Regeringens proposition

1998/99:140

Förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande

verksamhet

Prop.

1998/99:140

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 3 juni 1999

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag som ger den av regeringen tillkallade

kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas för-

fattningsskyddande verksamhet vissa befogenheter som den behöver ha

för att kunna fullgöra sitt uppdrag på ett effektivt och rättssäkert sätt.

Kommissionen föreslås bl.a. få rätt att hålla förhör under straffansvar

med den som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för

kommissionens verksamhet. Ingen skall dock behöva lämna uppgifter

som han eller hon inte skulle ha behövt lämna som vittne i en rättegång.

Kommissionen föreslås också få rätt att vid vite förelägga en enskild

som innehar en sådan skriftlig handling eller ett sådant föremål som kan

antas ha betydelse för kommissionens verksamhet att visa upp

handlingen eller föremålet för kommissionen. Ingen skall dock behöva

visa upp en handling eller ett föremål som han eller hon inte skulle ha

behövt visa upp i en rättegång.

Kommissionen föreslås få rätt att utan hinder av sekretess inhämta

uppgifter från myndigheter som kan antas ha betydelse för kommissio-

nens verksamhet.

Den som kallats till förhör eller som förelagts att visa upp en handling

eller ett föremål skall ha rätt att på det allmännas bekostnad få ett

juridiskt biträde förordnat för sig.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 oktober 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om förhör m.m. hos kommissionen för

granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet 4

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 7

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Bakgrund 10

5 Behovet av lagstiftning 11

6 Möjlighet att hålla förhör 13

7 Kallelse till förhör 16

8 Förhör hos kommissionen 17

9 Skyldighet för enskilda att visa upp en skriftlig handling eller ett

föremål 24

10 Rätt till juridiskt biträde och tystnadsplikt 27

11 Uppgiftsskyldighet för myndighet 30

12 Straff och vite 32

13 Sekretess hos kommissionen 33

13.1 Inledning 33

13.2 Sekretess till skydd för det allmänna 34

13.3 Sekretess till skydd för enskilda 34

13.4 Kommissionens rapport 35

13.5 Överväganden 35

14 Överklagande 37

15 Ekonomiska konsekvenser 38

16 Författningskommentar 38

16.1 Förslaget till lag om förhör m.m. hos kommissionen för

granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet 38

16.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 42

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 44

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian om förhör m.m. hos kommissionen för

granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet 49

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 50

Bilaga 4 Lagrådet 56

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 juni1999 59

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om förhör m.m. hos kommissionen

för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller vissa frågor om förfarandet m.m. hos kommissionen

för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande

verksamhet.

Förhör

2 § Kommissionen får hålla förhör under straffansvar med den som antas

kunna lämna upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet.

3 § Den som skall höras får föreläggas vid vite att inställa sig hos

kommissionen för förhör. I föreläggandet skall anges vad förhöret avser.

Den som kallas får föreläggas vid vite att före förhöret uppliva sin

kunskap om det som förhöret gäller genom att granska för honom eller

henne tillgängliga anteckningar eller andra handlingar, om han eller hon

kan göra det utan avsevärd olägenhet.

4 § Den som hörs har samma rätt och skyldighet att lämna uppgifter som

han eller hon skulle ha haft som vittne i en rättegång. Vid förhöret får

endast sådana frågor ställas som kunnat ställas vid ett vittnesförhör i

domstol. Kommissionen skall före förhöret erinra om vad förhöret avser

och upplysa om sanningsplikten och om att förhöret sker under

straffansvar samt, när det finns skäl för det, om rätten att vägra yttra sig.

Ett förhör hos kommissionen får gälla även uppgifter som avses i

2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) eller någon bestämmelse till

vilken det hänvisas i dessa paragrafer. Den myndighet i vars verksamhet

en sådan uppgift har inhämtats skall då anses ha lämnat sitt tillstånd till

detta.

Om den som skall höras vägrar att yttra sig eller att besvara en fråga

och inte har något giltigt skäl för detta, får kommissionen förelägga

honom eller henne vid vite att fullgöra sin skyldighet.

Ett förhör skall dokumenteras. Den hörde har rätt att hos kom-

missionen ta del av det dokumenterade förhöret.

Skyldighet att visa upp handlingar och föremål

5 § En enskild som innehar en skriftlig handling eller ett föremål som

kan antas ha betydelse för kommissionens verksamhet får föreläggas vid

vite att visa upp handlingen eller föremålet. Ingen behöver dock visa upp

en sådan handling eller ett sådant föremål som han eller hon inte skulle

ha behövt visa upp i en rättegång.

En myndighet skall på motsvarande sätt som anges i 4 § andra stycket

anses ha lämnat sitt tillstånd till att handlingen eller föremålet visas upp.

Biträde

6 § Den som föreläggs att inställa sig till förhör eller att visa upp en

skriftlig handling eller ett föremål enligt denna lag har rätt att på begäran

få ett lämpligt juridiskt biträde förordnat för sig av kommissionen.

Kommissionen skall upplysa den förelagde om detta.

Sekretess hindrar inte att den för vilken ett biträde förordnats lämnar

uppgifter till biträdet, om det behövs för att den förelagde skall kunna ta

till vara sin rätt. Biträdet får inte obehörigen röja en sådan uppgift.

Om den för vilken ett biträde har förordnats hörs av kommissionen, har

även biträdet rätt att ställa frågor till honom eller henne.

Ett förordnande av ett visst biträde kan återkallas, om han eller hon

visar sig vara olämplig för uppdraget.

Tystnadsplikt

7 § Om det vid förhör har kommit fram någon uppgift som det gäller

sekretess för hos kommissionen enligt sekretesslagen (1980:100), får

kommissionen besluta att uppgiften inte får röjas.

Uppgiftsskyldighet

8 § En myndighet skall på begäran lämna de uppgifter till kommissionen

som kan antas ha betydelse för kommissionens verksamhet. En

myndighet får dock inte lämna en sådan uppgift som en enskild inte haft

rätt att lämna till kommissionen. En myndighet får inte heller utan

synnerliga skäl lämna en uppgift genom vilken en yrkeshemlighet skulle

uppenbaras.

Ersättning m.m.

9 § Den som har hörts har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för

resa, uppehälle och tidsspillan. Den som efter föreläggande har visat upp

en skriftlig handling eller ett föremål har rätt till skälig ersättning av

allmänna medel för kostnader och besvär. Ett biträde som förordnats av

kommissionen har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete,

tidsspillan och utlägg.

Beslut om ersättning meddelas av kommissionen.

Kommissionen får besluta om ersättning även i andra fall än som avses

i första stycket.

Straffbestämmelser

10 § Den som hörs vid ett förhör inför kommissionen och som därvid

lämnar en osann uppgift eller förtiger sanningen döms till fängelse i

högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Har gärningen begåtts av grov oaktsamhet, är straffet böter eller

fängelse i högst sex månader.

11 § Om utsagan enligt 10 § prövas vara utan betydelse för det som

förhöret avsåg, eller om den hörde hade rätt att vägra yttra sig och

omständigheterna innebär en skälig ursäkt för den hörde, skall han eller

hon inte dömas till ansvar.

Överklagande m.m.

12 § Ett beslut i fråga om förordnande enligt 6 § eller om återkallelse av

ett sådant förordnande får överklagas till Länsrätten i Stockholms län.

Detsamma gäller ett beslut om ersättning enligt 9 §. Prövningstillstånd

krävs vid överklagande till kammarrätten.

I övrigt får ett beslut av kommissionen enligt denna lag inte

överklagas.

Frågor om utdömande av vite prövas av Länsrätten i Stockholms län.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)

dels att 14 kap. 6 § och 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 kap. 26 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

9 kap.

26 §

Sekretess gäller hos kommis-

sionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas för-

fattningsskyddande verksamhet i

dess verksamhet för sådan gransk-

ning, för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska för-

hållanden, om det inte står klart

att uppgiften kan röjas utan att

den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

14 kap.

6 §

Sekretess hindrar inte att den som är misstänkt för brott eller mot

vilken rättegång eller annat jämförbart rättsligt förfarande har inletts

lämnar uppgift till sitt ombud eller biträde i saken eller till annan enskild,

om det behövs för att han skall kunna ta till vara sin rätt.

Om utlämnande av uppgift till

biträde i visst fall gäller vad som är

föreskrivet i 6 § andra stycket lagen

(1999:000) om förhör m.m. hos

kommissionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas för-

fattningsskyddande verksamhet.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

9 kap. 11 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

11. 71 c § socialtjänstlagen

(1980:620)

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

9 kap. 11 §

9 kap. 26 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

11. 71 c § socialtjänstlagen

(1980:620)

12 . förordnande med stöd av 7 §

lagen (1999:000) om förhör m.m.

hos kommissionen för granskning

av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Den 25 mars 1999 beslutade regeringen att tillkalla en kommission (dir.

1999:26) för att kartlägga och granska den författningsskyddande verk-

samhet som de svenska säkerhetstjänsterna har bedrivit när det gäller hot

som härrör ur inrikes förhållanden. I direktiven till kommissionen sägs

att kommissionen bör ges särskilda befogenheter och att regeringen avser

att överlämna en proposition till riksdagen med förslag till särskild

lagstiftning för kommissionen.

Inom Justitiedepartementet har utarbetats en promemoria om förhör

m.m. hos kommissionen för granskning av de svenska säkerhets-

tjänsternas författningsskyddande verksamhet. Promemorian har remiss-

behandlats. Remissvaren finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr

1999/1578). De lagförslag som lades fram i promemorian finns i bilaga

1. En förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 2.

I denna proposition tar regeringen upp promemorians förslag till

lagstiftning för kommissionen.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 6 maj 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga

4.

Lagrådet har föreslagit vissa ändringar. Regeringen har till en del följt

Lagrådets förslag. De fall där regeringen har en annan uppfattning än

Lagrådet behandlas i avsnitt 8 och 9. I övrigt kommenteras Lagrådets

synpunkter i de delar av författningskommentaren där de hör hemma.

Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten jämfört med

lagrådsremissen.

4 Bakgrund

Sverige har under lång tid haft militär och civil underrättelseverksamhet

för att skydda landets intressen. Denna verksamhet har periodvis

granskats och utvärderats, vilket har lett till omfattande reformer av såväl

den militära som den civila underrättelseverksamheten. Det har dock

tidigare inte gjorts någon heltäckande och uttömmande kartläggning av

den inhemska säkerhetspolitiska underrättelseverksamheten i vårt land.

Regeringen har nu, som ovan nämnts, tillkallat en kommission (dir.

1999:26) för att kartlägga och granska de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet rörande hot som härrör ur inrikes

förhållanden. Med författningsskyddande verksamhet avses säkerhets-

tjänsternas arbete med att kartlägga sådana svenska politiska ytterlig-

hetsorganisationer och grupperingar som bedömts utgöra ett hot mot

rikets säkerhet.

Kommissionens arbete skall avse tiden från det andra världskriget fram

till dess kommissionens arbete är slutfört. Kommissionen skall inte

granska den underrättelseverksamhet som enbart avser förhållanden utom

landet. Vidare skall kommissionsarbetet bedrivas och genomföras på ett

sådant sätt att det inte medför någon risk för underrättelse- och säkerhets-

organens möjligheter att i dag och i framtiden arbeta för Sveriges bästa

och så att det inte heller i övrigt skadar Sveriges förbindelser med andra

länder.

Kommissionen skall enligt sina direktiv beskriva omfattningen av

övervakningen av de personer som haft anknytning till sagda svenska

politiska ytterlighetsorganisationer och grupperingar. Kommissionen

skall vidare belysa vilka uppgifter som från tid till annan bedömts vara

relevanta, metoderna för insamling av uppgifter, vilka regler som gällt

för verksamheten samt om reglerna efterlevts. Kommissionen skall även

kartlägga och analysera det inbördes förhållandet mellan de tjänster som

bedrivit den ifrågavarande författningsskyddande verksamheten samt i

vilken utsträckning kopplingar har funnits mellan säkerhetstjänsterna och

andra myndigheter eller organisationer och politiska partier. Kom-

missionen skall dessutom redovisa och värdera de avvägningar som har

gjorts av den politiska, polisiära och militära ledningen under

granskningsperioden. En viktig uppgift för kommissionen är bl.a. att

värdera de hotbildsanalyser som legat till grund för säkerhetstjänsternas

arbete.

5 Behovet av lagstiftning

Regeringens bedömning: För att kommissionen skall kunna fullgöra sitt

uppdrag på ett effektivt och rättssäkert sätt krävs att kommissionen ges

särskilda befogenheter. Dessa befogenheter bör regleras i en särskild

förfarandelag.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har gett uttryck för någon

annan bedömning än den som redovisas i promemorian. Däremot har

flera remissinstanser, t.ex. Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt och

Kammarrätten i Stockholm, efterlyst en analys av förslagens förenlighet

med olika stadganden i regeringsformen och den europeiska konven-

tionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund-

läggande friheterna (Europakonventionen). Därvid har också betonats att

den nu aktuella granskningen är unik och betydelsen av att den

föreslagna lagstiftningen inte får ses som någon modell för framtiden.

Riksdagens ombudsmän och Svea hovrätt har vidare invänt mot att den

yttre ramen för kommissionens befogenheter inte är bestämd i lagen utan

i stället framgår av kommissionens uppdrag. Lunds universitet och

Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet har bl.a. tagit upp

frågan om samverkan mellan forskare och kommissionen. Universitetet

anser att den föreslagna lagstiftningen lämpligen bör utvidgas i syfte att

främja en sådan samverkan.

Skälen för regeringens bedömning: Att statliga kommissioner

tillsätts för att utföra en granskning av hur vissa myndigheter eller andra

samhällsorgan har utfört sina arbetsuppgifter är inget modernt påfund.

Kommissioner av detta slag har under den större delen av 1900-talet varit

ett inte helt ovanligt medel för att skaffa fram uppgifter som har gjort det

möjligt att dra lärdom av något som har hänt. För många av de

kommissioner som verkat kan det ha förekommit svårigheter när det gällt

att få tillgång till ett tillförlitligt utredningsunderlag. Kommissionerna har

nämligen inte haft några omedelbara maktmedel till sitt förfogande när

det gällt att få in annat material än sådant som framgått av allmänna

handlingar.

För att syftet med den nu tillkallade kommissionen skall kunna uppnås

måste det i största möjliga utsträckning skapas garantier för att kom-

missionen skall kunna arbeta på ett ändamålsenligt sätt. Att kom-

missionen får tillgång till de uppgifter som den behöver är naturligtvis av

helt central betydelse. Kommissionen måste sålunda, för att kunna

fullgöra sitt uppdrag så som det angetts i direktiven, kunna få ta del av

allt det skriftliga material som kan tänkas vara relevant i sammanhanget.

Det kan gälla sådant skriftligt material som finns hos myndigheter men

också skriftliga handlingar som innehas av enskilda. Kommissionen

måste även kunna få ta del av föremål, t.ex. filmer och bandinspelningar.

Vidare måste det finnas möjlighet för kommissionen att inhämta

muntliga uppgifter från personer som kan antas kunna lämna uppgifter av

betydelse för kommissionens verksamhet. Härvid är det av betydelse att

informationsinhämtningen blir så heltäckande som möjligt. Det är också

viktigt att tillförlitligheten till uppgifterna blir god.

En kommission som inte ges några extra befogenheter utöver vad som

tillkommer kommissioner i allmänhet, kan få problem med att fullgöra

sitt uppdrag. Det är därför av stor vikt att kommissionen kan ges

särskilda befogenheter.

Som vissa remissinstanser har påpekat så kommer kommissionen att

bli en myndighet av extraordinärt slag utan motsvarighet i svensk rätts-

ordning. Detta innebär emellertid inte att det råder några tveksamheter

om kommissionens rättsliga ställning. Kommissionen kommer att utgöra

en förvaltningsmyndighet som i viss utsträckning kommer att ägna sig åt

myndighetsutövning. Kommissionen är alltså inte en domstol. Någon

tveksamhet rörande den föreslagna lagens förenlighet med regerings-

formens förbud mot inrättande av domstol för redan begången gärning (2

kap. 11 § första stycket) föreligger alltså inte. Av samma skäl utgör inte

heller Europakonventionen något hinder mot inrättandet av kom-

missionen. Däremot måste självfallet de befogenheter gentemot enskilda

som kommissionen får motsvara Europakonventionens krav. Så är enligt

regeringens mening fallet.

Även om inrättandet av kommissionen alltså inte rättsligt sett möter

några hinder är det, som bl.a. Svea hovrätt påpekar, fråga om att tillskapa

ett extraordinärt granskningsorgan, ett organ som inte har sin givna plats

i det kontroll- och granskningssystem som ytterst regeringsformen annars

drar upp. Detta kan givetvis inge betänkligheter av konstitutionell natur.

Det rör sig här emellertid om ett unikt behov av kartläggning och

granskning och kommissionen kommer att bli en unik företeelse. Enligt

regeringens mening föreligger det därför knappast någon risk för att

kommissionen kan komma att tjäna som modell för framtida

granskningsorgan. Frågan om att inrätta ett kommissionsinstitut är, som

konstitutionsutskottet vid flera tillfällen har uttalat (1997/98:KU27 och

1998/99:KU20 s. 12), av den digniteten att den bör behandlas inom

ramen för en översyn av författningen i mer samlad form.

Vad avser remissynpunkterna beträffande lagens tillämpningsområde

vill regeringen framhålla att kommissionen, som ovan nämnts, utgör en

förvaltningsmyndighet under regeringen. Syftet med den nu föreslagna

lagen är inte att reglera kommissionens uppdrag utan i stället att utrusta

myndigheten med vissa generella befogenheter. Av kravet på lagreglers

generalitet, vilket kan härledas ur 11 kap. 8 § regeringsformen, följer att

bestämmelser av förevarande slag inte får utformas för ett speciellt fall.

Konsekvensen härav blir att lagens tillämpningsområde kan komma att

påverkas av annat än beslut av riksdagen. Regeringen vill dock klargöra

att regeringen inte har några avsikter att förändra kommissionens

uppdrag. Det kan emellertid inte helt uteslutas att en sådan fråga kan

aktualiseras, t.ex. om kommissionen under sitt arbete finner anledning att

hos regeringen anhålla om en förändring av uppdraget.

Mot bakgrund av vad som ovan anförts om lagens tillämpningsområde

och om syftet med den föreslagna lagen anser regeringen att några

särskilda bestämmelser som tar sikte på kommissionens samverkan med

forskare inte bör tas in i lagen.

I det följande kommer i anslutning till varje fråga att närmare utvecklas

bl.a. behovet av en särskild lagreglering. Med de förslag som nu läggs

fram anser regeringen att kommissionen, så långt det över huvud taget är

praktiskt möjligt, kommer att få tillgång till de uppgifter som den

behöver.

6 Möjlighet att hålla förhör

Regeringens förslag: Kommissionen skall ha möjlighet att höra den som

antas kunna lämna upplysningar av betydelse för kommissionens

verksamhet. Ett förhör skall ske under straffansvar för den hörde.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser med ett undantag

tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Juridiska fakultets-

nämnden vid Stockholms universitet anser att förhör under straffansvar

bör hållas av domstol. Stockholms tingsrätt anser att en förhörsperson bör

avlägga ed inför kommissionen. Även Svea hovrätt har ifrågasatt om inte

edsavläggelse inför kommissionen bör ske.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått av föregående avsnitt

har ingen tidigare kommission kunnat höra eller låta höra vittnen.

Muntliga upplysningar har i stället lämnats kommissionerna frivilligt i

samtalsform och utan att uppgiftslämnarna har haft något straffansvar för

uppgifternas fullständighet eller riktighet.

Det säger sig självt att en utredning av en viss verksamhet i en del fall

kan bli lidande av att de som deltagit i verksamheten inte är skyldiga att

uttala sig och av att de kan uttala sig utan något straffansvar. Det har

förekommit att kommissioner i sina ställningstaganden ansett sig vara

tvungna att utgå från att alla lämnade uppgifter varit korrekta, vilket

medfört att de avstått från att ta ställning till vilken av två eller flera

sinsemellan motstridiga uppgifter som förtjänat tilltro (se t.ex. Jurist-

kommissionens rapport om händelserna efter mordet på statsminister

Olof[REDACTED_EFTERNAMN], SOU 1987:14 s. 14).

Det hittillsvarande utredningsarbetet när det gäller den verksamhet

som den nyligen tillkallade kommissionen skall ha att närmare utreda har

i de nu berörda hänseendena skett utan rätt att höra någon under

straffansvar. Sålunda har såväl Försvarets underrättelsenämnd som

Registernämnden, vilka nyligen lämnat rapporter om den militära

underrättelse- och säkerhetstjänsten respektive det gamla personal-

kontrollsystemet, arbetat utifrån de premisserna. I våra västnordiska

grannländer har man gått längre när man under de allra senaste åren

tillsatt särskilda undersökningskommissioner för granskning av

påståenden om att myndigheter där har företagit en olovlig övervakning

av landets medborgare. I Norge har man sålunda gett en sådan

kommission rätt att höra inblandade personer under straffansvar.

Motsvarande föreslagna danska lagstiftning har ännu inte antagits av

Folketinget.

Även den svenska kommission som nyligen har tillkallats behöver i sitt

arbete med att samla in uppgifter om vad som har hänt kunna föranstalta

om förhör med sådana personer som har tagit del i eller på annat sätt

berörts av den verksamhet som kommissionen har att klarlägga. Förhör

kan behöva hållas inte endast med sådana personer vilka som statligt

anställda eller som statliga uppdragstagare har varit direkt inblandade i

denna verksamhet utan också med enskilda.

För att kommissionen skall kunna fullgöra sitt uppdrag på önskvärt sätt

får det enligt regeringens mening anses vara av stor vikt att de som hörs

är skyldiga att tala sanning och att de under vissa förutsättningar kan

drabbas av ett straffansvar, om de inte uppfyller sina skyldigheter. Enligt

nu gällande rätt är lämnandet av muntliga upplysningar under

straffansvar oftast knutet till att det sker en edsavläggelse i en pågående

rättegång. Även vid en förundersökning enligt rättegångsbalken kan dock

förekomma förhör under straffansvar. Visserligen torde ingen under

förundersökning kunna höras under straffansvar förrän det står klart att

någon annan är skäligen misstänkt för ett brott som undersökningen

gäller. Den begränsningen hänger emellertid samman med att förhöret

utgör bevisupptagning utom huvudförhandling vid den domstol som skall

döma i brottmålet (se 23 kap. 13 och 15 §§ rättegångsbalken) och att den

tilltalade i ett brottmål inte ansetts böra höras under straffansvar.

Kommissionens arbete skall inte vara inriktat på att åstadkomma någon

brotts- eller disciplinansvarsutredning i händelse av att det skulle ha

förekommit regelöverträdelser och arbetet utgör på inget sätt något

förstadium till en brottmålsprocess. Kommissionen skall försöka

klarlägga vad som har hänt och alltså inte syssla med sådant som t.ex. de

subjektiva rekvisiten för en enskild persons ansvar för en eventuell

regelöverträdelse. Att ingen skall behöva uttala sig om sådana omstän-

digheter vars avslöjande skulle röja att han eller hon har begått någonting

som kan föranleda ansvar är närmast en självklarhet. I avsnitt 10

redovisas hur man kan sörja för att ett straffansvar begränsas till sådana

fall där lämnandet av oriktiga eller ofullständiga uppgifter inte framstår

som försvarligt. Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att

förhör bör kunna tillåtas bli hållna under straffansvar.

I princip är det dock endast domstolar som kan höra någon under

straffansvar även om det finns några undantag, t.ex. såvitt gäller hyres-

nämnderna. En tänkbar lösning är mot den bakgrunden att behövliga

förhör under straffansvar hålls av en domstol på begäran av kom-

missionen. Domstolslösningen ger garantier för att förhöret sker under

rättssäkra former och att frågor som av ett eller annat skäl kan anses

otillbörliga inte ställs. Det finns emellertid flera skäl som talar mot

domstolsalternativet och för att förhöret bör kunna ske direkt inför

kommissionen. Det sistnämnda alternativet erbjuder en betydligt smidi-

gare lösning och ger möjlighet att hantera sekretessfrågor på ett enkelt

sätt. Denna ståndpunkt har också framförts under remissbehandlingen där

det framhållits att alternativet att vid behov låta kommissionen

föranstalta om förhör under ed inför domstol synes vara onödigt

komplicerat. Det har också påpekats att det rör sig om en typ av förhör

som är domstolsfrämmande. Med det syfte som kommissionens arbete

skall tjäna anser regeringen att övervägande skäl talar för att

kommissionen tillåts att själv hålla förhör under straffansvar. Eftersom

det inte rör sig om någon rättegång eller om något förberedande stadium

till en sådan bör förhöret enligt regeringens mening inte ske under ed.

Denna uppfattning vinner också stöd av remissutfallet. Regeringen

återkommer senare till frågan om hur sanningsplikten kan lyftas fram på

ett annat sätt. I ett senare avsnitt behandlas även frågor om hur

straffansvaret bör konstrueras.

Till grund för tillåtligheten av ett vittnesförhör i rättegång och därmed

för skyldigheten att vittna ligger att förhöret skall röra en preciserad sak

och att förhörstemat, dvs. det förhöret skall handla om, skall ha betydelse

för ett relevant bevistema, det som skall visas med förhöret, i målet. För

kommissionens del motsvaras saken av utredningsuppgiften att granska

de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet.

Utredningsuppgiften ger alltså den yttre ramen för vad ett förhör inför

kommissionen kan avse. För att någon skall kunna tvingas till ett förhör

inför kommissionen bör det finnas åtminstone något som pekar på att han

eller hon kan ha upplysningar som är av betydelse för kommissionens

verksamhet. Beviskravet bör i lagen uttryckas så att den det gäller skall

antas kunna lämna upplysningar. Det måste givetvis vara kommissionen

som har att bedöma om beviskravet är uppfyllt.

Det bör framhållas att rätten att hålla förhör i enlighet med vad som nu

redovisats inte bör utgöra någon exklusiv form för inhämtande av

uppgifter. Vid sidan av formaliserade förhör skall det naturligtvis finnas

utrymme för kommissionen att föra samtal med olika personer på

motsvarande sätt som gällt för tidigare kommissioner. Sådana samtal bör

inte omfattas av lagens bestämmelser om förhör. Det bör ankomma på

kommissionen att välja i vilken form insamlingen av uppgifter skall ske.

7 Kallelse till förhör

Regeringens förslag: Den som kallas till ett förhör skall kunna

föreläggas vid vite att inställa sig. I kallelsen skall anges vad förhöret

avser. Den som kallas skall kunna föreläggas vid vite att före förhöret

uppliva sin kunskap om det som förhöret gäller genom att granska för

honom eller henne tillgängliga anteckningar eller andra handlingar, om

det kan göras utan avsevärd olägenhet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Svea hovrätt har ifrågasatt vitesregleringen i

samband med föreläggande att uppliva kunskapen om det som förhöret

gäller. Hovrätten har vidare ifrågasatt om det inte uttryckligen av

lagtexten bör framgå att kommissionen skall kunna tillgripa delgivning

enligt delgivningslagen. Säkerhetspolisen har efterlyst ett klargörande när

det gäller vilka anteckningar och handlingar som bestämmelsen tar sikte

på.

Skälen för regeringens förslag: Regler om skyldighet att inställa sig

till förhör inför kommissionen måste sanktioneras genom möjligheter för

kommissionen att förelägga den kallade ett vite. Någon anledning att

också ge kommissionen möjlighet att låta hämta en kallad som tredskas

synes inte föreligga. Den som inte ställer sig ett vitesföreläggande till

rätta bör i stället ges ett nytt föreläggande vid högre vite. Kommissionen

skall givetvis kunna använda sig av delgivning enligt delgivningslagen

(1970:428). Att så är fallet följer av delgivningslagens ikraftträdande-

bestämmelser.

Den kallade måste ha möjlighet att på ett tillfredsställande sätt

förbereda sig inför förhöret. I kallelsen måste därför anges vad förhöret

avser och den kallade måste ges skäligt rådrum. Det kan vara så att

kommissionen i en del fall kommer att i samband med kallelsen ha

anledning att ge den kallade sådana informationer ur handlingarna att

syftet med förhöret bättre kan tillgodoses. Kallelsen skall dock självklart

inte innehålla sekretessbelagd information.

Den som kallas bör på samma sätt som ett vittne kunna föreläggas att

före förhöret uppliva sin kunskap om det som förhöret gäller genom att

granska för honom eller henne tillgängliga anteckningar eller andra

handlingar (jfr 36 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken). Ett sådant

föreläggande bör enligt regeringens uppfattning av effektivitetsskäl

kunna ges vid vite om kommissionen anser att det finns skäl för det. Den

omständigheten att rättegångsbalken föreskriver en i visst hänseende

annan ordning föranleder inte någon annan bedömning från regeringens

sida. På samma sätt som när det gäller vittnen bör den kallades

skyldigheter begränsas till sådana fall där upplivandet av kunskaperna

kan ske utan avsevärd olägenhet. Det bör alltså endast vara fråga om en

skyldighet att ta del av handlingar m.m. som är tillgängliga för den som

kallats. I linje härmed bör bestämmelsens omfattning begränsas på så sätt

att den beträffande personal inom säkerhetstjänsterna endast tar sikte på

de personer som för dagen arbetar med sådana uppgifter som är aktuella

för förhöret. Någon sekretessbrytande bestämmelse för tidigare anställda

behövs alltså inte. Däremot bör ett föreläggande kunna riktas mot sådana

personer om det avser tillgängliga privata dagböcker eller liknande.

8 Förhör hos kommissionen

Regeringens förslag: Den som hörs skall ha samma rätt och skyldighet

att lämna uppgifter som han eller hon skulle ha haft som vittne i en

rättegång. Vid förhöret skall inte få ställas frågor som inte kunnat ställas

vid ett vittnesförhör i domstol. Om den hörde utan giltigt skäl vägrar att

yttra sig eller att besvara en fråga, skall kommissionen kunna förelägga

honom eller henne att vid vite fullgöra sin skyldighet.

Kommissionen skall före ett förhör erinra om vad förhöret avser och

upplysa om sanningsplikten och om att förhöret sker under straffansvar.

Kommissionen skall även, om det finns skäl för det, upplysa en

förhörsperson om rätten att vägra yttra sig i vissa fall.

Ett förhör hos kommissionen får gälla även uppgifter som avses i

2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) eller någon bestämmelse till

vilken det hänvisas i dessa paragrafer. Den myndighet i vars verksamhet

en sådan uppgift har inhämtats skall då anses ha lämnat sitt tillstånd till

detta.

Ett förhör inför kommissionen skall dokumenteras. Den som har hörts

skall ha rätt att hos kommissionen i efterhand ta del av förhöret.

Den som har hörts skall ha rätt till ersättning av allmänna medel för

resa, uppehälle och tidsspillan. Kommissionen skall även kunna besluta

om ersättning i andra fall.

Regeringens bedömning: Några regler om offentliga förhör bör inte

tas in i lagen.

Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i vissa delar

med regeringens.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan

erinran delar av förslagen. Många remissinstanser har dock invänt mot

förslagen i olika delar. Svea hovrätt och Kammarrätten i Stockholm anser

att förhör inte bör kunna avse preskriberade brottsliga gärningar. Flera

remissinstanser, däribland Riksdagens ombudsmän, Hovrätten över

Skåne och Blekinge och Länsrätten i Stockholms län anser att uttryckliga

bestämmelser om att kommissionen skall erinra en förhörsperson om

bl.a. sanningplikten och straffansvaret bör tas in i lagen. Stockholms

tingsrätt anser att den som hörs bör avlägga ed inför kommissionen.

Riksdagens ombudsmän föreslår att en bestämmelse om förhörsledare tas

in i lagen. Många remissinstanser, däribland Länsrätten i Stockholms län,

förordar att det i lagen införs en bestämmelse om att förhör inför

kommissionen skall dokumenteras. Länsrätten anser också att den som

medverkar frivilligt inför kommissionen skall vara berättigad till

ersättning. Flera remissinstanser, bl.a. Säkerhetspolisen och Försvars-

makten, anser att någon förhandlingsoffentlighet inte skall råda medan

andra, t.ex. Stockholms tingsrätt, anser att huvudregeln bör vara

offentlighet. Säkerhetspolisen och Försvarsmakten och även andra

remissinstanser anser att det inte skall finnas någon rätt att få ut en kopia

av en uppteckning av ett förhör. Även synpunkter av systematiskt och

lagteknisk karaktär har framförts.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Ett vittne inför en

domstol måste säga hela sanningen och får inget förtiga, tillägga eller

förändra. I princip gäller skyldigheten hela det förhörstema om vilket

vittnet har informerats och vittnesplikten bryter i princip en tystnadsplikt

enligt t.ex. sekretesslagen. Det finns emellertid flera slags begränsningar

i vittnets skyldigheter. Av intresse i det nu aktuella sammanhanget är

främst vissa regler i 36 kap. 5 § rättegångsbalken enligt vilka det gäller

ett förbud för domstolen att ställa frågor om vissa förhållanden och i

allmänhet ett motsvarande förbud för den hörde att yttra sig. Dessa regler

gäller bl.a. den som inte får lämna en uppgift till följd av reglerna i 2 kap.

1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) om sekretess med hänsyn främst till

rikets säkerhet (försvarssekretess), rikets förhållande till annan stat eller

mellanfolklig organisation (utrikessekretess) eller reglerna i 3 kap. 1 §

sekretesslagen om sekretess med hänsyn till rikets centrala finanspolitik,

penningpolitik eller valutapolitik. För att han eller hon skall få höras som

vittne om uppgiften krävs tillstånd från den myndighet i vars verksamhet

uppgiften har inhämtats.

Andra regler i 36 kap. 5 § rättegångsbalken har avseende på advokater

och vissa andra yrkesgrupper som har ett särskilt förtroendeförhållande

till enskilda, på rättegångsombud, biträden och försvarare samt på präster

och vissa med dem jämställda. Dessutom sägs det i paragrafen att

journalister och andra som har tystnadsplikt enligt vissa bestämmelser i

tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen får höras som

vittnen om förhållanden som tystnadsplikten avser endast i den mån det

följer av de bestämmelserna.

För att kommissionen skall kunna fullgöra sitt uppdrag kan kom-

missionen vid ett förhör i en del fall behöva komma åt sådana uppgifter

som avses i 2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) eller i någon

bestämmelse till vilken det hänvisas i dessa paragrafer (se 2 kap. 2 § som

hänvisar till bestämmelser i lagen [1971:1078] om försvarsuppfinningar).

Kommissionen bör inte vara beroende av att den myndighet i vars

verksamhet uppgiften har inhämtats lämnar sitt tillstånd. Därför bör i

lagen med generell verkan såvitt gäller kommissionsarbetet anges att

myndigheten skall anses ha lämnat sitt tillstånd till att ett förhör får avse

uppgiften.

Vid förhör hos kommissionen kan det finnas skäl för kommissionen att

lämna ut uppgift för vilken annars gäller sekretess. Det kan röra sig om

förhållanden som kommissionen vill ge den hörde möjlighet att lämna

synpunkter på. Sådant uppgiftsutlämnande är tillåtet enligt gällande rätt

om det är nödvändigt för att kommissionen skall kunna fullgöra sin

verksamhet (jfr 1 kap. 5 § sekretesslagen).

I 36 kap. 6 § rättegångsbalken finns det bestämmelser om rätt att vägra

vittna om att man själv eller en närstående har begått ett brott eller en i

objektiv mening vanärande handling. Vidare finns det bestämmelser till

skydd för yrkeshemlighet, vilket i huvudsak är detsamma som företags-

hemlighet, dvs. en hemlighet med ett ekonomiskt värde för ett företag.

Med brott avses inte endast sådana som bestraffas enligt brottsbalken

utan även specialstraffrättsliga brott och förseelser. Rättegångsbalkens

brottsbegrepp innefattar nämligen i allmänhet det som inom straffrätten

betecknas som förseelser. Något tveksamt är emellertid om rätten att

hålla tyst även omfattar sådana omständigheter som konstituerar en

tjänsteförseelse enligt lagen (1994:260) om offentlig anställning. I

rättsfallet NJA 1985 s. 774 konstaterade Högsta domstolen att rätten att

vägra yttra sig beträffande en brottslig handling främst synes ha grundats

på den intressekollision som å ena sidan risken för menedsansvar, å

andra sidan risken för straff för den brottsliga handlingen medför för

vittnet (se t.ex. SOU 1926:32 s. 269). Ändamålet bakom reglerna om

rätten att vägra uttalanden om brottsliga handlingar synes göra sig

gällande även beträffande sådana omständigheter som konstituerar en

tjänsteförseelse. I den mån omständigheterna inte kan jämställas med

brottsliga handlingar kan reglerna om vanärande handlingar bli

tillämpliga.

Ett brott av det slag som kan komma att beröras av ett förhör hos

kommissionen måste i princip fortfarande kunna föranleda någon form

av ansvar för att det skall omfattas av rätten att hållas tyst. I det nyss

angivna rättsfallet förklarade sålunda Högsta domstolen att den

intressekollision på vilken regleringen grundats inte uppkommer för det

fall att ansvar för den brottsliga handlingen är preskriberat. Det kan då

enligt domstolen tänkas att vittnet i stället vill slippa yttra sig därför att

han finner den brottsliga handlingen vara vanärande för honom. Det

skulle dock enligt domstolen föra för långt att i allmänhet anse brottsliga

handlingar vara vanärande i den mening som avses i 36 kap. 6 §

rättegångsbalken sedan så lång tid har förflutit från handlingens

begående att ansvar är preskriberat. En rätt att i denna situation vägra

yttra sig måste enligt domstolen reserveras för det fallet att vittnet

fortfarande skulle drabbas av allmänt och starkt ogillande, om hans

handling blev känd. Det aktuella fallet, som gällde brott mot

uppbördslagen, ansågs inte vara ett sådant fall.

I promemorian sägs att det som enligt rättegångsbalken i nu berörda

hänseenden gäller för vittnen synes passande även vid förhör hos

kommissionen. Svea hovrätt har vänt sig mot detta resonemang och bl.a.

pekat på att till skillnad från den situation som rättegångsbalkens regler

tar sikte på kan den preskriberade gärningen inte sällan väntas vara själva

huvudtemat för ett förhör inför kommissionen. Rätten att vägra yttra sig

bör därför enligt samma remissinstans utsträckas i detta avseende i

förhållande till vad som gäller enligt rättegångsbalken. Även

Kammarrätten i Stockholm har ifrågasatt promemorians förslag på denna

punkt.

Enligt regeringens mening är det mycket vanskligt att med någon

större grad av säkerhet uttala sig om hur olika förhör till innehållet

kommer att gestalta sig. Det är också svårt att förutse hur olika

förhörstema kommer att utformas. Vad som anförts under remiss-

behandlingen i denna del om att själva huvudtemat för ett förhör inte

sällan kommer att vara ett preskriberat brott ter sig därför ytterst osäkert,

om än inte omöjligt. Regeringen anser inte att det antagande som

hovrätten ger uttryck för kan eller bör bilda utgångspunkt för en

bedömning av skyldigheten för en förhörsperson att yttra sig inför

kommissionen. Tvärtom anser regeringen att rättegångsbalkens regler

innehållande bl.a. en rätt att vägra yttra sig om brott och vanärande

handlingar framstår som ändamålsenlig även vid förhör inför

kommissionen. Härigenom skapas också förutsättningar för att

kommissionen skall kunna arbeta på ett verkningsfullt och för uppdraget

ändamålsenligt sätt.

Mot bakgrund av det nu sagda bör enligt regeringens mening den som

hörs av kommissionen ges samma rätt och skyldighet att lämna uppgifter

som han eller hon skulle ha haft som vittne i en rättegång. Någon

närmare hänvisning till specifika civilprocessrättsliga eller straffprocess-

rättsliga regler är enligt regeringens mening inte nödvändig. Detta

innebär i allmänhet att den som hörs kommer att vara skyldig att uttala

sig. Självklart skall de uppgifter som lämnas vara sanningsenliga och

fullständiga. Den som hörs kan emellertid vägra att yttra sig om sådana

omständigheter vilkas uppenbarande skulle röja att han eller hon gjort sig

skyldig till något som fortfarande kan föranleda straff eller disciplin-

ansvar. Detsamma gäller röjandet av en vanärande handling, även om

denna situation kanske inte kan förväntas få någon större självständig

betydelse utöver det undantag som görs för uppgifter genom vilka en

ansvarsgrundande handling avslöjas. Kommissionen kommer i allmänhet

att behöva godta en av den hörde under straffansvar lämnad uppgift om

att han eller hon på grund av regeln i 36 kap. 6 § rättegångsbalken har

rätt att vägra yttra sig. Detta gäller dock inte om det föreligger en särskild

anledning till antagande att han eller hon obehörigen försöker undandra

sig att avge en utsaga.

I ett senare avsnitt behandlas frågan om i vilka fall en underlåtenhet att

iaktta sanningsplikten bör föranleda straffansvar.

Enligt promemorian är det självklart att kommissionen före ett förhör,

när omständigheterna ger anledning till det, bör vägleda den som skall

höras angående reglerna om sanningsplikten och om befrielse i vissa fall

från skyldigheten att svara. Dessutom sägs det i promemorian att

kommissionen bör erinra om det straffansvar som gäller. I promemorian

föreslås dock inte några uttryckliga regler om detta.

Flera remissinstanser har anfört att lagen bör innehålla uttryckliga,

obligatoriska regler i nu berört hänseende. Regeringen delar den

bedömningen. Regeringen föreslår därför att sådana bestämmelser tas in i

lagen.

Lagrådet har framhållit vikten av att den hörde har klart för sig vad

förhöret avser. Som Lagrådet anfört är detta av avgörande betydelse för

straffansvaret och frågan har också betydelse för biträdets frågerätt.

Enligt Lagrådet bör kommissionen i samband med förhöret precisera vad

förhöret avser och denna kommissionens uppgift bör framgå av

lagtexten. Regeringen har samma uppfattning som Lagrådet och föreslår

att en bestämmelse med angivet innehåll tas in i lagen.

Vid förhöret får inte ställas frågor som inte kunnat ställas vid ett

vittnesförhör i domstol. Kommissionen måste alltså självmant beakta de

regler om tystnadsplikt som finns i 36 kap. 5 § rättegångsbalken.

Kommissionen skall naturligtvis också iaktta att vittnena inte hörs om

sådant som faller utanför kommissionens uppdrag. Enligt regeringens

mening bör det ankomma på kommissionen att närmare bestämma hur

själva förhöret skall gå till. Regeringen anser således inte att det behövs

några regler i lagen om detta. I konsekvens härmed föreslås inte heller

någon bestämmelse om särskild förhörsledare i kommissionen.

Lagrådet har inte haft någon erinran mot att kommissionen själv

bestämmer vem som skall ställa frågor under ett förhör. Lagrådet delar

även regeringens bedömning att någon särskild förhörsledare inte

behöver finnas. Däremot har Lagrådet framhållit att den formella

hanteringen vid ett förhör av t.ex. sekretessfrågor och frågan om en parts

rätt att vägra yttra sig förutsätter en betydande förtrogenhet med främst

rättegångsbalken. Vidare har Lagrådet betonat vikten av att

förhörspersonen, med hänsyn till lagens bestämmelser om straffansvar,

har en klar uppfattning om vad förhöret avser och att frågorna från

kommissionens ledamöter och biträden håller sig inom denna ram. Enligt

Lagrådet måste det finnas någon som avbryter frågor utanför ramen och

också detta förutsätter enligt Lagrådet avsevärd erfarenhet av

vittnesförhör i domstol. Mot denna bakgrund anser Lagrådet att någon

bör ha ansvaret för ledningen av ett förhör under straffansvar och att

denne bör vara domare. Lagrådet föreslår att en bestämmelse om att

förhöret skall hållas under ledning av någon som är eller har varit

ordinarie domare tas in i lagen.

Regeringen delar naturligtvis fullt ut Lagrådets uppfattning om det

väsentliga i att ett förhör leds på ett sådant sätt att lagens regler därom

upprätthålls. Från rättssäkerhetssynpunkt är detta av största vikt.

Regeringen instämmer även i resonemanget om vikten av att den som

leder förhöret är förtrogen med främst rättegångsbalken och har en

avsevärd erfarenhet av vittnesförhör vid domstol. Det framstår dock för

regeringen som tveksamt om en uttrycklig bestämmelse i enlighet med

Lagrådets förslag är en bra lösning. Så skulle t.ex. med Lagrådets förslag

eventuella ledamöter i kommissionen som är framstående åklagare och

advokater inte kunna komma i fråga för att leda ett förhör. Enligt vår

mening är det därför mindre lämpligt att låsa kommissionen med en

bestämmelse som anger att förhör skall hållas under ledning av den som

är eller har varit ordinarie domare. Frågan blir då om det i lagen bör tas

in en bestämmelse som är något mindre snäv. Regeringen kan inte se att

detta skulle behövas. Kommissionen bör själv kunna bedöma och

bestämma vem av dess ledamöter som är bäst lämpad att leda ett förhör.

Det är självklart att kommissionen vid denna bedömning beaktar de

rättssäkerhetsaspekter som Lagrådet pekat på och som regeringen ställer

sig bakom.

Mot bakgrund av vad som nu anförts anser regeringen att någon sådan

bestämmelse som Lagrådet har föreslagit inte behövs.

Enligt 3 kap. 3 § andra stycket 4 och 5 tryckfrihetsförordningen och

2 kap. 3 § andra stycket 4 och 5 yttrandefrihetsgrundlagen gäller vissa

undantag från de tystnadsplikter som annars förekommer i samband med

tillkomsten av tryckta skrifter m.m. Det gäller främst personer med

anknytning till ett massmedieföretag. En domstol som skall pröva om

någon som är skyldig att hemlighålla en uppgift som avses i de angivna

bestämmelserna ändå skall höras som vittne om uppgiften måste enligt

36 kap. 8 § andra stycket rättegångsbalken först inhämta yttrande från det

företag hos vilket den som skall höras har fått vetskap om uppgiften, om

inte särskilda skäl föranleder något annat.

Eftersom kommissionen inte är en domstol kan ett förhör inför

kommissionen inte omfatta sådana uppgifter som skyddas av grund-

lagarna. Det grundlagsstadgade skyddet för den s.k. meddelarfriheten

förblir därför intakt i detta hänseende.

För det fall att den hörde utan giltigt skäl vägrar att yttra sig eller att

besvara en fråga måste kommissionen ha ett maktmedel till sitt

förfogande. Enligt 36 kap. 21 § rättegångsbalken kan det i domstol

ifrågakomma vite och i sista hand häktning. För kommissionens del bör

det vara tillräckligt att det ges en möjlighet att förelägga vite.

Det kommer visserligen enligt det som nu har sagts att föreligga en

skyldighet att medverka genom förhör för den som har varit inblandad i

sådan verksamhet som kommissionen har att klarlägga. Av samma skäl

som vittnen i en rättegång har viss rätt till ersättning för en inställelse bör

de som hörs av kommissionen ha en sådan rätt. Som framhållits under

remissbehandlingen bör dock även den som t.ex. lämnar uppgifter till

kommissionen i en annan form än genom ett förhör enligt lagen ha rätt

till skälig ersättning. Ersättningen bör utgå av allmänna medel och bör

ges enligt i huvudsak samma regler som de vilka gäller för vittnen. Detta

innebär att ersättning kan ges för resa, uppehälle och tidsspillan. Några

närmare bestämmelser om detta, utöver att ersättningen skall vara skälig,

behövs inte.

I promemorian sägs att en berättelse som lämnas under ett förhör bör

dokumenteras på något sätt. Enligt promemorian är dock någon närmare

reglering i detta avseende knappast nödvändig. Vidare sägs i

promemorian att om en utsaga upptecknas i en eller annan form, bör den

hörde ha rätt att på begäran få en kopia av uppteckningen. Flera

remissinstanser har kritiserat promemorian i dessa delar. De har därvid

anfört bl.a. att det av lagen bör framgå att samtliga förhör enligt lagen

skall dokumenteras. Några remissinstanser har även framhållit det

olämpliga i att kommissionen ger ifrån sig kopior av uppteckningar av

förhör, då dessa handlingar kan innehålla sekretessbelagda uppgifter.

Med hänsyn till att ett förhör inför kommissionen sker under

straffansvar måste samtliga förhör dokumenteras. Detta bör enligt

regeringens mening uttryckligen framgå av lagen. Regeringen föreslår

därför att en sådan bestämmelse tas in i lagen. Vad sedan gäller

promemorians förslag om rätten att få en kopia av uppteckningen av

förhöret delar regeringen remissinstansernas synpunkt. Regeringen

instämmer dock i vad som sagts i promemorian om att den hörde bör

anses ha ett berättigat krav på att kunna kontrollera vad som påstås ha

förekommit vid förhöret. Detta krav kan emellertid tillgodoses genom att

den hörde ges rätt att hos kommissionen i efterhand ta del av det

dokumenterade förhöret. Mot eventuella felaktigheter i redovisningen

kan han eller hon då protestera hos kommissionen. Den som har hörts

kan inte fråntas rätten att efter förhöret sända ett kompletterande material

till kommissionen. Rätten att hos kommissionen ta del av det egna

förhöret bör framgå av lagen och regeringen föreslår därför en sådan

regel.

I promemorian diskuteras huruvida kommissionen har möjlighet att

hålla förhör inom öppna respektive stängda dörrar och vad som bör gälla

för kommissionsarbetet i denna del. Flera remissinstanser har haft

synpunkter på detta. Somliga menar att offentliga förhör bör vara

huvudregel medan andra har hävdat motsatsen. Riksdagens ombudsmän

(JO), som framhåller att någon offentlighet vid förhör inför

kommissionen som huvudregel inte kommer att gälla, har anfört att om

man vill införa en möjlighet för kommissionen att hålla offentliga förhör

bör detta anges i lagen. En bestämmelse om detta bör enligt JO kunna

utformas så att kommissionen ges en sådan möjlighet om det inte kan

antas att det vid förhöret kommer att förebringas uppgift för vilken det

hos kommissionen gäller sekretess som avses i sekretesslagen.

Regeringen finner för sin del att resonemanget om öppna respektive

stängda dörrar kanske inte är helt rättvisande avseende ett förfarande

inför en sådan förvaltningsmyndighet som kommissionen utgör. Som

framgått av promemorian råder, till skillnad mot vad som gäller vid en

domstol, ingen förhandlings- eller sammanträdesoffentlighet inför

kommissionen. Flera remissinstanser har också framhållit detta. Tvärtom

är huvudregeln att förhör och sammanträden inför kommissionen inte är

offentliga. Däremot har kommissionen, på samma sätt som andra

förvaltningsmyndigheter, en diskretionär rätt att bestämma att t.ex. ett

förhör inför kommissionen kan ske offentligt. En förutsättning härför är

dock att ett sådant förfarande är förenligt med sekretesslagens

bestämmelser.

Frågan är då om man bör införa speciella regler för förhör inför

kommissionen. Det kan på goda grunder antas att sådana förhör kommer

att tilldra sig ett stort intresse från allmänheten. Samtidigt måste dock

beaktas att kommissionens verksamhet kommer att avse frågor som även

fortsättningsvis måste omges med sekretess. Frånsett att behovet av

sekretesskydd är särskilt starkt bl.a. när det gäller skydd för källor och

när det är fråga om att garantera uppgiftlämnares anonymitet kommer det

även i de flesta andra fall att vara omöjligt att hålla offentliga förhör. Så

till exempel måste hänsyn tas till undersökningens effektivitet och till de

enskilda personer som kan förekomma i undersökningen eller som varit

inblandade i den verksamhet som kommissionen skall undersöka. Vidare

måste beaktas att den som skall höras av kommissionen inte skall ha

möjlighet att anpassa sin utsaga till vad andra redan har sagt (jfr 36 kap.

9 § rättegångsbalken). Hänsyn måste naturligtvis även tas till försvars-

och utrikessekretessen.

Mot bakgrund av det nu anförda anser regeringen att de regler som

gäller beträffande sammanträdes- och förhandlingsoffentlighet vid en

förvaltningsmyndighet även bör gälla för förhör inför kommissionen.

Offentliga förhör blir således ett undantag om vilket kommissionen har

en diskretionär beslutanderätt. För detta behövs inga regler i den nu

aktuella lagen. Vad som då skulle kunna övervägas är en bestämmelse i

enlighet med den som JO föreslagit, även om en sådan regel alltså strängt

taget inte har någon självständig betydelse. För en bestämmelse av

angivet slag talar att lagtexten blir mer informativ. Regeringen vill heller

inte bestrida att en sådan bestämmelse skulle kunna skapa en viss stadga i

lagen, som ju är en förfarandelag. Regeringen är emellertid tveksam om

fördelarna överväger nackdelarna i detta fall. Enligt regeringens mening

skulle nämligen den föreslagna regeln riskera att bli missvisande och

skapa ett felaktigt intryck av att offentliga förhör skulle kunna

förekomma i inte alltför ringa utsträckning. Som framgått av det ovan

anförda är regeringen av den uppfattningen att utrymmet för offentliga

förhör torde bli synnerligen begränsat, även om det naturligtvis är svårt

att på förhand uttala sig alldeles säkert om detta. Mot bakgrund härav

anser regeringen att övervägande skäl talar för att någon regel om

offentliga förhör inte bör införas i lagen.

9 Skyldighet för enskilda att visa upp en

skriftlig handling eller ett föremål

Regeringens förslag: Kommissionen skall kunna förelägga en enskild

som innehar en skriftlig handling som kan antas ha betydelse för

kommissionens arbete att vid vite visa upp denna handling. Den före-

lagde skall dock inte behöva visa upp en sådan handling som han eller

hon inte skulle ha behövt visa upp i en rättegång. Motsvarande

bestämmelser skall gälla beträffande uppvisande av föremål.

En myndighet i vars verksamhet det har inhämtats en uppgift som

avses i 2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) eller någon bestäm-

melse till vilken det hänvisas i dessa paragrafer skall anses ha lämnat sitt

tillstånd till att handlingen eller föremålet visas upp.

Den som efter föreläggande har visat upp en skriftlig handling eller ett

föremål skall ha rätt till ersättning av allmänna medel för kostnader och

besvär. Kommissionen skall även kunna besluta om ersättning i andra

fall.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Promemorian innehåller dock inget förslag om uppvisande av föremål.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Säkerhetspolisen anser att bestämmelsen även

bör omfatta en skyldighet att visa upp föremål. Svea hovrätt har framfört

samma synpunkter beträffande preskriberade brottsliga gärningar som

redovisats under avsnitt 8. Länsrätten i Stockholms län har framfört

motsvarande synpunkter om rätt till ersättning som vid förhör.

Skälen för regeringens förslag: De handlingar hos myndigheter som

kommissionen behöver ha tillgång till i sitt arbete kommer med all

säkerhet att i de allra flesta fall vara allmänna (jfr avsnitt 11 om

uppgiftsskyldighet). Man synes emellertid inte kunna utesluta att det

under en utredning framkommer ett behov för kommissionen att få

tillgång även till skriftliga handlingar som innehas av enskilda, dvs.

fysiska eller juridiska personer. I den mån detta behöver ske med tvång

erbjuder sig främst två möjligheter. Den ena är att kommissionen ges

möjlighet att vända sig till en domstol med en begäran om

editionsföreläggande. Den andra är att kommissionen ges möjlighet att på

egen hand förelägga en enskild att lägga fram handlingarna. För det

senare alternativet talar samma skäl som angetts för att kommissionen på

egen hand skall kunna hålla förhör under straffansvar med enskilda.

Dessutom är det vid editionsplikt särskilt viktigt att det beslutande

organet i förväg kan bedöma handlingens eventuella värde för det som

skall utredas och det är en bedömning som inte bör läggas på en domstol.

Kommissionen bör alltså enligt regeringens mening på egen hand kunna

ge ett editionsföreläggande beträffande skriftliga handlingar och ett

sådant bör kunna förenas med vite. Begreppet skriftlig handling bör

tolkas på samma sätt som enligt rättegångsbalken.

Säkerhetspolisen har anfört att kommissionen även bör kunna

förelägga en enskild att visa upp ett föremål. Regeringen instämmer i

detta. Det kan t.ex. röra sig om ljudband eller inspelade filmer. Sådana

föremål bör kommissionen kunna kräva in.

Regeringen anser att undantagen från editionsplikten och skyldigheten

att visa upp föremål bör vara desamma som i en rättegång. De

bestämmelser som därmed kan bli aktuella att tillämpa finns i 38 kap. 2 §

och 39 kap. 5 § rättegångsbalken. De innebär t.ex att det inte kan

meddelas något editionsföreläggande i fråga om en handling vars

innehåll är sådant att enligt 36 kap. 5 § rättegångsbalken den som innehar

handlingen inte skulle ha kunnat höras som vittne om innehållet. På

motsvarande sätt som föreslagits gälla vid förhör med avseende på

uppgifter som avses i 2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) eller i

någon bestämmelse till vilken det hänvisas i dessa paragrafer bör dock

ifrågavarande myndighet anses ha lämnat sitt tillstånd även till att

handlingen visas upp. Om handlingen i stället innehas av den till vars

förmån tystnadsplikten gäller är det han eller hon som kan vara skyddad

mot editionsplikt. Bestämmelserna i 36 kap. 6 § rättegångsbalken om rätt

för vittne att vägra yttra sig om omständighet vars avslöjande skulle röja

att han eller hon begått ett brott eller en vanärande handling eller vars

avslöjande skulle uppenbara en yrkeshemlighet skall enligt 38 kap. 2 §

och 39 kap. 5 § rättegångsbalken ha motsvarande tillämpning i fråga om

den som innehar en skriftlig handling med ett innehåll som avses i

paragrafen eller ett sådant föremål. Från editionsplikten görs i 38 kap. 2 §

undantag även för vissa meddelanden mellan närstående. Vidare görs

undantag för minnesanteckning eller annan sådan uppteckning som är

avsedd uteslutande för personligt bruk, om det inte förekommer

synnerlig anledning att handlingen visas upp.

Regeringen föreslår att det i lagen tas in regler i enlighet med det nu

anförda. Beträffande skyldigheten att visa upp en handling eller ett

föremål som avslöjar ett preskriberat brott har regeringen motsvarande

uppfattning som redovisats i avsnitt 8.

Lagrådet har föreslagit att orden visa upp i lagtexten byts ut mot

något som bättre uttrycker vad som åsyftas med bestämmelsen. Enligt

Lagrådet inryms i uttrycket visa upp inte momentet att en handling

eller ett föremål också skall lämnas fram för granskning. Lagrådet har

härvid föreslagit att t.ex. ordet förete används i stället. Regeringen har

dock svårt att se att uttrycket visa upp , vilket förekommer flitigt i olika

författningar, i den nu föreslagna lagen kan missförstås på något sätt.

Regeringen anser därför att någon justering av lagtexten på denna punkt

inte behöver göras.

Frågan om en myndighets uppgiftslämnande och utlämnande av

uppgifter ur enskilda arkiv behandlas i avsnitt 11.

Ett editionsföreläggande torde i flertalet fall inte kunna ges förrän efter

det att förhör hållits med den som har editionsplikten. Utan ett förhör vet

man ju sällan om någon faktiskt innehar en handling av betydelse. Vid ett

förhör bör kunna fastställas vilka handlingar föreläggandet skall avse.

När det gäller den närmare identifieringen av vilka handlingar det gäller

bör de enligt rättegångsbalken tillämpade principerna vara vägledande.

Ett editionsföreläggande bör givetvis inte innehålla sekretessbelagd

information. Hur editionsplikten skall fullgöras bör kunna bestämmas av

kommissionen. Det nu sagda bör även gälla ett föreläggande att visa upp

ett föremål.

Den som efter föreläggande har visat upp en skriftlig handling eller ett

föremål bör ha rätt till skälig ersättning av allmänna medel för kostnader

och besvär. På motsvarande sätt som vid inhämtande av muntliga

uppgifter bör kommissionen kunna besluta om ersättning också då något

föreläggande inte har utfärdats.

Kommissionen bör inte ges någon möjlighet att förelägga en enskild

att åstadkomma ett skriftligt yttrande. Däremot bör kommissionen kunna

begära att myndighet upprättar ett sådant yttrande, t.ex. i form av en

förteckning över tillgängliga uppgifter (jfr avsnitt 11).

10 Rätt till juridiskt biträde och tystnadsplikt

Regeringens förslag: Den som av kommissionen förelagts att inställa sig

till ett förhör eller att visa upp en skriftlig handling eller ett föremål,

skall

ha rätt att få ett lämpligt juridiskt biträde förordnat för sig av

kommissionen. Kommissionen skall upplysa den kallade eller förelagde

om detta. Ett beslut om förordnande av ett visst biträde skall kunna

återkallas, om den förordnade visar sig vara olämplig för uppdraget.

Kommissionen skall kunna besluta om tystnadsplikt beträffande upp-

gift som kommer fram vid ett förhör och för vilken gäller sekretess enligt

sekretesslagen.

Sekretess hindrar inte att den kallade eller förelagde lämnar uppgifter

till biträdet, om det behövs för att han eller hon skall kunna ta till vara sin

rätt. Biträdet får inte obehörigen röja en sådan uppgift. Om den kallade

eller förelagde hörs av kommissionen, skall biträdet ha rätt att ställa

frågor till honom eller henne.

Ersättning till biträdet skall betalas av allmänna medel.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Svea hovrätt ifrågasätter om det

inte är tillräckligt med en diskretionär rätt för kommissionen att besluta

om biträde. Försvarets underrättelsenämnd (FUN), som ifrågasätter om

det finns behov av biträde inför kommissionen, anser att en bestämmelse

om rätt att till ett biträde lämna uppgift för vilken gäller sekretess måste

förankras i sekretesslagen. FUN har även anfört att bestämmelsen om

biträdets tystnadsplikt är oklar. Justitiekanslern och Länsrätten i

Stockholm har framfört lagtekniska synpunkter. Tidningsutgivarna

avstyrker inskränkningar i meddelarfriheten. Säkerhetspolisen och

Försvarsmakten anser att säkerhetsskyddslagen (1996:627) är tillämplig

och att den som skall förordnas till biträde skall säkerhetsprövas och

registerkontrolleras enligt bestämmelserna i den lagen. Försvarsmakten

anser att biträdet skall vara svensk medborgare.

Skälen för regeringens förslag: Den som kallas till ett förhör kan

ställas inför många svåra juridiska frågor av ett slag som mindre ofta

uppkommer vid ett vittnesförhör i allmän domstol. Det beror bl.a. på att

de uppgifter som den hörde skall lämna i allmänhet kommer att avse en

verksamhet av känslig art i vilken frågor om sekretess och tystnadsplikt

spelar en framträdande roll. Detta kommer visserligen generellt sett

knappast att medföra några större problem för den som är eller har varit

statligt anställd, eftersom han eller hon vid sitt förhör i betydande

utsträckning kommer att vara befriad från tystnadsplikt när det gäller de

förhållanden som kommissionen har att utreda. I en del fall kommer det

emellertid för den hörde att vara svårt att dra gränser mellan vad han eller

hon kan och skall yttra sig om och vad som inte kan eller bör yppas. I

sådana fall är den som skall höras betjänt av att ha tillgång till juridisk

hjälp. Detta gäller särskilt om han eller hon skulle ha gjort sig skyldig till

något som kan vara ansvarsgrundande. Utan särskilda bestämmelser är

dock den som skall höras inte berättigad att meddela sig med en jurist

rörande sekretessbelagda ting, eftersom det inför kommissionen inte rör

sig om en rättegång eller annat jämförbart rättsligt förfarande (jfr 14 kap.

6 § sekretesslagen). Problem av delvis samma slag kan tänkas uppstå för

den som ställs inför att behöva visa upp en viss enskild handling eller ett

föremål för kommissionen. De svårigheter av juridisk natur vilka kan

komma att möta den som kallats till ett förhör eller förelagts att visa upp

en handling eller ett föremål medför enligt regeringens mening att han

eller hon, när medverkan sker under utnyttjande av statens maktmedel,

bör ha en rätt att biträdas av någon som är jurist och till vilken han eller

hon tillåts överföra även sekretessbelagd information. Regeringen anser

inte att denna rättighet som sådan bör bli föremål för kommissionens

prövning.

Som ovan redovisats har FUN under remissbehandlingen anfört att en

bestämmelse om rätt att till ett biträde lämna uppgift för vilken gäller

sekretess måste förankras i sekretesslagen. Regeringen delar den

bedömningen och föreslår att en hänvisning i detta avseende tas in i

14 kap. 6 § sekretesslagen.

Med hänsyn till att kommissionens arbete betingas endast av hänsynen

till det allmänna intresset av att få klarlagt vad som har hänt inom den

verksamhet som kommissionen har att undersöka bör biträdeskostnaden

ersättas av staten utan någon återbetalningsskyldighet för enskild person.

Redan av det skälet är det klart att biträdet måste förordnas av

kommissionen.

För att trygga det starka förtroendeförhållande som måste råda mellan

biträdet och den för vilken biträdet förordnas måste valet av biträde

träffas under största möjliga hänsynstagande till de önskemål som den

kallade eller förelagde har. Den som förordnas måste dock givetvis vara

lämplig för uppdraget. När det gäller frågan om vem som skall kunna

anlitas har man att beakta den särskilda sekretesshänsyn som gör sig

gällande i kommissionens arbete. Advokater har tystnadsplikt enligt

8 kap. 4 § rättegångsbalken. Den tystnadsplikten har emellertid sin grund

främst i förtroendeförhållandet mellan advokat och klient och utgör inget

bärande skäl att kräva att biträdet nödvändigtvis skall vara advokat.

Så som Säkerhetspolisen och Försvarsmakten har framfört kommer

säkerhetsskyddslagen (1996:627) att gälla i den verksamhet som

kommissionen skall bedriva. I 11 § säkerhetsskyddslagen sägs bl.a. att

säkerhetsprövning skall göras innan en person genom anställning eller på

något annat sätt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet.

Prövningen skall klarlägga om personen kan antas vara pålitlig från

säkerhetssynpunkt. En person som skall anlitas som juridiskt biträde

inför kommissionen måste därför bli föremål för en sådan prövning. I

särskilt säkerhetskänsliga fall, dvs. där deltagandet har placerats i

säkerhetsklass, skall säkerhetsprövningen innefatta registerkontroll. Detta

innebär att uppgifter om det tilltänkta biträdet inhämtas från olika

polisregister (11 och 13 §§). Enligt säkerhetsskyddslagen skall

registerkontroll inte göras när det gäller uppdrag som offentlig

försvarare, ombud inför domstol, ledamot i riksdagen eller i fullmäktige

eller "liknande uppdrag". Vad som avses med liknande uppdrag framgår

inte närmare av förarbetena till lagen. Däremot anges att uppdrag som

enligt fast praxis är undantagna från reglerna om personalkontroll i

personalkontrollkungörelsen inte skall kunna föranleda registerkontroll

(prop. 1995/96:129 s.79).

Enligt regeringens mening kan ett uppdrag som juridiskt biträde inför

kommissionen knappast anses som ett sådant liknande uppdrag som

avses i säkerhetsskyddslagen. Redan den omständigheten att kom-

missionen kommer att utgöra en myndighet av extraordinärt slag utan

motsvarighet i den svenska rättsordningen talar för detta. Om ett visst

uppdrag som biträde enligt säkerhetsskyddslagen skall placeras i

säkerhetsklass, skall därför den som är tänkt för uppdraget register-

kontrolleras innan uppdraget får påbörjas. Regeringen avser att besluta

om de ändringar i säkerhetsskyddsförordningen (1996:633) som

föranleds av det nu sagda.

Vad avser det av Försvarsmakten framförda kravet på att ett biträde

skall vara svensk medborgare anser regeringen att frågan om

medborgarskap bör utgöra en omständighet som kommissionen har att

beakta i sin lämplighetsprövning av biträdet. Någon särskild regel härom

föreslås därför inte.

Skulle den som har rätt till biträdeshjälp föreslå någon som inte kan

godkännas av kommissionen, måste kommissionen givetvis ge honom

eller henne möjlighet att välja någon annan som biträde. Först om det

framstår som praktiskt omöjligt att från den som har rätt till biträde få ett

förslag på en person som kan godtas bör han eller hon anses ha avstått

från sin rätt till biträde. Det finns ingen anledning att föreskriva att någon

skall ha skyldighet att anlita ett biträde och kommissionen bör därför inte

självmant kunna förordna något biträde för den enskilde.

Upplysningar om rätten att få ett biträde förordnat bör i förekommande

fall tas in i kallelser till förhör och i förelägganden att visa upp skriftliga

handlingar eller ett föremål.

Vid ett förhör som hålls med den för vilken ett biträde har förordnats

måste biträdet ha rätt att vara närvarande och att ställa kompletterande

frågor till den hörde. Biträdet bör dock inte i kommissionens ställe

genom frågor försöka utreda olika händelseförlopp. Däremot kan det

finnas anledning för biträdet att ställa frågor till sin huvudman i syfte att

tillvarata dennes intressen.

Kommissionen bör ha möjlighet att förordna om tystnadsplikt i de fall

sekretesslagens bestämmelser inte är tillämpliga och det under förhöret

har kommit fram uppgift för vilken gäller sekretess hos kommissionen.

Brott mot tystnadsplikt sanktioneras genom straffbestämmelsen i 20 kap.

3 § brottsbalken.

Den grundlagsstadgade rätten att fritt meddela uppgifter och under-

rättelser för publicering (meddelarfriheten) begränsas avseende uppgifter

för vilka gäller tystnadsplikt enligt förordnande av domstol enligt 5 kap.

4 § rättegångsbalken. På motsvarande sätt finns det enligt regeringens

mening inte heller skäl att tillåta meddelarfrihet såvitt gäller uppgifter

som omfattas av kommissionens förordnande om tystnadsplikt.

I promemorian föreslås en bestämmelse av innebörd att biträdet skall

ha samma tystnadsplikt som sin huvudman. Regeringen instämmer i vad

som framförts under remissbehandlingen om att innebörden härav är

oklar och föreslår att tystnadsplikten för biträdet i denna del regleras

särskilt. För ett biträde som är advokat gäller även vad som följer av god

advokatsed (jfr 8 kap. 4 § rättegångsbalken).

Skulle biträdet av en eller annan anledning visa sig inte vara lämplig

för uppdraget bör han eller hon kunna entledigas av kommissionen och

ett nytt biträde förordnas. Det bör t.ex. kunna ske om biträdet inte iakttar

en tystnadsplikt.

11 Uppgiftsskyldighet för myndighet

Regeringens förslag: En myndighet skall på begäran lämna uppgift som

kan antas ha betydelse för kommissionens arbete. En myndighet behöver

dock inte lämna en sådan uppgift som en enskild inte skulle ha behövt

lämna.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Promemorians förslag innehåller dock inget uttryckligt undantag från

uppgiftsskyldigheten.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att

motsvarande inskränkning i enskilds skyldighet att lämna uppgift till

kommissionen bör gälla för myndigheters uppgiftsskyldighet. Riksarkivet

anför att kommissionen inte kan förelägga en arkivinstitution att lämna ut

en handling ur ett enskilt arkiv i strid med förbehåll som ställts upp vid

överlämnandet av arkivet. Stockholms tingsrätt har anfört synpunkter på

bestämmelsens lagtekniska utformning. Datainspektionen påpekar att

personuppgiftslagen (1998:204) kan bli tillämplig i kommissionens

verksamhet.

Skälen för regeringens förslag: Kommissionen bör ha möjlighet att

inhämta uppgifter från andra myndigheter i den utsträckning som

kommissionen bedömer att detta behövs för utredningsuppdraget.

Myndigheter bör kunna lämna uppgifter oberoende av sekretess och

åliggandet att lämna uppgift skall omfatta alla myndigheter som kan vara

av intresse för kommissionen. Så länge kommissionen bedömer att de

begärda uppgifterna har betydelse för utredningsuppdraget bör det inte

heller föreligga någon begränsning i tillgången till uppgifter hos andra

myndigheter beroende på uppgifternas art.

Rikspolisstyrelsen bör t.ex. på begäran vara skyldig att lämna ut

uppgift från kriminalunderrättelseregister, SÄPO-registret och SÄPO:s

arkiv . Försvarsmakten bör på begäran vara skyldig att lämna ut uppgift

som förekommer i den militära underrättelse- och säkerhetstjänstens

arkiv. Eftersom uppgift bör kunna lämnas utan hinder av sekretess bör

det införas en bestämmelse som ålägger myndighet att lämna uppgift till

kommissionen (jfr 14 kap. 1 § andra meningen sekretesslagen

[1980:100]).

Omfattningen av en myndighets skyldighet att lämna uppgift bör, som

framgått av det ovan anförda, bestämmas av kommissionen själv. En

myndighet skall således lämna de uppgifter som kommissionen anser sig

ha behov av för sitt arbete (jfr JO 1996/97 s. 438). Något utrymme för en

myndighet att vägra lämna uppgifter till kommissionen bör alltså enligt

regeringens mening inte finnas. Kommissionen måste i sitt arbete

givetvis beakta att personuppgiftslagens regler efterföljs.

En myndighet kan lämna uppgift till kommissionen på olika sätt.

Uppgift kan lämnas muntligen vid förhör, i skrift eller bild eller på annat

sätt, t.ex. genom upptagning eller uppvisande av hemligt föremål.

Uppgiften i fråga behöver inte ingå i en allmän handling.

Riksarkivet anser att kommissionen inte kan förelägga en

arkivinstitution att lämna ut en handling ur ett enskilt arkiv i strid med

förbehåll som uppställts vid överlämnandet av arkivet. Det är dock

regeringens uppfattning att uppgifterna i ett enskilt arkiv som innehas av

en myndighet trots uppställda förbehåll på samma sätt som gäller för

uppgifter hos enskilda bör vara tillgängliga om de kan antas ha betydelse

för kommissionens arbete. Regeringen är dock medveten om den risk

som föreligger att med lag ingripa i överenskommelser mellan enskilda

och en arkivmyndighet. Det föreliggande granskningsuppdraget är dock

av sådan särpräglad art att det i detta fall kan anses föreligga starkare skäl

för insyn i enskilda arkiv än mot. Regeringen vill dock understryka att

infordrandet av uppgifter från enskilda arkiv hos myndigheter i strid med

förbehåll bör ske med varsamhet.

Gränsdragningsfrågor kan här uppkomma beroende på om arkivet har

överlämnats till arkivmyndigheten som gåva eller som deposition.

Utgångspunkten måste vara att om deponenten eller något rättssubjekt i

dennes ställe disponerar över arkivet, så skall en begäran göras enligt

reglerna om uppvisande av skriftlig handling och ställas till den fysiska

eller juridiska personen ifråga.

En begäran om att lämna uppgift bör kunna föregås av förhör med

företrädare för myndigheten. Vid detta förhör kan reglerna i 2 4 §§ i

lagen tillämpas (jfr avsnitt 9 om editionsplikt). Vid förhöret bör kunna

fastställas vilka uppgifter av intresse som myndigheten besitter samt

vilka uppgifter som behöver lämnas till kommissionen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anser det betänkligt, att uppgift

som den som hörs vid kommissionen har rätt att vägra yttra sig om, kan

tillställas kommissionen genom en myndighet. Regeringen instämmer i

detta och anser att uppgifter som åsyftas i 38 kap. 8 § andra stycket 2 och

3 rättegångsbalken bör undantas från uppgiftsskyldigheten. Det rör sig

t.ex. om uppgifter i advokats klientförhållande eller läkares patient-

kontakter samt uppgift om företagshemligheter.

Redan av 7 § andra stycket verksförordningen (1995:1322) får anses

följa att en myndighet på begäran skall tillhandagå kommissionen med

upprättandet av en förteckning över de uppgifter som innehas av

myndigheten. Det kan t.ex. gälla en förteckning över uppgifter i ett arkiv

eller över andra tillgängliga uppgifter som kan vara av intresse för den

verksamhet som bedrivs av kommissionen. Någon uttrycklig regel om

detta behövs därför inte i lagen.

12 Straff och vite

Regeringens förslag: Den som hörs och vid ett förhör lämnat en osann

uppgift eller förtigit sanningen skall kunna dömas till fängelse i högst två

år. Om brottet är ringa eller om gärningen begåtts av grov oaktsamhet,

skall den som hörts kunna dömas till böter eller fängelse i högst sex

månader. Undantag från reglerna om straffansvar skall gälla för det fall

att den hörde haft rätt att vägra yttra sig och omständigheterna innebär en

skälig ursäkt för honom eller henne. Undantag skall också gälla för

uppgifter utan betydelse för det som förhöret avser.

Behörigheten att döma ut ett av kommissionen förelagt vite skall ligga

på Länsrätten i Stockholms län.

Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser har dock lämnat

synpunkter av lagteknisk karaktär.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare angetts bör förhör inför

kommissionen ske under straffansvar. Straffskalan för det fallet att den

hörde uppsåtligen lämnat en osann uppgift eller förtigit sanningen bör

vara densamma som den vilken enligt 15 kap. 2 § brottsbalken gäller för

brottet osann partsutsaga, dvs. fängelse i högst två år eller, om brottet är

ringa, böter eller fängelse i högst sex månader. Den senare straffskalan

bör gälla även för det fallet att den hörde begått gärningen av grov

oaktsamhet (jfr 15 kap. 3 § brottsbalken). Närmare ledning om

bestämmelsens tillämpningsområde kan i relevanta delar sökas i vad som

gäller för ovan angivna brott i brottsbalken, liksom för menedsbrottet i

15 kap. 1 § brottsbalken. Den som skall höras inför kommissionen skall

dock inte avlägga ed. Omfattningen av sanningsplikten vid förhör inför

kommissionen överensstämmer med omfattningen av förhöret.

Avgränsningen av detta får bedömas med ledning av ett eventuellt

angivet förhörstema och andra anvisningar om förhörets innehåll och

syfte som lämnas i samband med förhöret.

När det gäller ansvar för mened, osann partsutsaga och ovarsam utsaga

görs i 15 kap. 4 § första stycket brottsbalken undantag för sådana fall i

vilka en utsaga var utan betydelse för saken. Enligt andra stycket samma

paragraf görs undantag för sådana fall då någon har lämnat en osann

uppgift eller förtigit sanningen angående sådant om vilket han eller hon

haft rätt att vägra yttra sig och omständigheterna innebär skälig ursäkt för

honom eller henne.

Även när det gäller straffansvaret för osanna uppgifter och förtiganden

inför kommissionen finns behov av undantag. Förutom sådana

osanningar och utelämnanden som är betydelselösa gäller detta framför

allt sådana fall i vilka den hörde genom osanningar eller förtiganden

försökt dölja att han eller hon gjort sig skyldig till något brottsligt.

Kommissionsarbetet är förvisso av största vikt och i princip bör den som

har begått något brottsligt vara skyldig att välja den utvägen att han eller

hon utnyttjar sin rätt att vägra yttra sig i stället för att lämna oriktiga

uppgifter. I det konkreta fallet kan det emellertid ofta tänkas vara så att

en vägran att lämna en uppgift medför att det blir uppenbart att den hörde

har begått en viss brottslig gärning. Med hänsyn till den allmänt

vedertagna principen att ingen som har begått ett brott skall vara tvungen

att vittna mot sig själv, bör det i sådant fall finnas utrymme för att göra

undantag från reglerna om straffansvar (jfr rättsfallet NJA 1972 s. 532

där omständigheterna ansågs innebära skälig ursäkt för den som lämnat

osanna uppgifter under ed). Det som har sagts nu gäller särskilt sådana

fall i vilka den hörde inte på ett onödigt aktivt sätt leder misstankar åt

annat håll utan endast mer eller mindre passivt förnekar något eller på

annat sätt döljer sanningen. Den hörde kan alltså inte straffritt tillåtas

kasta misstankar på en oskyldig och går han eller hon längre än vad som

behövs för att dölja den egna gärningen kan straffansvar komma i fråga.

En ordning av den nu angivna innebörden kan åstadkommas med

användning av i huvudsak samma uttryckssätt som de som förekommer i

15 kap. 4 § brottsbalken. Det nu sagda innebär inte att någon skulle

kunna undgå ansvar för osanna uppgifter eller förtiganden rörande

sådana handlingar för vilka allt ansvar för honom eller henne har

preskriberats. Som framgått av redogörelsen i avsnitt 6 torde också

utrymmet för att undgå ansvar med hänvisning till att det rört sig om en

vanärande handling vara begränsat.

I fråga om de viten som föreläggs av kommissionen bör viteslagen

gälla. Den lagen ger inte något stöd för kommissionen att döma ut ett

försuttet vite. Frågor om utdömande av ett vite som förelagts av en

förvaltningsmyndighet sådan som kommissionen hanteras i stället enligt

6 § lagen (1985:206) om viten i första hand av länsrätt. Ansökan om

utdömande görs enligt viteslagen av den myndighet som förelagt vitet.

För att det skall vara tydligt vilken länsrätt som får ta upp ärendet till

prövning bör i lagen anges att Länsrätten i Stockholms län är behörig.

13 Sekretess hos kommissionen

13.1 Inledning

För att avgöra om det är nödvändigt att förstärka sekretesskyddet för

uppgifter hos kommissionen måste man först göra en bedömning av

vilken sekretess som kommer att gälla utan att nuvarande sekretessregler

ändras. Vid denna bedömning är en lämplig utgångspunkt att skilja på

regler som skall skydda det allmännas intressen och regler som skall

skydda enskildas intressen. Eftersom det inte är möjligt att i förväg

avgöra vilka uppgifter kommissionen kommer att inhämta och från vem,

kan även andra bestämmelser om sekretess än de som behandlas i det

följande bli tillämpliga hos kommissionen.

13.2 Sekretess till skydd för det allmänna

Sekretess gäller för vissa uppgifter oavsett vem som har lämnat upp-

gifterna och oavsett hos vilken myndighet uppgifterna förekommer, t.ex.

utrikes- och försvarssekretess (2 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen

[1980:100]). Således gäller sekretess för sådana uppgifter även hos

kommissionen. Dessa regler kan komma att tillämpas t.ex. på uppgifter

som lämnas till kommissionen från försvarsmakten.

Sekretess gäller för uppgift som förekommer i en polismyndighets

verksamhet för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, s.k.

förundersökningssekretess (5 kap. 1 § första stycket 4). Sekretessen

gäller även hos kommissionen om uppgiften lämnas dit. Sekretess enligt

denna bestämmelse har ansetts gälla även i vissa fall då uppgifterna inte

direkt härrör från en polismyndighet (jfr t.ex. RÅ 1989 not. 22).

Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till polisens underrättelse-

verksamhet eller till Säkerhetspolisens verksamhet för att förebygga eller

avslöja brott mot rikets säkerhet eller förebygga terrorism. Sekretess

gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med

beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verk-

samheten skadas. Sekretessen gäller även hos kommissionen om upp-

giften lämnas dit (5 kap. 1 § andra stycket). Enligt denna regel skyddas

t.ex. uppgifter från SÄPO av sekretess hos kommissionen (såvitt avser

uppgifter i SÄPO-registret, se avsnitt 13.3).

13.3 Sekretess till skydd för enskilda

Enligt sekretesslagen gäller absolut sekretess för uppgift i register som

förs med stöd av lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister och lagen

(1965:94) om polisregister m.m. (7 kap. 17 § sekretesslagen [1980:100].

Uppgift i ett sådant register kan endast lämnas ut om det är särskilt

föreskrivet i lag om register som nu nämnts, i säkerhetsskyddslagen

(1996:627) och i förordningar som har stöd i dessa lagar. Motsvarande

sekretess kommer att gälla för uppgift i belastningsregistret (SFS

1998:620). Sekretessen gäller även hos kommissionen om uppgiften

lämnas dit.

Sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska

förhållanden i bl.a. kriminalunderrättelseregister och SÄPO-registret

(9 kap. 17 § 6). Sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan

röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller

men. Sekretessen gäller inte hos kommissionen om uppgiften lämnas dit.

Sekretess gäller för uppgift som rör utlänning, om det kan antas att

röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för

övergrepp eller annat allvarligt men som föranleds av förhållandet mellan

utlänningen och utländsk stat eller myndighet eller organisation av

utlänningar. Sekretessen gäller oavsett i vilket sammanhang uppgifterna

förekommer, således även om uppgifterna förekommer hos kommis-

sionen (7 kap. 14 § första stycket).

13.4 Kommissionens rapport

Någon rapport liknande den som kommissionen kommer att redovisa har

inte tidigare utarbetats i Sverige. Närmast kommer förmodligen rapporter

som t.ex. Neutralitetpolitikkommissionens betänkande Om kriget kommit

(SOU 1994:11). I det betänkandet publicerades naturligt nog endast

uppgifter för vilka inte gällde sekretess. I stället användes metoden med

utförliga nothänvisningar till det insamlade materialet.

Det kommer att råda sekretess för åtskilligt material hos kom-

missionen. Detta innebär att kommissionen, mot bakgrund av sitt

uppdrag, självständigt och efter sekretessprövning måste avgöra vilka

uppgifter som är hemliga och vilka som inte är det. De hemliga

uppgifterna kan kommissionen inte redovisa på annat sätt än genom

omskrivningar, slutsatser eller nothänvisningar på sådant sätt att

sekretessen inte bryts.

Avseende uppgift för vilken gäller sekretess men som kommissionen

ändå anser bör offentliggöras i rapporten har kommissionen möjlighet

att, främst enligt 14 kap. 8 § sekretesslagen (1980:100), hos regeringen

begära undantag från sekretessen. En annan sak är att frågan om

utlämnande från kommissionen till enskild av allmän handling som är av

synnerlig betydelse för rikets säkerhet endast kan prövas av vissa statsråd

(jfr 2 kap. 3 § sekretesslagen och 7 § sekretessförordningen).

13.5 Överväganden

Regeringens förslag: I sekretesslagen (1980:100) tas in en bestämmelse

till skydd för uppgift hos kommissionen om enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden. Sekretess för sådan uppgift skall gälla om det

inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon

honom närstående lider skada eller men. Meddelarfriheten skall inte gälla

för uppgift om enskilds personliga förhållanden.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Tidningsutgivarna anser att det med hänsyn

till offentlighetsintresset kan ifrågasättas om inte kommissionen

genomgående bör arbeta under en sekretessreglering med raka skade-

rekvisit. Försvarets underrättelsenämnd (FUN) anser att bestämmelsen

borde utformas annorlunda eftersom det inte torde bli aktuellt att

sekretessbelägga uppgifter avseende juridiska personer. Länsrätten i

Stockholms län anför resonemangsvis att en lucka i sekretesskyddet kan

åtgärdas genom att den sekretess som gäller för uppgift som lämnas till

kommissionen överförs till kommissionen. Vidare avstyrker Tidnings-

utgivarna att det görs inskränkningar i meddelarfriheten.

Skälen för regeringens förslag: Den sekretess som gäller till skydd

för det allmännas intresse torde vara tillräcklig. Någon ytterligare

föreskrift till skydd för detta intresse föreslås därför inte.

Avseende enskilds intresse kan det dock inte uteslutas att det i

kommissionens granskningsverksamhet kommer fram uppgifter som kan

vara integritetskänsliga och som inte skyddas av gällande sekretessregler.

Det kan t.ex. röra sig om uppgift om politisk hemvist eller samröre med

vissa politiska grupper och som inte skyddas av sekretess enligt 5 kap.

1 § sekretesslagen (1980:100). Vidare kan det tänkas förekomma uppgift

om enskilds fysiska eller psykiska hälsa liksom om enskilds familje-

förhållanden. Det kan heller inte uteslutas att uppgifter om enskilds

ekonomiska förhållanden lämnas till kommissionen. Ett utlämnande av

uppgifterna skulle dessutom kunna vara till men för närstående till den

uppgifterna rör. Mot denna bakgrund kan det finnas skäl att förstärka

sekretesskyddet för uppgift hos kommissionen om enskilds personliga

eller ekonomiska förhållanden.

FUN har anfört att bestämmelsen bör utformas annorlunda eftersom

det inte torde bli aktuellt att sekretessbelägga uppgifter rörande juridiska

personer. Regeringens uppfattning är att det inte på förhand går att

avgöra vilka uppgifter som kan komma in till kommissionen. Det kan

inte uteslutas att uppgifter vars offentliggörande kan skada t.ex. ett

företag lämnas till kommissionen. Med hänsyn härtill anser regeringen

att bestämmelsen bör utformas så att den möjliggör sekretess även för

uppgift om enskilds ekonomiska förhållanden.

Tidningsutgivarna anser att kommissionen bör arbeta under en

sekretessreglering med ett rakt skaderekvisit, dvs. att offentlighet bör

vara huvudregel. Regeringen anser dock att sekretess bör vara

huvudregel eftersom uppgifterna ifråga med all sannolikhet kommer att

röra särskilt känsliga uppgifter för enskilda och deras anhöriga. Således

bör sekretess gälla om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan

skada eller men.

Uppfattningen att den sekretess som gäller för uppgift som lämnas till

kommissionen bör följa med till kommissionen, dvs. s.k. sekundär

sekretess, har framförts av Länsrätten i Stockholms län. Regeringen anser

att den befintliga sekretessregleringen tillsammans med en regel till

skydd för enskilds personliga och ekonomiska förhållanden är tillräcklig

för att tillvarata de sekretessintressen som kan förutses bli aktuella vid

kommissionen. Såvitt får förstås skulle en regel om sekundär sekretess i

praktiken inte innebära någon ökad sekretess hos kommissionen.

Inskränkningar i meddelarfriheten avstyrks av Tidningsutgivarna.

Regeringen anser emellertid, med hänsyn till att de uppgifter som bör ges

sekretesskydd hos kommissionen och som rör enskilds personliga

förhållanden kan vara av mycket integritetskänslig natur, att den

grundlagsstadgade rätten att fritt meddela uppgifter och underrättelser för

publicering (meddelarfriheten) avseende dessa uppgifter bör begränsas.

14 Överklagande

Regeringens förslag: Ett beslut i fråga om förordnande eller

entledigande av ett biträde skall kunna överklagas till Länsrätten i

Stockholms län. Detsamma skall gälla beslut om ersättning till den som

har hörts eller visat upp en skriftlig handling eller ett föremål eller som

har varit biträde. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till

kammarrätten. I övrigt skall ett beslut av kommissionen enligt denna lag

inte kunna överklagas.

Promemorians förslag innehåller inte någon rätt att överklaga beslut

om förordnande eller entledigande av biträde eller något krav på

prövningstillstånd men överensstämmer i övrigt med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen

eller lämnar dem utan erinran. Flera remissinstanser, däribland Svea

hovrätt och Hovrätten över Skåne och Blekinge, anser dock att det bör

finnas en möjlighet att överklaga kommissionens beslut om förordnande

eller entledigande av biträde. Riksdagens ombudsmän och Länsrätten i

Stockholms län anser att det bör krävas prövningstillstånd vid

överklagande till kammarrätten.

Skälen för regeringens förslag: Med hänsyn till naturen hos de frågor

som kommissionen skall ha att behandla och till kommissionens status

bör grundprincipen vara att det inte skall finnas någon mer omfattande

rätt att överklaga kommissionens beslut. Vissa undantag bör dock enligt

regeringens mening gälla för ersättningsfrågor, vilka kan behandlas

fristående från övriga frågor som kommissionen har att ta ställning till.

Ett beslut om ersättning till någon som har hörts eller som förelagts att

visa upp en skriftlig handling eller ett föremål eller som varit biträde bör

således kunna överklagas. Regeringen delar den bedömning som

framförts av några remissinstanser att även frågor om förordnande eller

entledigande av biträde bör kunna bli föremål för överklagande. I dessa

fall bör det enligt regeringens mening vara den förelagda och alltså inte

biträdet som skall ha rätt att överklaga kommissionens beslut. Eftersom

kommissionen är en förvaltningsmyndighet bör ett överklagande ges in

till Länsrätten i Stockholms län. Prövningstillstånd bör krävas vid

överklagande till kammarrätten.

Kommissionens verksamhet kommer i de delar som inte omfattas av

den nu föreslagna lagen att regleras av allmänna regler för en förvalt-

ningsmyndighet. Således blir förvaltningslagens (1986:223) bestäm-

melser tillämpliga på kommissionens arbete i övrigt. Det innebär t.ex. att

talan mot ett beslut om avslag på en begäran från en enskild att få ta del

av allmän handling får föras enligt reglerna i 2 kap. tryckfrihets-

förordningen och 15 kap. sekretesslagen.

15 Ekonomiska konsekvenser

I promemorian föreslås att ett biträde som förordnats av kommissionen

skall ha rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan

och utlägg. Även den som har hörts av kommissionen föreslås ha rätt till

viss ersättning. Detsamma gäller den som förelagts att visa upp en

skriftlig handling eller ett föremål. Kommissionen skall även kunna

besluta om ersättning i andra fall, t.ex. till enskilda som medverkat i

uppgiftslämnandet till kommissionen under frivilliga former. All

ersättning skall utgå av allmänna medel. Det låter sig knappast göras att

uppskatta vilka kostnader staten kommer att få vidkännas till följd av

detta. Det kan nämligen inte förutses hur många personer som kommer

att höras inför kommissionen i en eller annan form och hur många av

dem som väljer att begära att ett juridiskt biträde skall förordnas för dem.

Inte heller går det att förutse i vilken utsträckning kommissionen

kommer att meddela t.ex. editionsföreläggande. Det torde dock inte röra

sig om större kostnader än att de ryms inom ramen för berörda anslag

avseende utgiftsområde 4.

16 Författningskommentar

16.1 Förslaget till lag om förhör m.m. hos kommissionen

för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet

1 §

Lagen gäller vissa frågor om förfarandet vid kommissionen, främst

sådana som har med förhör, editionsförelägganden och förelägganden att

visa upp föremål att göra. Lagen innehåller även straffbestämmelser.

Lagen är tillämplig i kommissionens arbete, så som dess uppdrag har

utformats i direktiven den 25 mars 1999 (dir. 1999:26). Som framgår av

avsnitt 4 avses med författningsskyddande verksamhet säkerhets-

tjänsternas arbete med att kartlägga sådana svenska politiska ytter-

lighetsorganisationer och grupperingar som bedömts utgöra ett hot mot

rikets säkerhet. Däremot avses inte den underrättelseverksamhet som

endast rör förhållanden utomlands.

Eftersom kommissionen utgör en förvaltningsmyndighet finns all-

männa bestämmelser om förfarandet hos myndigheten bl.a. i förvalt-

ningslagen (1986:23).

2 §

Genom paragrafen ges kommissionen rätt att hålla sådana förhör som har

behandlats i avsnitt 6. Gränserna för vad ett förhör kan avse dras genom

att förhöret sker i kommissionens verksamhet i syfte att granska den

inhemska säkerhetspolitiska underrättelseverksamheten.

Rätten att hålla förhör har inte uttryckts som en skyldighet för den

enskilde att låta sig höras. Lagens konstruktion överensstämmer på denna

punkt med vad som gäller för vittnesplikten i en rättegång.

3 §

Paragrafen innehåller regler om kallelse till ett förhör (se avsnitt 7). Att

den som kallats har rätt att få ett juridiskt biträde förordnat för sig

framgår av 6 §. När det gäller bestämmelsen om att en person som kallats

kan föreläggas att uppliva sina kunskaper om det som förhöret gäller

skall sägas att ersättning enligt 9 § kan ges för tidsspillan och för

eventuella resekostnader som föranletts av de förelagda åtgärderna. En

yttre gräns dras av att åtgärderna skall kunna utföras utan avsevärd

olägenhet för den kallade.

4 §

I paragrafen regleras frågor om sådana förhör som hålls enligt 2 §.

Frågorna har behandlats i avsnitt 8.

De tre första styckena reglerar i första hand den hördes skyldighet att

yttra sig och rätt att vägra svara på frågor. Bestämmelserna i första

stycket första och andra meningarna syftar främst på 36 kap. 5 och 6 §§

rättegångsbalken. Tredje meningen har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag (se nedan).

Av andra stycket framgår att ett förhör får avse uppgifter som omfattas

av försvars- eller utrikessekretess. Till skillnad från vad som gäller vid

ett vittnesförhör i domstol enligt 36 kap. 5 § första stycket rättegångs-

balken behövs enligt andra meningen inte något tillstånd från den

myndighet i vars verksamhet uppgiften har inhämtats. Kommissionen har

här sålunda givits större befogenheter än en domstol.

Skyldigheten att medverka sanktioneras genom att kommissionen

enligt tredje stycket kan ge vitesförelägganden. Ett sådant kan inte

överklagas (se 12 § andra stycket). För att ett vite skall kunna dömas ut

krävs dock att kommissionen vänder sig till domstol (se 12 § tredje

stycket).

Under inga omständigheter kan den som kallats till förhör underlåta att

inställa sig till förhöret med hänvisning till att han eller hon inte skulle

vara skyldig att svara på frågor.

Det ges inga bestämmelser i lagen om hur ett förhör skall gå till (se

avsnitt 8). Före förhöret skall kommissionen erinra om vad förhöret avser

och upplysa om sanningsplikten och om att förhöret sker under

straffansvar. Kommissionen skall, om det finns skäl till det, även upplysa

om rätten att vägra yttra sig (jfr 36 kap. 14 § rättegångsbalken). Att ett

biträde har rätt att ställa frågor framgår av 6 § tredje stycket. Frågor som

genom sitt innehåll, sin form eller sättet för deras framställande inbjuder

till ett visst svar är givetvis i allmänhet olämpliga. Frågor som uppenbart

inte hör till saken eller som är förvirrande eller på annat sätt otillbörliga

får givetvis inte förekomma.

Med stöd av fjärde stycket kan den hörde efter förhöret hos

kommissionen begära att få ta del av en uppteckning eller upptagning av

förhöret. Av samma stycke framgår att ett förhör alltid skall

dokumenteras.

Den hörde kan enligt 9 § få ersättning för resa, uppehälle och

tidsspillan.

5 §

Enligt paragrafens första stycke kan en enskild person föreläggas vid vite

att visa upp en handling eller ett föremål som han eller hon innehar och

som kan antas ha betydelse för kommissionens arbete (se avsnitt 9). Den

förelagde har rätt att få ett juridisk biträde (se 6 §). Ersättning för

kostnader och besvär för den förelagde får ges enligt 9 §. Ett

föreläggande kan inte överklagas (se 12 § andra stycket). För att ett vite

skall kunna dömas ut krävs dock att kommissionen vänder sig till

domstol (se 12 § tredje stycket). Oftast torde ett vitesföreläggande

förutsätta att det har hållits ett förhör under straffansvar enligt 2 § med

den som antas inneha handlingen eller föremålet.

I första stycket andra meningen görs vissa undantag från

editionsplikten och skyldigheten att visa upp ett föremål. Bestämmelsen

motsvaras i denna del av 38 kap. 2 § och 39 kap. 5 § rättegångsbalken

Av andra stycket följer att kommissionen kan hålla förhör avseende

uppgifter som omfattas av försvars- eller utrikessekretess och att

kommissionen inte behöver något tillstånd för detta från den myndighet i

vars verksamhet uppgiften har inhämtats (jfr 4 § andra stycket och 36

kap. 5 § första stycket rättegångsbalken).

6 §

Paragrafens bestämmelser om biträdeshjälp grundar sig på det som har

sagts i avsnitt 10. I första styckets första mening finns bestämmelser om

rätt till juridiskt biträde under ett kommissionsförfarande. En begäran om

biträdeshjälp riktas muntligen eller skriftligen till kommissionen. Den

som har rätt att anlita ett biträde har möjlighet att själv föreslå en viss

person för förordnandet. Biträdet skall vara lämpligt för uppdraget.

I andra stycket finns bestämmelser om sekretessfrågor i biträdes-

förhållandet. En förutsättning för att sekretessbelagd information skall få

lämnas till biträdet är att uppgifterna behöver lämnas för att den som

skall höras eller som förelagts att visa upp en viss handling eller ett

föremål skall kunna ta till vara sin rätt i samband med kommissions-

förfarandet. Självklart ger bestämmelsen inget stöd för att uppgifter

lämnas till någon annan än ett redan förordnat biträde. Biträdet får inte

obehörigen röja sådana uppgifter.

Tredje stycket ger ett biträde rätt att ställa frågor till huvudmannen.

Ordningen för detta bestäms av den som leder kommissionens förhör. Ett

biträdesförordnande bör anses innefatta rätt att biträda i samband med att

ett försuttet vite begärs utdömt.

Enligt fjärde stycket kan kommissionen återkalla förordnandet för den

som visat sig vara olämplig för uppdraget. Grundprincipen bör vara att

ingen entledigas utan att ha getts möjlighet att försvara sitt handlande,

men självklart finns det situationer i vilka det finns anledning att göra

undantag från den principen.

7 §

Av paragrafen framgår att kommissionen kan förordna om tystnadsplikt

beträffande uppgift som kommer fram vid ett förhör och för vilken gäller

sekretess enligt sekretesslagen (jfr 5 kap. 4 § rättegångsbalken). Härmed

avses främst förhörspersonens utsaga men även uppgifter som ingår i

frågorna till denne omfattas av bestämmelsen. Paragrafen har behandlats

i avsnitt 10.

8 §

Genom paragrafen ges kommissionen möjlighet att utan hinder av

sekretess enligt sekretesslagen (1980:100) från myndighet inhämta

uppgift som kan antas ha betydelse för kommissionens verksamhet. En

myndighet får dock inte lämna ut en uppgift som en enskild inte haft rätt

att lämna. Bestämmelsen ger även ett visst skydd för yrkeshemligheter.

Paragrafens andra och tredje meningar motsvarar 38 kap. 8 § andra

stycket 2 och 3 rättegångsbalken. Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.

9 §

Paragrafen upptar de ersättningsbestämmelser som har behandlats i

avsnitten 8 10.

När det gäller ersättning till personer som hörs bör bestämmelserna i

förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen,

m.m. vara vägledande. Ingenting bör hindra kommissionen från att vid

behov bevilja förskott på en ersättning. Att ett beslut av kommissionen

rörande ersättning kan överklagas framgår av 12 § första stycket.

Av tredje stycket framgår att kommissionen kan besluta om ersättning

även i fall där kommissionen inte har utfärdat ett föreläggande. Vidare

följer av bestämmelsen att kommissionen kan besluta om ersättning om

den förelagda åtgärden av någon anledning inte kommer till stånd, t.ex.

om en person kallats och inställt sig för förhör men förhöret inte kan äga

rum.

10 §

I paragrafen finns bestämmelser om straffansvar för en förhörsperson

som under ett förhör lämnar osanna eller ofullständiga uppgifter.

Innehållet i paragrafen överensstämmer i princip med vad som föreskrivs

i fråga om osann partsutsaga och ovarsam utsaga i 15 kap. 2 3 §§

brottsbalken. Det närmare tillämpningsområdet för dessa brott och för

menedsbrottet i 15 kap. 1 § brottsbalken kan således tjäna som ledning i

fråga om tillämpningen av straffansvarsregeln inför kommissionen. Till

skillnad från vad som gäller i rättegång kommer emellertid den hörde

inte att avlägga ed och någon lagstadgad skyldighet att ange ett specifikt

förhörs- eller bevistema för förhöret med den enskilde finns inte. Det

ankommer på kommissionen att bestämma omfattningen och syftet med

förhöret. Samtliga gärningsmoment skall vara täckta av uppsåt. Således

omfattas även förhörets avgränsning av kravet på täckning i subjektivt

hänseende. En invändning från den hörde att han eller hon varken förstod

eller bort förstå att en uppgift låg inom ramen för förhöret får därför

bedömas i ljuset av de anvisningar om förhörets innehåll och syfte som

lämnats t.ex. i kallelsen eller annars i samband med förhöret. Frågor om

straffansvaret har behandlats närmare i avsnitt 12.

Som Lagrådet har erinrat om blir bestämmelserna om anstiftan och

medhjälp tillämpliga vid brott mot sanningsplikten i enlighet med vad

som allmänt gäller om medverkansansvar.

11 §

Innehållet i paragrafen överensstämmer med vad som föreskrivs i 15 kap.

4 § brottsbalken och tillämpas under förutsättning att straffansvar

föreligger enligt 10 §. Enligt det första ledet undantas från straffansvar

sådana uppgifter som prövas vara utan betydelse för saken. Den hördes

uppfattning om betydelsen av de uppgifter som lämnas eller förtigs

påverkar inte relevansbedömningen. Att uppgiften eller förtigandet har

en sådan betydelse är alltså en rent objektiv brottsförutsättning som inte

behöver vara täckt av uppsåt. För att någon skall undgå straffansvar på

denna grund måste krävas att uppgiften objektivt sett var betydelselös för

det som förhöret avsåg. Att kommissionen t.ex. genom ett annat förhör

kunnat få fram den riktiga uppgiften befriar alltså i sig inte från ansvar.

Om straffansvar föreligger enligt 10 § och den nu nämnda undantags-

regeln inte är tillämplig kan den andra undantagsregeln som rör rätten att

vägra yttra sig vara tillämplig.

12 §

Första stycket ger i enlighet med det som har sagts i avsnitt 14 rätt till

överklagande av vissa beslut enligt 6 och 9 §§. Närmare bestämmelser

om ett överklagande finns i 22 25 §§ förvaltningslagen (1986:223). Till

de beslut som inte får överklagas hör bl.a. beslut om olika slags

vitesförelägganden samt beslut huruvida ett förhör skall vara offentligt

eller inte.

Paragrafen utesluter inte en klagorätt avseende andra beslut än sådana

som kommissionen fattar med stöd av denna lag. Sådana beslut

överklagas i enlighet med förvaltningslagens bestämmelser.

I tredje stycket finns den bestämmelse om vitesutdömande som har

behandlats i avsnitt 12.

Ikraftträdande

Det förelås att lagstiftningen skall träda i kraft den 1 oktober 1999.

16.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

9 kap.

26 §

Hos kommissionen kommer att gälla sekretess för uppgifter om enskildas

personliga eller ekonomiska förhållanden. Med enskild avses även

befattningshavare i allmän tjänst. För att en uppgift skall få röjas skall det

stå klart att den enskilde eller någon honom närstående inte lider skada

eller men. För uppgifter som förekommer i allmänna handlingar kan

sekretessen längst gälla i sjuttio år.

14 kap.

6 §

Sekretess hindrar inte att den för vilken ett biträde förordnats lämnar

uppgifter till biträdet, om det behövs för att den förelagde skall kunna ta

tillvara sin rätt. Detta följer av 6 § andra stycket första meningen lagen

(1999:000) om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet. Uppgift

för vilken gäller sekretess enligt sekretesslagen (1980:100) får dock inte

röjas för enskild i andra fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller

förordning till vilken denna lag hänvisar (1 kap. 2 § sekretesslagen). I

andra stycket till 14 kap. 6 § sekretesslagen har därför införts en

hänvisning till den nämnda lagen (se avsnitt 10).

16 kap.

1 §

Den grundlagsstadgade rätten att fritt meddela uppgifter och under-

rättelser för publicering (meddelarfriheten) begränsas avseende uppgifter

om enskildas personliga förhållanden för vilka gäller sekretess enligt

9 kap. 26 § sekretesslagen (se avsnitt 13.5) samt när det gäller uppgifter

för vilka gäller tystnadsplikt enligt förordnande med stöd av 7 § lagen

(1999:000) om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet (se

avsnitt 10).

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om förhör m.m. hos kommissionen för

granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller vissa frågor om förfarandet hos kommissionen för

granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande

verksamhet.

Förhör

2 § Kommissionen får hålla förhör med den som antas kunna lämna

upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet.

3 § Den som skall höras får föreläggas vid vite att inställa sig hos

kommissionen. I föreläggandet skall anges vad förhöret gäller.

Den som kallas får föreläggas vid vite att före förhöret uppliva sin

kunskap om det som förhöret gäller genom att granska för honom eller

henne tillgängliga anteckningar eller andra handlingar, om det kan göras

utan avsevärd olägenhet för denne.

4 § Den som hörs har samma rätt och skyldighet att lämna uppgifter som

han eller hon skulle ha haft som vittne i en rättegång. Vid förhöret får

endast sådana frågor ställas som kunnat ställas vid ett vittnesförhör i

domstol.

Ett förhör hos kommissionen får gälla även uppgifter som avses i

2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) eller någon bestämmelse till

vilken det hänvisas i dessa paragrafer. Den myndighet i vars verksamhet

en sådan uppgift har inhämtats skall då anses ha lämnat sitt tillstånd till

detta.

Om den som skall höras vägrar att yttra sig eller att besvara en fråga

och inte har något giltigt skäl för detta, får kommissionen förelägga

honom eller henne vid vite att fullgöra sin skyldighet.

Upptecknas förhöret, har den hörde rätt att få en kopia av uppteck-

ningen.

Skyldighet att visa upp handlingar

5 § Den som innehar en skriftlig handling som kan antas ha betydelse för

kommissionens arbete, får föreläggas vid vite att visa upp denna

handling. Ingen behöver dock visa upp en sådan handling som han eller

hon inte skulle ha behövt visa upp i en rättegång.

En myndighet skall på motsvarande sätt som anges i 4 § andra stycket

anses ha lämnat sitt tillstånd till att handlingen visas upp.

Biträde

6 § Den som föreläggs att inställa sig till förhör eller att visa upp en

skriftlig handling enligt denna lag har rätt att på begäran få ett juridiskt

biträde förordnat för sig av kommissionen. Kommissionen skall upplysa

den förelagde om detta.

Sekretess hindrar inte att den för vilken ett biträde förordnats lämnar

uppgifter till biträdet, om det behövs för att den förelagde skall kunna ta

till vara sin rätt. Biträdet har samma tystnadsplikt som sin huvudman.

Om den för vilken ett biträde har förordnats hörs av kommissionen, har

även biträdet rätt att ställa frågor till honom eller henne.

Ett förordnande av ett visst biträde kan återkallas, om han eller hon

visar sig vara olämplig för uppdraget.

Tystnadsplikt

7 § Om förhör har hållits inom stängda dörrar och om det har kommit

fram någon uppgift som det gäller sekretess för hos kommissionen enligt

sekretesslagen (1980:100), får kommissionen besluta att uppgiften inte

får röjas.

Uppgiftsskyldighet

8 § En myndighet skall på begäran lämna de uppgifter till kommissionen

som kan antas ha betydelse för kommissionens arbete.

Ersättning till biträde m.m.

9 § Den som har hörts har rätt till ersättning av allmänna medel för resa,

uppehälle och tidsspillan. Den som efter föreläggande har visat upp en

skriftlig handling har rätt till ersättning av allmänna medel för kostnader

och besvär. Ett biträde som förordnats av kommissionen har rätt till

ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utlägg.

Beslut om ersättning meddelas av kommissionen.

Straffbestämmelser

10 § Den som vid ett förhör lämnar en osann uppgift eller förtiger

sanningen döms till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till

böter eller fängelse i högst sex månader.

Har gärningen begåtts av grov oaktsamhet, är straffet böter eller

fängelse i högst sex månader.

11 § Om utsagan enligt 10 § prövas vara utan betydelse för det som

förhöret avsåg eller om den hörde hade rätt att vägra yttra sig och

omständigheterna innebär en skälig ursäkt för den hörde, skall han eller

hon inte dömas till ansvar.

Överklagande m.m.

12 § Frågor om utdömande av vite prövas av Länsrätten i Stockholms

län.

Ett beslut i fråga om ersättning enligt 9 § får överklagas till Länsrätten

i Stockholms län. I övrigt får ett beslut av kommissionen enligt denna lag

inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1999.

2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)

dels att 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 kap. 26 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

9 kap.

26 §

Sekretess gäller hos kommis-

sionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas för-

fattningsskyddande verksamhet i

dess verksamhet för sådan gransk-

ning, för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska för-

hållanden, om det inte står klart

att uppgiften kan röjas utan att

den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

9 kap. 11 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

11. 71 c § socialtjänstlagen

(1980:620)

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

9 kap. 11 §

9 kap. 26 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

11. 71 c § socialtjänstlagen

(1980:620)

12. förordnande med stöd av 7 §

lagen (1999:000) om förhör m.m.

hos kommissionen för granskning

av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet

Denna lag träder i kraft den 1 september 1999.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian om förhör m.m. hos kommissionen för

granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt,

Hovrätten över Skåne och Blekinge, Stockholms tingsrätt, Kammarrätten

i Stockholm, Länsrätten i Stockholms län, Justitiekanslern, Riks-

åklagaren, Rikspolisstyrelsen, Säkerhetspolisen, Datainspektionen,

Försvarsmakten, Försvarets underrättelsenämnd, Registernämnden,

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juridiska fakultets-

nämnden vid Lunds universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet, Sveriges advokatsamfund, Svenska tidnings-

utgivarföreningen, Svenska journalistförbundet, Humanistisk-samhälls-

vetenskapliga forskningsrådet och Riksarkivet.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om förhör m.m. kommissionen hos för

granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författ-

ningsskyddande verksamhet

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller vissa frågor om förfarandet m.m. hos kommissionen

för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande

verksamhet.

Förhör

2 § Kommissionen får hålla förhör under straffansvar med den som antas

kunna lämna upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet.

3 § Den som skall höras får föreläggas vid vite att inställa sig hos

kommissionen för förhör. I föreläggandet skall anges vad förhöret gäller.

Den som kallas får föreläggas vid vite att före förhöret uppliva sin

kunskap om det som förhöret gäller genom att granska för honom eller

henne tillgängliga anteckningar eller andra handlingar, om det kan göras

utan avsevärd olägenhet för denne.

4 § Den som hörs har samma rätt och skyldighet att lämna uppgifter som

han eller hon skulle ha haft som vittne i en rättegång. Vid förhöret får

endast sådana frågor ställas som kunnat ställas vid ett vittnesförhör i

domstol. Kommissionen skall före förhöret upplysa om sanningsplikten

och om att förhöret sker under straffansvar samt, när det finns skäl för

det, om rätten att vägra yttra sig.

Ett förhör hos kommissionen får gälla även uppgifter som avses i

2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen (1980:100) eller någon bestämmelse till

vilken det hänvisas i dessa paragrafer. Den myndighet i vars verksamhet

en sådan uppgift har inhämtats skall då anses ha lämnat sitt tillstånd till

detta.

Om den som skall höras vägrar att yttra sig eller att besvara en fråga

och inte har något giltigt skäl för detta, får kommissionen förelägga

honom eller henne vid vite att fullgöra sin skyldighet.

Ett förhör skall dokumenteras. Den hörde har rätt att hos kommissio-

nen ta del av det dokumenterade förhöret.

Skyldighet att visa upp handlingar och föremål

5 § En enskild som innehar en skriftlig handling eller ett föremål som

kan antas ha betydelse för kommissionens verksamhet, får föreläggas vid

vite att visa upp handlingen eller föremålet. Ingen behöver dock visa upp

en sådan handling eller ett sådant föremål som han eller hon inte skulle

ha behövt visa upp i en rättegång.

En myndighet skall på motsvarande sätt som anges i 4 § andra stycket

anses ha lämnat sitt tillstånd till att handlingen eller föremålet visas upp.

Biträde

6 § Den som föreläggs att inställa sig till förhör eller att visa upp en

skriftlig handling eller ett föremål enligt denna lag har rätt att på begäran

få ett lämpligt juridiskt biträde förordnat för sig av kommissionen.

Kommissionen skall upplysa den förelagde om detta.

Sekretess hindrar inte att den för vilken ett biträde förordnats lämnar

uppgifter till biträdet, om det behövs för att den förelagde skall kunna ta

till vara sin rätt. Biträdet får inte obehörigen röja en sådan uppgift.

Om den för vilken ett biträde har förordnats hörs av kommissionen, har

även biträdet rätt att ställa frågor till honom eller henne.

Ett förordnande av ett visst biträde kan återkallas, om han eller hon

visar sig vara olämplig för uppdraget.

Tystnadsplikt

7 § Om det vid förhör har kommit fram någon uppgift som det gäller

sekretess för hos kommissionen enligt sekretesslagen (1980:100), får

kommissionen besluta att uppgiften inte får röjas.

Uppgiftsskyldighet

8 § En myndighet skall på begäran lämna de uppgifter till kommissionen

som kan antas ha betydelse för kommissionens verksamhet. En

myndighet får dock inte lämna en sådan uppgift som en enskild inte haft

rätt att lämna till kommissionen. En myndighet får inte heller utan

synnerliga skäl lämna en uppgift genom vilken en yrkeshemlighet skulle

uppenbaras.

Ersättning m.m.

9 § Den som har hörts har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för

resa, uppehälle och tidsspillan. Den som efter föreläggande har visat upp

en skriftlig handling eller ett föremål har rätt till skälig ersättning av

allmänna medel för kostnader och besvär. Ett biträde som förordnats av

kommissionen har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete,

tidsspillan och utlägg.

Beslut om ersättning meddelas av kommissionen.

Kommissionen får besluta om ersättning även i andra fall än som avses

i första stycket.

Straffbestämmelser

10 § Den som hörs vid ett förhör inför kommissionen och som därvid

lämnar en osann uppgift eller förtiger sanningen döms till fängelse i

högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Har gärningen begåtts av grov oaktsamhet, är straffet böter eller

fängelse i högst sex månader.

11 § Om utsagan enligt 10 § prövas vara utan betydelse för det som

förhöret avsåg eller om den hörde hade rätt att vägra yttra sig och

omständigheterna innebär en skälig ursäkt för den hörde, skall han eller

hon inte dömas till ansvar.

Överklagande m.m.

12 § Ett beslut i fråga om förordnande enligt 6 § eller om återkallelse av

ett sådant förordnande får överklagas till Länsrätten i Stockholms län.

Detsamma gäller ett beslut om ersättning enligt 9 §. Prövningstillstånd

krävs vid överklagande till kammarrätten.

I övrigt får ett beslut av kommissionen enligt denna lag inte

överklagas.

Frågor om utdömande av vite prövas av Länsrätten i Stockholms län.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999.

2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100)

dels att 14 kap. 6 § och 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 kap. 26 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

9 kap.

26 §

Sekretess gäller hos kommis-

sionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas för-

fattningsskyddande verksamhet i

dess verksamhet för sådan gransk-

ning, för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska för-

hållanden, om det inte står klart

att uppgiften kan röjas utan att

den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

14 kap.

6 §

Sekretess hindrar inte att den som är misstänkt för brott eller mot

vilken rättegång eller annat jämförbart rättsligt förfarande har inletts

lämnar uppgift till sitt ombud eller biträde i saken eller till annan enskild,

om det behövs för att han skall kunna ta till vara sin rätt.

Om utlämnande av uppgift till

biträde i visst fall gäller vad som är

föreskrivet i 6 § andra stycket lagen

(1999:000) om förhör m.m. hos

kommissionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas för-

fattningsskyddande verksamhet.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

9 kap. 11 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

11. 71 c § socialtjänstlagen

(1980:620)

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt

7 kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap.

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

9 kap. 11 §

9 kap. 26 §

12 kap. 5 eller 7 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till ärende om annat än

ekonomiskt bistånd till enskild

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

11. 71 c § socialtjänstlagen

(1980:620)

12 . förordnande med stöd av 7 §

lagen (1999:000) om förhör m.m.

hos kommissionen för granskning

av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-05-17

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 6 maj 1999 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de

svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Johan Kvart

och hovrättsassessorn Jonas Stertman.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av

de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet

Av de frågor Lagrådets granskning skall avse är det i förevarande fall

främst hur förslaget förhåller sig till grundlagarna och Europakonven-

tionen och hur det förhåller sig till rättssäkerhetens krav som är av

intresse. Kommissionen är inte att betrakta som en domstol och har inte

att pröva civila rättigheter eller skyldigheter. I uppdraget kan inte heller

sägas ligga att pröva anklagelser mot någon för brott. Närmast kommer

förslaget Europakonventionen när det gäller rätten att inte belasta sig

själv (se Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 1997 s.

188 f). Det finns inte några generella hinder att lägga kommissionens

material till grund för förundersökning. Det kan också tänkas bli använt

som bevisning i brottmål. Den som hörs är emellertid genom lagen

tillförsäkrad rätten att vägra yttra sig om något som skulle avslöja att han

gjort sig skyldig till brott. Något hinder för den föreslagna lagstiftningen

från grundlagssynpunkt eller med hänsyn till Europakonventionen kan

Lagrådet inte finna.

Om några grundläggande principiella invändningar sålunda inte kan

riktas mot förslaget är det likväl en främmande fågel i den svenska

rättsmiljön. Att på föreslaget sätt låta en undersökningskommission höra

personer under straffansvar får betraktas som något av ett experiment.

Trots vad som sägs därom kan det dock inte uteslutas att förslaget vinner

efterföljd i andra sammanhang. Det är viktigt att lagen utformas på ett

sätt som så gott sig göra låter utesluter risker från rättssäkerhetssynpunkt.

Det skulle vara olyckligt om kommissionens arbete skulle efteråt

föranleda förundersökningar eller brottmål där en väsentlig fråga blir om

saken hanterats av kommissionen på ett korrekt sätt. Även om Lagrådet

inte heller i nu angivna hänseenden ser något avgörande hinder för

genomförande av förslaget, anser Lagrådet att rättssäkerhetsgarantierna

bör stärkas på ett par punkter. Lagrådet återkommer till detta under de

enskilda paragraferna.

Den valda tekniken att låta lagens bestämmelser repliera på

rättegångsbalken utan att direkt hänvisa till denna har lett till vissa

bestämmelser som är svårförståeliga. Delvis är det fråga om rena

fiktioner; sådana bör naturligtvis såvitt möjligt undvikas i lagtext.

Lagrådet tänker här på 4 § andra stycket andra meningen, 5 § andra

stycket och 8 § andra meningen. Lagrådet kan dock inte se att den valda

tekniken leder fel. En lagtext som är både fullständig och mer

lättförståelig skulle bli omfattande och bryta av mot lagens utformning i

övrigt. Lagrådet anser därför att tekniken får godtas. Det är dock

önskvärt att sambandet mellan de angivna bestämmelserna och reglerna i

rättegångsbalken förklaras närmare i författningskommentaren.

2 §

Under ett förhör med kommissionen kommer att uppstå en rad olika

frågor som måste kunna lösas snabbt. En del framgår av den föreslagna

lagtexten, såsom frågan om parts rätt att vägra yttra sig och om sekretess

i olika hänseenden. Den rent formella hanteringen av sådana frågor

förutsätter dock en betydande förtrogenhet med främst rättegångsbalken.

Andra frågor kan vara betydligt mer subtila. Lagrådet tänker här särskilt

på att förhöret måste begränsas till vad det egentligen avser. Eftersom

straffansvar inträder om den hörde förtiger något som faller inom ramen

för förhöret krävs det att han har en klar uppfattning om vad förhöret

avser. Men det är också av vikt att kommissionens ledamöter och kanske

inte minst de hördas biträden håller sig inom denna ram och att det finns

någon som kan avbryta frågor utanför ramen. Också detta förutsätter

avsevärd erfarenhet av vittnesförhör vid domstol. Kommissionen må väl

reglera vem som skall ställa frågor efter eget gottfinnande och någon

särskild förhörsledare behöver inte finnas. Men när det gäller förhör

under straffansvar bör någon ha ansvaret för ledningen av förhöret och av

vad Lagrådet förut anfört framgår att denne bör vara domare. Lagrådet

förordar därför att till 2 § fogas ett andra stycke av följande lydelse:

 Förhöret skall hållas under ledning av någon som är eller har varit

ordinarie domare.

4 §

För straffansvaret har det, som antytts i det föregående, avgörande

betydelse att den hörde har klart för sig vad förhöret avser. Frågan har

också betydelse för biträdets frågerätt. Därför bör kommissionen i

samband med förhöret precisera vad förhöret avser. Kommissionens

uppgift bör även i det hänseendet framgå av lagtexten. Lagrådet förordar

därför att första stycket tredje meningen i paragrafen inledningsvis ges

följande lydelse: Kommissionen skall före förhöret erinra om vad

förhöret avser och upplysa --- .

5 §

I 5 § behandlas skyldigheten att visa upp handlingar och föremål. I

38 kap. 2 § rättegångsbalken används i motsvarande sammanhang ordet

 förete . I motsats till ordet förete uttrycker emellertid orden visa

upp inte exakt vad som åsyftas i bestämmelsen; det saknas ett moment,

nämligen att handlingen eller föremålet också skall lämnas fram för

granskning. Lagrådet noterar att regeringen i propositionen till ny

körkortslag m.m. av denna anledning såg sig föranlåten att byta ut visas

upp i 8 § körkortsförordningen (1977:722) till överlämnas för kontroll

i 3 kap. 15 § körkortslagen (1998:488), se prop. 1997/98:124 s. 81.

Lagrådet föreslår därför att visa upp i text och rubrik till 5 § ersätts

med ett adekvatare uttryck, såsom visa fram, lägga fram eller, helst,

förete.

Motsvarande ändringar erfordras i 6 och 9 §§.

10 §

Lagrådet erinrar om att bestämmelserna om anstiftan och medhjälp blir

tillämpliga vid brott mot sanningsplikten i enlighet med vad som allmänt

gäller om medverkansansvar.

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 juni1999

Närvarande: statsråden Hjelm-Wallén, ordförande, Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1998/99:140 Förhör m.m. hos

kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas

författningsskyddande verksamhet.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1999:254.

 Tidigare punkten 12 upphävd genom 1998:624 (jfr 1999:77).

 Riksdagen har beslutat nya regler avseende polisens register (SFS 1998:620 622

 och

624). SFS 1998:620 och 621 träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Lydelse enligt prop. 1998/99:38.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Lydelse enligt prop. 1998/99:38.

 Tidigare punkten 12 upphävd genom 1998:624 (jfr 1999:77).

Prop. 1998/99:140

3

1

Prop. 1998/99:140

Prop 1998/99:140

Bilaga 1

Prop. 1998/99:140

Bilaga 1

Prop 1998/99:140

Bilaga 1

Prop. 1998/99:140

Bilaga 2

Prop 1998/99:140

Bilaga 3

Prop. 1998/99:140

Bilaga 3

Prop. 1998/99:140

Bilaga 3

Prop 1998/99:140

Bilaga 4

Prop. 1998/99:140

Bilaga 4

Prop. 1998/99:140