Regeringens proposition

1999/2000:122

Internationellt tullsamarbete

Prop.

1999/2000:122

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 21 juni 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen skall godkänna Sveriges tillträde

till konventionen upprättad på grundval av artikel K 3 i fördraget om

Europeiska unionen om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan

tullförvaltningar inom EU:s medlemsstater (tullsamarbetskonventionen)

samt att Sverige skall avge vissa förklaringar avseende tillämpningen av

konventionen.

I propositionen lämnas vidare förslag till en ny lag om internationellt

tullsamarbete. Den skall ersätta den idag gällande lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag. Lagen skall ge den

rättsliga grunden för tullmyndigheterna att fullgöra det samarbete med

andra staters tullmyndigheter som Sverige åtagit sig i sina

internationella överenskommelser. Förutom de bilaterala samarbetsavtal

som Sverige har ingått med ett flertal stater skall lagen även äga

tillämplighet på tullsamarbetskonventionen samt rådets förordning (EG)

nr 515/97 om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas

administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och

kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och

jordbrukslagstiftningen.

I lagförslaget har de nu gällande bestämmelserna om internationellt

tullsamarbete tagits in. Därutöver innehåller den föreslagna lagen en rad

nya bestämmelser avseende områden som i dag inte är reglerade i syfte

att genomföra tullsamarbetskonventionen. Konventionen innehåller

regler om bl.a. vissa gränsöverskridande samarbetsformer, vilka

omfattar myndighetsutövning av utländska tjänstemän på svenskt

territorium.

Lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 januari 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagtext 7

2.1 Förslag till lag om internationellt tullsamarbete 7

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 15

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol 16

3 Ärendet och dess beredning 17

4 Internationellt tullsamarbete 17

4.1 Bakgrund 17

4.2 Internationella överenskommelser om samarbete 18

4.2.1 Tullsamarbetsavtal 18

4.2.2 Internationella konventioner m.m. 18

4.2.3 Tullsamarbete inom EU 19

4.3 Nuvarande nationell reglering 19

4.3.1 Tullsamarbetslagen 20

4.3.2 Övriga nationella regler 22

5 Tullsamarbetskonventionen 22

5.1 Bakgrund 22

5.2 Syfte och innehåll 24

5.3 Sveriges tillträde till tullsamarbetskonventionen 26

5.4 Förklaringar som bör avges i samband med att

 Sverige ratificerar tullsamarbetskonventionen 26

5.4.1 Hemliga utredningar 26

5.4.2 EG-domstolen 28

5.4.3 Ikraftträdande 29

5.5 Behovet av ny lagreglering 29

5.6 Kostnader 30

6 Lagens närmare innehåll 31

6.1 Allmänt 31

6.2 Lagens tillämpningsområde m.m. 31

6.3 Gränsdragning mot andra lagar om internationellt

samarbete 32

6.4 Lagens tillämplighet på andra myndigheters

 verksamhet 33

6.5 Kommunikationsvägar 36

6.6 Åtgärder i Sverige 37

6.6.1 Ansökan om bistånd 37

6.6.2 Informationsutbyte och sekretess 39

 6.6.2.1 Tullsamarbetskonventionens regler 39

 6.6.2.2 Gällande rätt 40

 6.6.2.3 Bestämmelser om utbyte av uppgifter 45

6.6.3 Utredningar om överträdelse av

tullbestämmelse 49

 6.6.3.1 Tvångsmedel 49

 6.6.3.2 Behörig domstol 52

6.6.4 Delgivning 52

6.6.5 Särskild bevakning 53

7 De nya formerna av tullsamarbete 54

7.1 Principer för gränsöverskridande samarbete 54

7.1.1 Tullsamarbetskonventionen 54

7.1.2 Gällande rätt 56

7.1.3 Rätt för utländska tjänstemän att utöva

myndighet 56

7.2 Gränsöverskridande övervakning 58

7.2.1 Tullsamarbetskonventionens regler 58

7.2.2 Tullsamarbetsavtalen 59

7.2.3 Regel om gränsöverskridande övervakning

införs 59

7.3 Gränsöverskridande förföljande 61

7.3.1 Tullsamarbetskonventionens regler 61

7.3.2 Regel om gränsöverskridande förföljande

 införs 62

7.4 Gränsöverskridande kontrollerade leveranser 63

7.4.1 Bakgrund 63

7.4.2 Tullsamarbetskonventionens regler 64

7.4.3 Gällande rätt 65

7.4.4 Kontrollerade leveranser bör inte nu

 ytterligare regleras i lag 66

7.5 Speciella utredningsgrupper 68

7.5.1 Tullsamarbetskonventionen 68

7.5.2 Nationell reglering är inte nödvändig 68

8 Gränsöverskridande åtgärder 69

8.1 Utländska tjänstemäns befogenheter och skyldigheter 69

8.1.1 Tullsamarbetskonventionen 69

8.1.2 Gällande rätt 69

8.1.3 Utländska tjänstemäns befogenheter vid

gränsöverskridande förföljande 71

8.2 Frihetsberövande i avvaktan på provisoriskt

 anhållande 73

8.2.1 Tullsamarbetskonventionen 73

8.2.2 Gällande rätt 73

8.2.3 Bestämmelse om provisoriskt frihets-

 berövande införs 74

8.3 Utländska tjänstemäns straffrättsliga ställning 76

8.3.1 Tullsamarbetskonventionen 76

8.3.2 Gällande rätt 76

8.3.3 Utländska tjänstemän jämställs med

 svenska tjänstemän 76

8.4 Skadestånd 78

8.4.1 Tullsamarbetskonventionen 78

8.4.2 Gällande rätt 78

8.4.3 Regler om skadeståndsskyldighet införs 78

8.5 Tjänstevapen 79

8.5.1 Tullsamarbetskonventionen 79

8.5.2 Gällande rätt 79

8.5.3 Medförande av tjänstevapen tillåts 80

9 Författningskommentar 81

9.1 Förslaget till lag om internationellt tullsamarbete 81

9.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 88

9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol 89

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 84

Bilaga 2 Tullsamarbetskonventionen 92

Bilaga 3 Förklarande rapport avseende tullsamarbets-

 konventionen 116

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser 139

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 140

Bilaga 6 Lagrådets yttrande 148

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 juni 2000 155

Rättsdatablad 156

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner konventionen upprättad på grundval av artikel K 3 i

fördraget om Europeiska unionen om ömsesidigt bistånd och samarbete

mellan tullförvaltningar inom EU:s medlemsstater (tullsamarbets-

konventionen),

2. godkänner att en förklaring avges av Sverige enligt artikel 23.5 i

tullsamarbetskonventionen, med innehållet att Sverige inte avser att

tillämpa samarbetsformen hemliga utredningar,

3. godkänner att en förklaring avges av Sverige enligt artikel 26.5 b i

tullsamarbetskonventionen med innebörd att alla svenska domstolar

berättigas att inhämta förhandsavgörande om tolkning av konventionen i

den mån det behövs för ett avgörande i ett mål eller i ett ärende,

4. godkänner att en förklaring avges av Sverige enligt artikel 32.4 i

tullsamarbetskonventionen med innebörd att fram till det att

konventionen träder i kraft skall den, med undantag av artikel 26, vara

tillämplig i Sveriges förbindelser med de stater som avgivit samma

förklaring,

3. godkänner regeringens förklaring enligt artikel 20.6 i

tullsamarbets-konventionen,

4. antar regeringens förslag till lag om internationellt tullsamarbete,

5. antar regeringens förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100),

6. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om internationellt tullsamarbete

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag tillämpas på internationellt tullsamarbete som

1. följer av en internationell överenskommelse med en annan stat

eller mellanfolklig organisation som Sverige har tillträtt eller annars är

förpliktat att följa och

2. har till syfte att förhindra, upptäcka, utreda eller beivra

överträdelser av tullbestämmelser.

Lagen tillämpas inte på sådant samarbete som avses i lagen

(1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga

eller lagen (1959:433) om gränskontrollsamarbete med annan stat.

2 § Tullverket eller annan behörig svensk myndighet skall bistå behörig

utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation om det följer av en

sådan internationell överenskommelse som avses i 1 § och av denna lag.

3 § För åtgärder enligt denna lag gäller samma förutsättningar som för

en motsvarande åtgärd i ett svenskt ärende, om inte annat föreskrivs i

denna lag.

Tullsamarbete får inte innebära att en behörig svensk myndighet vidtar

en åtgärd som

1. strider mot svensk lag eller annan författning,

2. strider mot svenska allmänna rättsprinciper, kränker Sveriges

suveränitet, medför fara för rikets säkerhet, eller strider mot andra

väsentliga intressen.

4 § I den mån en sådan internationell överenskommelse som avses i 1 §

omfattar åtgärder som innebär myndighetsutövning, får utländska

tjänstemän utöva myndighet på svenskt territorium i de fall som anges i

3 kap.

Definitioner

5 § I denna lag avses med

tullbestämmelser: bestämmelser om införsel, utförsel eller

transitering av varor som avser tullar, skatter eller avgifter eller rör

förbud, begränsningar eller kontrollåtgärder beträffande varutrafiken,

överträdelse av tullbestämmelse: sådan överträdelse av tull-

bestämmelse för vilken påföljd enligt berörd stats lagar och andra

bestämmelser kan dömas ut av domstol eller av administrativ myndighet,

behörig svensk myndighet: Rikspolisstyrelsen eller en

polismyndighet, Tullverket, Kustbevakningen eller Statens

jordbruksverk,

förföljande tjänstemän: utländska tjänstemän som förföljer en

person på svenskt territorium med stöd av sådan internationell

överenskommelse som avses i 1 § och denna lag.

Central samordning

6 § Tullverket skall ansvara för samordningen av samarbetet enligt denna

lag.

Direkt samarbete mellan en behörig svensk myndighet och en utländsk

myndighet får ske i brådskande fall. Tullverket skall underrättas om

sådant samarbete så snart det är möjligt.

2 kap. Åtgärder i Sverige för annan stats räkning

Ansökningar

1 § Om inte annat anges i en sådan internationell överenskommelse som

avses i 1 kap. 1 §, skall en ansökan om bistånd ges in till Tullverket.

Om en begärd åtgärd bör vidtas av en annan behörig svensk myndighet

än Tullverket, skall ansökan vidarebefordras till den myndigheten. Den

ansökande myndigheten skall underrättas om att så har skett.

2 § En ansökan skall innehålla följande uppgifter:

1. ansökande myndighet,

2. tillämplig internationell överenskommelse,

3. begärd åtgärd,

4. ändamålet med och orsaken till ansökan,

5. de lagar och andra bestämmelser som berörs,

6. uppgifter om de fysiska eller juridiska personer som är föremål för

utredningen och

7. en kortfattad redogörelse för omständigheterna.

En ansökan skall göras skriftligen. I brådskande fall får en muntlig

ansökan godtas. En muntlig ansökan skall bekräftas skriftligen utan

dröjsmål.

En ansökan skall vara utformad på svenska eller på ett språk som den

mottagande myndigheten kan godta.

3 § Om en ansökan inte uppfyller kraven enligt 2 §, skall den ansökande

myndigheten ges tillfälle att komplettera eller ändra ansökan.

Avslag

4 § En ansökan skall avslås om

1. den avser en åtgärd som enligt 1 kap. 3 § inte får vidtas,

2. den avser en åtgärd som saknar stöd i en sådan internationell

överenskommelse som avses i 1 kap. 1 §,

3. den är så bristfällig att den inte kan ligga till grund för begärd åtgärd

trots att tillfälle givits att komplettera eller ändra ansökan, eller

4. den avser en åtgärd som är uppenbart oproportionerlig i förhållande

till den påstådda överträdelsens svårhetsgrad.

5 § Beslut om avslag på någon av de grunder som anges i 1 kap. 3 § andra

stycket 2 fattas av regeringen. Om en behörig svensk myndighet finner

att en ansökan bör avslås på någon sådan grund, skall ansökan överlämnas

till regeringen.

I övrigt prövar den myndighet som handlägger ärendet om de

förutsättningar som gäller enligt lagen är uppfyllda. Om det är uppenbart

att ansökan skall avslås får Tullverket, i stället för att vidarebefordra

ansökan enligt 1 § andra stycket, direkt besluta om avslag på ansökan.

Ett beslut att avslå en ansökan skall innehålla de skäl som bestämt

utgången.

Utbyte av uppgifter

6 § Behörig svensk myndighet får, när det är nödvändigt för genom-

förande av internationellt tullsamarbete enligt denna lag, på eget initiativ

eller efter ansökan lämna ut uppgifter till behörig utländsk myndighet,

även om en uppgift är sekretessbelagd enligt sekretesslagen

(1980:100).

Första stycket gäller endast uppgifter som är tillgängliga för myndig-

heten inom dess verksamhetsområde.

7 § Uppgifter som lämnas ut enligt 6 § får i enskilda fall förenas med

villkor för användandet, om det krävs med hänsyn till enskilds rätt eller

från allmän synpunkt.

Villkor som avses i första stycket får inte strida mot en sådan

internationell överenskommelse som avses i 1 kap. 1 §.

8 § Har behörig svensk myndighet översänt uppgift till behörig utländsk

myndighet, är den skyldig att på begäran av den person som uppgiften rör

underrätta denna om vilken utländsk myndighet uppgiften översänts till

och för vilket ändamål.

Underrättelse enligt första stycket behöver inte lämnas, om det är

uppenbart obehövligt eller om det kan befaras att underrättelsen skulle

försvåra genomförandet av utländsk myndighets utredning eller beslut i

ärendet.

Underrättelse behöver inte heller lämnas om uppgiften omfattas av

sekretess enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100).

Utredning i Sverige om överträdelse av tullbestämmelse

9 § Tullsamarbete i form av utredning om överträdelse av tull-

bestämmelse i en annan stat får inledas av behörig svensk myndighet på

eget initiativ eller efter ansökan från behörig utländsk myndighet.

Efter ansökan som avses i första stycket får Tullverket medge att en

utländsk tjänsteman får närvara vid utredning i Sverige.

10 § Tullverket, en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen

eller en polisman får i samband med utredning av brott som också

motsvarar brott enligt svensk lag vidta åtgärder enligt 19, 20, 22 och 26

§§ samt 27 § första och andra stycket lagen (2000:000) om straff för

smuggling.

Åtgärderna får vidtas endast under de förutsättningar som gäller för en

motsvarande åtgärd med anledning av brott enligt svensk rätt och enligt

särskilda bestämmelser i denna lag.

Tvångsmedel får inte användas med stöd av denna lag i syfte att

möjliggöra förverkande av egendom.

11 § Om en åtgärd i samband med utredningen kräver åklagares eller

domstols beslut enligt 23, 27 och 28 kap. rättegångsbalken och lagen

(2000:000) om straff för smuggling, skall ansökan i den delen

handläggas enligt bestämmelserna i lagen (2000:562) om internationell

rättslig hjälp i brottmål. Har beslag verkställts i samband med

utredningen tillämpas dock först 27 kap. 4 § tredje stycket

rättegångsbalken.

12 § Laga domstol i frågor som rör utredning om överträdelse av

tullbestämmelse vid tillämpning av denna lag är rätten på den ort där den

svenska utredningen påbörjades.

Delgivning av handlingar

13 § Handling i ärende om utredning som bedrivs i annan stat delges

enligt delgivningslagen (1970:428). Särskild postdelgivning eller stäm-

ningsmannadelgivning får, även om det inte följer av bestämmelserna i

3 § nämnda lag, ske efter beslut av behörig svensk myndighet.

3 kap. Gränsöverskridande tullsamarbete

Gränsöverskridande övervakning

1 § Utländska tjänstemän får på svenskt territorium fortsätta en i sin stat

påbörjad övervakning av en gärningsman som är skäligen misstänkt för

ett brott som sägs i artikel 19.2 tullsamarbetskonventionen, om

Tullverket eller en annan behörig svensk myndighet samtycker till det.

Övervakningen får ske utan föregående samtycke om situationen är så

brådskande att samtycke inte kan inhämtas i förväg. För att övervakning

skall få ske utan föregående samtycke krävs också att överskridandet av

gränsen i samband med övervakningen anmäls till Tullverket eller annan

behörig svensk myndighet så snart det är möjligt och att den utländska

myndigheten utan dröjsmål begär bistånd i utredningen.

Övervakningen skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet

begär det. Övervakning som avses i andra stycket skall även upphöra om

samtycke inte har lämnats inom fem timmar från gränsöverskridandet.

Brott som avses i första stycket är

1. olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, vapen,

ammunition, sprängämnen, kulturföremål, farligt och giftigt avfall,

kärnmaterial eller material eller utrustning avsedda för framställning av

kärnvapen, biologiska och/eller kemiska vapen (varor belagda med

förbud),

2. handel med ämnen som finns upptagna i listorna I och II i Förenta

nationernas konvention om bekämpande av illegal handel med narkotika

och psykotropa ämnen och som är avsedda för illegal framställning av

narkotika (prekursorer),

3. olaglig gränsöverskridande handel med skattepliktiga varor för att

undgå skatt eller obehörigt erhålla statligt stöd i samband med import

eller export av varor, i de fall där omfattningen av handeln kan medföra

en avsevärd belastning för Europeiska gemenskapens eller för

medlemsstaternas budgetar,

4. annan handel med varor som är förbjuden enligt gemenskapens eller

nationella tullbestämmelser.

Gränsöverskridande förföljande

2 § Om en person har upptäckts på bar gärning i färd med att begå ett

sådant brott som sägs i 1 § och som kan föranleda utlämning, får

utländska tjänstemän fortsätta ett i sin stat påbörjat förföljande av

personen in på svenskt territorium, om Tullverket eller en annan behörig

svensk myndighet samtycker till det.

Förföljandet får ske utan föregående samtycke om situationen är så

brådskande att samtycke inte kunnat inhämtas i förväg, eller om svenska

tjänstemän inte har kunnat ta över förföljandet i tid. De förföljande

tjänstemännen skall anhålla om bistånd av behörig svensk myndighet

senast vid tidpunkten för gränsöverskridandet.

Förföljandet skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet

begär det.

3 § Om förföljande tjänstemän begär det, skall behöriga svenska tjänste-

män omhänderta den förföljda personen.

Förföljande tjänstemän får stoppa och omhänderta den förföljde tills

behöriga svenska tjänstemän kan överta omhändertagandet eller

identifiera den förföljde.

4 § När en person omhändertas enligt 3 § andra stycket får utländska

tjänstemän

1. kroppsvisitera den som har omhändertagits, om det sker av

säkerhetsskäl eller för att söka efter föremål som anges i 2,

2. omhänderta föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 brotts-

balken eller kan antas ha betydelse för utredning om brott eller ha

avhänts någon genom brott, och

3. belägga den som har omhändertagits med handfängsel.

Föremål som har omhändertagits enligt första stycket 2 skall så snart

det kan ske överlämnas till en behörig svensk tjänsteman för prövning av

fråga om beslag enligt 5 § andra stycket.

5 § En person som har omhändertagits enligt 3 § får tas i förvar och

placeras i häkte eller polisarrest under högst sex timmar, tid mellan

midnatt och klockan nio på morgonen oräknad. Därefter skall personen

omedelbart friges, om det inte har kommit in en sådan begäran om

åtgärd som avses i

1. 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, eller

2. 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge.

En behörig svensk tjänsteman får, i avvaktan på en framställning om en

åtgärd enligt 4 kap. 19 § lagen (2000:562) om internationell rättslig

hjälp i brottmål på begäran av främmande stat, ta i beslag föremål som

har omhändertagits enligt 4 § enligt de förutsättningar som gäller för en

motsvarande åtgärd enligt rättegångsbalken eller annan lag eller för-

fattning.

Skyldigheter

6 § Utländska tjänstemän skall, när de utövar befogenheter enligt denna

lag,

1. följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som

meddelas av behörig svensk myndighet,

2. alltid kunna styrka sin behörighet och identitet, och

3. kontakta Tullverket och rapportera vilka åtgärder som vidtagits och

de omständigheter som förelegat.

Under gränsöverskridande förföljande eller övervakning får utländska

tjänstemän inte bereda sig tillträde till bostäder eller andra platser som

inte är öppna för allmänheten. Tjänstevapen får användas endast i

nödvärnssituationer.

Av 11 kap. 1 § f vapenlagen (1996:67) framgår att undantag kan göras

från lagens bestämmelse i fråga om rätt för utländska tjänstemän att

medföra skjutvapen och ammunition vid tillfällig tjänstgöring i Sverige.

Straffrättsligt ansvar och skydd

7 § Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i

Sverige skall vara skyddade enligt 17 kap. 1, 2 och 4 §§ brottsbalken på

motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk myndighetsutövning.

Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i Sverige

skall vara ansvariga för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § brottsbalken på

motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk myndighetsutövning.

Skadestånd

8 § Om utländska tjänstemän utför uppgifter enligt denna lag i Sverige,

skall svenska staten i stället för den utländska myndigheten eller

tjänstemannen ersätta skada som uppkommer i samband med detta och

för vilken den utländska myndigheten eller tjänstemannen skulle ha varit

skadeståndsskyldig om svensk lag varit tillämplig på dem. Svenska staten

skall dock inte ersätta skada som uppkommer hos den utländska

myndigheten eller tjänstemannen.

9 § Bestämmelser om svenska statens skyldighet att ersätta skador som

svenska tjänstemän vållar skall inte vara tillämpliga när skadorna vållas i

en annan stat i samband med gränsöverskridande förföljande eller

övervakning.

4 kap. Åtgärder i en annan stat för svensk räkning

1 § En svensk ansökan om tullsamarbete får göras under förutsättning att

1. motsvarande åtgärd kan vidtas i Sverige i ett liknande ärende, och

2. ansökan kan göras utan att detta skulle medföra att uppgifter

lämnas, vars överlämnande skulle strida mot allmänna hänsyn eller för

Sverige väsentliga intressen.

2 § Har behörig svensk myndighet vid tillämpning av denna lag tagit

emot uppgifter eller bevisning från en annan stat enligt en sådan

internationell överenskommelse som avses i 1 kap. 1 § och som inne-

håller villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna, skall

svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är

föreskrivet i lag eller annan författning.

Inhämtande av uppgifter

3 § En behörig svensk myndighet får i en pågående utredning om

överträdelse av tullbestämmelse begära att få ta del av uppgifter i en

annan stat. För sådana uppgifter gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100) samt sådana villkor för uppgifternas användning som avses i

2 §.

Utredning i annan stat

4 § Om det är till fördel för en utredning om överträdelse av

tullbestämmelse i Sverige, får Tullverket hos behörig utländsk

myndighet begära att svensk tjänsteman skall få närvara vid utredning

som sker i en annan stat.

Delgivning av handlingar

5 § Behörig svensk myndighet får i ett ärende om överträdelse av

tullbestämmelse eller i brottsutredning begära delgivning av handling i

en annan stat.

I den utsträckning det är tillåtet enligt en internationell överens-

kommelse som avses i 1 kap. 1 §, får behörig svensk myndighet

ombesörja delgivning med person i den andra staten genom att sända

handlingen med posten enligt vad som sägs i 3 § första stycket

delgivningslagen (1970:428).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001. Genom lagen upphävs

lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag.

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderstrafflagen (2000:000) finns bestämmelser om förbud att

utnyttja eller röja vissa uppgifter som är ägnade att väsentligt påverka

kursen på finansiella instrument.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en myndighet i en

annan stat finns i lagen

(2000:562) om internationell

rättslig hjälp i brottmål, lagen

(2000:343) om internationellt

polisiärt samarbete samt lagen

(2000:344) om Schengens

informationssystem.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa upp-

gifter som en svensk myndighet

har fått från en myndighet i en

annan stat finns i lagen

(2000:562) om internationell

rättslig hjälp i brottmål, lagen

(2000:343) om internationellt

polisiärt samarbete, lagen

(2000:344) om Schengens

informationssystem samt lagen

(2000:000) om internationellt

tullsamarbete.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol

Härigenom föreskrivs att i 3, 11 och 12 §§ lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol ordet utrikesdepartementet skall

bytas ut mot Justitiedepartementet .

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

3 Ärendet och dess beredning

I promemorian Internationellt tullsamarbete (Ds 2000:2) föreslås dels

att Sverige skall tillträda konventionen upprättad på grundval av artikel K

3 i fördraget om Europeiska unionen om ömsesidigt bistånd och

samarbete mellan tullförvaltningar inom EU:s medlemsstater

(tullsamarbets-konventionen), dels en ny lag om internationellt

tullsamarbete. Rege-ringen behandlar i detta ärende de förslag som

läggs fram i promemorian. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1.

Lagstiftningen i promemorian är utformad med beaktande av be-

stämmelserna i tullsamarbetskonventionen samt den förklarande

rapporten avseende konventionen, bilaga 2 och 3.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss-

instanserna finns i bilaga 4. En sammanställning över remissyttrandena

finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr Fi2000/164).

Regeringen beslutade den 25 maj 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 6. Regeringens lagförslag har i huvudsak utformats i enlighet

med vad Lagrådet förordat. Lagrådet har dock ansett att vissa rättsliga

frågor bör övervägas ytterligare. Regeringen återkommer till detta och

Lagrådets övriga synpunkter i avsnitt 6.6.1 och 7.1.3 samt i

författningskommentaren till respektive paragraf. I förhållande till

lagrådsremissen har också gjorts vissa redaktionella ändringar i

lagtexten.

4 Internationellt tullsamarbete

4.1 Bakgrund

För att upprätthålla en fungerande varuhandel och för att tillse att

tullbestämmelser efterlevs är samarbete mellan olika länders tull-

administrationer nödvändigt.

Sverige och det svenska Tullverket har sedan länge deltagit i det

internationella samarbetet mellan tullorganisationer bl.a. i World

Customs Organisation (WCO) (tidigare Customs Cooperation Council,

CCC) och Europeiska unionen (EU).

Tullverkets huvudkontor (tidigare Generaltullstyrelsen), som har varit

den svenska kontaktpunkten i det internationella tullsamarbetet,

handlägger ca 500 internationella ärenden årligen. Dessa ärenden rör

situationer där Tullverket vill ha andra länders bistånd i utredningar eller

det omvända då andra länder vänder sig till Sverige med begäran om

bistånd.

De rättsliga grunderna för Tullverkets samarbete med andra länders

tullmyndigheter är de bilaterala tullsamarbetsavtal som Sverige ingått

med ett flertal länder, internationella konventioner och rekommen-

dationer samt rådets förordning (EG) nr 515/97 (EGT L 82, 22.3.1997,

s.1) om ömsesidigt bistånd i tullärenden som trädde i kraft den 13 mars

1998 och den nu aktuella konventionen om ömsesidigt bistånd och

samarbete mellan tullförvaltningar i EU:s medlemsstater.

4.2 Internationella överenskommelser om samarbete

4.2.1 Tullsamarbetsavtal

Sverige och de andra nordiska länderna träffade redan i början av 1900-

talet överenskommelser om samarbete för att bekämpa

spritsmugglingen. Sverige ingick under 1930-talet överenskommelser

med Danmark och Finland om samverkan vad gäller bevakning till sjöss,

varigenom tjänstemän från dessa länder likställs med svenska

tulltjänstemän i kampen mot olovlig vin- och spritinförsel.

På 1960-talet ingick Sverige avtal med Norge och Finland om gräns-

tullsamarbete, vilka innebär att tulltjänstemän inom bestämda kontroll-

zoner vid gränserna kan utföra tullklarering och tullkontroll även för den

andra statens räkning.

Sverige har också valt att ingå bilaterala tullsamarbetsavtal med länder

utanför Norden, för närvarande sjutton stycken. Tyskland var det första

landet med vilket Sverige ingick avtal år 1972. Därefter har Sverige

ingått avtal med flera länder både inom och utom EU, bl.a. USA och

flera länder i Östeuropa.

Tullsamarbetsavtalens innehåll avser ofta både administrativt samar-

bete för att fastställa korrekta tullar och rent brottsbekämpande

samarbete t.ex. avseende narkotikasmuggling. Reglerna för samarbetet

är relativt likartade och utgår från ett standardavtal som utarbetats inom

WCO.

4.2.2 Internationella konventioner m.m.

Inom ramen för arbetet inom WCO har ett flertal konventioner och

rekommendationer om tullsamarbete, informationsutbyte m.m. överens-

kommits.

Genom förordningen (1983:682) om tillämpning av en internationell

konvention om ömsesidigt administrativt bistånd för att förhindra,

utreda och beivra tullbrott m.m. är WCO:s konvention av den 9 juni

1977 om ömsesidigt administrativt bistånd för att förhindra, utreda och

beivra tullbrott gällande i Sverige (prop. 1982/83:35). Den innehåller

elva bilagor som var och en behandlar en viss form av samarbete.

Konventionen är en multilateral konvention som är relativt allmänt

hållen och kan biträdas av de av WCO:s medlemmar som så önskar.

Endast vissa av bilagorna har accepterats för svensk del. Dessa bilagor

rör spontant informationsutbyte avseende misstankar om allvarliga

tullbrott, uppgiftslämnande om handlingars äkthet och import eller

export av varor, uppgiftslämnande inom ramen för myndighetens

behörighet och förmåga om vissa personers eller transportmedels

rörelser, central registrering av uppgifter om varusmuggling samt

ömsesidigt bistånd i kampen mot narkotika.

4.2.3 Tullsamarbete inom EU

EU:s behörighet inom olika områden varierar. Detta medför att frågorna

om tullsamarbete, fiskalt samarbete och brottsbekämpande samarbete

inte kan behandlas på samma sätt.

Tullunionens reglering och funktion är en av EU:s hörnstenar och

tillhör EG:s grundläggande behörighetsområden. Tullbeloppen från

import till och export från EU:s medlemsstater tillfaller till 90 procent

EU och tullintäkterna utgör ca 15-20 procent av EU:s inkomster. I

frågor om tullprocedurer och tullsatser liksom uppkomst och uppbörd

av tull beslutar rådet med kvalificerad majoritet. Besluten fattas ofta i

form av rådsförordningar som blir direkt gällande i samtliga

medlemsstater.

Reglerna beträffande tullunionen i Fördraget om Europeiska unionen

berör dock inte frågan om hur tullorganisationerna i medlemsstaterna

skall vara uppbyggda eller hur de skall arbeta. I fråga om samarbete

mellan tulladministrationerna och mellan dessa och kommissionen

beslutar rådet med enhällighet. Dessa bestämmelser finns dels i

rådsförordningen (EG) nr 515/97 som syftar till att säkerställa att EG:s

tull- och jordbruksregler tillämpas korrekt och att rätt tullbelopp kan

fastställas och uppbäras av medlemsstaterna och EG, dels i konventioner

om tullsamarbete på det brottsbekämpande området.

Den nyss nämnda rådsförordningen (EG) nr 515/97 innehåller

bestämmelser om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas admini-

strativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen

för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslag-

stiftningen. Den ursprungliga konventionen från år 1967 om tull-

samarbete, den s.k. Neapelkonventionen, har också varit föremål för

översyn vilket har resulterat i den här aktuella

tullsamarbetskonventionen som tar sikte på brottsbekämpande

tullsamarbete.

EG har också ingått ett flertal samarbetsavtal med länder utanför EU,

vilka godkänts av de nationella parlamenten. Flera av de länder som

ansökt om medlemskap i EU har avtal om samarbete, vilka ofta åberopas

och används i praktiken.

4.3 Nuvarande nationell reglering

De internationella överenskommelserna om tullsamarbete ger inte

tillräckligt stöd för en tullmyndighet att vidta åtgärder för en annan stats

räkning. Förutom vad avser EG-förordningar, vilka blir direkt tillämp-

liga, måste därför de internationella överenskommelserna införlivas i

vår nationella lagstiftning för att kunna tillämpas i Sverige.

De gällande nationella reglerna återfinns på skilda håll och på olika

nivåer. Lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk

tullag (tullsamarbetslagen) reglerar hur svenska myndigheter skall och

får agera i internationella ärenden som rör brott mot utländska tullbe-

stämmelser. Som svensk rätt gäller även den tidigare nämnda

rådsförord-ningen (EG) nr 515/97 om administrativt tullsamarbete

mellan medlems-staterna och kommissionen. Vidare finns det en svensk

förordning för vart och ett av de internationella tullsamarbetsavtalen

samt en förordning som införlivar WCO-konventionen (se avsnitt 4.2.2)

i nationell rätt.

Redan före tillkomsten av tullsamarbetslagen fanns lagen (1969:200)

om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga

(indrivningslagen) som reglerar internationellt samarbete för att driva in

fordringar på tullar och skatter vid import eller export. Numera består

den lagen till största delen av hänvisningar till EG-direktiv i detta ämne

och till lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden

(handräckningslagen). Regleringen som avser rent fiskalt samarbete med

indrivning och uppbörd av redan beslutade skatter och tullar kommer

inte att behandlas vidare här.

4.3.1 Tullsamarbetslagen

Tullsamarbetslagen tillkom i samband med att Sverige 1972 ratificerade

ett avtal med dåvarande Förbundsrepubliken Tyskland om ömsesidigt

bistånd i tullfrågor. Den innehåller förhållandevis få bestämmelser vilka

i sin tur hänvisar till andra lagar.

Av 1 § framgår att regeringen får besluta att Tullverket, i den mån det

påkallas av överenskommelse mellan Sverige och annan stat, skall lämna

andra länder bistånd i syfte att förhindra, utreda och beivra brott mot den

andra statens tullbestämmelser. I enlighet med bestämmelsen har

regeringen, i samband med varje tullsamarbetsavtal som Sverige därefter

ingått, i förordningar beslutat om att sådant samarbete får ske i enlighet

med avtalet. Efter att Sverige blev medlem i EU utvidgades

bestämmelsen till att även omfatta sådant samarbete mellan medlems-

staterna som föreskrivs i rådsförordningen (EG) nr 515/97. I 1 §

definieras även termen tullag som bestämmelser i lag eller annan

författning om införsel, utförsel eller transitering, som avser tullar eller

andra allmänna avgifter eller rör förbud, inskränkningar eller

kontrollåtgärder beträffande varu- eller valutatrafiken.

I 2 och 3 §§ anges gränserna för Tullverkets befogenheter och vilka

åtgärder som kan vidtas i internationella ärenden. I samband med

tillkomsten av handräckningslagen infördes en hänvisning i 2 § till flera

av de bestämmelser som gäller för skatteförvaltningen i dess

internationella samarbete. Således gäller de bestämmelser som sätter

principiella gränser för vad svenska skattemyndigheter kan bistå med

även för Tullverket. Åtgärder som strider mot svenska regler och praxis

får således inte vidtas. Inte heller får upplysningar lämnas ut som inte

myndigheten normalt har tillgång till. Vidare gäller att de svenska

myndigheterna kan medge en utländsk tjänsteman att närvara vid en

utredning i Sverige. I övrigt gäller reglerna om delgivning av handlingar

och om underrättelse till den som berörs av utredning eller

uppgiftslämnande.

I 2 § hänvisas även till lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

(varusmugglingslagen) och rättegångsbalkens (RB) regler om

förundersökning och tvångsmedel. En förundersökning kan således

inledas i Sverige med stöd av tullsamarbetslagen. Vissa av reglerna i

varusmugglingslagen angående tvångsmedel m.m. kan även tillämpas i

internationella ärenden. I de avseenden som endast åklagare är behörig

att fatta beslut om tvångsmedel enligt RB är Tullverket hänvisad till att

begära hjälp hos åklagare. Det finns dock betydande begränsningar i

tvångsmedelsanvändningen. Tanken är att tvångsmedel skall kunna

tillgripas endast för att få till stånd en utredning. Åtgärd som kräver

någon form av misstanke mot den berörda personen får däremot enligt

2 § inte vidtas. Orsaken härtill är enligt förarbetena till lagen (prop.

1973:117 s. 21 f) att det kan vara svårt att i Sverige göra en tillräckligt

säker bedömning om misstanke föreligger när huvuddelen av

brottsutredningen sker i en annan stat. Frihetsberövanden såsom

gripande, anhållande och häktning kan således inte ske. Inte heller kan

reseförbud meddelas eller egendom beläggas med kvarstad eller

skingringsförbud. Vidare kan en person inte hållas kvar för fortsatt

förhör, eller höras som vittne med stöd av 23 kap. 13 § RB. Däremot

kan förhör hållas med envar högst sex timmar enligt 23 kap. 6 § och 9 §

RB. Tvångsmedel som kan användas, om än bara i vissa fall, är hämtning

till förhör, beslag och husrannsakan. Vidare kan Tullverket hos

tingsrätten begära ett föreläggande om att skriftligt bevis eller föremål

skall uppvisas eller hållas tillgängligt för besiktning.

Slutligen innehåller 2 § en hänvisning till 1 § lagen (1991:435) med

vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet,

vilket innebär att villkor som uppställs av annat land för användning av

uppgifter som erhållits därifrån för användning i brottsutredning eller

underrättelseverksamhet skall följas, oavsett vad sekretesslagen eller

annan svensk lagstiftning föreskriver.

I 3 § regleras bl.a. frågan om dubbel straffbarhet. I vissa fall får

tvångsmedel enligt våra nationella regler användas endast om fängelse

kan följa på brottet. Vid tillämpning av en sådan bestämmelse skall

fängelse motsvaras av frihetsstraff enligt den andra statens nationella

regler. Detta kan bli aktuellt att tillämpa t.ex. vid beslag av brev hos

posten eller av skriftligt meddelande mellan närstående. I paragrafen

finns även en begränsning av hur länge ett beslag får bestå.

Lagens 4 § innehåller en forumbestämmelse. Eftersom de vanliga

reglerna om laga domstol anknyter till var ett brott begåtts eller vilken

anknytning den misstänkte har till orten anges här att laga domstol i

dessa internationella fall är rätten i den ort där den tullmyndighet finns

som påbörjat den svenska delen av utredningen.

Av 5 § framgår att överträdelser som bestraffas i administrativ ordning

i vissa fall kan jämställas med brott mot tullagstiftning. Detta får ske om

myndighetens beslut om påföljd kan överklagas till domstol. I sådana

fall kan dock vissa tvångsmedel som förutsätter fängelsestraff i

straffskalan inte användas.

Slutligen finns i 6 § en bestämmelse vilken reglerar att lagen även

gäller samarbete till följd av överenskommelser med mellanfolkliga

organisationer, t.ex. FN och EG.

4.3.2 Övriga nationella regler

Som ovan nämnts finns vid sidan om tullsamarbetslagen kompletterande

regler i förordningar om tillämpning av tullsamarbetsavtal och konven-

tioner. Dessa kommer inte att beröras närmare. Allmänt kan dock

följan-de sägas om strukturen.

De olika förordningarna införlivar avtalen och konventionerna och ger

Tullverket möjlighet att samarbeta med andra länders tullförvaltningar på

det sätt som krävs enligt 1 § tullsamarbetslagen. Tullsamarbetsavtalen

innehåller vanligtvis bestämmelser om samarbete i form av utbyte av

upplysningar, vidtagande av utredningar, spaning och delgivning av

handlingar. Dessa bestämmelser gäller således om inte annat är stadgat i

tullsamarbetslagen eller indrivningslagen. Oavsett vad som står i avtalen

eller konventionen sätter dock tullsamarbetslagen gränserna för vilka

åtgärder som kan vidtas, särskilt avseende användning av tvångsmedel.

Generella regler om internationell rättslig hjälp i brottmål finns

samlade i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. I

lagen regleras åklagares och domstolars samarbete över gränserna i

brottmål och brottmålsrättegångar. Vidare har polisen internationella

överenskommelser om samarbete mellan länderna. Tullverket har dock i

sin tillämpning av de regler som styr dess internationella samarbete

använt sig av de olika avtalen inom ramen för tullsamarbetslagen. I andra

fall har det sökande landet hänvisats till att begära hjälp av åklagare eller

domstol enligt de internationella överenskommelser som finns

avseende rättslig hjälp.

5 Tullsamarbetskonventionen

5.1 Bakgrund

Internationellt samarbete med tullmyndigheter i andra länder har sedan

länge varit en viktig del av det svenska tullarbetet, både avseende rena

tullärenden och i fråga om gränsskydd och brottsbekämpning. Sverige

har ett väl fungerande gränstullsamarbete med de nordiska länderna och

enligt avtal med Norge och Finland utför tulltjänstemännen vid dessa

gränser arbetsuppgifter åt varandra.

Konventionen om ömsesidigt bistånd mellan tullmyndigheterna, den

s.k. Neapelkonventionen, kom till inom ramen för det dåvarande EG.

Konventionen var ett resultat av insikten att ett samarbete mellan

medlemsstaternas tullförvaltningar skulle bidra till att säkerställa

korrekt uppbörd av tullar och andra import- och exportavgifter samt

förbättra effektiviteten när det gäller att förhindra, utreda och åtala

överträdelser av tullbestämmelserna. Undertecknandet skedde i Rom

den 7 september 1967 och alla EU:s medlemsstater med undantag av

Sverige har anslutit sig till konventionen.

Den 19 maj 1981 trädde rådsförordningen (EEG) nr 1468/81 i kraft.

Konventionen behandlade samarbete avseende säkerställande av

uppbörden av tullar och efterlevnaden av EG:s tullbestämmelser. Dess

bestämmelser ersatte motsvarande regler i Neapelkonventionen. Denna

förordning följdes av en ny rådsförordning, den i avsnitt 4 nämnda

förordningen (EG) nr 515/97. Neapelkonventionen har således sedan

1981 varit gällande endast i de delar som avser tullsamarbete

beträffande straffrättsliga förfaranden.

Sedan EU-fördragets ikraftträdande 1993 har tullsamarbetet givits hög

prioritet. Mot bakgrund av den inre marknadens genomförande och

avskaffandet av rutinkontroller vid de inre gränserna ansågs det

nödvändigt att utarbeta en ny konvention för att uppdatera Neapel-

konventionen.

Diskussionerna om en ny konvention inleddes 1990. De första

utkasten innehöll ett förslag till ett datoriserat informationssystem till

stöd för tullsamarbetet. Detta förslag bröts emellertid ut och

behandlades i en särskild konvention om användning av

informationsteknologi för tulländamål, den s.k. TIS-konventionen (EGT

C 316, 27.11.1995, s. 33), vilken antogs 1995. Sverige har redan tillträtt

och ratificerat TIS-konventionen och tillhörande protokoll och avtal (jfr

prop. 1997/98:161).

Efter överenskommelsen om TIS-konventionen började på nytt

förhandlingarna inom ramen för samarbetet i EU:s s.k. tredje pelare om

konventionen om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tull-

förvaltningar. När Sverige blev medlem i EU 1995 hade således arbetet

med att utforma en ny konvention pågått i flera år. I avvaktan på att den

nya konventionen skall upprättas och träda i kraft har Sverige valt att inte

ratificera och tillträda 1967 års Neapelkonvention om tullsamarbete.

Konventionen upprättad på grundval av artikel K 3 i fördraget om

Europeiska unionen om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan

tullförvaltningar (EGT C 24, 23.1.1998, s.1) beslutades av rådet den 18

december 1997 och undertecknades samma dag. Arbetsnamnet på den

nya konventionen har varit Neapel II, men den kommer här fortsätt-

ningsvis att benämnas tullsamarbetskonventionen. Den nu gällande

Neapelkonventionen kommer att upphävas när tullsamarbetskonven-

tionen har ratificerats av alla medlemsstater.

Det finns nu således heltäckande och moderna regler för

tullsamarbetet inom EU, dels genom rådsförordningen (EG) nr 515/97

som reglerar det administrativa tullsamarbetet avseende överträdelser av

EG:s tullbestäm-melser och den del av tullinformationssystemet som

stöder detta sam-arbete, dels genom den nya tullsamarbetskonventionen

som reglerar det brottsbekämpande samarbetet och TIS-konventionen

som reglerar den del av tullinformationssystemet som stöder det

brottsbekämpande arbetet.

5.2 Syfte och innehåll

Syftet med tullsamarbetskonventionen är att genom gemensamma

bestämmelser om former och tillvägagångssätt stärka samarbetet mellan

medlemsstaternas tullmyndigheter för att bekämpa den gränsöver-

skridande brottsligheten. Detta skall ske dels genom att tullmyndig-

heterna skall bistå varandra för att upptäcka och förhindra överträdelser

av nationella restriktioner och bestämmelser avseende den gränsöver-

skridande trafiken, dels genom åtal och bestraffning av sådana över-

trädelser.

I konventionen finns regler om tullsamarbete avseende sådana

åtgärder som informationsutbyte, delgivning av handlingar, utredningar

och spaning. Dessa åtgärder utförs av tullmyndigheten eller andra

behöriga myndigheter på en stats eget territorium efter begäran från en

främmande stat som arbetar med utredningen. Vissa åtgärder kan också

vidtas spontant av tullmyndigheten utan föregående begäran. Dessa

bestämmel-ser motsvarar till stora delar dem som finns i den gamla

Neapelkonven-tionen och andra internationella överenskommelser om

tullsamarbete.

Tullsamarbetskonventionen går på flera sätt längre än Neapelkonven-

tionen. Den innehåller bl.a. bestämmelser beträffande särskilda samar-

betsformer, som innebär att tjänstemän i vissa fall får fortsätta över

gränserna och agera på andra staters territorium. Dessa bestämmelser

har stora likheter med dem som gäller det polisiära samarbetet enligt

Schengenkonventionen. En närmare redogörelse för de olika samarbets-

formerna följer i avsnitt 7.

Avseende ett flertal av samarbetsformerna finns det möjlighet för

medlemsstaterna att välja om man vill tillämpa dem eller ej. Det sker

genom att staten avger en eller flera förklaringar med innebörd att man

avser att helt eller delvis inte tillämpa konventionens bestämmelse

avseende någon eller några av samarbetsformerna. Det är även möjligt

att genom förklaringar begränsa tillämpligheten av gränsöverskridande

åtgärder tidsmässigt och geografiskt. Man kan också förbjuda

främmande staters tjänstemän att vid gränsöverskridande åtgärder

medföra och använda tjänstevapen. Dessa förklaringar får återtagas när

som helst. Generellt gäller dock principen att konventionen endast

gäller inom de befogenhetsramar som tullmyndigheterna har enligt

nationella be-stämmelser.

Tullsamarbetskonventionen innehåller dessutom bestämmelser om

sek-retess och dataskydd för uppgifter som utlämnas mellan

myndigheterna utanför det datoriserade tullinformationssystemet. TIS-

konventionen innehåller egna regler för dataskydd som gäller för

uppgifter i tullinfor-mationssystemet.

I konventionen ges också EG-domstolen behörighet att tolka

konventionen, dels genom att avgöra tvister mellan medlemsstaterna och

mellan medlemsstaterna och kommissionen, dels genom att medlems-

staternas domstolar givits möjlighet att begära förhandsavgörande från

EG-domstolen i de fall de nationella domstolarna anser att ett sådant

avgörande är nödvändigt för att ett pågående mål eller ärende skall kunna

avgöras. Medlemsstaterna är emellertid inte skyldiga att godta dom-

stolens behörighet att meddela förhandsavgöranden. Däremot har de

möjlighet till det genom att avge en förklaring.

Konventionens territoriella avgränsning regleras i artikel 31 och

sammanfaller med gemenskapens nuvarande tullområde. Rådet kan

enhälligt besluta om att anpassa konventionens tillämpningsområde till

eventuella förändringar av tullområdet.

5.3 Sveriges tillträde till tullsamarbetskonventionen

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner tullsamarbetskonven-

tionen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Sverige har goda erfarenheter av

internationellt tullsamarbete och har slutit bilaterala tullsamarbetsavtal

med ett flertal andra stater. Med hjälp av dessa har Sverige kunnat få

bistånd av andra länder i form av uppgifter och utredningar vilket aktivt

bidragit till att omfattande brottslighet har kunnat utredas och beivras.

Vidare har Sverige positiva erfarenheter av ett långvarigt gränstull-

samarbete med Norge och Finland. Med hänsyn till det nu sagda och till

att ett svenskt tillträde till konventionen skulle ge Sverige ökade

möjligheter att i samverkan med våra europeiska grannar ytterligare

skärpa kampen mot den gränsöverskridande brottsligheten föreslår

regeringen att riksdagen godkänner tullsamarbetskonventionen.

5.4 Förklaringar som bör avges i samband med att Sverige

ratificerar tullsamarbetskonventionen

5.4.1 Hemliga utredningar

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner att en förklaring om att

Sverige inte avser att tillämpa samarbetsformen hemliga utredningar

avges av Sverige.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Rikspolisstyrelsen (RPS) avstyrker

förslaget och förordar att frågan blir föremål för fortsatta överväganden

med syfte att samarbetsmetoden skall kunna användas av Tullverket.

Skälen för regeringens förslag: Konventionens artikel 23

innehåller regler om möjligheten för tjänstemän att arbeta under antagen

identitet på andra medlemsstaters territorium, en s.k. hemlig utredning.

En medlems-stat kan inkomma med en sådan ansökan endast i fall då det

annars skulle vara ytterst svårt att klargöra sakförhållandena. De

utländska tjänste-männen har dock endast tillstånd att samla in uppgifter

och etablera kontakt med misstänkta personer eller andra personer som

har samröre med dessa.

Hemliga utredningar skall ske i enlighet med de regler som gäller i

det land där utredningen äger rum och får äga rum bara under en

begränsad tid. Utredningarna skall förberedas och ledas av berörda

myndigheter i den anmodade och ansökande staten i nära samarbete.

Under tiden utredningen pågår skall den anmodade staten bistå med den

personal och tekniska utrustning som behövs samt vidta alla nödvändiga

åtgärder för att skydda de tjänstemän som arbetar under antagen

identitet.

Enligt artikel 23.5 har varje medlemsstat möjlighet att avge en

förklaring att den, helt eller delvis, inte är bunden av denna artikel. En

sådan förklaring får när som helst återkallas.

Hemliga utredningar eller att arbeta under antagen identitet är en

omdiskuterad arbetsmetod som inte finns reglerad i vår nationella

lagstiftning. I Sverige är visserligen arbetsmetoden att arbeta med

infiltratörer och under cover inte okänd som spaningsmetod. Enligt de

allmänna principer som utarbetats av domstolar och av Justitieombuds-

mannen avseende polisiär verksamhet är svenska polistjänstemän inte

förbjudna att uppträda anonymt. Bl.a. anses bevisprovokation vara tillåtet

vilket behandlats i avsnitt 7.4.

Arbetsmetoden att arbeta anonymt förekommer i polisens

verksamhet, t.ex. vid narkotikaspaning. Däremot används metoden inte i

Tullverkets brottsbekämpande verksamhet. Svenska tulltjänstemän har

således i dagsläget varken erfarenhet av eller utbildning för att arbeta på

detta sätt. Mot bakgrund härav framstår det inte som rimligt att Sverige

med stöd av tullsamarbetskonventionen skall tillåta utländska tjänstemän

att tillämpa en sådan okonventionell arbetsmetod på svenskt territorium,

vilka svenska tulltjänstemän skall stödja med resurser i form av personal

och teknisk utrustning.

Rikspolisstyrelsen (RPS) har påpekat att hemliga utredningar är en

arbetsmetod som sedan lång tid är väl utvecklad och etablerad bland

brottsbekämpande myndigheter. När tullsamarbetskonventionen medger

att hemliga utredningar får användas bör Sverige inte avvisa denna

möjlighet med hänvisning till tulltjänstemännens bristande kompetens

vad gäller metoden. Tulltjänstemännen bör istället ges möjlighet att

utveckla den kompetens som krävs på området. Tullverket har dock i sitt

remissyttrande lämnat förslaget utan erinran.

Enligt artikel 19.3 tullsamarbetskonventionen skall ett lands

myndigheter inte vara skyldiga att delta i eller använda sådana arbets-

metoder som inte är tillåtna eller föreskrivna enligt nationell

lagstiftning. I enlighet därmed behöver inte svenska myndigheter bifalla

en ansökan från en annan stat beträffande en hemlig utredning.

Regeringen föreslår därför att Sverige i samband med ratifikationen av

konventionen med stöd av artikel 23.5 avger en förklaring med innebörd

att Sverige inte avser att tillämpa denna samarbetsmetod. Konsekvensen

blir då att Sverige inte heller kan begära att få genomföra en sådan

utredning i ett annat land. Skulle förhållandena förändras, har Sverige

möjlighet att när som helst återkalla förklaringen.

5.4.2 EG-domstolen

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner att en förklaring enligt

artikel 26.5 b i tullsamarbetskonventionen med innebörd att alla

svenska domstolar berättigas att inhämta förhandsavgörande om

tolkning av konventionen i den mån det behövs för ett avgörande i ett

mål eller i ett ärende avges av Sverige.

Promemorian förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: EG-domstolen har på de områden

som omfattas av EG:s kompetens ensam behörighet att tolka EG-rätten.

Däri ingår bl.a. att meddela förhandsavgöranden till nationella domstolar

om tolkningen av EG:s bestämmelser. EG-domstolen hade enligt de

bestämmelser som gällde då tullsamarbetskonventionen tillkom ingen

automatisk behörighet inom EU:s s.k. tredje pelare. EG-domstolen

kunde dock ges behörighet att tolka bestämmelser och avgöra tvister på

dessa områden i den mån det föreskrevs i en konvention.

I tullsamarbetskonventionen har EG-domstolen enligt artikel 26

behörighet att avgöra tvister mellan medlemsstaterna eller medlems-

staterna och kommissionen om tolkningen eller tillämpningen av

konven-tionen om rådet inte inom sex månader lyckats avgöra tvisten.

EG-domstolen är vidare behörig att meddela förhandsavgöranden om

tolkningen av konventionen. Medlemsstaterna har härvid möjlighet att

välja om de nationella domstolarnas rätt att begära förhandsavgörande

skall vara förbehållen domstolar i högsta instans eller omfatta samtliga

nationella domstolar. EG-domstolen är däremot inte behörig att pröva

giltigheten eller proportionaliteten av de brottsbekämpande åtgärder

som myndigheter vidtar med stöd av konventionen.

Sverige har i samband med tillträdet till bl.a. Europol- och TIS-

konventionen valt att ge alla nationella domstolar möjlighet att inhämta

förhandsavgöranden. I samband härmed infördes lagen (1997:895) om

rätt för svensk domstol att begära förhandsavgörande från Europeiska

gemenskapernas domstol i vissa fall. Enligt denna lag får en svensk

domstol begära förhandsavgörande från EG-domstolen om tolkningen av

en bestämmelse i en internationell överenskommelse som Sverige har

tillträtt i den omfattning som Sverige har åtagit sig detta i förhållande

till de övriga medlemsstaterna i EU. Regeringen ger i Svensk

författnings-samling tillkänna vilka konventioner och andra

överenskommelser som lagen är tillämplig på.

Alla svenska domstolar har möjlighet att med stöd av artikel 234 (f.d.

artikel 177) i EG-fördraget inhämta förhandsavgörande avseende tolk-

ningen av bestämmelserna om tullsamarbete i rådsförordningen (EG) nr

515/97. Som skäl för att alla svenska domstolar skulle få begära

förhandsavgörande från EG-domstolen avseende tolkningen av Europol-

och TIS-konventionen anfördes bl.a. processekonomiska fördelar.

Sådana fördelar kan även åberopas i det här ärendet. Således bör alla

svenska domstolar berättigas att inhämta förhandsavgörande om tolkning

av tullsamarbetskonventionen i den mån det behövs för ett avgörande i

ett mål eller ärende. Sverige bör därför avge en förklaring enligt artikel

26.5 b med detta innehåll.

5.4.3 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner att en förklaring enligt

artikel 32.4 i tullsamarbetskonventionen med innebörd att fram till

det att konventionen träder i kraft skall den vara tillämplig i Sveriges

förbindelser med de stater som avgivit samma förklaring avges av

Sverige.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Tullsamarbetskonventionen träder i

kraft tre månader efter det att samtliga medlemsstater i EU har tillträtt

konventionen. Ratifikationen är en uttalat prioriterad fråga i EU-

samarbetet, men det kan ändå komma att dröja en tid innan alla länder

har fått sina nationella godkännanden. I nuläget har dock ingen av

staterna ratificerat konventionen.

Fram till dess att konventionen träder i kraft får varje medlemsstat

enligt artikel 32.4 i tullsamarbetskonventionen förklara att den kommer

att tillämpa konventionen, med undantag av artikel 26 avseende EG-

domstolens behörighet, i förbindelserna med de medlemsstater som har

avgivit samma förklaring. Det innebär att medlemsstaterna inte behöver

vänta tills den sista medlemsstaten genomfört sina förfaranden innan de

kan tillämpa konventionens bestämmelser.

Eftersom Sverige inte i samma utsträckning som övriga stater som

till-trätt 1967 års Neapelkonvention deltar i det brottsbekämpande

arbetet inom EU vad avser tullsamarbete, bör vi avge en sådan förklaring

(se avsnitt 4.1). Det bör ske i samband med godkännandet av

tullsamarbets-konventionen eller när den föreslagna lagen om

internationellt tullsamar-bete trätt i kraft, för att samarbetet skall

komma igång så snabbt som möjligt.

5.5 Behovet av ny lagreglering

Regeringens förslag: En lag som är tillämplig på allt internationellt

tullsamarbete införs. Lagen innehåller dels de i dag gällande

bestämmelserna på området, dels en rad nya bestämmelser som bl.a.

reglerar gränsöverskridande övervakning och förföljande.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har lämnat förslaget

utan erinran. Kustbevakningen (KBV) anser att lagstiftningen

beträffande internationellt polisiärt samarbete och internationellt

tullsamarbete borde ha skett mer samordnat då det är av vikt att se

gränskontrollen i ett hel-hetsperspektiv.

Skälen för regeringens förslag: Internationellt tullsamarbete har

sedan 1970-talet reglerats i tullsamarbetslagen (se avsnitt 4.3.1). Denna

lag tar sikte på det tullsamarbete som sker med stöd av de bilaterala

tullsamarbetsavtalen. Lagen innehåller endast ett fåtal bestämmelser

som hänvisar till andra lagar, t.ex. handräckningslagen,

varusmugglingslagen och RB. Tullsamarbetslagen har med tiden på

grund av de olika hänvisningarna blivit alltmer svåröverskådlig.

Justitieombudsmannen har i ett beslut den 9 juni 1999, dnr 738-1998,

funnit att begränsningen i 2 § tullsamarbetslagen som innebär att

bestämmelser vars tillämpning förutsätter att misstanke föreligger mot

någon inte får tillämpas, kan ge upphov till tolkningssvårigheter. Ärendet

avsåg ett beslut av åklagare om husrannsakan i ett ärende på begäran av

finska tullmyndigheter. Det finns alltså vissa tolkningsproblem med den

nuvarande lagstiftningen.

Vidare täcker tullsamarbetslagen inte heller behovet av lagreglering

avseende de nya samarbetsformerna i tullsamarbetskonventionen,

särskilt inte de inslag i det gränsöverskridande tullsamarbetet som

innefattar myndighetsutövning av utländska tjänstemän på svenskt

territorium. För att de nya formerna av tullsamarbete skall kunna

tillämpas här i Sverige krävs nämligen ytterligare svensk lagreglering.

Mot bakgrund av ovan angivna förhållanden anser regeringen att det

bör införas en ny tullsamarbetslag. Lagen skall tillämpas dels på det

tullsamarbete som även fortsättningsvis kommer att ske med stöd av

tullsamarbetsavtal, dels på tullsamarbetet enligt den nya tullsamarbets-

konventionen samt andra internationella konventioner och överens-

kommelser som inte enbart rör EU-medlemsländerna, t.ex. FN-

konventioner.

Merparten av bestämmelserna i den nya lagen motsvarar vad som

redan idag gäller enligt tullsamarbetslagen. Bestämmelserna har dock i

vissa fall konkretiserats i syfte att klargöra på vilket sätt Tullverket kan

bistå andra länders myndigheter och omvänt, dvs. vad Tullverket kan be

andra länders myndigheter om. Vidare föreslås att de nya formerna av

gränsöverskridande tullsamarbete regleras på i stort sett motsvarande

sätt som föreslås beträffande polissamarbetet med anledning av

Schengen-konventionen. Vi återkommer till dessa frågor i det följande.

5.6 Kostnader

Det internationella samarbetet i utredningar och ärenden ökar stadigt.

Ett ökat samarbete med andra EU-medlemsländer är en naturlig och

önskvärd konsekvens av det svenska medlemskapet i Europeiska unionen

och medför att svenska myndigheter kontinuerligt behöver anpassa sitt

arbetssätt till de mellanstatliga överenskommelser som träffas inom

ramen för EU-samarbetet. Syftet med det utvecklade samarbetet är bl.a.

att öka effektiviteten i det brottsbekämpande arbetet. Det ligger i sakens

natur att det för närvarande är svårt att beräkna vilka kostnader detta kan

medföra för de berörda svenska myndigheterna. Självfallet medför

biträde till andra länders tullmyndigheter en arbetsbelastning men

samtidigt kan de svenska myndigheterna begära motsvarande bistånd från

andra medlemsländer, vilket bör leda till en ökad effektivitet i verksam-

heten. Detta är förhållanden som regeringen anser att de svenska

myndig-heterna bör kunna hantera inom ramen för sin verksamhet och

inom ramen för befintliga resurser.

6 Lagens närmare innehåll

6.1 Allmänt

Den föreslagna lagen disponeras i huvudsak på följande sätt. Först

fastställs lagens tillämpningsområde och allmänna begränsningar samt

definitioner av de specifika termer som används. Därefter följer ett

avsnitt med bestämmelser om tullsamarbete som avser åtgärder som

vidtas i Sverige. Det rör sig om informationsutbyte med utländska

tullmyndigheter, utredningar, spaning och delgivning av handlingar. Det

följs av ett avsnitt med de olika gränsöverskridande åtgärderna;

gränsöverskridande övervakning och gränsöverskridande förföljande,

samt de särskilda begränsningar som gäller för dessa åtgärder. Det sista

avsnittet behandlar tullsamarbete i utlandet som initierats av svenska

myndigheter.

6.2 Lagens tillämpningsområde m.m.

Syftet är att lagens bestämmelser i princip skall kunna tillämpas på allt

internationellt tullsamarbete som Tullverket och andra svenska myndig-

heter deltar i. Även sådant administrativt samarbete som tar sikte på

överträdelser som inte är kriminaliserade utan åtgärdas i administrativ

ordning omfattas. Samarbetet kan avse rent administrativa åtgärder t.ex.

utbyte av uppgifter, eller operativa åtgärder såsom utförande av över-

vakning åt en annan stat. Lagen är tillämplig på tullsamarbete som följer

av EG:s förordningar, internationella konventioner, bilaterala samarbets-

avtal mellan Sverige och andra länder samt de avtal som EG ingått med

tredje land på detta område.

Den föreslagna lagens tillämpningsområde omfattar internationellt

tullsamarbete. Detta kan medföra vissa gränsdragningsproblem

gentemot annan lagstiftning som är tillämplig på liknande samarbete

mellan olika staters myndigheter. Lagen skall t.ex. inte tillämpas på det

fiskala samarbetet som avser bistånd med indrivning av fordringar eller

andra åtgärder som inte berör överträdelser av tullbestämmelser. Vidare

skall lagen inte omfatta det internationella polissamarbetet eller

åklagares och domstolars samarbete över gränserna i brottsutredningar

och brottmåls-rättegångar.

Den föreslagna lagen tar sikte på tullsamarbete mellan

tullmyndigheter. Internationellt ser tullmyndigheternas arbetsuppgifter

och befogenheter olika ut från land till land. I vissa länder har tullen

mycket långtgående befogenheter på det brottsbekämpande området

medan andra länders tullmyndigheter knappast alls har sådana uppgifter

eller befogenheter. Eftersom myndighetsstrukturen ser olika ut i olika

länder kan följden bli att samarbete även sker med andra utländska

myndigheter som har behörighet att vidta åtgärder för att bekämpa

överträdelser och brott mot tullbestämmelser eller in- och

utförselrestriktioner. Likaså kan andra svenska myndigheter än

Tullverket ha befogenheter som faller inom ramen för vad som

betecknas som internationellt tullsamarbete. En all-män utgångspunkt

för det internationella tullsamarbete som vidtas av svenska myndigheter

är att samarbetet måste ske inom ramen för de be-fogenheter

myndigheten har i motsvarande situation i nationella ärenden.

6.3 Gränsdragning mot andra lagar om internationellt

samarbete

Regeringens förslag: Den nya lagen skall inte tillämpas på sådant

samarbete som avser indrivning eller gränstullsamarbete med annan

stat.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har i stort sett lämnat förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Det är främst i två fall som det kan

uppstå gränsdragningsproblem mellan den nya lagen och andra lagar om

tullsamarbete. Det rör sig om indrivningslagen och lagen (1959:590)

om gränstullsamarbete med annan stat.

Tillämpningsområdet för indrivningslagen är begränsat till internatio-

nellt tullsamarbete som avser indrivning av utländsk tull, annan skatt,

avgift eller pålaga vid eller i samband med export eller import. Eftersom

den nya lagen inte skall tillämpas i fråga om indrivning utan endast på

sådant samarbete som avser att förhindra, upptäcka, utreda och beivra

överträdelser av tullbestämmelser föreskrivs att den nya lagen inte skall

tillämpas på sådant samarbete som avses i indrivningslagen.

Lagen om gränstullsamarbete reglerar Sveriges samarbete med Norge

och Finland vid gränserna. Samarbetet enligt denna lag är längre gående

än det samarbete som föreslås i den nya lagen och måste anses vara av

en annan karaktär. Detta samarbete skall även fortsättningsvis ske med

stöd av lagen om gränstullsamarbete samt de tillhörande förordningarna.

6.4 Lagens tillämplighet på andra myndigheters verksamhet

Regeringens förslag: Rikspolisstyrelsen eller en polismyndighet,

Tullverket, Kustbevakningen och Statens jordbruksverk skall vara

svensk behörig myndighet.

Promemorians förslag: Behörig svensk myndighet skall vara

Tullverket eller annan svensk myndighet, som har befogenheter enligt en

internationell överenskommelse.

Remissinstanserna: Kustbevakningen (KBV) anser att den svenska

modellen för gränskontroll bör beskrivas, då den förutsätter en mycket

nära samverkan mellan berörda nationella och utländska myndigheter

och bl.a. KBV kommer att påverkas i hög grad av den föreslagna lagen.

Riksskatteverket (RSV) förordar att för det fall att tullsamarbetskonven-

tionen omfattar harmoniserade punktskatter i gemenskapsintern trafik,

bör RSV vara behörig myndighet.

Skälen för regeringens förslag

Polisen och Kustbevakningen

Den svenska gränskontrollen utförs av polisen, Tullverket och Kust-

bevakningen. Polisen är primärt ansvarig för personkontrollen medan

Tullverket har huvudansvaret beträffande varukontroll. Kustbevakningen

har ett självständigt ansvar för tullkontroll av sjötrafiken samt person-

kontroll till sjöss. De olika myndigheterna har vidare vissa skyldigheter

att bistå varandras kontrollverksamhet.

Som tidigare nämnts avser tullsamarbetskonventionen samarbete

mellan tullmyndigheter. Behörig myndighet enligt konventionen är dock

varje myndighet som enligt nationell lagstiftning har behörighet att vidta

åtgärder för att bekämpa överträdelser och brott mot tullbestämmelser.

Eftersom polisen och Kustbevakningen dels utför gränskontroller, dels

har befogenheter vad gäller bekämpningen av smugglingsbrott är nämnda

myndigheter behöriga i konventionens mening. Det innebär att polisen

och Kustbevakningen kommer att delta i det samarbete som omfattas av

konventionen. Det är därför nödvändigt att i den nya lagen reglera vilka

befogenheter polisen och Kustbevakningen skall ha när de deltar i sådant

samarbete.

Tullverket och Kustbevakningen är enligt 5 kap. 1 § andra stycket ut-

länningslagen (1989:529), skyldiga att bistå polisen vid personkontroll.

Tullverkets medverkan och medverkan från Kustbevakningen som avser

annat än sjötrafiken förutsätter en begäran om bistånd från polisen och

kan gälla för ett enskilt tillfälle eller generellt för en viss verksamhet.

Polisen är enligt 6 kap. 20 § tullagen på begäran skyldig att medverka i

Tullverkets kontrollverksamhet, varvid polismän har samma befogen-

heter som tulltjänstemän. Polisen har även rätt att ingripa mot smugg-

lingsbrott på samma sätt som mot annan brottslighet.

Som ovan beskrivits är således polisen primärt ansvarig för den del av

gränskontrollen som avser personer och är också skyldiga att delta i

gränskontrollen av varor. Vidare har polisen befogenheter att ingripa

mot smugglingsbrott. Polisen bör därför vad gäller inledande av

förunder-sökning och förhör samt användning av tvångsmedel ha samma

befogen-heter som Tullverket enligt den nya lagen.

Kustbevakningen har enligt tullagen och varusmugglingslagen ett

självständigt ansvar för tullkontroll av sjötrafiken och har också till

uppgift att söka förhindra smugglingsbrott till sjöss. Kustbevaknings-

tjänstemännen har i dessa situationer samma befogenheter som en tull-

tjänsteman. Kustbevakningen har därigenom ett samlat ansvar för gräns-

kontroll till sjöss avseende såväl personer som varor. Den sjöburna

kontrollen genomförs självständigt av Kustbevakningen i den meningen

att det inte erfordras någon begäran om bistånd från polisen eller någon

annan myndighet. Verksamheten bedrivs dock i nära samverkan med

polisen och Tullverket, som är huvudansvariga för gränskontrollen

avseende personer respektive varor.

Sammanfattningsvis har Kustbevakningen ansvaret för gränskontrollen

till sjöss liksom till uppgift att bekämpa smugglingsbrott. Mot den

bakgrunden bör Kustbevakningen även i nu berörda avseenden ha de

befogenheter som den har då den medverkar i liknande situationer i

Tullverkets kontrollverksamhet.

Jordbruksverket

Rådsförordningen (EG) nr 515/97 avser ömsesidigt bistånd mellan med-

lemsstaternas administrativa myndigheter och samarbete mellan dessa

och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och

jordbrukslagstiftningen. Förordningen är tillämplig på de administrativa

myndigheter i medlemsstaterna som är ansvariga för genomförandet av

tull- och jordbrukslagstiftningen. För Sveriges del innebär det att Tull-

verket och Statens jordbruksverk (Jordbruksverket) omfattas av förord-

ningens bestämmelser.

I enlighet med förordningen kan Jordbruksverket ge en annan stat

bistånd med överföring av upplysningar som kan bidra till att säkerställa

att bestämmelserna i jordbrukslagstiftningen följs, särskilt bestämmel-

serna avseende dels tillämpningen av avgifter som föreskrivs enligt den

gemensamma jordbrukspolitiken eller de särskilda ordningar som är

tillämpliga på vissa varor som härstammar från förädlingen av

jordbruksvaror, och dels åtgärder som omfattas av det finansierings-

system som handhas av Europeiska utvecklings- och garantifonden för

jordbruket. Vidare kan Jordbruksverket på begäran av annan stat genom-

föra administrativa undersökningar avseende handlingar som strider mot,

eller förefaller strida mot jordbrukslagstiftningen. På motsvarande sätt

kan Jordbruksverket begära bistånd från en annan stat.

Förordningen (EG) nr 515/97 gäller i enlighet med gemenskapsrätten

som lag i en medlemsstat. Tullsamarbetslagen är tillämplig på förord-

ningen och innehåller vissa kompletterande bestämmelser vad gäller

utredning och bistånd enligt förordningen. Då den nya lagen skall vara

tillämplig på allt internationellt tullsamarbete och ersätter den

nuvarande tullsamarbetslagen, omfattar den även den ovan nämnda

förordningen.

För att Jordbruksverket skall omfattas av bestämmelserna i den nya

lagen måste det klart anges att verket är en behörig svensk myndighet

enligt lagen. De regler i den nya lagen som avser t.ex.

informationsutbyte och sekretess blir således även tillämpliga på

Jordbruksverket.

Som tidigare har påpekats, får de svenska myndigheterna inte vidta

åtgärder som strider mot svensk lag eller författning. Jordbruksverket

har således ingen rätt att vidta t.ex. tvångsåtgärder eller andra åtgärder

som inte omfattas av myndighetens befogenheter.

Skattemyndigheten

Riksskatteverket (RSV) har påtalat att för det fall att harmoniserade

punktskatter i gemenskapsintern trafik omfattas av tullsamarbetskonven-

tionen skall RSV vara behörig myndighet beträffande punktskatter.

Tullsamarbetskonventionen omfattar frågor rörande såväl harmoni-

serade som icke-harmoniserade punktskatter. Konventionens

tillämpning beträffande harmoniserade punktskatter är dock oklar. Enligt

konven-tionstextens lydelse, artikel 4.2, utgörs gemenskapens

tullbestämmelser av samtliga bestämmelser som antas på

gemenskapsnivå för harmoni-serade punktskatter och mervärdesskatt på

import tillsammans med nationella genomförandebestämmelser .

I rådsarbetsgruppen för tullfrågor inom tredje pelaren, den s.k.

tullsamarbetsgruppen, och i kommittén för punktskattefrågor har man

diskuterat om konventionen även är tillämplig på gemenskapsinterna

varuleveranser som är belagda med harmoniserad punktskatt och inte

enbart på harmoniserade punktskatter vid import. För närvarande

behandlar rådets rättssekretariat frågan. Av denna anledning är det inte

möjligt att i den nya lagen införa en gränsdragning beträffande vilka

typer av punktskatter som omfattas, då frågan kräver ytterligare över-

väganden.

Tullsamarbetskonventionens primära syfte är att upptäcka, utreda,

förhindra och beivra överträdelser av tullbestämmelser, dvs. huvud-

sakligen brottsbekämpande verksamhet. De myndigheter som ägnar sig

åt dessa frågor är främst Tullverket, polisen och Kustbevakningen.

I fråga om brott på skatteområdet bedriver skattemyndigheterna

genom de s.k. skattebrottsenheterna spanings- och

underrättelseverksamhet. De har befogenhet att utföra förenklade

brottsutredningar men inte att inleda förundersökning. Det är istället

åklagaren som fördelar ärenden till skattebrottsenheterna och leder

förundersökningarna varvid enheterna samarbetar med polisen. I de fall

konventionens bestämmelser kan komma att beröra en

skattebrottsutredning avseende icke-harmoniserade punktskatter som

utförs av en skattebrottsenhet kan erforderliga åtgärder vidtagas av polis

eller åklagare. Det finns således inte heller skäl att beteckna

skattebrottsenheterna som behöriga myndigheter i den nya lagens

mening.

6.5 Kommunikationsvägar

Regeringens förslag: Ansvaret för den centrala

samordningsenheten skall åläggas Tullverket. Ansökningar om

bistånd från andra stater skall förmedlas genom samordningsenheten

till behörig svensk myndighet. På motsvarande sätt skall ansökan om

bistånd från behörig svensk myndighet hos annan stat ske via

samordningsenheten vid Tullverket.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: Riksrevisionsverket (RRV) förordar att det är

tillräckligt att i lagen definiera Tullverket som den myndighet som skall

inleda tullsamarbetet, utan att ange Tullverkets huvudkontor. Tullverket

kan självständigt avgöra hur denna uppgift skall hanteras.

Skäl för regeringens förslag: Artikel 5 i tullsamarbetskonventionen

anger att en central samordningsenhet skall utses inom

tullmyndigheterna i respektive stat. Detta krav förekommer också i de

olika bilaterala tullsamarbetsavtalen.

Tullsamarbetskonventionen behandlar ömsesidigt bistånd mellan

tullmyndigheter. Den myndighet som i Sverige har det primära ansvaret

för tullfrågor är Tullverket. Det är därför naturligt att Tullverket åläggs

det centrala samordningsansvaret. Vid omorganisationen 1999 slogs

Tullverket samman till en myndighet, bestående av sex regioner och ett

huvudkontor. Med hänsyn till myndighetens organisation synes det

därför lämpligt att den samordnande enheten placeras vid Tullverkets

huvud-kontor. Som Riksrevisionsverket har påpekat har dock Tullverket

ett självständigt ansvar för sin organisation, varför Tullverket bör ha

möjlighet att placera samordningsenheten där myndigheten finner det

mest effektivt och lämpligt.

Den centrala enhetens uppgift skall vara att ta emot ansökningar, svara

för samordningen av biståndet samt ansvara för samarbetet med andra

berörda myndigheter som medverkar i en biståndsåtgärd. Direkt samar-

bete mellan övriga enheter vid Tullverket eller andra behöriga svenska

myndigheter är dock inte uteslutet i brådskande fall. Syftet är att försöka

säkerställa att samarbetsåtgärder kontrolleras och samordnas på ett

lämpligt sätt samt att tillgängliga resurser utnyttjas optimalt.

Ansökningar om bistånd från en annan stat skall tillställas samord-

ningsenheten vid Tullverket. En svensk begäran om bistånd från en annan

stat skall på motsvarande sätt gå genom Tullverket. En ansökan kan

ursprungligen komma från en annan behörig myndighet än Tull-verket,

t.ex. Kustbevakningen. En ansökan skall i sådana fall förmedlas via

Tullverket. Som ovan nämnts kan dock undantag från denna princip göras

i brådskande fall. Samordningsenheten vid Tullverket skall dock i

efterhand underrättas om varje åtgärd där direkt samarbete förekommer.

Olika organ och förvaltningar i medlemsstaterna har skiftande

ansvars- och behörighetsområden vad gäller tullbestämmelser. Om en

ansökan om bistånd faller utanför Tullverkets behörighetsområde skall

samordnings-enheten vidarebefordra ansökan till den behöriga svenska

myndigheten, t.ex. Kustbevakningen. Bestämmelsen har till syfte att

säkerställa att det internationella samarbetet inte hindras av att den stat

som begär bistånd inte känner till en annan stats fördelning av

befogenheter.

För att klargöra i vilken ordning en ansökan om bistånd skall hand-

läggas föreslår regeringen en särskild bestämmelse vari regleras att

fram-ställningar till och från Sverige skall göras via den centrala

samordnings-enheten, placerad vid Tullverket, som skall vidarebefordra

inkommande ansökningar till behörig myndighet i de fall Tullverket inte

har befogen-het att vidta åtgärder i ärendet. Till skillnad från förslaget i

promemorian anser regeringen att detta bör regleras i en särskild

bestämmelse som äger allmän tillämplighet på framställningar om

bistånd såväl från Sverige till annan stat som från annan stat till Sverige.

6.6 Åtgärder i Sverige

6.6.1 Ansökan om bistånd

Regeringens förslag: En ansökan om bistånd i Sverige skall

uppfylla vissa krav. Dessa krav skall även gälla för ansökningar från

Sverige om inte den utländska staten kräver annat. En ansökan kan

under vissa förutsättningar avslås. Regeringen beslutar om avslag på

vissa i lagen särskilt uppräknade grunder. I andra fall får den

myndighet som hand-lägger ärendet besluta om avslag. Ett beslut att

avslå en ansökan skall innehålla de skäl som bestämt utgången.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Promemorian innehåller dock ingen särskild regel om vem

som prövar en ansökan.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har lämnat förslaget

utan erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge påpekar att avslags-

grunden inte är uttömmande och förordar att detta anges på ett tydligt

sätt eller att bestämmelsen ges en uttömmande uppräkning. Hovrätten

anser att en ansökan om en åtgärd som inte överenskommits staterna

emellan bör avslås. Hovrätten påpekar vidare att det följer av

tullsamarbets-konventionen att ett avslagsbeslut skall vara förenat med

skälen för beslutet, vilket inte framgår av den föreslagna bestämmelsen.

Skälen för regeringens förslag: I den nuvarande tullsamarbetslagen

saknas bestämmelser om utformningen och innehållet i en ansökan till

Sverige. Inte heller finns det några bestämmelser om på vilka grunder en

ansökan kan avslås. I internationella konventioner och samarbetsavtal

återfinns dock ofta bestämmelser om krav på ansökningarnas innehåll

och form. Artikel 9 i tullsamarbetskonventionen behandlar bistånds-

ansökningarnas form och innehåll och uppställer vissa formella krav.

En reglering om vilka uppgifter en ansökan om bistånd skall innehålla

utgör ett stöd om en ansökan är bristfällig eller tveksam. Med stöd av

den nya lagen kan åtgärder vidtas mot enskilda personer och företag.

Med hänsyn härtill bör vissa minimikrav ställas på ansökningarna. Ur

rättssäkerhetssynpunkt bör inte alltför bristfälliga ansökningar godtas.

Ett lagligt stöd för myndigheterna att avslå ansökningar är därför

önskvärt.

Ett grundläggande krav som bör ställas på en ansökan om bistånd är att

den är skriftlig. I brådskande fall kan muntliga ansökningar godtas, vilka

dock skall bekräftas skriftligen utan dröjsmål. En ansökan bör som

huvudregel vara utformad på den mottagande statens officiella språk. Av

tradition har man dock i Sverige godtagit ansökningar även på bl.a.

engelska. Ansökningar på andra språk än svenska bör därför kunna godtas

om det är det mest praktiska i det enskilda fallet.

En ansökan skall innehålla följande uppgifter; vilken internationell

överenskommelse som åberopas, uppgifter om den ansökande myndig-

heten, vilken åtgärd som begärs, ändamålet med och orsaken till

ansökan, de lagar och andra bestämmelser som berörs, uppgifter om de

personer eller företag som är föremål för utredningen samt en

kortfattad redo-görelse för omständigheterna i det aktuella fallet. För

det fall ansökan väsentligt brister i något formellt avseende bör den

ansökande staten få tillfälle att komplettera eller justera ansökan.

Avslag på ansökan skall ske när begäran avser åtgärder som strider

mot nationell rätt eller när myndigheterna saknar formell befogenhet att

vidta den begärda åtgärden. Likaså kan avslag bli aktuellt när ansökan är

så bristfällig att den inte kan ligga till grund för de begärda åtgärderna,

trots att den ansökande myndigheten getts tillfälle att komplettera eller

justera ansökan.

I enlighet med Hovrättens för Skåne och Blekinge yttrande bör vidare

en ansökan avslås om den avser en åtgärd som inte överenskommits

staterna emellan, dvs. en åtgärd som faller utanför den tillämpliga

internationella överenskommelsens tillämpningsområde.

I dessa fall kan den myndighet som handlägger ärendet pröva om de

förutsättningar som gäller enligt lagen är uppfyllda. Om det är uppenbart

att ansökan skall avslås får samordningsenheten vid Tullverket, i stället

för att vidarebefordra ansökan, direkt besluta om avslag på ansökan.

De mer generella, övergripande avslagsgrunderna omfattar att bistånd

inte kan ges om det skulle kränka Sveriges suveränitet, medföra fara för

rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper (ordre

public) eller andra väsentliga intressen. Dessa har alla mer eller mindre

uttalade politiska inslag varför de bör prövas av regeringen. Som

påpekats i prop. 1999/2000:61 s.134, vill regeringen framhålla att dessa

avslagsgrunder ytterst sällan aktualiseras och att det är än mer sällsynt

att prövningen leder till att ansökan avslås. Regeringen är angelägen om

att en sådan återhållsamhet med reglernas tillämpning iakttas också i

framtiden.

Lagrådet har i frågasatt användandet av uttrycket svenska allmänna

rättsprinciper . Lagrådet menar att uttrycket, som närmast kan tänkas

omfatta sådant som att avtal skall hållas eller sådana allmänna pro-

cessuella eller förvaltningsrättsliga riktlinjer som tillämpas i avsaknad

av skriven lag eller av rättspraxis, lätt kan föra tanken fel. Lagrådet

konstaterar samtidigt att uttrycket används på närliggande områden,

exempelvis i den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål

samt i den svenska språkversionen av flera av de internationella överens-

kommelser som avses i 1 kap. 1 § i den föreslagna lagen. Lagrådet före-

slår att det görs ett förtydligande i lagtexten genom att orden (ordre

public) läggs till efter ordet rättsprinciper . Det är av största vikt att

lagstiftningen är enhetligt utformad. Ett införande av en sådan legal-

definition av ordre public som Lagrådet föreslår skulle innebära en

nyordning som avviker från lagstiftningen på näraliggande områden. Som

exempel kan nämnas att den av Lagrådet nämnda lagen om internationell

rättslig hjälp i brottmål inte innehåller något sådant förtydligande som

Lagrådet föreslår. Regeringen har därför valt att inte göra det av

Lagrådet förordade tillägget till paragrafen.

Om ansökan inte kan bifallas skall den skickas tillbaka till den

ansökande myndigheten tillsammans med en redogörelse för varför

ansökan inte kan bifallas.

6.6.2 Informationsutbyte och sekretess

6.6.2.1 Tullsamarbetskonventionens regler

Artikel 25.1 i tullsamarbetskonventionen reglerar att vid utbyte av

uppgifter skall tullmyndigheterna i varje enskilt fall ta hänsyn till kraven

på skydd av personuppgifter. De skall särskilt ta hänsyn till tillämpliga

bestämmelser i Europarådets konvention av den 28 januari 1981 om

skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter. I

detta syfte får en medlemsstat ställa upp villkor för hur informationen

får behandlas av en annan medlemsstat till vilken dessa personuppgifter

har lämnats.

Av artikel 25 tullsamarbetskonventionen framgår vidare att konven-

tionen omfattar uppgifter som utväxlas utanför tullinformationssystemet

(TIS). Tullinformationssystemet baseras dels på rådsförordning 515/97,

dels på den s.k. TIS-konventionen (se vidare avsnitt 5.1). Avsikten med

systemet är att ge medlemsstaterna möjlighet att i sitt brottsbekämpande

arbete kunna söka efter uppgifter om en person eller ett företag i en

databas. Den centrala databasen är för närvarande under uppbyggnad.

Nationella databaser skall därefter uppföras i respektive medlemsstat.

TIS är inriktat på att förebygga, utreda och lagföra grova överträdelser

av nationella lagar. Registrering enligt TIS-konventionen får dock endast

ske för fyra angivna syften; observation och rapportering, diskret

övervakning eller särskilda kontroller. Ytterligare en begränsning är att

personuppgifter endast får införas i systemet om det finns faktiska bevis

som tyder på att den berörda personen har gjort, gör eller kommer att

göra sig skyldig till grova överträdelser av nationell lagstiftning. En

registrering som endast grundar sig på misstanke om brott är således

inte möjlig. Om en medlemsstat i samband med en utredning har behov

att få reda på om en person också är föremål för utredning i en annan

medlemsstat finns det alltså inte möjlighet att finna denna typ av

uppgifter i TIS.

Av artikel 27 i tullsamarbetskonventionen framgår vidare att

tullmyndigheterna i varje enskilt fall av informationsutbyte skall ta

hänsyn till kraven på utredningssekretess. I detta syfte får en

medlemsstat ställa upp villkor för hur informationen får användas av en

annan medlemsstat till vilken denna information kan lämnas.

6.6.2.2 Gällande rätt

Sekretess

Det finns ett flertal bestämmelser i sekretesslagen som rör sekretess på

tullområdet.

Enligt 9 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) gäller för uppgift om

enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden sekretess i

myndighets verksamhet som avser bestämmande av skatt eller taxering

eller i fastställande av underlag för bestämmande av skatt. Med skatt

avses även tull och annan indirekt skatt. Uppgift hos Tullverket får dock

lämnas ut om det står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde

lider skada eller men. I 9 kap. 2 § samma lag föreskrivs att sekretess

gäller också bl.a. i annan verksamhet som avser tullkontroll. Vidare

gäller enligt 9 kap. 4 § sekretess för uppgift som avser enskilds

personliga eller ekonomiska förhållanden och som kan hänföras till den

enskilde, i sådan särskild verksamhet hos myndighet som avser

framställning av bl.a. statistik. Med enskild avses såväl fysiska som

juridiska personer.

Som huvudregel gäller således sekretess. I 14 kap. 1 § andra meningen

sekretesslagen anges att sekretess inte hindrar ett överlämnande av en

uppgift från en myndighet till en annan om uppgiftsskyldigheten följer

av lag eller förordning. I 14 kap. 3 § (den s.k. generalklausulen) anges att

myndigheter, utöver vad som följer av 1 §, får utväxla uppgifter i

situationer där det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas ut

har företräde framför sekretessintresset. Generalklausulen hindrar i och

för sig inte att utbyte av uppgifter mellan myndigheter sker rutinmässigt

även utan särskild författningsreglering. I sådant fall måste den intresse-

avvägning som skall göras enligt generalklausulen ske på förhand; den

behöver inte göras i varje särskilt ärende. Sekretesslagen bygger

emeller-tid på att rutinmässigt uppgiftsutbyte i regel skall vara

författnings-reglerat.

En sådan reglering finns i tullagen (1994:1550) och tullregisterlagen

(1990:137). 118 § tullagen medger att Tullverket på begäran tillhanda-

håller bl.a. Riksskatteverket, skattemyndighet och Statens jordbruksverk

med uppgifter som förekommer hos Tullverket och som rör import

eller export av varor. Vidare reglerar 7 § tullregisterlagen att uppgifter

ur tullregistret på medium för automatisk databehandling får utlämnas

till vissa myndigheter.

Brottsbekämpande verksamhet

Enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen gäller sekretess för uppgifter som

hänför sig till bl.a. förundersökning i brottmål och i åklagarmyndighets,

polis-myndighets, skattemyndighets, Tullverkets eller Kustbevakningens

verk-samhet med att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om

det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder

motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgifterna röjs.

Med förunder-sökning avses förundersökning enligt rättegångsbalken.

Sekretessen gäller även inom Tullverkets olika verksamhetsområden. En

korrespon-derande sekretessregel till skydd för den enskildes

personliga och ekonomiska förhållanden finns i 9 kap. 17 §

sekretesslagen.

Som huvudregel gäller inte sekretess till skydd för enskild i

förhållande till den enskilde själv enligt 14 kap. 4 § sekretesslagen.

Uppgifter i register som förs enligt lagen (1997:1058) om register i

Tullverkets brottsbekämpande verksamhet utgör dock ett undantag.

Enligt 7 kap. 17 § sekretesslagen gäller absolut sekretess för dessa

register vad avser personuppgifter. Uppgifter om varor, transporter,

företag, brottstrender m.m. kan således enbart omfattas av sekretess i

den mån det kan ske med stöd av 5 kap. 1 § sekretesslagen.

Enligt 5 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen gäller motsvarande

sekretess i annan verksamhet hos Tullverket för att biträda åklagar-

myndighet, polismyndighet, skattemyndighet eller Kustbevakningen med

att uppdaga, utreda eller beivra brott. Härvid åsyftas brottsförebyggande

och brottsbeivrande verksamhet i allmänhet utan anknytning till något

konkret fall. Uppgifter hänförliga till sådan verksamhet kan gälla arbets-

rutiner, spaningsmetoder eller utnyttjande av lokaler, fordon eller viss

utrustning.

Internationellt samarbete

I det internationella samarbetet finns regler i 1 kap. sekretesslagen som

är av betydelse för utlämnande av uppgifter till utländska

tullmyndigheter och mellanfolkliga organisationer. I 3 § tredje stycket

sekretesslagen anges att sekretessbelagda uppgifter endast får lämnas ut

till utländska myndigheter eller mellanfolklig organisation om det finns

stöd för detta i lag eller förordning, eller om uppgifterna i motsvarande

fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det är förenligt med

svenska intressen att uppgiften lämnas ut.

I den gällande lagstiftningen på tullområdet finns det inte någon

sekretessbrytande bestämmelse som särskilt tar sikte på det internatio-

nella tullsamarbetet. Enligt 1 § tullsamarbetslagen skall samtliga

tullsam-arbetsavtal och konventioner som Sverige tillträtt åtföljas av

förordningar som ger stöd för att tillämpa avtalet eller konventionen.

Dessa förord-ningar omfattar även informationsutbyte. Det finns

således i enlighet med 1 kap. 4 § sekretesslagen stöd i förordning för att

lämna ut uppgifter inom ramen för den aktuella överenskommelsen.

Villkor för användande av information

När Sverige erhåller information från myndigheter i en annan stat gäller

sekretesslagens bestämmelser för dessa uppgifter på samma sätt som

för inhemska uppgifter. Uppgifterna från utlandet omfattas således av

samma sekretesskydd som svenska uppgifter. Det kan därför medföra

problem när andra länder ställer upp villkor för användande av

information som inte överensstämmer med de svenska

sekretessreglerna.

1 kap. 4 § tredje stycket sekretesslagen anger att det i lagen

(1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på

brottmåls-området (lagen om internationellt brottmålssamarbete) finns

bestäm-melser som begränsar möjligheten att utnyttja vissa uppgifter

som en svensk myndighet har fått från en främmande stat. 1 § i lagen om

inter-nationellt brottmålssamarbete föreskriver att om en svensk

myndighet har fått upplysningar eller bevismaterial från en främmande

stat och gäller på grund av överenskommelse med den främmande staten

villkor som begränsar möjligheten att utnyttja materialet, skall svenska

myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag

eller annan författning. Detta gäller dock bara uppgifter som skall

användas i underrättelseverksamhet om brott, vid utredning av brott eller

i ett rättsligt förfarande med anledning av brott. Genom en hänvisning i

2 § tullsamarbetslagen äger bestämmelserna i 1 § lagen om

internationellt brottmålssamarbete motsvarande tillämpning.

Bestämmelsen är således tillämplig även beträffande Tullverkets

verksamhet.

Genom den nya lagen om internationellt polisiärt samarbete (prop.

1999/2000:64) har bestämmelsen i de delar den avser det

internationella polissamarbetet förts över till den lagen. Härigenom

uppnås en klarare gränsdragning mellan polisiärt samarbete och rättslig

hjälp i brottmål. Avsikten var således inte att utvidga regelns

tillämpningsområde. Överflyttningen till den nya lagen medförde

följdändringar i 1 kap. 4 § tredje stycket sekretesslagen, som bör

hänvisa till den nya paragrafen, samt tullsamarbetslagen. I den nya lagen

om internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61) införs

en motsvarande regel.

Utredningssekretess

De åtgärder som vidtas i Sverige i en utländsk brottsutredning bör ha lika

starkt sekretesskydd som om åtgärden vidtagits i en svensk förundersök-

ning. Då 5 kap. 1 § sekretesslagen inte är tillämplig i dessa fall anser

regeringen i prop. 1999/2000:61 att detta behov bör tillgodoses genom

att en ny bestämmelse införs i sekretesslagen, 5 kap. 7 §. Denna bestäm-

melse avser sekretess i verksamhet som avser rättslig hjälp på begäran

av annan stat för uppgift som hänför sig till utredning enligt

bestämmelserna om förundersökning i brottmål och angelägenhet som

avser tvångsmedel om det kan antas att den rättsliga hjälpen begärts

under förutsättning att uppgiften inte röjs.

Enligt förslaget till lag om internationellt tullsamarbete får Tullverket

vid misstanke om överträdelse av tullbestämmelse i annan stat vidta

utredning i Sverige på begäran av den andra staten. Tullverket får därvid

vidta åtgärder i samband med utredningen som innefattar inledande av

förundersökning och förhör samt användande av tvångsmedel i enlighet

med bestämmelserna i varusmugglingslagen. Detta utgör således sådan

rättslig hjälp som omfattas av 5 kap. 7 § sekretesslagen. Denna

bestämmelse måste därför anses tillämplig på uppgifter som hänför sig

till utredningar som Tullverket utför på begäran av annan stat enligt lagen

om internationellt tullsamarbete.

Uppgifter som kan lämnas till andra stater

Som tidigare nämnts omfattar tullsamarbetskonventionen uppgifter som

utväxlas utanför tullinformationssystemet, TIS. För uppgifter i TIS är

rådets förordning (EG) nr 515/97 samt den nationella förordningen

(1998:64) om tillämpning av Europeiska unionens tullinformations-

system tillämpliga.

Tullverket har i sin verksamhet tillgång till uppgifter i tre typer av

register som förs inom myndigheten; underrättelse-, analys- och

spaningsregister. I spaningsregistret får uppgifter registreras angående

en person som kan misstänkas ha begått ett brott som Tullverket har

befogenhet att ingripa mot om registreringen är av särskild betydelse för

brottsbekämpningen. I underrättelse- och analysregister får person-

uppgifter registreras i fall det rör sig om misstankar gällande allvarlig

brottslig verksamhet, dvs. verksamhet som omfattar brott för vilket

fängelse i två år eller därutöver är föreskrivet och som Tullverket har

befogenhet att ingripa mot.

Vidare är uppgifter i belastningsregistret och misstankeregistret

tillgängliga för de myndigheter och i den verksamhet för vilka de förs,

dvs. i huvudsak polismyndigheter och Tullverket för att förebygga,

upptäcka och utreda brott och åklagarmyndigheter för beslut om

förundersökning och åtal. Både lagen (1998:620) om

belastningsregister och lagen (1998:621) om misstankeregister

innehåller bestämmelser av innebörd att uppgifter på begäran skall

lämnas ut till bl.a. polismyndighet och Tullverket. När en myndighet

begär uppgifter ur misstankeregistret skall behovs- och

proportionalitetsprinciperna gälla.

Personuppgiftslagen

I personuppgiftslagen (1998:204) genomförs Europaparlamentets och

rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda

personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det

fria flödet av sådana uppgifter. Direktivet är tillämpligt på all behandling

av personuppgifter, med undantag för sådan som faller utanför

gemenskaps-rätten (t.ex. statens verksamhet på straffrättens område).

Den svenska personuppgiftslagen är dock generellt tillämplig och

omfattar även sådant som faller utanför gemenskapsrätten, i den mån det

inte finns särreglering i andra författningar.

Lagen omfattar sådan behandling av personuppgifter som är helt eller

delvis automatiserad. Lagen innehåller bestämmelser om när behandling

av personuppgifter är tillåten och när sådana uppgifter får föras över till

en stat utanför EU. Även vissa grundläggande krav på den som behandlar

personuppgifter regleras, t. ex. att personuppgifter som samlats in för

ett ändamål inte får behandlas för något annat oförenligt ändamål.

Automatiserad behandling av personuppgifter måste i princip anmälas

till en tillsynsmyndighet.

Med behandling av personuppgifter avses varje åtgärd som vidtas

beträffande personuppgifter, exempelvis insamlande, bevarande och

spridande av uppgifter. Det finns inte något krav på att de uppgifter som

behandlas på automatisk väg skall vara strukturerade i ett register eller

liknande. Datoriserad ord- och textbehandling eller liknande av löpande

text som innehåller personuppgifter omfattas därför av lagens bestäm-

melser (prop. 1997/98:44 s. 54).

En personuppgiftsansvarig skall bl.a. se till att personuppgifter

behand-las bara om det är lagligt och alltid behandlas på ett korrekt sätt

och i enlighet med god sed och att personuppgifter samlas in bara för

särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål.

Enligt personuppgiftslagen är det förbjudet för andra än myndigheter

att behandla personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott,

domar i brottmål, straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa

frihetsberövanden. Det finns dock möjlighet att meddela undantag från

detta förbud.

Enligt huvudregeln i 33 § personuppgiftslagen är det förbjudet att till

tredje land föra över personuppgifter som är under behandling om landet

inte har en adekvat nivå för skyddet av personuppgifterna. Förbudet

gäller också överföring av personuppgifter för behandling i tredje land.

När det gäller att avgöra om skyddsnivån är adekvat skall alla

omständigheter kring överföringen beaktas. Särskild vikt skall läggas vid

uppgifternas art, ändamålet med behandlingen, hur länge behandlingen

skall pågå, ursprungslandet, det slutliga bestämmelselandet och de

regler som finns för behandlingen i det tredje landet.

I vissa fall får dock överföring av personuppgifter till tredje land ske

även om det aktuella landet inte har sådan adekvat skyddsnivå som avses

i 33 § personuppgiftslagen. Regeringen får enligt 35 § personuppgifts-

lagen under vissa förutsättningar meddela föreskrifter om undantag från

förbudet i 33 §, bl.a. om det behövs med hänsyn till ett viktigt allmänt

intresse eller om det finns tillräckliga garantier till skydd för de

registrerades rättigheter.

6.6.2.3 Bestämmelser om utbyte av uppgifter

Regeringens förslag: En behörig svensk myndighet får på eget

initiativ eller efter ansökan lämna ut uppgifter till en behörig utländsk

myndighet, under förutsättning att uppgifterna är tillgängliga enligt

svensk lag eller administrativ praxis.

Svenska myndigheter skall ha möjlighet att uppställa villkor för

användningen av upplysningar eller bevismaterial som lämnats ut till

annan stat. De svenska myndigheterna skall på motsvarande sätt följa

de villkor om användning av lämnade uppgifter som andra länder kan

ställa upp.

Personuppgiftslagen skall vara tillämplig på behandling av person-

uppgifter enligt denna lag om inte annat är föreskrivet.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Den föreslagna bestämmelsen som ger svensk behörig

myndighet rätt att föreskriva villkor för hur en utländsk myndighet får

använda upplysningar eller bevismaterial från Sverige saknar dock

motsvarighet i promemorian.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Jönköping, Ekobrottsmyndig-

heten (EBM) och Datainspektionen (DI) anser att det i lagförslaget i

enlighet med artiklarna 25.1 och 27 i tullsamarbetskonventionen bör tas

in en bestämmelse som ger Tullverket rätt att föreskriva villkor för hur

en utländsk myndighet får använda upplysningar eller bevismaterial från

Sverige. Kammarrätten i Jönköping stödjer promemorians förslag att

en uttrycklig bestämmelse avseende utlämnande av sekretessbelagda

uppgifter till utländska myndigheter bör införas. Datainspektionen (DI)

påpekar att såsom den föreslagna lagen är utformad torde det inte endast

vara fråga om utlämnande av uppgifter till utländsk myndighet från

Tullverkets egna verksamhet och egna register, utan det kan också vara

fråga om utlämnande från andra myndigheters register som Tullverket

har åtkomst till. DI och Tullverket förordar att gränserna bör klargöras

bättre och att det tydligt bör framgå vad som avses. t.ex. om polisens

register omfattas. Det bör vidare klarläggas vad som avses med

administrativ praxis. DI påpekar vidare i sitt yttrande att överföringen av

uppgifterna kan utgöra en automatiserad behandling som faller inom

personuppgiftslagens område. DI ifrågasätter om Tullverket med stöd av

personuppgiftslagen och befintlig registerlagstiftning kan utföra den

automatiserade behandling som följer av ett uppgiftsutbyte. Ur

tillämpnings- och effektivitetssynpunkt bör det därför närmare klargöras

vilka uppgifter som kan bli föremål för utlämning och vilka möjligheter

Tullverket har att automatiserat behandla de personuppgifter som

kommer att utväxlas.

Skälen för regeringens förslag

Utbyte av information är en av de viktigaste formerna av internationellt

samarbete och även det mest efterfrågade och använda biståndet som ges

mellan ländernas tullmyndigheter.

Uppgifter som kan lämnas till andra stater

De uppgifter som kan komma ifråga för utbyte inom ramen för den nya

lagen är sådana som respektive behörig myndighet har tillgång till inom

ramen för sin verksamhet. Detta omfattar således både sådana uppgifter

som finns samlade i olika typer av register som myndigheten har tillgång

till enligt lag och andra uppgifter som framkommit om en person eller

ett företag i exempelvis en utredning eller vid kontakter med företag i

myndighetens dagliga arbete.

Uppgifter i belastningsregistret och misstankeregistret får även

lämnas ut till utländska myndigheter eller mellanfolkliga organisationer

om det följer av internationella överenskommelser som Sverige efter

riksdagens godkännande har tillträtt. Även uppgifter ur dessa register kan

således komma ifråga.

Sekretess

Tullverkets och andra brottsbekämpande myndigheters verksamhet är

omgärdade av sträng sekretess. Det finns ett flertal bestämmelser i

sekretesslagen som rör sekretess på tullområdet. För att kunna ha ett

effektivt samarbete med andra myndigheter i Sverige eller med andra

länder krävs således att en sekretessbrytande bestämmelse är tillämplig.

I dagens reglering finns inte någon sekretessbrytande bestämmelse

som särskilt tar sikte på det internationella tullsamarbetet. Däremot har

samtliga tullsamarbetsavtal och konventioner åtföljts av förordningar

som ger stöd för att tillämpa avtalet eller konventionen vilka även

omfattar informationsutbyte. Det stöd, som krävs enligt 1 kap. 3 §

sekretesslagen, för att lämna ut uppgifter inom ramen för

överenskommelsen finns således i förordning.

Istället för att förlita sig till detta något omständliga och

oöverskådliga sätt att reglera det internationella informationsutbytet bör

den nya lagen innehålla en bestämmelse som tillåter Tullverket att vid

ansökan om bistånd från en annan stat lämna ut information till denna

stat. Tullverket får dock inte lämna ut information som inte är tillgänglig

för myndig-heten inom ramen för dess verksamhet. Regeringen föreslår

att en sekre-tessbrytande bestämmelse införs i den nya lagen som

särskilt reglerar det svenska uppgiftslämnandet i det internationella

tullsamarbetet.

När Sverige erhåller information från ett annat land gäller

sekretesslagens bestämmelser för dessa uppgifter på samma sätt som

för inhemska uppgifter. Uppgifterna från utlandet omfattas således av

samma sekretesskydd som svenska uppgifter. I 1 § lagen om

internationellt brottmålssamarbete ges stöd för svenska myndigheter att

följa sådana villkor och begränsningar som en annan stat uppställt

beträffande användandet av de uppgifter som denna stat lämnat till

Sverige. Detta gäller dock bara uppgifter som erhållits för användande i

underrättelse-verksamhet och i brottsutredningar. Denna bestämmelse

avser även Tull-verkets verksamhet.

Bestämmelsen har nu överförts till lagen om internationellt polisiärt

samarbete (prop. 1999/2000:64). I och med lagen om internationell

rättslig hjälp i brottmål kommer dock lagen om internationellt

brottmåls-samarbete att upphöra att gälla (prop. 1999/2000:61).

Många konventioner och avtal innehåller bestämmelser om begräns-

ningar i rätten att använda bevismaterial och annat material som över-

lämnats till annan stat, bl.a. narkotikabrottskonventionen och Schengen-

konventionen. I tullsamarbetskonventionens artikel 27 anges att myndig-

heter skall ta hänsyn till krav på utredningssekretess. Medlemsstaterna

får i detta syfte ställa upp villkor för hur uppgifter som lämnas får

användas av den medlemsstat som tar emot uppgifterna.

En liknande reglering bör även införas i den nya lagen med avseende

på det internationella tullsamarbetet. Regeringen föreslår därför att en

bestämmelse införs i den nya lagen motsvarande den som idag finns i 1

§ lagen om internationellt brottmålssamarbete som ger myndigheterna

möjlighet att följa de villkor om användning av lämnade uppgifter som

andra länder kan ställa upp. Denna paragraf föranleder följdändringar i

1 kap. 4 § sekretesslagen som bör innehålla en hänvisning till lagen om

internationellt tullsamarbete.

En bestämmelse som ger svenska myndigheter möjlighet att på

motsvarande sätt uppställa villkor för användandet av uppgifter som

lämnas ut saknas idag avseende internationellt tullsamarbete. I lagen om

internationell rättslig hjälp har en bestämmelse införts som ger svenska

myndigheter möjlighet att uppställa villkor för uppgifternas användning.

Regeringen föreslår att en motsvarande bestämmelse även bör införas i

lagen om internationellt tullsamarbete.

Paragrafen ger Tullverket eller annan behörig svensk myndighet

möjlighet att förena de uppgifter som lämnas med villkor om

användningsbegränsningar m.m. Bestämmelsen skall, såsom det angivits

i prop. 1999/2000:61, tillämpas restriktivt. Villkor som ställs upp skall

vara nödvändiga. Ett exempel är att de handlingar som överlämnas

innehåller affärshemligheter, vars röjande skulle skada företaget. Om

enskilds rätt berörs bör villkor kunna ställas mer frikostigt. En

begränsande faktor är vidare att några villkor inte får ställas upp om de

strider mot en internationell överenskommelse som gäller mellan

Sverige och den ansökande staten.

Personuppgiftslagen

Den föreslagna lagen skall vara tillämplig på sådant internationellt

tullsamarbete som följer av EG:s förordningar, internationella konven-

tioner, bilaterala samarbetsavtal mellan Sverige och andra länder samt de

avtal som EG har ingått med tredje land på detta område. Lagen är

således inte enbart tillämplig på det straffrättsliga samarbetet inom

tredje pelaren utan även det samarbete som omfattas av

gemenskapsrätten.

Med behandling av personuppgifter avses varje åtgärd som vidtas

beträffande personuppgifter och det finns inte något krav på att de upp-

gifter som behandlas på automatisk väg skall vara strukturerade i ett

register eller liknande. Datoriserad ord- och textbehandling eller

liknande av löpande text som innehåller personuppgifter omfattas därför

av lagens bestämmelser.

Då det måste antas att flertalet ansökningar om bistånd enligt den nya

lagen kommer att göras genom datoriserad ord- eller textbehandling är

personuppgiftslagen tillämplig på det utbyte av uppgifter som Tullverket

och övriga behöriga svenska myndigheter utför, om inte något annat

särskilt stadgas angående denna verksamhet.

Tullsamarbetskonventionen omfattar endast utbyte av uppgifter mellan

EU:s medlemsstater. Den nya lagen är dock även tillämplig på de

bilaterala tullsamarbetsavtal som Sverige eller EG har ingått med länder

utanför EU, t.ex. USA. Samtliga dessa internationella tullsamarbetsavtal

och konventioner beslutas av riksdagen och åtföljs av förordningar som

ger stöd för att tillämpa avtalet eller konventionen. Dessa överens-

kommelser omfattar även utbyte av information, vari ingår överföring av

personuppgifter.

Enligt huvudregeln i 33 § personuppgiftslagen är det förbjudet att till

tredje land föra över personuppgifter som är under behandling om landet

inte har en adekvat nivå för skyddet av personuppgifterna. Förbudet

gäller också överföring av personuppgifter för behandling i tredje land.

I vissa fall får dock överföring av personuppgifter till tredje land ske

även om det aktuella landet inte har sådan adekvat skyddsnivå som avses

i 33 § personuppgiftslagen. Regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer får enligt 35 § andra stycket personuppgiftslagen

meddela föreskrifter om undantag från förbudet i 33 §, om det behövs

med hänsyn till ett viktigt allmänt intresse.

För att kunna uppfylla de åtaganden som Sverige har gjort genom de

olika internationella överenskommelserna med andra länder, måste

överföring av personuppgifter vara möjligt även med länder utanför EU.

Med hänsyn till den betydelse internationellt samarbete mellan

tullmyndigheter har i kampen mot bl.a. den organiserade brottsligheten,

måste utbyte av personuppgifter inom ramen för detta område enligt

regeringens förmenande anses utgöra ett sådant viktigt allmänt intresse

som avses i 35 § andra stycket personuppgiftslagen.

Vidare anger artikel 26 d i EG-direktivet om personuppgifter att

medlemsstaterna skall föreskriva att överföring av personuppgifter till

ett tredje land som inte har en adekvat skyddsnivå i den mening som

avses i artikel 25.2 får ske om överföringen är nödvändig eller bindande

enligt författning av skäl som bl.a. rör viktiga allmänna intressen. I

direktivets ingress, punkten 58, anges att undantag från förbudet skall

under vissa omständigheter kunna medges när skyddet av väsentliga

samhälls-intressen kräver det, till exempel vid internationellt utbyte av

uppgifter mellan skattemyndigheter eller tullmyndigheter.

Regeringen finner mot bakgrund av det anförda att undantag skall

göras från förbudet mot att överföra personuppgifter till tredje land i

enlighet med 35 § andra stycket personuppgiftslagen.

6.6.3 Utredningar om överträdelse av tullbestämmelse

6.6.3.1 Tvångsmedel

Regeringens förslag: Om en åtgärd i samband med utredningar om

överträdelser av tullbestämmelser kräver åklagares eller domstols

beslut enligt smugglingslagen och 23, 27 och 28 kap. rättegångs-

balken, skall ärendet i den delen handläggas enligt bestämmelserna i

lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt

förslaget eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt tullsamarbetslagen får vissa

tvångsmedel tillgripas i utredningar som sker med anledning av en

begäran om bistånd från en annan stat. Därvid tillämpas reglerna i

varusmugglingslagen och rättegångsbalken om förundersökning och

tvångsmedel. Det finns dock betydande begränsningar uppsatta. För det

första får tvångsmedel endast vidtas i utredningssyfte. Anledning till

denna begränsning är ändamålet bakom de internationella avtal som

lagen avser att genomföra. Tullsamarbetslagen uppställer ett uttryckligt

förbud mot att använda tvångsmedel om syftet är att möjliggöra

förverkanden. Som exempel på åtgärder som förbjuds härigenom kan

nämnas tulltjänstemans m.fl. rätt enligt 15 § första stycket varu-

smugglingslagen att beslagta egendom och rätt enligt 18 § samma lag att

utan förordnande företa husrannsakan (prop. 1963:117 s. 25).

Vidare får inte de bestämmelser om tvångsmedel som förutsätter att

någon kan misstänkas för det brott utredningen avser tillämpas. Således

är det inte tillåtet att tillgripa frihetsberövanden i form av gripande,

kvarhållande för fortsatt förhör, anhållande, häktning eller reseförbud.

Inte heller får egendom beläggas med kvarstad eller skingringsförbud.

Däremot är det tillåtet att inleda en förundersökning enligt 13 §

varusmugglingslagen, som dock skall övertas av åklagare om det är

påkallat av särskilda skäl. Likaså är det tillåtet att hålla förhör, i

förekommande fall efter hämtning (a.a. s. 22 och 25).

I tullsamarbetskonventionens artikel 8 fastställs de allmänna principer

som skall gälla för att ge ömsesidigt bistånd. De innebär att

myndigheterna i samarbetet skall handla på samma sätt som i egna eller

nationella ärenden och att myndigheten i samarbetet skall utnyttja alla

lagliga befogenheter den har till sitt förfogande enligt nationell lag-

stiftning för att tillmötesgå den andra statens ansökan. Konventionens

krav på likabehandling gäller i förhållande till andra medlemsstater inom

EU. Det är tveksamt om dagens begränsning, att bestämmelser som

förutsätter misstanke mot någon inte får tillämpas, kan behållas med

hänsyn till konventionens krav på likabehandling. Denna begränsning

innebär bl.a. att husrannsakan i syfte att söka efter föremål kan ske

endast om synnerlig anledning förekommer att föremål skall påträffas

som har betydelse för utredning av brottet (28 kap. 1 § andra stycket

RB).

Riksdagen har nyligen beslutat om en ny lag om internationell rättslig

hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61). I lagen ges enhetliga regler

under vilka förutsättningar svenska åklagare och domstolar kan lämna

rättslig hjälp med olika slags åtgärder. Regleringen knyter an till vad

som gäller för att motsvarande åtgärder skall få vidtas i en svensk

förundersökning eller rättegång. Det betyder att åtgärderna vidtas under

samma förutsätt-ningar som i en svensk förundersökning eller rättegång.

Rättslig hjälp enligt lagen omfattar bl.a. kvarstad, beslag och

husrannsakan och hemlig teleavlyssning. Vid tvångsmedelsanvändning

krävs att den gärning som ansökan avser skall vara straffbar också enligt

svensk rätt (s.k. dubbel straffbarhet). I fråga om beslag och husrannsakan

i utredningssyfte gäller sedan gammalt en särskild reglering i

förhållande till de nordiska staterna. Denna utvidgas till att gälla i

förhållande till samtliga EU-medlemsstater. I fråga om förfarandet skall

normalt samma regler tillämpas som när motsvarande åtgärder vidtas i

ett svenskt förfarande. Härigenom blir de krav som enligt svensk rätt

ställs på att brottet är av viss svårhet tillämpliga för att den begärda

åtgärden skall kunna vidtas.

De regler som gäller generellt för det straffrättsliga samarbetet bör

även tillämpas vid utredning av brott om tullbestämmelser. I enlighet

med vad som föreslagits i promemorian bör därför lagen om inter-

nationell rättslig hjälp tillämpas om en åtgärd i samband med utredning

om överträdelser av tullbestämmelser kräver åklagares eller domstols

beslut. Genom att utforma bestämmelsen så att ansökan i den delen

skall handläggas enligt lagen om internationell rättslig hjälp kan bistånd

med tvångsmedel och andra tvångsåtgärder lämnas oavsett hur ansökan

formellt har initierats. Någon särskild bestämmelse, som föreslagits i

promemorian, om att åklagaren kan besluta om enligt vilken ordning

som ansökan skall lämnas in behövs därför inte. Utformningen av

bestämmelsen överensstämmer också med artikel 3 i tullsamarbets-

konventionen. I artikeln ges en rättslig myndighet som genomför eller

leder en brottsutredning möjlighet att avgöra om den skall tillämpa

bestämmelserna i denna konvention eller bestämmelser om ömsesidig

rättslig hjälp i brottmål.

Lagrådet har påpekat att det i 2 kap. 4 § i lagen om internationell

rättslig hjälp i brottmål visserligen finns bestämmelser om vad en

ansökan skall innehålla, men att de inte stämmer överens med vad som

gäller om en ansökan enligt det nu remitterade förslaget. Behövliga

kompletteringar kan emellertid begäras enligt vad som föreskrivs för

ofullständiga ansökningar om internationell hjälp i brottmål. Lagrådet

menar dock att i ett sammanhang bör förfarandet kunna fortsätta från

Tullverket eller annan behörig myndighet till åklagaren utan det dröjsmål

som kompletteringar skulle föranleda. Har ett beslag gjorts av någon

annan än undersökningsledaren eller åklagaren och har denne inte

beslutat beslaget, vilken situationen regelmässigt torde vara i

förevarande sammanhang, skall enligt 27 kap. 4 § tredje stycket

rättegångsbalken anmälan skyndsamt göras hos honom, som

 omedelbart skall pröva om beslaget skall bestå. Av rättssäkerhetsskäl

måste enligt Lagrådets mening en överprövning av beslaget kunna ske på

grundval av den ansökan som ligger till grund för tullsamarbetet.

Lagrådet förordar att i paragrafen införs en ny andra mening av

förslagsvis följande lydelse: Har beslag verkställts i samband med

utredningen tillämpas dock först 27 kap. 4 § tredje stycket

rättegångsbalken . Regeringen delar Lagrådets bedömning i denna fråga.

Genom regleringen försvinner även begränsningen i 2 § tullsamarbets-

lagen om att åtgärder som kräver misstanke mot en person inte får

vidtas, vilken JO ansett vara svårtolkad (jfr. avsnitt 5.4). En sådan

reglering överensstämmer dessutom bättre med konventionsåtagandet

om lika-behandling. Tillämpningsområdet avseende tvångsmedel i

internationella ärenden ökar därmed och Tullverket och rättsväsendet

kan bistå brotts-utredande myndigheter i andra länder med

tvångsåtgärder under samma villkor som i en motsvarande svensk

situation.

Av bestämmelsens syfte att bistå med utredningar vid överträdelser av

tullbestämmelser följer att åtgärder endast får vidtas i utredningssyfte.

Liksom tidigare kan på grund av brott förverkade föremål t.ex. inte tas i

beslag. Detta bör liksom tidigare framgå av bestämmelsens ordalydelse.

Tullsamarbetskonventionen förutsätter vidare att man kan tillgripa

vissa tvångsmedel i det gränsöverskridande samarbetet. Vid förföljande

över gräns kan det även bli aktuellt med frihetsberövande, vilket närmare

kommer att beröras i avsnitt 8. Dessa situationer avviker dock från

sedvanliga tullsamarbetsutredningar eftersom det är fråga om allvarliga

brott där någon tas på bar gärning.

Lagrådet har påpekat vikten av att det tydligt framgår att tvångs-

åtgärder får vidtas endast om det brott som utreds också motsvarar ett

brott enligt svensk rätt. Lagrådet påpekar även att i 2 kap. 2 § lagen om

internationell rättslig hjälp i brottmål regleras frågan om kravet på

dubbel straffbarhet. Lagrådet menar att denna fråga skulle kunna

uppkomma även i förevarande sammanhang om en gärning motsvarar

brott enligt svensk lag men i det anmodande landet endast kan föranleda

admini-strativa sanktioner. Svensk myndighet bör därvid vara förhindrad

att använda tvångsmedel. Lagrådet anser därför att det av

rättssäkerhetsskäl är önskvärt att frågan regleras uttryckligen i lagtexten

och hemställer att ämnet övervägs under det fortsatta arbetet.

Enligt bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i

brottmål kan rättslig hjälp ges med bl.a. tvångsmedel. Lagen är tillämplig

om en annan stat ansöker om rättslig hjälp vid utredning om eller

lagföring för brott (1 kap. 3 §). Det är alltså ett grundläggande krav för

rättslig hjälp att gärningen i den ansökande staten utgör ett brott. I lagen

om internationell rättslig hjälp i brottmål finns det möjligheter, om det

framgår av en internationell överenskommelse som är bindande för

Sverige, att bistå även om gärningen beivras genom ett administrativt

förfarande i den ansökande staten (1 kap. 5 §). De närmare

förutsättningarna för att Sverige skall kunna ge hjälp i sådana fall

framgår av den internationella överenskommelsen. Regeringen delar

Lagrådets uppfattning att ett grundläggande krav för att tvångsmedel

skall få användas inom ramen för tullsamarbete måste vara att gärningen

i fråga utgör ett brott i såväl den ansökande staten som i Sverige. Enligt

regeringens mening bör detta framgå av lagtexten på så sätt att det anges

att tvångsåtgärder får vidtas endast i samband med en utredning av brott

som också motsvarar brott enligt svensk lag.

6.6.3.2 Behörig domstol

Regeringens förslag: Laga domstol i frågor som rör utredning om

överträdelse av tullbestämmelse vid tillämpning av denna lag är rätten

på den ort där den svenska utredningen påbörjades.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med

regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har lämnat förslaget

utan erinran. Kammarrätten i Jönköping har förordat att det i lagtexten

bör anges att med laga domstol avses endast tingsrätten.

Skälen för regeringens förslag: De ordinära forumreglerna styrs av

var brottet har begåtts, var den brottsmisstänkte befinner sig m.m.

Eftersom brottet eller överträdelsen inte kommer att leda till åtal eller

rättegång här i Sverige kan inte dessa bestämmelser tillämpas vid utred-

ningar avseende internationellt tullsamarbete. Istället föreskriver

tullsam-arbetslagen att platsen för utredningens bedrivande styr över

vilken domstol som är behörig att fatta eventuella beslut under

utredningen. Den nya lagen bör därför också innehålla en särskild

forumregel, vilken dock både tar sikte på administrativt och

straffrättsligt samarbete vad avser utredningar om överträdelser av

tullbestämmelser.

I motsats till vad Kammarrätten i Jönköping anser, kan både allmän

domstol och förvaltningsdomstol komma ifråga då den nya lagen är

tillämplig både på administrativt och straffrättsligt samarbete. Bland

annat kan tvångsåtgärder i samband med revision prövas av länsrätt i

enlighet med lag (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattnings-

ärenden, liksom betalningssäkring enligt lag (1978:880) om betalnings-

säkring för skatter, tullar och avgifter. Straffrättsliga frågor inom ramen

för förundersökningar, t.ex. tvångsåtgärder, prövas däremot av tingsrätt.

6.6.4 Delgivning

Regeringens förslag: Behörig svensk myndighet kan delge en

handling i ett ärende om utländsk utredning i enlighet med reglerna i

delgivningslagen. På motsvarande sätt kan en behörig svensk

myndighet begära delgivning av handling i en annan stat.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Tullsamarbetskonventionen anger i

artikel 13 att en begäran om bistånd kan avse delgivning av handlingar.

Det föreskrivs att den anmodade myndigheten skall delge adressaten

beslut eller instrument som kommer från behöriga myndigheter i den

begärande medlemsstaten och som rör tillämpning av denna konvention.

Delgivningen skall utföras i enlighet med de nationella bestämmelserna

i den anmodade medlemsstaten.

Bistånd med delgivning av handlingar är ett traditionellt inslag i de

flesta internationella överenskommelser. Vilka handlingar som kan

delges framgår av respektive överenskommelse. Gällande bestämmelser

föreskriver att delgivning kan ske enligt delgivningslagens

bestämmelser. Någon ändring avseende dessa regler förefaller inte vara

nödvändigt utan det föreslås att de tas in i den nya lagen.

6.6.5 Särskild bevakning

Regeringens bedömning: Bestämmelserna om särskild bevakning

ryms redan inom ramen för de befogenheter som behöriga myndig-

heter har. Det krävs därför inte någon ytterligare reglering i lag.

Promemorians förslag: I promemorian presenterades ett förslag

som innebär att det i lag närmare skall regleras hur särskild bevakning

får ske.

Skälen för regeringens bedömning: Artikel 11 i tullsamarbets-

konventionen reglerar att den anmodade myndigheten på begäran av en

annan stat, skall utföra en särskild bevakning av en person som skäligen

kan antas ha gjort sig skyldig till, gör sig skyldig till eller genomför

förberedelser för att göra sig skyldig till överträdelser av tull-

bestämmelser. Likaså skall den anmodade myndigheten på begäran

bevaka de platser, transportmedel och varor som har samband med

verksamheter som kan stå i strid med tullbestämmelser.

Denna bestämmelse kompletteras av artikel 16 som anger att om det

bidrar till att förhindra, upptäcka och beivra överträdelser i en annan

medlemsstat, skall varje medlemsstats behöriga myndigheter i

möjligaste mån bedriva sådan verksamhet som anges i artikel 11 och till

den andra staten överlämna de uppgifter som de förfogar över som

gäller aktiviteter som har samband med en planerad eller begången

överträdelse.

Bestämmelser om bevakning finns även i rådsförordningen (EG) nr

515/97 och vissa bilaterala tullsamarbetsavtal. Det har i dessa fall gjorts

den bedömningen att bestämmelserna är att anse som sådan spaning och

undersökning som inte innefattar tvångsmedel och som Tullverket och

övriga behöriga myndigheter redan i dag har befogenhet att utföra, såväl

nationellt som inom ramen för det internationella tullsamarbetet.

Enligt regeringens bedömning krävs det därför inte någon ytterligare

reglering i lag vad avser tullsamarbetskonventionens motsvarande

bestämmelser om särskild bevakning.

7 De nya formerna av tullsamarbete

De traditionella formerna av samarbete i tullärenden och brottsutredning

utgörs av informationsutbyte, antingen på begäran av annan stat eller på

eget initiativ, utredning för annan stats räkning och delgivning av hand-

lingar. I brottsutredningsärenden förekommer även spaning eller över-

vakning som en form av tullsamarbete. Härom finns redan nationella

regler.

Tullsamarbetskonventionen innehåller emellertid mer långtgående

former av tullsamarbete, nämligen gränsöverskridande operativt samar-

bete. De särskilda samarbetsformer som behandlas är

gränsöverskridande förföljande och övervakning (artiklarna 20 och 21),

kontrollerade leveranser (artikel 22), hemliga utredningar (artikel 23)

och användning av gemensamma specialutredningsgrupper (artikel 24).

Några av samarbetsformerna inbegriper möjligheter för tjänstemän att

delta i verksamhet på en annan medlemsstats territorium i syfte att

utreda gränsöverskridande brottslighet. Medlemsstaterna har avseende

vissa av dessa samarbetsmetoder möjlighet att avge en förklaring att de

inte avser att tillämpa metoden i fråga. Dessa förklaringar får när som

helst återkallas.

I tullsamarbetskonventionens artikel 30 regleras att skyldigheter som

följer av andra överenskommelser som omfattar de särskilda samarbets-

former som beskrivits ovan, i synnerhet de bestämmelser i Schengen-

konventionen som avser ett förstärkt samarbete, inte skall beröras av

den här konventionen. Detta innebär att medlemsstater som har tillträtt

Schengenkonventionen inte kan avsäga sig mer bindande skyldigheter

enligt den konventionen genom att underteckna mindre bindande

skyldigheter enligt tullsamarbetskonventionen.

7.1 Principer för gränsöverskridande samarbete

7.1.1 Tullsamarbetskonventionen

Tullsamarbetskonventionen innehåller ett flertal bestämmelser som

syftar till att i vissa situationer ge tjänstemän från andra medlemsstater

samma status som inhemska tjänstemän.

Artikel 19 i tullsamarbetskonventionen föreskriver att medlems-

staternas tullförvaltningar skall medverka i gränsöverskridande

samarbete och ge varandra nödvändigt personal- och planeringsstöd. De

särskilda gränsöverskridande åtgärderna får i enlighet med artikel 19.2

bara vidtas för att förhindra, utreda eller åtala vissa angivna brott. Dessa

brott är olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, vapen,

ammunition, sprängämnen, kulturföremål, farligt och giftigt avfall,

kärnmaterial eller material eller utrustning avsedda för framställning av

kärnvapen, biologiska och/eller kemiska vapen (varor belagda med

förbud), handel med ämnen som finns upptagna i listorna I och II i

Förenta Nationernas konvention om bekämpande av illegal handel med

narkotika och psykotropa ämnen och som är avsedda för illegal

framställning av narkotika (prekursorer), olaglig gränsöverskridande

handel med skattepliktiga varor för att undgå skatt eller obehörigt

erhålla statligt stöd i samband med import eller export av varor, i de fall

där omfattningen av handeln kan medföra en avsevärd belastning för

Europeiska gemen-skapens eller för medlemsstaternas budgetar, annan

handel med varor som är förbjuden enligt gemenskapens eller nationella

tullbestämmelser.

Det är de centrala samordningsenheterna inom varje stats tullmyndig-

het som på nationell nivå skall ha ansvaret för samordning och planering

av gränsöverskridande aktiviteter.

Medlemsstaterna är inte skyldiga att delta i gränsöverskridande

samarbetsåtgärder om den begärda åtgärden inte är tillåten eller

föreskriven i det anmodade landets nationella lagstiftning. Myndigheten

har då rätt att vägra att samarbeta. Om så föreskrivs i nationell rätt skall

godkännande av de planerade åtgärderna inhämtas hos rättsliga

myndigheter. Eventuella villkor för godkännande skall uppfyllas av de

deltagande myndigheterna under utredningens gång.

Vid gränsöverskridande aktiviteter skall tjänstemän från andra

medlemsstater behandlas på samma sätt som motsvarande nationella

tjänstemän när det gäller överträdelser som de är offer för eller gör sig

skyldiga till. I enlighet med detta skall skador som orsakas av utländska

tjänstemän behandlas på samma sätt som om nationella tjänstemän hade

orsakat dem. Det finns även bestämmelser för hur skadeståndsanspråk

skall hanteras mellan staterna. Vidare föreskrivs att uppgifter som

inhämtats på annat lands territorium får användas som bevismedel, under

iakttagande av de villkor som uppställts i den medlemsstat där

uppgifterna inhämtades.

Därutöver innehåller tullsamarbetskonventionen vissa allmänna

restrik-tioner och ordningsregler avseende de olika formerna av

gränsöver-skridande tullsamarbete.

Tjänstemän som agerar på annan stats territorium skall enligt artikel 7

alltid kunna styrka sin identitet och officiella tjänsteställning. Enligt

artikel 23, som avser hemliga utredningar, är det dock möjligt för en

tjänsteman att befinna sig på en annan medlemsstats territorium under

antagen identitet. Utländska tjänstemän skall vidare alltid följa lagarna i

det land på vars territorium de opererar liksom de instruktioner som

landets behöriga myndigheter ger dem.

Utländska tjänstemän får inte bereda sig tillträde till privatbostäder

eller platser som inte är allmänna. Tjänstevapen får medtas såvida inte

den anmodade staten avgivit en förklaring att vapen aldrig får föras in på

dess territorium eller annat uttryckligen beslutats av denna stat. Vid de

tillfällen som tjänstemän från andra medlemsstater tillåts bära sina

tjänstevapen får de användas endast i nödvärnssituationer.

Enligt artikel 19.3 kan en medlemsstat avvisa en begäran från en annan

medlemsstat om den åtgärd som efterfrågas inte omfattas av eller

strider mot dess nationella lagstiftning. Är en arbets- eller

undersökningsmetod inte tillåten i den anmodade staten är det alltså

möjligt att vägra samarbeta i det fallet.

7.1.2 Gällande rätt

Svenska tull-, polis- och kustbevakningstjänstemän i Sverige har

befogenhet både att övervaka misstänkta brottslingar och att följa efter

och gripa misstänkta eller dömda brottslingar respektive att omhänderta

personer i vissa fall. Däremot finns inga bestämmelser som ger

utländska behöriga tjänstemän möjlighet att utföra dessa åtgärder i

Sverige.

7.1.3 Rätt för utländska tjänstemän att utöva myndighet

Regeringens förslag: Utländska tjänstemän skall i samband med

gränsöverskridande tullsamarbete ha rätt att utöva myndighet på

svenskt territorium.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har lämnat

förslaget utan erinran. Ekobrottsmyndigheten (EBM) har påpekat att

någon begränsning med avseende på gärningstyper inte har gjorts i

lagförslaget. Promemorian innehåller inte heller någon närmare analys

av i vilken utsträckning gränsöverskridande samarbete skall vara tillåtet,

varför EBM anser det vara svårt att bedöma om det finns behov av

gränsöverskridande samarbete i den utsträckning som lagförslaget ger

utrymme för.

Skälen för regeringens förslag: För att Sverige, under förbehåll för

ratifikation av tullsamarbetskonventionen, skall kunna uppfylla sina

åtaganden att låta utländska tjänstemän utföra de åtgärder som följer av

bestämmelserna i tullsamarbetskonventionen såvitt gäller gränsöver-

skridande samarbete i form av övervakning och förföljande, som kan

komma att innefatta myndighetsutövning, krävs lagreglering. Det krävs

också lagreglering för att de utländska tjänstemännen i de avseenden

som anges i konventionen skall likställas med svenska tjänstemän, t.ex.

vad gäller straffrättsligt ansvar och skydd samt skadeståndsfrågor.

Regeringen anser, på samma sätt som avseende internationellt

polisiärt samarbete (prop. 1999/2000:64 s. 83-84), att det inte är

lämpligt att i berörda avseenden likställa utländska tjänstemän med

svenska genom att utsträcka vissa regler i t.ex. rättegångsbalken till att

gälla även utländska tjänstemän. Regeringen anser i stället att det är mer

ändamålsenligt att använda en specialreglering och meddela reglerna om

det operativa gränsöverskridande tullsamarbetet i en särskild lag.

Förutsättningarna för när gränsöverskridande övervakning respektive

gränsöverskridande förföljande får äga rum regleras noggrant i tullsam-

arbetskonventionen.

Den nya lagen bör således reglera förutsättningarna för det

gränsöverskridande samarbetet och utformas med tullsamarbetskonven-

tionen som utgångspunkt. Som Ekobrottsmyndigheten har påpekat finns

det enligt konventionen en begränsning av det gränsöverskridande

samarbetet med avseende på gärningstyper i artikel 19.2 i tullsamarbets-

konventionen.

Det lagförslag som presenterades i lagrådsremissen innebar att en

hänvisning gjordes direkt till konventionsbestämmelsen. Som skäl

anfördes vissa omständigheter som talar emot en uppräkning av de

aktuella brotten i lagtexten, bl.a. artikelns karaktär då de brott som anges

inte har någon direkt motsvarighet i svensk strafflagstiftning samt att

lagen skall lämna utrymme för gränsöverskridande samarbete även enligt

andra internationella överenskommelser än tullsamarbetskonventionen.

Lagrådet påpekar att en läsare för att förstå föreskrifternas räckvidd

och innebörd måste ha tillgång till konventionstexten, vilken finns i

publikationer som knappast är allmänt tillgängliga ens hos myndigheter.

Lagrådet framhåller vidare att föreskrifterna är av central betydelse i

fråga om utländska tjänstemäns rätt att övervaka respektive förfölja

gärningsmän på svenskt territorium och bör därför i görligaste mån vara

formulerade så att förutsättningarnas hela innebörd framgår direkt av

lagtexten. Det förhållandet att vissa av de brott som anges i

konventionen inte har någon direkt motsvarighet i svensk

strafflagstiftning är inte skäl nog att i föreskrifterna endast ta in en

hänvisning till artikeln i konven-tionen. Redan den åtgärden att

uppräkningen i artikeln kom att ingå i den svenska lagtexten skulle enligt

Lagrådet underlätta för rättstillämparen och annan läsare att förstå

innebörden av de föreslagna föreskrifterna.

Alla för Sverige bindande internationella överenskommelser som har

ingåtts av regeringen skall publiceras i Sveriges internationella överens-

kommelser (SÖ). Det framgår av förordningen (1990:1070) om publi-

cering av Sveriges internationella överenskommelser m.m. Svenska

myndigheter skall ha tillgång till bestämmelser som de har att tillämpa.

Myndigheter bör därför prenumerera på SÖ när det är nödvändigt för att

de skall ha tillgång till relevanta bestämmelser. Det kan framhållas att

prenumeration på SÖ är kostnadsfri.

Det förhållandet att tillgängligheten till SÖ kan brista hos vissa

myndigheter som har att tillämpa svensk lag är därför enligt regeringens

uppfattning inte i sig skäl att överge tekniken att i lagtext hänvisa till

konventioner och andra internationella åtaganden. Med beaktande av den

knappa tid som ofta kommer att stå till buds för svenska myndigheter

som har att ta ställning till om en gränsöverskridande övervakning som

har inletts utan föregående samtycke skall avbrytas, eller vilka instruk-

tioner som skall lämnas, bör dock förutsättningarna i största möjliga

mån framgå direkt av lagtexten. Regeringen finner därför skäl att i detta

fall tillmötesgå Lagrådet. Uppräkningen bör därför ingå i lagtexten på

det sätt som Lagrådet har föreslagit.

Bestämmelserna för gränsöverskridande övervakning respektive

gräns-överskridande förföljande bör meddelas i skilda lagrum.

Överlämnande av myndighetsutövning

En fråga när det gäller det operativa internationella tullsamarbetet är i

vilken utsträckning andra staters tjänstemän kan komma att ägna sig åt

myndighetsutövning i Sverige i samband med gränsöverskridande över-

vakning och förföljande i enlighet med artiklarna 20 och 21 i tullsam-

arbetskonventionen.

All tjänsteutövning av myndighetspersoner är inte samtidigt myndig-

hetsutövning. Med myndighetsutövning brukar avses beslut eller andra

åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets maktbefogenheter.

Åtgärderna skall komma till stånd och få sina rättsverkningar mot den

enskilde i kraft av offentligrättsliga regler. En åtgärd skall vidare

beslutas ensidigt av det allmännas företrädare och av ett rättssubjekt

som intar en monopolställning på så sätt att ingen enskild kan vidta

samma åtgärd med motsvarande verkan.

Syftet med gränsöverskridande förföljande av en person är att denne

skall berövas friheten, antingen av de förföljande tjänstemännen eller av

den mottagande statens tjänstemän. Ett frihetsberövande är en åtgärd

som innebär myndighetsutövning.

De olika typer av tvångsåtgärder som de utländska tjänstemännen

förutsätts ha rätt att vidta på svenskt territorium sammanfaller i stort sett

med de befogenheter som enligt 24 kap. 7 § RB tillkommer var och en

som påträffar en brottsling på bar gärning. Det kan emellertid knappast

hävdas att en tulltjänsteman i tjänsten omfattas av den regeln. Det torde

därför stå klart att gränsöverskridande förföljande enligt artikel 20 i

tullsamarbetskonventionen kan innefatta myndighetsutövning här i

landet. Övervägande skäl talar enligt regeringens mening för att också

gränsöverskridande övervakning kan komma att innefatta myndighets-

utövning, då åtgärden kan ses som ett uttryck för samhällets makt-

befogenheter som kommer till stånd genom offentligrättsliga regler.

Detta utvecklas närmare i prop. 1999/2000:64 s. 93-94 avseende

internationellt polisiärt samarbete.

Vissa av föreskrifterna i förslagen innebär att myndighetsutövning

överlåts till annan stat. Detta gäller bl.a. vissa föreskrifter rörande gräns-

överskridande förföljande. Lagrådet erinrar om att bestämmelserna i

10 kap. 5 § fjärde stycket regeringsformen gäller beträffande sådant

över-låtande av myndighetsutövning.

7.2 Gränsöverskridande övervakning

7.2.1 Tullsamarbetskonventionens regler

Gränsöverskridande övervakning regleras i artikel 21 i tullsamarbets-

konventionen. Härmed avses den situation där en stats tullmyndighet i

sitt eget land som ett led i en pågående utredning om brott övervakar en

person som är skäligen misstänkt för ett brott av viss svårhetsgrad, vilka

anges i artikel 19.2 i konventionen (räknas upp i avsnitt 7.1.1), och den

personen beger sig in på en annan stats territorium (mottagande stat).

Under de förutsättningar som anges i tullsamarbetskonventionen får de

tjänstemän som utför övervakningen fortsätta denna även på den

mottagande statens territorium.

Huvudregeln är att myndigheten som övervakar den misstänkte skall

inhämta tillstånd av den mottagande medlemsstaten innan bevakningen

fortsätter in på dess territorium, eller ansöka om bistånd med

övervakningen på sedvanligt sätt i enlighet med artikel 9. Den

mottagande staten kan när som helst begära att operationen skall

upphöra.

Om situationen blir särskilt brådskande eller tar en oväntad vändning

får övervakning fortsätta över gränsen till mottagande stat även utan

föregående tillstånd eller samtycke. I sådana fall skall den mottagande

statens myndigheter kontaktas senast i samband med gränsöverskridan-

det. Om tillstånd inte ges till övervakningen inom fem timmar skall

åtgärden avbrytas.

Det finns inga geografiska begränsningar avseende gränsöverskridande

övervakning, som således kan ske vid överskridande av alla typer av

gräns.

7.2.2 Tullsamarbetsavtalen

Gränstullsamarbetsavtalen med Finland och Norge är de enda avtal som

förutom tullsamarbetskonventionen innehåller bestämmelser där

utländska tulltjänstemän ges befogenheter på svenskt territorium. Det

förutsätts där att de utländska myndigheterna skall rapportera till och på

begäran inställa sig personligen hos behöriga myndigheter i den stat på

vars område övervakningen har skett. Övervakande utländska tjänstemän

får dock inte vidta några tvångsåtgärder gentemot den person som de

övervakar.

7.2.3 Regel om gränsöverskridande övervakning införs

Regeringens förslag: Det skall vara tillåtet för utländska tjänstemän

att under vissa förutsättningar utföra övervakning av misstänkta

brottslingar på svenskt territorium.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan

erinran. Riksåklagaren (RÅ) och Ekobrottsmyndigheten (EBM) ifråga-

sätter hur man skall förhindra att övervakningsåtgärden kolliderar med

en pågående förundersökning i Sverige och vem som skall ha tillgång till

det material som framkommer under övervakningen, liksom hur de

myndigheter som bedriver den svenska utredningen skall informeras om

övervakningsåtgärden och vilka synpunkter som myndigheten därvid har

möjlighet att anlägga på åtgärdens genomförande eller utformning.

Skälen för regeringens förslag: Övervakning är en metod som de

svenska myndigheterna använder både i gränskontrollverksamheten och

under förundersökning som rör varusmuggling. Tullverket och, såvitt

avser sjötrafiken Kustbevakningen, förutsätts därför medverka i sådant

tullsamarbete om inte Sverige uttryckligen förklarar sig inte vilja

tillämpa artikel 21 om gränsöverskridande övervakning.

Redan idag är övervakning en etablerad tullsamarbetsmetod. Det nya

momentet är att sådan övervakning inte nödvändigtvis behöver avbrytas

vid gränsen utan att tjänstemän från andra länder under vissa

förutsättningar får fortsätta in på svenskt territorium och svenska

tjänstemän får fortsätta in på andra länders territorium.

Denna samarbetsform har inte några inslag av tvångsåtgärder riktade

mot person eller egendom. Däremot kan gränsöverskridande

övervakning komma att innefatta myndighetsutövning av utländska

tjänstemän på svenskt territorium. Sverige har dock under

förhandlingarna inte sett några svårigheter med att acceptera denna

samarbetsform.

Schengenkonventionen innehåller en liknande reglering avseende det

polisiära samarbetet i artikel 40. Övervägande skäl talar för att

nationella lagregler införs som avspeglar regleringen i

tullsamarbetskonventionen och Schengenkonventionen om

gränsöverskridande övervakning.

I den nya lagen anges under vilka förutsättningar gränsöverskridande

övervakning får äga rum. Huvudregeln är att samtycke krävs från svensk

myndighet. Övervakningen skall genast upphöra om en svensk myndig-

het begär det, eller om samtycke inte har lämnats inom fem timmar från

gränsöverskridandet.

Riksåklagaren (RÅ) och Ekobrottsmyndigheten (EBM) har ifrågasatt

hur det skall förhindras att övervakningsåtgärden kolliderar med en

pågående förundersökning i Sverige och vem som skall ha tillgång till

det material som framkommer under övervakningen, liksom hur de

myndig-heter som bedriver den svenska utredningen skall informeras

om övervakningsåtgärden och vilka synpunkter som myndigheten därvid

har möjlighet att anlägga på åtgärdens genomförande eller utformning.

I anslutning till en ansökan om gränsöverskridande övervakning skall

samordningsenheten vid Tullverket genom kontroll i misstankeregistret

förvissa sig om att den begärda övervakningen inte riskerar att skada en

pågående svensk förundersökning. I de fall det kan finnas risk för det,

skall Tullverket samråda med den svenska förundersökningsledaren

innan samtycke lämnas.

7.3 Gränsöverskridande förföljande

7.3.1 Tullsamarbetskonventionens regler

Gränsöverskridande förföljande regleras i tullsamarbetskonventionens

artikel 20. Denna samarbetsmetod är förknippad med mer långtgående

befogenheter för de utländska tjänstemännen än gränsöverskridande

övervakning, då de i vissa situationer har rätt att tillgripa tvångsåtgärder.

Om en person upptäcks på bar gärning i färd med att begå ett brott och

sedan försöker fly till en annan stat skall förföljande tjänstemän ha rätt

att fortsätta förföljandet över gränsen och gripa personen. Det

huvudsakliga syftet med förföljandet skall vara att säkerställa ett

utlämningsförfarande till den stat varifrån förföljandet påbörjades.

Huvudregeln är att den mottagande staten skall lämna sitt samtycke till

förföljandet. Dock får det ske utan samtycke om de förföljande

tjänstemännen inte hinner eller inte kan inhämta föregående samtycke.

Gränsöverskridande förföljande får även ske om behöriga myndigheter i

den mottagande staten inte har kunnat bege sig till platsen i tid för att ta

upp förföljandet. Senast när de förföljande tjänstemännen passerar

gränsen skall de kontakta de behöriga myndigheterna i den stat på vars

territorium förföljelsen skall äga rum. Förföljandet skall genast upphöra

om den mottagande staten begär det. Medlemsstaterna skall enligt

artikel 20.1 underrätta depositarien om vilka tjänstemän denna

bestämmelse skall vara tillämplig på.

Till skillnad mot gränsöverskridande övervakning får gränsöver-

skridande förföljande bara ske om en person tas på bar gärning i färd

med att begå ett brott som sägs i artikel 19.2 i

tullsamarbetskonventionen och som kan föranleda utlämning (räknas upp

i avsnitt 7.1.1), eller för medhjälp till ett sådant brott. Detta innebär att

förföljande in på svenskt territorium endast får ske om det är fråga om

ett brott varpå fängelse i mer än ett år finns i den svenska straffskalan,

t.ex. varusmuggling. I förhållande till de nordiska länderna krävs att

fängelse finns i straffskalan för brottet i den ansökande staten. Det krävs

alltså inte en bedömning att utlämning skall komma till stånd i det

enskilda fallet, utan den lag-stadgade straffskalan är avgörande. Det

förhållandet att de flesta stater i regel inte lämnar ut sina egna

medborgare utgör följaktligen inte hinder mot gränsöverskridande

förföljande.

Fullbordas brottet först när gränsen till en annan medlemsstat

passeras utgör det i princip inte grund för tjänstemän i den medlemsstat

som personen lämnar att ta upp ett förföljande. Smugglingsbrottet måste

vara fullbordat i det land vars myndigheter avser att fortsätta förföljandet

över gränsen till ett annat land. Ett praktiskt exempel kan vara att danska

tullen ingriper när en person med hjälp av en båt smugglar in narkotika

till danska kusten och där gärningsmannen flyr med båten över till

svenska kusten. Om de svenska myndigheterna inte hinner förvarnas kan

de danska tjänstemännen fortsätta förföljandet in i Sverige och där gripa

gärningsmännen, i avvaktan på att Tullverket eller polisen tar över

ärendet. Danmark kan därefter göra en formell framställan om att

utlämnande skall ske.

När förföljelsen äger rum till havs skall den ske enligt tullsamarbets-

konventionens bestämmelser om man befinner sig på en medlemsstats

territorium. Om den fortsätter ut på det fria havet eller i den

ekonomiska zonen skall den emellertid genomföras i enlighet med

internationell havsrätt som denna återges i FN:s havsrättskonvention.

Vid förföljande över gräns skall tjänstemännen vara lätta att identifiera

antingen genom sin klädsel eller sina fordon t.ex. genom uniform eller

märkt tjänstefordon. Detta är inte obligatoriskt vid gränsöverskridande

övervakning.

Om de förföljande tjänstemännen omhändertar den flyende kan denne

skyddsvisiteras och beläggas med handfängsel, i avvaktan på att myndig-

heterna i den mottagande staten skall överta omhändertagandet.

Efter en fullbordad operation skall de förföljande tjänstemännen

infinna sig hos de behöriga nationella myndigheterna och redogöra för

sitt uppdrag. På begäran av dessa myndigheter är de skyldiga att stå till

förfogande tills alla omständigheter i samband med åtgärden har

klargjorts i tillräcklig mån. Myndigheten i det land varifrån de för-

följande tjänstemännen kommer, skall på begäran bistå vid en eventuell

efterföljande utredning.

Sverige har avgivit en förklaring som innebär att inga geografiska

begränsningar gäller för gränsöverskridande förföljande avseende

tullsamarbete. Detta får således ske över alla typer av gränser, till

skillnad från artikel 41 i Schengenkonventionen som endast tillåter

förföljande över landgräns. En annan skillnad är att

Schengenkonventionen är tvingande för medlemsstaterna, medan

tullsamarbetskonventionen ger staterna möjlighet att avge förklaringar

beträffande tillämpligheten. Enligt Schengenkonventionen kan man välja

om förföljande skall vara möjligt avseende alla utlämningsbara brott

eller endast de allvarliga brott som finns uppräknade på en särskild lista.

Tullsamarbetskonventionen medger förföljande endast avseende de brott

som räknas upp i artikel 19.2 och enbart de brott som kan medföra

utlämning.

7.3.2 Regel om gränsöverskridande förföljande införs

Regeringens förslag: Det skall vara tillåtet för utländska tjänstemän

att förfölja misstänkta brottlingar in på svenskt territorium.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har lämnat förslaget

utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Gränsöverskridande förföljande

utgör ett viktigt inslag i tullsamarbetskonventionen. Det finns möjlighet

för medlemsstaterna att vid ratifikationen helt eller delvis reservera sig

gentemot denna form av gränsöverskridande samarbete genom att avge

en förklaring. Vid undertecknandet av konventionen avgav dessutom

varje stat en förklaring enligt artikel 20.6 som fastställer under vilka

förutsättningar förföljandet skall genomföras på deras respektive

territorium. Regeringen valde därvid, med förbehåll för ratifikation, att

förklara att artikel 20.3 b skall tillämpas. Regeringen föreslår nu att

riksdagen godkänner förklaringen, vilket innebär att Sverige inte

kommer att ställa upp några geografiska eller tidsmässiga begränsningar

för förföljandet.

Förutom i det gränstullsamarbetet med Norge och Finland föreskrivs

inte något gränsöverskridande samarbete i Sveriges övriga

internationella överenskommelser avseende tullsamarbete. Då det inte

idag finns någon lämplig lagstiftning för situationer som dessa, föreslås

en lagreglering som tillåter utländska tulltjänstemän att förfölja

personer in på svenskt territorium.

Den nya lagen bör avspegla artikel 20 i tullsamarbetskonventionen. I

bestämmelsen anges under vilka förutsättningar gränsöverskridande

förföljande får äga rum, nämligen om en person har upptäckts på bar

gärning i färd med att begå ett brott som sägs i artikel 19.2 och som kan

föranleda utlämning eller vid medhjälp till ett sådant brott. Huvudregeln

är att svensk myndighet skall lämna sitt samtycke till förföljandet och

att det genast skall upphöra om svensk myndighet begär det.

Medlemsstaterna skall enligt artikel 20.1 underrätta depositarien om

vilka myndigheters tjänstemän denna bestämmelse skall vara tillämplig

på. För Sveriges räkning kommer bestämmelsen att bli tillämplig på

tjänstemän vid Tullverket och Kustbevakningen samt polismän, vilket

depositarien kommer att underrättas om i särskild ordning.

Schengenkonventionen innehåller bestämmelser om förföljande över

gräns i artikel 41. En svensk lagreglering bör lämpligen se likartad ut.

Den föreslagna regleringen bör vara tillämplig inte bara avseende

tullsamarbetskonventionen utan även andra internationella överens-

kommelser som omfattar en liknande samarbetsmetod.

7.4 Gränsöverskridande kontrollerade leveranser

7.4.1 Bakgrund

Övervakning och förföljande av en misstänkt brottsling är traditionella

arbetsmetoder i både polisens och Tullverkets brottsbekämpande arbete.

I uppdraget ingår normalt att ingripa mot gärningsmannen så snart

förutsättningar för detta föreligger. Inte minst i den gränsöverskridande

brottsbekämpningen tillämpas dock i viss utsträckning vad som brukar

kallas kontrollerade leveranser. Denna metod har tillämpats sedan 1960-

talet av både polis och Tullverket för att komma åt de personer som står

bakom den organiserade narkotikahandeln. Metoden finns numera

definierad i FN:s konvention från 1988 mot olaglig hantering av

narkotika och psykotropa ämnen, den s.k. narkotikabrottskonventionen,

som Sverige tillträtt.

Narkotikabrottskonventionens definition av kontrollerad leverans

lyder: Med kontrollerad leverans avses metoden att en olaglig eller

misstänkt försändelse av narkotika, psykotropa ämnen, ämnen upptagna i

förteckning I eller förteckning II fogade till denna konvention, eller

ämnen med vilka sådana ämnen ersatts, förs ut ur, igenom eller in i ett

eller flera länders territorium med de behöriga myndigheternas vetskap

och under deras övervakning, i avsikt att identifiera personer som är

inblandade i brott som anges i artikel 3, punkt 1, i konventionen.

Begreppet kontrollerad leverans används således när tull eller polis

avsiktligt underlåter att under en tid ingripa mot ett smugglingsbrott

eller annan grov brottslighet som rör narkotikahandeln.

Narkotikabrottskonventionen förutsätter att de länder som ansluter sig

till konventionen träffar bilaterala avtal om kontrollerade leveranser.

Sverige har dock gjort så endast i begränsad omfattning.

7.4.2 Tullsamarbetskonventionens regler

Tullsamarbetskonventionens artikel 22 innehåller bestämmelser om

kontrollerade leveranser. Enligt denna artikel skall medlemsstaterna åta

sig att säkerställa att det på deras territorium på begäran av en annan

medlemsstat kan tillåtas kontrollerade leveranser inom ramen för

utredningar av utlämningsbara brott. Bestämmelsen är obligatorisk,

såtillvida att det inte finns någon möjlighet för en stat att, i enlighet med

artikel 30, avge en förklaring om att metoden inte skall tillämpas.

Metoden innebär att misstänkta eller olagliga sändningar av varor inte

beslagtas vid gränsen utan tillåts fortsätta under övervakning till sin

slutdestination. Leveransen kan hejdas för kontroll, men som ett led i en

utredning tillåtas att fortsätta med oförändrat innehåll eller med helt

eller delvis utbytt innehåll. Syftet är att dels möjliggöra identifiering av

de organisationer eller personer som står bakom den olagliga handeln,

dels skapa förutsättningar för att kunna åtala dessa personer.

Det är den anmodade statens behöriga myndigheter som fattar beslut

om att tillåta en kontrollerad leverans i enlighet med den nationella

lagstiftningen och leveransen skall genomföras under ledning av den

statens behöriga myndigheter. För att undvika varje avbrott av över-

vakningen skall den anmodade myndigheten överta kontrollen av

leveransen vid gränsen eller vid en överenskommen punkt. Myndigheten

skall säkerställa att varorna övervakas under återstoden av färden på ett

sådant sätt att den när som helst kan gripa en misstänkt person och

beslagta varorna.

Även Schengenkonventionen (artikel 73) innehåller likartade

bestämmelser om kontrollerade leveranser. De viktigaste skillnaderna är

att dessa bestämmelser endast avser leveranser av narkotika och psyko-

tropa ämnen, medan tullsamarbetskonventionens bestämmelser är

tillämpliga på brott som kan leda till utlämning. Schengenkonventionen

innehåller inte heller några föreskrifter om att det är tillåtet att hejda

försändelser för kontroll, såsom i tullsamarbetskonventionen.

7.4.3 Gällande rätt

I svensk rätt gäller i princip absolut åtalsplikt. Varken tull- eller kust-

bevakningstjänstemän, polis eller åklagare har rätt att utan laga stöd

lämna brott obeivrade. En myndighet får inte av spaningsskäl underlåta

att vidta föreskrivna åtgärder mot brott och mot en för brott misstänkt

person. En kontrollerad leverans innebär emellertid inte att

myndigheterna underlåter att ingripa, utan enbart att ingripandet skjuts

upp. Metoden har, bl.a. till följd härav, inte ansetts stå i strid med den

absoluta åtals- och förundersökningsplikten och polisens och tullens

allmänna skyldighet att ingripa mot brott. Något behov av en uttrycklig

lagreglering av metoden har hittills inte ansetts nödvändig (se bl.a. prop.

1983/84:111 s. 46 ff.). Frågan har dock varit föremål för flera utred-

ningar; Rikspolisstyrelsen (SPANARK), Narkotikakommissionen (PM

nr 5) och Rikspolisstyrelsens, Riksåklagarens och Generaltullstyrelsens

rapport RPS 1994:3.

En kontrollerad leverans måste naturligtvis utföras med beaktande av

de allmänna principerna om legalitet, behov och proportionalitet som

bl.a. uttrycks i 8 § polislagen (1984:387). Arbetsgruppen bakom RPS

rapport 1994:3 gjorde bl.a. följande överväganden vad gäller arbets-

metoden kontrollerade leveranser av narkotika m.m.: Metoden kontrol-

lerade leveranser har använts under ett antal år och är allmänt veder-

tagen Rätt använd ger metoden med kontrollerade leveranser enligt

arbetsgruppens mening en utmärkt möjlighet att nå framgång vid

bekämpning av grov narkotikabrottslighet i vissa fall som annars skulle

te sig utsiktslösa. Arbetsgruppen ansåg därför att kontrollerade

leveranser utgör ett viktigt och nödvändigt instrument i kampen mot den

organiserade och internationellt förgrenade narkotikahandeln och

framhöll att den används som ett led i det internationella samarbetet när

det gäller narkotikabekämpning (s. 57-58).

Arbetsgruppen förväntade sig en ökad användning av arbetsmetoden

kontrollerad leverans i takt med ett ökat internationellt samarbete i

bekämpandet av den organiserade narkotikabrottsligheten. De juridiska

och praktiska förutsättningarna för att genomföra en kontrollerad

leverans är dock mycket varierande. Det kan enligt rapporten röra sig

om beledsagade eller obeledsagade transporter av narkotika med flera

olika typer av transportmedel t.ex. i handbagaget vid en flygning, gömt i

lönnutrymmen i ett fordon, fasttejpat på en kurirs kropp eller till och

med nedsvalt. Narkotikan kan också lastas bland andra varor i olika typer

av fraktfordon.

Eftersom metoden är okonventionell och har inslag av internationellt

samarbete är det enligt rapporten viktigt att lägga fast grundläggande

normer för när och hur metoden får användas. Allmänt krävs att polisen

och/eller Tullverket har tillgång till god och säker information om

brottslingarna och deras planer och att det finns tidsmässigt utrymme att

planera övervakningen av leveransen.

Förekomsten av misstanke om narkotikabrott av sådan grad att det är

aktuellt med en kontrollerad leverans medför att förundersökning skall

inledas. Ett beslut om kontrollerad leverans skall enligt rapporten fattas

av åklagare efter samråd med tull och polis, varvid de tre myndigheterna

skall vara överens om att den kontrollerade leveransen skall

genomföras. Arbetsgruppen framhöll att en kontrollerad leverans alltid

skall dokumenteras hos de inblandade myndigheterna. Enligt

arbetsgruppen fungerar den beslutsordning som för närvarande råder

inom de tre myndighetsområdena i allt väsentligt bra. Man ansåg därför

inte att det fanns behov av att ändra beslutsfunktionerna.

7.4.4 Kontrollerade leveranser bör inte nu ytterligare

regleras i lag

Regeringens bedömning: Något förslag till ytterligare lagreglering

i frågan om kontrollerade leveranser bör inte läggas fram nu.

Promemorians förslag: I promemorian presenterades ett förslag

som innebär att det i lag närmare regleras hur kontrollerade leveranser i

Tullverkets regi skall utföras.

Remissinstanserna: Justitiekanslern (JK), Kustbevakningen (KBV),

Socialstyrelsen, Ekobrottsmyndigheten (EBM) och Riksåklagaren

(RÅ) har ställt sig kritiska till promemorians förslag.

Skälen för regeringens förslag: Användningen av metoden

kontrollerad leverans har ökat på senare tid och förutses öka ytterligare

som ett resultat av ett intensifierat internationellt samarbete och

effektivare underrättelseverksamhet inom Tullverket. Det är inte längre

enbart fråga om att använda metoden beträffande narkotika, utan på

senare tid har behov uppkommit av att använda metoden även beträffande

fall av omfattande cigarrett- och spritsmuggling. Tull-

samarbetskonventionens hänvisning till utlämningsbara brott gör att

metoden även kan användas avseende andra typer av varor och sändningar

som utgör normal eller grov varusmuggling.

Omständigheterna i de olika fallen varierar kraftigt. Varje enskilt fall

kräver ingående juridiska och praktiska bedömningar och överväganden

inför ställningstagandet om metoden skall användas eller inte. Även

etiska aspekter måste vägas in när beslutet fattas, vilket ofta måste ske

under tidspress och med flera myndigheter inblandade. Metoden

aktualiserar därför en rad praktiska och rättsliga problem.

En orsak till att metoden med kontrollerade leveranser är att anse som

en okonventionell metod är att den innehåller ett moment av s.k.

provokation. De brottsbekämpande myndigheterna har enligt praxis och i

doktrinen getts visst utrymme att använda sig av provokativa åtgärder.

Förutsättningarna för att använda sådana metoder är att man aldrig får

provocera en person att begå ett brott som annars inte skulle ha begåtts

s.k. brottsprovokation. Däremot anses s.k. bevisprovokation tillåten.

Därmed avses att en person som redan påbörjat en brottslig aktivitet

förmås att avslöja sig eller att bevisning om ett redan begånget brott

provoceras fram. Metoden kan inrymma att åtgärder vidtas för att ett

planerat brott skall fullbordas under sådana förhållanden att bevis om

detta kan säkras. En kontrollerad leverans kan sägas utgöra exempel på

den sistnämnda situationen.

Enligt praxis skall provokativa åtgärder användas med största

restriktivitet och med stor urskiljning. Beslut om användning av sådana

metoder har också ansetts vara förbehållet juristutbildad personal.

Vidare måste hänsyn tas till brottets svårighetsgrad och misstankens

styrka liksom till åtgärdens art och det intrång för den enskilde som kan

vara förenat med användningen.

Promemorians förslag har kritiserats av Justitiekanslern (JK),

Kustbevakningen (KBV), Socialstyrelsen, Ekobrottsmyndigheten

(EBM) och Riksåklagaren (RÅ). JK har avstyrkt förslaget och ansett att

det framstår som mindre lämpligt att regleringen ges en så pass allmän

form som föreslagits. JK har vidare ifrågasatt om lagförslaget kan anses

innefatta en tillfredsställande balans mellan effektivitet och

rättssäkerhet. Den föreslagna bestämmelsen väcker enligt JK en rad

frågor, såsom t.ex. vilken styrka om misstanke som krävs samt formerna

för prövningen av vissa åtgärder i samband med förfarandet.

Kustbevakningen (KBV) har visserligen ansett att tiden nu är mogen att i

svensk lag reglera under vilka förutsättningar kontrollerade leveranser

skall få tillämpas i brottsbekämpningen. Samtidigt har emellertid KBV

funnit att promemorian i sig inte ger ett tillräckligt allsidigt underlag för

att kunna läggas till grund för lagstiftning om kontrollerade leveranser.

Den föreslagna lagtexten är, enligt KBV, oklar både såvitt avser

förutsättningar för beslut om metoden och ansvar för genomförandet.

RÅ och EBM menar att det klart måste framgå av lagtexten att det är

åklagaren som har att besluta om en kontrollerad leverans skall

genomföras eller ej.

Sverige har genom artikel 22 i tullsamarbetskonventionen åtagit sig

att säkerställa att kontrollerade leveranser får äga rum på svenskt

territorium. Artikeln är obligatorisk såtillvida att det enligt artikel 30

inte finns möjlighet för medlemsstaterna att avge en förklaring med

innebörd att metoden inte skall tillämpas. Kontrollerade leveranser

förekommer redan i Sverige. Som ovan beskrivits har dock metoden inte

givits någon närmare reglering i lag, utan förfarandet har utvecklats i

praxis. I de tidigare lagstiftningsärenden då frågan varit aktuell har

lagstiftaren, som tidigare angivits, ansett att kontrollerade leveranser

inte bör ges någon ytterligare reglering i lag (jfr. prop. 1983/84:111 s.

46 ff. och prop. 1990/91:127). Det har på senare tid blivit aktuellt att

tillämpa metoden även avseende transporter av tobak eller alkohol som

på ett otillåtet sätt förs in i landet eller misstänks utgöra ett

skatteundandragande. En arbetsgrupp med företrädare för Tullverket och

åklagarmyndigheterna har återigen börjat undersöka hur metoden

tillämpas och om det finns behov av ytterligare reglering i lag.

Enligt regeringens bedömning kan metoden med kontrollerade

leveranser, såsom den idag används, tillämpas utan att den kommer i

konflikt med svensk lagstiftning. Med hänsyn till att åtgärden inte bara

aktualiseras i det internationella samarbetet utan även på svenskt

territorium, liksom på initiativ av andra svenska myndigheter än

Tullverket, framstår det vidare som nödvändigt att företa en mer

grundläggande utredning och analys av behovet och lämpligheten i att

genom lagstiftning ytterligare reglera förfarandet med kontrollerade

leveranser än den som varit möjlig att göra inom ramen för arbetet med

promemorian.

Regeringen finner mot bakgrund av det anförda inte skäl att nu lägga

fram förslag till lagstiftning på området.

7.5 Speciella utredningsgrupper

7.5.1 Tullsamarbetskonventionen

Artikel 24 i tullsamarbetskonventionen reglerar arbetet i särskilda

internationella utredningsgrupper (specialutredningslag).

Medlemsstaterna kan komma överens om att sätta ihop särskilda

grupper med tjänstemän i syfte att genomföra svåra och krävande

utredningar som kräver samtidiga och samordnade insatser från flera

länder. Grupperna kan också sättas samman för att samordna

gemensamma insatser för att förhindra och upptäcka bestämda typer av

överträdelser och inhämta uppgifter om delaktiga personer och deras

metoder.

Grupperna får endast inrättas för ett bestämt syfte och för viss

begränsad tid. Deltagande i gruppen ger inte tjänstemännen några

befogenheter att ingripa på en annan stats territorium. Tjänstemännen

har således inte rätt att med stöd av denna artikel vidta tvångsåtgärder

eller annan myndighetsutövning på främmande stats territorium.

Gruppen skall ledas av en tjänsteman från den medlemsstat där

verksamheten skall bedrivas. Denna medlemsstat skall även ansvara för

att de organisatoriska förutsättningarna fungerar för att gruppen skall

kunna utföra sitt uppdrag. Under uppdraget skall gruppen följa

lagstiftningen i den stat där uppdraget utförs.

7.5.2 Nationell reglering är inte nödvändig

Regeringens bedömning: Någon särskild nationell reglering för att

svenska tjänstemän skall kunna delta i eller ansvara för speciella

utredningsgrupper är inte nödvändig.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens bedömning: Tillsättande av specialutred-

ningslag är frivilligt och gruppen är tänkt att bildas efter överens-

kommelse mellan länderna. De deltagande tjänstemännen ges inte heller

befogenheter att vidta några myndighetsåtgärder på främmande staters

territorium. Bestämmelsen får närmast ses som en rambestämmelse om

hur ansvaret kan fördelas i internationella arbetsgrupper.

Gemensamma aktioner och kontroller, t.ex. avseende

narkotikatrafiken, förekommer redan idag, liksom gemensamma

brottsutredningar. En särskild nationell reglering för att svenska

tjänstemän skall kunna delta i eller ansvara för sådana grupper här i

Sverige synes inte behövlig.

8 Gränsöverskridande åtgärder

I anslutning till de gränsöverskridande åtgärder som har behandlats i

avsnitt 7 uppkommer vissa frågor vilka här kommer att behandlas.

8.1 Utländska tjänstemäns befogenheter och skyldigheter

8.1.1 Tullsamarbetskonventionen

Inom tullsamarbetskonventionens ram skall den mottagande statens

myndighet på begäran av de förföljande tjänstemännen frihetsberöva den

flyende för att hålla kvar vederbörande eller fastställa dennes identitet.

En stat kan enligt konventionen (artikel 20.4) tillåta att utländska

tjänstemän i samband med gränsöverskridande förföljande på dess

territorium berövar den flyende friheten. Sverige har tillåtit detta med

avseende på de övriga medlemsstaterna som har tillträtt konventionen.

I dessa fall är det enligt tullsamarbetskonventionen tillåtet för de

utländska tjänstemännen att skyddsvisitera den frihetsberövade. Vidare

får de utländska tjänstemännen omhänderta föremål samt belägga den

frihetsberövade med handfängsel under transport. Den frihetsberövade

skall genast överlämnas till den mottagande statens myndigheter.

Både vid gränsöverskridande övervakning och gränsöverskridande

förföljande har den mottagande staten alltid rätt att när som helst

beordra att åtgärden på dess territorium avbryts. De har även rätt att

meddela instruktioner som de övervakande eller förföljande

tjänstemännen skall följa. Vidare skall övervakning och förföljande in på

ett annat lands territorium ske med iakttagande av den mottagande

statens lagar och de övriga villkor som landets myndigheter ställer upp.

De utländska tjänstemännen får medföra sina tjänstevapen om inte den

mottagande staten har förbjudit det, men dessa vapen får bara användas i

nödvärn. Sverige har i samband med undertecknandet av

tullsamarbetskon-ventionen inte ställt upp något förbud mot medförande

av tjänstevapen in på svenskt territorium.

8.1.2 Gällande rätt

Polisens befogenheter att i Sverige genomföra förföljande och

övervakning samt att använda tvångsmedel regleras huvudsakligen i

rättegångsbalken (RB) och polislagen (1984:387). I RB finns regler om

polisens brottsutredande verksamhet i samband med förundersökning,

t.ex. gripande av en för brott misstänkt person, beslag, kroppsvisitation

och husrannsakan. När det inte pågår en förundersökning är vissa

allmänna regler i polislagen tillämpliga när det gäller spaning och

utredning, omhändertagande av person för identifiering samt kropps-

visitering av säkerhetsskäl, s.k. skyddsvisitation.

När det gäller Tullverkets och Kustbevakningens verksamhet för

utredning av brott finns det bestämmelser i varusmugglingslagen och

lagen (1982:395) om Kustbevakningens medverkan vid polisiär

övervakning. Tull- och kustbevakningstjänstemän har samma befogenhet

som polismän enligt RB att gripa den som är misstänkt för brott enligt

varusmugglingslagen (14 § andra stycket), liksom att ta egendom i

beslag och företa husrannsakan när det gäller brott enligt

varusmugglingslagen (15 och 18 §§). De har också befogenhet att utföra

kroppsvisitation när det finns anledning att anta att någon som anträffas

vid gränsen har på sig gods som kan tas i beslag enligt 19 §

varusmugglingslagen.

Vidare följer av 29 § polislagen att tull- och kustbevakningstjänstemän

på samma sätt som polisen får använda befogat våld för att genomföra

ett lagligen grundat frihetsberövande. Enligt lagen om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning, har Kustbevakningen vissa

befogenheter att utföra husrannsakan.

Det finns för närvarande inte någon reglerad rätt för tull- och

kustbevakningstjänstemän att skyddsvisitera någon. En sådan reglering

föreslås emellertid i prop. 1999/2000:124 En ny smugglingslag, efter

förebild i 19 § polislagen. Enligt den föreslagna regeln skall befogen-

heterna för tull- och kustbevakningstjänstemän utsträckas till att gälla

dels i motsvarande mån som för polisman enligt 19 § första stycket 1

polislagen att vid ett ingripande besluta om kroppsvisitation för att

omhänderta vapen och andra farliga föremål, dels omhändertagande av

ett påträffat föremål under den tid som ingripandet pågår.

8.1.3 Utländska tjänstemäns befogenheter vid

gränsöverskridande förföljande

Regeringens förslag: De utländska tjänstemännen skall vid gräns-

överskridande förföljande ha befogenheter att:

 omhänderta den förföljda personen till dess att svenska behöriga

tjänstemän kan fastställa vederbörandes identitet eller

frihetsberöva denna,

 visitera en förföljd person som har omhändertagits, vilket omfattar

såväl rätt att skyddsvisitera personen i fråga som att söka efter

föremål som kan antas ha betydelse för utredning om brott eller

kan ha frånhänts någon genom brott

 i samband med frihetsberövande av en förföljd person omhänderta

föremål som kan antas ha betydelse för utredning om brott eller ha

avhänts någon genom brott, samt

 belägga den förföljda personen som frihetsberövats med

handfängsel.

De utländska tjänstemännen skall vara skyldiga att följa svensk lag

och annan författning samt instruktioner som meddelas av svensk

behörig myndighet, liksom att alltid kunna styrka sin behörighet och

identitet. Det skall vara förbjudet för de utländska tjänstemännen att

beträda bostäder eller andra platser som inte är öppna för

allmänheten, eller använda tjänstevapen annat än i nödvärn.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Sveriges industriförbund har betonat

vikten av att utländska tjänstemän inte skall ha rätt att bereda sig tillträde

till företagslokaler vid gränsöverskridande förföljande.

Skälen för regeringens förslag

Bestämmelser om de befogenheter som de utländska tjänstemännen

skall ges enligt tullsamarbetskonventionen bör meddelas i lag.

Utländska tjänstemäns befogenheter

Enligt tullsamarbetskonventionen och Sveriges förklaring i anslutning

till undertecknandet av konventionen, skall behöriga tjänstemän från de

medlemsstater i EU som har ratificerat konventionen som utför

gränsöverskridande förföljande in i Sverige få beröva den flyende

friheten här samt visitera vederbörande och därvid omhänderta föremål.

Dessa åtaganden innebär överlämnande av myndighetsutövning till annan

stats myndigheter och förutsätter således lagreglering.

Den befogenhet att beröva den flyende friheten som utländska

tjänstemän skall ges enligt tullsamarbetskonventionen, avser endast ett

tillfälligt omhändertagande i avvaktan på att svensk behörig tjänsteman

kan fastställa personens identitet eller frihetsberöva denne.

När det gäller de utländska tjänstemännens befogenheter att kropps-

visitera en flyende som har berövats friheten och att ta föremål i beslag,

anser regeringen på liknande sätt som ifråga om internationellt polisiärt

samarbete (prop. 1999/2000:64), att praktiska skäl talar för en tydligare

reglering i svensk rätt än den som finns i tullsamarbetskonventionen. I

tullsamarbetskonventionen, artikel 20.4, anges på liknande sätt som i

Schengenkonventionen att utländska tjänstemän som har frihetsberövat

en flyende får omhänderta föremål i samband med att den flyende får

underkastas säkerhetsvisitation.

En bestämmelse bör införas med innebörd att de utländska

tjänstemännen får visitera en förföljd person som har omhändertagits,

såväl av säkerhetsskäl som för att söka efter föremål som kan antas ha

betydelse för utredning om brott eller kan ha avhänts någon genom brott.

Vidare bör de utländska tjänstemännen ges rätt att belägga den förföljda

personen som frihetsberövats med handfängsel inom ramarna för vad

svensk rätt medger samt, för det tredje, i samband med

frihetsberövandet omhänderta föremål som kan förverkas enligt

36 kap. 3 § 2 brottsbalken och föremål som kan antas ha betydelse för

utredning om brott eller ha avhänts någon genom brott.

Detta ger de utländska tjänstemännen tillräckliga möjligheter att i

anslutning till ett gränsöverskridande förföljande omhänderta föremål i

avvaktan på att en svensk tjänsteman kan ta föremålen i beslag.

I samband med gränsöverskridande övervakning ger tullsamarbets-

konventionen inte de utländska tjänstemännen några befogenheter att

använda tvångsmedel i den mottagande staten. Det finns inte heller några

praktiska skäl för Sverige att gå längre än konventionen i det avseendet.

De utländska tjänstemännens skyldigheter

Tullsamarbetskonventionen innehåller regler som begränsar de

utländska tjänstemännens rätt att utöva den gränsöverskridande

verksamheten. Bl.a. finns föreskrifter om skyldighet för de utländska

tjänstemännen att följa svensk lag och annan författning samt att de alltid

skall kunna styrka sin identitet. Vidare innehåller konventionen regler

om förbud som inskränker de utländska tjänstemännens befogenheter,

t.ex. förbud att i Sverige beträda platser som inte är öppna för

allmänheten och att använda tjänstevapen annat än i nödvärnssituationer.

Om allmänheten har tillträde till en företagslokal, t.ex. ett varuhus, har

de utländska tjänstemännen således rätt att gå in även där.

Bestämmelser om de utländska tjänstemännens skyldigheter samt

avgränsningar av befogenheterna bör enligt regeringens mening ges i

anslutning till de bestämmelser där befogenheterna ges. En

bestämmelse bör alltså införas som innebär att de utländska

tjänstemännen är skyldiga att följa svensk lag och annan författning samt

instruktioner som meddelas av svensk behörig myndighet. Vidare skall

de alltid kunna styrka sin behörighet och identitet. De får inte bereda sig

tillträde till bostäder eller andra platser som inte är öppna för

allmänheten. Slutligen får de utländska tjänstemännen inte heller

använda sina tjänstevapen annat än i nödvärnssituationer.

8.2 Frihetsberövande i avvaktan på provisoriskt anhållande

8.2.1 Tullsamarbetskonventionen

I samband med gränsöverskridande förföljande kommer utländska

tjänstemän under vissa förutsättningar att få frihetsberöva den flyende.

Detta följer av tullsamarbetskonventionen och den förklaring som

Sverige avgivit i samband med undertecknandet.

En under sådana förutsättningar frihetsberövad person får enligt

konventionen hållas kvar av lokala myndigheter för förhör i enlighet

med nationella bestämmelser. Konventionen föreskriver vidare att

utländska medborgare skall frisläppas senast sex timmar efter

ingripandet, timmarna från midnatt fram till klockan nio ej inräknade,

såvida lokala behöriga myndigheter inte tidigare har mottagit en

framställning om tillfälligt omhändertagande för utlämning i någon

form, dvs. en begäran om s.k. provisoriskt anhållande.

8.2.2 Gällande rätt

Kvarhållande för förhör

Inom ramen för en pågående förundersökning finns regler om

kvarhållande för förhör i 23 kap. rättegångsbalken. En person som inte

är anhållen eller häktad får hållas kvar för förhör i högst sex timmar,

eller om det är av synnerlig vikt att den som är misstänkt är tillgänglig

för fortsatt förhör ytterligare sex timmar. När förhöret är avslutat får

den förhörde omedelbart avlägsna sig, om inte åklagare beslutar att

anhålla denne.

Innan en förundersökning har inletts har polisen endast begränsade

möjligheter att hålla förhör. Reglerna om kvarhållande för förhör är då

inte tillämpliga.

Både tull- och kustbevakningstjänstemän har enligt 14 § andra stycket

varusmugglingslagen rätt att medtaga personer till förhör om de är

misstänkta för varusmugglingsbrott eller har varit närvarande vid brottet.

Det finns däremot inte något stöd i varusmugglingslagen eller RB att

utan beslut om anhållande av åklagare hålla kvar en person efter att

förhöret är avslutat.

Utlämning för brott

Svenska regler för utlämning finns i två lagar, dels lagen (1957:668) om

utlämning för brott, dels lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge.

För att utlämning skall kunna ske från Sverige förutsätts att någon är

misstänkt, tilltalad eller dömd i en främmande stat för en gärning för

vilken det i Sverige är föreskrivet fängelse i mer än ett år, eller avseende

de nordiska länderna att det är stadgat fängelse för brottet i det landet.

Svenska medborgare får under vissa angivna omständigheter utlämnas

till de nordiska länderna men inte till andra länder.

Den som kan bli föremål för utlämning får, om det finns en begäran

om det från den stat som begär utlämning eller om det finns en

efterlysning, omedelbart anhållas (s.k. provisoriskt anhållande) eller

åläggas rese- förbud eller anmälningsskyldighet.

8.2.3 Bestämmelse om provisoriskt frihetsberövande införs

Regeringens förslag: En utländsk tjänsteman får frihetsberöva en

person för en kortare tid i avvaktan på en begäran om s.k. provisoriskt

anhållande inför utlämning för brott.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna Riksåklagaren (RÅ) förordar att bestämmelsen

bör formuleras så att det klart framgår att en svensk tjänsteman inte

under alla förhållanden är skyldig att följa en utländsk tjänstemans

begäran om att kvarhålla och förhöra en förföljd person. RÅ har vidare

berört frågan hur tiden för förvarstagande skall behandlas om

regelverket om utlämning inte blir tillämpligt. Hovrätten för Skåne och

Blekinge saknar ett klargörande av hur utlämningshinder, såsom t.ex.

medborgarskap, beaktas vid brott som kan föranleda utlämning.

Skälen för regeringens förslag: För att Sverige skall kunna uppfylla

sina åtagande enligt tullsamarbetskonventionen att hålla kvar den flyende

under en viss tid i avvaktan på en begäran om provisoriskt anhållande

eller någon annan tvångsåtgärd för utlämning, måste svensk rätt

kompletteras med en regel om frihetsberövande i den särskilda situation

som kan föreligga efter ett gränsöverskridande förföljande. De svenska

bestämmelserna som beskrivits ovan avser endast fall då

förundersökning har inletts.

I de fall där den flyende har avslöjats på bar gärning vid utförande av

ett brott, eller är häktad och har rymt, är det oftast möjligt att inleda

förundersökning i Sverige. Svensk domstol är nämligen behörig enligt

2 kap. 2 § första stycket brottsbalken om den flyende är svensk

medborgare eller har hemvist i Sverige, eller om det gäller en utlänning

och det aktuella brottet kan föranleda fängelse i mer än sex månader.

Om förundersökning inleds blir, utöver reglerna om kvarhållande för

förhör, även reglerna om frihetsberövande enligt 24 kap.

rättegångsbalken tillämpliga. Det är dock inte möjligt att inleda

förundersökning i alla fall där gränsöverskridande förföljande kan

komma ifråga

Syftet med tullsamarbetskonventionens bestämmelse och frihets-

berövandets längd, synes i första hand vara att bereda möjlighet att hålla

den flyende i förvar till dess att den stat denne har flytt från hinner göra

en framställning om s.k. provisoriskt anhållande eller någon annan

tvångsåtgärd. De svenska reglerna om kvarhållande för förhör däremot

syftar till att säkerställa att ett förhör kan genomföras, varefter den

förhörde har rätt att avlägsna sig om inte åklagaren beslutar att anhålla

vederbörande.

De svenska reglerna om kvarhållande för förhör synes därför inte

räcka till för att uppfylla Sveriges åtagande enligt

tullsamarbetskonventionen att hålla kvar den flyende i avvaktan på en

begäran om s.k. provisoriskt anhållande eller annan tvångsåtgärd. Att

försöka uppfylla de aktuella åtagandet enligt tullsamarbetskonventionen

med stöd av dessa regler vore, såsom påpekats i prop. 1999/2000:64 s.

106, att öppna för en användning av reglerna om kvarhållande för förhör

som går utöver deras syfte.

Inom ramen för en pågående förundersökning är det vidare möjligt att

hålla kvar den flyende med stöd av reglerna i 24 kap. RB om

frihetsberövande, när det finns förutsättningar för det. Inte heller dessa

regler ger emellertid Sverige möjlighet att fullt ut leva upp till

åtagandet, eftersom de inte blir tillämpliga i anslutning till varje form av

gränsöver-skridande förföljande.

För att Sverige skall kunna leva upp till sitt åtagande i de fall när

varken rättegångsbalkens eller någon av de bägge utlämningslagarnas

regler är tillämpliga, anser regeringen att en särskild regel bör införas i

den nya lagen. Regeln bör ge de svenska behöriga myndigheterna

möjlighet att under en kortare tid hålla kvar en person som

omhändertagits i samband med ett gränsöverskridande förföljande, i

avvaktan på begäran om s.k. provisoriskt anhållande eller annan tvångs-

åtgärd. Den nya bestämmelsen bör följa den princip i tullsamarbets-

konventionen som gäller för utländska medborgare, nämligen att

frisläppande skall ske senast sex timmar efter frihetsberövandet,

timmarna mellan midnatt och klockan nio på morgonen ej inräknade, om

inte en svensk myndighet dessförinnan har mottagit en framställning om

tillfälligt omhändertagande för utlämning.

Regeln bör gälla också för svenska medborgare. När den utländske

tjänstemannen påbörjar ett gränsöverskridande förföljande skall denne,

som tidigare nämnts, inte behöva ta ställning till om en utlämning kan

komma att bli aktuell i det enskilda fallet. I det skede när den flyende har

omhändertagits av den utländske tjänstemannen och en svensk behörig

tjänsteman har att ta ställning till frågan om att hålla kvar personen, finns

det anledning att göra en bedömning av om utlämning kan komma att

ske. I detta sammanhang bör beaktas om den omhändertagne är svensk

medborgare, vilket ofta utesluter utlämning även till de nordiska

länderna. Det kan då bli aktuellt att överväga att inleda en svensk

förundersökning.

Riksåklagaren har i sitt remissyttrande berört frågan vilka följder

frihetsberövandet får om den andra staten inte begär utlämning.

När en svensk förundersökning inletts, blir rättegångsbalkens regler

tillämpliga. Samma rutiner torde kunna tillämpas som idag när en person

som är efterlyst grips och en begäran om utlämning görs till svenska

myndigheter, men en svensk myndighet av något skäl istället inleder

förundersökning. Så kan exempelvis ske därför att det är tydligt att en

utlämning inte kan komma ifråga.

Den nya bestämmelsen bör utformas med motsvarande bestämmelse i

lagen om internationellt polissamarbete som förebild.

8.3 Utländska tjänstemäns straffrättsliga ställning

8.3.1 Tullsamarbetskonventionen

I tullsamarbetskonventionen föreskrivs i artikel 19.8 att tjänstemän som

är på uppdrag på en annan stats territorium skall behandlas likadant som

de nationella tjänstemännen vad gäller överträdelser som de gör sig

skyldiga till eller är offer för.

8.3.2 Gällande rätt

Svenska tjänstemän åtnjuter i myndighetsutövning särskilt straffrättsligt

skydd enligt 17 kap. brottsbalken, varigenom t.ex. våld eller hot mot

tjänsteman utgör en straffbar gärning. Vidare är tjänstemän vid myndig-

hetsutövning underkastade särskilt straffrättsligt ansvar enligt 20 kap.

brottsbalken, då en tjänsteman kan dömas för tjänstefel. Därutöver

omfattas svenska tjänstemän av bestämmelsen om olaga diskriminering

enligt 16 kap. 9 § andra stycket brottsbalken.

8.3.3 Utländska tjänstemän jämställs med svenska tjänstemän

Regeringens förslag: Utländska tjänstemän skall jämställas med

svenska tjänstemän vad gäller straffrättsligt ansvar och skydd när de

utför gränsöverskridande tullsamarbete på svenskt territorium.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ombudsmannen mot etnisk diskriminering

(DO) förordar att även 16 kap. 9 § andra stycket brottsbalken bör göras

tillämpligt på utländska tjänstemän för att dessa skall jämställas med

svenska tjänstemän.

Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av att lagen avses

kunna användas generellt ifråga om tullsamarbete är det - på

motsvarande sätt som Lagrådet har framhållit i yttrande över remissen

Polissamarbete m.m. med anledning av Sveriges anslutning till Schengen

- naturligt att likställa utländsk myndighetsutövning med svensk och

beträffande skydd för utländska tjänstemän tillämpa samma lagrum som

ifråga om svenska tjänstemän. En bestämmelse bör således införas

varigenom brottsbalkens regler om tjänstemäns straffrättsliga skydd

görs tillämpliga på utländska tjänstemän.

Svenska regler om straffrättsligt ansvar och skydd täcker fel eller

försummelse som har begåtts vid eller i myndighetsutövning. En

hänvisning i den nya lagen till dessa regler är tillräcklig för att jämställa

utländska tjänstemän med svenska avseende straffrättsligt skydd och

ansvar när de vid gränsöverskridande tullsamarbete befinner sig på

svenskt territorium. Därutöver finns bestämmelser i 20 kap. 2 och 3 §§

brottsbalken om mutbrott och brott mot tystnadsplikt, som inte

förutsätter att gärningen har begåtts vid myndighetsutövning och

följaktligen inte kräver särskild reglering för att bli tillämpliga på

utländska tjänstemännen. Såvitt avser straffrättsligt ansvar bör således

20 kap. 1 § brottsbalken göras tillämplig på utländska tjänstemän som

utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt lagen om internationellt

tullsamarbete, genom en hänvisning i 3 kap. 9 §. Ansvar enligt t.ex. 20

kap. 2 och 3 §§ brottsbalken förutsätter inte myndighetsutövning, varför

bestämmelserna är tillämpliga på de utländska tjänstemännen utan

särskild hänvisning.

DO har anfört att förbudet mot olaga diskriminering enligt 16 kap. 9 §

andra stycket brottsbalken bör vara tillämpligt även på de utländska

tjänstemän som utför uppgifter enligt den nya lagen. Den aktuella

bestämmelsen avser tjänstemän i allmän tjänst eller allmänt uppdrag

som har att tillhandagå personer ur allmänheten i olika avseenden. I

dessa situationer får tjänstemännen inte diskriminera någon på grund av

ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse,

genom att inte gå honom tillhanda på de villkor som tillämpas i

verksamheten i förhållande till andra.

Den nya lagen reglerar utländska tjänstemäns rätt att i vissa fall utföra

gränsöverskridande övervakning och gränsöverskridande förföljande.

Bestämmelsen om olaga diskriminering omfattar bl.a. den som är

anställd i allmän tjänst. Den generella serviceskyldigheten för

offentliganställda enligt sekretesslagen, förvaltningslagen och andra

författningar kan emellertid inte anses gälla även för utländska

tjänstemän som utför ett tillfälligt uppdrag här i form av

gränsöverskridande övervakning eller gränsöverskridande förföljande.

Dessa åtgärder kan, som framgått, bli aktuella bara under vissa

förutsättningar. Gränsöverskridande övervak-ning kan ske av en person

mot vilken det riktas en brottsmisstanke som är så konkretiserad att en

förundersökning har inletts. Gränsöverskridande förföljande förutsätter

att den som förföljs har iakttagits i färd med att begå ett brott. De

personer som kan bli föremål för gränsöverskridande övervakning eller

förföljande är således föremål för förhållandevis starka

brottsmisstankar. I dessa situationer har de utländska tjänstemännen

enligt regeringens uppfattning inte i något avseende att tillhandagå

personer ur allmänheten på det sätt som avses i 16 kap. 9 § andra stycket

brottsbalken. Regeringen anser det därför inte motiverat att för dessa

situationer göra bestämmelsen om olaga diskriminering tillämplig på

utländska tjänstemän.

8.4 Skadestånd

8.4.1 Tullsamarbetskonventionen

Vid gränsöverskridande uppdrag kan utländska tjänstemän orsaka skador

som enligt våra skadeståndsregler skulle medföra skadeståndsskyldighet

för den utländska tjänstemannens arbetsgivare. Enligt artikel 19.5 i

tullsamarbetskonventionen skall sådana skador ersättas på samma sätt

som om den orsakats av en inhemsk tjänsteman. Artikel 19.5 i

tullsamarbetskonventionen innebär vidare att skador som någon

åsamkats av svenska tjänstemän i utlandet skall ersättas av den stat där

den gränsöverskridande åtgärden utförs.

8.4.2 Gällande rätt

För svensk del gäller skadeståndslagens (1972:207) regler i 3 kap. 2 §

för skador som staten eller kommunen orsakar vid myndighetsutövning.

Enligt denna bestämmelse skall stat eller kommun ersätta personskada,

sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller

försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande

staten eller kommunen svarar. Detta skadeståndsansvar gäller således

för svenska tulltjänstemäns verksamhet. Däremot omfattar inte detta

skadeståndsansvar skador som orsakas av utländska tjänstemän på

uppdrag i Sverige förutom i vissa specialreglerade situationer, t.ex.

enligt 70 § räddningstjänstlagen (1986:1102).

8.4.3 Regler om skadeståndsskyldighet införs

Regeringens förslag: Den svenska staten skall ta ansvar för att

tredje man ersätts för skador som utländska tjänstemän orsakar vid

gränsöverskridande samarbete på svenskt territorium. I de fall skador

orsakas av svenska tjänstemän vid gränsöverskridande åtgärder i en

annan stat skall dock inte den svenska staten bli skadeståndsskyldig

enligt svenska skadeståndsregler.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Den föreslagna bestämmelsen som begränsar svenska

statens ersättnings-skyldighet vad gäller skador som har vållats av

svenska tjänstemän i andra stater saknar dock motsvarighet i

promemorian.

Remissinstanserna. Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget

till reglering av skadestånd utan erinran. Justitiekanslern (JK) har

förordat att lagen kompletteras med en bestämmelse som utesluter att

svenska staten blir skadeståndsskyldig enligt svenska skadeståndsregler i

de fall skador orsakas av svenska tjänstemän i en annan stat.

Skälen för regeringens förslag: I propositionen Polissamarbete

m.m. med anledning av Sveriges anslutning till Schengen

(1999/2000:64) föreslås en reglering, som liknar den i

räddningstjänstlagen (1986:1102), genom vilken staten åtar sig

ersättningsansvaret gentemot tredje man för skador som utländsk

polistjänsteman orsakar vid gränsöverskridande polisiärt samarbete i

Sverige. En särskild bestämmelse med samma innebörd bör införas i

lagen om internationellt tullsamarbete.

Artikel 19.5 i tullsamarbetskonventionen innebär vidare att skador

som någon åsamkats av svenska tjänstemän i utlandet skall ersättas av

den stat där den gränsöverskridande åtgärden utförs. Som JK har påpekat

i sitt remissyttrande beträffande Ds 1999:31 Polissamarbete m.m. med

anled-ning av Schengen kan dock knappast de svenska

ersättningsbestämmel-serna t.ex. i skadeståndslagen, tolkas så att de

enbart är tillämpliga vid myndighetsutövning inom landets gränser.

Därmed skulle en skade-lidande kunna rikta sitt anspråk både mot

svenska staten och mot den mottagande staten. JK har ifrågasatt om det

verkligen skall finnas en sådan dubbel ersättningsmöjlighet.

Regeringen instämmer i JK:s bedömning. Tullsamarbetskonventionen

innebär att den mottagande staten åtar sig att ersätta den skadelidande

som om skadan orsakats av dess egna tjänstemän. En ordning där en

skadelidande kan ersättas av båda de inblandade staterna skulle kunna

leda till tillämpningssvårigheter eftersom förutsättningarna för skade-

ståndsansvar liksom ersättningsnivåer kan variera kraftigt. Det skulle

också kunna leda till höga administrationskostnader och missbruk. Lag-

förslaget bör därför kompletteras med en bestämmelse som utesluter att

svenska staten blir skadeståndsskyldig enligt svenska

skadeståndsrättsliga regler i de fall skador orsakats av svenska

tjänstemän i en annan stat.

8.5 Tjänstevapen

8.5.1 Tullsamarbetskonventionen

Artiklarna 20 och 21 i tullsamarbetskonventionen reglerar gränsöver-

skridande övervakning och gränsöverskridande förföljande vari tjänste-

män ges möjlighet att ta med sig sina tjänstevapen in på annan stats

territorium, om det inte uttryckligen förklarats otillåtet i den aktuella

staten. Tjänstevapnen får dock användas endast i situationer av berättigat

nödvärn.

Sverige har i samband med undertecknandet av konventionen inte

avgivit någon förklaring av den innebörden att det skulle vara otillåtet för

utländska tjänstemän att bära vapen med sig i fall av gränsöverskridande

samarbete på svenskt territorium.

8.5.2 Gällande rätt

Enligt 2 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) krävs tillstånd för att inneha

skjutvapen eller ammunition, liksom för att införa skjutvapen eller

ammunition till Sverige. Enligt 1 kap. 8 § vapenlagen gäller tillstånds-

plikten inte skjutvapen och ammunition som innehas av svenska staten,

t.ex. polis, Tullverket och Kustbevakningen. Undantaget gäller

emellertid inte andra stater än Sverige.

8.5.3 Medförande av tjänstevapen tillåts

Regeringens förslag: Användande av tjänstevapen skall begränsas

till att omfatta endast nödvärnssituationer. Den nya lagen skall

innehålla en upplysning om bestämmelsen i 11 kap. 1 § f vapenlagen.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: Ekobrottsmyndigheten (EBM) har påpekat att

promemorians förslag ger intryck av att vapen får användas så snart en

nödvärnssituation föreligger, vilket inte torde vara avsett. Bestämmelsen

borde enligt EBM utformas så att tjänstevapen inte får användas. En

sådan skrivning utesluter nämligen inte att den utländske tjänstemannen i

en nödvärnssituation kan vara berättigad att använda sitt vapen under

förutsättning att denne befunnit sig i en synnerligen allvarlig situation.

Huruvida den utländske tjänstemannen varit berättigad att till sitt

fredande använda vapen får avgöras bl.a. med ledning av bestämmelserna

i 24 kap. brottsbalken.

Skälen för regeringens förslag: När det gäller vapenlagens krav på

tillstånd för införande av vapen, har det i anslutning till lagen om

internationellt polissamarbete införts en regel i vapenlagen (11 kap. 1 §

f) som gör det möjligt för regeringen att förordna att lagen inte skall

gälla i fråga om skjutvapen och ammunition som utländska tjänstemän

medför vid tillfällig tjänstgöring i Sverige. Denna rambestämmelse kan

ligga till grund för mer preciserade förordningsbestämmelser bl.a. inom

ramen för det här aktuella tullsamarbetet. Den nya lagen bör innehålla en

upplysning om bestämmelsen i 11 kap. 1 § f vapenlagen.

I det aktuella lagförslaget har den i promemorian föreslagna bestäm-

melsen omformulerats för att det tydligare skall framgå att tjänstevapen

endast får användas i nödvärnssituationer.

Det behov av att medföra tjänstevapen som svenska tjänstemän kan

tänkas komma att ha med anledning av gränsöverskridande åtgärder in på

annan stats territorium, torde kunna tillgodoses inom ramen för gällande

lag.

Det kan påpekas att få svenska tulltjänstemän bär vapen i tjänsten. Det

rör sig endast om tulltjänstemän vilka arbetar med spaning och

gränsskydd och som efter särskilt förordnande tillåts bära vapen i

tjänsten. I Kustbevakningens verksamhet är regeln att vapen normalt

medförs ombord. Kustbevakningstjänstemännen bär dock endast vapen

på direkt order efter en bedömning av den aktuella hotbilden.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om internationellt tullsamarbete

1 kap. Allmänna bestämmelser

1 §

Lagen skall tillämpas på det internationella samarbete mellan

tullmyndigheter som överenskommits inom ramen för EU i syfte att

förhindra, upptäcka, utreda och beivra överträdelser mot såväl gemen-

skapsrättsliga som nationella tullbestämmelser, dels i rådsförordningen

(EG) nr 515/97, dels i tullsamarbetskonventionen. Vidare skall lagen

vara tillämplig på sådant samarbete som sker med anledning av de

bilaterala tullsamarbetsavtal Sverige och EG har ingått med ett flertal

länder.

Samarbete i ärenden vad gäller uttagande och indrivning av tullar

regleras inte i denna lag utan omfattas av indrivningslagen. Vidare

omfattas inte samarbete som utförs enligt lagen om gränskontroll-

samarbete med annan stat, då det är av en annan karaktär än samarbetet

enligt de ovan nämnda överenskommelserna. Inte heller skall lagen

tillämpas på polisiärt samarbete med anledning av Schengen. I den mån

Tullverket deltar i sådana åtgärder faller det under reglerna i lagen om

internationellt polisiärt samarbete.

2§

Paragrafen innehåller en allmän bestämmelse om skyldigheten för

Tullverket och övriga behöriga svenska myndigheter att samarbeta med

utländska myndigheter eller mellanfolkliga organisationer för att

uppfylla åtagandena enligt de internationella överenskommelser som

Sverige ingått på tullområdet.

3 §

Paragrafens första stycke innebär att svenska behöriga myndigheter

skall bistå annan stat med olika åtgärder under samma villkor och förut-

sättningar som motsvarande åtgärd kan genomföras i Sverige.

Paragrafens andra stycke ansluter till artikel 2 i tullsamarbets-

konventionen, vari anges att myndigheterna skall tillämpa konventionen

inom ramen för de befogenheter som de har tilldelats enligt nationella

bestämmelser. En ansökan skall avslås om ett bifall skulle strida mot

svensk lag eller annan författning. Vidare får tullsamarbete inte innebära

att en behörig svensk myndighet vidtar en åtgärd som kränker Sveriges

suveränitet, medför fara för rikets säkerhet, strider mot svenska

allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga intressen,

vilka utgör mer generella, övergripande avslagsgrunder. Dessa

avslagsgrunder skall tillämpas restriktivt. Bestämmelsen har utformats i

enlighet med Lagrådets synpunkter och har behandlats i avsnitt 6.6.1.

4 §

Paragrafen syftar till att avgränsa användningsområdet för det

gränsöverskridande tullsamarbetet till endast de fall där det särskilt

överenskommits i den internationella överenskommelse som är

tillämplig i det aktuella fallet. För närvarande är det endast

tullsamarbets-konventionen och Sveriges gränskontrollavtal med Norge

och Finland som innehåller gränsöverskridande befogenheter. De flesta

konventioner och avtal innehåller inte några sådana befogenheter.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter.

Definitioner

5 §

Definitionen av tullbestämmelser överensstämmer i stort sett med 1 §

andra stycket tullsamarbetslagen.

Utländska myndighetsstrukturer kan se mycket olika ut och behörig

myndighet enligt internationella avtal eller konventioner kan således

vara andra myndigheter än tullmyndighet. Behörig svensk myndighet är

primärt Tullverket, men även Rikspolisstyrelsen eller en

polismyndighet, Kustbevakningen och Jordbruksverket omfattas av

definitionen. Detta har utvecklats vidare i avsnitt 6.4. Bestämmelsen har

utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter.

Central samordning

6 §

En central samordningsenhet placerad vid Tullverket skall ansvara för

kontakterna med andra stater och samordna arbetet med övriga behöriga

svenska myndigheter. Ansökningar om bistånd från andra stater skall

göras till Tullverket. I fall då Tullverket inte har befogenhet att bistå den

ansökande myndigheten, skall ansökan vidarebefordras till annan behörig

svensk myndighet. På motsvarande sätt skall en ansökan om bistånd från

en behörig svensk myndighet till en annan stat gå genom samordnings-

enheten vid Tullverket. Alla behöriga svenska myndigheter har således

rätt att ansöka om bistånd. Direkt samarbete mellan övriga enheter vid

Tullverket eller andra behöriga svenska myndigheter är dock inte

uteslutet i brådskande fall.

Syftet är att försöka säkerställa att samarbetsåtgärder kontrolleras och

samordnas på ett lämpligt sätt samt att tillgängliga resurser utnyttjas

optimalt. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.5. Paragrafens andra

stycke har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter.

2 kap. Åtgärder i Sverige för annan stats räkning

Ansökningar

1 §

Vid internationellt tullsamarbete kan de svenska myndigheterna agera

endast inom ramen för sina befogenheter enligt nationell lagstiftning.

Huvudregeln är att en ansökan om bistånd skall ges in till Tullverket. Om

inte Tullverket har behörighet att vidta åtgärder i enlighet med ansökan

från en annan stat, skall ansökan därför vidarebefordras till en annan

myndighet inom vars behörighetsområde åtgärden faller.

2 och 3 §§

Bestämmelserna innehåller vissa minimikrav beträffande form och

innehåll för ansökningar om bistånd till Sverige, men också

förutsättningar för komplettering och avslag. Bestämmelserna har

behandlats i avsnitt 6.6.1. 2 § har utformats i enlighet med Lagrådets

synpunkter.

Regeringen avser att i en förordning meddela föreskrifter om på vilket

sätt ansökningar skall översändas.

Avslag

4 §

I paragrafen regleras grunderna för avslag på en ansökan. Bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 6.6.1.

5 §

Av paragrafens första stycke framgår att endast regeringen kan avslå en

ansökan på de grunder som anges i 1 kap. 3 § andra stycket 2. Om en

behörig myndighet vid sin handläggning av ärendet konstaterar att en

ansökan skall avslås på en sådan grund skall ansökan överlämnas till

regeringen.

Av andra stycket framgår att den myndighet som handlägger ansökan

prövar de övriga förutsättningar som gäller enligt denna lag. I uppenbara

fall kan Tullverket, i de fall ansökan ingivits dit, avslå ansökan direkt.

Utbyte av uppgifter

6 §

Första stycket utgör en uttrycklig sekretessbrytande bestämmelse.

Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter.

Bestämmelsens andra stycke utgör en motsvarighet till 6 § andra

stycket 1 handräckningslagen. Detta har utvecklats vidare i avsnitt 6.6.2.

7 §

Paragrafen ger svenska tjänstemän en möjlighet att förena de lämnade

uppgifterna med villkor om användningsbegränsning. Bestämmelsen har

sitt ursprung i 4 § lag (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel

på begäran av främmande stat (tvångsmedelslagen) som föreskriver att

förbehåll får ställas upp när beslagtagen egendom överlämnas till den

ansökande staten om det är påkallat av hänsyn till tredje mans rätt eller

från allmän synpunkt samt 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig

hjälp i brottmål, där bestämmelsen inte begränsats till att avse enbart

beslagtagen egendom som överlämnas utan är tillämplig på all slags

rättslig hjälp enligt lagen.

Allt material och all information som överlämnas med stöd av denna

lag kan förenas med villkor om hur materialet får användas eller på annat

sätt utnyttjas. Bestämmelsen skall tillämpas restriktivt. Om villkor skall

ställas upp från allmän synpunkt krävs att det är nödvändigt. En annan

begränsande faktor är att några villkor inte får ställas upp om de strider

mot en internationell överenskommelse som gäller mellan Sverige och

den ansökande staten. Bestämmelsen har behandlats i 6.6.2.

8 §

Bestämmelsens första och andra stycke motsvarar hänvisningen i 2 §

tullsamarbetslagen till 9 § handräckningslagen samt artikel 25.2 e i

tullsamarbetskonventionen. Skälen har utvecklats i avsnitt 6.6.2.

Utredning i Sverige om överträdelse av tullbestämmelse

9 §

Principen fastställs i artiklarna 8 och 15 i tullsamarbetskonventionen.

Andra stycket motsvarar hänvisningen i 2 § tullsamarbetslagen till 8 §

handräckningslagen och artiklarna 12.2 och 24 i tullsamarbetskonven-

tionen. Efter begäran av utländsk myndighet får Tullverket medge att en

utländsk tjänsteman är närvarande vid utredning i Sverige. Begreppet

närvara innefattar inte beslutanderätt i frågor som rör utredningen i

Sverige. Den utländske tjänstemannen har således endast rätt att agera

som observatör.

10 och 11 §§

Bestämmelsen reglerar användandet av tvångsmedel samt processuella

frågor i samband med utredningar.

Tullverket biträds i sin kontrollverksamhet av Kustbevakningen och

polisen, vilket regleras i tullagen och varusmugglingslagen. Motsvarande

regler kommer att finnas i den nya tullagen och den nya smugglingslagen

som avses träda i kraft den 1 januari 2001. Reglerna är emellertid endast

tillämpliga på brott mot nationell lagstiftning. Därför behövs det en

bestämmelse som uttryckligen tar sikte på samverkande svenska

myndig-heters deltagande i det internationella tullsamarbetet.

Myndigheterna skall således i huvudsak ha samma befogenheter

internationellt som nationellt i de situationer som omfattas av

samarbetet. Vilken eller vilka av myndigheterna som har rätt att vidta

viss åtgärd framgår av bestämmelserna i smugglingslagen.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter, vilket

utvecklas i avsnitt 6.6.3.

Om en åtgärd i samband med utredningen kräver åklagares eller

domstols beslut enligt smugglingslagen och 23, 27 och 28 kap. rätte-

gångsbalken, skall ärendet i den delen handläggas enligt bestämmelserna

i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Detta utvecklas

närmare i avsnitt 6.6.3.1. Bestämmelsen har utformats i enlighet med

Lagrådets synpunkter.

12 §

Paragrafen innehåller en forumbestämmelse som är utformad enligt 4 §

tullsamarbetslagen. Eftersom de vanliga reglerna om laga domstol

anknyter till var ett brott begåtts eller vilken anknytning den misstänkte

har till orten anges här att laga domstol är rätten på den ort där den

myndighet finns som påbörjat den svenska delen av utredningen.

Bestämmelsen har utvecklats i avsnitt 6.6.3.2.

Delgivning av handlingar

13 §

Bestämmelsen motsvarar hänvisningen i 2 § tullsamarbetslagen till 13 §

handräckningslagen. Den avser på vilket sätt delgivning kan ske. Vilka

handlingar som kan delges framgår av respektive överenskommelse.

Bestämmelsen har utvecklats i avsnitt 6.6.4.

3 kap. Gränsöverskridande tullsamarbete

Gränsöverskridande övervakning

1 §

Paragrafen anger förutsättningarna för gränsöverskridande övervakning.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.2. Vid bestämmelsens utform-

ning har Lagrådets synpunkter beaktats.

En motsvarande bestämmelse finns i 4 § lagen om internationellt

polisiärt samarbete. Tillämpningsområdet för den bestämmelsen är

dock, till skillnad från förevarande paragraf, begränsat till att avse endast

utlämningsbara brott.

Då gränsen passerats utan föregående samtycke skall en utländsk

myndighet utan dröjsmål begära bistånd från en svensk behörig

myndighet i ärendet. Regeringen har för avsikt att i en förordning

reglera vad denna begäran skall innehålla.

Fjärde stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Gränsöverskridande förföljande

2 §

Paragrafen anger förutsättningarna för gränsöverskridande förföljande

och har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Skälen för

bestämmelsen utvecklas i avsnitt 7.3. Vid bestämmelsens utformning

har Lagrådets synpunkter beaktats.

En motsvarande bestämmelse finns i 5 § lagen om internationellt

polisiärt samarbete. Den här bestämmelsen skiljer sig dock något från

vad som föreslås i nämnda lag, vilket beror på att

tullsamarbetskonventionen inte är begränsad endast till landgräns utan

att förföljandet får ske över alla typer av gränser.

3 §

Paragrafen behandlar gränserna för utländska tjänstemäns befogenhet att

omhänderta en person i samband med gränsöverskridande förföljande.

Behöriga svenska tjänstemän är enligt första stycket skyldiga att, på

begäran av utländsk tjänsteman, omhänderta den förföljde. De svenska

tjänstemännen får inte neka att tillmötesgå en begäran från de utländska

tjänstemännen att omhänderta den förföljde i detta skede.

I avvaktan på att de svenska tjänstemännen skall omhänderta den

förföljde får de utländska tjänstemännen enligt andra stycket stoppa

och omhänderta den förföljde. Uttrycket stoppa och omhänderta

omfattar såväl befogenheten att stoppa personen som att stoppa ett

fordon där personen färdas, för att kunna genomföra ett

omhändertagande.

Bestämmelsen har utformats med 6 § lagen om internationellt

polisiärt samarbete som förebild. Skälen för bestämmelsen utvecklas i

avsnitt 8.1.

4 §

Bestämmelsen har utformats med 7 § lagen om internationellt polisiärt

samarbete som förebild. Skälen har utvecklats närmare i avsnitt 8.1. Vid

bestämmelsens utformning har Lagrådets synpunkter beaktats.

5 §

Bestämmelsen motsvarar 8 § lagen om internationellt polisiärt

samarbete och har behandlats i avsnitt 8.2. Vid bestämmelsens

utformning har Lagrådets synpunkter beaktats.

Skyldigheter

6 §

Paragrafen reglerar vilka villkor och begränsningar som gäller när

utländska tjänstemän vidtar gränsöverskridande åtgärder i Sverige.

Bestämmelsen motsvarar artikel 19 i tullsamarbetskonventionen och

11 § lagen om internationellt polisiärt samarbete med anledning av

Schengen. Skälen har utvecklats i avsnitt 8.1 och 8.5.

Straffrättsligt ansvar och skydd

7 §

I paragrafen behandlas frågor om straffrättsligt ansvar och skydd för de

utländska tjänstemännen. Avsikten är att de utländska tjänstemännen i

dessa avseenden skall jämställas med svenska tjänstemän.

I andra stycket har en särskild hänvisning gjorts till 20 kap. 1 §

brottsbalken, eftersom ansvar enligt detta lagrum förutsätter svensk

myndighetsutövning. Ansvar enligt exempelvis 20 kap. 2 och 3 §§

brottsbalken däremot följer utan särskild reglering.

Bestämmelsen motsvarar 12 § lagen om internationellt polisiärt

samarbete. De närmare skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 8.3.

Skadestånd

8 §

Bestämmelsen innebär att svenska staten är skyldig att ersätta personer

som har orsakats skada i Sverige av en utländsk tjänsteman i samband

med att denne har utfört en uppgift enligt denna lag. Avsikten är att den

enskilde i Sverige skall befinna sig i samma position som om skadan

hade orsakats av en svensk tjänsteman.

Bestämmelsen motsvarar 13 § lagen om internationellt polisiärt sam-

arbete. De närmare skälen för bestämmelsen har redovisats i avsnitt 8.4.

9 §

De skadeståndsrättsliga bestämmelser, t.ex. skadeståndslagen och lagen

om ersättning vid frihetsberövande och andra tvångsåtgärder, som

reglerar statens skadeståndsskyldighet, är i och för sig inte begränsade

till att gälla myndighetsutövning i Sverige. I denna paragraf föreskrivs

därför att svenska staten inte skall ersätta skador som svenska

tjänstemän har vållat i andra stater i samband med gränsöverskridande

åtgärder. 14 § lagen om internationellt polisiärt samarbete innehåller en

motsvarande bestämmelse. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.4.

4 kap. Åtgärder i annan stat för svensk räkning

1 §

Paragrafen har utformats med ledning av 15 § 1 och 3 handräcknings-

lagen.

2 §

I paragrafen ges svenska myndigheter lagstöd för att följa villkor i

överenskommelser med främmande stater eller mellanfolkliga organisa-

tioner som innebär att uppgifter som har lämnats till en svensk

myndighet för ett ändamål inte får användas för ett annat.

Motsvarande bestämmelse finns i dag i 1 § lagen om internationellt

brottmålssamarbete. Genom ikraftträdandet av lagen om internationellt

polisiärt samarbete förs den del som avser polissamarbete över till den

lagen. I och med lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål upphör

lagen om internationellt brottmålssamarbete dock att gälla.

Inhämtande av uppgifter

3 §

Sekretess enligt svensk lag gäller för utländska uppgifter. Bestämmelsen

har behandlats i 6.6.2.

Utredning i annan stat

4 §

Paragrafen är utformad med 17 § andra stycket handräckningslagen som

förebild. Artikel 12.2 i tullsamarbetskonventionen reglerar att

medlems-staternas myndigheter kan komma överens om att en

tjänsteman från en ansökande stat skall få närvara vid en utredning i den

anmodade staten. Begreppet närvara innefattar inte beslutanderätt i

frågor som rör utredningen, utan tjänstemannen har endast rätt att agera

som observatör.

Delgivning av handlingar

5 §

Paragrafen är utformad med 20 § handräckningslagen som förebild. Den

avser på vilket sätt delgivning kan ske. Vilka handlingar som kan delges

framgår av respektive överenskommelse. Bestämmelsen har behandlats i

avsnitt 6.6.4.

9.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

1 kap.

4 §

Paragrafen har kompletterats med hänvisningar i tredje stycket till lagen

om internationellt tullsamarbete.

9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:816) om

bevisupptagning åt utländsk domstol

3, 11, 12 §§

I prop. 1999/2000:61 föreslogs att centralmyndighetsfunktionen i det

rättsliga samarbetet i brottmål och civilmål förs över från Utrikes-

departementet till Justitiedepartementet (se avsnitt 7.2). Riksdagen har

den 18 maj 2000 bifallit en från utskottet gjord hemställan med mot-

svarande förslag (bet. 1999/2000:JuU19 och rskr. 1999/2000:216). Av

förbiseende förelogs aldrig i propositionen ändringar i aktuella be-

stämmelser i lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol.

Med anledning härav görs dessa justeringar.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om internationellt tullsamarbete

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag tillämpas på internationellt tullsamarbete som följer av en

internationell överenskommelse med annan stat eller med mellanstatlig

organisation som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt och

som har till syfte att förhindra, upptäcka och beivra överträdelser av

tullbestämmelser.

Lagen tillämpas inte på sådant samarbete som avses i lagen

(1962:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller

pålaga.

2 § Tullverket skall bistå behörig utländsk myndighet eller mellanfolklig

organisation med åtgärder i den mån det följer av internationell

överenskommelse som avses i 1 § och inom ramen för bestämmelserna

i denna lag.

3 § Då tullsamarbetsåtgärder vidtas gäller samma villkor och

förutsättningar som för en motsvarande åtgärd i ett svenskt ärende om

inte annat föreskrivs i denna lag.

Tullsamarbete får inte innefatta att behörig svensk myndighet skall

1. vidta åtgärd som strider mot svensk lag eller författning eller

2. vidta åtgärd som strider mot allmänna hänsyn eller för Sverige

väsentliga intressen.

Definitioner

4 § Med tullsamarbete avses i denna lag

1. utbyte av uppgifter,

2. genomförande av eller deltagande i utredningar,

3. spaningsverksamhet eller annan övervakning av person, varor eller

transportmedel,

4. delgivning av handlingar,

5. gränsöverskridande åtgärder i form av förföljande eller övervakning,

6. gränsöverskridande kontrollerade leveranser av varor samt

7. förhör, beslag och husrannsakan eller

8. annan åtgärd som kan vidtas i en svensk utredning om överträdelse av

tullbestämmelser som inte innefattar tvångsmedel.

5 § I denna lag avses med

tullbestämmelser: sådana bestämmelser om införsel, utförsel eller

transitering av varor, som avser tullar, skatter eller avgifter eller rör

förbud, begränsningar eller kontrollåtgärder beträffande varutrafiken,

överträdelse av tullbestämmelse: sådan överträdelse av

tullbestämmelse för vilken påföljd enligt berörd stats lagar och

bestämmelser kan dömas ut av domstol eller av administrativ myndighet,

behörig svensk myndighet: Tullverket eller annan svensk myndighet,

som har befogenheter enligt sådan internationell överenskommelse som

avses i 1 §,

förföljande eller övervakande tjänstemän: utländska tjänstemän som

förföljer eller övervakar en person på svenskt territorium med stöd av

sådan tillämplig internationell överenskommelse som avses i 1 kap. 1 §

och denna lag.

6 § En ansökan om tullsamarbete enligt denna lag får göras av svensk

eller utländsk myndighet som har behörighet att vidta åtgärder för att

förhindra, upptäcka eller beivra överträdelser av tullbestämmelser. En

ansökan skall innehålla följande uppgifter

1. sökande myndighet,

2. begärd åtgärd,

3. ändamålet med och orsaken till framställan,

4. en redogörelse för de aktuella omständigheterna och de lagar och

bestämmelser som berörs,

5. uppgifter om de fysiska eller juridiska personer som berörs av

utredningen.

En ansökan skall vara skriftlig och utformad på den mottagande

myndighetens officiella språk, eller på ett annat språk som är godtagbart

för denna myndighet.

I mycket brådskande fall kan en muntlig ansökan godtas, vilken skall

bekräftas skriftligen snarast möjligt.

Ofullständiga ansökningar

7 § Om en ansökan inte innehåller de uppgifter som behövs för

handläggningen, skall den sökande myndigheten ges tillfälle att

komplettera ansökan. Om ansökan kan bifallas endast delvis eller under

vissa villkor skall den sökande myndigheten underrättas härom och ges

tillfälle att justera ansökan.

Avslag

8 § En ansökan skall avslås om begärda åtgärder strider mot

grundläggande principer i den svenska rättsordningen eller avser

åtgärder som enligt 1 kap. 3 § andra stycket inte kan vidtas av behörig

svensk myndighet.

En ansökan får också avslås om den är så bristfällig att den inte kan ligga

till grund för begärda åtgärder trots att tillfälle getts att komplettera och

justera ansökan.

2 kap. Åtgärder i Sverige för annan stats räkning

1 § Om inget annat anges i den överenskommelse som är tillämplig,

skall tullsamarbetet inledas av Tullverkets huvudkontor.

Om åtgärderna bör vidtas av annan behörig svensk myndighet än

Tullverket, skall Tullverket vidarebefordra begäran till denna myndighet

samt meddela den ansökande staten om att så har skett.

Utlämnande av uppgifter

2 § Tullverket får på eget initiativ eller efter skriftlig begäran från

behörig utländsk myndighet lämna ut relevanta uppgifter till denna

myndighet vid misstanke om överträdelse av tullbestämmelse i annan

stat.

Tullsamarbetet får dock inte innefatta att Tullverket skall lämna ut

uppgifter som inte är tillgängliga för myndigheten enligt lagstiftning

eller administrativ praxis i Sverige.

3 § I fall då Tullverket till behörig utländsk myndighet översänder

uppgifter rörande tull eller skatt skall uppgiften även tillställas den som

uppgiften berör för kännedom. I sådan underrättelse skall anges till

vilken utländsk myndighet uppgiften översänts.

Underrättelse enligt första stycket får underlåtas, om det är uppenbart

obehövligt eller om det kan befaras att underrättelsen skulle försvåra

genomförandet av utländsk myndighets utredning eller beslut i ärendet.

Underrättelse får även underlåtas om uppgiften omfattas av sekretess

enligt 5 kap. 1 § (1980:100) sekretesslagen.

Utredning i Sverige

4 § Tullsamarbete i form av utredning vid misstanke om överträdelse av

tullbestämmelse i annan stat får vidtas av Tullverket på eget initiativ

eller efter skriftlig begäran därom från behörig utländsk myndighet.

Efter begäran som avses i första stycket, får Tullverket medge av

behörig myndighet utsedd utländsk tjänsteman att närvara vid utredning i

Sverige. Sådan utländsk tjänsteman får inte fatta beslut i frågor som rör

utredningen i Sverige.

5 § Åtgärder i samband med utredning får innefatta inledande av

förundersökning och förhör samt användning av tvångsmedel på samma

villkor och under samma förutsättningar sådana åtgärder kan vidtas av

Tullverket enligt bestämmelserna om förundersökning och tvångsmedel

i lagen (2000:000) om straff för smuggling m.m. och 23, 27 och 28

kap. rättegångsbalken.

6 § Vid åtgärder i samband med brottsutredning som kräver åklagares

eller domstols beslut enligt lagen (2000:000) om straff för smuggling

m.m. och 23, 27 och 28 kap. rättegångsbalken skall bestämmelserna i

22, 33-41 §§ lagen (2000:000) om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål

gälla.

Åklagare avgör om begäran om den aktuella åtgärden i stället skall

inlämnas i enlighet med bestämmelserna i lagen (2000:000) om

ömsesidig rättslig hjälp i brottmål.

7 § Laga domstol i frågor som rör förundersökning och tvångsmedel vid

tillämpning av denna lag är rätten i den ort där den svenska utredningen

påbörjades.

Om tullsamarbete leder till talan inför svensk domstol eller

myndighet får Tullverket ta emot stämning samt själv eller genom

ombud föra talan i ärendet.

Övervakningsåtgärder

8 § Tullsamarbete i form av övervakning av person, varor eller

transportmedel vid misstanke om överträdelse av tullbestämmelse i

annan stat får vidtas av Tullverket på eget initiativ eller efter skriftlig

begäran från behörig utländsk myndighet.

Delgivning av handlingar

9 § Handling i ärende rörande utländsk utredning delges enligt

delgivningslagen (1970:428). Särskild postdelgivning eller

stämningsmannadelgivning får, även om det inte följer av

bestämmelserna i 3 § nämnda lag, ske efter beslut av Tullverket.

3 kap. Gränsöverskridande tullsamarbete

Allmänna bestämmelser

1 § Myndighetsutövning av utländska tjänstemän på svenskt territorium

får ske endast i den mån det uttryckligen överenskommits härom i

internationell överenskommelse som avses i 1 kap. 1 § och i enlighet

med de villkor som anges i 3 kap. 2 §.

2 § Utländska tjänstemän skall, när de företar gränsöverskridande

åtgärder enligt denna lag,

1. följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som

meddelas av behörig svensk myndighet,

2. endast använda tjänstevapen i nödvärnssituationer,

3. alltid kunna styrka sin behörighet och identitet,

4. alltid kontakta Tullverket och rapportera om vilka åtgärder som

vidtagits och de omständigheter som förelegat.

Under gränsöverskridande samarbete får utländska tjänstemän inte

vidta tvångsåtgärder om det inte är uttryckligen tillåtet enligt tillämplig

internationell överenskommelse och enligt denna lag. De får inte heller

bereda sig tillträde till bostäder eller andra platser som inte är öppna för

allmänheten.

11 kap. trafikförordningen (1998:1276) äger motsvarande tillämpning

på utländska tjänstemän som utför gränsöverskridande förföljande.

Av 11 kap. 1 § f vapenlagen (1996:67) framgår att utländska

tjänstemän som utför gränsöverskridande arbete enligt denna lag kan

undantas från vapenlagens bestämmelser.

Gränsöverskridande övervakning

3 § Utländska tjänstemän får fortsätta en i sin stat påbörjad övervakning

av en misstänkt gärningsman in på svenskt territorium, om Tullverket

eller annan behörig svensk myndighet samtycker till det.

Övervakningen får ske utan föregående samtycke om situationen är så

brådskande att samtycke inte kunnat inhämtas i förväg. För att

övervakning skall få äga rum utan föregående samtycke krävs också att

överskridande av gränsen i samband med övervakningen så snart det är

möjligt anmäls till Tullverket och att den utländska myndigheten utan

dröjsmål begär bistånd i utredningen. I denna begäran skall även anges de

skäl som berättigade till gränsöverskridande övervakning utan

föregående samtycke.

Övervakning skall genast upphöra om behörig svensk myndighet begär

det eller om samtycke inte har lämnats inom fem timmar efter

gränsöverskridandet.

Gränsöverskridande förföljande

4 § Om en person har upptäckts på bar gärning med att begå ett brott

som kan föranleda utlämning eller vid medhjälp till sådant brott, får

utländska tjänstemän fortsätta ett i sin stat påbörjat förföljande av

personen in på svenskt territorium, om Tullverket eller annan behörig

svensk myndighet samtycker till det.

Förföljandet får ske utan föregående samtycke om situationen är så

brådskande att samtycke inte kunnat inhämtas i förväg, eller om inte

någon svensk tjänsteman har kunnat ta över förföljandet i tid. De

förföljande tjänstemännen skall anhålla om bistånd av Tullverket senast

vid tidpunkten för gränsöverskridandet.

Förföljandet skall genast upphöra om behörig svensk myndighet begär

det.

5 § Om förföljande tjänstemän begär det, skall behörig svensk

tjänsteman kvarhålla och förhöra den förföljde för att fastställa dennes

identitet eller för att få till stånd ett anhållande av denne.

Förföljande tjänstemän får omhänderta den förföljde tills hans

identitet kan fastställas eller personen kan överlämnas till en behörig

svensk tjänsteman.

6 § I samband med att en person omhändertas enligt 3 kap. 5 § andra

stycket får utländska tjänstemän

1. av säkerhetsskäl kroppsvisitera den som berövats friheten,

2. vid transport belägga den frihetsberövade med handfängsel samt

3. omhänderta föremål som kan beslagtas enligt lagen (2000:000) om

straff för smuggling m.m.

7 § En person som har omhändertagits enligt 3 kap. 5 § får tas i förvar

under högst sex timmar, tid mellan midnatt och klockan nio på

morgonen oräknad.

Har inte åklagarmyndighet dessförinnan mottagit en sådan begäran om

åtgärd som avses i 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott eller

17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge, skall personen omedelbart friges.

Gränsöverskridande kontrollerade leveranser

8 § Vid misstanke om överträdelse av tullbestämmelse i Sverige eller i

annan stat, kan en varuförsändelse från en annan stat tillåtas fortsätta

under övervakning till dess slutdestination. Tullverket får i samråd med

åklagare och andra berörda myndigheter besluta att Tullverket skall

medverka vid övervakningen.

Den misstänkta försändelsen kan hejdas eller tillåtas fortsätta utan

åtgärd. Försändelsens ursprungliga innehåll kan även avlägsnas eller

ersättas helt eller delvis.

Det skall säkerställas att varorna övervakas under återstoden av färden

på ett sådant sätt att en misstänkt när som helst kan gripas och varorna

beslagtas.

Straffrättsligt ansvar och skydd

9 § En utländsk tjänsteman som utför uppgifter enligt denna lag i

Sverige, skall vara skyddad enligt 17 kap. 5 § brottsbalken.

En utländsk tjänsteman som utövar myndighet enligt denna lag i

Sverige, skall vara underkastad ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 §

brottsbalken på motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk

myndighetsutövning.

Skadestånd

10 § Om utländska tjänstemän i Sverige utför uppgifter enligt denna lag,

skall staten i stället för den utländska myndigheten eller tjänstemannen

ersätta skada som uppkommer i samband härmed och för vilken den

utländska myndigheten eller tjänstemannen skulle ha varit

skadeståndsskyldig om svensk lag varit tillämplig. Staten skall dock inte

ersätta skada som uppkommer hos den utländska myndigheten eller

tjänstemannen.

4 kap. Åtgärder i annan stat för svensk räkning

1 § I den mån överenskommelse som avses i 1 kap. 1 § så medger, får

Tullverket begära hos behörig utländsk myndighet om att

tullsamarbetsåtgärder skall vidtas för svensk räkning.

2 § En svensk begäran om tullsamarbete får göras endast under

förutsättning att

1. motsvarande åtgärd kan vidtas i Sverige i ett liknande ärende och

2. begäran kan göras utan att detta skulle medföra att uppgifter, vars

överlämnande skulle strida mot allmänna hänsyn eller för Sverige

väsentliga intressen, lämnas.

3 § Om behörig svensk myndighet vid tillämpning av denna lag har

erhållit upplysningar eller bevismaterial från en främmande stat för att

användas i brottsbekämpande verksamhet och gäller på grund av

överenskommelse med den främmande staten villkor som begränsar

möjligheten att utnyttja materialet, skall svenska myndigheter följa

villkoren, oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan

förordning.

Inhämtande av uppgifter

4 § Tullverket får i en pågående utredning vid misstanke om överträdelse

av tullbestämmelse begära att få ta del av uppgifter i en annan stat. För

sådana uppgifter gäller bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100)

samt sådana villkor för uppgifternas användning som avses i 4 kap. 3 §.

Utredningar

5 § Om det är till fördel för utredningen får Tullverket framställa

önskemål hos behörig utländsk myndighet att svensk tjänsteman skall få

närvara vid utredning som sker i annan stat.

Delgivning av handlingar

6 § Tullverket får i ärende rörande överträdelse av tullbestämmelse eller

i brottsutredning begära delgivning av handling i annan stat.

I den mån det är tillåtet enligt internationell överenskommelse som

avses i 1 kap. 1 § får Tullverket ombesörja delgivning med person i den

andra staten genom att sända handlingen med posten enligt vad som sägs

i 3 § första stycket delgivningslagen (1970:428).

Andra myndigheter

7 § Vad som sägs i 1 kap. 2 §, 2 kap. 5 § och 8 §, samt 3 kap. 8 § om

Tullverket gäller även Kustbevakningen.

En polisman har i fråga om åtgärder enligt 2 kap. 5 § och 8 § samma

befogenheter som tillkommer en tulltjänsteman.

____________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer, då lagen

(1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag skall

upphöra att gälla.

Rådets akt

av den 18 december 1997

om upprättande av konventionen, upprättad på

grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska

unionen, om ömsesidigt bistånd och samarbete

mellan tullförvaltningar

(98/C 24/01)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD

som beaktar Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K 3.2 c,

och som beaktar följande:

För genomförandet av unionens mål betraktar medlemsstaterna

tullsamarbete som en fråga av gemensamt intresse som omfattas av det

samarbete som avses i avdelning VI i fördraget.

BESLUTAR att upprätta den konvention vars text återges i bilagan,

vilken denna dag har undertecknats av företrädare för medlemsstaternas

regeringar,

REKOMMENDERAR att konventionen antas av medlemsstaterna i

enlighet med deras respektive konstitutionella bestämmelser.

Utfärdad i Bryssel den 18 december 1997.

 På rådets vägnar

 Ordförande

 F. BODEN

KONVENTION

upprättad på grundval av artikel K 3 i fördraget om

Europeiska unionen om ömsesidigt bistånd och

samarbete mellan tullförvaltningar

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA till denna konvention,

medlemsstater i Europeiska unionen,

SOM HÄNVISAR till Europeiska unionens råds akt av den

SOM ERINRAR om att det är nödvändigt att stärka åtagandena i

konventionen om ömsesidigt bistånd mellan tullförvaltningarna, som

undertecknades i Rom den 7 september 1967,

SOM FINNER att tullförvaltningarna har till uppgift att, inom

gemenskapens tullområde och särskilt dess in- och utförselorter,

förhindra, utreda och bekämpa brott inte bara mot gemen-

skapslagstiftningen utan också mot de nationella lagarna, i synnerhet de

fall som omfattas av artiklarna 36 och 223 i Fördraget om upprättandet

av Europeiska gemenskapen,

SOM FINNER att den ökande illegala handeln av olika slag utgör ett

allvarligt hot mot folkhälsa, allmän moral och säkerhet,

SOM FINNER att det är lämpligt att fastställa särskilda former för

samarbete som innebär gränsöverskridande åtgärder i syfte att förhindra,

utreda och åtala vissa överträdelser såväl av medlemsstaternas nationella

lagstiftning som mot gemenskapens tullbestämmelser och att dessa

gränsöverskridande åtgärder alltid måste genomföras med iakttagande av

legalitetsprincipen (vara förenlig med den relevanta lag som är

tillämplig i den anmodade medlemsstaten och med de behöriga

myndigheterna i den medlemsstatens direktiv), subsidiaritetsprincipen

(endast vidta sådana åtgärder om det visar sig att andra mindre

långtgående åtgärder inte är lämpliga) och proportionalitetsprincipen

(åtgärdens räckvidd och varaktighet skall bestämmas mot bakgrund av

hur allvarlig den förmodade överträdelsen är),

SOM ÄR ÖVERTYGADE om att det är nödvändigt att stärka

samarbetet mellan tullförvaltningarna genom att fastställa förfaranden

som tillåter tullförvaltningarna att vidta åtgärder gemensamt och utbyta

uppgifter som har samband med illegal handel,

SOM BEAKTAR det faktum att tullförvaltningarna dagligen måste

tillämpa både gemenskapsbestämmelser och nationella bestämmelser

och att det därför uppenbarligen är nödvändigt att säkerställa att

bestämmelserna om ömsesidigt bistånd och samarbete inom bägge

sektorerna i möjligaste mån utvecklas parallellt,

HAR ENATS OM FÖLJANDE.

AVDELNING I

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

Artikel 1

Tillämpningsområde

1. Utan att det påverkar gemenskapens behörighet skall Europeiska

unionens medlemsstater genom sina tullförvaltningar ge varandra

ömsesidigt bistånd och samarbeta med varandra, i syfte att

 förhindra och upptäcka överträdelser av nationella tullbestämmel-

ser samt

 åtala och bestraffa överträdelser av gemenskapens tullbestämmel-

ser och nationella tullbestämmelser.

2. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 3 inverkar denna

konvention inte på tillämpliga bestämmelser om inbördes rättshjälp i

brottmål mellan rättsliga myndigheter, fördelaktigare bestämmelser i

bilaterala eller multilaterala avtal mellan medlemsstaterna som styr

samarbetet som avses i punkt 1 mellan medlemsstaternas

tullmyndigheter eller andra behöriga myndigheter eller

överenskommelser som träffats på samma område på grundval av

uniform lagstiftning eller en särskild ordning som föreskriver en

ömsesidig tillämpning av åtgärder som avser ömsesidigt bistånd.

Artikel 2

Befogenheter

Tullförvaltningarna skall tillämpa denna konvention inom ramen för de

befogenheter som de har tilldelats enligt nationella bestämmelser.

Ingenting i denna konvention får tolkas som att det inverkar på de

befogenheter som tullförvaltningarna tilldelats enligt nationella

bestämmelser enligt den betydelse som anges i denna konvention.

Artikel 3

Förhållandet till inbördes rättshjälp mellan rättsliga myndigheter

1. Denna konvention omfattar ömsesidigt bistånd och samarbete inom

ramen för brottsutredningar om överträdelser av nationella

tullbestämmelser och gemenskapens tullbestämmelser för vilka den

ansökande myndigheten är behörig enligt den berörda medlemsstatens

nationella bestämmelser.

2. Om en brottsutredning görs av eller under ledning av en rättslig

myndighet, skall denna myndighet avgöra om ansökningar om

ömsesidigt bistånd eller om samarbete i samband därmed skall inlämnas

i enlighet med tillämpliga bestämmelser om inbördes rättshjälp i

brottmål, eller i enlighet med bestämmelserna i denna konvention.

Artikel 4

Definitioner

I denna konvention avses med

1. nationella tullbestämmelser: en medlemsstats lagar och andra

författningar vilkas tillämpning helt eller delvis omfattas av denna stats

tullförvaltnings behörighet när det gäller

 gränsöverskridande olaglig handel med varor som är föremål för

förbuds-, begränsnings- eller kontrollåtgärder, särskilt i fall som avses i

artiklarna 36 och 223 i Fördraget om upprättandet av Europeiska

gemenskapen,

 icke-harmoniserade punktskatter.

2. gemenskapens tullbestämmelser:

 samtliga gemenskapsbestämmelser och deras åtföljande

genomförandebestämmelser son reglerar import, export, transitering

och närvaro av varor som är föremål för handel mellan medlemsstaterna

och tredje land samt mellan medlemsstaterna i fråga om varor som inte

har gemenskapsstatus enligt artikel 9.2 i Fördraget om upprättandet av

Europeiska gemenskapen eller varor som underkastas kompletterande

kontroller eller utredningar i syfte att fastställa deras gemenskapsstatus,

 samtliga bestämmelser som antas på gemenskapsnivå inom ramen

för den gemensamma jordbrukspolitiken och de särskilda bestämmelser

som antagits för varor härrörande från förädling av jordbruksprodukter,

 samtliga bestämmelser som antas på gemenskapsnivå för

harmoniserade punktskatter och mervärdesskatt på import tillsammans

med nationella genomförandebestämmelser.

3. överträdelser: handlingar i strid med nationella tullbestämmelser

eller med gemenskapens tullbestämmelser som bl.a. innefattar

 deltagande i eller försök att göra sig skyldig till sådana

överträdelser,

 deltagande i en kriminell organisation som gör sig skyldig till

sådana överträdelser,

 penningtvätt som härrör från sådana överträdelser som nämns i

denna punkt.

4. ömsesidigt bistånd: bistånd som lämnas mellan tullförvaltningarna

enligt denna konvention.

5. begärande myndighet: den behöriga myndighet i den medlemsstat

som gör en framställan om bistånd.

6. anmodad myndighet: den behöriga myndighet i den medlemsstat till

vilken en framställan om bistånd riktas.

7. tullförvaltningar: medlemsstaternas tullmyndigheter och andra

myndigheter som är behöriga att genomföra bestämmelserna i denna

konvention.

8. personuppgifter: alla uppgifter som avser en identifierad eller

identifierbar fysisk person. En person betraktas som identifierbar om

han eller hon direkt eller indirekt kan identifieras, t.ex. med hjälp av ett

identifikationsnummer eller av en eller flera särskilda faktorer som är

karakteristiska för hans eller hennes fysiska, fysiologiska, psykiska,

ekonomiska, kulturella eller sociala identitet.

9. gränsöverskridande samarbete: samarbete mellan

tullförvaltningarna över en medlemsstats gränser.

Artikel 5

Centrala samordningsenheter

1. Medlemsstaterna skall utse en central enhet (samordningsenhet)

inom sina respektive tullmyndigheter. Enhetens uppgift skall vara att ta

emot framställningar om ömsesidigt bistånd enligt denna konvention

och ansvara för samordningen av det ömsesidiga biståndet, utan att det

påverkar tillämpningen av punkt 2. Enheten skall också ansvara för

samarbetet med andra myndigheter som medverkar i en biståndsåtgärd

enligt denna konvention. Medlemsstaternas samordningsenheter skall

sinsemellan hålla nödvändig direktkontakt, särskilt i de fall som avses i

avdelning IV.

2. Samordningsenheternas verksamhet utesluter inte, i synnerhet i

brådskande fall, direkt samarbete mellan övriga enheter vid

medlemsstaternas tullmyndigheter. För effektivitet och enhetlighet skall

samordningsenheterna underrättas om varje åtgärd där sådant direkt

samarbete förekommer.

3. Om en tullmyndighet inte är, helt eller delvis, behörig att behandla

en framställan skall den centrala samordningsenheten vidarebefordra

ansökan till den behöriga nationella myndigheten och underrätta den

ansökande myndigheten om att så har skett.

4. Om ansökan inte kan bifallas av rättsliga eller andra sakliga skäl,

skall samordningsenheten skicka tillbaka framställan till den begärande

myndigheten tillsammans med en redogörelse för varför den framställan

inte kan behandlas.

Artikel 6

Sambandsmän

1. Medlemsstaterna får sinsemellan komma överens om utbyte av

sambandsmän på bestämd eller obestämd tid och enligt ömsesidigt

överenskomna villkor.

2. Sambandsmännen skall inte ha någon befogenhet att göra

ingripanden i värdlandet.

3. För att främja samarbetet mellan medlemsstaternas

tullförvaltningar får sambandsmännen, efter överenskommelse eller på

begäran av medlemsstaternas behöriga myndigheter, ha till uppgift att

a) främja och påskynda informationsutbytet mellan medlemsstaterna,

b) lämna bistånd vid utredningar som rör deras egen medlemsstat eller

den medlemsstat de företräder,

c) vara behjälpliga med handläggningen av framställningar om bistånd,

d) ge värdlandet råd och bistånd vid förberedelser för och

genomförande av gränsöverskridande operationer,

e) utföra andra uppgifter som medlemsstaterna kommer överens om

sinsemellan.

4. Medlemsstaterna får träffa bilaterala eller multilaterala

överenskommelser om sambandsmännens kompetensområde och

placering. Sambandsmännen får även företräda en eller flera

medlemsstaters intressen.

Artikel 7

Skyldighet att identifiera sig

Såvida inte annat föreskrivs i denna konvention, skall den begärande

myndighetens tjänstemän som befinner sig i en annan medlemsstat för

att utöva sina rättigheter enligt denna konvention alltid kunna förete en

skriftlig fullmakt som utvisar deras identitet och officiella

tjänsteställning.

AVDELNING II

BISTÅND PÅ FRAMSTÄLLAN

Artikel 8

Principer

1. För att lämna det bistånd som begärs enligt denna avdelning skall

den anmodade myndigheten eller den behöriga myndighet som den har

vänt sig till, gå till väga som om den handlade för egen räkning eller på

framställan av en annan myndighet i sin egen medlemsstat. Den skall

därvid utnyttja alla de lagliga befogenheter den har till sitt förfogande

enligt sin nationella lagstiftning för att tillmötesgå ansökan.

2. Den anmodade tullmyndigheten skall utsträcka detta bistånd till att

omfatta alla omständigheter kring överträdelsen som uppvisar ett klart

samband med ändamålet med framställan, utan att någon kompletterande

framställan behövs. I tveksamma fall skall den anmodade myndigheten

först kontakta den begärande myndigheten.

Artikel 9

Biståndsansökningarnas form och innehåll

1. Ansökningar skall alltid lämnas skriftligen. Dokument som är

nödvändiga för att handlägga framställan skall bifogas denna.

2. Framställningar i enlighet med punkt 1 skall innehålla följande

uppgifter:

a) Begärande myndighet.

b) Begärd åtgärd.

c) Ändamålet med och orsaken till framställan.

d) De lagar och andra bestämmelser som berörs.

e) Så noggranna och utförliga uppgifter som möjligt om de fysiska

eller juridiska personer som är föremål för utredningen.

f) En kortfattad redogörelse för omständigheterna, med undantag av

de fall som avses i artikel 13.

3. Framställningarna skall göras på ett av den anmodade myndighetens

officiella språk, eller på ett språk som är godtagbart för denna

myndighet.

4. I fall som är så brådskande att de kräver det, skall muntliga

ansökningar godtas, men de måste bekräftas skriftligen snarast möjligt.

5. Om en framställan inte uppfyller de formella kraven, kan den

anmodade myndigheten begära rättelse eller komplettering. Under tiden

får de åtgärder som krävs för att bifalla ansökan beordras.

6. Den anmodade myndigheten skall medge tillämpning om ett visst

förfarande när så begärs, förutsatt att detta förfarande inte står i strid

med den anmodade medlemsstatens rättsliga och administrativa

bestämmelser.

Artikel 10

Framställningar

1. På framställan av den begärande myndigheten skall den anmodade

myndigheten överlämna alla nödvändiga uppgifter till den förra för att

den skall kunna förhindra, upptäcka och åtala överträdelser.

2. Till de uppgifter som överlämnas skall fogas de rapporter och andra

dokument, eller utdrag ur eller vidimerade kopior av dessa rapporter och

dokument, på vilka uppgifterna grundas och som den anmodade parten

förfogar över eller som har företetts eller inhämtats för att verkställa

framställan om uppgifter.

3. Genom överenskommelse mellan den begärande och den anmodade

myndigheten, och efter att ha mottagit detaljerade anvisningar från den

anmodade myndigheten, får tjänstemän som är befullmäktigade av den

begärande myndigheten inhämta uppgifter enligt punkt 1 vid den

anmodade medlemsstatens kontor. Detta gäller alla uppgifter som härrör

från den dokumentation de anställda vid dessa kontor har tillgång till.

Dessa tjänstemän skall ha rätt att ta kopior av denna dokumentation.

Artikel 11

Framställningar om övervakning

På framställan av den begärande myndigheten skall den anmodade

myndigheten i möjligaste mån själv utföra eller låta utföra en särskild

bevakning av en person som skäligen kan antas ha gjort sig skyldig till,

gör sig skyldig till eller genomför förberedelser för att göra sig skyldig

till överträdelser av gemenskapens tullbestämmelser eller nationella

tullbestämmelser. Likaså skall den anmodade myndigheten på

framställan av den begärande myndigheten bevaka de platser,

transportmedel och varor som har samband med verksamheter som kan

stå i strid med nämnda tullbestämmelser.

Artikel 12

Framställningar om utredningar

1. På framställan av den begärande myndigheten skall den anmodade

myndigheten genomföra eller låta genomföra lämpliga utredningar av

sådana aktiviteter som enligt den begärande myndigheten är eller

förefaller vara en överträdelse.

Den anmodade myndigheten skall underrätta den begärande myndigheten

om resultaten av dessa utredningar. Artikel 10.2 gäller i tillämpliga

delar.

2. Efter överenskommelse mellan den begärande och den anmodade

myndigheten får tjänstemän som har utsetts av den begärande

myndigheten närvara vid de utredningar som avses i punkt 1.

Utredningarna skall hela tiden genomföras av tjänstemän vid den

anmodade myndigheten. Den begärande myndighetens tjänstemän får

inte på eget initiativ utöva de befogenheter som den anmodade

myndighetens tjänstemän har. Däremot skall de få tillgång till samma

lokaler och dokument som de senare, genom deras förmedling och

endast i den mån det är befogat med hänsyn till den pågående

utredningen.

Artikel 13

Delgivning

1. På framställan av den begärande myndigheten skall den anmodade

myndigheten, i enlighet med de nationella reglerna i den medlemsstat

där den är belägen, delge eller låta delge adressaten alla instrument eller

beslut som härrör från de behöriga myndigheter i den medlemsstat där

den begärande myndigheten är belägen och som berör tillämpningen av

denna konvention.

2. Till framställningarna om delgivning, som skall innehålla uppgifter

om innehållet i det instrument eller det beslut som skall delges, skall

bifogas en översättning på det officiella språket eller ett av de officiella

språken i den medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen,

vilket inte hindrar den senare från att avstå från en sådan översättning.

Artikel 14

Användning som bevismaterial

Protokoll över fastställda sakförhållanden, intyg, uppgifter, handlingar,

vidimerade kopior och övriga dokument som, i enlighet med den

nationella lagstifningen, har inhämtats av tjänstemän vid den anmodade

myndigheten och översänts till den begärande myndigheten i de fall av

bistånd som avses i artiklarna 10 12, får användas som bevismaterial i

enlighet med nationell rätt av behöriga organ i den medlemsstat där den

begärande myndigheten är belägen.

AVDELNING III

BISTÅND PÅ EGET INITIATIV

Artikel 15

Princip

De behöriga myndigheterna i varje medlemsstat skall, i enlighet med

artiklarna 16 och 17, och om inget annat följer av eventuella

begränsningar i nationell rätt, bistå de behöriga myndigheterna i de

övriga medlemsstaterna utan föregående begäran av dessa myndigheter.

Artikel 16

Övervakning

I den mån det bidrar till att förhindra, upptäcka och åtala överträdelser i

en annan medlemsstat, skall varje medlemsstats behöriga myndigheter

a) i möjligaste mån bedriva eller låta bedriva sådan särskild

övervakning som anges i artikel 11,

b) överlämna till de övriga berörda medlemsstaternas behöriga

myndigheter de uppgifter de förfogar över, och i synnerhet rapporter

och andra dokument, eller vidimerade kopior eller utdrag ur dessa

rapporter och dokument, som gäller aktiviteter som har samband med en

planerad eller begången överträdelse.

Artikel 17

Uppgiftslämnande på eget initiativ

Varje medlemsstats behöriga myndigheter skall omgående meddela de

övriga berörda medlemsstaternas behöriga myndigheter alla relevanta

uppgifter som rör planerade eller begångna överträdelser, i synnerhet

uppgifter om berörda varor och de nya hjälpmedel och metoder som

används för att göra sig skyldig till sådana överträdelser.

Artikel 18

Användning som bevismaterial

Övervakningsrapporter och uppgifter som har inhämtats av en

medlemsstats tjänstemän och överlämnats till en annan medlemsstat i

samband med bistånd på eget initiativ enligt artiklarna 15 17, får

användas som bevismaterial i enlighet med nationell rätt av de behöriga

organen i den mottagande medlemsstaten.

AVDELNING IV

SÄRSKILDA SAMARBETSFORMER

Artikel 19

Principer

1. Tullförvaltningarna skall delta i gränsöverskridande samarbete i

enlighet med denna avdelning. De skall lämna varandra nödvändigt

bistånd när det gäller personal- och planeringsstöd. Framställningar om

samarbete skall normalt göras enligt artikel 9. I de särskilda fall som

avses i denna avdelning får tjänstemän från den begärande myndigheten

vidta åtgärder på den anmodade statens territorium efter medgivande av

den anmodade myndigheten.

De centrala samordningsenheterna skall ansvara för samordning och

planering av de gränsöverskridande aktiviteterna, enligt artikel 5.

2. Gränsöverskridande samarbete enligt punkt 1 får bedrivas för att

förhindra, utreda och åtala överträdelser i följande fall:

a) Olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, vapen,

ammunition, sprängämnen, kulturföremål, farligt och giftigt avfall,

kärnmaterial eller material eller utrustning avsedda för framställning av

kärnvapen, biologiska och/eller kemiska vapen (varor belagda med

förbud).

b) Handel med ämnen som finns upptagna i listorna I och II i Förenta

Nationernas konvention om bekämpande av illegal handel med narkotika

och psykotropa ämnen och som är avsedda för illegal framställning av

narkotika (prekursorer).

c) Olaglig gränsöverskridande handel med skattepliktiga varor för att

undgå skatt eller obehörigt erhålla statligt stöd i samband med import

eller export av varor, i de fall där omfattningen av handeln och den

därmed sammanhängande risken för minskade skatteintäkter eller för

höga stödutbetalningar kan medföra en avsevärd belastning för

Europeiska gemenskapernas eller för medlemsstaternas budget.

d) Annan handel med varor som är förbjudna enligt gemenskapens

eller nationella tullbestämmelser.

3. Den anmodade myndigheten skall inte vara skyldig att delta i de

särskilda formerna av samarbete enligt denna avdelning, om den typen av

begärd utredning inte är tillåten eller inte är föreskriven i den anmodade

medlemsstatens nationella rätt. I detta fall skall den begärande

myndigheten ha rätt att av samma skäl vägra gå med på

gränsöverskridande samarbete i det omvända fallet om sådant begärs av

en myndighet i den anmodade staten.

4. Om så föreskrivs i medlemsstaternas nationella rätt, skall de

deltagande myndigheterna hos sina nationella rättsliga myndigheter

ansöka om godkännande av de planerade utredningarna. För den händelse

de behöriga rättsliga myndigheternas godkännande är förenat med vissa

villkor, skall de deltagande myndigheterna säkerställa att dessa villkor

uppfylls under utredningarnas gång.

5. När en medlemsstats tjänstemän deltar i verksamhet på en annan

medlemsstats territorium i enlighet med denna avdelning och där

orsakar skador genom sin verksamhet, skall den medlemsstat på vars

territorium skadorna har orsakats gottgöra skadan i enlighet med sin

nationella lagstiftning på samma sätt som om skadan hade orsakats av

dess egna tjänstemän. Denna medlemsstat skall ersättas till fullo av den

medlemsstat vars tjänstemän har orsakat skadan för de belopp som den

har betalat till de offer eller andra personer eller institut som är

ersättningsberättigade.

6. Utan att det påverkar medlemsstatens möjligheter att utöva sina

rättigheter gentemot tredje man och oaktat skyldigheten att gottgöra

skador enligt punkt 5, andra meningen, skall varje medlemsstat, i det fall

som avses i punkt 5, första meningen, avstå från att begära återbetalning

från en annan medlemsstat av det belopp som motsvarar skador den

åsamkats.

7. Uppgifter som inhämtats av tjänstemän under det

gränsöverskridande samarbetet enligt artiklarna 20 24 får användas som

bevis, i enlighet med nationell rätt och, under iakttagande av de särskilda

villkor som har fastställts av de behöriga myndigheterna i den stat där

uppgifterna har inhämtats, av de behöriga organ i den medlemsstat som

erhåller uppgifterna.

8. Vid aktiviteter enligt artiklarna 20 24 skall tjänstemän på uppdrag

på en annan medlemsstats territorium behandlas likadant som tjänstemän

i denna stat när det gäller överträdelser som de är offer för eller gör sig

skyldiga till.

Artikel 20

Förföljande över gräns

1. Tjänstemän vid en medlemsstats tullförvaltning som i sitt eget land

förföljer en person som iakttas då han eller hon gör sig skyldig till

någon av överträdelserna som anges i artikel 19.2 och som kan leda till

utlämning, eller medverkar i en sådan överträdelse, skall utan

föregående tillstånd ha rätt att fortsätta förföljandet på en annan

medlemsstats territorium, om de behöriga myndigheterna i den andra

medlemsstaten, på grund av särskilt brådskande omständigheter, inte på

förhand har kunnat underrättas om inresan på territoriet eller om dessa

myndigheter inte har kunnat ta sig till platsen i tid för att ta upp

förföljandet.

Senast när de passerar gränsen skall de förföljande tjänstemännen

kontakta de behöriga myndigheterna i den medlemsstat på vars

territorium förföljelsen skall äga rum. Förföljandet skall avbrytas så

snart som den medlemsstat på vars territorium det äger rum begär att så

skall ske. På framställan av de förföljande tjänstemännen skall de

behöriga myndigheterna kvarhålla och förhöra den förföljde för att

fastställa hans identitet, eller anhålla honom. Medlemsstaterna skall

underrätta depositarien om de tjänstemän på vilka denna bestämmelse

skall tillämpas; depositarien skall underrätta de andra medlemsstaterna

om detta.

2. Förföljandet skall genomföras enligt följande förfarande, som skall

fastställas i den förklaring som avses i punkt 6:

a) De förföljande tjänstemännen skall inte ha rätt att gripa någon.

b) Om ingen framställan om att avbryta förföljandet görs och om de

behöriga myndigheterna på vars territorium förföljandet sker inte kan

ingripa tillräckligt snabbt, får de förföljande tjänstemännen dock ha rätt

att gripa den förföljde tills tjänstemännen i nämnda medlemsstat, vilka

omgående skall underrättas, kan fastställa hans identitet eller anhålla

honom.

3. Förföljandet skall genomföras i enlighet med punkterna 1 och 2 på

något av följande sätt, som skall fastställas i den förklaring som avses i

punkt 6:

a) Inom ett visst område eller under en viss tid efter det att gränsen

har passerats, vilket skall fastställas i förklaringen.

b) Utan begränsningar i tid eller rum.

4. Förföljandet får bara genomföras på följande allmänna villkor:

a) De förföljande tjänstemännen skall rätta sig efter bestämmelserna i

denna artikel och efter lagen i den medlemsstat på vars territorium de

opererar. De skall följa de instruktioner som nämnda medlemsstats

behöriga myndigheter ger dem.

b) När förföljelsen äger rum till havs skall den, om den fortsätter ut på

det öppna havet eller i den exklusiva ekonomiska zonen, genomföras i

enlighet med internationell havsrätt som denna återges i Förenta

nationernas havsrättskonvention, och när den äger rum på en annan

medlemsstats territorium, skall den genomföras i enlighet med

bestämmelserna i denna artikel.

c) Tillträde till privata bostäder och till platser till vilka allmänheten

inte har tillträde är förbjudet.

d) De förföljande tjänstemännen skall vara lätta att identifiera,

antingen genom att de bär uniform eller en armbindel eller genom

särskilda anordningen på sina transportmedel. Civila kläder i

kombination med neutrala transportmedel utan ovannämnda kännetecken

är förbjudet. De förföljande tjänstemännen skall alltid kunna styrka sin

officiella befogenhet.

e) De förföljande tjänstemännen får bära tjänstevapen, såvida inte i)

den anmodade medlemsstaten har avgivit en allmän förklaring att vapen

aldrig får föras in på dess territorium eller ii) annat uttryckligen beslutas

av den anmodade medlemsstaten. Vid de tillfällen då en annan

medlemsstats tjänstemän tillåts bära sina tjänstevapen får de endast

användas i berättigat nödvärn.

f) I avvaktan på att bli förd inför de behöriga myndigheterna i den

medlemsstat på vars territorium förföljandet ägde rum får den förföljde,

sedan han gripits enligt punkt 2 b, endast underkastas säkerhetsvisitation.

Handfängsel får användas under förflyttning. De föremål den förföljde

har med sig får beslagtas.

g) Efter varje sådan operation som nämns i punkterna 1, 2 och 3 skall

de förföljande tjänstemännen infinna sig hos de behöriga myndigheterna

i den medlemsstat på vars territorium de har opererat och redogöra för

sitt uppdrag. På begäran av dessa myndigheter är de skyldiga att stå till

förfogande tills omständigheterna i samband med deras åtgärd har

klarlagts i tillräcklig utsträckning. Detta villkor skall gälla även om

förföljandet inte har lett till att den förföljde anhålls.

h) Myndigheterna i den medlemsstat varifrån de förföljande

tjänstemännen kommer skall, om myndigheterna i den medlemsstat på

vars territorium förföljandet äger rum så begär, bistå vid den utredning

som skall göras efter operationen de deltog i, inbegripet rättsliga

förfaranden.

5. En person som till följd av den i punkt 2 avsedda åtgärden har

anhållits av de behöriga myndigheterna i den medlemsstat på vars

territorium förföljandet ägde rum får, oavsett nationalitet, kvarhållas för

förhör. Relevanta bestämmelser i nationell rätt gäller i tillämpliga delar.

Om vederbörande inte är medborgare i den medlemsstat på vars

territorium han har anhållits, skall han försättas på fri fot senast sex

timmar efter anhållandet, varvid timmarna mellan midnatt och nio på

morgonen inte inbegrips, såvida inte nämnda medlemsstats behöriga

myndigheter dessförinnan har mottagit en begäran om tillfälligt

frihetsberövande i väntan på utlämning.

6. Vid undertecknandet av denna konvention skall varje medlemsstat

avge en förklaring där den på grundval av bestämmelserna i punkterna 2,

3 och 4 fastställer hur förföljandet på dess territorium skall

genomföras.

En medlemsstat får när som helst ersätta sin förklaring med en annan,

under förutsättning att denna inte inskränker räckvidden av den

föregående.

Varje förklaring skall göras efter samråd med var och en av de berörda

medlemsstaterna, i syfte att uppnå likvärdiga arrangemang i dessa stater.

7. Medlemsstaterna får bilateralt utsträcka tillämpningsområdet för

punkt 1 och anta ytterligare bestämmelser för genomförandet av denna

artikel.

8. När instrumentet för antagande av denna konvention deponeras, får

en medlemsstat förklara att den inte är bunden av denna artikel eller del

av denna. Denna förklaring får när som helst återkallas.

Artikel 21

Gränsöverskridande övervakning

1. Tjänstemän vid en medlemsstats tullförvaltning som i sitt eget land

bevakar en person som skäligen kan förmodas vara inblandad i någon av

de överträdelser som anges i artikel 19.2, skall ha rätt att fortsätta

bevakningen på en annan medlemsstats territorium, om den senare har

givit sitt tillstånd till den gränsöverskridande bevakningen på grundval av

den tidigare framställan om bistånd. Tillståndet kan vara förenat med

villkor.

Medlemsstaterna skall underrätta depositarien om de tjänstemän för

vilka denna bestämmelse skall tillämpas; depositarien skall underrätta de

andra medlemsstaterna om detta.

På begäran skall bevakningen uppdras åt tjänstemän i den medlemsstat

på vars territorium den genomförs.

Den framställan som nämns i första stycket skall ställas till den

myndighet som utses av var och en av medlemsstaterna och som är

behörig att lämna begärt tillstånd, eller vidarebefordra framställan.

Medlemsstaterna skall underrätta depositarien om den myndighet som

utses i detta syfte; depositarien skall underrätta de andra

medlemsstaterna om detta.

2. Om tillstånd från den andra medlemsstaten inte kan begäras på

förhand på grund av särskilt brådskande omständigheter, skall de

tjänstemän som bedriver övervakningen ha rätt att på andra sidan gränsen

fortsätta bevakningen efter en person som skäligen kan förmodas vara

inblandad i de överträdelser som avses i artikel 19.2, varvid följande

villkor skall uppfyllas:

a) De behöriga myndigheterna i den medlemsstat på vars territorium

bevakningen skall fortsätta skall omedelbart meddelas, under det att

bevakningen pågår, om gränspasseringen.

b) En framställan i enlighet med punkt 1, skall överlämnas utan

dröjsmål och innehålla en redogörelse för skälen till att gränsen har

passerats utan förhandstillstånd.

Bevakningen skall upphöra så snart som den medlemsstat på vars

territorium den äger rum så begär efter meddelandet enligt punkt a eller

efter framställan enligt punkt b, eller om tillstånd inte erhålls fem

timmar efter det att gränsen har passerats.

3. Bevakningen enligt punkterna 1 och 2 får bara bedrivas på följande

allmänna villkor:

a) De tjänstemän som bedriver bevakningen skall rätta sig efter

bestämmelserna i denna artikel och efter lagen i den medlemsstat på

vars territorium de opererar. De skall följa de anvisningar som nämnda

medlemsstats behöriga myndigheter ger dem.

b) Med undantag för de fall som avses i punkt 2 skall tjänstemännen

under bevakningen vara försedda med ett dokument som styrker att

tillstånd har beviljats.

c) De tjänstemän som bedriver bevakningen skall alltid kunna styrka

sin officiella tjänsteställning.

d) De tjänstemän som bedriver bevakningen får bära tjänstevapen,

såvida inte i) den anmodade medlemsstaten har avgivit en allmän

förklaring att vapen aldrig får föras in på dess territorium eller ii) annat

uttryckligen beslutas av den anmodade medlemsstaten. Vid de tillfällen

då tjänstemän från andra medlemsstater tillåts bära sina tjänstevapen får

de endast användas i berättigat nödvärn.

e) Tillträde till privatbostäder och till platser till vilka allmänheten

inte har tillträde är förbjudet.

f) De tjänstemän som bedriver bevakningen får varken kvarhålla och

förhöra den bevakade eller anhålla honom.

g) Varje operation skall avrapporteras till myndigheterna i den

medlemsstat på vars territorium den har genomförts. Det kan begäras att

de tjänstemän som bedriver bevakningen personligen inställer sig.

h) Om myndigheterna i den medlemsstat på vars territorium

bevakningen har ägt rum så begär, skall myndigheterna i den

medlemsstat där de tjänstemän som bedriver bevakningen kommer ifrån,

bistå vid den utredning som följer på den operation de har deltagit i,

inbegripet rättsliga förfaranden.

4. Medlemsstaterna får bilateralt utsträcka tillämpningsområdet för

denna artikel och anta ytterligare bestämmelser för genomförandet av

den.

5. När instrumentet för antagande av denna konvention deponeras, får

varje medlemsstat förklara att den inte är bunden av denna artikel eller

del av den. En sådan förklaring får när som helst återkallas.

Artikel 22

Kontrollerade leveranser

1. Varje medlemsstat skall åta sig att säkerställa att det på dess

territorium på framställan av en annan medlemsstat kan tillåtas

kontrollerade leveranser inom ramen för utredningar av utlämningsbara

brott.

2. Beslut om genomförande av kontrollerade leveranser skall i varje

enskilt fall fattas av den anmodade medlemsstatens behöriga

myndigheter under iakttagande av den medlemsstatens nationella rätt.

3. Genomförandet av kontrollerade leveranser skall ske enligt den

anmodade medlemsstatens förfaranden. Ledning och kontroll av

operationen skall tillkomma den medlemsstatens behöriga myndigheter.

För att undvika varje avbrott av övervakningen skall den anmodade

myndigheten överta kontrollen av leveransen vid gränsen eller vid en

överenskommen punkt. Den skall säkerställa att varorna övervakas under

resten av färden på ett sådant sätt att den när som helst kan anhålla

gärningsmännen och beslagta varorna.

4. Försändelser som man har kommit överens om att kontrollera

leveransen av kan, med de berörda medlemsstaternas medgivande, hejdas

och tillåtas att fortsätta, antingen utan åtgärd eller efter det att deras

ursprungliga innehåll har avlägsnats eller ersatts helt eller delvis.

Artikel 23

Hemliga utredningar

1. På framställan av den begärande myndigheten får den anmodade

myndigheten ge tillstånd åt sådana tjänstemän från tullförvaltningen i

den begärande medlemsstaten eller tjänstemän som handlar på en sådan

förvaltnings vägnar och som opererar under antagen identitet (hemliga

utredare) att operera på den anmodade medlemsstatens territorium. Den

begärande myndigheten skall inkomma med en sådan framställan enbart

om det skulle vara ytterst svårt att klarlägga sakförhållandena utan att

genomföra de planerade utredningsåtgärderna. Tjänstemännen i fråga

skall inom ramen för sin verksamhet ha tillstånd att samla in uppgifter

och etablera kontakt med misstänkta eller andra personer som har

samröre med dem.

2. Hemliga utredningar i den anmodade medlemsstaten skall ha

begränsad varaktighet. Utredningarna skall förberedas och ledas av

berörda myndigheter i den anmodade och i den begärande

medlemsstaten i nära samarbete.

3. Den anmodade myndigheten skall, i enlighet med sin nationella rätt

bestämma på vilka villkor som den hemliga utredningen skall tillåtas

samt villkoren för dess genomförande. Om uppgifter som rör en annan

överträdelse än den som omfattas av den ursprungliga framställan erhålls

under det att en hemlig utredning pågår, skall villkoren för hur sådana

uppgifter får användas också avgöras av den anmodade myndigheten i

enlighet med dess nationella rätt.

4. Den anmodade myndigheten skall tillhandahålla den personal och

de tekniska hjälpmedel som behövs. Den anmodade myndigheten skall

vidta alla nödvändiga åtgärder för att skydda de tjänstemän som avses i

punkt 1 när de är aktiva i den anmodade medlemsstaten.

5. När instrumentet för antagande av denna konvention deponeras, får

varje medlemsstat förklara att den inte är bunden av denna artikel eller

del av denna. En sådan förklaring får när som helst återkallas.

Artikel 24

Gemensamma specialutredningslag

1. Myndigheterna i flera medlemsstater får, genom ömsesidig

överenskommelse, inrätta ett gemensamt specialutredningslag som

stationeras i en medlemsstat och består av tjänstemän som har relevant

specialkompetens.

Detta gemensamma specialutredningslag skall ha följande uppgifter:

 Genomföra svåra och krävande utredningar av vissa bestämda

överträdelser, som kräver samtidiga och samordnade insatser i de

berörda medlemsstaterna.

 Samordna gemensamma insatser för att förhindra och upptäcka

bestämda typer av överträdelser samt inhämta uppgifter om de

inblandade personerna, personer i deras omgivning och deras metoder.

2. De gemensamma specialutredningslagen skall operera på följande

allmänna villkor:

a) De skall bara inrättas i ett bestämt syfte och för begränsad tid.

b) Laget skall ledas av en tjänsteman från den medlemsstat där laget

skall bedriva sin verksamhet.

c) De deltagande tjänstemännen skall vara bundna av lagen i den

medlemsstat på vars territorium laget skall bedriva sin verksamhet.

d) Den medlemsstat där laget skall bedriva sin verksamhet skall skapa

de nödvändiga organisatoriska förutsättningarna för att laget skall kunna

operera.

3. Deltagandet i laget skall inte ge de tjänstemän som ingår i det

befogenhet att ingripa på en annan medlemsstats territorium.

AVDELNING V

DATASKYDD

Artikel 25

Dataskydd vid utbyte av uppgifter

1. Vid utbyte av uppgifter skall tullförvaltningarna i varje enskilt fall ta

hänsyn till kraven på skydd av personuppgifter. De skall särskilt ta

hänsyn till tillämpliga bestämmelser i Europarådets konvention av den

28 januari 1981 om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av

personuppgifter. I detta syfte får en medlemsstat, i enlighet med punkt

2, uppställa villkor för hur informationen får behandlas av en annan

medlemsstat till vilken dessa personuppgifter har lämnats.

2. Utan att det påverkar bestämmelserna i konventionen om

användning av informationsteknologi för tulländamål skall följande

bestämmelser tillämpas på överföring av personuppgifter enligt denna

konvention:

a) Personuppgifter får av den mottagande myndigheten endast behandlas

för de ändamål som avses i artikel 1.1. Utan föregående samtycke från

den medlemsstat som har tillhandahållit dem, får den myndigheten

överföra dem till sina tullförvaltningar, samt utredande och rättsliga

organ för att möjliggöra för dessa att åtala och bestraffa överträdelser i

enlighet med vad som anges i artikel 4.3. I övriga fall krävs samtycke

från den medlemsstat som har tillhandahållit dem.

b) Den myndighet i medlemsstaten som överlämnar uppgifter skall se

till att de är korrekta och aktuella. Om det visar sig att uppgifter har

överlämnats som är oriktiga eller uppgifter har överlämnats som inte

borde ha överlämnats eller att det krävs att lagligen överlämnade

uppgifter i ett senare skede förstörs i enlighet med lagen i den

överlämnande medlemsstaten skall den mottagande myndigheten

omedelbart underrättas om detta. Den är då skyldig att korrigera

uppgifterna i fråga eller förstöra dem. Om den mottagande myndigheten

har anledning att tro att överlämnade uppgifter är oriktiga eller bör

förstöras, skall den underrätta den överlämnande myndigheten.

c) I fall då överlämnade uppgifter, i enlighet med lagen i den

överlämnande medlemsstaten, skall förstöras eller ändras, skall den

berörda personen ha rätt att rätta uppgiften.

d) De berörda myndigheterna skall skriftligen bekräfta överföringen

och mottagandet av de uppgifter som har utväxlats.

e) Den överlämnande myndigheten och den mottagande myndigheten

skall vara skyldiga att meddela den berörda personen, på dennes

framställan, vilka uppgifter om honom/henne som har överlämnats samt

för vilket ändamål de är avsedda. Denna skyldighet skall inte föreligga,

om det efter utredning visar sig att allmänintresset av att inte lämna ut

uppgifterna till den berörda personen väger tyngre än den berörda

personens intresse av att få uppgifterna. Vidare skall den berörda

personens rätt att få veta vilka uppgifter om honom/henne som har

överlämnats regleras av nationella lagar, andra författningar och

förfaranden i den medlemsstat på vars territorium uppgifterna begärs.

Innan beslut fattas om att lämna ut uppgifterna till vederbörande, skall

den överlämnande myndigheten beredas tillfälle att yttra sig.

f) Medlemsstaterna skall i enlighet med sina egna lagar, förordningar

och förfaranden vara ansvariga för den skada som åsamkas en person

genom att de överlämnade uppgifterna behandlas i den berörda

medlemsstaten. Detsamma skall gälla om skadan orsakas av att oriktiga

uppgifter har överlämnats eller av att den överlämnande myndigheten har

handlat i strid med konventionen.

g) De överlämnade uppgifterna skall bara bevaras så länge som det är

nödvändigt för att syftet med överlämnandet skall uppnås. Den berörda

medlemsstaten skall vid lämplig tidpunkt försäkra sig om behovet av att

behålla uppgifterna.

h) De uppgifter som överförs skall under alla omständigheter

åtminstone åtnjuta det skydd som den mottagande medlemsstaten

tillförsäkrar uppgifter av samma slag.

i) Varje medlemsstat skall vidta lämpliga åtgärder för att genom en

effektiv kontroll säkerställa att denna artikel efterlevs. Varje

medlemsstat kan anförtro denna uppgift åt de nationella

kontrollmyndigheter som avses i artikel 17 i konventionen om

användning av informationsteknologi på tullområdet.

3. Uttrycket "behandling av personuppgifter" i denna artikel skall

omfattas av definitionen i artikel 2 b i Europaparlamentets och rådets

direktiv 95/46 EG av den 24 oktober 1995 om skyddet för enskilda

personer med avseende på behandlingen av personuppgifter och om det

fria flödet av sådana uppgifter (1).

AVDELNING VI

TOLKNING AV KONVENTIONEN

Artikel 26

Domstolen

1. Europeiska gemenskapernas domstol skall vara behörig att avgöra

varje tvist mellan medlemsstaterna om tolkningen eller tillämpningen av

denna konvention, om rådet inte har lyckats avgöra tvisten inom sex

månader efter det att den hänskjutits till rådet av en av dess

medlemsstater.

2. Europeiska gemenskapernas domstol skall vara behörig att avgöra

varje tvist mellan medlemsstaterna och kommissionen om tolkningen

eller tillämpningen av denna konvention som inte har kunnat avgöras

genom förhandling. En sådan tvist kan hänskjutas till EG-domstolen sex

månader efter den dag då en av parterna underrättade den andra parten

om att det föreligger en tvist.

3. Europeiska gemenskapernas domstol skall vara behörig enligt

villkoren i punkterna 4 7 att meddela förhandsavgöranden om tolkningen

av denna konvention.

4. Varje medlemsstat kan, genom en förklaring som avges vid

undertecknandet av denna konvention eller vid varje annat tillfälle efter

undertecknandet, godkänna Europeiska gemenskapernas domstols

behörighet att meddela förhandsavgöranden om tolkningen av denna

konvention på de villkor som anges i antingen punkt 5 a eller punkt 5 b.

5. En medlemsstat som har avgivit en förklaring enligt punkt 4 skall

ange antingen att

a) varje domstol i den staten, mot vars avgöranden det inte finns något

rättsmedel enligt nationell lagstiftning, får begära att Europeiska

gemenskapernas domstol meddelar ett förhandsavgörande i en fråga som

uppkommer vid den domstolen och som rör tolkningen av denna

konvention, om den domstolen anser att ett beslut i frågan är nödvändigt

för att döma i saken, eller att

b) varje domstol i den staten får begära att Europeiska

gemenskapernas domstol meddelar ett förhandsavgörande i en fråga som

uppkommer vid den domstolen och som rör tolkningen av denna

konvention, om den domstolen anser att ett beslut i frågan är nödvändigt

för att döma i saken.

6. Protokollet om Europeiska gemenskapernas domstols stadga och

dess rättegångsregler skall tillämpas.

7. Varje medlemsstat skall, oavsett om den har avgivit en förklaring

enligt punkt 4, ha rätt att till Europeiska gemenskapernas domstol

inkomma med inlagor eller skriftliga synpunkter i ärenden som

hänskjutits till domstolen enligt punkt 5.

8. Domstolen skall inte vara behörig att pröva giltigheten eller

proportionaliteten av de aktiviteter som behöriga brottsbekämpande

organ utför inom ramen för denna konvention, eller av

medlemsstaternas utövning av sitt ansvar för att upprätthålla lag och

ordning och skydda den inre säkerheten.

AVDELNING VII

TILLÄMPNING OCH SLUTBESTÄMMELSER

Artikel 27

Sekretess

Tullförvaltningarna skall i varje enskilt fall av informationsutbyte ta

hänsyn till kraven på utredningssekretess. I detta syfte får en

medlemsstat uppställa villkor för hur informationen får användas av en

annan medlemsstat till vilken denna information kan lämnas.

Artikel 28

Undantag från skyldigheten att lämna bistånd

1. Denna konvention skall inte tvinga medlemsstaternas myndigheter att

lämna ömsesidigt bistånd, om detta sannolikt skulle störa den berörda

statens allmänna ordning eller skada andra väsentliga intressen, särskilt

vad gäller dataskydd, eller då omfattningen av de begärda åtgärderna,

särskilt inom ramen för de särskilda samarbetsformerna enligt avdelning

IV, är uppenbart oproportionerliga i förhållande till den påstådda

överträdelsens svårighetsgrad. I sådana fall kan bistånd helt eller delvis

vägras eller bifallas under förutsättning att vissa villkor uppfylls.

2. Varje avslag att lämna bistånd skall motiveras.

Artikel 29

Kostnader

1. Medlemsstaterna skall normalt avsäga sig alla krav på ersättning av

kostnader som uppstått vid genomförandet av denna konvention med

undantag för kostnader för arvoden till experter.

2. Om väsentliga och extraordinära utgifter krävs för att verkställa en

framställan, skall de berörda tullförvaltningarna samråda för att fastställa

de villkor under vilka en begäran skall verkställas samt på vilket sätt

kostnaderna skall bäras.

Artikel 30

Reservationer

1. Med undantag av de reservationer som anges i artikel 20.8, artikel

21.5 och artikel 23.5 är reservationer mot denna konvention inte

tillåtna.

2. De medlemsstater som redan har träffat inbördes avtal som

omfattar de områden som regleras i avdelning IV i denna konvention får

göra reservationer enligt punkt 1 endast om dessa inte påverkar deras

skyldigheter enligt sådana avtal.

3. De skyldigheter som följer av bestämmelserna om gradvis

avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna i konventionen

av den 19 juni 1990 om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni

1985, där ett förstärkt samarbete föreskrivs, skall därför inte beröras av

denna konvention när det gäller förbindelserna mellan de medlemsstater

som är bundna av dessa bestämmelser.

Artikel 31

Territoriell tillämpning

1. Denna konvention skall tillämpas på medlemsstaternas territorier

enligt artikel 3.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12

oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (2), med

de ändringar som följer av anslutningsakten för Republiken Österrike,

Republiken Finland och Konungariket Sverige samt de anpassningar av

fördragen som unionen grundar sig på (3) samt av Europaparlamentets

och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996 (4), som

för Förbundsrepubliken Tysklands del även omfattar ön Helgoland och

Büsingens territorium (inom ramen för och i enlighet med fördraget av

den 23 november 1964, eller gällande version, mellan

Förbundsrepubliken Tyskland och Schweiziska edsförbundet om att

inkludera kommunen Büsingen am Hochrein i Schweiziska

edsförbundets tullområde) samt kommunerna Livigno och Campione

d''''Italia för Republiken Italien, och den skall även tillämpas på det

territorialvatten, de inre vattenvägar och det luftrum som ingår i

medlemsstaternas territorier.

2. Rådet, som skall besluta enhälligt enligt förfarandet i avdelning VI i

Fördraget om Europeiska unionen, kan anpassa punkt 1 till varje ändring

av de bestämmelser i gemenskapsrätten som avses där.

Artikel 32

Ikraftträdande

1. Denna konvention skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras

konstitutionella bestämmelser.

2. Medlemsstaterna skall underrätta depositarien när de

konstitutionella förfaranden för antagande av denna konvention har

genomförts.

3. Denna konvention träder i kraft nittio dagar efter det att den

underrättelse som avses i punkt 2 lämnats av den stat som skall vara

medlem i Europeiska unionen när rådet antar den akt genom vilken

denna konvention upprättas som sist fullgör denna formalitet.

4. Fram till det att denna konvention träder i kraft får varje

medlemsstat i samband med underrättelse enligt punkt 2 eller därefter

förklara att konventionen, med undantag av artikel 26 i denna, vad

medlemsstaten beträffar, är tillämplig i dess förbindelser med de

medlemsstater som har gjort samma förklaring. Sådana förklaringar

skall börja gälla nittio dagar efter det att de har deponerats.

5. Denna konvention skall tillämpas endast på sådana framställningar

som görs efter dagen när den träder i kraft eller efter dagen då den

börjar tillämpas mellan den anmodade medlemsstaten och den

begärande medlemsstaten.

6. Medlemsstaternas konvention av den 7 september 1967 om

ömsesidigt bistånd mellan de respektive tullförvaltningarna skall

upphävas den dag då denna konvention träder i kraft.

Artikel 33

Anslutning

1. Varje stat som blir medlem av Europeiska unionen skall ha rätt att

ansluta sig till denna konvention.

2. Den av Europeiska unionens råd upprättade konventionstexten på

den anslutande medlemsstatens språk är giltig.

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien.

4. Denna konvention skall, i förhållande till varje stat som ansluter sig

till den, träda i kraft nittio dagar efter det att staten har deponerat sitt

anslutningsinstrument eller på dagen för denna konventions

ikraftträdande, om denna ännu inte har trätt i kraft när

nittiodagarsperioden löper ut.

5. Om denna konvention ännu inte har trätt i kraft när en anslutande

medlemsstat deponerat sitt anslutningsinstrument, skall artikel 32.4

tillämpas för anslutna medlemsstater.

Artikel 34

Ändringar

1. Ändringar av denna konvention får föreslås av varje medlemsstat i

egenskap av hög fördragsslutande part.

Varje ändringsförslag skall tillställas depositarien, som skall lämna det

till rådet och kommissionen.

2. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 31.2 skall ändringarna

av denna konvention fastställas av rådet, som skall rekommendera

medlemsstaterna att anta dem i enlighet med deras respektive

konstitutionella bestämmelser.

3. De enligt punkt 2 fastställda ändringarna träder i kraft i enlighet

med bestämmelserna i artikel 32.3.

Artikel 35

Depositarie

1. Generalsekreteraren vid Europeiska unionens råd skall vara

depositarie för denna konvention.

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning

offentliggöra uppgifter om vilka medlemsstater som har antagit och

anslutit sig till konventionen, om genomförandet, förklaringar och

reservationer samt alla andra meddelanden om denna konvention.

_________

(1) EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

(2) EGT L 302, 19.10.1992, s. 2.

(3) EGT L 1, 1.1.1995, s. 181.

(4) EGT L 17, 21.1.1997, s. 2.

BILAGA

FÖRKLARINGAR SOM SKALL BIFOGAS KONVENTIONEN OCH

OFFENTLIGGÖRAS I OFFICIELLA TIDNINGEN

1. Till artiklarna 1.1 och 28

Med hänvisning till undantagen från skyldigheten att lämna bistånd i

artikel 28 i konventionen, förklarar Italien att verkställandet av en

framställan om ömsesidigt bistånd på grundval av konventionen, när det

gäller överträdelser som enligt italiensk lag inte är överträdelser av

nationella tullbestämmelser eller av gemenskapens tullbestämmelser

beroende på uppdelningen av behörigheten mellan de nationella

myndigheterna när det gäller att förhindra och åtala brott kan störa den

allmänna ordningen eller skada andra väsentliga nationella intressen.

2. Till artiklarna 1.2 och 3.2

Danmark och Finland förklarar att de tolkar begreppet "rättsliga

myndigheter" eller "rättslig myndighet" i artiklarna 1.2 och 3.2 i

konventionen på samma sätt som de gör i de förklaringar de har avgivit

enligt artikel 24 i Europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i

brottmål, undertecknad i Strasbourg den 20 april 1959.

3. Till artikel 4.3 andra strecksatsen

Danmark förklarar för sin del att artikel 4.3 andra strecksatsen endast

omfattar sådana handlingar genom vilket en person deltar när en grupp

personer, som handlar i ett gemensamt syfte, gör sig skyldig till en eller

flera av de berörda överträdelserna, även om personen i fråga inte deltar

i själva utförandet av brottet eller brotten i fråga. Ett sådant deltagande

skall vara grundat på kunskaper om gruppens syfte och brottsliga

aktiviteter i allmänhet, eller kunskaper om gruppens avsikt att begå det

eller de ifrågavarande brottet(n).

4. Till artikel 4.3 tredje strecksatsen

Danmark förklarar för sin del att artikel 4.3 tredje strecksatsen endast är

tillämplig för de bakomliggande brott, avseende vilka mottagande av

stulna varor, alltid är straffbara enligt dansk lag, däri inbegripet paragraf

191 a i den danska strafflagen om mottagande av stulna droger och

paragraf 284 i strafflagen om mottagande av stulna varor i förbindelse

med smuggling av särskilt grov art.

5. Till artikel 6.4

Danmark, Finland och Sverige förklarar att sambandsmännen enligt

artikel 6.4 också kan företräda Norges och Islands intressen eller vice

versa. De fem nordiska länderna har sedan 1982 haft ett arrangemang där

de utplacerade sambandsmännen från ett av de deltagande länderna också

företräder de andra deltagande länderna. Detta arrangemang gjordes för

att förstärka kampen mot olaglig narkotikahandel och att begränsa den

ekonomiska bördan för enskilda länder genom utplaceringen av

sambandsmännen. Danmark, Finland och Sverige fäster stort avseende

vid att detta väl fungerande arrangemang fortsätter.

6. Till artikel 20.8

Danmark förklarar att man godtar bestämmelserna i artikel 20 på

följande villkor:

Om förföljelse utförs till havs eller i luften av tullmyndigheterna i en

annan medlemsstat får förföljelsen utsträckas till danskt territorium,

inbegripet danska territorialvatten och luftrummet ovanför danskt

territorium, endast om behöriga danska myndigheter har fått

förhandsunderrättelse därom.

7. Till artikel 21.5

Danmark förklarar att man godtar bestämmelserna i artikel 21 på

följande villkor:

Gränsöverskridande övervakning utan föregående tillstånd får utföras

endast i enlighet med artikel 21.2 och 21.3 om det finns allvarliga skäl

att förmoda att de personer som bevakas är inblandade i någon av de

överträdelser som anges i artikel 19.2 och som kan föranleda utlämning.

8. Till artikel 25.2 i

Medlemsstaterna skall åta sig att i rådet informera varandra om vilka

åtgärder som har vidtagits för att säkerställa att de åtaganden som avses i

punkt i) efterlevs.

9. Förklaring enligt artikel 26.4

Vid undertecknandet av denna konvention har följande förklarat att de

godkänner domstolens behörighet på de i artikel 26.5 angivna villkoren:

- Irland enligt förfarandena i artikel 26.5 a,

- Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Grekland, Republiken

Italien och Republiken Österrike enligt förfarandena i artikel 26.5 b.

_____________

FÖRKLARING

Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Italien och Republiken

Österrike, förbehåller sig rätten att i sin nationella lagstiftning

föreskriva, att när en fråga om tolkningen av konventionen om

ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningarna

uppkommer i en fråga vid en sådan domstol i en medlemsstat mot vars

avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning,

skall den nationella domstolen föra frågan vidare till Europeiska

gemenskapernas domstol.

Förklarande rapport om konventionen upprättad på

grundval av artikel K.3 i Fördraget om Europeiska

unionen om ömsesidigt bistånd och samarbete

mellan tullförvaltningar

(Antagen av rådet den 28 maj 1998)

(98/C 189/01)

I. INLEDNING

i) Syftet med konventionen upprättad på grundval av artikel K.3 i

Fördraget om Europeiska unionen om ömsesidigt bistånd och samarbete

mellan tullförvaltningar (konventionen) (EGT C 24, 23.1.1998, s. 1) är

att förbättra samarbetet mellan EU:s medlemsstaters tullförvaltningar

när det gäller att förhindra, utreda och åtala överträdelser av

tullbestämmelserna. Konventionen upprättades av Europeiska unionens

råd i Bryssel den 18 december 1997 och undertecknades samma dag.

Den bygger på en tidigare konvention om tullsamarbete, nämligen

konventionen mellan medlemsstaterna i Europeiska ekonomiska

gemenskapen om ömsesidigt bistånd mellan tullmyndigheterna,

undertecknad i Rom den 7 september 1967 (1967 års

Neapelkonvention).

Historisk bakgrund

ii) Effektivt samarbete mellan tullförvaltningar har alltid haft hög

prioritet.

iii) 1967 års Neapelkonvention kom till som ett resultat av insikten

att samarbete mellan tullförvaltningarna skulle bidra till att säkerställa

korrekt uppbörd av tullar och andra import- och exportavgifter samt

förbättra effektiviteten när det gäller att förhindra, utreda och åtala

överträdelser av tullbestämmelserna. Alla Europeiska unionens

medlemsstater med undantag av Sverige, Finland och Österrike har

sedan dess anslutit sig till konventionen (1).

iv) Sedan Maastrichtfördraget trädde i kraft har tullsamarbetet givits

hög prioritet inom ramen för avdelning VI i Fördraget om Europeiska

unionen. Det fanns en insikt om att det var nödvändigt att utarbeta en ny

konvention för att uppdatera 1967 års Neapelkonvention mot bakgrund

av den inre marknaden och avskaffandet av rutintullkontroller vid de inre

gränserna. Arbetet med utkastet till konventionen fanns med bland de

prioriterade verksamhetsområdena i rådets resolution av den 14 oktober

1996 om fastställande av prioriteringar för samarbetet i rättsliga och

inrikes frågor under tiden 1 juli 1996 30 juni 1998 (EGT C 319,

26.10.1996, s. 1).

v) Diskussionerna om en ny konvention hade inletts 1990. De första

utkasten till en konvention innehöll förslag till ett

tullinformationssystem (TIS) som sedan togs bort och behandlades i en

särskild konvention. Konventionen om användning av

informationsteknologi för tulländamål (TIS-konventionen EGT C 316,

27.11.1995, s. 33) antogs 1995. Efter överenskommelsen om TIS-

konventionen började förhandlingarna om konventionen om ömsesidigt

bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar på nytt.

Stöd på hög nivå för konventionen om ömsesidigt bistånd

 och samarbete mellan tullförvaltningar

vi) På senare tid har stöd för ingående av denna konvention uttryckts på

hög nivå vid ett flertal tillfällen. Som ett erkännande av

tullförvaltningarnas viktiga roll i kampen mot den organiserade

brottsligheten rekommenderade till exempel rådet i sin handlingsplan

mot den organiserade brottsligheten som godkändes av Europeiska rådet

i Amsterdam i juni 1997, att diskussionerna om konventionen skulle

vara avslutade före utgången av 1997 (EGT C 251, 15.8.1997, s. 1).

Handlingsplanen innehåller också en allmän rekommendation om att

eventuella ratificeringsförfaranden snabbt skall föras upp på de

nationella parlamentens dagordningar.

vii) I kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet

(En åtgärdsplan för transiteringen i Europa En ny tullpolitik) som följer

Europaparlamentets tillfälliga undersökningskommitté för frågor om

bedrägeri vid transitering rekommenderas också följande (i punkt

4.3.4):

"Förutom förebyggande av bedrägeri är det nödvändigt att utveckla en

politik för upptäckt och bekämpning av det, särskilt när det är ett led i

den stora organiserade finansiella och ekonomiska brottsligheten. En

förutsättning för detta är dels effektivt genomförande av befintliga

instrument, varav vissa är nya, och dels att lämpliga instrument och

mekanismer utvecklas för införande av en politik för utökade

straffrättsliga åtgärder."

Ingåendet av konventionen bör ses som ett viktigt bidrag till att uppnå

detta mål.

Befintliga rättsliga grunder för tullsamarbete

viii) Det finns ett behov av ett effektivt samarbete mellan

tullförvaltningarna i medlemsstaterna inom både Fördraget om

upprättandet av Europeiska gemenskapen och avdelning VI i Fördraget

om Europeiska unionen. Tullsamarbetet inom ramen för Fördraget om

upprättandet av Europeiska gemenskapen gäller korrekt tillämpning av

gemenskapens tull- och jordbrukslagstiftning. Tullsamarbetet inom

ramen för avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen gäller

brottsbekämpning i samband med överträdelser av tullbestämmelserna,

dvs. att upptäcka, utreda och åtala överträdelser av nationella

tullbestämmelser samt att bestraffa och åtala överträdelser av

gemenskapens tullbestämmelser. Dessa begrepp definieras i

konventionen och förklaras längre fram i denna förklarande rapport. Den

befintliga Neapelkonventionen från 1967 kommer att upphävas när den

nya konventionen har ratificerats i alla medlemsstater och träder i kraft.

ix) Inom gemenskapsramen föreskrivs det i rådets förordning (EG) nr

515/97 ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa

myndigheter samt samarbete mellan dessa och kommissionen för att

säkerställa en korrekt tillämpning av tull-och jordbrukslagstiftningen

(EGT L 82, 22.3.1997, s. 1). Förordningens bestämmelser om bistånd

på begäran och om bistånd på eget initiativ är nästan desamma som

motsvarande bestämmelser i föreliggande konvention. I tabellen i bilaga

A till denna förklarande rapport anges de motsvarande bestämmelserna.

Medan förordning (EG) nr 515/97 omfattar bistånd och samarbete när

det gäller att upptäcka och utreda överträdelser av gemenskapens

tullbestämmelser, anges i den här konventionen de nödvändiga formerna

för samarbetet när det gäller att åtala och bestraffa sådana överträdelser,

särskilt genom straffrättsliga åtgärder.

x) Bestämmelserna i förordning (EG) nr 515/97 har, där de är

tillämpliga, ersatt motsvarande bestämmelser i 1967 års

Neapelkonvention. 1967 års Neapelkonvention fortsätter att föreskriva

tullsamarbete beträffande straffrättsliga förfaranden. Till dess att

medlemsstaterna har överfört den nya konventionen kommer

tullsamarbetet inom ramen för avdelning VI i Fördraget om Europeiska

unionen även i fortsättningen att baseras på 1967 års Neapelkonvention.

1967 års Neapelkonvention är den rättsliga grunden för

informationsutbytet mellan tullförvaltningarna. Så snart den nya

konventionen träder i kraft kommer även den att ingå i den rättsliga

grunden för det informationsutbyte som föreskrivs i TIS-konventionen.

Ikraftträdande

xi) Konventionen kommer att träda i kraft nittio dagar efter det att den

sista medlemsstaten har fullgjort de konstitutionella förfarandena för

dess antagande. Fram till dess att konventionen träder i kraft får varje

medlemsstat förklara att den kommer att tillämpa konventionen i

förbindelserna med de medlemsstater som har avgett samma förklaring.

Det innebär att medlemsstaterna inte behöver vänta tills den sista

medlemsstaten genomfört sina förfaranden innan de kan tillämpa

konventionens bestämmelser.

xii) 1967 års Neapelkonvention kommer att tillämpas för samarbete

som berör de signatärmedlemsstater som ännu inte har genomfört de

konstitutionella förfarandena för att anta den nya konventionen eller

som har genomfört dessa förfaranden man inte avgett den förklaring

som avses i punkt xi. 1967 års Neapelkonvention kommer att upphöra

att gälla när den nya konventionen träder i kraft.

xiii) En framställan om bistånd och samarbete kommer att bifallas i

enlighet med nationell lagstiftning. Så snart konventionen träder i kraft

kommer medlemsstaterna att vara tvingade att tillämpa bestämmelserna i

den. De enda undantagen anges i artiklarna 19.3, 19.4 och 28 i

konventionen enligt vilka undantag medges från skyldigheten att lämna

bistånd samt i artikel 30 i konventionen enligt vilken reservationer

medges när det gäller de frivilliga bestämmelserna om förföljande över

gräns, gränsöverskridande övervakning och hemliga utredningar.

Förhållandet till andra bestämmelser om samarbete i brottmål

xiv) I artikel 1 i konventionen fastställs förhållandet mellan

konventionen och bestämmelser om inbördes rättshjälp i brottmål

mellan rättsliga myndigheter samt befintliga bilaterala och multilaterala

avtal. Enligt konventionen måste inbördes rättshjälp mellan

tullförvaltningar skiljas från inbördes hjälp i brottmål; medan den första

har att göra med nationella bestämmelser och gemenskapsbestämmelser

inom tullområdet som berör vissa straffrättsliga aspekter, hänför sig den

senare enbart till bestämmelserna i strafflagen. Medlemsstaterna är inte

förhindrade att ingå eller utnyttja befintliga överenskommelser,

förutsatt att dessa är fördelaktigare än bestämmelserna i konventionen.

xv) I artikel 3 i konventionen föreskrivs det att när en rättslig

myndighet genomför eller leder en brottsutredning får denna myndighet

avgöra om den skall tillämpa bestämmelserna i konventionen eller

bestämmelserna om inbördes rättshjälp i brottmål. Huruvida en rättslig

myndighet skall medverka samt den rättsliga myndighetens beslut om

vilka bestämmelser som skall tillämpas beror på den nationella

lagstiftningen och de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall.

xvi) I artikel 30 i konventionen fastställs förhållandet mellan

konventionen och Schengensystemet. Konventionen påverkar inte

fördelaktigare bestämmelser i konventionen från 1990 om tillämpning

av Schengenavtalet (Schengenkonventionen), och den tillåter inte de

medlemsstater som också är medlemmar i Schengen att avsäga sig några

skyldigheter som de har ingått enligt Schengenkonventionen. De

bestämmelser i de båda konventionerna som motsvarar varandra beskrivs

mer detaljerat längre fram i denna förklarande rapport. De bestämmelser

som motsvarar varandra visas också i tabellen i bilaga A.

Kort sammanfattning av bestämmelserna i konventionen om

ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar

xvii) I konventionen föreskrivs bistånd på framställan och bistånd på

eget initiativ mellan tullförvaltningar. Dessa bestämmelser är i stor

utsträckning en upprepning av bestämmelserna i 1967 års

Neapelkonvention. I bilaga A till denna förklarande rapport finns en

tabell som visar de bestämmelser som motsvarar varandra.

xviii) Den nya konventionen går på flera sätt längre än 1967 års

Neapelkonvention. I konventionen föreskrivs särskilda samarbetsformer

mellan tullförvaltningar. Dessa särskilda samarbetsformer inbegriper

förföljande över gräns, gränsöverskridande övervakning, kontrollerade

leveranser, hemliga utredningar och gemensamma specialutredningslag.

Enligt artiklarna 20.8, 21.5 och 23.5 får medlemsstaterna förklara att de

inte är bundna av vissa bestämmelser eller delar av dessa vilka avser

särskilda samarbetsformer. Dessa förklaringar får återtas när som helst.

Andra brottsbekämpande myndigheter än tullen får under vissa

omständigheter använda de bestämmelser i konventionen som inte

återfinns i 1967 års Neapel-konvention.

xix) Konventionen innehåller bestämmelser om dataskydd som

omfattar uppgifter som utväxlas utanför TIS. Det kommer mestadels att

röra sig om ickeautomatiserat utbyte av uppgifter. TIS-konventionen

innehåller egna regler för dataskydd.

xx) I artikel 26 i konventionen anges också att Europeiska

gemenskapernas domstol har en uppgift i samband med tolkningen av

konventionen.

II. KOMMENTAR TILL ARTIKLARNA

AVDELNING I

Allmänna bestämmelser

Artikel 1

1.1 I denna artikel föreskrivs det att konventionens tillämpningsområde

skall omfatta medlemsstater som ger varandra ömsesidigt bistånd i syfte

att förhindra och upptäcka överträdelser av nationella tullbestämmelser

samt åtala och bestraffa överträdelser av gemenskapens

tullbestämmelser och av nationella tullbestämmelser.

1.2 I detta sammanhang bör det noteras att förhindrande och upptäckt

av överträdelser av gemenskapens tullbestämmelser omfattas av

förordning (EG) nr 515/97. Verkställighet (dvs. åtal och bestraffning) av

sådana överträdelser faller inom ramen för avdelning VI i Fördraget om

Europeiska unionen och omfattas av den här konventionen.

Gemenskapens tullbestämmelser och nationella tullbestämmelser

definieras i artikel 4 i konventionen.

1.3 I artikeln föreskrivs det också att konventionen inte skall inverka

på tillämpliga bestämmelser om inbördes rättshjälp i brottmål mellan

rättsliga myndigheter eller redan befintliga, fördelaktigare

bestämmelser i bilaterala eller multilaterala avtal. Medlemsstaterna

behöver inte avstå från att ingå eller utnyttja befintliga

överenskommelser om inbördes rättshjälp, eller bilaterala eller

multilaterala överenskommelser om ömsesidigt bistånd, förutsatt att

dessa är fördelaktigare. Denna bestämmelse motsvarar en liknande

bestämmelse i artikel 23 i 1967 års Neapelkonvention.

1.4 Valet av modell för genomförande av det ömsesidiga biståndet

beror på de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall.

1.5 Danmark och Finland har avgett förklaringar om deras tolkning av

begreppet rättsliga myndigheter i artiklarna 1.2 och 3.2 i konventionen.

Dessa förklaringar återges i sin helhet i bilaga B till denna förklarande

rapport.

Artikel 2

2.1 I denna artikel klargörs att tullförvaltningarna bara kan tillämpa

konventionen inom ramen för sina nationella befogenheter och att

konventionen inte påverkar tullförvaltningarnas nationella befogenheter.

2.2 Vad som avses med tullförvaltningar i denna konvention definieras

i artikel 4.7 i konventionen.

2.3 I samband med denna konvention bör det uppmärksammas att

tullförvaltningarnas behörighetsområden i hög grad skiljer sig åt mellan

de olika medlemsstaterna.

Artikel 3

3.1 I denna artikel noteras det att konventionen omfattar ömsesidigt

bistånd och samarbete inom ramen för brottsutredningar om

överträdelser av nationella tullbestämmelser och av gemenskapens

tullbestämmelser. Det konstateras att en rättslig myndighet som

genomför eller leder en brottsutredning får avgöra om den skall tillämpa

bestämmelserna i denna konvention eller bestämmelserna om inbördes

rättshjälp i brottmål.

3.2 Beslutet beror på de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall

och på den begärande medlemsstatens principer för straffrättsliga

förfaranden.

3.3 Medlemsstaterna skall tillämpa konventionen inom ramen för sin

nationella lagstiftning. Det beror på bestämmelserna i den nationella

lagstiftningen om en rättslig myndighet skall medverka vid

tillämpningen av bestämmelserna i denna konvention.

3.4 Danmark och Finland har avgett förklaringar om deras tolkning av

begreppet rättsliga myndigheter i artiklarna 1.2 och 3.2 i konventionen.

Dessa förklaringar återges i sin helhet i bilaga B till denna förklarande

rapport.

Artikel 4

Denna artikel innehåller en uppsättning definitioner av termer som

används i konventionen.

4.1 Nationella tullbestämmelser är en medlemsstats lagar och andra

författningar som avser gränsöverskridande olaglig handel med varor

som är föremål för förbuds-, begränsnings- eller kontrollåtgärder samt

icke-harmoniserade punktskatter vilkas tillämpning helt eller delvis

omfattas av denna stats tullförvaltnings behörighet. Det är viktigt att

notera aspekten "helt eller delvis" i denna definition eftersom

tullmyndigheternas behörighetsområden i hög grad skiljer sig åt mellan

de olika medlemsstaterna. I artikel 4.7 i konventionen definieras

tullförvaltningar och det föreskrivs att andra brottsbekämpande organ får

tillämpa bestämmelserna i konventionen när detta ligger inom deras

behörighetsområde enligt de nationella tullbestämmelserna.

Som exempel på nationella tullbestämmelser kan nämnas lagstiftning

som förbjuder import och export av psykotropa ämnen och narkotika

eller pedofilmaterial, inskränker möjligheterna att importera vissa vapen

och begränsar personlig import av alkohol- och tobaksvaror till att gälla

varor för personligt bruk. Denna lista tjänar endast som exempel. De

nationella tullbestämmelserna varierar mellan medlemsstaterna.

4.2 Gemenskapens tullbestämmelser är gemenskapsbestämmelser

och deras åtföljande genomförandebestämmelser som reglerar import,

export, transitering och närvaro av varor som är föremål för handel

mellan medlemsstaterna och tredje land samt mellan medlemsstaterna i

fråga om varor som inte har gemenskapsstatus eller varor som

underkastas kompletterande kontroller eller utredningar i syfte att

fastställa deras gemenskapsstatus. Bestämmelser som antas på

gemenskapsnivå inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken

och de särskilda bestämmelser som antagits för varor härrörande från

förädling av jordbruksprodukter ingår i denna definition.

Gemenskapsbestämmelser om harmoniserade punktskatter och

mervärdesskatt på import tillsammans med nationella

genomförandebestämmelser ingår också. Det bör noteras att

gemenskapens tullbestämmelser i allmänhet ligger helt inom de

nationella tullförvaltningarnas behörighetsområde. Detta står i

motsatsställning till nationella tullbestämmelser där andra

brottsbekämpande organ delvis kan ha behörighet.

4.3 Överträdelser definieras så att termen inbegriper deltagande i

eller försök till överträdelser av nationella tullbestämmelser eller

gemenskapens tullbestämmelser, deltagande i en kriminell organisation

som gör sig skyldig till sådana överträdelser och tvätt av pengar som

härrör från sådana överträdelser i enlighet med artikel 4.3 i

konventionen.

Danmark har avgett förklaringar avseende artikel 4.3 i vilka anges

Danmarks tolkning av "deltagande i en kriminell organisation som gör

sig skyldig till sådana överträdelser" samt "tvätt av pengar som härrör

från sådana överträdelser". Dessa förklaringar återges i sin helhet i

bilaga B till denna förklarande rapport.

4.4 Ömsesidigt bistånd är bistånd mellan tullförvaltningarna.

4.5 Begärande myndighet är den behöriga myndigheten i den

medlemsstat som gör en framställan om bistånd.

4.6 Anmodad myndighet är den behöriga myndigheten i den

medlemsstat till vilken en framställan om bistånd riktas.

4.7 Tullförvaltningar definieras så att termen inbegriper

medlemsstaternas tullmyndigheter och andra myndigheter med

behörighet att tillämpa konventionens bestämmelser.

Tullmyndigheternas behörighetsområden varierar i hög grad mellan de

olika medlemsstaterna och enligt denna definition får andra

brottsbekämpande organ (t.ex. polisen) tillämpa bestämmelserna i

konventionen när de är behöriga att ingripa i samband med överträdelser

av tullbestämmelserna så som de definieras i artikel 4.1 och 4.2 i

konventionen.

4.8 Personuppgifter betyder alla uppgifter om en identifierad eller

identifierbar fysisk person. Denna definition hänger samman med

bestämmelserna om dataskydd i artikel 25 i konventionen.

4.9 Gränsöverskridande samarbete betyder samarbete mellan

tullförvaltningarna över en medlemsstats gränser. Bestämmelser om

denna typ av samarbete finns i avdelning IV i konventionen.

Artikel 5

5.1 Enligt denna artikel skall framställningar om bistånd i enlighet med

konventionen samordnas av en central enhet, och för detta ändamål skall

denna enhet utses inom medlemsstaternas respektive tullmyndighet. I

artikeln tillfogas emellertid att direkt samarbete mellan övriga enheter

vid medlemsstaternas tullmyndigheter inte är uteslutet, särskilt inte i

brådskande fall. Syftet med dessa bestämmelser är att försöka

säkerställa att åtgärder inom det ömsesidiga biståndet kontrolleras och

samordnas på lämpligt sätt samt att tillgängliga resurser utnyttjas

optimalt; syftet är också att säkerställa att arrangemangen i varje enskilt

fall är effektiva och ger resultat.

5.2 Om en begäran om bistånd faller utanför en tullmyndighets

behörighetsområde skall den centrala samordningsenheten

vidarebefordra den till den behöriga nationella myndigheten. Genom

denna bestämmelse erkänns det att olika organ och förvaltningar i olika

medlemsstater har olika ansvars- och behörighetsområden.

Bestämmelsen är avsedd att säkerställa att samarbete inte hindras av att

den medlemsstat som begär bistånd inte exakt känner till en annan

medlemsstats fördelning av behörighetsområden.

5.3 Om en framställan inte kan bifallas måste avslaget åtföljas av en

förklaring.

Artikel 6

6.1 Denna artikel möjliggör för sambandsmän från en medlemsstat att

placeras i en annan medlemsstat i enlighet med överenskomna villkor.

Medlemsstaterna kan till exempel komma överens om att

sambandsmännen inte skall vara beväpnade. Det klargörs i artikeln att

dessa sambandsmän inte har någon befogenhet att göra ingripanden, utan

enbart skall verka för att underlätta samarbete. I sambandsmännens

uppgifter kan ingå att främja och påskynda informationsutbytet mellan

medlemsstaterna, att lämna bistånd vid utredningar, att vara behjälpliga

med handläggningen av framställningar om bistånd samt att ge värdlandet

råd och bistånd vid förberedelser för och genomförande av

gränsöverskridande operationer.

6.2 Rådet antog den 14 oktober 1996 gemensam åtgärd 96/602/RIF

(EGT L 268, 19.10.1996, s. 2). Denna utgör en gemensam ram för

medlemsstaternas initiativ när det gäller sambandsmän.

Artikel 7

Enligt denna artikel skall tjänstemän som, med anknytning till

konventionen, befinner sig i en annan medlemsstat alltid kunna förete en

skriftlig fullmakt som utvisar deras identitet och officiella

tjänsteställning. Syftet med detta är att undvika att det uppstår

missförstånd i kontakterna med andra tjänstemän eller medborgare.

Detta krav begränsas genom uttrycket "såvida inte annat föreskrivs i

denna konvention". Denna begränsning är en hänvisning till att det enligt

artikel 23, som avser hemliga utredningar, är möjligt för en tjänsteman

att befinna sig på en annan medlemsstats territorium under antagen

identitet.

AVDELNING II

Bistånd på begäran

TII.1 Bestämmelserna i avdelning II gäller på vilket sätt framställningar

om bistånd skall göras och vad en medlemsstat skall göra när den får en

begäran om bistånd enligt bestämmelserna i denna konvention. I denna

avdelning föreskrivs form och innehåll för de skriftliga

framställningarna om information; det föreskrivs att medlemsstaterna

skall tillmötesgå sådana framställningar fullt ut, att medlemsstaterna på

begäran i möjligaste mån skall utföra övervakning på en annan

medlemsstats vägnar och att utredningar på begäran skall utföras på en

annan medlemsstats vägnar, och det anges också att information som har

inhämtats på detta sätt får användas som bevismaterial. Begäran om

bistånd får vägras endast av de skäl som anges i artikel 28 i konventionen

(hot mot den berörda statens allmänna ordning eller andra väsentliga

intressen, eller om de begärda åtgärderna är uppenbart oproportionerliga

i förhållande till den påstådda överträdelsens svårighetsgrad).

TII.2 Den princip som ligger till grund för denna avdelning är att

medlemsstaterna skall bifalla framställningar om bistånd från andra

medlemsstater. I och med att medlemsstaterna undertecknar

konventionen förpliktar de sig att på begäran och i den mån det är

möjligt och förenligt med den nationella lagstiftningen lämna ut

uppgifter och ge bistånd till andra medlemsstater. I artikel 28 fastställs

undantagen från denna allmänna plikt att ge bistånd.

TII.3 Termerna anmodad myndighet och begärande myndighet, som

ofta används i denna avdelning, definieras i artikel 4 i denna konvention.

TII.4 Avdelningen är en upprepning av liknande bestämmelser i 1967

års Neapelkonvention. Förordning (EG) nr 515/97 innehåller också

liknande bestämmelser om bistånd på begäran i samband med

gemenskapens tullfrågor liksom de flesta avtal om ömsesidigt bistånd

som har ingåtts mellan gemenskapen och dess medlemsstater och tredje

land (t.ex. de s.k. Europaavtalen).

Artikel 8

I denna artikel fastställs de allmänna principer som gäller för att lämna

ömsesidigt bistånd. De innebär att den anmodade myndigheten skall gå

till väga som om den handlade för egen räkning och utnyttja alla sina

lagliga befogenheter i enlighet med den nationella lagstiftningen.

Dessutom krävs det att den skall utsträcka biståndet till att omfatta alla

omständigheter kring överträdelsen som förefaller ha betydelse för den

framställning den fått.

Artikel 9

9.1 I artikeln anges form och innehåll för ansökningen om bistånd.

9.2 Ansökningar skall alltid lämnas skriftligen, antingen på ett av den

anmodade myndighetens officiella språk eller på ett språk som är

godtagbart för denna myndighet.

9.3 Muntliga ansökningar skall godtas i fall som är så brådskande att

detta är nödvändigt, men skall därefter bekräftas skriftligen.

9.4 En begäran om bistånd skall innehålla särskilda upplysningar som

underlättar genomförandet.

Artikel 10

10.1 Denna artikel omfattar begäran om uppgifter. Det föreskrivs att en

anmodad myndighet skall lämna alla uppgifter som kan göra det möjligt

för den begärande myndigheten att förhindra, upptäcka och åtala

överträdelser. Artikeln grundar sig på artikel 4 i 1967 års

Neapelkonvention.

10.2 Genom överenskommelse kan tjänstemän från en medlemsstat

erhålla uppgifter från dokument som finns vid en annan medlemsstats

kontor. De får ta kopior av dessa dokument. Artikeln grundar sig på

artikel 11 i 1967 års Neapelkonvention.

Artikel 11

11.1 Denna artikel omfattar framställningar om särskild bevakning som

skall utföras av en medlemsstat på en annan medlemsstats vägnar. Enligt

denna artikel skall en anmodad myndighet i möjligaste mån själv utföra

särskild bevakning av personer när det finns skälig grund att anta att de är

inblandade i överträdelser.

11.2 På begäran skall medlemsstaten också bevaka platser,

transportmedel och varor.

11.3 Den särskilda bevakning som avses i denna artikel skall utföras

av en medlemsstats tullförvaltning på denna medlemsstats territorium.

11.4 Denna artikel grundar sig på artikel 6 i 1967 års

Neapelkonvention.

Artikel 12

12.1 Denna artikel handlar om begäran om utredningar. En anmodad

myndighet skall genomföra lämpliga utredningar av sådana aktiviteter

som är eller som enligt den begärande myndigheten förefaller vara

överträdelser.

12.2 Tjänstemän från den begärande myndigheten får ges tillstånd att

närvara när sådana utredningar görs. Enligt konventionen får de behöriga

tjänstemännen vid den anmodade myndigheten ge dess tjänstemän

tillstånd att närvara vid kontroller och utredningar. De skall då endast ha

en rådgivande funktion: utredningarna skall alltid genomföras av

tjänstemän vid den anmodade myndigheten.

12.3 Liknande bestämmelser finns i artiklarna 13 och 14 i 1967 års

Neapelkonvention.

Artikel 13

13.1 I denna artikel föreskrivs att den anmodade myndigheten på begäran

skall delge adressaten instrument eller beslut som härrör från de

behöriga myndigheterna i den begärande medlemsstaten och som berör

tillämpningen av denna konvention. Till framställningarna om delgivning

skall fogas en översättning till ett av den anmodade medlemsstatens

officiella språk.

13.2 Denna artikel grundar sig på artikel 17 i 1967 års

Neapelkonvention.

Artikel 14

14.1 I denna artikel föreskrivs att alla protokoll över fastställda

sakförhållanden, uppgifter och handlingar som har inhämtats av

tjänstemän vid den anmodade myndigheten, i enlighet med den

nationella lagstiftningen, i de fall av bistånd som avses i artiklarna 10

12 i konventionen får användas som bevismaterial i enlighet med

nationell lagstiftning av behöriga organ i den medlemsstat där den

begärande myndigheten är belägen.

14.2 Denna artikel grundar sig på artikel 15 i 1967 års

Neapelkonvention.

AVDELNING III

Bistånd på eget initiativ

TIII.1 Bestämmelserna i denna avdelning gäller hur tullförvaltningarna

skall bistå andra medlemsstater utan föregående framställan. Den

allmänna princip som ligger till grund för denna avdelning är att

medlemsstaterna utan föregående anmodan skall genomföra relevanta

undersökningar och överlämna allt bevismaterial eller all information

som de träffar på och som en annan medlemsstat kan ha nytta av för att

upptäcka, utreda eller åtala överträdelser av tullbestämmelserna.

TIII.2 Avdelningen är en upprepning av liknande bestämmelser i 1967

års Neapelkonvention. Förordning (EG) nr 515/97 innehåller också

liknande bestämmelser när det gäller gemenskapens tullfrågor liksom de

flesta avtal om ömsesidigt bistånd som har ingåtts mellan gemenskapen

och dess medlemsstater och tredje land (t.ex. de s.k. Europaavtalen).

Artikel 15

I denna artikel fastställs som allmän princip att varje medlemsstat skall

lämna bistånd utan föregående begäran i de fall som anges i artiklarna 16

och 17, såvida inget annat följer av eventuella begränsningar i nationell

lagstiftning.

Artikel 16

16.1 I denna artikel föreskrivs det att medlemsstaterna skall bedriva

särskild övervakning av personer och varor samt överlämna alla

uppgifter angående aktiviteter som har samband med planerade eller

begångna överträdelser till den berörda medlemsstaten, i den mån detta

bidrar till att förhindra, upptäcka eller åtala överträdelser i en annan

medlemsstat.

16.2 Denna artikel grundar sig på artikel 6 i 1967 års

Neapelkonvention.

Artikel 17

17.1 I denna artikel föreskrivs det att de behöriga myndigheterna i en

medlemsstat omgående skall överlämna alla relevanta uppgifter som rör

planerade eller begångna överträdelser till de behöriga myndigheterna i

de övriga medlemsstaterna, i synnerhet uppgifter om berörda varor och

om nya hjälpmedel och metoder som används vid överträdelserna.

17.2 Denna artikel grundar sig på artiklarna 8 och 9 i 1967 års

Neapelkonvention.

Artikel 18

18.1 I denna artikel föreskrivs det att övervakningsrapporter och

uppgifter som har inhämtats inom ramen för denna avdelning får

användas som bevismaterial i enlighet med nationell lagstiftning av de

behöriga organen i den mottagande medlemsstaten.

18.2 Denna artikel hänför sig till artikel 15 i 1967 års

Neapelkonvention.

AVDELNING IV

Särskilda samarbetsformer

TIV.1 I denna avdelning anges särskilda former av samarbete för att

upptäcka, utreda och åtala överträdelser av tullbestämmelserna. De

särskilda samarbetsformer som föreskrivs i denna avdelning är

förföljande över gräns, gränsöverskridande övervakning, kontrollerade

leveranser, hemliga utredningar och användning av gemensamma

specialutredningslag.

TIV.2 En del av de samarbetsformer som anges i denna avdelning

inbegriper möjligheten att tjänstemän från en medlemsstat får befinna

sig eller delta i verksamhet på en annan medlemsstats territorium i syfte

att utreda gränsöverskridande överträdelser av tullbestämmelserna enligt

definitionen i artikel 19.2.

TIV.3 I 1967 års Neapelkonvention föreskrivs inte uttryckligen

gränsöverskridande utredningar och dessa bestämmelser utgör en av de

viktigaste förändringarna i den nya konventionen.

TIV.4 När medlemsstaterna deponerar sina instrument för antagande

av konventionen kan de förklara att de inte är bundna av en del eller alla

bestämmelser i vissa angivna artiklar i denna avdelning, nämligen artikel

20 om förföljande över gräns, artikel 21 om gränsöverskridande

övervakning och artikel 23 om hemliga utredningar. Medlemsstaterna

får när som helst återkalla sina förklaringar avseende dessa

bestämmelser.

Artikel 19

19.1 I denna artikel fastställs allmänna principer för de särskilda

samarbetsformerna. Det anges klart och tydligt att de särskilda former

av gränsöverskridande samarbete som beskrivs i denna avdelning endast

är tillåtna i följande fall av överträdelse:

a) Olaglig handel med narkotika och vissa andra varor belagda med

förbud.

b) Handel med prekursorer (dvs. ämnen som är avsedda för olaglig

framställning av narkotika).

c) Olaglig gränsöverskridande handel med skattepliktiga varor för att

undgå skatt eller obehörigt erhålla statligt stöd, där det kan medföra en

avsevärd belastning för Europeiska gemenskapernas budget eller för en

medlemsstats budget.

d) Annan handel med varor som är förbjudna enligt gemenskapens

eller nationella tullbestämmelser.

19.2 Enligt artikeln kan en medlemsstat avvisa en begäran från en

annan medlemsstat om den typ av utredning som efterfrågas inte

omfattas av eller strider mot dess nationella lagstiftning.

19.3 Om de rättsliga myndigheternas godkännande krävs skall en

ansökan om detta lämnas och beviljas samt eventuella villkor uppfyllas.

19.4 Om tjänstemän från en medlemsstat orsakar skador när de

befinner sig på en annan medlemsstats territorium skall den senare

gottgöra skadan. Belopp som betalas ut som skadeersättning till tredje

part skall återbetalas av den medlemsstat vars tjänstemän har orsakat

skadan.

19.5 I artikeln anges det att uppgifter som inhämtats genom det

gränsöverskridande samarbetet enligt denna avdelning får användas som

bevis i enlighet med nationell lagstiftning av de behöriga organen i den

medlemsstat som erhåller uppgifterna.

19.6 I artikeln anges det också att tjänstemän som deltar i de

gränsöverskridande aktioner som anges i avdelning IV skall behandlas på

samma sätt som tjänstemän i värdmedlemsstaten när det gäller

överträdelser som de begår eller är offer för.

Artikel 20

20.1 Denna artikel gäller förföljande över gräns. I artikeln föreskrivs det

att tjänstemän från en medlemsstat får fortsätta förföljandet in i en

annan medlemsstat av en person som iakttas i färd med att göra sig

skyldig till eller medverka i någon av de överträdelser som anges i

artikel 19.2 i konventionen och som kan leda till utlämning.

Förföljandet får ske utan föregående tillstånd, om det på grund av de

brådskande omständigheterna inte varit möjligt att på förhand underrätta

de behöriga myndigheterna i den andra medlemsstaten eller om dessa

myndigheter inte har kunnat ta sig till platsen i tid för att ta upp

förföljandet. Senast när de passerar gränsen skall de förföljande

tjänstemännen kontakta de behöriga myndigheterna i den medlemsstat på

vars territorium förföljandet skall äga rum, och den senare

medlemsstaten får när som helst begära att förföljandet skall avbrytas.

De förföljande tjänstemännen har inte rätt att anhålla personen i fråga

men de får, om ingen framställan om att avbryta förföljandet har gjorts,

gripa personen för att överlämna denna till de behöriga myndigheterna i

den medlemsstat där förföljandet ägde rum. I dessa fall får personen

underkastas säkerhetsvisitation och handfängsel får användas.

20.2 De bestämda fall i vilka förföljande över gräns får ske anges

emellertid i denna artikel och i de förklaringar som medlemsstaterna har

avgett i enlighet med artikel 20.6 i konventionen. Varje medlemsstat

som har valt att vara bunden av bestämmelserna om förföljande över

gräns har vid undertecknandet av konventionen avgett en förklaring där

det fastställs hur förföljandet på dess territorium skall genomföras.

Dessa förklaringar omfattar begränsningar i tid eller rum för förföljande

över gräns och om tjänstevapen får bäras. Dessa förklaringar får ersättas

med andra förklaringar, under förutsättning att dessa inte inskränker

räckvidden av de föregående.

Danmark har avgett en förklaring i vilken det fastställs under vilka

förhållanden förföljande över gräns kan tillåtas på danskt territorium.

Denna förklaring återges i sin helhet i bilaga B till denna förklarande

rapport.

20.3 I artikeln anges de allmänna villkor som skall uppfyllas före,

under och efter förföljandet.

20.4 Förföljandet får ske över alla typer av gränser. Tillträde till

privatbostäder och platser som inte är tillgängliga för allmänheten är

förbjudet, och de förföljande tjänstemännen måste alltid vara lätta att

identifiera.

20.5 De förföljande tjänstemännen får bära tjänstevapen såvida inte

den medlemsstat vars territorium de önskar komma in på har avgett en

förklaring som förbjuder detta.

20.6 När medlemsstaterna deponerar sina instrument för antagande av

konventionen får de förklara att de inte är bundna av denna artikel eller

del av denna. Sådana förklaringar får när som helst återkallas.

20.7 Artikel 41 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet

innehåller en liknande bestämmelse om förföljande över gräns. De

viktigaste skillnaderna är följande: bestämmelsen i

Schengenkonventionen är tvingande medan signatärstaterna till

föreliggande konvention kan välja att inte vara bundna av denna artikel

eller del av denna, i den utsträckning sådana reservationer inte påverkar

deras skyldigheter enligt Schengenkonventionen (2;; enligt

bestämmelsen i Schengenkonventionen får varje part i konventionen

välja om förföljande över gräns skall vara tillåtet i samband med alla

brott som kan medföra utlämning eller i samband med de allvarliga brott

som anges i en förteckning, medan bestämmelsen i föreliggande

konvention endast avser de överträdelser av tullbestämmelserna som

anges i artikel 19.2 i konventionen och som kan leda till utlämning;

bestämmelsen i Schengenkonventionen gäller endast landgränser medan

bestämmelsen i föreliggande konvention gäller alla gränser; enligt

bestämmelsen i Schengenkonventionen får tjänstevapen alltid bäras,

medan det enligt bestämmelsen i föreliggande konvention är tillåtet för

varje medlemsstat att avge en allmän förklaring om att vapen aldrig får

föras in på dessa territorium eller att i ett särskilt fall besluta att vapen

inte får bäras.

Artikel 21

21.1 Denna artikel gäller gränsöverskridande övervakning. I artikeln

föreskrivs det att tjänstemän från en medlemsstat får tillåtas att fortsätta

bevakningen i en annan medlemsstat av personer som skäligen kan

förmodas vara inblandade i någon av de överträdelser som anges i artikel

19.2 om den senare medlemsstaten ger sitt tillstånd i förväg. Tillståndet

kan vara förenat med villkor. Om tillstånd inte kan begäras på förhand på

grund av brådskande omständigheter får gränsen överskridas under

förutsättning att de behöriga myndigheterna i den medlemsstat på vars

territorium bevakningen skall fortsättas omedelbart underrättas om

gränspasseringen under bevakningen och en begäran om tillstånd lämnas

in utan dröjsmål.

21.2 Följande villkor gäller för gränsöverskridande övervakning:

Tjänstemän som utför bevakningsuppdrag skall rätta sig efter

lagstiftningen i den medlemsstat på vars territorium uppdraget utförs

och följa de anvisningar som denna medlemsstats behöriga myndigheter

ger dem; de skall kunna styrka sin officiella tjänsteställning och sin

officiella befogenhet, och de äger inte tillträde till privatbostäder och

till platser till vilka allmänheten inte har tillträde. Dessa tjänstemän har

inga befogenheter att ingripa, de får varken kvarhålla och förhöra eller

anhålla den bevakade personen. Tjänstemännen får bära sina tjänstevapen

såvida inte den medlemsstat vars territorium de önskar komma in på har

avgett en förklaring som förbjuder detta.

21.3 Alla gränsöverskridande övervakningsoperationer skall

avrapporteras till myndigheterna i den medlemsstat på vars territorium

de har genomförts. Det kan begäras att de tjänstemän som bedrivit

övervakningen inställer sig personligen.

21.4 När medlemsstaterna deponerar sina instrument för antagande av

konventionen får de förklara att de inte är bundna av denna artikel eller

del av denna. Sådana förklaringar får när som helst återkallas.

21.5 Danmark har avgett en förklaring i vilken det fastställs under

vilka förhållanden Danmark godkänner bestämmelserna i artikel 21.

Förklaringen återges i sin helhet i bilaga B till denna förklarande

rapport.

21.6 I artikel 40 i Schengenkonventionen föreskrivs också

gränsöverskridande övervakning. Bestämmelserna i de båda

konventionerna är likartade, enligt båda föreskrivs gränsöverskridande

övervakning med tillstånd som beviljats på förhand eller utan föregående

tillstånd i särskilt brådskande fall. De viktigaste skillnaderna är följande:

bestämmelsen i Schengenkonventionen är tvingande medan

signatärstaterna till föreliggande konvention kan välja att inte vara

bundna av artikeln om gränsöverskridande övervakning eller en del av

denna, i den utsträckning sådana reservationer inte påverkar deras

skyldigheter enligt Schengenkonventionen (3;; bestämmelsen i

Schengenkonventionen avser, när tillstånd har beviljats på förhand, alla

brott som kan medföra utlämning och utan föregående tillstånd ett stort

antal allvarliga brott, medan bestämmelsen i föreliggande konvention

endast avser de överträdelser av tullbestämmelserna som anges i

artiklarna 4.3 och 19.2 i densamma; enligt bestämmelsen i

Schengenkonventionen får tjänstevapen bäras om inte den anmodade

parten uttryckligen har beslutat något annat, medan det enligt

bestämmelsen i föreliggande konvention är tillåtet för varje

medlemsstat att avge en allmän förklaring om att vapen aldrig får föras

in på dess territorium eller att i ett särskilt fall besluta att vapen inte får

bäras. Enligt denna konvention får inte endast personer som direkt begår

en överträdelse bevakas utan även personer som är inblandade i en

överträdelse.

Artikel 22

22.1 Denna artikel avser kontrollerade leveranser. Kontrollerade

leveranser är en undersökningsmetod som går ut på att misstänkta eller

olagliga sändningar av varor inte beslagtas vid gränsen utan övervakas till

dess de når sin destination. Denna metod gör det möjligt för

tullförvaltningarna att identifiera de organisationer som står bakom den

olagliga handeln och att åtala de viktigaste personerna i dessa

organisationer, i stället för att bara beslagta varorna vid gränsen

och/eller åtala de inblandade kurirerna.

22.2 I artikeln föreskrivs det att medlemsstaterna skall se till att

kontrollerade leveranser kan tillåtas på deras territorier inom ramen för

utredningar av sådana brott som kan leda till utlämning. Beslutet om att

tillåta kontrollerade leveranser skall fattas av den anmodade

medlemsstatens behöriga myndigheter i enlighet med den nationella

lagstiftningen. Kontrollerade leveranser skall genomföras under ledning

av de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där leveransen skall

ske. Sändningar får hejdas för kontroll och tillåtas att fortsätta med

oförändrat innehåll eller först när innehållet avlägsnats eller ersatts helt

eller delvis.

22.3 Denna artikel hänför sig till artikel 11 i Förenta nationernas

konvention från 1988 mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa

ämnen (Wienkonventionen) som stöder principen om internationella

kontrollerade leveranser i samband med narkotikahandel).

22.4 Artikel 73 i Schengenkonventionen innehåller också en

bestämmelse om kontrollerade leveranser. Bestämmelserna i de båda

konventionerna är likartade. De viktigaste skillnaderna är att enligt

föreliggande konvention skall den kontrollerade leveransen övervakas

och det är tillåtet att försändelser hejdas för kontroll och tillåts att

fortsätta, antingen med oförändrat innehåll eller efter det att deras

ursprungliga innehåll har avlägsnats eller ersatts helt eller delvis, medan

Schengenkonventionen inte innehåller några föreskrifter om detta.

Schengenkonventionen innehåller bestämmelser om kontrollerade

leveranser av narkotika och psykotropa ämnen, medan föreliggande

konvention innehåller bestämmelser om kontrollerade leveranser i

samband med brott som kan leda till utlämning.

Artikel 23

23.1 Denna artikel avser hemliga utredningar. Hemliga utredningar

betyder i det här sammanhanget att en tjänsteman från en medlemsstats

tullförvaltning (eller en tjänsteman som handlar på en sådan förvaltnings

vägnar) får tillstånd att under antagen identitet verka på en annan

medlemsstats territorium. Hur medlemsstaterna skall tillämpa denna

artikel beror på bestämmelserna i deras nationella lagstiftning.

23.2 Framställningar om hemliga utredningar får göras endast om det

skulle vara ytterst svårt att annars kunna klarlägga sakförhållandena.

23.3 Vid en hemlig utredning har tjänstemännen endast tillstånd att

samla in uppgifter och etablera kontakt med misstänkta eller andra

personer som har samröre med dessa.

23.4 Hemliga utredningar skall genomföras enligt de villkor som

anges i den nationella lagstiftningen i den medlemsstat där de äger rum,

och de skall ha begränsad varaktighet. Den anmodade myndigheten skall

tillhandahålla den personal och de tekniska hjälpmedel som behövs.

23.5 När medlemsstaterna deponerar sina instrument för antagande av

konventionen får de förklara att de inte är bundna av denna artikel eller

del av denna. Sådana förklaringar får när som helst återkallas.

Artikel 24

24.1 Denna artikel avser gemensamma specialutredningslag och ger

medlemsstaterna möjlighet att inrätta sådana lag genom en

överenskommelse. Syftet med dessa lag är att de skall genomföra svåra

och krävande utredningar som kräver samtidiga och samordnade insatser

samt samordna gemensamma insatser för att förhindra och upptäcka

bestämda typer av tullöverträdelser.

24.2 Dessa lag får bara inrättas i ett bestämt syfte och för en

begränsad tid. Laget skall ledas av en tjänsteman från den medlemsstat

där laget är baserat och denna medlemsstat skall skapa de nödvändiga

förutsättningarna för att laget skall kunna utföra sitt uppdrag. Laget skall

följa lagstiftningen i denna medlemsstat.

24.3 Deltagande i laget medför inte någon befogenhet att ingripa på en

annan medlemsstats territorium.

AVDELNING V

Dataskydd

Artikel 25

25.1 Denna artikel omfattar dataskydd vid utbyte av personuppgifter

mellan tullförvaltningar enligt bestämmelserna i konventionen.

25.2 Enligt artikeln är medlemsstaterna skyldiga att följa de relevanta

bestämmelserna i Europarådets konvention från 1981 om skydd för

enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter.

25.3 Medlemsstaterna får enligt artikeln uppställa villkor för hur

personuppgifter som lämnas till en annan medlemsstat skall behandlas.

25.4 I denna artikel föreskrivs att personuppgifter av den mottagande

myndigheten endast får behandlas för de ändamål som avses i artikel 1.1

i konventionen. Den myndighet som tar emot uppgifter inom ramen för

konventionen får vidarebefordra dem till sina tullförvaltningar samt

utredande och rättsliga organ utan tillstånd från den medlemsstat som

har tillhandahållit uppgifterna, för att möjliggöra för dessa att åtala och

bestraffa de överträdelser som avses i artikel 4.3. I övriga fall krävs

samtycke från den medlemsstat som har tillhandahållit uppgifterna.

25.5 Den medlemsstat som överlämnar uppgifterna skall se till att de

uppdateras, ändras om de är oriktiga och förstörs om de inte är lagenligt

överlämnade. En mottagande medlemsstat skall likaledes göra de

nödvändiga korrigeringarna när den har underättats om dessa. Om den

mottagande medlemsstaten har anledning att förmoda att överlämnade

uppgifter är oriktiga eller bör förstöras skall den underätta den

överlämnande medlemsstaten.

25.6 Den berörda personen har rätt att korrigera uppgifterna och kan

begära att få veta vilka uppgifter om honom eller henne som har

överlämnats samt för vilka ändamål (om inte allmänintresset av att inte

lämna ut uppgifterna väger tyngre). Denna rätt till information skall

regleras av nationella lagar, andra författningar och förfaranden i den

medlemsstat på vars territorium uppgifterna begärs. Den överlämnande

myndigheten skall dock beredas tillfälle att yttra sig innan något beslut

fattas om att lämna ut uppgifterna.

25.7 De överlämnade uppgifterna får bara bevaras så länge som det är

nödvändigt för att syftet med överlämnandet skall uppnås. Uppgifterna

skall också åtnjuta samma skydd som denna medlemsstat tillförsäkrar

likartade uppgifter från nationella källor.

25.8 Medlemsstaterna skall i enlighet med sina egna lagar, andra

författningar och förfaranden vara ansvariga för den skada som åsamkas

en person genom behandling av personuppgifter som har överlämnats

enligt konventionen.

25.9 Medlemsstaterna kan anförtro kontrolluppgiften åt de nationella

dataskyddsmyndigheter som innehar denna uppgift när det gäller TIS-

konventionen.

25.10 Artikeln påverkar inte tillämpningen av TIS-konventionen som

innehåller egna bestämmelser om dataskydd vid utbyte av

personuppgifter med hjälp av TIS.

25.11 Termen "behandling av personuppgifter" i denna konvention

skall ha den betydelse som anges i definitionen i direktiv 95/46/EG.

Personuppgifter och behandling av personuppgifter definieras på

följande sätt i artikel 2 a och 2 b i det direktivet:

a) personuppgifter: varje upplysning som avser en identifierad eller

identifierbar fysisk person (den registrerade). En identifierbar person är

en person som kan identifieras, direkt eller indirekt, framför allt genom

hänvisning till ett identifikationsnummer eller till en eller flera faktorer

som är specifika för hans fysiska, fysiologiska, psykiska, ekonomiska,

kulturella eller sociala identitet.

b) behandling av personuppgifter (behandling): varje åtgärd eller serie

av åtgärder som vidtas beträffande personuppgifter, vare sig det sker på

automatisk väg eller inte, till exempel insamling, registrering,

organisering, lagring, bearbetning eller ändring, återvinning, inhämtande,

användning, utlämnande genom översändande, spridning eller annat

tillhandahållande av uppgifter, sammanställning eller samkörning,

blockering, utplåning eller förstöring.

AVDELNING VI

Tolkning av konventionen

Artikel 26

26.1 Denna artikel avser Europeiska gemenskapernas domstols (nedan

kallad domstolen) roll när det gäller denna konvention.

26.2 Domstolen skall vara behörig att avgöra tvister mellan

medlemsstaterna om tolkningen eller tillämpningen av konventionen,

området inte har lyckats med detta inom sex månader. Domstolen skall

också vara behörig att avgöra tvister mellan medlemsstaterna och

kommissionen om tolkningen eller tillämpningen av konventionen.

Domstolen skall vidare vara behörig att meddela förhandsavgöranden i

frågor som rör tolkningen av denna konvention, men endast för de

medlemsstater som genom en förklaring godkänner detta. En

medlemsstat som avger en sådan förklaring får ange att ett

förhandsavgörande från domstolen får begäras antingen.

a) av de domstolar mot vilkas avgörande det inte finns något

rättsmedel, eller

b) av alla domstolar.

Också de medlemsstater som inte godkänner att domstolen har denna

uppgift får inkomma med inlagor eller skriftliga synpunkter när det

gäller frågor som har hänskjutits till domstolen.

26.3 Domstolen skall inte vara behörig att pröva giltigheten eller

proportionaliteten av de aktiviteter som behöriga brottsbekämpande

organ utför eller av medlemsstaternas utövning av sitt ansvar för att

upprätthålla lag och ordning och skydda den inre säkerheten.

AVDELNING VII

Tillämpning och slutbestämmelser

Artikel 27

Genom denna artikel är tullförvaltningarna skyldiga att vid

informationsutbyte ta hänsyn till kraven på utredningssekretess. I detta

avseende får medlemsstaterna uppställa villkor för hur uppgifter som de

lämnar till en annan medlemsstat får användas när kraven på

utredningssekretess gör detta nödvändigt.

Artikel 28

I denna artikel föreskrivs det att medlemsstaterna inte skall vara tvingade

att lämna bistånd om detta skulle störa den allmänna ordningen eller

skada andra väsentliga intressen, särskilt när det gäller dataskydd, i den

berörda medlemsstaten. Framställningar får också avvisas om

omfattningen av de begärda åtgärderna, i synnerhet när det gäller de

särskilda samarbetsformerna enligt avdelning IV, uppenbart inte står i

proportion till den påstådda överträdelsens svårighetsgrad. Avslag skall

motiveras.

Artikel 29

I denna artikel föreskrivs det att medlemsstaterna normalt skall avsäga

sig alla krav på ersättning för kostnader som uppstått vid genomförandet

av denna konvention, med undantag av kostnader för arvoden till

experter. Om utgifterna är betydande eller extraordinära skall de berörda

tullförvaltningarna samråda med varandra för att fastställa hur

kostnaderna skall bäras.

Artikel 30

30.1 Denna artikel avser reservationer till konventionen och det

fastställs att de enda reservationer som är tillåtna enligt artikeln är de

som medges enligt artiklarna 20.8, 21.5 och 23.5, vilka ger

medlemsstaterna möjlighet att välja att inte vara bundna av alla eller

delar av bestämmelserna om förföljande över gräns, gränsöverskridande

övervakning och hemliga utredningar.

30.2 Det noteras också att skyldigheter som följer av andra

överenskommelser, särskilt de bestämmelser i konventionen om tilläm-

ning av Schengenavtalet som avser ett utvidgat samarbete, inte skall

beröras av den här konventionen. Detta innebär att medlemsstater som är

parter i Schengenkonventionen inte kan avsäga sig mer bindande

skyldigheter enligt Schengenkonventionen genom att underteckna

mindre bindande skyldigheter enligt den här konventionen.

30.3 Till exempel är bestämmelsen i Schengenkonventionen om

förföljande över landgräns tvingande. I konventionen om ömsesidigt

bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar föreskrivs förföljande

över alla typer av gränser, men bestämmelsen är frivillig. När det gäller

landgränser kan parter i Schengenkonventionen emellertid inte välja bort

bestämmelsen om förföljande över gräns i konventionen om ömsesidigt

bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar.

Artikel 31

31.1 Genom denna artikel begränsas den territoriella tillämpningen av

konventionen till gemenskapens tullområde. Gemenskapens tullområde

definieras fullständigt i artikel 3 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92

(tullkodexen).

31.2 Rådet får, genom enhälligt beslut och enligt det förfarande som

föreskrivs i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen, anpassa

punkt 1 till eventuella ändringar i de bestämmelser i gemenskapsrätten

som anges i denna punkt.

Artikel 32

I denna artikel föreskrivs att konventionen träder i kraft nittio dagar

efter det att den sista medlemsstaten har underrättat depositarien om att

den har fullgjort de konstitutionella förfarandena för antagande av

konven-tionen. Under tiden får emellertid varje stat som har fullgjort

dessa förfaranden förklara att konventionen (med undantag av artikel 26)

är tillämplig i dess förbindelser med de övriga medlemsstater som har

avgett samma förklaring. 1967 års Neapelkonvention skall upphävas den

dag då denna konvention träder i kraft.

Artikel 33

I denna artikel föreskrivs att varje stat som i framtiden blir medlem av

Europeiska unionen skall ha rätt att ansluta sig till konventionen. Det

fastställs också förfaranden för nya medlemsstater som önskar ansluta

sig till konventionen.

Artikel 34

Denna artikel avser framtida ändringar av konventionen och det fastställs

att alla medlemsstater som har anslutit sig till konventionen får föreslå

ändringar, vilka sedan skall beslutas av rådet.

Artikel 35

I denna artikel anges att rådets generalsekreterare skall vara depositarie

för denna konvention, och att depositarien i EGT skall offentliggöra

uppgifter om vilka medlemsstater som har antagit och anslutit sig till

konventionen, om genomförandet, förklaringar och reservationer samt

alla andra meddelanden om denna konvention.

(1) Österrike håller på att ratificera 1967 års Neapel-konvention.

(2) Se också kommentaren till artikel 30 i konventionen om

ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar i denna

förklarade rapport.

(3) Se också kommentaren till artikel 30 i konventionen om

ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar i denna

förklarande rapport.

BILAGA

FÖRKLARINGAR nr 1 8 SOM BIFOGATS KONVENTIONEN OCH

SOM HAR OFFENTLIGGJORTS I GEMENSKAPERNAS OFFICIELLA

TIDNING

(EGT C 24, 23.1.1998, s. 20)

1. Till artiklarna 1.1 och 28

Med hänvisning till undantagen från skyldigheten att lämna bistånd i

artikel 28 i konventionen, förklarar Italien att verkställandet av en

framställan om ömsesidigt bistånd på grundval av konventionen, när det

gäller överträdelser som enligt italiensk lag inte är överträdelser av

nationella tullbestämmelser eller av gemenskapens tullbestämmelser

beroende på uppdelningen av behörigheten mellan de nationella

myndigheterna när det gäller att förhindra och åtala brott kan störa den

allmänna ordningen eller skada andra väsentliga nationella intressen.

2. Till artiklarna 1.2 och 3.2

Danmark och Finland förklarar att de tolkar begreppet "rättsliga

myndigheter" eller "rättslig myndighet" i artiklarna 1.2 och 3.2 i

konventionen på samma sätt som de gör i de förklaringar de har avgivit

enligt artikel 24 i Europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i

brottmål, undertecknad i Strasbourg den 20 april 1959.

3. Till artikel 4.3 andra strecksatsen

Danmark förklarar för sin del att artikel 4.3 andra strecksatsen endast

omfattar sådana handlingar genom vilket en person deltar när en grupp

personer, som handlar i ett gemensamt syfte, gör sig skyldig till en eller

flera av de berörda överträdelserna, även om personen i fråga inte deltar

i själva utförandet av brottet eller brotten i fråga. Ett sådant deltagande

skall vara grundat på kunskaper om gruppens syfte och brottsliga

aktiviteter i allmänhet, eller kunskaper om gruppens avsikt att begå det

eller de ifrågavarande brottet(n).

4. Till artikel 4.3 tredje strecksatsen

Danmark förklarar för sin del att artikel 4.3 tredje strecksatsen endast är

tillämplig för de bakomliggande brott avseende vilka mottagande av

stulna varor alltid är straffbara enligt dansk lag, däri inbegripet paragraf

191 a i den danska strafflagen om mottagande av stulna droger och

paragraf 284 i strafflagen om mottagande av stulna varor i förbindelse

med smuggling av särskilt grov art.

5. Till artikel 6.4

Danmark, Finland och Sverige förklarar att sambandsmännen enligt

artikel 6.4 också kan företräda Norges och Islands intressen eller vice

versa. De fem nordiska länderna har sedan 1982 haft ett arrangemang där

de utplacerade sambandsmännen från ett av de deltagande länderna också

företräder de andra deltagande länderna. Detta arrangemang gjordes för

att förstärka kampen mot olaglig narkotikahandel och att begränsa den

ekonomiska bördan för enskilda länder genom utplaceringen av

sambandsmännen. Danmark, Finland och Sverige fäster stort avseende

vid att detta väl fungerande arrangemang fortsätter.

6. Till artikel 20.8

Danmark förklarar att man godtar bestämmelserna i artikel 20 på

följande villkor:

Om förföljelse utförs till havs eller i luften av tullmyndigheterna i en

annan medlemsstat får förföljelsen utsträckas till danskt territorium,

inbegripet danska territorialvatten och luftrummet ovanför danskt

territorium, endast om behöriga danska myndigheter har fått

förhandsunderrättelse därom.

7. Till artikel 21.5

Danmark förklarar att man godtar bestämmelserna i artikel 21 på

följande villkor:

Gränsöverskridande övervakning utan föregående tillstånd får utföras

endast i enlighet med artikel 21.2 och 21.3 om det finns allvarliga skäl

att förmoda att de personer som bevakas är inblandade i någon av de

överträdelser som anges i artikel 19.2 och som kan föranleda utlämning.

8. Till artikel 25.2 i

Medlemsstaterna skall åta sig att i rådet informera varandra om vilka

åtgärder som har vidtagits för att säkerställa att de åtaganden som avses i

punkt i efterlevs.

___________________

Förteckning över remissinstanser

Efter remiss har följande lämnat yttrande över promemorians förslag:

Riksdagens ombudsmän, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Göteborgs

tingsrätt, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Stockholms län,

Justitiekanslern, Riksåklagaren, Ekobrottsmyndigheten, Rikspolis-

styrelsen, Brottsförebyggande rådet, Datainspektionen,

Kustbevakningen, Socialstyrelsen, Sjöfartsverket, Luftfartsverket,

Statskontoret, Statens invandrarverk, Utlänningsnämnden, Tullverket,

Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Statens jordbruksverk,

Diskrimineringsombudsmannen, Kommerskollegium, Svenska

Kommunförbundet, Sveriges Industri-förbund, Svensk Handel,

Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges Akademikers

Centralorganisation, Landsorganisationen i Sverige, Svenska

Arbetsgivareföreningen, Sveriges redareförening, Svenska

Åkeriförbundet, Tull-Kust.

Lagrådsremissens lagförslag

9.4 Förslag till lag om internationellt tullsamarbete

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag tillämpas på internationellt tullsamarbete som

1. följer av en internationell överenskommelse med en annan stat

eller mellanstatlig organisation som Sverige har tillträtt eller annars är

förpliktat att följa och

2. har till syfte att förhindra, upptäcka, utreda och beivra överträdelser

av tullbestämmelser.

Lagen tillämpas inte på sådant samarbete som avses i lagen

(1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga

och lagen (1959:433) om gränskontrollsamarbete med annan stat.

2 § Tullverket eller annan behörig svensk myndighet skall bistå behörig

utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation om det följer av en

sådan internationell överenskommelse som avses i 1 § och denna lag.

3 § För åtgärder enligt denna lag gäller samma förutsättningar som för

en motsvarande åtgärd i ett svenskt ärende, om inte annat föreskrivs i

denna lag.

Tullsamarbete får inte innebära att en behörig svensk myndighet vidtar

en åtgärd som

1. strider mot svensk lag eller annan författning,

2. strider mot svenska allmänna rättsprinciper,

3. kränker Sveriges suveränitet,

4. medför fara för rikets säkerhet, eller

5. strider mot andra väsentliga intressen.

4 § Vid gränsöverskridande tullsamarbete enligt 3 kap. får utländska

tjänstemän utöva myndighet på svenskt territorium endast om åtgärden

har stöd i en sådan internationell överenskommelse som avses i 1 §.

Definitioner

5 § Med tullsamarbete avses i denna lag

1. utbyte av uppgifter,

2. genomförande av eller deltagande i utredningar om överträdelser av

tullbestämmelse,

3. delgivning av handlingar,

4. gränsöverskridande förföljande,

5. gränsöverskridande övervakning,

6. förhör, beslag, husrannsakan, kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning i utredningssyfte, och

7. annan åtgärd som kan vidtas i en svensk utredning om överträdelse

av tullbestämmelser och som inte omfattar tvångsmedel.

6 § I denna lag avses med

tullbestämmelser: bestämmelser om införsel, utförsel eller

transitering av varor som avser tullar, skatter eller avgifter eller rör

förbud, begränsningar eller kontrollåtgärder beträffande varutrafiken,

överträdelse av tullbestämmelse: sådan överträdelse av

tullbestämmelse för vilken påföljd enligt berörd stats lagar och andra

bestämmelser kan dömas ut av domstol eller av administrativ myndighet,

behörig svensk myndighet: Polisen, Tullverket, Kustbevakningen

eller Statens jordbruksverk,

förföljande eller övervakande tjänstemän: utländska tjänstemän

som förföljer eller övervakar en person på svenskt territorium med stöd

av sådan internationell överenskommelse som avses i 1 § och denna lag.

Central samordning

7 § Tullverket skall ansvara för samordningen av samarbetet enligt denna

lag.

Direkt samarbete mellan en svensk och en utländsk behörig myndighet

får ske i brådskande fall. Tullverket skall underrättas om sådant

samarbete så snart det är möjligt.

Ansökningar

8 § En ansökan om tullsamarbete enligt denna lag får göras av behörig

svensk eller utländsk myndighet. En ansökan skall innehålla följande

uppgifter:

1. ansökande myndighet,

2. tillämplig internationell överenskommelse,

3. begärd åtgärd,

4. ändamålet med och orsaken till ansökan,

5. de lagar och andra bestämmelser som berörs,

6. uppgifter om de fysiska eller juridiska personer som är föremål för

utredningen och

7. en kortfattad redogörelse för omständigheterna.

En ansökan skall göras skriftligen. I brådskande fall får en muntlig

ansökan godtas. En muntlig ansökan skall bekräftas skriftligen utan

dröjsmål.

En ansökan skall vara utformad på det mottagande landets officiella

språk eller på ett språk som den mottagande myndigheten kan godta.

9 § Om en ansökan inte uppfyller kraven enligt 8 §, skall den ansökande

myndigheten ges tillfälle att komplettera eller ändra ansökan.

Avslag

10 § En ansökan skall avslås om

1. den avser en åtgärd som enligt 3 § inte får vidtas,

2. den avser en åtgärd som saknar stöd i en sådan internationell

överenskommelse som avses i 1 §,

3. den är så bristfällig att den inte kan ligga till grund för begärd åtgärd

trots att tillfälle givits att komplettera eller ändra ansökan, eller

4. den avser en åtgärd som är uppenbart oproportionerlig i förhållande

till den påstådda överträdelsens svårhetsgrad.

11 § Beslut om avslag på någon av de grunder som anges i 3 § andra

stycket 2 5 fattas av regeringen. Om en behörig svensk myndighet

finner att en ansökan bör avslås på någon sådan grund, skall ansökan

överlämnas till regeringen.

I övrigt prövar den myndighet som handlägger ärendet om de

förutsättningar som gäller enligt lagen är uppfyllda. Om det är uppenbart

att ansökan skall avslås får Tullverket, i stället för att vidarebefordra

ansökan enligt 2 kap. 1 §, direkt besluta om avslag på ansökan.

Ett beslut att avslå en ansökan skall innehålla de skäl som bestämt

utgången.

2 kap. Åtgärder i Sverige för annan stats räkning

1 § Om inte annat anges i en sådan internationell överenskommelse som

avses i 1 §, skall en ansökan om bistånd ges in till Tullverket.

Om en begärd åtgärd bör vidtas av en annan behörig svensk myndighet

än Tullverket, skall ansökan vidarebefordras till den myndigheten. Den

ansökande staten skall underrättas om att så har skett.

Utbyte av uppgifter

2 § Behörig svensk myndighet får på eget initiativ eller efter ansökan

lämna ut uppgifter till behörig utländsk myndighet.

Första stycket gäller endast uppgifter som är tillgängliga för

myndigheten inom dess verksamhetsområde.

3 § Uppgifter som lämnas ut enligt 2 § får i enskilda fall förenas med

villkor för användandet, om det krävs med hänsyn till enskilds rätt eller

från allmän synpunkt.

Villkor som avses i första stycket får inte strida mot en sådan

internationell överenskommelse som avses i 1 kap. 1 §.

4 § Har behörig svensk myndighet översänt uppgift till behörig utländsk

myndighet, är myndigheten skyldig att på begäran av den person som

uppgiften rör underrätta denne om vilken utländsk myndighet uppgiften

översänts till och för vilket ändamål.

Underrättelse enligt första stycket behöver inte lämnas, om det är

uppenbart obehövligt eller om det kan befaras att underrättelsen skulle

försvåra genomförandet av utländsk myndighets utredning eller beslut i

ärendet.

Underrättelse behöver inte heller lämnas om uppgiften omfattas av

sekretess enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100).

Skydd för behandling av personuppgifter

5 § Personuppgiftslagen (1998:204) gäller för behandling av person-

uppgifter enligt denna lag om inte annat är föreskrivet.

Utredning i Sverige om överträdelse av tullbestämmelse

6 § Tullsamarbete i form av utredning om överträdelse av tull-

bestämmelse i en annan stat får inledas av behörig svensk myndighet på

eget initiativ eller efter ansökan från behörig utländsk myndighet.

Efter ansökan som avses i första stycket, får Tullverket medge att en

utländsk tjänsteman får närvara vid utredning i Sverige.

7 § Åtgärder i samband med utredning enligt 6 § avseende brott får

innefatta

1. inledande av förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken,

2. förhör och medtagande till förhör enligt 23 kap. rättegångsbalken,

3. beslag enligt 27 kap. rättegångsbalken,

4. husrannsakan och andra åtgärder som avses i 28 kap. rättegångs-

balken,

5. åtgärder enligt 19, 20, 22 och 26 §§ samt 27 § första och andra

stycket lagen (2000:000) om straff för smuggling.

Åtgärderna får vidtas endast under de förutsättningar som gäller för en

motsvarande åtgärd med anledning av brott enligt svensk rätt och enligt

särskilda bestämmelser i denna lag.

Tvångsmedel får inte användas med stöd av denna lag i syfte att

möjliggöra förverkande av egendom.

8 § Om en åtgärd i samband med utredningen kräver åklagares eller

domstols beslut enligt 23, 27 och 28 kap. rättegångsbalken och lagen

(2000:000) om straff för smuggling, skall ansökan i den delen

handläggas enligt bestämmelserna i lagen (2000:000) om internationell

rättslig hjälp i brottmål.

9 § Laga domstol i frågor som rör utredning om överträdelse av

tullbestämmelse vid tillämpning av denna lag är rätten på den ort där den

svenska utredningen påbörjades.

Delgivning av handlingar

10 § Handling i ärende om utländsk utredning delges enligt

delgivningslagen (1970:428). Särskild postdelgivning eller stämnings-

mannadelgivning får, även om det inte följer av bestämmelserna i 3 §

nämnda lag, ske efter beslut av behörig svensk myndighet.

3 kap. Gränsöverskridande tullsamarbete

Gränsöverskridande övervakning

1 § Utländska tjänstemän får fortsätta en i sin stat påbörjad övervakning

av en gärningsman som är skäligen misstänkt för ett brott som sägs i

artikel 19.2 tullsamarbetskonventionen in på svenskt territorium, om

Tullverket eller en annan behörig svensk myndighet samtycker till det.

Övervakningen får ske utan föregående samtycke om situationen är så

brådskande att samtycke inte kan inhämtas i förväg. För att övervakning

skall få ske utan föregående samtycke krävs också att överskridandet av

gränsen i samband med övervakningen anmäls till Tullverket eller annan

behörig svensk myndighet så snart det är möjligt och att den utländska

myndigheten utan dröjsmål begär bistånd i ärendet.

Övervakningen skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet

begär det. Övervakning som avses i andra stycket skall även upphöra om

samtycke inte har lämnats inom fem timmar från gränsöverskridandet.

Gränsöverskridande förföljande

2 § Om en person har upptäckts på bar gärning i färd med att begå ett

sådant brott som sägs i artikel 19.2 tullsamarbetskonventionen och som

kan föranleda utlämning, får utländska tjänstemän fortsätta ett i sin stat

påbörjat förföljande av personen in på svenskt territorium, om

Tullverket eller en annan behörig svensk myndighet samtycker till det.

Förföljandet får ske utan föregående samtycke om situationen är så

brådskande att samtycke inte kunnat inhämtas i förväg, eller om svenska

tjänstemän inte har kunnat ta över förföljandet i tid. De förföljande

tjänstemännen skall anhålla om bistånd av behörig svensk myndighet

senast vid tidpunkten för gränsöverskridandet.

Förföljandet skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet

begär det.

3 § Om förföljande tjänstemän begär det, skall behöriga svenska

tjänstemän omhänderta den förföljda personen.

Förföljande tjänstemän får stoppa och omhänderta den förföljde tills

behöriga svenska tjänstemän kan överta omhändertagandet eller

identifiera den förföljde.

4 § När en person omhändertas enligt 3 § andra stycket får utländska

tjänstemän

1. kroppsvisitera den som har omhändertagits, om det sker av

säkerhetsskäl, i enlighet med 27 § tredje stycket lagen (2000:000) om

straff för smuggling,

2. ta hand om vapen eller andra farliga föremål medan ingripandet

pågår i enlighet med 27 § tredje stycket lagen (2000:000) om straff för

smuggling, och

3. belägga den som har omhändertagits med handfängsel.

5 § En person som har omhändertagits enligt 3 § får tas i förvar under

högst sex timmar, tid mellan midnatt och klockan nio på morgonen

oräknad. Därefter skall personen omedelbart friges, om det inte har

kommit in en sådan begäran om åtgärd som avses i

1. 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, eller

2. 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark,

Finland, Island och Norge.

Skyldigheter

6 § Utländska tjänstemän skall, när de utövar befogenheter enligt denna

lag,

1. följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som

meddelas av behörig svensk myndighet,

2. alltid kunna styrka sin behörighet och identitet, och

3. kontakta Tullverket och rapportera vilka åtgärder som vidtagits och

de omständigheter som förelegat.

Under gränsöverskridande förföljande eller övervakning får utländska

tjänstemän inte bereda sig tillträde till bostäder eller andra platser som

inte är öppna för allmänheten. Tjänstevapen får användas endast i

nödvärnssituationer.

Av 11 kap. 1 § f vapenlagen (1996:67) framgår att undantag kan göras

från lagens bestämmelse i fråga om rätt för utländska tjänstemän att

medföra skjutvapen och ammunition vid tillfällig tjänstgöring i Sverige.

Straffrättsligt ansvar och skydd

7 § Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i

Sverige skall vara skyddade enligt 17 kap. 1, 2 och 4 §§ brottsbalken på

motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk myndighetsutövning.

Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i Sverige

skall vara ansvariga för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § brottsbalken på

motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk myndighetsutövning.

Skadestånd

8 § Om utländska tjänstemän utför uppgifter enligt denna lag i Sverige,

skall svenska staten i stället för den utländska myndigheten eller

tjänstemannen ersätta skada som uppkommer i samband med detta och

för vilken den utländska myndigheten eller tjänstemannen skulle ha varit

skadeståndsskyldig om svensk lag varit tillämplig. Svenska staten skall

dock inte ersätta skada som uppkommer hos den utländska myndigheten

eller tjänstemannen.

9 § Bestämmelser om svenska statens skyldighet att ersätta skador som

svenska tjänstemän vållar skall inte vara tillämpliga när skadorna vållas i

en annan stat i samband med gränsöverskridande förföljande eller

övervakning.

4 kap. Åtgärder i en annan stat för svensk räkning

1 § En svensk ansökan om tullsamarbete får göras under förutsättning att

1. motsvarande åtgärd kan vidtas i Sverige i ett liknande ärende, och

2. ansökan kan göras utan att detta skulle medföra att uppgifter

lämnas, vars överlämnande skulle strida mot allmänna hänsyn eller för

Sverige väsentliga intressen.

2 § Har behörig svensk myndighet vid tillämpning av denna lag tagit

emot uppgifter eller bevisning från en annan stat enligt en sådan

internationell överenskommelse som avses i 1 kap. 1 § och som

innehåller villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna,

skall svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är

föreskrivet i lag eller annan författning.

Inhämtande av uppgifter

3 § En behörig svensk myndighet får i en pågående utredning om

överträdelse av tullbestämmelse begära att få ta del av uppgifter i en

annan stat. För sådana uppgifter gäller bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100) samt sådana villkor för uppgifternas användning som avses i

2 §.

Utredning i annan stat

4 § Om det är till fördel för en utredning om överträdelse av

tullbestämmelse i Sverige, får Tullverket hos behörig utländsk

myndighet begära att svensk tjänsteman skall få närvara vid utredning

som sker i en annan stat.

Delgivning av handlingar

5 § Behörig svensk myndighet får i ett ärende om överträdelse av

tullbestämmelse eller i brottsutredning begära delgivning av handling i

en annan stat.

I den utsträckning det är tillåtet enligt en internationell

överenskommelse som avses i 1 kap. 1 §, får behörig svensk myndighet

ombesörja delgivning med person i den andra staten genom att sända

handlingen med posten enligt vad som sägs i 3 § första stycket

delgivningslagen (1970:428).

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001. Genom lagen upphävs

lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag.

9.5 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100) att 1 kap.

4 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 4 §

Gäller förbud enligt denna lag mot att röja uppgift, får uppgiften inte

heller i övrigt utnyttjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller

för uppgiften.

I insiderlagen (1990:1342) finns bestämmelser om förbud att utnyttja

vissa uppgifter som är ägnade att väsentligt påverka kursen på finansiella

instrument.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa

uppgifter som en svensk

myndighet har fått från en

myndighet i en annan stat finns i

lagen (2000:000) om inter-

nationell rättslig hjälp i

brottmål, lagen (2000:000) om

inter-nationellt polisiärt

samarbete samt lagen

(2000:000) om Schengens

informationssystem.

Bestämmelser som begränsar

möjligheten att utnyttja vissa

uppgifter som en svensk

myndighet har fått från en

myndighet i en annan stat finns i

lagen (2000:000) om inter-

nationell rättslig hjälp i

brottmål, lagen (2000:000) om

inter-nationellt polisiärt

samarbete, lagen (2000:000)

om Schengens

informationssystem samt lagen

(2000:000) om internationellt

tullsamarbete.

___________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-06-08

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 25 maj 2000 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om internationellt tullsamarbete,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av departementssekreteraren

Beata[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om internationellt tullsamarbete

1 kap. 1 §

Lagen skall enligt förevarande paragraf tillämpas på internationellt

tullsamarbete som följer av en internationell överenskommelse med en

annan stat eller mellanfolklig organisation som Sverige har tillträtt eller

annars är förpliktat att följa. Det finns bl.a. ett betydande antal

bilaterala överenskommelser som inkorporerats i svensk rätt genom

förordningar. Avsikten synes nu vara att det centrala innehållet i sådana

överenskommelser skall transformeras till svensk rätt genom den

föreslagna lagen. Till undvikande av dubbelreglering bör förordningarna

upphävas.

1 kap. 3 §

I andra stycket 2 anges att en åtgärd inte får vidtas om den strider mot

svenska allmänna rättsprinciper. Av författningskommentaren framgår

att härmed avses en åtgärd som strider mot ordre public, dvs. vad som

brukar betecknas med orden "uppenbart oförenlig med rättsordningen i

Sverige" (se t.ex. 33 och 55 §§ lagen om skiljeförfarande). En sådan

reservation bör inte kunna åberopas för att undvika ett konventions-

åtagande annat än i alldeles speciella fall, när tillämpningen skulle te sig

stötande (jfr t.ex. NJA 1986 s. 690 och Bogdan, Svensk internationell

privat- och processrätt, 5 uppl. 1999, s. 70 ff).

Det i det remitterade förslaget använda uttrycket "svenska allmänna

rättsprinciper" som närmast kan tänkas omfatta sådant som att avtal

skall hållas eller sådana allmänna processuella eller förvaltningsrättsliga

riktlinjer som tillämpas i saknad av skriven lag eller av rättspraxis kan

lätt föra tanken fel. Emellertid används det i olika variationer på

närliggande områden, t.ex. i den nyligen antagna

lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (2 kap. 14 §: "svenska

allmänna rättsprinciper"; 2 kap. 11 §: "grundläggande principer i den

svenska rättsordningen") liksom i den svenska språkversionen av flera av

de internationella överenskommelser som avses i 1 kap. 1 § i förslaget.

Det är därför mindre lämpligt att just i förevarande lag använda det eljest

vedertagna uttrycket för ordre public. Emellertid är det önskvärt att

förtydligandet behålls i såväl den allmänna motiveringen som i

författningskommentaren med en erinran om att tillämpningen av

undantaget bör vara restriktiv. Lagrådet förordar dessutom att i lagtexten

orden "(ordre public)" tilläggs efter ordet "rättsprinciper".

1 kap. 4 §

Av författningskommentaren framgår att syftet med paragrafen är att

begränsa det gränsöverskridande tullsamarbetet till endast de fall där

detta samarbete särskilt överenskommits i en internationell överens-

kommelse. I den föreslagna paragrafen sägs att utländska tjänstemän får

utöva myndighet på svenskt territorium endast om åtgärden har stöd i en

sådan internationell överenskommelse som avses i 1 §. Detta kan

uppfattas så att den internationella överenskommelsen skulle utgöra den

rättsliga grundvalen för utländska tjänstemäns myndighetsutövning i vårt

land. Så är naturligtvis inte fallet, utan de åtgärder som utländska

tjänstemän kan komma att ha rätt att vidtaga inom ramen för den

internationella överenskommelsen är fastlagda i förslagets 3 kap.

Paragrafen kan förslagsvis ges följande lydelse: "I den mån en sådan

internationell överenskommelse som avses i 1 § omfattar åtgärder som

innebär myndighetsutövning, får utländska tjänstemän utöva myndighet

på svenskt territorium i de fall som anges i 3 kap."

I detta sammanhang vill Lagrådet erinra om att de bestämmelser i

3 kap. som innebär att myndighetsutövning överlåts på utländsk myndig-

het skall beslutas i den ordning som föreskrivs i 10 kap. 5 § fjärde

stycket regeringsformen.

1 kap. 5 §

För att den definition av begreppet tullsamarbete som finns i

förevarande paragraf skall vara berättigad krävs att den är fullständig. Det

finns emellertid åtgärder som enligt tullsamarbetskonventionen utgör

tull-samarbete men vars genomförande inte regleras i lagen, därför att

de anses rymmas inom de befogenheter behöriga myndigheter redan har.

Dit hör särskild bevakning (artikel 11), kontrollerade leveranser (artikel

22) och gemensamma specialutredningslag (artikel 24). Vidare skall

enligt den allmänna motiveringen lagen tillämpas också på administrativt

samarbete, utan att det fullständigt framgår vilka former det gäller.

Framtida överenskommelser om tullsamarbete kan komma att rymma

nya former av samarbete som utesluts genom definitionen.

Även om genomförandet av åtgärder enligt vissa samarbetsformer inte

behöver regleras i lagen, ryms de som nyss anförts under konventionen

och därmed under 1 kap. 1 § i den föreslagna lagen. Utländska myndig-

heter kan väntas göra framställningar om sådana åtgärder under

åberopande av konventionen. I så fall torde den föreslagna lagen böra

tillämpas beträffande förfarandet.

Det kan visserligen göras gällande att de ovan närmare angivna

samarbetsformerna kan rymmas under punkten 2, som avser

genomförande av eller deltagande i utredningar om överträdelser av

tullbestämmelser, eller under punkten 7, som avser annan åtgärd som

kan vidtas i en svensk utredning om överträdelse av tullbestämmelse och

som inte omfattar tvångsmedel. En sådan tolkning ger emellertid

utrymme för så många olika former av tullsamarbete att definitionen

kommer att sakna betydelse. Lagrådet avstyrker att begreppet

tullsamarbete definieras närmare i den föreslagna lagen. Det är

tillräckligt med den bestämning som följer av 1 kap. 1 § första stycket.

Av paragrafen framgår att användningen av tvångsmedel är begränsad.

Denna fråga regleras emellertid bättre i anslutning till de bestämmelser

som behandlar de olika samarbetsformerna. Så har också skett i fråga

om utredning i 2 kap. 7 § och i fråga om gränsöverskridande förföljande

i 3 kap. 2-5 §§. Också ur denna synvinkel är den föreslagna paragrafen

onödig. Lagrådet förordar därför att paragrafen får utgå.

1 kap. 6 §

I definitionen av behörig svensk myndighet anges bl.a. "Polisen". Polisen

är emellertid inte någon myndighet, vilket däremot övriga uppräknade

organ är. Lagrådet förordar att uttrycket byts ut mot förslagsvis "Riks-

polisstyrelsen eller en polismyndighet".

1 kap. 7 §

Det synes obehövligt att i lagtexten kräva att olika åtgärder skall vidtas

av utländsk "behörig" myndighet. Det torde få ankomma på den utländska

staten att avgöra vilka av dess myndigheter som är behöriga och på

sådana myndigheter att själva hålla reda på sin behörighet. Uppenbara

fall av kompetensöverskridanden kan avvisas utan uttrycklig

bestämmelse. Andra stycket första meningen bör därför ges följande

lydelse: "Direkt samarbete mellan en behörig svensk myndighet och en

utländsk myndighet får ske i brådskande fall."

1 kap. 8 och 9 §§

Paragraferna omfattar ansökningar från både svensk och utländsk

myndighet. Det är emellertid endast utländsk myndighets ansökningar

som skall prövas här i landet. Svensk myndighets ansökningar kommer

att få handläggas enligt de föreskrifter som gäller i det andra landet.

Innehållet i 8 och 9 §§ bör därför begränsas till sådana ansökningar som

utländsk myndighet gör hos svensk myndighet. Det kan enklast

genomföras så att första meningen i 8 § utgår.

Om tillämpningsområdet för 8 och 9 §§ begränsas på det sätt som

ovan föreslagits, vore det naturligast att flytta paragraferna till 2 kap.

Härvid bör 8 § bli 2 § och 9 § bli 3 §. Rubriken "Ansökningar" före

8 § bör flyttas till närmast före 1 § i 2 kap.

Den föreslagna flyttningen bör också medföra den justeringen att

orden "det mottagande landets officiella språk" i sista stycket av 8 §

ersätts med ordet "svenska".

1 kap. 10 och 11 §§

Vad som sägs i 10 och 11 §§ kan endast ha avseende på ansökningar som

görs hos svensk myndighet. Av denna anledning bör paragraferna

placeras i 2 kap. Om 8 och 9 §§ i 1 kap., såsom ovan föreslagits, blir 2

respektive 3 § i 2 kap., bör 10 § bli 4 § i 2 kap. och 11 § bli 5 §.

Rubriken "Avslag" bör då placeras före 4 §.

2 kap. 2 §

I författningskommentaren sägs att första stycket utgör en uttrycklig

sekretessbrytande bestämmelse. Ordalagen i detta stycke ger knappast

uttryck för denna långtgående avsikt. Det sägs nämligen endast att

uppgifter får lämnas ut till behörig utländsk myndighet. Vilken inverkan

sekretesslagen därvid skall ha anges inte närmare.

Sekretess gäller i princip även gentemot utländska myndigheter (1

kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen). En sekretessbelagd uppgift får

dock röjas om det finns stöd härför i en särskild föreskrift i lag eller

förord-ning. Lagrådet anser att det av paragrafen tydligare bör framgå att

rätten att lämna ut uppgifter till utländsk myndighet även omfattar

uppgifter som är hemliga enligt sekretesslagen. Med hänsyn till att

bestämmelsen i första stycket skall ha sekretessbrytande effekt bör dess

tillämpning begränsas till fall där ett informationsutbyte framstår som

nödvändigt.

Första stycket kan förslagsvis ges följande lydelse: "Behörig svensk

myndighet får, när så är erforderligt för genomförande av internationellt

tullsamarbete enligt denna lag, på eget initiativ eller efter ansökan lämna

ut uppgifter till behörig utländsk myndighet, även om en uppgift är

sekretessbelagd enligt sekretesslagen (1980:100)."

Om det förslag till omdisponering som ovan framförts genomförs

kommer denna paragraf att bli 6 §.

2 kap. 3-10 §§

Dessa paragrafer blir, om Lagrådets förslag under 1 kap. 10 och 11 §§

följs, 7-14 §§.

2 kap. 5 §

Bestämmelsen innehåller inte något som inte följer av

personuppgiftslagen och dess 2 §. Den utgör således en dubblyr. Därtill

kommer att den är alltför kortfattad för att ha något pedagogiskt värde;

den innehåller exempelvis - helt naturligt - inte något om vem som är

personuppgiftsansvarig, såsom brukar vara fallet med liknande bestäm-

melser i andra lagar. Lagrådet förordar därför att bestämmelsen utgår

såsom överflödig tillsammans med närmast föregående rubrik.

2 kap. 7 §

Enligt 6 § får tullsamarbete bedrivas i form av utredning om

överträdelse av tullbestämmelse i annan stat. I förevarande paragraf

föreslås vissa be-stämmelser för en sådan utredning "avseende brott".

Härmed torde avses gärning som motsvarar brott enligt svensk lag. Detta

bör anges i lag-texten.

I 2 kap. 2 § förslaget till lag om internationell rättslig hjälp i brottmål

regleras frågan om kravet på dubbel straffbarhet. Denna skulle kunna

uppkomma även i förevarande sammanhang om en gärning motsvarar

brott enligt svensk lag men i det anmodande landet endast kan föranleda

administrativa sanktioner. Under föredragningen inför Lagrådet har

upplysts att frågan torde sakna praktisk betydelse. Av den anledningen

har någon bestämmelse motsvarande nyssnämnda paragraf i lagen om

internationell rättslig hjälp inte ansetts behövlig.

Skulle den nyss angivna situationen likväl uppkomma, bör svensk

myndighet anses förhindrad att använda tvångsmedel. Av rättssäkerhets-

skäl är det önskvärt att frågan regleras uttryckligen i lagtexten. Lagrådet

hemställer att frågan om behovet av en bestämmelse i ämnet övervägs på

nytt under det fortsatta beredningsarbetet.

Under föredragningen inför Lagrådet har ifrågasatts om inte första

stycket i paragrafen borde hänvisa endast till bestämmelserna i

smugglingslagen, som är de som närmare reglerar förundersökning och

tvångsmedel i fråga om överträdelser av tullbestämmelser. Eftersom

bestämmelserna i smugglingslagen replierar på rättegångsbalken och det

remitterade förslaget alltså innefattar en dubbelreglering, har Lagrådet

inte något att erinra mot en sådan ändring.

2 kap. 8 §

Enligt paragrafen skall, om en åtgärd i samband med utredningen kräver

åklagares eller rättens beslut enligt vissa angivna bestämmelser,

ansökningen i den delen handläggas enligt bestämmelserna i den nyligen

antagna lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I 2 kap. 4 § i

sistnämnda lag finns visserligen bestämmelser om vad en ansökan skall

innehålla, men de stämmer inte överens med vad som gäller om en

ansökan enligt det nu remitterade förslaget. Behövliga kompletteringar

kan emellertid begäras enligt vad som föreslås gälla för ofullständiga

ansökningar om internationell hjälp i brottmål.

I ett sammanhang bör emellertid förfarandet kunna fortsätta från

Tullverket eller annan behörig myndighet till åklagaren utan det dröjsmål

som kompletteringar skulle föranleda. Har ett beslag gjorts av någon

annan än undersökningsledaren eller åklagaren och har denne inte

beslutat beslaget - sådan torde situationen regelmässigt vara i

förevarande sammanhang - skall enligt 27 kap. 4 § tredje stycket

rättegångsbalken anmälan skyndsamt göras hos honom, som

"omedelbart" skall pröva om beslaget skall bestå. Av rättssäkerhetsskäl

måste enligt Lagrådets mening en överprövning av beslaget kunna ske på

grundval av den ansökan som ligger till grund för tullsamarbetet.

Lagrådet förordar att i paragrafen införs en ny andra mening av

förslagsvis följande lydelse: "Har beslag verkställts i samband med

utredningen tillämpas dock först 27 kap. 4 § tredje stycket

rättegångsbalken".

Angående rättens befattning med beslagsfrågan tillämpas däremot

4 kap. 16 § i den föreslagna lagen om internationell rättslig hjälp i

brottmål.

3 kap. 1 och 2 §§

Här föreslås i 1 § att gränsöverskridande övervakning skall få ske av en

gärningsman som är skäligen misstänkt för ett sådant brott som sägs i

artikel 19.2 i tullsamarbetskonventionen och i 2 § att

gränsöverskridande förföljande skall få ske om en person har upptäckts

på bar gärning i färd med att begå ett sådant brott, om brottet kan

föranleda utlämning. För att förstå bestämmelsernas räckvidd måste en

läsare alltså ha tillgång till konventionstexten, som visserligen kommer

att finnas tillgänglig i riks-dagstrycket och i Sveriges

överenskommelser med främmande makter, men dessa publikationer är

knappast allmänt tillgängliga ens hos myndig-heter.

Föreskrifterna är av central betydelse i fråga om utländska

tjänstemäns rätt att övervaka respektive förfölja gärningsmän på svenskt

territorium och bör därför i görligaste mån vara formulerade så att

förutsättningarnas hela innebörd framgår direkt av lagtexten. Det

förhållandet att vissa av de brott som anges i konventionen inte har

någon direkt motsvarighet i svensk strafflagstiftning är inte skäl nog att i

föreskrifterna endast ta in en hänvisning till artikeln i konventionen.

Men redan den åtgärden att uppräkningen i artikeln kom att ingå i den

svenska lagtexten skulle underlätta för rättstillämparen och annan läsare

att förstå innebörden. Det kan ske genom att till 1 § läggs ett nytt fjärde

stycke av förslagsvis följande lydelse:

"Brott som avses i första stycket är

1. olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, vapen, ammu-

nition, sprängämnen, kulturföremål, farligt och giftigt avfall, kärnmate-

rial eller material eller utrustning avsedda för framställning av

kärnvapen, biologiska och/eller kemiska vapen (varor belagda med

förbud),

2. handel med ämnen som finns upptagna i listorna I och II i Förenta

Nationernas konvention om bekämpande av illegal handel med narkotika

och psykotropa ämnen och som är avsedda för illegal framställning av

narkotika (prekursorer),

3. olaglig gränsöverskridande handel med skattepliktiga varor för att

undgå skatt eller obehörigt erhålla statligt stöd i samband med import

eller export av varor, i de fall där omfattningen av handeln kan medföra

en avsevärd belastning för Europeiska gemenskapens eller för medlems-

staternas budgetar,

4. annan handel med varor som är förbjuden enligt Gemenskapens

eller nationella tullbestämmelser."

I 2 § bör, om Lagrådets förslag avseende 1 § följs, uttrycket "artikel

19.2 tullsamarbetskonventionen" ersättas med "1 §".

3 kap. 4 §

I punkterna 1 och 2 hänvisas till 27 § tredje stycket i den föreslagna

smugglingslagen. Även om de skyddsåtgärder som kan behöva vidtas är

desamma är det dock fråga om en situation som avviker från den som

föreligger enligt smugglingslagen men däremot är identisk med den som

föreligger vid gränsöverskridande förföljande enligt den föreslagna

lagen om internationellt polisiärt samarbete. Förevarande paragraf

reglerar full-ständigt de skyddsåtgärder som får vidtas även utan

hänvisningen till smugglingslagen. Hänvisningen är snarare vilseledande

eftersom bestäm-melsen i den lagen avser ingripanden som sker med

stöd av samma lag. Hänvisningen bör därför utgå.

Enligt den allmänna motiveringen får de utländska tjänstemännen

visitera en flyende som har omhändertagits såväl av säkerhetsskäl som

för att söka efter föremål som kan antas ha betydelse för utredning om

brott eller kan ha avhänts annan genom brott. Det senare framgår inte av

lagtexten, vare sig denna hänvisar till smugglingslagen eller inte. I

motsvarande bestämmelser i förslaget till lag om internationellt

polisiärt samarbete omnämns dessutom omhändertagande av föremål

som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 brottsbalken.

3 kap. 5 §

Enligt förslaget får den som har omhändertagits tas i förvar under

angiven tid i avvaktan på en begäran om provisoriska åtgärder enligt

utlämningslagstiftningen. Det blir åklagare som i första hand får hantera

de provisoriska tvångsåtgärder som kan komma i fråga. I lagtexten bör -

även om tidsfristen är kort - anges var den omhändertagne skall hållas i

förvar, sedan behövliga utredningsåtgärder genomförts. Lagrådet

förordar att efter orden i förvar skjuts in orden och placeras i häkte

eller polisarrest . Härvid blir 25 § lagen om behandlingen av häktade

och anhållna m. fl. tillämplig.

Övergångsbestämmelsen

I övergångsbestämmelsen föreskrivs att lagen om utredning angående

brott mot utländsk tullag upphävs genom lagen. I den nämnda lagen finns

ett bemyndigande för regeringen att besluta föreskrifter som är

påkallade av överenskommelser med annan stat om bistånd i tullfrågor.

Upphävs lagen kommer det inte längre att finnas något bemyndigande

för rege-ringen i detta avseende. Någon omedelbar betydelse för de

förordningar som beslutats tidigare och som alltjämt är gällande får inte

upphävandet av lagen. Däremot uppkommer frågan vilken betydelse detta

kan få för beslutanderätten om framtida överenskommelsers

inkorporering i svensk författning.

Huruvida regeringen utan förekomsten av ett bemyndigande i lag

kommer att ha rätt att besluta förordningar av förevarande slag kommer

att bero på överenskommelsernas innehåll. Gäller dessa enbart admini-

strativa föreskrifter, kan regeringen inom ramen för sin så kallade

restkompetens enligt 8 kap. 13 § första stycket 2 regeringsformen

besluta om en förordning i ämnet. Innehåller överenskommelsen

däremot för enskild betungande föreskrifter enligt 8 kap. 3 §

regeringsformen, ligger beslutanderätten hos riksdagen med den följd

att lagformen i princip skall användas. Riksdagen kan visserligen genom

bemyndigande i lag delegera föreskriftsrätten till regeringen, men detta

förutsätter att föreskrifterna avser ett ämne som anges i 8 kap. 7 § första

stycket regeringsformen. Lagrådet kan dock inte finna att det

internationella tullsamarbetet tillhör något av de ämnen som räknas upp i

sistnämnda bestämmelse. Med hänsyn härtill kommer regeringens rätt

att besluta förordningar på området att vara beroende av

restkompetensens omfattning enligt 8 kap. 13 § första stycket 2

regeringsformen och knappast behöva något stöd av ett bemyndigande i

lag. Enligt Lagrådets mening kan lagen om utredning angående brott mot

utländsk tullag upphävas utan några negativa verkningar för regeringens

föreskriftsrätt.

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 juni 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:122 Internationellt

tullsamarbete.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om internationellt

tullsamarbete

498A0123/01/

397R0515

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Lydelse enligt prop. 1999/2000:109.

 Lydelse enligt lag (2000:000) om internationell rättslig hjälp i brottmål

(prop. 1999/2000:61,

bet. 1999/2000:JuU19)

Prop. 1999/2000:122

Bilaga 1

98

1

Prop.1999/2000:122

Bilaga 2

151

1

Prop. 1999/2000:122

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:122

Bilaga 4

152

1

Prop. 1999/2000:122

Bilaga 5

161

Prop. 1999/2000:122

Bilaga 5

153

169

1

Prop. 1999/2000:122

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:122

171

1

Prop. 1999/2000:122

90

172