Regeringens proposition

1998/99:126

Utländska förvärv av fritidsfastigheter i Sverige

Prop.

1998/99:126

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 maj 1999

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen konstateras att Sveriges medlemskap i EU medför att

Sverige efter utgången av år 1999 inte får tillämpa lagen (1992:1368) om

tillstånd till vissa förvärv av fast egendom gentemot medborgare i EU-

stater eller andra stater inom EES. Enligt propositionen bör bestäm-

melserna inte heller tillämpas gentemot medborgare i länder utanför EU.

Det föreslås därför att lagen upphävs med verkan från utgången av år

1999. Det övervägs om det i samband med upphävandet av lagen bör

införas några andra regler. Övervägandena leder fram till slutsatsen att

det inte bör införas några sådana lagregler.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om upphävande av lagen (1992:1368) om

tillstånd till vissa förvärv av fast egendom 4

2.2 Förslag till lag om ändring i förköpslagen (1967:868) 5

2.3 Förslag till lag om ändring i jordförvärvslagen

(1979:230) 7

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:277) om vissa

bulvanförhållanden 9

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Bakgrund 10

4.1 Äldre rätt 10

4.2 Gällande rätt 11

4.2.1 Bakgrunden till 1992 års lag 11

4.2.2 Utformningen av 1992 års lag 12

4.3 Justitiedepartementets enkät 14

4.4 De svenska reglerna och EG-rätten 15

4.5 Rättsläget i vissa andra länder 16

5 Konsekvenser av Sveriges internationella åtaganden 17

6 Behövs det några nya regler när 1992 års lag upphävs? 19

7 Ikraftträdande och kostnader 24

8 Författningskommentar 25

8.1 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1992:1368)

om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom 25

8.2 Övriga lagförslag 26

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 27

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser 32

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 maj 1999 33

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om upphävande av lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa

förvärv av fast egendom,

2. lag om ändring i förköpslagen (1967:868),

3. lag om ändring i jordförvärvslagen (1979:230,

4. lag om ändring i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om upphävande av lagen (1992:1368)

om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom

Härigenom föreskrivs att lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa

förvärv av fast egendom skall upphöra att gälla vid utgången av år 1999.

Ett förvärv som omfattas av lagen om tillstånd till vissa förvärv av fast

egendom och som vid utgången av år 1999 inte blivit slutligt prövat

skall, om det är tillståndspliktigt enligt jordförvärvslagen (1979:230) i

dess lydelse från och med den 1 januari 2000, prövas enligt den lagen.

Görs inte ansökan om förvärvstillstånd inom föreskriven tid, gäller 13 §

jordförvärvslagen.

2.2 Förslag till lag om ändring i förköpslagen (1967:868)

Härigenom föreskrivs att 7 och 12 §§ förköpslagen (1967:868) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1

Förköpsrätten utövas genom att kommun inom tid som anges i andra

stycket underrättar säljare och köpare om beslut att utöva förköpsrätt

samt anmäler detta beslut till inskrivningsmyndigheten med företeende

av bevis om underrättelserna. Avser beslutet fastighet inom annan

kommuns område, gäller vad som sagts om underrättelse till säljare och

köpare också den andra kommunen. Beslutet skall antecknas i

fastighetsboken för varje fastighet som ingår i försäljningen.

Förköpsrätten skall utövas sist

på den inskrivningsdag som in-

faller närmast efter tre månader

från det lagfart söktes på köparens

förvärv eller, om förvärvstillstånd

fordras enligt jordförvärvslagen

(1979:230) eller lagen

(1992:1368) om tillstånd till vissa

förvärv av fast egendom, från det

tillstånd söktes. Om säljaren eller

köparen, med överlämnande av

styrkt avskrift av köpehandlingen,

innan lagfart eller tillstånd sökts,

anmäler försäljningen till den eller

de kommuner där den fasta

egendomen är belägen, räknas

tiden i stället från det kommunen

mottog sådan anmälan. Skall

försäljningen anmälas till

kommunen enligt 3 § första

stycket lagen (1975:1132) om

förvärv av hyresfastighet m.m.,

räknas tiden alltid från det kom-

munen mottog anmälan om för-

säljningen. Var avskrift av köpe-

handlingen ej bifogad ansökan

eller anmälan, räknas tiden först

från det kommunen mottog sådan

handling.

Förköpsrätten skall utövas

senast på den inskrivningsdag som

infaller närmast efter tre månader

från det lagfart söktes på köparens

förvärv eller, om det krävs

förvärvstillstånd enligt jordför-

värvslagen (1979:230), från det

tillstånd söktes. Om säljaren eller

köparen innan lagfart eller

tillstånd har sökts anmäler

försäljningen till den eller de

kommuner där den fasta egen-

domen är belägen och då över-

lämnar en bestyrkt kopia av

köpehandlingen, räknas tiden i

stället från det att kommunen tog

emot en sådan anmälan. Skall

försäljningen anmälas till

kommunen enligt 3 § första

stycket lagen (1975:1132) om

förvärv av hyresfastighet m.m.,

räknas tiden alltid från det att

kommunen tog emot anmälan om

försäljningen. Om någon kopia av

köpehandlingen inte var bifogad

ansökan eller anmälan, räknas

tiden först från det att kommunen

tog emot en sådan handling.

Utövas förköpsrätten ej inom föreskriven tid, är förköpsrätten förlorad.

12 §

Köp av fast egendom är för sin giltighet beroende av att förköp ej sker.

Har lagfart för köparen beviljats

i strid med 20 kap. 7 § 12 jorda-

balken, är förköpsrätten förlorad.

Har förköp skett, är det utan

verkan. Motsvarande gäller när

förvärvstillstånd har meddelats i

strid med 12 § tredje stycket

jordförvärvslagen (1979:230) eller

i strid med 6 § lagen (1992:1368)

om tillstånd till vissa förvärv av

fast egendom eller i strid med

16 b § fjärde stycket lagen

(1973:188) om arrendenämnder

och hyresnämnder.

Har lagfart för köparen beviljats

i strid med 20 kap. 7 § 12 jorda-

balken, är förköpsrätten förlorad.

Har förköp skett, är det utan

verkan. Motsvarande gäller när

förvärvstillstånd har meddelats i

strid med 12 § tredje stycket

jordförvärvslagen (1979:230) eller

i strid med 16 b § fjärde stycket

lagen (1973:188) om arrende-

nämnder och hyresnämnder.

När förköpet fullbordats, skall köparen till kommunen överlämna de

handlingar angående fastigheten som köparen innehar och som är av

betydelse för kommunen såsom ägare av fastigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i jordförvärvslagen

(1979:230)

Härigenom föreskrivs att 3 och 17 §§ jordförvärvslagen (1979:230)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §2

Lagen gäller inte

1. om egendomen förvärvas från staten genom överlåtelse av

regeringen, länsstyrelsen eller Statens jordbruksverk,

2. om egendomen förvärvats av staten genom annan myndighet än

statens affärsdrivande verk,

3. om kommun förvärvar egendomen från staten eller utövar förköps-

rätt enligt förköpslagen (1967:868),

4. om egendomen förvärvas av kreditinrättning som enligt lag eller

enligt reglemente eller bolagsordning, som regeringen har fastställt, är

skyldig att åter avyttra egendomen,

5. om förvärvaren är gift med överlåtaren och inte heller om

förvärvaren eller, när makar förvärvar gemensamt, någon av dem är

överlåtarens avkomling, allt under förutsättning att överlåtaren inte är

skyldig att avyttra egendomen enligt 16 §,

6. om förvärvet skall prövas

enligt lagen (1992:1368) om

tillstånd till vissa förvärv av fast

egendom,

7. om egendomen enligt

detaljplan eller områdesbestäm-

melser är avsedd för annat ända-

mål än jordbruk eller skogsbruk,

8. om förvärvet omfattar område

som är avsett för annat ändamål än

jordbruk eller skogsbruk eller

sådan fastighet som har nybildats

för annat ändamål än jordbruk

eller skogsbruk och som därefter

inte har undergått taxering,

9. om andel i fastighet förvärvas

av någon som redan äger till

samma taxeringsenhet hörande

andel i fastigheten och som inte är

skyldig att avyttra sistnämnda

andel enligt 16 §.

6. om egendomen enligt

detaljplan eller områdesbestäm-

melser är avsedd för annat ända-

mål än jordbruk eller skogsbruk,

7. om förvärvet omfattar område

som är avsett för annat ändamål än

jordbruk eller skogsbruk eller

sådan fastighet som har nybildats

för annat ändamål än jordbruk

eller skogsbruk och som därefter

inte har undergått taxering,

8. om andel i fastighet förvärvas

av någon som redan äger till

samma taxeringsenhet hörande

andel i fastigheten och som inte är

skyldig att avyttra sistnämnda

andel enligt 16 §.

17 §

Har länsstyrelsen beslutat om auktion enligt 16 § och har inroparen

dessförinnan eller senare avyttrat egendomen, skall beslutet trots detta gå

i verkställighet, om inte länsstyrelsen bestämmer något annat.

I övrigt skall så anses och med

ärendet i tillämpliga delar så

förfaras som om egendomen hade

blivit utmätt för fordran med bästa

förmånsrätt efter sådana rättigheter

som besvärade egendomen redan

vid den exekutiva auktionen och

som har företräde framför alla

befintliga fordringar. Även om det

i enlighet härmed bestämda

skyddsbeloppet täcks, får försälj-

ning inte ske, om inte den bjudna

köpeskillingen täcker även det

värde som i ärendet har åsatts

egendomen enligt 12 kap. utsök-

ningsbalken eller, om ägaren eller

innehavare av fordran som är

förenad med panträtt i egendomen

i god tid före auktionen har

påkallat särskild värdering, det

värde vartill egendomen kan

uppskattas av värderingsmän som

länsstyrelsen utser. Egendomen får

säljas endast till den som har fått

förvärvstillstånd eller enligt 3 § 1,

2, 4 eller 9 får förvärva egen-

domen utan sådant tillstånd. Avges

vid auktionen bud som sålunda får

antas, skall försäljning ske, även

om innehavare av fordran bestrider

det.

I övrigt skall så anses och med

ärendet i tillämpliga delar så

förfaras som om egendomen hade

blivit utmätt för fordran med bästa

förmånsrätt efter sådana rättigheter

som besvärade egendomen redan

vid den exekutiva auktionen och

som har företräde framför alla

befintliga fordringar. Även om det

i enlighet härmed bestämda

skyddsbeloppet täcks, får försälj-

ning inte ske, om inte den bjudna

köpeskillingen täcker även det

värde som i ärendet har åsatts

egendomen enligt 12 kap. utsök-

ningsbalken eller, om ägaren eller

innehavare av fordran som är

förenad med panträtt i egendomen

i god tid före auktionen har

påkallat särskild värdering, det

värde vartill egendomen kan

uppskattas av värderingsmän som

länsstyrelsen utser. Egendomen får

säljas endast till den som har fått

förvärvstillstånd eller enligt 3 § 1,

2, 4 eller 8 får förvärva egen-

domen utan sådant tillstånd. Avges

vid auktionen bud som sålunda får

antas, skall försäljning ske, även

om innehavare av fordran bestrider

det.

Kommer försäljning inte till stånd vid auktionen, får länsstyrelsen

inom två år efter det att auktionen har vunnit laga kraft besluta om ny

auktion. Meddelas inte något sådant beslut inom föreskriven tid eller

avges inte heller vid den senare auktionen bud som får antas, är frågan

om försäljning av egendomen förfallen.

Kostnad i samband med auktion som inte har lett till försäljning betalas

av statsmedel.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:277) om

vissa bulvanförhållanden

Härigenom föreskrivs att 1 och 7 §§ lagen (1985:277) om vissa

bulvanförhållanden skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Denna lag gäller när ett bulvanförhållande används för att kringgå ett

sådant hinder mot att förvärva eller behålla viss egendom eller rättighet

som uppställs i

1. lagen (1975:1132) om förvärv

av hyresfastighet m. m.,

2. jordförvärvslagen (1979:230),

eller

3. lagen (1992:1368) om till-

stånd till vissa förvärv av fast

egendom.

1. lagen (1975:1132) om förvärv

av hyresfastighet m. m., eller

2. jordförvärvslagen (1979:230).

Med ett bulvanförhållande avses i lagen att någon (bulvanen) utåt

framstår som ägare av viss egendom eller innehavare av viss rättighet

men i verkligheten innehar egendomen eller rättigheten huvudsakligen

för annans (huvudmannens) räkning.

Vad som sägs i det följande om egendom som ett bulvanförhållande

avser har tillämpning också på rättigheter.

7 §

De myndigheter som prövar

frågor om tillstånd enligt de lagar

som anges i 1 § första stycket 2 4

och 7 skall underrätta åklagar-

myndigheten, om det skäligen kan

antas att det föreligger ett bulvan-

förhållande inom myndighetens

ansvarsområde.

De myndigheter som prövar

frågor om tillstånd enligt de lagar

som anges i 1 § första stycket skall

underrätta åklagarmyndigheten,

om det skäligen kan antas att det

föreligger ett bulvanförhållande

inom myndighetens ansvars-

område.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Propositionen bygger på förslag i departementspromemorian

(Ds 1999:11) Utländska förvärv av fritidsfastigheter i Sverige.

Promemorian, vars lagförslag återfinns i bilaga 1, har remissbehandlats.

En förteckning över remissinstanserna har tagits in i bilaga 2. En

sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i lagstift-

ningsärendet (dnr Ju98/2313).

Lagrådet

Lagförslagen är av sådan enkel beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle

sakna betydelse. Något yttrande från Lagrådet har därför inte inhämtats.

4 Bakgrund

4.1 Äldre rätt

Utländska förvärv av fast egendom och naturtillgångar i Sverige har varit

föremål för statlig begränsning och kontroll under lång tid.

Lagen (1916:156) om vissa inskränkningar i rätten att förvärva fast

egendom m.m. syftade till att bevara Sveriges naturtillgångar i inhemsk

ägo och att trygga vår självbestämmanderätt på det ekonomiska området

(se prop. 1916:137 s. 126). Lagen föreskrev att s.k. kontrollsubjekt,

däribland utländska medborgare och andra utländska rättssubjekt, inte

utan tillstånd av Kungl. Maj:t fick förvärva fast egendom eller gruvrätter

i Sverige.

År 1975 skärptes reglerna, såvitt gällde förvärv av fritidsbostäder.

Bakgrunden till detta var en ökad utländsk efterfrågan på fritids-

fastigheter i vissa delar av landet. Denna ökade efterfrågan ansågs kunna

leda till stigande fastighetspriser och därmed försämra möjligheterna för

här i landet bosatta att förvärva fritidshus. Med de nya bestämmelserna

ville man åstadkomma bl.a. att utländska medborgare utan särskild

anknytning till landet i stor utsträckning blev hänvisade till att köpa

fritidsfastigheter i områden där det inte rådde stort efterfrågetryck

(se prop. 1975:65 s. 9, bet. 1975:LU27).

1916 års lag avlöstes av lagen (1982:618) om utländska förvärv av fast

egendom. Den nya lagen innebar i sakligt hänseende endast smärre

ändringar.

En betydelsefull lagändring trädde i kraft den 1 januari 1992. Den

innebar att förvärv av fast egendom som är taxerad som hyreshusenhet

eller industrienhet och förvärv av vissa gruvrättigheter undantogs från

kravet på förvärvstillstånd (se prop. 1991/92:71, bet. 1992/93:LU15).

Ändringen hade samband med att den närstående lagen (1982:617) om

utländska förvärv av svenska företag m.m. samtidigt upphävdes, utan att

någon motsvarande ny lag sattes i dess ställe.

Den 31 december 1992 upphörde lagen om utländska förvärv av fast

egendom m.m. helt att gälla och ersattes av den alltjämt gällande lagen

(1992:1368) om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom.

4.2 Gällande rätt

4.2.1 Bakgrunden till 1992 års lag

Lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom kom

till som en följd av Sveriges närmande till EG. Genom EES-avtalet åtog

sig Sverige att införa EG:s regelverk inom vissa områden i den nationella

lagstiftningen. Detta innebar bl.a. att svensk rätt måste anpassas till de

grundläggande friheterna i EG-rätten. Anpassning måste därvid ske till

bl.a. EG:s krav på fria kapitalrörelser enligt det s.k. fjärde kapital-

liberaliseringsdirektivet (88/361/EEG). Direktivet innebar, i förhållande

till vad som tidigare hade gällt, en långtgående utvidgning av rätten för

personer i en EG-stat att placera kapital och förvärva egendom i en annan

EG-stat. När det gäller fritidsbostäder medgav dock direktivet att

medlemsstaterna under en inte närmare fastställd övergångstid inte

behövde liberalisera sin befintliga lagstiftning. Det är mot denna

bakgrund man skall se det förhållandet att ikraftträdandet av 1992 års lag

bestämdes till den 31 december 1992. EES-avtalet var nämligen

ursprungligen avsett att träda i kraft den 1 januari 1993. Kapital-

liberaliseringsdirektivet är numera upphävt inom EU. Dess bestämmelser

har i stället genom EU-fördraget i väsentliga delar inarbetats i EG-

fördraget (se vidare avsnitt 4.4).

I förarbetena till 1992 års lag (se prop. 1992/93:71,

bet. 1992/93:LU15) bedömdes 1982 års lag inte vara förenlig med

Sveriges åtaganden enligt EES-avtalet. På grund av det ovan berörda

undantaget för fritidsbostäder i kapitalliberaliseringsdirektivet skulle det

emellertid, framhölls det, vara möjligt att även efter ett EES-avtal och ett

medlemskap i EG behålla regler som begränsar utländska förvärv av

fritidsfastigheter. Det betonades dock att det kunde ske förändringar i

EG:s regelverk, som skulle kunna komma att påverka Sveriges

möjligheter att ha kvar sådana begränsningar (se prop. 1992/93:71 s. 16,

18 och 20).

När det gällde behovet av att ha kvar begränsningar i rätten att förvärva

fritidsfastigheter konstaterades det att de skäl som bar upp den dåvarande

lagstiftningen fortfarande hade giltighet. Vid sidan av detta fanns det

även anledning att, åtminstone tills vidare, behålla vissa restriktioner för

att undvika obalans och brist på enhetlighet i de nordiska ländernas

regelsystem (se prop. s. 20 f.).

4.2.2 Utformningen av 1992 års lag

Inledning

1992 års lag har delvis utformats med dansk rätt som förebild. I

förhållande till såväl danska regler som till 1982 års lag om utländska

förvärv av fast egendom innehåller emellertid 1992 års lag mer generösa

regler för utländska förvärvare. Lagens syfte är främst att motverka

prisstegring på fritidsfastigheter inom attraktiva områden.

Tillämpningsområde

Enligt 1992 års lag skall tillstånd (förvärvstillstånd) sökas för förvärv av

fast egendom som är taxerad som småhusenhet eller lantbruksenhet

(se 1 §). Med förvärv av fast egendom likställs förvärv av tomträtter som

är taxerade som småhusenhet respektive upplåtelse och förvärv av

bostadsarrende, utom när jordägaren är staten eller en kommun (se 3 §).

Begreppen småhusenhet och lantbruksenhet inrymmer såväl bebyggd

som obebyggd mark.

Tillståndsplikten gäller, som huvudregel, förvärvare som är bosatt

utomlands eller är utländsk juridisk person. Det finns dock flera undantag

från det generella kravet på förvärvstillstånd. Undantagen kan sägas vara

anknutna till förvärvarens person eller förvärvets art.

Den som är fast bosatt i Sverige eller tidigare har haft hemvist här

under minst fem år behöver inte tillstånd. I detta sammanhang saknar

medborgarskapet i princip betydelse. Inte heller behöver den som på visst

sätt är närstående till en sådan förvärvare eller till överlåtaren söka

tillstånd. Beträffande juridiska personer gäller inte kravet på tillstånd om

den juridiska personen är svensk, dvs. är bildad enligt svensk lag. Genom

dessa begränsningar omfattar lagen således förvärv som har gjorts av

flertalet i utlandet bosatta personer samt av utländska juridiska personer.

Vad beträffar begränsningar hänförliga till förvärvets art omfattar

lagen inte familjerättsliga förvärv eller förvärv genom inrop på exekutiv

auktion. De förvärvstyper som praktiskt sett kommer i fråga för en

prövning enligt lagen är därmed vanliga köp samt byte och gåva.

Tillståndsprövningen görs av länsstyrelserna.

Förutsättningar för förvärvstillstånd

I 3 § regleras förutsättningarna för förvärvstillstånd. Regeln uttrycker på

så sätt de intressen som lagen är avsedd att tillgodose.

Enligt första stycket skall förvärvstillstånd meddelas om egendomen

förvärvas för annat än fritidsändamål. Detta innebär att det för förvärv

som sker i kommersiellt syfte eller i syfte att förvärvaren skall bosätta sig

permanent på fastigheten inte finns något utrymme för avslag.

Regleringen får i detta avseende ses mot bakgrund av EG-rättens bestäm-

melser om fri rörlighet för personer, tjänster och kapital.

I andra stycket anges att om egendomen förvärvas för fritidsändamål

skall förvärvstillstånd meddelas, om förvärvet inte strider mot något

väsentligt allmänt intresse.

Motiven till 1992 års lag innehåller inte någon närmare vägledning för

tolkningen av uttrycket väsentligt allmänt intresse . Som jämförelse kan

nämnas att det i 1 kap. 10 § första stycket i 1982 års lag föreskrevs att

 förvärvstillstånd skall meddelas, om det inte möter hinder med hänsyn

till landets försvar eller säkerhet, egendomens lämplighet för avsett

ändamål eller andra allmänna intressen.... . Det första villkoret avsåg

enligt förarbetena (se prop. 1981/82:135 s. 72 f.) i första hand att

tillgodose försvars- och säkerhetsintressen. Det andra villkoret tog sikte

på en prövning av platsens läge och lämplighet för planerad bebyggelse.

Syftet med uttrycket andra allmänna intressen var i första hand att

skydda våra värdefullaste naturtillgångar mot utländsk exploatering. Med

orden ville man också markera att ett förvärv inte kan tillåtas om det har

ett syfte som inte är godtagbart ur allmän synpunkt. I första hand avsågs

här förvärv som kunde antas ske i spekulationssyfte.

Motsvarande intressen torde dock ha mycket liten betydelse vid till-

lämpningen av 1992 års lag. Försvars- och säkerhetsaspekterna bedöm-

des nämligen i 1992 års lagstiftningsärende inte utgöra något skäl för att

behålla dittillsvarande bestämmelser om förvärvstillstånd (se prop.

1992/93:71 s. 16 f.). Därför måste utrymmet för att beakta sådana hänsyn

vid tillståndsprövningen vara i det närmaste obefintligt. Också det

tidigare intresset av att förhindra utlänningar från att förvärva exempelvis

fritidsfastigheter i syfte att exploatera eller spekulera får numera anses

överspelat. Genom att 1992 års lag har formulerats så att det skall vara

fråga om ett väsentligt allmänt intresse verkar tillämpningsområdet under

alla förhållanden vara snävare jämfört med äldre rätt. I förarbetena

(se prop. s. 37) sägs också att det endast sällan kan komma i fråga att

vägra förvärvstillstånd med hänvisning till den aktuella bestämmelsen.

Bestämmelsen fick, framhölls det, i praktiken betydelse närmast som en

form av säkerhetsventil om ett utländskt förvärv i ett annat område av

landet någon gång skulle te sig inte önskvärt från allmän synpunkt.

Också svaren på Justitiedepartementets enkät om lagens tillämpning (se

avsnitt 4.3) tyder på att avslag med stöd av denna bestämmelse om det

över huvud taget förekommer är något mycket ovanligt.

Den egentliga prövningen av en ansökan sker i stället enligt tredje och

fjärde styckena i 3 §.

Bestämmelsen i tredje stycket innebär att förvärvstillstånd i princip

inte får ges inom områden där efterfrågan på fritidsfastigheter är så stor

att det finns en risk för en stegring av fastighetsvärdena. Det är

länsstyrelsen som i samarbete med berörda kommuner avgör i vilka

områden som ett stort efterfrågetryck skall anses föreligga. I händelse av

överklagande kan en högre instans givetvis komma till en annan slutsats

än länsstyrelsen i denna fråga. Det finns således inte, såsom i anslutning

till förköpslagen (1967:868), någon författning som i detalj anger vilka

områden som omfattas.

Fjärde stycket anger att den restriktiva regeln i tredje stycket inte gäller

om förvärvaren har särskild anknytning till Sverige. I förarbetena

(se prop. s. 30) framfördes att den nya lagen borde utformas så att den

generösa tillståndsgivning som tillämpades enligt 1982 års lag kunde

bestå.

Enligt uppgift från Länsstyrelsen i Västra Götalands län har man i

praxis ansett att det finns en särskild anknytning till Sverige bl.a. när

förvärvaren har nära nu levande släktingar bosatta i Sverige, när

förvärvaren har varit i Sverige ca en månad under sin semester varje år

under de senaste 6 7 åren och när förvärvaren tidigare har vistats lång tid

(flera år) i Sverige.

Samordning med andra lagar

Ansökan om tillstånd enligt 1992 års lag får i regel inte prövas eller

avskrivas innan det har blivit slutligt avgjort om förköp enligt förköps-

lagen äger rum (se 6 §). Om förvärvet avser en lantbruksenhet, skall man

göra en prövning enligt både 1992 års lag och jordförvärvslagen

(1979:230). Syftet med bestämmelsen (se 8 §) är att säkerställa att

grunderna för jordförvärvslagen beaktas vid en tillståndsprövning enligt

1992 års lag.

4.3 Justitiedepartementets enkät

För att få en uppfattning om tillämpningen av 1992 års lag skickade

Justitiedepartementet i juni 1998 en skrivelse till sex länsstyrelser med

följande frågor.

1. Hur många ärenden enligt 1992 års lag har förekommit?

2. Hur många ansökningar om förvärvstillstånd har lämnats utan

bifall?

3. I de fall då förvärvstillstånd har vägrats, vilka slag av skäl har

funnits för besluten?

De länsstyrelser som ombads att lämna dessa uppgifter var länsstyrel-

serna i Stockholms, Skåne, Kronobergs, Kalmar, Jönköpings och Västra

Götalands län.

Av länsstyrelsernas svar framgick att antalet ärenden som har prövats

enligt lagen har varit sammanlagt 8 261. Antalet beslut om avslag har

varit litet, sammanlagt 65. Detta motsvarar ca 0,8 procent av det totala

antalet ärenden. I två län Stockholms och Jönköpings har det över

huvud taget inte förekommit något avslag. I Kalmar län har avslag

förekommit i ett fall av sammanlagt 1 580 och i Västra Götalands län i

fem fall av 2 352. Länsstyrelsen i Kronobergs län har fattat avslagsbeslut

i något fler fall, 16 av totalt 1 668 ärenden. Skåne län skiljer sig från de

övriga län där beslut om avslag förekommit genom att man har haft

dubbelt så många avslagsbeslut, 43 fall av 1 450, som de andra tre länen

tillsammans.

Beträffande skälen för avslag har länsstyrelserna i flertalet fall funnit

att fastigheten är belägen inom ett område där det finns risk för stegring

av fastighetsvärdena och att förvärvaren inte har tillräcklig anknytning

till Sverige. Däremot har det inte i något fall förekommit att ett avslag

motiverats med att förvärvet står i strid med något väsentligt allmänt

intresse. Andra skäl för avslag har varit anknutna till de särskilda

tillståndsgrunderna enligt jordförvärvslagen. Det har således i dessa fall

inte varit fråga om avslag grundade på de materiella bestämmelserna i

1992 års lag.

4.4 De svenska reglerna och EG-rätten

EG-rätten

En grundläggande målsättning med EG-fördraget är att uppnå en gemen-

sam marknad. Denna skall kännetecknas av att hindren för fri rörlighet

för varor, personer, tjänster och kapital avskaffas mellan medlems-

staterna.

När det gäller fria kapitalrörelser har genom EU-fördraget de regler

som tidigare fanns i kapitalliberaliseringsdirektivet (88/361/EEG) delvis

ersatts av regler i EG-fördraget. Artikel 56.1 (f.d. artikel 73 b.1) i EG-

fördraget föreskriver numera följande: Inom ramen för bestämmelserna

i detta kapitel skall alla restriktioner för kapitalrörelser mellan medlems-

stater samt mellan medlemsstater och tredje land vara förbjudna . I

artikel 56.2 (f.d. artikel 73 b.2) finns en motsvarande regel om

restriktioner avseende betalningar. I princip gäller detta förbud mot

restriktioner för kapitalrörelser och betalningar också i förhållande till

tredje land. Det finns dock åtskilliga undantag beträffande tredje land,

bl.a. i artikel 57 (f.d. artikel 73 c) om tillåtna restriktioner mot tredje land

gällande direktinvesteringar (se vidare avsnitt 5.1 nedan).

EG-fördraget innehåller inte någon definition av begreppet kapital-

rörelser. I en bilaga till det inom EU upphävda kapitalliberaliserings-

direktivet fanns det emellertid en nomenklatur för de kapitalrörelser som

omfattades av direktivet. Där nämndes utlänningars investeringar i fast

egendom i landet. Vidare innehöll direktivet särskilda bestämmelser om

möjligheten att upprätthålla inhemsk lagstiftning avseende förvärv av

fritidsbostäder. Mot bakgrund av att artikel 56 (f.d. artikel 73 b) i EG-

fördraget bygger på det nämnda direktivet får det anses stå klart att

utländska förvärv av fast egendom täcks av fördragets bestämmelser om

kapitalrörelser.

Principen om icke-diskriminering är central i EG-rätten och kommer

till uttryck på flera ställen i EG-fördraget. Den grundläggande regeln om

icke-diskriminering återfinns i artikel 12 (f.d. artikel 6), som ställer upp

ett förbud mot diskriminering på grund av nationalitet inom fördragets

tillämpningsområde. Diskrimineringsförbudet innebär att en medlemsstat

inte får behandla fysiska och juridiska personer från en annan medlems-

stat strängare än den egna statens medborgare och företag. Förbudet

täcker inte bara öppen diskriminering grundad på nationalitet. Även dold

diskriminering omfattas, t.ex. oberättigade krav på bosättning eller

språkkunskaper. Principen om icke-diskriminering kan sägas vara ett

utflöde av en allmän grundsats om likabehandling av övergripande natur

(se vidare[REDACTED_EFTERNAMN], Publica EU, häfte 5, s. 5:26 f.).

EU-medlemskapets inverkan på svensk rätt

I samband med Sveriges förhandlingar om medlemskap i EU bedömdes

att 1992 års lag inte står i överensstämmelse med EG-rättens regler om

fri rörlighet för kapital. Resultatet av förhandlingarna blev, i den nu

aktuella frågan, en särskild övergångsbestämmelse i anslutningsakten

(artikel 114). Den föreskriver att, trots skyldigheterna enligt de fördrag

som ligger till grund för EU, får Sverige under fem år från dagen för

anslutningen behålla sin befintliga lagstiftning om fritidsbostäder. De

fördragsslutande parterna gjorde också en gemensam förklaring till

slutakten till anslutningsakten. I förklaringen uttalades att ingenting i

gemenskapsrätten hindrar enskilda medlemsstater från att vidta

nationella, regionala eller lokala åtgärder beträffande fritidsbostäder i fall

då åtgärderna är nödvändiga för markanvändning, planläggning och

miljöskydd och tillämpas i överensstämmelse med gemenskapsrätten

utan någon direkt eller indirekt diskriminering av medborgare i

medlemsstater.

I propositionen Sveriges medlemskap i Europeiska unionen (se prop.

1994/95:19 del 1 s. 157) sades i frågan om fritidsbostäder följande.

Förhandlingsresultatet kan sägas innebära att Sverige får ett tillräckligt

rådrum för att överväga vilka åtgärder som efter femårstidens utgång kan

visa sig nödvändiga. De åtgärder som då kan bli aktuella berör framför

allt de fritidshusområden som riskerar att utsättas för överexploatering

och områden där i första hand den bofasta befolkningens intressen bör

tillgodoses. Enligt den nyss nämnda gemensamma förklaringen kommer

behövliga åtgärder att få vidtas på såväl nationell som regional och lokal

nivå. Genom överenskommelsen som helhet har klargjorts att Sverige

också i framtiden får begagna sig av erforderliga medel för att komma till

rätta med de problem som en stor efterfrågan på fritidsfastigheter kan

föra med sig i bl.a. de kustnära områdena.

Vid riksdagsbehandlingen av propositionen gjordes inga särskilda

uttalanden i denna fråga (jfr bet. 1994/95:UU5).

4.5 Rättsläget i vissa andra länder

Såsom framgått av avsnitt 4.2.1 åberopades i 1992 års lagstiftningsärende

bl.a. intresset av nordisk rättslikhet till stöd för den då valda lösningen att

ha kvar begränsningarna i rätten att förvärva fritidsfastigheter. Mot denna

bakgrund lämnades i promemorian (se s. 25 29) en kortfattad

redogörelse för lagstiftningen om utländska fastighetsförvärv i Danmark,

Norge och Finland. Även österrikisk lagstiftning beskrevs. Av

redogörelsen framgår sammanfattningsvis följande.

Danmark lyckades vid förhandlingarna om EU-fördraget erhålla ett

permanent undantag avseende förvärv av fritidsbostäder. Den danska

lagstiftningen undantar i princip medborgare i EES-stater från det krav

på tillstånd till förvärv av fast egendom som annars gäller för

utlänningar. Undantaget gäller dock bara beträffande fast egendom som

skall användas för nödvändig helårsbostad åt förvärvaren eller om

förvärvet är en förutsättning för att utöva viss näringsverksamhet.

Utländska förvärv av fritidsfastigheter för privat bruk är alltså fortfarande

tillståndspliktiga.

Finland har enligt akten om bl.a. Finlands anslutning till EU samma

övergångsbestämmelser som Sverige när det gäller utlänningars förvärv

av fritidsbostäder. Den finska lagstiftningen innehåller också begräns-

ningar i rätten för den som är bosatt utomlands att förvärva eller för

längre tid nyttja en fastighet som uppenbarligen är avsedd att användas

för fritidsboende eller rekreation. Särskilda regler gäller för Åland.

I förhållande till Norge, som inte är medlem i EU, gäller inte de

ändringar på området för kapitalrörelser som infördes genom EU-för-

draget. Norge kan därför även fortsättningsvis åberopa den särskilda

undantagsregeln i kapitalliberaliseringsdirektivet. Den norska konse-

sjonsloven innehåller ett generellt krav på tillstånd vid förvärv av fast

egendom. Från detta krav undantas olika slag av förvärv, dock inte

utlandsboendes förvärv av äganderätt eller bruksrätt till en fritids-

fastighet.

Österrike erhöll vid anslutningen till EU samma temporära undantag

som Sverige och Finland. Lagstiftningen om utlänningars förvärv av

fritidsbostäder finns på delstatsnivå. I promemorian har redogjorts för de

regler som finns i Tyrolen. Dessa regler innebär att en utlänning i princip

är förhindrad att förvärva en fritidsbostad i Tyrolen.

5 Konsekvenser av Sveriges internationella

åtaganden

Regeringens förslag: Lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa förvärv

av fast egendom upphävs.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt

eller inte haft någon invändning mot promemorians förslag. Endast två

remissinstanser har angett en avvikande uppfattning. Försvarsmakten har

förordat att det införs en reglering som begränsar möjligheten för

medborgare utanför EU att förvärva fast egendom inom vissa från

försvarssynpunkt känsliga områden. Tanums kommun har hävdat att

Sverige bör verka för ett fortsatt svenskt undantag från EG-rätten.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om fri rörlighet för

kapital är grundläggande i EG-rätten och innebär bl.a. att en medlemsstat

inte får ställa upp regler som förhindrar att egendom i medlemsstaten

förvärvas av medborgare i andra medlemsstater. Till följd av den i avsnitt

4.4 nämnda bestämmelsen i anslutningsakten har Sverige tillförsäkrats ett

tidsbegränsat undantag från denna princip, när det gäller förvärv av

fritidsfastigheter. Undantaget gäller till utgången av år 1999.

En remissinstans har förordat att Sverige verkar för ett fortsatt svenskt

undantag av det slag som medgavs Sverige i anslutningsakten. Rege-

ringen delar inte den uppfattningen. Det framstår inte som ändamåls-

enligt att försöka få till stånd en sådan förlängning. Erfarenheten visar att

man inom EU ser mycket restriktivt på försök från enskilda medlems-

stater att få ensidiga undantag från centrala gemenskapsrättsliga bestäm-

melser. Härtill kommer att en eventuell förlängning av det svenska

undantaget skulle förutsätta ändringar i EU:s grundfördrag som efter en

genomförd regeringskonferens skulle fordra ratifikation av samtliga EU:s

medlemsstater. Det säger sig självt att en så omfattande procedur skulle

stöta på betydande motstånd från de andra medlemsstaternas sida. Enligt

vad som framkommit har man inte i vare sig Finland eller Österrike

några planer på att begära en förlängning av undantaget. Ett viktigt skäl

av helt annat slag till att något förlängt undantag inte bör begäras är att

förvärvsbegränsningar av det slag som 1992 års lag innehåller i praktiken

sannolikt har haft tämligen begränsad betydelse (se vidare avsnitt 5.2).

När tiden för undantaget löper ut vid utgången av år 1999 måste

således bestämmelserna om fri rörlighet för kapital tillämpas fullt ut.

Eftersom 1992 års lag uppställer restriktioner för utlänningars förvärv av

fast egendom i Sverige, står den i strid med dessa bestämmelser. Det står

därför helt klart att Sverige i förhållande till medborgare i EU:s

medlemsstater inte kan ha kvar lagen efter utgången av år 1999.

Naturligtvis kan man inte heller anta en ny lag som i sak motsvarar

innehållet i 1992 års lag.

Men är det möjligt att behålla 1992 års lag gentemot medborgare i

tredje land? Och finns det något behov av detta?

Vad beträffar den första frågan gäller enligt artikel 56 (f.d. artikel 73 b)

i EG-fördraget att tredje land numera likställs med medlemsstater i fråga

om kapitalrörelser. Det finns dock vissa undantag som berör förhållandet

till tredje land, dvs. land utanför EES (jfr Nipstad, Publica EU, häfte 16,

s. 16:9). En sådan undantagsregel finns i artikel 57.1 (f.d. artikel 73 c.1) i

EG-fördraget. Denna bestämmelse föreskriver att artikel 56 (f.d. artikel

73 b) inte skall påverka tillämpningen gentemot tredje land av

restriktioner som är i kraft den 31 december 1993 enligt nationell

lagstiftning eller gemenskapsrätt för sådana kapitalrörelser till eller från

tredje land som gäller direktinvesteringar, inbegripet bl.a. investeringar i

fast egendom. Ordalydelsen av artikel 57.1 (f.d. artikel 73 c.1) talar

emellertid för att undantaget inte omfattar den situation som 1992 års lag

egentligen tar sikte på, dvs. förvärv av fast egendom för personligt bruk

(jfr även Nipstad, s. 16:11). Det bör påpekas att undantaget i artikel 57.1

(f.d. artikel 73 c.1) under alla förhållanden inte kan åberopas i

förhållande till stater inom EES som inte är medlemmar i EU, t.ex.

Norge.

Utöver de nu berörda bestämmelserna i EG-fördraget är Sverige enligt

OECD:s kapitalliberaliseringsstadga förpliktat att vidta liberaliserande

åtgärder i princip likformigt gentemot alla OECD-länder. Stadgan ger

visserligen en möjlighet att vidta sådana åtgärder enbart i förhållande till

andra EU-stater (se artikel 10 i kapitalliberaliseringsstadgan och Intro-

duction to the OECD Codes of Liberalisation of Capital Movements and

Current Invisible Operations [utg. av OECD], 1995, s. 15). Det kan dock

befaras att sådan diskriminering kommer att kritiseras av CMIT, OECD:s

kommitté för kapitalrörelser och osynliga (dvs. tjänste-) transaktioner.

Det är alltså osäkert om Sverige kan upprätthålla diskriminerande

regler gentemot medborgare i tredje land. Enligt regeringens mening

framstår under alla förhållanden behovet av att upprätthålla reglerna i

1992 års lag i förhållande till tredje lands medborgare som litet. Det kan

antas att flertalet utlänningar som i dag förvärvar fritidsbostäder i Sverige

kommer från andra stater inom EU eller EES. Mot bakgrund av

processen om EU:s utvidgning kan det vidare antas att allt fler stater i

vårt närområde på sikt kommer att bli medlemmar i EU.

Regeringen kan inte heller finna att det såsom Försvarsmakten har

gjort gällande av försvars- eller sekretesskäl finns ett behov av att

upprätthålla regler som begränsar utländska medborgares rätt att förvärva

fast egendom. Regeringen erinrar därvid om den bedömning som gjordes

redan i 1992 års lagstiftningsärende att försvars- och säkerhetsaspekterna

inte utgjorde något skäl för att behålla dittillsvarande bestämmelser om

förvärvstillstånd (se avsnitt 4.2.2 och prop. 1992/93:71 s. 17). Såsom

också uttalades i det lagstiftningsärendet hindrar inte EG-rätten att man

av försvars- och säkerhetsmässiga motiv begränsar utländska och för

övrigt också svenska medborgares möjligheter att uppehålla sig inom

militärt känsliga områden m.m. En lag med denna innebörd finns redan i

dag (se lagen [1990:217] om skydd för samhällsviktiga anläggningar

m.m.).

Regeringen föreslår alltså att 1992 års lag skall upphöra att gälla vid

utgången av år 1999. Som en konsekvens av detta måste hänvisningar i

andra lagar till 1992 års lag tas bort. I författningskommentaren

behandlas vissa rättsliga frågor som uppkommer vid lagens upphävande.

6 Behövs det några nya regler när 1992 års lag

upphävs?

Regeringens bedömning: Det bör inte införas några nya regler för att

kompensera upphävandet av 1992 års lag.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser har antingen

tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot promemorians

bedömning. Tanums kommun har förordat att nya regler införs som

motverkar att fastigheter för permanentboende omvandlas till fastigheter

för fritidsboende.

Skälen för regeringens bedömning

Frågan om ett upphävande av 1992 års lag behöver kompenseras genom

införandet av nya bestämmelser beror på vilka effekter upphävandet kan

få och i vilken utsträckning det redan finns andra regler som kan antas

täcka den lucka som eventuellt uppstår efter lagen.

Effekterna av att lagen upphävs

Regeringen kan konstatera att lagen har ett snävt tillämpningsområde.

Möjligheterna att förhindra utländska fastighetsförvärv är betydligt

mindre i dag än för bara ett tiotal år sedan. Det beror framför allt på att

de allra flesta förvärv faller utanför det kontrollerbara området; lagen

omfattar nämligen i praktiken endast förvärv för fritidsändamål. Vid

sidan av lagen faller också flertalet nyttjanderätter till fast egendom,

utom tomträtt och som regel bostadsarrende. Lagen kan alltså inte

förhindra att utlänningars efterfrågan på fritidsboende i Sverige

tillgodoses på annat sätt än genom fastighetsförvärv, t.ex. genom att

fritidshus hyrs ut eller upplåts med bostadsrätt till utlänningar.

Även inom ramen för det kontrollerbara området är de faktiska

möjligheterna att vägra förvärvstillstånd begränsade.

Den ena avslagsgrunden att förvärvet strider mot ett väsentligt

allmänt intresse kan tillämpas bara i undantagsfall. Att räckvidden av

denna bestämmelse är praktiskt taget obefintlig har också belysts i svaren

på Justitiedepartementets enkät om lagens tillämpning (se avsnitt 4.3).

Den andra avslagsgrunden att förvärvet avser en fritidsfastighet i ett

priskänsligt område uttrycker lagens egentliga syfte: att dämpa be-

farade prisstegringar. Bestämmelsen omfattar i praktiken endast fastig-

heter inom geografiskt begränsade områden. Svaren på Justitiedeparte-

mentets enkät tyder på att inte heller denna avslagsgrund har någon stor

betydelse. Endast ett fåtal ansökningar har avslagits på denna grund. Man

måste visserligen räkna med att lagen sannolikt har betydelse även i en

del fall som inte avspeglas i antalet avslagsbeslut. Kunskapen om lagens

existens kan ju ha avhållit utlänningar från att över huvud taget köpa

fritidsfastigheter i priskänsliga områden. Från mäklarhåll har det också

uppgetts att försäljningar till utlänningar i ett mindre antal fall inte har

kommit till stånd därför att man har bedömt att tillstånd inte skulle

komma att ges. I vilken utsträckning så har varit fallet låter sig inte

närmare bedömas. Det har dock inte framkommit något som tyder på att

mörkertalet har varit av någon större omfattning.

Till bilden hör också att lagen, trots att dess huvudsakliga syfte är att

dämpa prisutvecklingen på marknaden för vissa fritidshus, inte kan

hindra alla utländska förvärv som typiskt sett verkar i prishöjande rikt-

ning. Detta gäller t.ex. vissa förvärv som görs av utländska företag i ex-

ploateringssyfte. Utlänningars efterfrågan på fritidsboende har kunnat

tillgodoses genom sådana företag.

Sammanfattningsvis finns det inte anledning att anta annat än att 1992

års lag har haft en ganska begränsad prisdämpande effekt.

Ett upphävande av lagen leder sannolikt som flera remissinstanser

har påpekat trots detta till en något högre utländsk efterfrågan på fri-

tidsbostäder i begränsade områden som redan i dag är populära för

fritidsboende. I synnerhet torde detta gälla delar av Skåne och Bohuslän

samt vissa områden som särskilt har iordningställts för fritidsaktiviteter,

t.ex. områden med vintersportanläggningar.

Både negativa och positiva effekter av ett ökat utländskt fritidsboende i

Sverige

Ett större utländskt intresse för fritidsboende i Sverige kan leda till viss

prisstegring på fritidsfastigheter och därmed ökade svårigheter för i

regionen bosatta att få ett fritidsboende på nära avstånd. Visserligen har

1992 års lag inte haft till syfte att motverka att fastigheter som dittills

använts för permanentboende omvandlas till fritidsfastigheter. Trots det

är det möjligt att problemet kan komma att förstärkas i och med att lagen

upphävs. Detta skulle i sin tur kunna försvåra för permanentboende att bo

kvar i bygden. Farhågor av detta slag har uttalats av bl.a. Tanums och

Borgholms kommuner. En annan negativ effekt skulle kunna vara en

ökad exploatering av och förslitning på naturen.

De möjliga negativa effekterna kommer dock att balanseras av vissa

positiva effekter. Bland de positiva konsekvenserna av ett ökat utländskt

fritidsboende i Sverige kan först och främst nämnas att som

Turistdelegationen har understrukit vissa näringar, t.ex. turistbranschen

och dagligvaruhandeln, torde kunna räkna med ett ökat kundunderlag,

vilket i sin tur främjar tillväxt och sysselsättning. Vidare kan en utländsk

medborgare som köper ett fritidshus i Sverige finna att det finns

förutsättningar att etablera företag på orten.

Vilka möjligheter ger annan lagstiftning?

Givetvis är det under alla förhållanden angeläget att negativa konse-

kvenser av de slag som har nämnts tidigare kan avvärjas. Det aktualiserar

frågan i vilken utsträckning de kan minskas genom befintlig lagstiftning.

Eventuella effekter i form av prisstegring på fritidsfastigheter torde

man inte i någon större utsträckning kunna komma tillrätta med genom

annan befintlig lagstiftning.

En tillämpning av förköpslagen ger vissa möjligheter att komma

tillrätta med problemen med att permanentbostäder omvandlas till

fritidsbostäder. Särskilda regler om förköpsrätt (s.k. utvidgad förköpsrätt)

gäller nämligen i fråga om fastigheter som är bebyggda med hus som

behöver användas för permanent bruk och som är belägna inom ett

område där det råder en avsevärd efterfrågan på fritidsbostäder. Denna

möjlighet infördes just för att motverka att permanentbostäder

omvandlades till fritidsbostäder och för att säkerställa tillgången på

bostäder åt den bofasta befolkningen (se prop. 1983/84:141 s. 17 f., bet.

1983/84:BoU27). De priskänsliga områden som avses har närmare

specificerats i bilagor till förköpslagen respektive förköpskungörelsen

(1967:873). För närvarande, när kommunerna har ansträngd ekonomi,

kan det dock antas att lagen inte alltid kan tillämpas i den utsträckning

som kommunerna önskar.

Befarade effekter i form av ökad exploatering och förslitning kan

mötas inom ramen för redan tillgängliga lagregler. Införandet av

miljöbalken med tillhörande lagar innebär att naturen på ett bättre sätt än

tidigare kan skyddas mot t.ex. förslitning vid ett alltför intensivt

utnyttjande av allemansrätten. Sålunda ger miljöbalkens regler om

samråd möjlighet att föreskriva att ett arrangemang som kan skada

naturen alltid skall anmälas för samråd. Samrådet kan leda till att

miljömyndigheten (länsstyrelsen eller kommunen) beslutar att ett antal

förebyggande åtgärder måste vidtas eller att arrangemanget måste

inskränkas i vissa avseenden för att t.ex. skydda vissa arter eller biotoper.

Om arrangemanget är tänkt att genomföras på ett känsligt område, får

miljömyndigheten förbjuda det. Reglerna om strandskydd tillvaratar

intresset av att allmänheten har tillträde till sjöar och andra vattendrag.

Vidare kan man genom balkens bestämmelser om bl.a. natur- och

kulturreservat åstadkomma ett skydd av på olika sätt värdefulla miljöer.

Plan- och bygglagen (1987:10) ger kommunerna medel att planera och

kontrollera markanvändningen på regional och lokal nivå. Därigenom

kan man genom olika planer bestämma hur marken skall användas.

Lagen gör det också möjligt att kontrollera och begränsa olika åtgärder i

redan befintlig bebyggelse, t.ex. vid om- och tillbyggnad. Fastighets-

bildningslagen (1970:988) förhindrar att fastigheter bildas i strid mot

kommunala planer och andra allmänna ändamål. Med stöd av denna lag

är det således möjligt att förhindra att av allmänna skäl olämpliga

fastighetsbildningar för fritidsboende kommer till stånd. Vidare ger

fastighetsbildningslagen och jordförvärvslagen (1979:230) också i fort-

sättningen utrymme för att tillgodose lantbrukets och landsbygdens

särskilda behov. Här kan särskilt pekas på att dessa lagar ger möjlighet

att beakta regionalpolitiska aspekter så att glesbygden främjas.

Sammantaget kan man konstatera att eventuella negativa effekter av ett

ökat utländskt ägande av fritidshus i de flesta avseenden kan mötas inom

ramen för redan beslutad lagstiftning. Negativa effekter i form av

prisstegring på fritidsfastigheter torde man dock efter ett upphävande

av 1992 års lag inte kunna komma tillrätta med genom några andra

befintliga regler.

Vilka ytterligare regler är tänkbara?

Med hänsyn till innehållet i den gemensamma förklaringen till slutakten

till anslutningsakten (se avsnitt 4.4) är det klart att eventuella nya

lagregler efter utgången av år 1999 måste ha en helt annan karaktär än

1992 års lag. Reglerna får sålunda inte behandla medborgare i andra

länder inom EES sämre än svenska medborgare utan måste vara

generella.

En modell för att motverka en eventuell prisstegring på fastigheter

skulle kunna vara något slag av tillståndsprövning i samband med

förvärvet. En sådan modell skulle kunna utformas som ett krav på att

förvärv av fritidshus inom vissa i lag och författning avgränsade områden

görs till föremål för något slag av priskontroll. En generell priskontroll

av detta slag måste emellertid enligt regeringens mening av flera skäl

bedömas som olämplig. Ett skäl är att den skulle medföra ökad byråkrati

för den enskilde och ökade kostnader för det allmänna. En lag om

generell priskontroll inger också betänkligheter av mer principiell natur.

Det skulle sannolikt också vara svårt att finna lämpliga kriterier för vilket

pris som i det enskilda fallet bör godtas. En modell av detta slag skulle

också aktualisera frågan om ekonomisk kompensation från det allmännas

sida till den fritidshusägare som vill sälja sin fastighet men som fråntas

möjligheten att ta ut marknadspris.

En annan modell för att motverka en eventuell prisstegring är en

förvärvslag där kriteriet för tillstånd utgör den enskilde förvärvarens

behov av fastigheten eller det allmänna intresset av att viss bosättning

sker på fastigheten. Även en sådan lag skulle kunna begränsas till förvärv

inom vissa i förväg angivna områden. Behovet skulle kunna knytas till

särskilda förhållanden, t.ex. fastighetens nuvarande användning jämförd

med hur förvärvaren avser att använda den. Modellen har den fördelen att

den sannolikt också skulle motverka att permanentbostäder omvandlas

till fritidsbostäder; reglerna skulle t.ex. kunna utformas så att

förvärvstillstånd skulle nekas i fråga om fastigheter som används för

permanentboende om det fanns anledning att anta att förvärvaren skulle

använda den enbart för fritidsboende (jfr jordförvärvslagen samt

Ds 1989:78). Däremot torde den bli mera vansklig att tillämpa på sådan

bebyggelse som redan används för fritidsboende. I sådana fall skulle det

sannolikt vara svårt att utforma bestämmelserna på ett sådant sätt att de

allmänt uppfattades som rättvisa. Vilka kriterier skall tillämpas vid

prövningen av om tillstånd skall ges eller vägras? Att knyta reglerna till

förvärvarens medborgarskap eller till vilket land han eller hon är bosatt i

kan, som tidigare har konstaterats, inte komma i fråga. Också en

bestämmelse som utan att kräva bosättning i Sverige krävde att

förvärvaren har sin permanenta bosättning inom visst avstånd från

platsen för fritidshuset skulle sannolikt stå i strid med EG-rätten. Den

skulle också ställa tillämpande myndigheter inför svåra avgränsnings-

problem. Även denna modell kan dessutom kritiseras som byråkratisk

och kostnadskrävande.

Gemensamt för ett system med priskontroll och ett system med krav på

bosättning är att det skulle bli mycket svårt att vinna förståelse för en

sådan ordning hos den svenska allmänheten, som numera torde betrakta

det som en självklar rättighet att få förvärva en på marknaden utbjuden

fritidsfastighet utan att bli prövad på detta sätt av myndigheterna.

Regeringen anser sig mot denna bakgrund att det inte är lämpligt att

införa några kompletterande regler i syfte att motverka prisstegring på

fritidsfastigheter.

Vad särskilt gäller problemet med att permanentbostäder omvandlas

till fritidsbostäder kan detta, som redan nämnts, i vissa kommuner

motverkas genom förköpslagens bestämmelser om utvidgad förköpsrätt.

Denna möjlighet står bl.a. öppen inom vissa delar av Bohuslän och

Öland. Det har i annat sammanhang diskuterats om plan- och bygglagen

skulle kunna ändras så att kommunen i planer kunde förbjuda att

bostäder används för fritidsändamål (se redogörelsen i Ds 1989:78

s. 24 f.). Tanums kommun har förordat en lösning av detta slag. En sådan

ordning har dock tidigare av flera skäl bedömts som mindre lämplig, bl.a.

därför att fastställandet av nya planer skulle vara omständligt och

kostnadskrävande (se vidare Ds 1989:78 s. 24 f.). Regeringen är därför

för närvarande. inte beredd att föreslå regler av detta slag.

Tidigare har det även diskuterats om problemet att permanentbostäder

omvandlas till fritidsbostäder kan motverkas genom en allmänt utökad

kommunal förköpsrätt (jfr Ds 1989:78 s. 25). Detta skulle dock knappast

vara någon framkomlig väg för att kompensera bortfallet av 1992 års lag,

särskilt med hänsyn till att de kommuner som i första hand berörs

vanligen har mycket begränsade ekonomiska möjligheter att över huvud

taget ta på sig de kostnader som en utvidgad tillämpning av förköpslagen

för med sig. Enligt regeringens mening bör inte heller denna väg väljas.

Slutsatser

Ett upphävande av 1992 års lag kan inte antas få några större effekter för

den svenska fritidshusmarknaden. Det kan visserligen inte uteslutas att

lagens upphävande kan förstärka vissa negativa effekter av fritidsboende.

Dessa effekter kan emellertid i allt väsentligt avhjälpas inom ramen för

annan befintlig lagstiftning och balanseras dessutom av de positiva

effekter som utlänningars fritidsboende kan få för Sverige. En annan

effekt av lagens upphävande som inte kan uteslutas är en viss

prisstegring på fritidsfastigheter i, framför allt, södra Sverige. En

lagstiftning som förhindrar detta skulle emellertid bli kostnadskrävande

och byråkratisk och bör därför inte införas.

7 Ikraftträdande och kostnader

1992 års lag bör upphöra att gälla vid utgången av år 1999.

Förslagen innebär att den tillståndsprövning som enligt 1992 års lag

sker av länsstyrelserna och, efter överklagande, av allmänna förvalt-

ningsdomstolar upphör efter utgången av år 1999. Detta innebär

minskade kostnader, framför allt hos länsstyrelserna. Förslagen leder

också till besparingar och minskad byråkrati för enskilda.

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till lag om upphävande av lagen

(1992:1368) om tillstånd till vissa förvärv av fast

egendom

Härigenom föreskrivs att lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa

förvärv av fast egendom skall upphöra att gälla vid utgången av år 1999.

Ett förvärv som omfattas av lagen om tillstånd till vissa förvärv av fast

egendom och som vid utgången av år 1999 inte blivit slutligt prövat

skall, om det är tillståndspliktigt enligt jordförvärvslagen (1979:230) i

dess lydelse från och med den 1 januari 2000, prövas enligt den lagen.

Görs inte ansökan om förvärvstillstånd inom föreskriven tid, gäller 13 §

jordförvärvslagen.

Det föreslås att lagen om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom skall

upphöra att gälla vid utgången av år 1999. Skälen till det har behandlats i

avsnitt 5.

Verkan av att lagen upphävs för annan fast egendom än lantbruk

Enligt de nuvarande bestämmelserna skall förvärvstillstånd sökas inom

tre månader från förvärvet. Görs inte det, är förvärvet ogiltigt. Detta

betyder att tillstånd alltid måste sökas för förvärv som sker mer än tre

månader innan lagen upphör att gälla för att undvika ogiltighet. När det

gäller förvärv som sker mindre än tre månader innan lagen upphör får det

däremot inte någon konsekvens om tillstånd inte söks, vid den tidpunkt

då ogiltighet annars skulle ha inträtt har lagen ju upphört att gälla.

Om en ansökan om förvärvstillstånd har ingetts före utgången av år

1999, kommer en prövning därefter inte att tjäna något syfte (jfr RÅ

1988 ref. 132). I ett sådant fall bör sökanden i stället underrättas om att

något förvärvstillstånd inte behövs.

Verkan av att lagen upphävs för lantbruk

Vid förvärv av en fastighet som är taxerad som lantbruksenhet skall man

i tillståndsärendet, enligt hänvisningar i 1992 års lag (se 8 § och avsnitt

3.2) till jordförvärvslagen (1979:230), göra en prövning enligt såväl 1992

års lag som jordförvärvslagen (se avsnitt 3.2). Det bör säkerställas att en

prövning enligt sistnämnda lag inte rubbas av att 1992 års lag upphävs.

Om ett förvärv av en sådan fastighet sker efter upphävandet, uppstår det

inte några problem; jordförvärvslagen blir naturligtvis direkt tillämplig.

Om ett enligt 1992 års lag tillståndspliktigt förvärv däremot har skett före

upphävandet torde, såsom jordförvärvslagen hittills har varit utformad,

en prövning enligt jordförvärvslagen inte kunna ske därefter, eftersom

förvärvet vid förvärvstidpunkten inte var tillståndspliktigt enligt den

lagen (se 3 § 6 jordförvärvslagen). Förslaget har därför utformats så att

en prövning enligt jordförvärvslagen kommer till stånd även om

förvärvet har skett före utgången av år 1999. Detta innebär att rättsläget

när det gäller dessa fastigheter är oförändrat efter upphävandet av 1992

års lag. Således måste förvärvstillstånd alltid sökas för att undvika

ogiltighet.

Om förvärvstillstånd har sökts enligt 1992 års lag, bör ansökningen

efter lagens upphävande i stället anses som en ansökan om tillstånd enligt

jordförvärvslagen. Förslaget har utformats i enlighet härmed. Av detta

följer att länsstyrelsen skall överlämna aktuella ansökningar enligt 1992

års lag till Jordbruksverket med eget yttrande om förvärvaren är en annan

juridisk person än sambruksförening och egendomens värde uppen-

barligen överstiger 5 000 000 kr (se 7 § jordförvärvsförordningen

[1991:736]).

8.2 Övriga lagförslag

De föreslagna ändringarna innebär att hänvisningar i andra lagar till 1992

års lag upphör att gälla. Ändringarna utgör konsekvensändringar med

anledning av att 1992 års lag upphävs. Vidare har 7 § förköpslagen

(1967:868) moderniserats språkligt. Slutligen har 7 § bulvanlagen

(1985:277) anpassats till den föreslagna nya lydelsen av 1 § i samma lag.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om upphävande av lagen (1992:1368) om

tillstånd till vissa förvärv av fast egendom

Härigenom föreskrivs att lagen (1992:1368) om tillstånd till vissa

förvärv av fast egendom skall upphöra att gälla vid utgången av år 1999.

Ett förvärv som omfattas av lagen om tillstånd till vissa förvärv av fast

egendom och som vid utgången av år 1999 inte blivit slutligt prövat

skall, om det är tillståndspliktigt enligt jordförvärvslagen (1979:230) i

dess lydelse från och med den 1 januari 2000, prövas enligt den lagen.

Görs inte ansökan om förvärvstillstånd inom föreskriven tid, gäller 13 §

jordförvärvslagen.

Förslag till lag om ändring i förköpslagen (1967:868)

Härigenom föreskrivs att 7 och 12 §§ förköpslagen (1967:868) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1

Förköpsrätten utövas genom att kommun inom tid som anges i andra

stycket underrättar säljare och köpare om beslut att utöva förköpsrätt

samt anmäler detta beslut till inskrivningsmyndigheten med företeende

av bevis om underrättelserna. Avser beslutet fastighet inom annan

kommuns område, gäller vad som sagts om underrättelse till säljare och

köpare också den andra kommunen. Beslutet skall antecknas i fastig-

hetsboken för varje fastighet som ingår i försäljningen.

Förköpsrätten skall utövas sist

på den inskrivningsdag som

infaller närmast efter tre månader

från det lagfart söktes på köpa-

rens förvärv eller, om förvärvs-

tillstånd fordras enligt jord-

förvärvslagen (1979:230) eller

lagen (1992:1368) om tillstånd till

vissa förvärv av fast egendom, från

det tillstånd söktes. Om säljaren

eller köparen, med överlämnande

av styrkt avskrift av köpehand-

lingen, innan lagfart eller tillstånd

sökts, anmäler försäljningen till

den eller de kommuner där den

fasta egendomen är belägen,

räknas tiden i stället från det

kommunen mottog sådan anmälan.

Skall försäljningen anmälas till

kommunen enligt 3 § första

stycket lagen (1975:1132) om

förvärv av hyresfastighet m.m.,

räknas tiden alltid från det

kommunen mottog anmälan om

försäljningen. Var avskrift av

köpehandlingen ej bifogad an-

sökan eller anmälan, räknas tiden

först från det kommunen mottog

sådan handling.

Förköpsrätten skall utövas

senast på den inskrivningsdag som

infaller närmast efter tre månader

från det lagfart söktes på köparens

förvärv eller, om det krävs

förvärvstillstånd enligt jordför-

värvslagen (1979:230), från det

tillstånd söktes. Om säljaren eller

köparen, innan lagfart eller

tillstånd har sökts, anmäler

försäljningen till den eller de

kommuner där den fasta egen-

domen är belägen och därvid

överlämnar en bestyrkt kopia av

köpehandlingen, räknas tiden i

stället från det kommunen mottog

en sådan anmälan. Skall försälj-

ningen anmälas till kommunen

enligt 3 § första stycket lagen

(1975:1132) om förvärv av hyres-

fastighet m.m., räknas tiden alltid

från det kommunen mottog

anmälan om försäljningen. Om

någon kopia av köpehandlingen

inte var bifogad ansökan eller

anmälan, räknas tiden först från

det kommunen mottog en sådan

handling.

Utövas förköpsrätten ej inom föreskriven tid, är förköpsrätten förlorad.

12 §2

Köp av fast egendom är för sin giltighet beroende av att förköp ej sker.

Har lagfart för köparen beviljats

i strid med 20 kap. 7 § 12

jordabalken, är förköpsrätten för-

lorad. Har förköp skett, är det utan

verkan. Motsvarande gäller när

förvärvstillstånd har meddelats i

strid med 12 § tredje stycket

jordförvärvslagen (1979:230) eller

i strid med 6 § lagen (1992:1368)

om tillstånd till vissa förvärv av

fast egendom eller i strid med

16 b § fjärde stycket lagen

(1973:188) om arrendenämnder

och hyresnämnder.

Har lagfart för köparen beviljats

i strid med 20 kap. 7 § 12

jordabalken, är förköpsrätten för-

lorad. Har förköp skett, är det utan

verkan. Motsvarande gäller när

förvärvstillstånd har meddelats i

strid med 12 § tredje stycket

jordförvärvslagen (1979:230) eller

i strid med 16 b § fjärde stycket

lagen (1973:188) om arrende-

nämnder och hyresnämnder.

När förköpet fullbordats, skall köparen till kommunen överlämna de

handlingar angående fastigheten som köparen innehar och som är av

betydelse för kommunen såsom ägare av fastigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i jordförvärvslagen (1979:230)

Härigenom föreskrivs att 3 § jordförvärvslagen (1979:230)1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §2

Lagen gäller inte

1. om egendomen förvärvas från staten genom överlåtelse av

regeringen, länsstyrelsen eller statens jordbruksverk

2. om egendomen förvärvats av staten genom annan myndighet än

statens affärsdrivande verk

3. om kommun förvärvar egendomen från staten eller utövar

förköpsrätt enligt förköpslagen (1967:868)

4. om egendomen förvärvas av kreditinrättning som enligt lag eller

enligt reglemente eller bolagsordning, som regeringen har fastställt, är

skyldig att åter avyttra egendomen

5. om förvärvaren är gift med överlåtaren och inte heller om

förvärvaren eller, när makar förvärvar gemensamt, någon av dem är

överlåtarens avkomling, allt under förutsättning att överlåtaren inte är

skyldig att avyttra egendomen enligt 16 §,

6. om förvärvet skall prövas

enligt lagen (1992:1368) om

tillstånd till vissa förvärv av fast

egendom,

7. om egendomen enligt detalj-

plan eller områdesbestämmelser är

avsedd för annat ändamål än

jordbruk eller skogsbruk,

8. om förvärvet omfattar område

som är avsett för annat ändamål än

jordbruk eller skogsbruk eller

sådan fastighet som har nybildats

för annat ändamål än jordbruk

eller skogsbruk och som därefter

inte har undergått taxering,

9. om andel i fastighet förvärvas

av någon som redan äger till

samma taxeringsenhet hörande

andel i fastigheten och som inte är

skyldig att avyttra sistnämnda

andel enligt 16 §.

6. om egendomen enligt

detaljplan eller områdesbestäm-

melser är avsedd för annat ända-

mål än jordbruk eller skogsbruk,

7. om förvärvet omfattar område

som är avsett för annat ändamål än

jordbruk eller skogsbruk eller

sådan fastighet som har nybildats

för annat ändamål än jordbruk

eller skogsbruk och som därefter

inte har undergått taxering,

8. om andel i fastighet förvärvas

av någon som redan äger till

samma taxeringsenhet hörande

andel i fastigheten och som inte är

skyldig att avyttra sistnämnda

andel enligt 16 §.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:277) om vissa

bulvanförhållanden

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1985:277) om vissa bulvan-

förhållanden skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Denna lag gäller när ett bulvanförhållande används för att kringgå ett

sådant hinder mot att förvärva eller behålla viss egendom eller rättighet

som uppställs i

1. lagen (1975:1132) om förvärv

av hyresfastighet m. m.,

2. jordförvärvslagen (1979:230),

eller

3. lagen (1992:1368) om till-

stånd till vissa förvärv av fast

egendom.

1. lagen (1975:1132) om förvärv

av hyresfastighet m. m., eller

2. jordförvärvslagen (1979:230).

Med ett bulvanförhållande avses i lagen att någon (bulvanen) utåt

framstår som ägare av viss egendom eller innehavare av viss rättighet

men i verkligheten innehar egendomen eller rättigheten huvudsakligen

för annans (huvudmannens) räkning.

Vad som sägs i det följande om egendom som ett bulvanförhållande

avser har tillämpning också på rättigheter.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förteckning över remissinstanser

Remissyttranden över departementspromemorian (Ds 1999:11)

Utländska förvärv av fritidsfastigheter i Sverige har avgetts av Hovrätten

för Övre Norrland, Kammarrätten i Göteborg, Domstolsverket,

Försvarsmakten, Riksskatteverket, Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet, Jordbruksverket, Glesbygdsverket, Turistdele-

gationen, Boverket, Lantmäteriverket, Länsstyrelsen i Stockholms län,

Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Kronobergs län,

Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Skåne län, Länsstyrelsen i

Västra Götalands län, Borgholms kommun, Gotlands kommun, Höganäs

kommun, Göteborgs kommun, Tanums kommun, Lantbrukarnas

Riksförbund, Fastighetsmäklarförbundet, Svenska Förbundet för

Koloniträdgårdar och Fritidsbyar, Sveriges Fastighetsmäklarsamfund och

Villaägarnas Riksförbund. Länsstyrelsen i Jönköpings län har till sitt

remissyttrande bifogat ett yttrande från Lantmäterimyndigheten i

Jönköpings län.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 maj 1999

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén ordförande, samt statsråden

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1998/99:126 Utländska förvärv av

fritidsfastigheter i Sverige

1 Snaste lydelse 1992:1369.

1 Lagen omtryckt 1991:670.

2 Senaste lydelse 1992:1371.

 Senaste lydelse 1990:1492.

1 Senaste lydelse 1998:1506.

 Senaste lydelse 1991:1893.

1 Senaste lydelse 1992:1369.

2 Senaste lydelse 1992:1369.

1 Omtryck 1991:670.

2 Senaste lydelse 1992:1371.

1 Senaste lydelse 1998:1506.

3

Prop. 1998/99:126

29

1

Prop. 1998/99:126

Bilaga 1

Prop. 1998/99:126

Bilaga 1

Prop. 1998/99:126

Bilaga 2

Prop. 1998/99:126

1

Prop. 1998/99:126

33