagsbot eller förverkande, som följer på över-

trädelsen, eller av någon annan orsak skulle vara

oskäligt att påföra avgiften.

Avgiften tillfaller staten.

7 Frågor om påförande av avgift prövas av länsrätten

efter ansökan av yrkesinspektionen eller Arbe-

tarskyddsstyrelsen.

8 Avgift får påföras bara om ansökan har delgetts

den som anspråket riktas mot inom fem år från den

tidpunkt då överträdelsen skedde.

Ett beslut varigenom någon påförs avgift skall

genast sändas till länsstyrelsen. Avgiften skall

betalas till länsstyrelsen inom två månader från det

att beslutet vann laga kraft. En upplysning om

detta skall tas in i beslutet.

Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i

andra stycket, skall dröjsmålsavgift tas ut enligt

58 2-5 mom. uppbördslagen (1953:272). Den

obetalda avgiften och dröjsmålsavgiften skall lämnas

för indrivning.Bestämmelser om indrivning finns i

lagen (1993:891) om indrivning av statliga

fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet

enligt utsökningsbalken ske.

9 Frågor om påförande av avgift får prövas av yrke-

sinspektionen eller Arbetarskyddsstyrelsen genom

avgiftsföreläggande.

Avgiftsföreläggande innebär att den som antas ha

gjort sig skyldig till en överträdelse föreläggs av-

giften till godkännande omedelbart eller inom viss

tid.

Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols

lagakraftvunna dom varigenom avgift påförts. Ett

godkännande som sker sedan den i föreläggandet ut-

satta tiden har gått ut är dock utan verkan.

10 En påförd avgift bortfaller om verkställighet

inte har skett inom fem år från det att domen vann

laga kraft.

11 Åtal för en överträdelse, som omfattas av 5-10 ,

får väckas endast om det av särskilda skäl är påkallat

ur allmän synpunkt.

 9 kap. Överklagande

1

Talan mot beslut av yrkesinspektionen föres hos

arbetarskyddsstyrelsen genom besvär.

Yrkesinspektionens beslut i frågor som avses i 8

kap. 7 eller 9 får inte överklagas.

Andra beslut av yrkesinspektionen får överklagas

hos Arbetarskyddsstyrelsen.

2

Arbetarskyddsstyrelsens beslut i ärenden som avser

tillämpning av föreskrifter meddelade med stöd av 5

kap. 2 tredje och fjärde styckena, 3 andra

stycket eller 5 får inte överklagas.

Arbetarskyddsstyrelsens beslut i ärenden som avser

tillämpning av föreskrifter meddelade med stöd av 5

kap. 2 tredje och fjärde styckena, 3 andra

stycket eller 5 eller i frågor som avses i 8 kap.

7 eller 9 får inte överklagas.

Andra beslut som arbetarskyddsstyrelsen i

särskilda fall har meddelat enligt denna lag eller

med stöd av regeringens förordnande enligt lagen,

får överklagas hos regeringen genom besvär.

Andra beslut som Arbetarskyddsstyrelsen i

särskilda fall har meddelat enligt denna lag eller

med stöd av ett bemyndigande från regeringen enligt

lagen, får överklagas hos länsrätten.

Arbetarskyddsstyrelsens beslut om föreskrifter till allmän

efterrättelse får

inte överklagas.

__________________

Denna lag träder i kraft den

Förteckning över remissinstanser avseende betänkandet (SOU 1993:81)

Översyn av

arbetsmiljölagen

Svea hovrätt, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Stockholms län,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kommerskollegium, Statskontoret,

Riksrevisionsverket, Statens Arbetsgivarverk,

Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsmiljöinstitutet, Arbetsmiljöfonden,

Arbetslivscen-

trum, Arbetslivsfonden, ILO-kommittèn, Konsumentverket med

Konsumentombudsmannen, Styrelsen för teknisk ackreditering (SWEDAC),

Svenska

Arbetsgivareföreningen, Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet,

Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens Centralorganisation,

TCO, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, SACO, Grossistförbundet Svensk

Handel, Bygg-

herreföreningen, Byggentreprenörerna, Arbetsgivareföreningen BOA,

Kooperationens

förhandlingsorganisation, Företagarnas Riksorganisation.

Sammanfattning

Inledning

Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-avtalet)

beräknas träda i

kraft den 1 januari 1994. Avtalet omfattar rättsakter (förordningar,

direktiv

m.m.) som har antagits av EG fram till och med den 31 juli 1991.

 Efter EES-avtalets ikraftträdande kommer Gemensamma EES-kommittén

att ta

ställning till vilka EG-rättsakter, antagna efter den 31 juli 1991,

som skall

tillföras EES-avtalet. Ett beslut av Gemensamma EES-kommittén kommer

att

innebära en skyldighet för Sverige att införliva dessa rättsakter i

svensk rätt.

 Arbetsgruppen har gått igenom de åtta direktiv som utgör de

hittills nytill-

komna rättsakter som berör arbetsmiljöområdet. Arbetsgruppen har

föreslagit de

lagändringar som gruppen anser nödvändiga för att det skall vara

möjligt att

införliva vissa av dessa direktiv. Förslagen avser

föreskriftsbemyndiganden i

arbetsmiljölagen. Arbetsmiljöbestämmelserna i övriga direktiv kan

enligt

gruppens bedömning införlivas genom myndighetsföreskrifter utan att

det behövs

några lagändringar.

Planer och dokument

Arbetsgruppen föreslår att det genom en komplettering av

bemyndigandebes-

tämmelsen i 4 kap. 8 arbetsmiljölagen blir möjligt att föreskriva

om skyl-

dighet att upprätta handlingar även för andra skyddsansvariga än

arbetsgivare.

 Kompletteringen av bemyndigandet behövs för att kunna införliva

doku-

mentationskrav i EG:s byggplatsdirektiv (92/57/EEG) och direktiven om

utvinningsindustrin (92/91/EEG och 92/104/EEG). I dessa direktiv

finns krav på

att vissa närmare angivna planer och dokument skall upprättas. Kraven

riktar sig

mot bl.a. den som låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete, den

som råder

över ett arbetsställe och den som är samordningsansvarig. Med stöd av

arbetsmiljölagen i sin gällande lydelse kan krav att upprätta sådana

handlingar

inte riktas mot andra än arbetsgivare.

Ensamföretagares skyldigheter

Arbetsgruppen föreslår vidare att det genom ett nytt andra stycke i 4

kap. 10

arbetsmiljölagen blir möjligt att föreskriva om utvidgade

skyldigheter för den

som ensam eller gemensamt med familjemedlem driver yrkesmässig

verksamhet utan

anställd (ensamföretagare).

 Tillägget behövs för att kunna införliva de delar i

byggplatsdirektivet som

avser ensamföretagares skyldigheter, vilka går längre än vad som

följer av

arbetsmiljölagens nuvarande bestämmelser. Företagaren skall bl.a.

vara skyldig

att bära personlig skyddsutrustning, använda endast sådan

arbetsutrustning som

uppfyller vissa krav samt även i övrigt vidta direkta skyddsåtgärder.

Direktivet om gravida kvinnor

Ett av de direktiv som har ingått i översynen är rådets direktiv nr

92/85/EEG om

åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa i arbetet för gravida

arbetstagare

och arbetstagare som nyligen fött barn eller som ammar. Direktivet är

ett

minimidirektiv och det innehåller dels skyddsbestämmelser som avser

säkerhet och

hälsa, dels arbetsrättsliga bestämmelser om rättigheter och

skyldigheter i

anställningsförhållandet, om ledighet och omplacering m.m.

 Skyddsbestämmelserna består bl.a. av regler om arbetsgivarens

kartläggning och

bedömning samt åtgärder när det gäller risker på grund av exponering

för farliga

ämnen, processer och arbetsförhållanden i övrigt. Vidare ingår i

bestämmelserna

ett förbud att låta den som är gravid eller den som ammar utföra

vissa arbets-

uppgifter. Direktivet innehåller i den här delen också regler om

begränsningar

av nattarbete.

 De arbetsrättsliga bestämmelserna innehåller regler om ledighet i

samband med

nedkomsten och för undersökningar under graviditeten, förbud mot

uppsägning i

samband med graviditeten samt regler om lön och andra

anställningsförhållanden

under ledighet och omplacering m.m.

 Arbetsgruppen gör den bedömningen att det inte behövs några

ändringar i

arbetsmiljölagen för att kunna införliva de angivna

skyddsbestämmelserna.

Gruppen har i det här sammanhanget behandlat en av LO väckt fråga om

skydd för

fostret.

 När det gäller övriga bestämmelser i direktivet har gruppen funnit

att det

finns ett behov av ytterligare översyn i vissa avseenden. Behovet

gäller rätten

till obligatorisk ledighet i samband med förlossning, rätten till

omplacering

eller till betald ledighet om förhållandena är sådana att gravida

kvinnor,

kvinnor som nyligen fött barn eller som ammar inte utan risk kan

fortsätta sitt

arbete samt rätten för dem att vara frånvarande från arbetet utan

löneavdrag för

undersökningar under graviditeten. En sådan översyn ligger inom ramen

för det

arbete som utförs av den särskilde utredare som tillsatts för att se

över

ledighetslagstiftningen (A 1993:01, dir. 1992:98).

Författningsförslag

Förslag till

lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 8 och 10 arbetsmiljölagen

(1977:1160) skall ha följande lydelse.

4 kap. Bemyndiganden

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 8

Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen kan meddela föreskrifter om

skyldighet att göra anmälan eller lämna uppgifter

till en tillsynsmyndighet eller att förvara hand-

lingar som har betydelse från skyddssynpunkt.

Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen kan meddela föreskrifter om

skyldighet att göra anmälan eller lämna uppgifter

till en tillsynsmyndighet eller att upprätta eller

förvara handlingar som har betydelse från skydds-

synpunkt.

 10

Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen får med-

dela de ytterligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och om

allmänna

skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för att förebygga

ohälsa och

olycksfall i arbetet.

I samma ordning får meddelas föreskrifter om att

den som ensam eller gemensamt med familjemedlem

driver yrkesmässig verksamhet utan anställd skall

följa vad i denna lag och med stöd därav har

föreskrivits om skyldigheter i andra avseenden än

som framgår av 3 kap. 5 andra stycket.

Förteckning över remissinstanser avseende rapporten (Ds 1993:82) Nya

EG-regler

på arbetsmiljöområdet

Svea hovrätt, Kammarrätten i Stockholm, Kommerskollegium,

Statskontoret,

Riksrevisionsverket, Statens Arbetsgivarverk,

Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsmiljöinstitutet, Arbetsmiljöfonden,

Arbetslivscen-

trum, Arbetslivsfonden, ILO-kommittèn, Styrelsen för teknisk

ackreditering

(SWEDAC), Svenska Arbetsgivareföreningen, Landstingsförbundet,

Svenska Kommun-

förbundet, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens

Centralorganisation,

TCO, Sveriges Akademikers Centralorganisation, SACO,

Byggherreföreningen,

Byggentreprenörerna, Arbetsgivareföreningen BOA, Kooperationens

förhandlingsorganisation, Företagarnas riksorganisation.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160)[4]

 dels att nuvarande 7 kap. 8 skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 3 kap. 1 skall betecknas 3 kap. 1 a , att

nuvarande 3

kap. 12-13 skall betecknas 3 kap. 13-14 samt att nuvarande 7

kap. 9-11

skall betecknas 7 kap. 8-10 ,

 dels att nya 3 kap. 13 och nya 7 kap. 9-10 skall ha följande

lydelse,

 dels att 1 kap. 1 och 3 , 2 kap. 1 , 3 kap. 2 a och 5-7 , 4

kap. 8 och

10 , 6 kap. 10, 13 och 15 , 7 kap. 7 och 13 , 8 kap. 1 och 2

samt

rubriken till 8 kap. skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen införs nio nya paragrafer, 3 kap. 1 och 12 ,

7 kap.

11 samt 8 kap. 5-10 samt närmast före 1 underrubriken Ansvar

och före 4

underrubriken Förverkande och före 5 underrubriken Sanktionsavgift.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 kap. Lagens ändamål och tillämpningsområde

 1

 Lagens ändamål är Lagens ändamål är att

 1. att säkerställa en förebygga ohälsa och

arbetsmiljö som inte olycksfall i arbetet

utsätter arbetstagare samt att även i övrigt

för ohälsa eller uppnå en god

olycksfall och som är arbetsmiljö.

tillfredsställande med

hänsyn till arbetets

natur och den sociala

och tekniska utveck-

lingen i samhället, och

 2. att främja att

arbetsgivare och

arbetstagare samverkar

för att åstadkomma en

god arbetsmiljö.

 3

 Vid tillämpning av 2 Vid tillämpning av 2

kap., 3 kap. 1-13 , 4 kap., 3 kap. 1-14 , 4

kap. 1-5 och 8-10 kap. 1-5 och 8-10

samt 7-9 kap. skall samt 7-9 kap. skall

med arbetstagare med arbetstagare

likställas likställas

 1. den som genomgår 1. den som genomgår

utbildning, utbildning,

 2. den som under vård 2. den som under vård

i anstalt utför anvisat i anstalt utför anvisat

arbete, arbete,

 3. värnpliktig och 3. värnpliktig och

annan som fullgör i lag annan som fullgör i lag

föreskriven tjänstgöring föreskriven tjänstgöring

eller som deltar i eller som deltar i

frivillig utbildning frivillig utbildning

för verksamhet inom för verksamhet inom

totalförsvaret. totalförsvaret.

 Elever och vårdtagare som avses i första stycket 1 och 2 skall

likställas med

arbetstagare även vid tillämpning av 5 kap. 1 och 3 . I fråga om

elever finns

dessutom särskilda bestämmelser i 6 kap. 17 och 18 .

 I fall som avses i första och andra styckena skall vad i lagen sägs

om

arbetsgivare gälla den som driver den verksamhet i vilken arbetet

utförs.

2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet

 1

 Arbetsmiljön skall

 vara tillfredsställande

 med hänsyn till arbe-

 tets natur och den

 sociala och tekniska

 utvecklingen i samhäl-

 let.

 Arbetsförhållandena skall anpassas till människors olika

förutsättningar i

fysiskt och psykiskt avseende.

 Arbetstagaren skall ges möjlighet att medverka i utformningen av

sin egen

arbetssituation samt i förändrings- och utvecklingsarbete som rör

hans eget

arbete.

 Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll skall utformas så att

arbets-

tagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan

medföra

ohälsa eller olycksfall. Därvid skall även löneformer och förläggning

av

arbetstider beaktas. Starkt styrt eller bundet arbete skall undvikas

eller be-

gränsas.

 Det skall eftersträvas att arbetet ger möjligheter till variation,

social kon-

takt och samarbete samt sammanhang mellan enskilda arbetsuppgifter.

 Det skall vidare eftersträvas att arbetsförhållandena ger

möjligheter till

personlig och yrkesmässig utveckling liksom till självbestämmande och

yrkes-

mässigt ansvar.

3 kap. Allmänna skyldigheter

1

 De skyldigheter som

 avses i detta kapitel

 skall tillämpas med

 beaktande av kraven på

 arbetsmiljöns beskaf-

 fenhet enligt 2 kap.

2 a

 Arbetsgivaren skall Arbetsgivaren skall

systematiskt planera, systematiskt planera,

leda och kontrollera leda och kontrollera

verksamheten på ett sätt verksamheten på ett sätt

som säkerställer att som leder till att

arbetsmiljön uppfyller arbetsmiljön uppfyller

kraven i denna lag och kraven i denna lag och

i föreskrifter som har i föreskrifter som har

meddelats med stöd av meddelats med stöd av

lagen. Han skall lagen. Han skall

utreda arbetsskador, utreda arbetsskador,

fortlöpande undersöka fortlöpande undersöka

riskerna i verksam- riskerna i verksam-

heten och vidta de heten och vidta de

åtgärder som föranleds åtgärder som föranleds av

därav. Åtgärder som inte detta. Åtgärder som inte

kan vidtas omedelbart kan vidtas omedelbart

skall tidsplaneras. skall tidsplaneras.

 Arbetsgivaren skall i den utsträckning verksamheten kräver

dokumentera

arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlingsplaner skall därvid

upprättas.

 Arbetsgivaren skall Arbetsgivaren skall

vidare se till att det vidare se till att det

på arbetsställe i hans i hans verksamhet

verksamhet finns en på finns en på lämpligt sätt

lämpligt sätt organiserad ar-

organiserad betsanpassnings- och

arbetsanpassnings- och rehabilite-

rehabiliteringsverk- ringsverksamhet för

samhet för fullgörande fullgörande av de

av de uppgifter som uppgifter som enligt

enligt denna lag och denna lag och enligt

enligt 22 kap. lagen 22 kap. lagen

(1962:381) om allmän (1962:381) om allmän

försäkring vilar på ho- försäkring vilar på

nom. honom.

 5

 I fråga om arbete som arbetsgivare själv utför skall denna lag och

med stöd

därav meddelade föreskrifter iakttagas i tillämpliga delar. Detsamma

gäller när

två eller flera för gemensam räkning yrkesmässigt driver verksamhet

utan att ha

arbetstagare anställd, dock ej om verksamheten bedrives endast av

medlemmar av

samma familj.

 Den som ensam eller Den som ensam eller

gemensamt med gemensamt med

familjemedlem driver familjemedlem driver

yrkesmässig verksamhet yrkesmässig verksamhet

utan anställd är skyldig utan anställd är skyldig

att följa vad i denna att följa vad i denna

lag och med stöd därav lag och med stöd av den

har föreskrivits i fråga har föreskrivits i fråga

om teknisk anordning om teknisk anordning

och ämne, som kan och ämne, som kan

föranleda ohälsa eller föranleda ohälsa eller

olycksfall, samt olycksfall, samt

beträffande gemensamt beträffande gemensamt

arbetsställe. arbetsställe. Av 4 kap.

 10 framgår att

 föreskrifter får

 meddelas om

 skyldigheter även i

 andra avseenden.

 6

 När två eller flera När två eller flera

samtidigt driver samtidigt driver

verksamhet på samma verksamhet på ett

arbetsställe, skall de gemensamt arbetsställe,

samråda och gemensamt skall de samråda och

verka för att åstadkomma gemensamt verka för att

tillfredsställande åstadkomma tillfreds-

skyddsförhållanden. ställande skyddsför-

 hållanden.

 De skall också se till

 att de inte genom sin

 verksamhet eller sina

 anordningar på det

 gemensamma arbetsstäl-

 let utsätter någon som

 arbetar där för risk för

 ohälsa eller

 olycksfall.

7

Den som låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete är ansvarig

för sa-

mordning av åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall på

gemensamt arbets-

ställe för verksamheten. Om fast driftsställe är gemensamt

arbetsställe för

flera verksamheter, har den som råder över arbetsstället motsvarande

ansvar.

Ansvaret för samordningen kan överlåtas till någon av dem som

bedriver arbete på

arbetsstället.

 I fråga om annat gemensamt arbetsställe än som avses i första

stycket kan de

som bedriver arbete där överenskomma att en av dem skall ha ansvar

för

samordningen.

 Den som har ansvar Den som har ansvar

enligt denna paragraf enligt denna paragraf

skall se till att skall se till att

samordning sker av 1. arbetet med att

skyddsåtgärder på arbets- förebygga risker för

stället. Övriga ohälsa och olycksfall

arbetsgivare och de samordnas på det

som arbetar där skall gemensamma arbetsstäl-

följa de anvisningar let,

som han lämnar i detta 2. arbete

syfte. tidsplaneras på det sätt

 som behövs för att före-

 bygga risker för ohälsa

 och olycksfall till

 följd av att olika

 verksamheter pågår på

 arbetsstället,

 3. allmänna

 skyddsanordningar

 inrättas och underhålls

 och allmänna

 skyddsregler för ar-

 betsstället utfärdas,

 4. det görs klart vem

 som skall stå för de

 speciella skyddsanord-

 ningar som kan behövas

 för ett visst eller

 vissa arbeten, och

 5. personalutrymmen

 och sanitära

 anordningar inrättas på

 arbetsstället i behövlig

 omfattning.

 Övriga arbetsgivare

 och de som arbetar på

 det gemensamma arbets-

 stället skall följa de

 anvisningar som den

 samordningsansvarige

 lämnar i syfte att

 samordna.

 12

 Den som råder över ett

 arbetsställe skall se

 till att det på

 arbetsstället finns

 sådana fasta

 anordningar att den,

 som arbetar där utan

 att vara arbetstagare

 i förhållande till

 honom, inte utsätts för

 risk för ohälsa eller

 olycksfall. Han skall

 även se till att andra

 anordningar, som finns

 på arbetsstället, kan

 användas utan sådan

 risk.

 Den som anlitar

 inhyrd arbetskraft för

 att utföra arbete i sin

 verksamhet skall vidta

 de skyddsåtgärder som

 behövs i detta arbete.

 13

 I 7 kap. 8 och 9 I 7 kap. 8 föreskrivs

föreskrivs om om skyddsansvar i

skyddsansvar i vissa vissa fall för den som

fall för den som råder upplåter en lokal, ett

över ett arbetsställe markområde eller ett

eller upplåter en utrymme under jord för

lokal, ett markområde arbete eller som

eller ett utrymme personalutrymme.

under jord för arbete

eller som persona-

lutrymme.

4 kap. Bemyndiganden

 8

 Regeringen eller, Regeringen eller,

efter regeringens efter regeringens

bestämmande, Arbetar- bestämmande, Arbetar-

skyddsstyrelsen kan skyddsstyrelsen kan

meddela föreskrifter om meddela föreskrifter om

skyldighet att göra skyldighet att göra

anmälan eller lämna upp- anmälan eller lämna upp-

gifter till en gifter till en

tillsynsmyndighet tillsynsmyndighet

eller att förvara eller att upprätta

handlingar som har be- eller förvara

tydelse från skyddssyn- handlingar som har

punkt. betydelse från

 skyddssynpunkt.

10

 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen får

meddela de ytterligare föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och

om

allmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för att

förebygga

ohälsa och olycksfall i arbetet.

 I samma ordning får

 meddelas föreskrifter

 om att den som ensam

 eller gemensamt med

 familjemedlem driver

 yrkesmässig verksamhet

 utan anställd skall

 följa vad i denna lag

 och med stöd av den har

 föreskrivits om

 skyldigheter i andra

 avseenden än som framgår

 av 3 kap. 5 andra

 stycket.

6 kap. Samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare m.m.

10

 Skyddsombud får icke Skyddsombud får inte

hindras att fullgöra hindras att fullgöra

sina uppgifter. sina uppgifter.

 Om ett ombud företräder

 en arbetstagare som

 utför arbete på ett

 arbetsställe över vilket

 den egna arbetsgivaren

 inte råder är den

 arbetsgivare som råder

 över arbetsstället

 skyldig att låta

 skyddsombudet få till-

 träde dit i den

 omfattning som ombudet

 behöver för att fullgöra

 sitt uppdrag.

 Skyddsombud får ej med anledning av sitt uppdrag ges försämrade

arbetsför-

hållanden eller anställningsvillkor. När uppdraget upphör skall

arbetstagaren

vara tillförsäkrad arbetsförhållanden och anställningsvillkor, vilka

överens-

stämmer med eller är likvärdiga med dem som skulle ha rått om han ej

hade haft

uppdraget.

 13

 Mål om tillämpning av Mål om tillämpning av

10 och 11 handlägges 10 och 11 handläggs

enligt lagen enligt lagen

(1974:371) om (1974:371) om

rättegången i rättegången i

arbetstvister. I fråga arbetstvister. I fråga

om talan mot om talan mot

arbetstagare gäller arbetstagare eller, i

dock vad som är fall som avses i 10

föreskrivet om rättegång andra stycket, mot den

i allmänhet. som råder över ett

 arbetsställe gäller dock

 vad som är föreskrivet

 om rättegång i allmänhet.

 15

 Vad som sägs i 5 och Vad som sägs i 5 , 10

10-14 skall tillämpas första och tredje

på motsvarande sätt på stycket samt 11-14

ledamot av skall tillämpas på

skyddskommitté. motsvarande sätt på

 ledamot av skyddskom-

 mitté.

7 kap. Tillsyn

 7

 Yrkesinspektionen får Yrkesinspektionen får

gentemot den som har gentemot den som har

skyddsansvar enligt 3 skyddsansvar enligt 3

kap. 2 - 11 och 13 , 5 kap. 2 - 12 och 14 , 5

kap. 3 första stycket kap. 3 första stycket

eller 6 i detta eller 6 i detta

kapitel meddela de kapitel meddela de

förelägganden eller förelägganden eller

förbud som behövs för att förbud som behövs för att

denna lag eller denna lag eller

föreskrifter som har föreskrifter som har

meddelats med stöd av meddelats med stöd av

lagen skall efter- lagen skall efter-

levas. levas.

 I beslut om föreläggande eller förbud kan yrkesinspektionen sätta ut

vite.

 Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett

föreläggande, får

yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans bekostnad.

 Om ett föreläggande har meddelats beträffande någon åtgärd till

vilken det

krävs bygglov, rivningslov eller marklov enligt plan- och bygglagen

(1987:10)

men sådant lov inte beviljas, upphör föreläggandet att gälla såvitt

avser

åtgärden.

9

 Även Även

Arbetarskyddsstyrelsen Arbetarskyddsstyrelsen

äger besluta om åtgärd får besluta om åtgärd

enligt 6-9 . enligt 6-8 .

10

 För att säkerställa För att säkerställa

förbud enligt 7-9 kan förbud enligt 7-8 kan

tillsynsmyndighet med- tillsynsmyndigheten

dela beslut om förseg- meddela beslut om för-

ling eller annan segling eller annan

avstängning av avstängning av

anläggning, utrymme anläggning, utrymme

eller anordning. Sådant eller anordning. Sådant

beslut verkställs genom beslut verkställs genom

myndighetens försorg. myndighetens försorg.

11

 Den som har

 skyddsansvar enligt 3

 kap. 8-10 kan, om det

 finns särskild risk från

 arbetsmiljösynpunkt,

 åläggas att lämna

 varningsinformation

 eller att återkalla en

 produkt. Därvid skall

 bestämmelserna i 7, 8

 och 10-12 pro-

 duktsäkerhetslagen

 (1988:1604) tillämpas.

 Vad som där sägs om

 Marknadsdomstolen

 skall dock i stället

 avse Arbetarskyddssty-

 relsen och vad som sägs

 om näringsidkare i

 stället avse den som

 har skyddsansvar

 enligt 3 kap. 8-10 .

 Åläggandet skall förenas

 med vite om det inte

 av särskilda skäl är

 obehövligt.

13

 Den som har utsetts Den som har utsetts

till skyddsombud eller till skyddsombud eller

ledamot i skydd- ledamot i skydd-

skommitté eller den som skommitté eller den som

har deltagit i har deltagit i

arbetsanpassnings- och arbetsanpassnings- och

rehabilite- rehabilite-

ringsverksamhet på ringsverksamhet enligt

arbetsställe enligt denna lag får inte

denna lag får inte obehörigen röja eller

obehörigen röja eller utnyttja vad han under

utnyttja vad han under uppdraget har erfarit

uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet,

om yrkeshemlighet, ar- arbetsförfarande,

betsförfarande, af- affärsförhållande,

färsförhållande, enskilds enskilds personliga

personliga förhållande förhållande eller förhål-

eller förhållande av be- lande av betydelse för

tydelse för landets landets försvar.

försvar.

 Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal

arbetstaga-

rorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 , får han utan hinder av

tystnads-

plikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamot i

organisationens

styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central

arbetstaga-

rorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rätten att

lämna upp-

gift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren underrättar mottagaren

om

tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för

denne.

 I fråga om I det allmännas

arbetsställen i det verksamhet tillämpas i

allmännas verksamhet stället bestämmelserna i

tillämpas i stället för 14 kap. 7, 9 och 10

vad som sägs i första sekretesslagen

och andra styckena (1980:100).

bestämmelserna i 14

kap. 7, 9 och 10

sekretesslagen

(1980:100).

8 kap. Ansvar 8 kap. Påföljder

 Ansvar

 1

 Till böter eller Till böter eller

fängelse i högst ett år fängelse i högst ett år

dömes den som döms den som uppsåtligen

uppsåtligen eller av eller av oaktsamhet

oaktsamhet bryter mot bryter mot föreläggande

föreläggande eller förbud eller förbud som har

som har meddelats med meddelats med stöd av 7

stöd av 7 kap. 7-10 . kap. 7-9 . Detta gäller

Detta gäller dock ej om dock inte om

föreläggandet eller för- föreläggandet eller för-

budet har förenats med budet har förenats med

vite. vite.

 2 [5]

 Den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet

bryter mot föreskrifter

eller villkor som har

meddelats med stöd av 4

kap. 1, 2 eller 4 döms

till böter eller Till böter döms den som

fängelse i högst ett år.uppsåtligen eller av

 Till böter döms den somoaktsamhet

uppsåtligen eller av 1. anlitar en

oaktsamhet minderårig i strid mot

 1. anlitar en 5 kap. 2 första

minderårig i strid mot stycket eller mot

5 kap. 2 första föreskrifter som med-

stycket eller mot delats med stöd av 5

föreskrifter som med- kap. 2 tredje eller

delats med stöd av 5 fjärde stycket,

kap. 2 tredje eller 2. bryter mot

fjärde stycket, föreskrifter som har

 2. bryter mot meddelats med stöd av

föreskrifter som har 4 kap. 1-8 eller 5

meddelats med stöd av 4 kap. 3 andra

kap. 3 eller 5-8 stycket, 4 eller 5 ,

eller 5 kap. 3 andra 3. lämnar oriktiga

stycket, 4 eller 5 , uppgifter om

 3. lämnar oriktiga förhållanden av vikt,

uppgifter om när en

förhållanden av vikt, närtillsynsmyndighet har

en tillsynsmyndighet begärt upplysningar,

har begärt handlingar eller prov

upplysningar, eller begärt

handlingar eller prov undersökningar enligt

eller begärt 7 kap. 3 eller 4 ,

undersökningar enligt 7 4. utan giltigt skäl

kap. 3 eller 4 , tar bort en

 4. utan giltigt skäl skyddsanordning eller

tar bort en sätter den ur bruk.

skyddsanordning eller Till ansvar enligt

sätter den ur bruk. denna bestämmelse

 skall inte dömas om

 det för överträdelsen

 har utfärdats

 föreskrift om

 sanktionsavgift

 enligt 5 .

 Sanktionsavgift

 5

 Regeringen eller,

 efter regeringens

 bestämmande, Arbe-

 tarskyddsstyrelsen får

 föreskriva att en

 särskild avgift skall

 betalas om överträdelse

 har skett av en

 föreskrift som har

 meddelats med stöd av

 4 kap. 1-3 eller 8 .

 Avgiften skall

 betalas även om

 överträdelsen inte

 skett uppsåtligen

 eller av oaktsamhet.

 En sådan föreskrift

 skall ange hur

 avgiften beräknas för

 olika slag av

 överträdelser.

 Avgiftsbeloppet skall

 kunna fastställas

 direkt med ledning av

 den angivna

 beräkningsgrunden.Av-

 giften skall vara

 lägst 1 000 och högst

 100 000 kronor.

 6

 Avgiften skall påföras

 den fysiska eller

 juridiska person som

 drev den verksamhet

 där överträdelsen

 skedde.

 Avgiften får jämkas

 eller efterges om det

 skulle vara oskäligt

 att påföra avgiften

 enligt angiven

 beräkningsgrund.

 Avgiften tillfaller

 staten.

 7

 Frågor om påförande av

 avgift prövas av

 länsrätten efter ansökan

 av yrkesinspektionen

 eller Arbe-

 tarskyddsstyrelsen.

 Prövningstillstånd

 krävs vid överklagande

 till kammarrätten.

 8

 Avgift får påföras bara

 om ansökan har

 delgetts den som

 anspråket riktas mot

 inom fem år från den

 tidpunkt då över-

 trädelsen skedde.

 Ett beslut varigenom

 någon påförs avgift

 skall genast sändas

 till länsstyrelsen.

 Avgiften skall

 betalas till

 länsstyrelsen inom två

 månader från det att

 beslutet vann laga

 kraft. En upplysning

 om detta skall tas in

 i beslutet.

 Om avgiften inte

 betalas inom den tid

 som anges i andra

 stycket, skall

 dröjsmålsavgift tas ut

 enligt 58 2-5 mom.

 uppbördslagen

 (1953:272). Den

 obetalda avgiften och

 dröjsmålsavgiften skall

 lämnas för indrivning.

 Bestämmelser om

 indrivning finns i

 lagen (1993:891) om

 indrivning av

 statliga fordringar

 m.m. Vid indrivning

 får verkställighet

 enligt

 utsökningsbalken ske.

 9

 Frågor om påförande av

 avgift får prövas av

 yrkesinspektionen

 eller

 Arbetarskyddsstyrelsen

 genom

 avgiftsföreläggande.

 Avgiftsföreläggande

 innebär att den som

 antas ha gjort sig

 skyldig till en

 överträdelse föreläggs

 avgiften till godkän-

 nande omedelbart

 eller inom viss tid.

 Har föreläggandet

 godkänts, gäller det

 som domstols

 laga-kraftvunna

 avgörande varigenom

 avgift påförts. Ett

 godkännande som sker

 sedan den i föreläg-

 gandet utsatta tiden

 har gått ut är dock

 utan verkan.

 10

 En påförd avgift

 bortfaller om

 verkställighet inte

 har skett inom fem år

 från det att avgörandet

 vann laga kraft.

_____________________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1994.

 **Fotnot**

 [4]Lagen omtryckt 1991:677.

 [5]Senaste lydelse 1990:973.

Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom föreskrivs att 20 kommunalskattelagen (1928:370) skall ha

följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 20 [6]

 Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla

omkostnader

under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bibehållande

avräknas

från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde (bruttointäkt)

som har

influtit i förvärvskällan under beskattningsåret.

 Avdrag får inte göras för:

 den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter,

så som vad

skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller

därmed

jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

 Sådana kostnader för hälsovård, sjukvård samt företagshälsovård som

anges i

anvisningarna;

 kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar

eller kottar

till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är

skattefria enligt

19 ;

 värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet

utförts av den

skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges

barn som ej

fyllt 16 år;

 ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans

för-

värvsverksamhet;

 svenska allmänna skatter;

 kapitalavbetalning på skuld;

 ränta enligt 8 kap. 1 studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55

 lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 32 och 49 4 mom.

uppbördslagen

(1953:272), 44 a och 46 lagen (1968:430) om mervärdeskatt, 5 kap.

12 lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 13 och 14

lagen

(1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, 30

tullagen

(1987:1065) och 60 fordonsskattelagen (1988:327) samt

kvarskatteavgift och

dröjsmålsavgift enligt uppbördslagen;

 avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

 avgift enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10);

 avgift enligt 10 kap. 7 utlänningslagen (1989:529);

 avgift enligt 8 kap.

 5 arbetsmiljölagen

 (1977:1160);

 avgift enligt 26 arbetstidslagen (1982:673);

 skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet

eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare och

arbetstagare,

när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada;

 företagsbot enligt 36 kap. brottsbalken;

 straffavgift enligt 8 kap. 7 tredje stycket rättegångsbalken;

 belopp för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt 75

uppbördslagen

(1953:272) eller för vilket betalningsskyldighet föreligger på grund

av

underlåtenhet att göra avdrag enligt lagen (1982:1006) om avdrags-

och

uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar;

 avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift;

 kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig

parkering;

 överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268);

 vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot vat-

tenförorening från fartyg;

 avgift enligt 3 lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om

in- eller utförsel av varor;

 lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja

och kol

eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet;

 avgift enligt 18 lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om

elektriska anläggningar;

 kapitalförlust m.m. i vidare mån än som särskilt föreskrivs;

 avgift enligt 13 och 14 lagen (1992:1438) om dieseloljeskatt och

användning

av vissa oljeprodukter.

____________________

 Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1994.

 **Fotnot**

 [6]Senaste lydelse 1993:848.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-03-10

Närvarande: f.d. justitierådet Ulf Gad, regeringsrådet Leif Lindstam

och

justitierådet Bengt Lambe.

Enligt en lagrådsremiss den 24 februari 1994

(Arbetsmarknadsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag

om ändring

i arbetsmiljölagen (1977:1160), m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av departementssekreteraren

Bo

Barrefelt och hovrättsassessorn Gösta Ihrfelt.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen

1 kap. 3

I paragrafen föreskrivs att vissa personkategorier skall likställas

med

arbetstagare vid tillämpning av särskilt angivna bestämmelser i

lagen. Vad som

föreskrivs i 4 kap. 6 och 7 , som inte ingår bland dessa

bestämmelser, synes

motivera att hänvisning görs även till dessa paragrafer.

1 kap. 3 första stycket kan då, eftersom hänvisningarna kommer att

avse

samtliga paragrafer i 4 kap. liksom för övrigt i 3 kap., utformas på

följande

sätt.

"Vid tillämpning av 2-4 och 7-9 kap. skall med arbetstagare

likställas

1. den som genomgår utbildning,

2. den som under vård i anstalt utför anvisat arbete,

3. värnpliktig och annan som fullgör i lag föreskriven tjänstgöring

eller som

 deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsvaret."

4 kap. 8

I paragrafen föreslås den ändringen att föreskrift skall kunna

meddelas även om

skyldighet att upprätta handlingar som har betydelse från

skyddssynpunkt.

Överträdelse av sådan föreskrift faller under ansvarsbestämmelsen i

förslagets 8

kap. 2 första stycket 2.

Det sanktionsavgiftssystem som nu föreslås kan, efter vederbörligt

beslut,

omfatta även denna typ av överträdelser (8 kap. 2 och 5 ).

I den allmänna motiveringen sägs dock att visserligen har

Arbetarskyddsstyrelsen

formellt givits bemyndigande att utfärda föreskrift om

sanktionsavgift även när

det gäller upprättande av handlingar men detta är ett område som inte

lämpar sig

för sanktionsavgifter.

Mot bakgrund av detta uttalande bör överträdelse av en föreskrift att

upprätta

handlingar ej medtagas i den bestämmelse som utgör grund för

föreskrifter om

sanktionsavgifter (8 kap. 5 ).

Den föreslagna lagtexten föreslås jämkad enligt följande:

"Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen kan

meddela föreskrifter om skyldighet att göra anmälan eller lämna

uppgifter till

en tillsynsmyndighet eller att förvara handlingar som har betydelse

från

skyddssynpunkt.

I samma ordning får meddelas föreskrifter om skyldighet att upprätta

handlingar

som har betydelse från skyddssynpunkt."

Av Lagrådets förslag till 8 kap. 5 framgår en följdändring i

anslutning till

Lagrådets förslag rörande 4 kap. 8 .

8 kap. 5

Enligt paragrafen skall kunna föreskrivas att en särskild avgift

skall betalas

om överträdelse har skett av en föreskrift som meddelats med stöd av

4 kap. 1-3

eller 8 . Även före den ändring i lagen som trädde i kraft den 1

juli 1991 (SFS

1991:677) fanns möjlighet att meddela föreskrifter av sådana slag men

bestämmel-

serna härom var intagna i andra lagrum. För att göra det möjligt att

avgiftsbelägga även överträdelser av föreskrifter som meddelats med

stöd av

äldre bemyndiganden bör 8 kap. 5 första stycket ändras. Därvid bör,

till följd

av den ändring av 4 kap. 8 som Lagrådet föreslagit, också

hänvisningen till

sistnämnda paragraf ändras så att den gäller endast paragrafens

första stycke. 8

kap. 5 första stycket kan då ges följande utformning.

"Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,

Arbetarskyddsstyrelsen får

föreskriva att en särskild avgift skall betalas om överträdelse har

skett av en

föreskrift som har meddelats med stöd av ett bemyndigande i något

avseende som

anges i 4 kap. 1-3 eller 8 första stycket. Avgiften skall

betalas även om

överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet."

8 kap. 7

Enligt paragrafen krävs prövningstillstånd vid överklagande till

kammarrätten av

ett länsrättens beslut i mål som rör påförande av sanktionsavgift.

I lagrådsremissen redovisas icke några skäl varför ett krav på

prövningstillstånd uppställs. Under föredragningen i Lagrådet har

hänvisats till

att förslaget utgår från de allmänna principer om dispensprövning hos

kammarrätterna som upptagits i prop. 1993/94:133.

Av propositionen (s. 34) framgår att det inte är fråga om att införa

ett

generellt system om prövningstillstånd. Frågan skall i stället prövas

för varje

måltyp, under beaktande av vissa allmänna principer. Ett krav på

prövningstillstånd bör användas främst i de fall målet prövats av en

förvaltningsmyndighet innan det prövats av länsrätt.

Situationen är dock ej här den att länsrätten prövar besvär över ett

beslut om

sanktionsavgift. Länsrätten är första instans. Dispensprövning i

kammarrätten

bör alltså icke vara aktuell på angiven grund. I det allmänna

uttalande som

redovisas i ovannämnda proposition utesluts dock inte att det finns

måltyper som

lämpar sig väl för ett system med prövningstillstånd, även om det

inte prövats

av en förvaltningsmyndighet innan det når länsrätt.

Mot bakgrund av vad ovan redovisats är det påkallat att skälen för

dispensprövning i de nu aktuella målen närmare övervägs och redovisas

i

propositionen.

Övergångsbestämmelser

I lagrådsremissen föreslås att i arbetsmiljölagen införs en möjlighet

att påföra

sanktionsavgifter för överträdelser av vissa föreskrifter. Avgiften

skall

betalas även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av

oaktsamhet.

Den skall påföras den fysiska eller juridiska person som drev den

verksamhet där

överträdelsen skedde. Har för överträdelsen utfärdats föreskrift om

sådan

sanktionsavgift skall straff inte kunna dömas ut.

Administrativa påföljder av straffliknande art omfattas formellt inte

av

förbudet i 2 kap. 10 regeringsformen. Att ge retroaktiv verkan åt

regler om

sådana administrativa sanktioner som trätt i stället för

straffrättsliga

påföljder skulle emellertid enligt förarbetena utgöra ett klart

kringgående av

förbudet i nämnda lagrum (prop. 1975/76:209 s. 125). Bestämmelserna

om

sanktionsavgifter bör med hänsyn till vad som har anförts inte ges

retroaktiv

verkan.

För sådana överträdelser av straffsanktionerad föreskrift som skett

före den 1

oktober 1994 bör vidare endast böter kunna ådömas (jfr 5 andra

stycket

brottsbalkens promulgationslag).

Lagrådet föreslår att bestämmelserna ges följande lydelse:

"Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1994.

De äldre bestämmelserna i 8 kap. 2 gäller fortfarande i fråga om

överträdelser

som skett före den 1 oktober 1994, dock får ej dömas till annan

påföljd än

böter.

Sanktionsavgift som avses i 8 kap. 5 denna lag får påföras endast

för

överträdelse som skett efter lagens ikraftträdande."

Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 17 mars 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Da-

vidson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1993/94:186 Ändringar i

arbetsmiljölagen.

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, upp-bakomliggande EG-

 häver eller regler

 upprepar ett

 normgivnings-

 bemyndigande

Lag om ändring i 4 kap. 8 och 10 392L0057

arbetsmiljölagen samt 8 kap. 5 392L0091

(1977:1160) 392L0104