Regeringens proposition 1990/91:154

om rörelseregler för bank m. m.

Prop. 1990/91:154

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 21 mars 1991.

På regeringens vägnar Odd[REDACTED_EFTERNAMN]

Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen behandlar flera olika huvudområden. Det föreslås att rörel­sereglerna för bank skall ändras. En ny beskrivning av begreppet bankverk­samhet medför att bl. a. factoring och leasing av lös egendom får bedrivas i banken direkt. Förvärvsreglerna ändras så, att en bank inom en given ram får möjlighet att förvärva placeringsaktier. Inom denna ram får också kreditgivning ske genom t.ex. vinstandelslån. Den allmänna s.k. match­ningsregeln vad gäller en banks in-, upp- och utlåning behålls men de särskilda begränsningarna avseende löptid och storlek för obligationsut­givningen las bort.

I propositionen föreslås också regler för en integration mellan bank- och annan finansiell verksamhet å ena sidan och försäkringsverksamhet å andra sidan, s. k. branschglidning.

Vidare föreslås att det införs möjligheter för finansbolag att ge ut ford­ringsbevis avsedda för allmän omsättning, exempelvis obligationer. Samti­digt införs ett krav på tillstånd av bankinspektionen om ett finansbolag skall öppna filial utomlands eller förvärva organisationsaktier. Utländska finansiella företag föreslås få rätt att driva verksamhet från filial i Sverige enligt finansbolagslagen.

Slutligen föreslås att en lokal föreningsbank får möjlighet att ta över del av en central föreningsbanks rörelse. Syftet.är att göra det möjligt för de centrala föreningsbankerna att erhålla en enhetlig struktur inför en inom föreningsbanksrörelsen planerad fusion mellan de centrala föreningsban­kerna.

Propositionens lagförslag

I Förslag till

Lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

Härigenom föreskrivs i fråga om bankrörelselagen (1987:617)

deb att 2 kap. 2, 3 och 20 §§ skall upphöra att gälla,

dels att mbriken närmast före 2 kap. 20 § skall utgå,

debatt 1 kap. 5 §, 2 kap. 1, 4, 6, 8, 9 a-12 och I4-16§§, 7 kap. 14 § samt 9 kap. 1 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall föras in tre nya paragrafer, 2 kap. 6 a och 15 a §§ samt 7 kap. 18 §, av följande lydelse.

Prop. 1990/91:154

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

I kap.

5

§

Ingen annan än bank, Sveriges riksbank, Sveriges allmänna hypo­teksbank och sådant f)ankföretag som avses i 4 § får i sin firma eller i övrigt vid beteckning av affärsrö­relse använda ordet bank.

Ingen annan än bank, Sveriges riksbank, Sveriges allmänna hypo­teksbank, Sveriges invesleringsbank aktiebolag och sådant bankföretag som avses i 4 § får i sin firma eller i övrigt vid beteckning av affärsrö­relse använda ordet bank.

Sammanslutning eller annan juridisk person med nära anknytning till företag som avses i första stycket får dock, efter tillstånd av bankinspektio­nen, använda ordet bank i sin firma.

Lydelse enligt prop. 1990/91:142        Föreslagen lydelse

2 kap.

1

En bank får bedriva in- och utlå­ning av pengar samt, med den in­skränkning som följer av 2 §, driva annan verksamhel som har sam­band därmed. Att en lokal för­eningsbanks rätt att bedriva inlå­ning är begränsad följer av I kap. 5§ föreningsbankslagen (1987: 620).

En bank är skyldig all ta emot inlåning på räkning från allmänhe­ten. Att en lokal föreningsbanks rätt att bedriva inlåning är begrän­sad följer av 1 kap. 5 § förenings­bankslagen (1987:620).

En bank får, med iakttagande av vad som föreskrivs i della kapilel, bedriva

1.

sådan finansieringsverksamhet och annan finansiell verksamhet som är förenlig med inlåning saml

2.

verksamhet som har nära sam­band med inlåning eller med verk­samhet som anges i 1.

I lagen (1991:000) om värdepappersrörelse finns bestämmelser om rätt för en bank att driva värdepappersrörelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Regeringen eller, efler regering­ens bemyndigande, bankinspeklio­nen får meddela närmare föreskrif­ter om vilken verksamhel en bank får bedriva.

4§ En bank får förvärva

1.

fast egendom, tomträtt och bostadsrätt för att erhålla lokaler för verksamheten eller tillgodose därmed sammanhängande behov,

2.

aktie eller andel i företag, vilket uteslutande har till syfte att förvalta fast egendom eller tomtrält, som är avsedd för det under I angivna ändamålet,

3.

inventarier, vilka anskaffas för

3. inventarier, vilka anskaffas för rörelsen eller till fastighet som ban-

rörelsen eller till fastighet som ban­ken äger eller till lokaler som ban-

ken äger eller till lokaler som ban­ken i övrigl innehar, saml

ken i övrigt innehar,

4.

fast egendom, tomträtt och bo-

4. fast egendom, tomträtt och bo­stadsrätt för att bereda bostad åt

stadsrätt för att bereda bostad åt någon som är anställd i banken.

någon som är anställd i banken,

saml

5. lös egendom som skall upplåtas till nyttjande.

6§ Efter tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen får

1.  ett bankaktiebolag förvärva aktie i annat bankaktiebolag samt aktie

eller andel i utländskt bankföretag och i svenskl eller utländskt företag,

vars ändamål kan anses vara till nytta för bankväsendet eller det allmäna,

2.

en sparbank förvärva aktie eller andel i svenskt företag, vars ändamål kan anses vara till nytta för bankväsendet eller det allmänna eller som tillgodoser för sparbanker gemensamma intressen, samt

3.

en central föreningsbank förvärva aktie eller andel i svenskt företag, vars ändamäl kan anses vara till nytta för bankväsendet eller det allmänna eller som tillgodoser för föreningsbanker gemensamma intressen.

Vad som sägs i första stycket gäller även i fråga om garantifondsbevis, förlagsbevis eller förlagsandelsbevis som har utfärdals av företag som avses i första stycket. Med banks förvärv av garantifondsbevis jämställs utfärdande av garanlifondsförbindelse.

För sparbanks förvärv av aktier i Sparbankernas Bank och central för­eningsbanks förvärv av aktier i Föreningsbankernas Bank krävs inget Ullstånd.

Beträffande förvärv av aklier eller andelar i försäkringsföretag gäller 6a§.

6a§

Regeringen eller, efter regering­

ens bemyndigande, bankinspektio­

nen får lämna ell bankaktiebolag

tillstånd atl förvärva aktier eller an-

5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

delar i ett svenskt eller utiändski för­säkringsföretag och en sparbank el­ler föreningsbank tillstånd att for-värva aktier i etl svenskl försäk­ringsaktiebolag, om förvärvet ingår som elt led i organisationen av verk­samheten.

8§ För att skydda fordran får en bank

1.  

på offentlig auktion, fondbörs

1. på offentlig auktion eller börs

eller sådan marknad som avses i 2 §

eller annan reglerad marknad eller

andra stycket lagen (1979:749) om

vid exekutiv försäljning köpa egen-

Stockholms fondbörs eller vid exe-

dom som är utmätt eller utgör sä-

kutiv   försäljning  köpa  egendom

kerhet för fordringen, och

som är utmätt eller utgör säkerhet för fordringen, och

2.  om det finns anledning att anta att banken annars skulle lida avsevärd

förlust, som betalning för fordran överta egendom som utgör säkerhet för

fordringen eller annan egendom.

Första stycket gäller inte egen aktie eller bevis om andel i eller tillskott till föreningsbank. 1 fråga om sparbanks förvärv av bevis om tillskott till garantifond eller grundfond i sparbanken gäller bestämmelserna i 5 kap. 7 § första stycket sparbankslagen (1987:619).

1 utbyte mot egendom som har köpts eller övertagits enligt första stycket får en bank förvärva aktier i ett bolag, som bildats för förvaltning av egendomen eller för fortsättande av en med denna driven verksamhet.

Har aktier förvärvats enligt första eller tredje stycket får banken, om uppenbar fara föreligger för att banken annars lider förlust, förvärva ytterligare aktier i samma bolag.

Har aktier förvärvats enligt första, tredje eller fjärde stycket får banken, om aktiebolaget överlåter sina tillgångar på ett annat aktiebolag, byta ut dessa aktier mot aktier i det andra aktiebolaget.

Den egendom som banken förvärvat enligt denna paragraf skall avyttras så snart det lämpligen kan ske och senast när det kan äga rum utan förlust för banken. Har egendomen inte avyttrats inom tre år från förvärvet, krävs bankinspektionens tillstånd för fortsatt innehav.

9a§'

Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital efter avräkning enligt sista stycket. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

Med primärt kapital avses:

A.   1 bankaktiebolag eget kapital, i sparbanker reservfonder och uppskriv­

ningsfonder samt i föreningsbanker eget kapital med undantag för

förlagsinsatser.

B. Sjuttio procent av skatteutjämningsreserven.

C. Sjuttio procent av det belopp som svarar mot bankens reserver tid följd av avskrivning på egen­dom som upplåtils HU nyttjande.

' Senaste lydelse 1990:1306.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91; 154

Med supplementärt kapital avses det nominella värdet av förlagsandels­bevis samt förlagsbevis och andra skuldförbindelser med en ursprunglig löptid av minst fem år och med rätt till betalning först efter bankens övriga borgenärer, dock sammanlagt högst till ett belopp som motsvarar hälften av det primära kapitalet. Bevis och andra skuldförbindelser vilkas återstå­ende löptid understiger fem år skall tas upp till ett belopp som motsvarar tjugo procent av det nominella värdet för varje helt år som återstår till förfallodagen.

Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, enligt medgivan­de av regeringen eller efter regeringens bemyndigande av bankinspektio­nen, räknas andra kapitaltillskott och reserver än som sägs i andra och tredje styckena.

Från summan av det primära och

Från summan av det primära och

supplementära kapitalet skall räk-

supplementära kapitalet skall räk­

nas av det bokförda värdet av vad

nas av det bokförda värdet av vad

som har skjutits till som aktiekapi-

som har skjutits till som aktiekapi­

tal eller i annan form i ett företag

tal eller i annan form i ett företag

som driver något slag av bankverk-

som driver försäkringsverksamhel

samhet. Någon avräkning skall

eller något slag av bankverksamhet,

dock inte göras om tillskottet upp-

Någon avräkning skall dock inte

går till högst fem procent av företa-

göras om tillskottet uppgår till

gets egna kapital eller motsvarande

högst fem procent av företagets

och det sammanlagda bokförda

egna kapital eller motsvarande och

värdet av sådana tillskott inte över-

det sammanlagda bokförda värdet

stiger tio procent av bankens egna

av sådana tillskott inte överstiger

kapital eller egna fonder. Avräk-

tio procent av bankens egna kapital

ning skall inte heller göras för till-

eller egna fonder. Avräkning skall

skott / företag som omfattas av be-

inte heller göras för tillskott som

stämmelserna i 11 §.

belöper på företag som omfattas av

bestämmelserna   om   konsoliderat

kapitalkrav i 11 §.

10 §2 Kapitalkravet enligt 9 § bestäms i förhållande till bankens tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarkna­den som innebär en kreditrisk för banken (placeringar). Placeringarna delas in i följande grupper:

A I. Inneliggande kassa, checkar och postremissväxlar.

2.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svenska staten, en svensk kommun eller en därmed jämförlig samfällighet svarar.

3.

Värdehandlingar och fordringar för vilka utländska stater eller cent­ralbanker svarar, om värdehandlingen eller fordran gäller i den nationella valutan och är refinansierad i samma valuta.

4.

Övriga värdehandlingar och fordringar för vilka svarar någon av de utländska stater och centralbanker som regeringen föreskriver.

5.

Fordringar, garantiförbindelser och andra åtaganden på kapital­marknaden, för vilka säkerheten utgörs av sådana tillgångar som avses i I eller sådana statliga värdehandlingar som avses 12 4.

' Senaste lydelse 1990:1306.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

B 1. Värdehandlingar och fordringar för vilka allmänna pensionsfonden eller ett svenskt företag som bedriver något slag av bankverksamhet svarar.

2.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svarar en kommun eller en därmed jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

3.

Värdehandlingar och fordringar med en återstående löptid av högst ett år för vilka en utländsk bank svarar.

4.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svarar en bank i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

5.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svarar någon av de interna­tionella utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

6.

Fordringar, garantiförbindelser och andra ålaganden på kapital­marknaden, för vilka säkerheten utgörs av värdehandlingar eller fordringar som anges i 5.

C. Fordringar, garantiförbindelser och andra åtaganden på kapital­

marknaden, för vilka säkerheten utgörs av panträtt i bostadsfastighet

eller tomträtt till sådan fastighet inom det uppskattade värde som

banken bestämt efter särskild värdering.

D. Övriga tillgångar, garantiförbindelser och andra åtaganden på kapi-

talmarkanden.

Vid bestämmandet av kapilalkravel undantas

sådana tillskott som enligt 9 a § sista stycket skall räknas av från kapitalbasen,

lillskoll i företag som omfattas sådana tillskott som avses i 9a§ av bestämmelserna i 11 §,

sisla stycket sista meningen,

de placeringar som anges i första stycket A,

fordringar mot företag som ingär fordringar mot företag som ingår i samma koncern som banken,

i samma koncern som banken

och som omfatlas av bestämmel­ser om konsoliderat kapitalkrav,

                                      fordringar som har garanterats fordringar som har garanterats

av ett företag i samma koncern

av ett företag som ingår i samma

som banken,

koncern  som  banken och som

omfattas av  bestämmelser om konsoliderat kapitalkrav,

fordringar mellan en sparbank och Sparbankernas Bank samt

fordringar mellan en föreningsbank och Föreningsbankernas Bank.

1 övrigt skall vid bestämmandet av kapitalkravet placeringarna tas upp till sammanlagt

tjugo procent av summan av de placeringar som anges i första stycket B,

femtio procent av summan av de placeringar som anges i första stycket C samt

hela summan av de placeringar som anges i första stycket D.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Till grund för bestämmandet av kapitalkravet enligt tredje stycket skall placeringarna värderas enligt följande:

. Tillgångar värderas till sitt bok-

lopp.

Regeringen får bemyndiga bankinspektionen att meddela sådana före­skrifter som enligt denna paragraf ankommer på regeringen.

förda värde.

2.

Garantiförbindelser med an­knytning till kreditgivning vär­deras till sitt nominella belopp.

3.

Övriga garantiförbindelser vär­deras till halva sitt nominella be­lopp.

4.

Andra åtaganden på kapital­marknaden värderas till sitt no­minella belopp, om inte rege­ringen föreskriver ett lägre be­lopp.

1.     Tillgångar, för vilka reserver som

avses i 9a§ andra stycket C har

salts av, värderas till sitt brutto­

bokföringsvärde.

2.

Övriga tillgångar värderas till sitt bokförda värde.

3.

Garantiförbindelser med an­knytning till kreditgivning vär­deras till sitt nominella belopp.

4.

Övriga garantiförbindelser vär­deras till halva sitt nominella be­lopp.

5.

Andra åtaganden på kapital­marknaden värderas till sitt no­minella belopp, om inte rege­ringen föreskriver ett lägre be-

11 §3

Om en bank har ett dotterföre­tag, skall vad som föreskrivs i 9 § om kapitalkrav tillämpas även på koncernen (konsoliderat kapital­krav).

Koncernens kapitalbas och pla­ceringar skall bestämmas med till­ämpning av de regler som enligt 4 kap. 11 § gäller för upprättandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belöper på minoritetsandelar skall ingå. Redo­visad goodwill skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall tas upp till de värden som föresk­rivs i 10 § eller, om dotterföretaget inte är en bank, i annan lag.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspektio­nen får i samband med aU tillstånd lämnas enligt 6 § besluta att vad som föreskrivs i första stycket skall tillämpas även på etl företag som inte är dotterföretag till banken.

Om en bank har ett dotterföre­tag, skall vad som föreskrivs i 9 § om kapilalkrav tillämpas även på koncernen (konsoliderat kapital­krav), om inte annat följer av fjärde stycket.

Koncernens kapitalbas och pla­ceringar skall bestämmas med till­ämpning av de regler som enligt 4 kap. 11 § gäller för upprättandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belöper på minoritetsandelar skall ingå. Redo­visad goodwill som belöper på före­tag som omfattas av det konsolide­rade kapitalkravet skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall tas upp till de värden som fö­reskrivs i 10 § eller, om dotterföre­taget inte är en bank, i annan lag.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspektio­nen får i samband med att tillstånd lämnas enligt 6 eller 6a§ besluta att vad som föreskrivs i försia stycket skall tillämpas även på ett företag som inte är dotterföretag till ban-

' Senaste lydelse 1989:1086.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Företagets kapitalbas och place­ringar skall då beaktas i den omfatt­ning som motsvarar den andel ban­ken äger i företaget. I övrigt tilläm­pas andra stycket.

ken. Företagets kapitalbas och pla­ceringar skall då beaktas i den om­fattning som motsvarar den andel banken äger i företaget. I övrigt til­lämpas andra stycket.

Det konsoliderade kapitalkravet omfattar inte försäkringsföretag och sådana dotterföretag tdl försäk­ringsföretag som inle driver någon form avfinansieU verksamhel.

I2

§

Ett bankaktiebolag, en sparbank och en central föreningsbank skall hålla en kassareserv som är tillräck­lig med hänsyn tdl rörelsens arl och omfattning.

Kassareserven skall bestå av till­gångar som med lätthet kan förvandlas i pengar och skall, till­sammans med inneliggande kassa, uppgå tdl lägst ett belopp som svarar mol tio procent av bankens samtliga förbindelser med undantag av

1.

förlagslån,

2.

lån mot panträtt i egen fastighet,

3.

lån, sotn har tagits upp hos all­männa pensionsfonden i sam­band med ålerlån enligt fondens reglemente, och

4.

garantiförbindelser.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspektio­nen får utfärda närmare föreskrifter om vilka tillgångar som får inräk­nas i kassareserven.

Ett bankaktiebolag, en sparbank och en central foreningsbank skall ha en med hänsyn tid rörelsens art och omfattning tillräcklig betal­ningsberedskap.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspektio­nen får meddela närmare föreskrif­ter om belalningsberedskapen.

14§ När en bank beviljar kredit får den inte avtala att bankens fordran skall medföra rätt till betalning först efter låntagarens övriga borgenärer.

Efter tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen får dock en sparbank och en cenlral föreningsbank avta­la om sådant villkor vid beviljande av kredit till svenskt företag, vars ändamål kan anses vara till nytta för bankväsendet eller det allmänna. Under samma förutsättningar får ett bankaktiebolag avtala om sådant villkor vid beviljande av kredit till annat bankaktiebolag, till utländskt bankföretag eller till sådant svenskt eller utländskt företag, vars ändamål kan anses vara till nytta för bankväsendet eller det allmänna.

Angående räll att bevilja kredit med villkor som avses i första styc­ket finns ytterligare bestämmelser i 15a§.

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

15§ En bank får inte vid avtal om kredit eller i sin rörelse i övrigt förbehålla sig andel i vinst på affär, som banken inte själv får avsluta.

En bank får inte heller på annat sätt beredas andel i vinst på verksamhet, som banken inte själv får bedriva. Vad nu sagts gäller dock inte utdelning på aktier eller vad banken som ägare av aktier i övrigt har rätt till.

Utan hinder av första och andra styckena får, efter tillstånd av bankin­spektionen, en sparbank och en central föreningsbank lämna vinstan­delslån till ett företag som tillgodoser för sparbanker eller föreningsbanker gemensamma intressen.

Angående räll att lämna vinslan-delslån finns yllerligare bestämmel­ser i 15 a§.

15a§

En bank får inom en ram som motsvarar trettio procent av kapital­basen

1. förvärva aktier ulöver vad som sägs i 4,6,6 a och 8 §§ och 2. bevilja krediter med sådana vill­kor som avses i 14 och 15 §§.

En banks innehav och åtaganden enligt första slyckel i elt enskilt fore­tag får sammanlagt uppgå till högst fem procent av den i första styckel angivna ramen. Om banken ingår i en koncern, gäller denna begräns­ning för varje företag i koncernen utom försäkringsföretag och sådana dotterföretag HU försäkringsföretag som inle driver någon form av fi­nansieU verksamhet.

Ett aktieinnehav enligt första stycket får inle utan bankinspektio­nens medgivande motsvara mer än fem procent av röstetalet för samdi­ga aktier i aktiebolagel. Om banken ingår i en koncern, gäller denna be­gränsning koncernens sammanlag­da innehav. Vid beräkningen av koncernens innehav skall dock, in­tiU ett innehav motsvarande fem procent av röstetalet i bolagel, bort­ses från aktier som innehas av för­säkringsföretag i koncernen eller av dotterföretag tid försäkringsföre­tagen.

Om någon av gränserna i denna

paragraf efter förvärvet kommer att

överskridas, skaU innehavet eller

åtagandel avvecklas i molsvarande

mån så snart det är lämpligt.

\ \

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

I6§

En bank skad ägna särskild upp­märksamhet åt alt banken inte i så­dan omfattning, alt fara kan upp­komma för dess säkerhet, har ford­ringar på samma låntagare eller på låntagare som är förbundna med varandra i väsentlig ekonomisk in­tressegemenskap. Detsamma gäller kredit mot säkerhel av aktier eller förlagsbevis, som utgivits av sam­ma aktiebolag eller aktiebolag som är förenade i sådan gemenskap. Med fordran jämställs säkerhet i form av borgen eller annan garanti­förbindelse till banken.

En bank får inte ha fordringar på samma låntagare eller låntagare som är förbundna med varandra i väsendig ekonomisk gemenskap i sådan omfattning atl del finns risk alt banken inte kan fullgöra sina skyldigheler om en sådan låntagare inte kan betala sin skuld. Detsam­ma gäller fordringar mot säkerhet / aktier eller förlagsbevis, som har gells ut av samma aktiebolag eller aktiebolag som är förenade i sådan gemenskap. Med fordran jämställs säkerhet i form av borgen eller an­nan garantiförbindelse till banken.

Bestämmelserna i första stycket gäller också i fråga om garantiför­bindelser som banken utfärdar.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspeklio­nen får meddela närmare föreskrif­ter om vilka begränsningar som skall gälla för sådana fordringar och garantiförbindelser som avses i för­sta och andra styckena.

En cenlral föreningsbank skall dessutom bevaka att inte banken tillsam­mans med anslutna lokala föreningsbanker har fordringar som avses i första stycket i sådan omfattning att fordringarna sammantagna kan med­föra fara för föreningsbankernas säkerhet.

7 kap.

I4§

Bankinspektionens   beslut   enligt   denna   lag,   bankaktiebolagslagen 087. fil c»      o.,o,.uor,i.cu«a     (1987:619)     och     föreningsbankslagen

sparbankslagen    (i98/:t)iyj    ocn    loreningsDa (1987:620) överklagas hos regeringen. Inspektionens beslut får verkställas v au det överklaeats. om inte regeringen förordnar något

(1987:618),

(1987:620) uvciitiagas nus icgciiiigcii. iii

Utan hinder av att det överklagats, om

annat.

Om överklagande av beslut i vis­sa fall finns bestämmelser i 8 kap. 8 § och 9 kap. 3 § sista stycket.

Om överklagande av beslut i vis­sa fall finns bestämmelser i 78', 8 kap. 8 § och 9 kap. 3 § sista styc­ket.

18

§

Om någon tar emot inlåning på räkning från allmänhelen utan att ha tillstånd tid det, skall bankin­spektionen förelägga honom att upphöra med verksamheten.

År del osäkert om verksamhelen omfaltar inlåning enligt försia styc­kel, får inspektionen förelägga den

12

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

som driver verksamheten all lämna de upplysningar som behövs för att bedöma om verksamheten omfattar sådan inlåning.

Förelägganden enligt forsla och andra styckena får förenas med vite.

Ett föreläggande enligt denna pa­ragraffår riktas såväl mol ell ul­ländskt förelag som mol den som här i landet är verksam för ett så­danl forelags räkning.

Ett beslut enligt denna paragraf får överklagas hos kammarrätten.

9 kap.

Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsådigen i Sve­rige driver bankrörelse utan all vara berättigad dll detta.

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot bestämmelsen i I kap. 5 § om förbud att i firma eller i övrigt vid beteckning av affärsrörelse använda ordel bank,

2.

för ett utländskt bankföretags räkning förestår en verksamhet som utan anmälan enligt 1 kap. 4 § första stycket 2 drivs från ett representa-lionskontor i Sverige,

3.

bryter mot bestämmelsen om anmälningsskyldighet i 3 kap. 2 § andra stycket bankaktiebolagslagen (1987:618).

Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för den som bryter mol förbudet i 1 kap. 6 § första stycket att obehörigen röja enskildas förhållande till en bank. Detsamma gäller en revisor som bryter mot förbudet i 3 kap. 14 § första stycket att lämna upplysningar om en banks angelägenheter.

Den som har åsidosatt vitesföreläggande som avses i 3 § fär inle dömas lill ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet.

1.    Denna lag träder i kraft den Ijuli 1991.

2.

För banker som har etl räkenskapsår som påbörjats före den 1 mars 1991 och som vid lagens ikraftträdande ännu inte har avslutats gäller bestämmelsen i punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1306) om ändring i bankrörelselagen (1987:617).

3.

Utan hinder av vad som föreskrivs i 2 kap. 10 § första stycket får, intill utgången av år 1991, värdehandlingar och andra fordringar för vilka försäkringsbolag svarar hänföras till grupp B.

'Senaste lydelse 1990:821.

13

2 Förslag till

Lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618)

Prop. 1990/91:154

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 och 5 §§, 4 kap. 2 § samt 5 kap. I och 17 §§ bankaktiebolagslagen (1987:618) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4

§

Ett bankaktiebolag får ingå som dotterbolag i en koncern endast om ett annat bankbolag är moderbolag.

Ett bankaktiebolag får ingå som dotterbolag i en koncern endasl om ett annat bankbolag eller etl försäk­ringsbolag är moderbolag.

Om det finns särskilda skäl får regeringen medge undantag från första stycket.

5

§

'

Ingår ett bankaktiebolag i en koncern, där moderbolaget inte är bank, skall bestämmelserna i bank­rörelselagen (1987:617) om banks rörelse och om tillsyn av bank samt bestämmelserna i denna lag om banks ledning gälla för moderbola­gel i tillämpliga delar och för övriga företag, som om de vore dotterföre­tag lid bank. Begränsningarna i frä­ga om banks rörelse skall avse före­tagen gemensamt. Koncernbidrag får ges endast efter medgivande av bankinspeklionen.

Ingår ett bankaktiebolag i en koncern, skall bestämmelserna i bankrörelselagen (1987:617) om banks rörelse och om tillsyn av bank samt bestämmelserna i denna lag om banks ledning gälla i tillämpliga delar för övriga företag / koncernen. Begränsningarna i fråga om banks rörelse skall avse företa­gen gemensamt.

Om det finns synnerliga skäl, får regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen medge undantag från bestämmel­serna i första stycket.

Första stycket gäller inte försäk­ringsföretag och sådana dotterföre­tag HU försäkringsföretag som inle driver någon form av finansiell verk­samhet.

Koncernbidrag får ges endast ef­ter medgivande av bankinspektio­nen.

Om det finns synnerliga skäl, får regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen medge ytterligare undantag från be­stämmelserna i första stycket.

Senaste lydelse 1990:822.

14

4 kap.

Prop. 1990/91:154

2

§

Vid nyemission får aktier tecknas mot betalning med pengar eller med annan egendom (apport). Be­talningen för aktier får inte under­stiga det nominella beloppet. Skall aktie kunna tecknas med rätt eller skyldighet att betala aktierna med apportegendom, får värdet på den­na egendom inte sättas högre än det verkliga värdet för bankaktiebola­get. Endast sådan egendom som är eller kan antas bli till nytta för bola­gets verksamhet kan utgöra apport­egendom.

Vid nyemission får aktier tecknas mot betalning med pengar eller med annan egendom (apport), om annal inle följer av bestämmelserna i 2 kap. 5 § andra stycket bankrörel­selagen (1987:617). Betalningen för aktier får inte understiga det no­minella beloppet. Skall aktie kunna tecknas med rätt eller skyldighet att betala aktierna med apportegen­dom, får värdet på denna egendom inte sättas högre än det verkliga värdet för bankaktiebolaget. En­dast sådan egendom som ar eller kan antas bli till nytta för bolagets verksamhet kan utgöra apportegen­dom.

Om aktie skall tecknas mot betal­ning med apportegendom, krävs bankinspektionens medgivande för detta. Utgörs apportegendomen av hela eller en inte obetydlig del av en annan banks rörelse, krävs dock re­geringens eller bankinspektionens tillstånd enligt 2 kap. 5 § bankrörel­selagen för genomförande av ny­emissionen.

Om aktie skall tecknas mot betal­ning med apportegendom, krävs bankinspektionens medgivande för detta. Utgörs apportegendomen av hela eller en inte obetydlig del av en annan banks rörelse, krävs dock re­geringens eller bankinspektionens tillstånd enligt 2 kap. 5 första styc­ket bankrörelselagen för genomfö­rande av nyemissionen.

Om aktier tecknas med villkor som strider mot första stycket, skall det nominella beloppet ändå betalas.

Vid fondemission får inte till aktiekapitalet föras över belopp som är lägre än summan av de nya aktiernas nominella belopp eller den samman­lagda höjningen av aktiernas nominella belopp.

Lydelse enligt prop. 1990/91:142

Föreslagen lydelse

5 kap.

1§

Ett bankaktiebolag kan mot er­sättning ge ut konvertibla skulde­brev eller skuldebrev förenade med optionsrätt till nyteckning. Sådana skuldebrev skall ställas till inneha­varen eller lill viss man eller order.

Ett bankaktiebolag kan mot er­sättning ge ut konvertibla skulde­brev eller skuldebrev förenade med optionsrätt till nyteckning. Sådana skuldebrev skall ställas till inneha­varen eller till viss man eller order. Beslämmelserna i 2 kap. 20 § bankrörelselagen (1987:617) om bankaktiebolags rätt att ulfärda ob­ligationer skall därvid iakttas.

Konvertibla skuldebrev skall innehålla en utfästelse från bolaget om att borgenären har rätt att helt eller delvis byta ut sin fordran enligt skulde­breven mot aktier i bolaget. Skuldebrev förenade med optionsrätt till

15

nyteckning skall ge borgenären rätt att teckna aktier i bolaget mot betal-     Prop. 1990/91; 154 ning i pengar.

Villkoren för utbyte eller nyteckning av aktie skall bestämmas så att utbyte eller nyteckning kan ske utan att bolagsordningen ändras. Ersätt­ningen för ett konvertibelt kuldebrev får inte understiga det nominella beloppet på aktie som lämnas ut vid utbyte, om inte mellanskillnaden täcks genom kontant betalning vid utbytet. Skall ett konvertibelt skulde­brev kunna betalas med annan egendom än pengar (apport) krävs bankin­spektionens medgivande eller i vissa fall regeringens eller bankinspektio­nens tillstånd enligt 4 kap. 2 § andra stycket. I övrigt gäller härvid bestäm­melserna i 4 kap. 2 § första stycket.

Optionsrätt till nyteckning kan knytas till optionsbevis som är fogade till skuldebrev. Borgenären får avskilja ett optionsbevis från ett skuldebrev och förfoga över beviset särskilt, om det inte i skuldebrevet föreskrivs att beviset får avskiljas först efter viss tid.

1 fråga om bankaktiebolag, som enligt insiderlagen (1990:1342) utgör aktiemarknadsbolag, samt dotterbolag till sådana bolag gäller, fömtom föreskrifterna i detta kapitel, bestämmelserna i lagen (1987:464) om vissa riktade emissioner i aktiemarknadsbolag, m. m.

Av aktiekontolagen (1989:827) framgår att utfästelser som avses i ovan angivna skuldebrev och optionsbevis kan registreras enligt den lagen och att skuldebrev eller optionsbevis inte får utfärdas om registrering skall ske. I sådana fall gäller bestämmelserna i detta kapitel i tillämpliga delar.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17§ Upptagande av lån mot obligalioner eller andra skuldebrev med rätt till ränta, vars storlek är helt eller delvis beroende av utdelningen till aktieäga­re i bolaget eller bolagets vinst (vinstandelsbevis) beslutas av bolagsstäm­man. Styrelsen får dock fatta ett sådant beslut under förutsättning av bolagsstämmans godkännande eller efter bolagsstämmans bemyndigande.

Bestämmelserna i 2 kap. 20 § bankrörelselagen (1987:617) om bankaktiebolags rält alt utfårda ob­ligationer skall iakttas vid uppta­gande av lån enligt första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991

16

3 Förslag till

Prop. 1990/91; 154

Lagom ändring i föreningsbankslagen (1987:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om föreningsbankslagen (1987:620)

dels att I kap. 5 §, 3 kap. 4 och 5 §§ samt 4 kap. 1 § skall ha följande

lydelse, dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf 10 kap. 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

5§ En lokal föreningsbank får inte för egen räkning låna in pengar från allmänheten och inte heller, utan den centrala föreningsbankens tillstånd, låna pengar av annan än denna.

En lokal föreningsbank får inte ge ut fordringsbevis som är avsedda för allmän omsättning eller ställa ga­rantier för sådana fordringsbevis.

3 kap.

4§ En medlem har rätt att säga upp sig till utträde ur föreningsbanken. I stadgarna får föreskrivas att en uppsägning skall göras skriftligen och att uppsägningshandlingen skall vara försedd med medlemmens bevittnade namnunderskrift.

1 stadgarna får även föreskrivas

I stadgarna får även föreskrivas

att uppsägning inte får göras förrän

att uppsägning inte får göras förrän

efter viss tid, högst två år, från in-

efter viss tid, högst två år, från in­

trädet. Tiden får utsträckas till

trädet. Tiden får utsträckas till

högst fem år, om bankinspektionen

högst fem år, om bankinspektionen

medger det. Föreskrifter i stadgar-

medger det. Föreskrifter i stadgar­

na om att uppsägning får göras först

na om att uppsägning får göras först

efter viss tid gäller inte i fall som

efter viss tid gäller inte i fall som

avses i 7kap. 15 § Iredje stycket oc/;

avses i 7kap. I5§ tredje stycket

lOkap. 3 § andrastycket.

samt lOkap. 3§ andra stycket och

8a § andra stycket.

En medlem får uteslutas ur föreningsbanken på sådan grund som anges i stadgarna. Föreningsbanksstämman skall besluta om uteslutningen, om inte något annat föreskrivs i stadgarna.

5

§

Avgång ur en föreningsbank sker,

Avgång ur en föreningsbank sker,

utom i fall som avses i 7 kap. 15 §

utom i fall som avses i 7 kap. 15 §

tredje stycket och IO kap. 3 § andra

tredje stycket saml IO kap. 3 § and­

stycket, vid utgången av det räken-

ra stycket och 8a§ andra stycket,

skapsår som slutar näst efter en må-

vid utgången av det räkenskapsår

nad eller den längre tid, högst sex

som slutar näst efter en månad eller

månader, som har bestämts i stad-

den längre tid, högst sex månader,                               17

2   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 154

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

garna, sedan medlemmen har sagt

som har bestämts i stadgarna, se-

upp sig till utträde eller uteslutits

dan medlemmen har sagt upp sig

eller någon annan omständighet

till utträde eller uteslutits eller nå-

som föranlett avgången har inträf-

gon annan omständighet som för­

fat,

anlett avgången har inträffat.

En medlem som har uteslutits ur föreningsbanken förlorar genast sin rätt att della i överläggningar och beslut om föreningsbankens angelägenheter.

4 kap.

1

§

När en medlem har avgått ur en föreningsbank har han rätt all sex månader efter avgången få ut sina inbetalda medlemsinsatser. Beloppet får dock inle överstiga vad som belöper på honom i förhållande till övriga medlemmar av föreningsbankens egna kapital enligt den balansräkning som hänför sig till tiden före avgången. Vid beräkning av bankens egna kapital skall bortses från reservfonden, uppskrivningsfonden och förlags­insatserna.

Den avgångne har vidare rätt att i samma ordning som övriga medlem­mar få ut vad som belöper på honom av beslutad vinstutdelning.

Träder föreningsbankén i likvidation inom sex månader från avgången eller meddelas inom samma tid beslut om att försätta föreningsbanken i konkurs, skall den avgångnes rätt att få ut medlemsinsatser bedömas enligt grunderna för reglerna om skifte av föreningsbankens tillgångar.

En medlems rätt enligt första

En medlems rätt enligt första-

tredje styckena kan begränsas i

tredje styckena kan begränsas i

stadgarna. Detta gäller dock inte i

stadgarna. Detta gäller dock inte i

sådana fall som avses i 7 kap. 15 §

sådana fall som avses i 7 kap. 15 §

tredje stycket eller lOkap. 3 § andra

tredje stycket eller lOkap. 3 § andra

stycket.

stycket eller 8a § andra stycket.

10 kap. 8a§

En lokal föreningsbank får överta del av en central föreningsbanks rö­relse efter tillstånd av regeringen el­ler, efter regeringens bemyndigan­de, bankinspektionen. Sådanl till­stånd skall meddelas om överlagan­del framstår som ändamålsenligt ur allmän synpunkt.

Vid överlagande enligt första styc­

ket får medlemskapet för medlem­

mar i den centrala föreningsbanken

föras över till den övertagande ban­

ken. Medlemmarna skall skriftligen

underrättas om till vilken bank

medlemskapet skall föras över. Om

en medlem inle är nöjd med beslu­

tet, har han rätt att få sill medlem­

skap överfört till en annan lokalför­

eningsbank eller alt säga upp sig HU

utträde ur den överlåtande banken

, o

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

inom en månad från det att under­rättelsen skickades tid honom och i övrigt på de villkor som anges i 7 kap. 15 § tredje stycket.

I samband med etl .sådant överta­gande som avses i första stycket får den överlåtande bankens reservfond med bankinspektionens medgivan­de sällas ned med skäligt belopp.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

4 Förslag till

Prop. 1990/91; 154

Lagom ändring i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag

Härigenom föreskrivs att 4 c § lagen (1963:76) om kreditaktiebolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4c§' Kapitalkravet enligt 4 a § bestäms i förhållande till bolagets tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarkna­den som innebär en kreditrisk för bolaget (placeringar). Placeringarna delas in i följande grupper:

A.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket A

bankrörelselagen (1987:617).

B.    Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket B

bankrörelselagen.

C.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket C

bankrörelselagen.

D.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket D

bankrörelselagen.

Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

sådana tillskott som enligt 4 b § sista stycket skall räknas av från kapitalbasen,

tillskott i företag som omfattas av bestämmelserna i 4 d §,

de placeringar som anges i första stycket A,

fordringar mot företag som ingår fordringar mot företag som ingår i samma koncern som kredit-

i samma koncern som kredit­aktiebolaget samt                                  aktiebolaget och som omfattas av

bestämmelser   om   konsoliderat kapitalkrav samt

                                      fordringar som har garanterats fordringar som har garanterats

av elt företag i samma koncern

av ett företag ww ingår i samma

som kreditaktiebolaget.

koncern som kreditaktiebolaget

och som omfattas av bestämmel­ser om konsoliderat kapilalkrav.

I övrigt skall vid bestämmandet av kapitalkravet placeringarna tas upptill sammanlagt

tjugo procent av summan av de placeringar som anges i försia stycket B,

femtio procent av summan av de placeringar som anges i första stycket C samt

hela summan av de placeringar som anges i första stycket D.

Till grund för bestämmandet av kapitalkravet enligt tredje stycket skall placeringarna värderas enligt följande:

1. Tillgångar värderas till sitt bokförda värde.

2.

Garantiförbindelser med anknytning till kreditgivning värderas lill sitt nominella belopp.

3.

Övriga garantiförbindelser värderas till halva sitt nominella belopp.

4.

Andra åtaganden på kapitalmarknaden värderas till sitt nominella be-

' Senaste lydelse 1990:1308.

20

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

lopp, om inte regeringen föreskriver ett lägre belopp. Regeringen får bemyndiga bankinspektionen att meddela sådana före­skrifter som enligt denna paragraf ankommer på regeringen.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

2.

För kreditaktiebolag som enligt lagen (1990:654) om skatteutjäm­ningsreserv inte är berättigade till avdrag för avsättning till sådan reserv gäller bestämmelserna i punkt 2 i övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1308) om ändring i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag.

3.

För kreditaktiebolag som har ett räkenskapsår som påbörjats före den 1 mars 1991 och som vid lagens ikraftträdande ännu inte har avslutats gäller bestämmelsen i punkt 3 i övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1308) om ändring i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag.

4.

Utan hinder av vad som föreskrivs i 4 c § första stycket får, intill utgången av år 1991, värdehandlingar och andra fordringar för vilka försäkringsbolag svarar hänföras till grupp B.

21

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket skall ha följande lydelse.

Lydelse enhgt prop. 1990/91:142      , Föreslagen lydelse

I3§' Utländskt företag får idka näring här i riket endast efter tillstånd av regeringen eller myndighet som regeringen besiämmer. Tillstånd får be­viljas företag, vilket enligt sitt hemlands lag är registrerat som bolag eller ekonomisk förening och driver näringsverksamhet i hemlandet. Annat företag kan erhålla tillstånd, om särskilda skäl föreligger.

Prop. 1990/91:154

Om rätt för utländskt bankföre­tag och utländskt värdepappersföre­lag all bedriva verksamhet gäller be­stämmelserna i 1 kap. 4 § bankrö­relselagen (1987:617) och 2 kap. 7§ lagen (1991:000) om värdepappers­rörelse.

Om rätt för vissa ulländska före­tag att driva verksamhel gäller sär­skilda bestämmelser, nämligen

1.   för bankförelag 1 kap. 4§

bankrörelselagen (1987:617),

2.  för värdepappersföretag 2 kap.

7 § lagen (1991:000) om värdepap­

persrörelse,

3.   för finansbolag 5a§ lagen

(1988:606) om finansbolag.

Denna lag träder i kraft den Ijuli 1991.

' Senaste lydelse 1990:825.

22

6 Förslag till

Lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713)

Härigenom föreskrivs i fråga om försäkringsrörelselagen (1982:713) dels att 4 kap. 2 § och 7 kap. 17 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf 7 kap. 17 a §, av följande lydelse.

Prop. 1990/91:154

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

2§ Vid nyemission skall aktierna betalas med pengar (kontantemission).

Om försäkringsbolaget genom ökningen av aktiekapitalet avser att förvärva mer än hälften av aktierna i ett annat försäkringsbolag eller, om det finns aktier med olika röstvärde, så många aktier att rös­tetalet för dem utgör mer än hälften av röstetalet för samtliga aktier, kan försäkringsinspektionen medge att de nya aktierna får betalas med aktier i det sistnämnda bolaget (ap­port) samt att teckningen av de nya aklierna sker med villkor om detta.

Om försäkringsbolaget genom ökningen av aktiekapitalet avser att förvärva mer än hälften av aktierna i ett annat försäkringsbolag eller ett förelag som driver någon form av finansieU verksamhet eller, om det finns aktier med olika röstvärde, så många aktier att röstetalet för dem utgör mer än hälften av röstetalet för samtliga aktier, kan försäkrings­inspektionen medge att de nya ak­tierna får betalas med aktier i det sistnämnda bolaget (apport) samt att teckningen av de nya aktierna sker med villkor om detta.

7 kap.

17§

Ett försäkringsbolag får inte utan försäkringsinspektionens medgi­vande äga större andel av aktierna i ett svenskt eller utländskt aktiebo­lag än som svarar mot ett röstetal om högst fem procent av röstetalet för samtliga aktier. Tillhör försäk­ringsbolaget en koncern, skall be­stämmelsen gälla koncernen.

Ett försäkringsbolag får inte utan försäkringsinspektionens medgi­vande äga andelar i en aktiefond eller i annan juridisk person än ak­tiebolag.

Ett försäkringsbolag får inte utan försäkringsinspektionens medgi­vande äga större andel av aktierna i ett svenskt eller utländskt aktiebo­lag än som svarar mot ett röstetal om högst fem procent av röstetalet för samtliga aktier. Tillhör försäk­ringsbolaget en koncern, skall be­stämmelsen gälla koncernen. Vid beräkningen av koncernens innehav skad dock, intiU etl innehav motsva­rande fem procent av röstetalet i ak­tiebolaget, borises från aklier som innehas av bankföretag i koncernen eller av dotterföretag till bankföre­tagen.

Ett försäkringsbolag får inte utan försäkringsinspektionens medgi­vande äga andelar i en värdepap­persfond eller i annan juridisk per­son än aktiebolag.

23

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Första stycket skall inte tillämpas på aktier eller andelar i försäkringsbo­lag eller i juridiska personer vars verksamhet uteslutande har till föremål att äga aktier i försäkringsaktiebolag, att tillskjuta garantikapital i ömsesi­diga försäkringsbolag, att förvalta försäkringsbolagens fastigheter eller att biträda försäkringsbolag vid rörelsens bedrivande.

Beträffande försäkringsbolags rätt att äga aktier eller andelar i företag som driver någon form av finansiell verksamhet gäller 17 a§.

17a§

Ett försäkringsbolag får enligt de förutsättningar som anges i denna paragraf förvärva aktier eller an­delar i företag som driver någon form av finansiell verksamhet. Etl försäkringsbolag som är moderbo­lag HU ett bankbolag får inle vara dotterföretag liU något annal före­tag än ell bankbolag.

För förvärv av aktier eller andelar som, tillsammans med försäkrings­bolagets övriga aklier eller andelar i samma företag, motsvarar ett röste­tal som överstiger fem procent av röstetalet för samtliga aktier eller andelar iförelaget krävs tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, försäkringsinspek­tionen. Om försäkringsbolaget in­går i en koncern, skad första me­ningen tillämpas på koncernens samlade innehav. Vid beräkningen av koncernens innehav skaU dock, IntiU ett innehav motsvarande fem procent av röstetalet för samtliga aklier eller andelar, borises från ak­lier och andelar som innehas av fö­retag i koncernen som driver någon form av finansiell verksamhet eller av dotterföretag HU sådana företag.

Tillstånd enligt andra stycket får

ges endasl om värdet av de förvärva­

de aktierna eller andelarna till­

sammans med det bokförda värdel

av försäkringsbolagets eller koncer­

nens sammanlagda innehav av ak­

tier och andelar som kräver tillstånd

enligt andra styckel samt av vad

som skjutits till som aktiekapital el­

ler i annan form i ett annal försäk­

ringsbolag inte överstiger sum­

man av

24

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

A.     för livförsäkringsbolag

1. eget kapital och garanlikapital

samt

2.    fyra procent av

försäkringstekniska skulder,

återbäringsmedel och -femtio procent av övervärden i

tillgångar,

B.     för skadeförsäkringsbolag

1.     egel kapital, garanlikapital, reg­

leringsfond för trafikförsäkring och

utjämningsfond,

2.       sjuttio procent av

skatteutjämningsreserv och

återstående del av uppskovsbe­loppel enligt lagen (1990:655) om återföring av obeskattade re­server samt

3.     fyra procent av

    försäkringstekniska skulder,

      säkerhetsreserv och

  femtio procent av övervärden i

tillgångar.

För tillstånd krävs all förvärvet ingår som ett led i organisationen av verksamheten.

1.

Denna lag träder i kraft den I juli 1991.

2.

Vid beräkningen enligt 7kap. 17a § tredje stycket av ett skadeförsäk­ringsbolags utrymme för förvärv av företag som driver någon form av finansiell verksamhet skall intill utgången av år 1991 hänsyn tas till i stället för vad som anges i B.2 i det angivna stycket sjuttio procent av bolagets värderegleringsreserver.

25

7 Förslag till

Prop. 1990/91; 154

Lagom ändring i lagen (1988:606) om finansbolag

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:606) om finansbolag deb au 2, 5, 8, 11 a, 11 b, 11 c, 15, 23-25 och 27 §§ skall ha följande

lydelse, dels att det i lagen skall föras in fyra nya paragrafer, 2 a, 5 a, 10 a och

10b §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2

§

Tillstånd krävs för företag som        Tillstånd krävs för ett svenskt fö­driver finansieringsverksamhet, om     retag som driver finansieringsverk­samhet, om

1.  företaget helt eller delvis ägs av ett svenskt eller utländskt bankinstitut

eller dotterbolag till sådant institut, eller

2.   företaget driver finansieringsverksamhet riktad mot konsumenter,

eller

3.

nettovärdet av tillgångarna i verksamhelen enligt fastställd balansräk­ning för det senaste räkenskapsåret är minst femtio miljoner kronor och det inte finns anledning anta att värdet därefter har gått ned under detta belopp, eller

4.

det annars är uppenbart att nettovärdet av tillgångarna i verksamhe­ten överstiger femtio miljoner kronor.

I nettovärdet enligt första stycket 3 och 4 skall inte räknas in värdet av tillgångarna i sådan finansieringsverksamhet som anges i 3 § första stycket.

Tillstånd krävs inte, om finansieringsverksamheten bedrivs av andra än aktiebolag, ekonomisk förening, handelsbolag eller enskild näringsidkare.

2a§

Tidsland krävs för ell utländskt förelag som driver finansierings­verksamhet under de förutsättning­ar som anges i 2 § försia och andra slyckena. Vad som sägs i 2 § försia stycket 3 och 4 skall gälla värdet av de tillgångar som omfattas av den bokföring som avses i 23 § lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utiändski företag att idka nä­ring här i riket.

5

§

Tillständ får meddelas endast om Tillstånd för elt svenskt företag

finansieringsverksamheten drivs i får meddelas endast om finansie-

aktiebolagsform och aktiekapitalet ringsverksamheten drivs i aktiebo-

är minst fem miljoner kronor.

lagsform    och    aktiekapitalet    är

minst fem miljoner kronor.

Tillstånd skall ges om

1.

bolagsordningen inte strider mot denna lag eller annan författning,

2.

bolaget inte är olämpligt att driva finansieringsverksamhet,

3.

verksamheten kan antas inte bli till skada för det allmänna, och

26

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

4. bolaget uppfyller de villkor som i övrigt anges i denna lag.

5a§

Tillstånd för elt utländskt företag får meddelas endasl om

1.

verksamheten drivs från avdel­ningskontor med självständig för­valtning (filial),

2.

företaget i sitt hemland driver finansieringsverksamhet och där slår under tillsyn av myndighet eller annat behörigt organ,

3.

företagel inte är olämpligt atl driva finansieringsverksamhet här i landet, och

4.   verksamheten kan antas inte

bli lid skada för det allmänna.

För utländska förelag gäller be­slämmelserna i denna lag i tillämp­liga delar. Etl föreläggande enligt denna lag får riktas såväl mot ett ulländskt förelag som mol den som här i landet är verksam för företa­gets räkning. I övrigt gäller lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utiändski förelag alt idka nä­ring här i riket.

8§

Bolag som har fått tillstånd att driva finansieringsverksamhet kal­las finansbolag. Annan än finans­bolag får inte i sin firma eller an­nars vid beteckning av verksamhet använda ordet finansbolag eller finansaktiebolag.

Företag som har fått tillstånd att driva finansieringsverksamhet en­ligt denna lag kallas finansbolag. Annan än finansbolag får inte i sin firma eller annars vid beteckning av verksamhet använda ordet fi­nansbolag eller finansaktiebolag.

10a§

Elt finansbolag får ge ut obliga­tioner och andra fordringsrätter som är avsedda för admän omsätt­ning.

10b§

Förvärv av aktier eller andelar i förelag kräver tillstånd av bankin­spektionen, om förvärvet ingår som etl led i organisationen av verksam­heten.

Ell finansbolag får bara efler till­stånd av bankinspeklionen inrätta filial i ullandel.

27

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91; 154

lla§'

Kapitalbasen ulgörs av summan av primärt och supplementärt kapital efter avräkning enligt sista stycket. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

Med primärt kapital avses:

A. Eget kapital.

B. Sjuttio procent av skatteutjämningsreserven.

C.   Sjuttio procent av det belopp som svarar mot bolagets reserver till följd

av avskrivning på egendom som upplåtits till nyttjande.

Med supplementärt kapital avses det nominella värdet av förlagsbevis och andra skuldförbindelser med en ursprunglig löptid av minst fem år och med rätt till betalning först efter bolagets övriga borgenärer, dock sam­manlagt högst till ett belopp som motsvarar hälften av det primära kapita­let. Bevis och andra skuldförbindelser vilkas återstående löptid understi­ger fem år skall tas upp till ett belopp som motsvarar tjugo procent av det nominella värdet för varje helt år som återstår till förfallodagen.

Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, enligt medgivan­de av regeringen eller efter regeringens bemyndigande av bankinspektio­nen, räknas andra kapitaltillskott och reserver än som sägs i andra och tredje styckena.

Från summan av det primära och

Från summan av det primära och

supplementära kapitalet skall räk-

supplementära kapitalet skall räk­

nas av det bokförda värdet av vad

nas av det bokförda värdet av vad

som har skjutits till som aktiekapi-

som har skjutits till som aktiekapi­

tal eller i annan form i ett företag

tal eller i annan form i ett företag

som driver något slag av finansiell

som driver försäkringsverksamhet

verksamhet som kräver tillstånd.

eller något slag av finansiell verk-

Någon avräkning skall dock inte

samhet som kräver tillstånd. Någon

göras om tillskottet uppgår till

avräkning skall dock inte göras om

högst fem procent av företagets

tillskottet uppgår till högst fem pro-

egna kapital eller motsvarande och

cent av företagets egna kapital eller

det sammanlagda bokförda värdet

motsvarande och det sammanlagda

av sådana tillskott inte överstiger

bokförda värdet av sådana tillskott

tio procent av bolagets egna kapi-

inte överstiger tio procent av bola-

tal. Avräkning skall inte heller gö-

gets egna kapital. Avräkning skall

ras för tillskott / företag som omfat-

inte heller göras för tillskott som

tas av bestämmelserna i 11 c §.

belöper på företag som omfattas av

bestämmelserna   om   konsoliderat

kapilalkrav i 11 c §.

II 

b f Kapitalkravet enligt 11 § bestäms i förhållande till bolagets tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarkna­den som innebär en kreditrisk för bolaget (placeringar). Placeringarna delas in i följande grupper:

A.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket A

bankrörelselagen (1987:617).

B.    Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket B

bankrörelselagen.

'Senaste lydelse 1990:1310.

Senaste lydelse 1990:1310.

28

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

C.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket C

bankrörelselagen.

D.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket D

bankrörelselagen.

Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

sådana tillskott som enligt 11 a § sista stycket skall räknas av från kapitalbasen,

tillskott i företag som omfattas     sådana   tillskott   som   avses av beslämmelserna i 11 c §,

11 a § sistat stycket sista  me­ningen,

de placeringar som anges i första stycket A,

 fordringar mot företag som ingår     fordringar mot företag som ingår

i samma koncern som finansbo-

i samma koncern som finansbo­

laget samt

laget och som omfattas av be­

stämmelser om konsoliderat ka­

pilalkrav samt

                                      fordringar som har garanterats fordringar som har garanterats

av ett företag i samma koncern

av ett företag som ingår i samma

som finansbolaget.                              koncern som finansbolaget och

som omfattas av bestämmelser om konsoliderat kapilalkrav.

I övrigt skall vid bestämmandet av kapitalkravet placeringarna tas upp till sammanlagt

tjugo procent av summan av de placeringar som anges i första stycket B,

femtio procent av summan av de placeringar som anges i första stycket C samt

hela summan av de placeringar som anges i första stycket D.

Till grund för bestämmandet av kapitalkravet enligt tredje stycket skall placeringarna värderas enligt följande:

1.

Tillgångar, för vilka reserver som avses i 11 a § andra stycket C har satts av, värderas till sitt bruttobokföringsvärde.

2.

Övriga tillgångar värderas till sitt bokförda värde.

3.

Garantiförbindelser med anknytning till kreditgivning värderas till sitt nominella belopp.

4.

Övriga garantiförbindelser värderas till halva sitt nominella belopp.

5.

Andra åtaganden på kapitalmarknaden värderas till sitt nominella be­lopp, om inte regeringen föreskriver elt lägre belopp.

Regeringen får bemyndiga bankinspektionen atl meddela sådana före­skrifter som enligt denna paragraf ankommer på regeringen.

II 

ef

Om ett finansbolag har ett dotter- Om ett finansbolag har ett dotter­

företag, skall vad som föreskrivs i företag, skall vad som föreskrivs i

11 § om kapitalkrav tillämpas även 11 § om kapitalkrav tillämpas även

på koncernen (konsoliderat kapi- på koncernen (konsoliderat kapi­

talkrav),

talkrav), om inle annat följer av

iredje styckel.

Senaste lydelse 1989:1095

29

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Koncernens kapitalbas och pla­

ceringar skall bestämmas med till­

ämpning av de regler som enligt 11

kap.

11 §        aktiebolagslagen

(1975:1385) gäller för upprättandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belö­per på minoritetsandelar skall ingå. Redovisad goodwill skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall tas upp till de värden som fö­reskrivs i 11 b § eller, om dotterfö­retaget inte är ett finansbolag, i an­nan lag.

Koncernens kapitalbas och pla­

ceringar skall bestämmas med till­

ämpning av de regler som enligt 11

kap.

11 §        aktiebolagslagen

(1975:1385) gäller för uppräUandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belö­per på minoritetsandelar skall ingå. Redovisad goodwill som belöper på företag som omfallas av det konsoli­derade kapilalkravel skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall tas upp till de värden som fö­reskrivs i 11 b § eller, om dotterfö­retaget inte är ett finansbolag, i an­nan lag.

Det konsoliderade kapilalkravel omfaltar inte försäkringsföretag och sådana dotterförelag HU försäk­ringsföretag som inle driver någon form av finansieU verksamhel.

15§

Finansbolags tillstånd kan åter­kallas av bankinspektionen, om bo­laget överträtt denna lag eller up­penbart åsidosatt kundernas intres­sen eller om annars fömtsältningar-na för tillstånd enligt 5 § inte längre föreligger.

Finansbolags tillstånd kan åter­kallas av bankinspektionen, om bo­laget överträtt denna lag eller up­penbart åsidosatt kundernas intres­sen eller om annars förutsättningar­na för tillstånd enligt 5eller 5a§ inte längre föreligger.

Om ett tillstånd har återkallats enligt första stycket, skall bolaget stå under bankinspektionens tillsyn till dess att verksamhelen avvecklats eller drivs på ett sådant sätt att tillstånd enligt denna lag inte krävs.

Ett beslut om ålerkallelse får för­enas med förbud att forlsälta verk­samhelen.

23 

§

Om det kan antas att elt företag driver sådan finansieringsverksam­het att denna lag är tillämplig, får bankinspeklionen förelägga förela­get atl HU inspektionen lämna de upplysningar om sin verksamhet som behövs för alt bedöma om lagen är tUlämplig.

Om någon utan tUlslånd driver sådan verksamhel som kräver till­stånd enligt denna lag, skall bankin­spektionen förelägga honom alt upphöra med verksamheten.

År det osäkert om tillstånd krävs för viss verksamhel, får inspeklio­nen förelägga den som driver verk­samheten att lämna de upplysning­ar som behövs för att bedöma om tillstånd krävs.

30

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Förelägganden enligt första och andra styckena får förenas med vite.

Ett beslut enligt denna paragraf får överklagas hos kammarrällen.

24          

§

Meddelar bankinspektionen fö- Meddelar bankinspektionen fö­

reläggande eller förbud enligt den- reläggande eller förbud enligt den­

na lag, får inspektionen sätta ut na lag, får inspektionen även i and­

vite,

ra fall än som anges i 23 § sätta ut

vite.

25          

§

Bankinspektionens beslut enligt 7 andra fall än som anges i 23 §

denna lag får överklagas hos rege- får bankinspektionens beslut enligt

ringen. Inspektionens beslut har denna lag överklagas hos regering­

omedelbar verkan, om inte annat en. Inspektionens beslut har ome-

beslutas.

delbar verkan, om inte annat beslu-

tas.

27 § Den som driver finansieringsverk­samhet ulan tillstånd, där sådant krävs enligt dentia lag, döms HU bö­ler eller fängelse i högst etl år.

Styrelseledamot eller befattningshavare hos finansbolag som uppsåtligen eller av oaktsamhet genom oriktig bokföring eller på annat sätt lämnar bankinspektionen felaktiga upplysningar om verksamheten döms, om gär­ningen inte är ringa, till böter eller fängelse i högst ett år.

Den som bryter mot 8 § döms till böter.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

2.

För finansbolag som har ett räkenskapsår som påbörjats före den I mars 1991 och som vid lagens ikraftträdande ännu inte har avslutats gäller bestämmelsen i punkt 2 i övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1310) om ändring i lagen (1988:606) om finansbolag.

3.

Utan hinder av vad som föreskrivs i 11 b § första stycket får, intill utgången av år 1991, värdehandlingar och andra fordringar för vilka försäkringsbolag svarar hänföras till grupp B.

31

8 Förslag till

Prop. 1990/91:154

Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

Härigenom föreskrivs att 18 och 20 §§ lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

I8§' Riksbanken får på penningpolitiskt motiverade villkor bevilja kredit till och ta emot inlåning från bankinstitut samt medverka i betalningsutjäm­ning. Räntevillkoren för denna ut- och inlåning skall offentliggöras.

Om det finns synnerliga skäl, får

Om det fmns synnerliga skäl, får

riksbanken även på andra villkor

riksbanken även på andra villkor

än som avses i första stycket bevilja

än som avses i första stycket bevilja

kredit till svenska bankinstitut och

kredit till svenska bankinstitut och

till andra företag som står under

till andra svenska företag som står

tillsyn av bank- eller försäkringsin-

under tillsyn av bank- eller försäk-

spektionen.

ringsinspektionen.

20 f

I kreditpolitiskt syfte får riksbanken genom beslut i enskilda fall uppstäl­la kassakrav gentemot kreditinstitut.

Med kassakrav avses att viss andel, högst femton procent, av kreditinsti­tutets placeringar eller förbindelser, beräknade på det sätt riksbanken i det enskilda fallet bestämmer, skall under angiven tid motsvaras av medel som med eller ulan räntegottgörelse skall innestå på räkning för institutet i riksbanken. I den utsträckning riksbanken i det enskilda fallet bestämmer likställs med sådana medel kreditinstitutets inneliggande kassa.

För ett utländskt bankförelag

För ett utländskt krediHnsHlut

som fått regeringens tillstånd att

som fått tillstånd att driva verksam­

driva bankrörelse från filial här i

het från filial här i landet beräknas

landet beräknas kassakravet på fi-

kassakravet på filialens placeringar

lialens placeringar och förbindelser.

eder förbindelser.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

Senaste lydelse 1990:831.

Senaste lydelse 1990:831.

32

9 Förslag till

Prop. 1990/91; 154

Lag om ändring i lagen (1991:000) om värdepappersrörelse

Härigenom föreskrivs all 5 kap. 3 § lagen (1991:000) om värdepappers­rörelse skall ha följande lydelse.

Lydelse enligi prop. 1990/91:142        Föreslagen lydelse

5 kap.

3§ Kapitalkravet enligt I § bestäms i förhällande till värdepappersbolagets tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra ålaganden på kapital­marknaden som innebär en kreditrisk för bolaget (placeringar). Placering­arna delas in i följande grupper:

A.  Tillgångar och åtaganden som avses 2 kap.  10 § första stycket A

bankrörelselagen (1987:617).

B.  Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket B

bankrörelselagen.

C.  Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § försia stycket C

bankrörelselagen.

D.  Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket D

bankrörelselagen.

Vid bestämmandet av kapitalkraven undantas

sådana tillskott som enligt 2 § sista stycket skall räknas av från kapital­basen,

tillskott i företag som omfatlas av bestämmelserna i 4 §,

de placeringar som anges i första stycket A,

fordringar mot företag som fordringar mot företag som ingår ingår i samma koncern som

i samma koncern som värdepap-värdepappersbolaget samt                    persbolaget och som omfattas av

bestämmelser  om   konsoliderat kapilalkrav samt

 fordringar som har garanterats     fordringar som har garanterats

av ett företag i samma koncern

avett företag 50w Ingår i samma

som värdepappersbolaget.

koncern som värdepappersbola­

get och soiri omfallas av bestäm­

melser om konsoliderat kapital­

krav.

I övrigt skall vid bestämmandel av kapitalkravet placeringarna tas upp till seammanlagt

tjugo procent av summan av de placeringar som anges i första stycket B,

femtio procent av summan av de placeringar som anges i första stycket C samt

hela summan av de placeringar som anges i första stycket D.

Till grund för bestämmandet av kapilalkravel enligt tredje stycket skall placeringarna värderas enligt följande:

1.

Tillgångar värderas till sitt bokförda värde.

2.

Garantiförbindelser med anknytning till kredilgivning värderas lill sitt nominella belopp.

3.

Övriga garantiförbindelser värderas till halva sitt nominella belopp.

4.

Andra åtaganden på kapitalmarknaden värderas till sitt nominella be­lopp, om inte regeringen föreskriver ett lägre belopp.

33

3   Riksdagen 1990/91. 1 sattd. Nr 154

Regeringen får bemyndiga bankinspektionen att meddela sådana före-     Prop. 1990/91; 154 skrifter som enligt denna paragraf ankommer på regeringen.

34

Finansdepartementet

Pp. 1990/91; 154

Utdrag urprotokoll vid regeringssammanträde den 21 mars 1991

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, samt statsråden Hjelm-Wallén, S.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om rörelseregler för bank m. m. 1 Inledning

Hösten 1983 tillkallades med stöd av regeringens bemyndigande en kom­mitté, kreditmarknadskommittén (KMK), Fi 1983:06 (f d. landshövding­en Nils Hörjel, ordförande, överdirektören Alf Carling, bankinspeklören Stig[REDACTED_EFTERNAMN], riksbanksdirektören Erik[REDACTED_EFTERNAMN] sedan[REDACTED_EFTERNAMN] begärt entledigande förordnades i hans ställe fr. o. m. den I januari 1985 vice riksbankschefen Anders Sahlén och ambassadören Kurt Malm­gren), för att se över kredilmarknadens struktur m. m.

Kommittén skulle behandla frågor om kreditmarknadens funktionssätt och finansinstitutens rörelseregler i syfte atl skapa mer rationella, lagfästa rörelseregler för skilda slag av institut som verkar på den svenska kredit­marknaden.

I detta ärende behandlas kommitténs slutbetänkande Förnyelse av kre­ditmarknaden (SOU: 1988:29) i de delar som rör vissa rörelseregler för bank och finansbolag.

1 detta ärende behandlas också förslagen i departementspromemoriorna Branschglidning i den finansiella sektorn (Ds 1990:57) och Ulländska bankfilialer i Sverige (Ds '1989:13) rörande möjligheterna för andra ut­ländska finansiella företag än banker att etablera filialer i Sverige.

Kommittébetänkandet och departementspromemoriorna har remissbe­handlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas en förteckning över remissin­stanserna och en sammanställning av remissyttrandena över KMKs resp. departementspromemoriornas förslag som bilaga 1 3.

Sveriges Föreningsbankers Förbund har i en framställning till finansde­partementet begärt en ändring i föreningsbankslagen (1987:620). Fram­ställningen har remissbehandlats. Framställningen och remissinstanserna redovisas i avsnitt 3.7.1.

Jag avser atl i detta ärende behandla följande frågor.

35

Definition av bankverksamhetsbegreppet och utvidgade placerings-     Prop. 1990/91; 154 möjligheter för banker (avsnitt 3.4).

Möjligheter till samarbete genom ägande för bank och försäkringsbo­lag, s.k. branschglidning {avsnitt 3.5).

Krav på tillstånd för finansbolag som skall öppna filial utomlands eller förvärva organisationsaktier samt möjlighet för finansbolag atl ge ut obligationer och för utländsk filialelablering i Sverige (avsnitl 3.6).

Möjlighet för lokal föreningsbank att ta över del av central förenings­banks rörelse (avsnitt 3.7).

De lagar som berörs är följande.

1. bankrörelselagen (1987:617), (BRL),

2.

bankakliebolagslagen (1987:618), (BAL),

3.

föreningsbankslagen (1987:620),

4.

lagen (1963:76) om kreditakliebolag,

5.

lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka, näring här i riket,

6.

försäkringsrörelselagen (1982:713), (FRL),

7.

lagen (1988:606) om finansbolag, och

8.

lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank.

Regeringen beslutade den 14 mars 1991 att inhämta lagrådels yttrande över de nyss angivna lagförslagen. Förslagen bör fogas till protokollet i delta ärende som bilaga 4.

Lagrådel har i yttrande den 20 mars 1991 lämnat förslagen utan erinran. Lagrådels yttrande bör fogas lill prolokollet i detta ärende som bilaga 5.

Efter lagrådsgranskningen har vissa ändringar gjorts i lagförslagen. 1 2 kap. 10 och 11 §§ BRL saml 11 b § finansbolagslagen har gjorts ell par ytterligare justeringar med hänsyn till de föreslagna reglerna om bransch­glidning. 1 2 kap. 6 a § andra stycket BRL och 7 kap. 1 7 a § fjärde styckel FRL. har lagtexten utformats så atl den bättre överensstämmer med vad som anföris i motivtexten. Samlidigt har vissa andra ändringar gjorls i den motivtext som rör dessa paragrafer. I BAL föreslås ändringar i 5 kap. I och 17 §§, som är en följd av all 2 kap. 20 § BRL föreslås upphävd. I förtydli­gande syfte har 10b § första styckel finansbolagslagen omformulerats. Vidare har 23 § samma lag ulformals i närmare överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i 7 kap. 18 § BRL. Detta har föranleti följd­ändringar i 24 och 25 §§ finansbolagslagen. Även i övrigt har vissa redak­tionella ändringar gjorts i de remitterade lagförslagen.

Regeringen beslutade den 14 mars 1991 en proposition om handel och tjänster på värdepappersmarknaden, m.m. (prop. 1990/91:142), som in­nehåller bl.a. förslag till ändringar i BRL, BAL och lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket. Försla­gen i förevarande proposilion har utformats med utgångspunkt från försla­gen i prop. 1990/91:142.

I prop. 1990/91:142 föreslås också en ny lag om värdepappersrörelse,

som skall ersätta bl.a. fondkommissionslagen (1979:748). I 5 kap. den

föreslagna lagen finns bestämmelser om kapitaltäckning. Dessa bestäm­

melser bör ändras på samma sätt som föreslås i det av lagrådel granskade

förslaget till lagom ändring i kreditaktiebolagslagen.

36

På grund av den enkla beskaffenheten av de nya förslag som läggs fram i     Prop. 1990/91:154 propositionen anser jag att lagrådets hörande i dessa delar skulle sakna betydelse.

2 Bakgrund

2.1 De finansiella institutens verksamhetsinriktning

Till de finansiella institutens huvuduppgifter kan räknas dels att upprätt­hålla ett väl fungerande betalningssystem och att vara sparuppsamlare, dels atl sörja för en effektiv kreditförmedling, dels att skapa likviditet och att hantera och utjämna finansiella risker och osäkerheter.

Bankerna intar en särställning bland de finansiella företagen genom att de i princip har ensamrätt till inlåning på räkning och möjlighet atl låna i centralbanken. Inlåningen fungerar som betalningsmedel vilket gör att bankerna spelar en central roll i betalningssystemet. Bankernas rörelse karakteriseras också av en betydande bredd vad gäller in- och utlånings­tjänster. Dessa funktioner har en allmännyttig karaktär. Del krävs därför särskilt tillstånd, oktroj, av regeringen för att driva sådan verksamhet.

Bankernas verksamhet är i gällande lagstiftning förenad med restriktio­ner i rörelsereglerna, krav på kapitaltäckning och särskilda tillsynsbesläm-melser. En bank får ägna sig endast åt in- och utlåning av pengar och annan bankverksamhet, som har samband därmed. Den egendom som en bank får förvärva och driva handel med räknas upp i lagen. I princip råder förbud mot förvärv av aktier och fast egendom som placeringstillgångar. Lagstiftningen avses förhindra att bankerna genom ägarinsalser tar onödi­ga risker och oskäliga hänsyn i kreditgivningen. Om instituten skall vara en effektiv mellanhand mellan insättare, långivare och låntagare måste de ha en oberoende ställning gentemol dessa kundkategorier.

Kreditmarknadsuppgifterna dominerar bankernas rörelse, i huvudsak kortfristig in- och utlåning. Därtill kommer att bankerna medverkar vid emissioner av certifikat och obligationer och bedriver handel i dessa instrument. Penningmarknadsaffärerna sker såväl för egen räkning som i kommission. På aktiemarknaden avgränsas rollen väsentligt snävare. Där fungerar bankerna i princip endast som emissionsinstitut och kommissio­närer (med etl begränsat eget handelslager).

Lagstiftningen innehäller också särskilda kapilalläckningsregler som syftar till att garantera en tillfredsställande soliditet i bankerna. Bankernas tillgångar i form av utestående fordringar och innehav av värdepapper delas in i olika riskklasser. För resp. klass föreskrivs att placeringarna lill viss procent skall täckas av eget kapital eller vad som härmed likställs. Rörelse- och kapitaltäckningsreglerna blir i hög grad styrande för verksam­hetens inriktning och riskinnehåll.

Det centrala skyddsintresset, som motiverar att bankerna omgärdas av

en omfattande lagstiftning, är att främja ett stabilt betalningssystem. Den

uppgiften är oundgänglig för hela det ekonomiska systemets funktionsdug­

lighet. Det är därmed ett uttalat samhällsintresse och marknadsintresse

37

- alt allmänhetens insättningar i bank skyddas genom ett stabilt banksy-     Prop. 1990/91:154 slem. Därtill har särskilt hushållen begränsade möjligheter att bedöma risker förenade med en banks verksamhet. Insättarskyddet syftar således primärt till att värna om stabiliteten i systemet. Det är också en fråga om konsumentskydd i vanlig bemärkelse.

I många länder finns det lagfästa inlåningsförsäkringar för att skydda insätlarnas medel. De ger inte bara ett skydd åt enskilda insättare utan de kan också fungera som ett skydd för betalningssystemet. Inom EG är ett direktivförslag om obligatorisk inlåningsförsäkring under utarbetande. Frågan om inlåningsförsäkring utreds f n. av en arbetsgrupp inom finans­departementet.

Finansbolagen finansierar sig på penningmarknaden och via direkt upp­låning hos andra finansiella institut. Bolagen får inte emittera löpande skuldebrev, t.ex. certifikat efler obligationer. I stället sker marknadsfinan­sieringen med hjälp av enkla skuldebrev, s.k. marknadsbevis. Utlåningen, som utgörs av t.ex. kontokortskrediter, leasing och riskkapitaltillskolt, täcker varierande löptider och uppvisar, jämfört med bankerna, generellt sett ett större riskinnehäll. Bolagen utgör en heterogen grupp på kredit­marknaden med avseende på ägarförhållanden, storlek och inriktning. Flera större finansbolag ägs av banker eller av industri- och handelsföre­tag.

Kreditaktiebolag och hypoteksinstitut brukar gemensamt betecknas som mellanhandsinstilul. Bestämmelser om kreditaktiebolagens verksamhet finns i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag. Hypoleksinslitulens (stadshy-potek, landshypotek och skeppshypotek) verksamhet regleras i särskilda lagar.

Kreditaktiebolagen har, till skillnad från finansbolagen, till ändamål all driva lånerörelse, som de finansierar genom att ge ut obligalioner eller andra masspapper. Enligt kreditaktiebolagslagen skall bolagsordningen godkännas av regeringen. Varje institut är specialiserat på ett ändamål, exempelvis långfristig finansiering till bostäder, kommuner eller näringsli­vet. Bostadsinstituten dominerar. Dessa hanterar betydande lånevolymer och har hittills haft ensamrätt att lämna statligt subventionerade (ränte-bidragsberättigade) bottenlån.

Mellanhandsinstituten finansierade tidigare huvudsakligen sin verk­samhet hos försäkringssektorn och banksektorn genom att emittera obliga­tioner och låna mot reverser. Mellanhandsinstitutens upplåning på mark­naden utanför kreditinstituten har dock på senare år fått växande betydel­se. Flera av kreditaktiebolagen samägs av staten och bankerna, men även av staten resp. bankerna helägda institut förekommer, t.ex. bland bostads­instituten. Hypoleksinstituten drivs utan vinstsyfte. De har en halvofiiciell prägel bl.a. genom att staten i väsentlig omfattning släller garanlier för deras förmåga att infria sina förbindelser. Denna institutionsform är för närvarande föremål för omprövning.

Fondkommissionärer bedriver handel med värdepapper för kunders

räkning. Verksamheten regleras i fondkommissionslagen (1979:748). Re­

geringen har i prop. 1990/91:142 om handel och tjänster på värdepappers­

marknaden, m. m. föreslagit bl. a. en lag om värdepappersrörelse som

38

ersätter fondkommissionslagen. Lagförslaget innehåller regler för företag     Prop. 1990/91: 154 som yrkesmässigt tillhandahåller tjänster på värdepappersmarknaden.

I propositionen föreslås bl.a. följande. Tillstånd att bedriva värdepap­persrörelse får ges till aktiebolag, bankinstitut och utländska företag för kommissionshandel, förmedling, egenhandel, förvaltning eller medverkan vid emissioner. Sådana företag värdepappersinstitut utgör vad som brukar kallas mellanhänder på värdepappersmarknaden. Det är som regel till dessa som en kapitalplacerare vänder sig när han vill köpa eller sälja finansiella instrument. För att underlätta värdepappersrörelsen kan ett värdepappersinstitut få tillstånd att ta emot medel på konto och att lämna kredit mot betryggande säkerhet. För svenska värdepappersinstituts inne­hav av finansiella instrument skall, utifrån företagets kapitalbas, regering­en eller bankinspektionen bestämma s. k. risknivåer. Från dessa risknivåer undantas organisationsaktier och bankers innehav av obligationer, förlags­bevis och andra fordringsbevis avsedda för den allmänna marknaden. Svenska värdepappersbolag, som bedriver egenhandel eller medverkar vid emissioner samt de som tar emot inlåning skall ha kapilalläckning för sina placeringar och gjorda ålaganden.

De specialistfunktioner som t. ex. den långfristiga bostadskreditgivning-en eller fondkommissionsverksamheten kan sägas utgöra, hänförs således traditionellt lill särskilda institut pä marknaden med sinsemellan relativt klara skiljelinjer. Som ett inslag i den finansiella utvecklingens fortskridan­de har dessa verksamheter och bankverksamhet dock till vissa delar kom­mit att glida in i varandra, vilket f n. skapar gränsdragningsproblem. De finansiella instmmenten har i viss utsträckning ändrat karaktär och blivit mer enhetliga. På placeringssidan sker därmed förändringar i riktning mot en allt större likformighet mellan finansinstituten t.ex. beträffande pen­ningmarknadsaktiviteterna. Även det faktiska tjänsteutbudet uppvisar i vissa fall betydande likheter mellan institut som regleras på olika sätt med utgångspunkt i resp. associationsform. Någon klar gräns mellan bankernas och finansbolagens finansieringsverksamhet är exempelvis svår att dra, vilket framgått av den tidigare översikten. Liknande gränsdragningspro­blem gör sig gällande mellan banker och försäkringsbolag på grund av likheter beträffande bl. a. mottagande av sparmedel från allmänheten, förmögenhetsförvaltning och kreditgivning i olika former.

Försäkringsbolagens verksamhet regleras främst i FRL. För att driva försäkringsrörelse krävs tillständ, koncession, som meddelas av regering­en. Ett försäkringsbolag kan vara antingen aktiebolag eller ömsesidigt bolag. Ett försäkringsbolag får inte driva annan rörelse än försäkringsrörel­se. Direkt livförsäkringsrörelse får inle heller förenas med försäkringsrö­relse som avser annat än personförsäkring. Försäkringsbolagen är de stör­sta enskilda ägarna av bl. a. fastigheter och aktier. Finansförvaltning utgör därför ett viktigt led i försäkringsbolagens verksamhet.

FRL innehåller bl. a. regler som syftar till att försäkringsbolagen skall

kunna fullgöra sina förpliktelser mot försäkringstagarna. Det finns inga

uttalade krav på minimikonsolidering i ett försäkringsbolag. Bolagen skall

emellertid som en skuldpost i balansräkningen redovisa sina åtaganden

enligt ingångna försäkringsavtal, de s.k. försäkringstekniska skulderna.

39

För livförsäkring har kravet pä soliditet fått ett mera allmänt och principi-     Prop. 1990/91:154 ellt uttryck i bestämmelserna om de grunder som skall finnas för bl.a. beräkning av premier och premiereserv. Bolagens skyldighet att teckna återförsäkring anknyter också till solidiletsprincipen.

Etl klart uttryck för solidiletsprincipen återfinns även i bestämmelserna om att ett belopp motsvarande de försäkringstekniska skulderna för livför­säkring alllid skall redovisas i vissa slag av tillgångar. Livförsäkringsbola­gens möjligheter att placera sina tillgångar har här begränsats med hänsyn till kravet på trygghet för försäkringstagarna. De slag av tillgångar som godtas till täckande av försäkringstekniska skulder för livförsäkring ulgörs främst av obligationer och vissa andra skuldförbindelser samt av försäk­ringsbolagens egna fasligheter. Ett belopp motsvarande högst tjugo pro­cent av de försäkringstekniska skulderna för egen räkning, dvs. efter åter­försäkring, får emellertid redovisas i andra tillgångar än de angivna, dock inte i aktier. Beträffande aktieförvärv gäller för alla försäkringsbolag den s. k. femprocentsregeln. Denna regel kan anses vara ett utflöde av förbudel mot annan rörelse. Den innebär att ett försäkringsbolag inte ulan medgi­vande av försäkringsinspektionen får äga större andel av aktierna i ett enskilt aktiebolag än som svarar mot ett röstetal om högst fem procent av rösterna för samtliga aklier. Del finns dock inget hinder mot att äga en större andel av aktiekapitalet.

Kontrollen av all de finansiella instituten följer gällande lagstiftning och bestämmelser åvilar två tillsynsmyndigheter, bankinspeklionen (banker, finansbolag, kreditaktiebolag, hypoteksinstitut och fondkommissionsbo­lag) och försäkringsinspekiionen (försäkringsbolag).

Till gruppen finansinstitut på den organiserade marknaden räknar man vanligen inte värdepappersfonder, olika investmentföretag eller statliga utvecklingsfonder och lånefonder. Hit räknas dock allmänna pensionsfoti-den (AP-fonden) som är den största institutionella placeraren på kapital­marknaden. AP-fondens tillgångar i form av obligationer och andra ränte­bärande instrument samt aktieinnehav förvaltas av totalt lio fondstyrelser. Verksamheten finansieras till övervägande del av arbetsgivaravgifter och förvaltningen regleras genom en särskild lag med reglemente för pensions­fonden.

Finansiella koncerner

Redogörelsen har hittills tagit sikte på de kategorier av institut som verkar på kapitalmarknaden med olika legala rättigheter och skyldigheter koppla­de till resp. associationsform. Som framgått påverkas den inbördes rollför­delningen bl.a. av rörelseregler och kapitaltäckningskrav. Likaså bidrar auktorisalionsbestämmelser till att hänföra vissa verksamheter lill särskil­da institut, då främst beträffande inlåning av pengar, kommissionshandel, långfristig upp- och utlåning samt försäkringsverksamhet.

Till bilden hör dock att olika verksamheter idag kombineras i konstella­

tioner av moder/dotterföretag i traditionella koncernbildningar eller av

olika systerföretag kopplade till etl gemensamt holdingbolag. Härvid öpp­

nas nya kombinationsmöjligheter dels i form av renodlade finansieUa

40

koncerner, dvs. bankkoncerner eller andra konstellationer som uteslutande     Prop. 1990/91:154 omfattar finansiella institut, dels s. k. blandade koncerner där etl eller flera av dessa institut kombineras med icke-finansiella företag, l.ex. industrifö­retag.

Uttryckliga lagbestämmelser om koncernbildningar på kapitalmarkna­den finns f n. bara för de fall bankers ägarförhållanden är berörda. Fr.o.m. halvårsskiftet 1987 gäfler regler om att en bank får ingå som dotterbolag i en koncern endast om en annan bank är moderbolag. Undan­tag från huvudregeln att endasl bank får äga bank kan komma i fråga i de fall moderföretaget är ett holdingbolag och de övriga systerföretagen är kreditinstitut vilka utövar en verksamhet som kan anses vara förenlig med bankrörelsen. Nuvarande lagstiftning utesluter således att banker ingår i koncernförhållanden med industriföretag eller liknande icke-finansiella aktörer. Även den typ av kapitalförvaltning som försäkringsinstituten bedriver har hittills betraktats som "bankfrämmande", vilket medfört att en gränslinje upprätthållits mellan försäkringsbolagen och bankerna vad gäller direkta ägarförhållanden eller holdingbolagskonstruklioner. Där­med kan banker f n. kombineras endast med fondkommissionsbolag, fi­nansbolag och kreditaktiebolag, varvid koncernens samlade reglering an­passas efter de relativt strikta krav som gäller för bankrörelsen. I departe­mentspromemorian Branschglidning i den finansiella sektorn, föresläs utvidgade möjligheter till integration mellan försäkringsbolag, banker och andra finansiella företag.

De icke-finansiella företagen har betydligt fler kombinationsmöjligheter inom ramen för de blandade koncernerna där t.ex. produktion, finans­förvaltning, finansieringsverksamhet och kapitalförvaltning i vid bemär­kelse kan sammanföras genom direkta ägarinsalser. Eftersom en bank inte kan ingå i en icke-finansiell koncern kan inte heller mottagande av inlå­ning på räkning ingå bland koncernens aktiviteter. Alla övriga finansiella funktioner kan dock i princip täckas in. Kreditmarknadslagsliftningen blir främst styrande för var och hur verksamheter och tillsyn bedrivs, dvs. reglerna kan i slörre utsträckning sägas påverka utformningen av organisa-liotis- och redovisningslösningar på marknaden än exempelvis en koncerns samlade finansiella funktioner.

2.2 Skyddsintressena på kreditmarknaden

För att de finansiella instituten skall kunna fullgöra sina grundläggande uppgifter, all omfördela sparande och risker resp. skapa likviditet och upprätthålla ett fungerande betalningssystem, måsle det existera en väl fungerande marknad. Det förutsätter i sin tur en effekliv konkurrens och en hög grad av flexibilitet. Under perioder med stora förändringar i de yttre verksamhetsbetingelserna blir systemets flexibilitet avgörande för marknadens effektivitet och förmåga att lösa de grundläggande uppgifter­na.

På kreditmarknaden liksom på andra marknader finns det olika slag av

marknadsbrister som begränsar förmågan att fullgöra marknadens uppgif­

ter. Informationsproblem är förbundna med alla former av kreditgivning.

41

Problemen kan leda till att sparandet och riskerna fördelas på ett ineffek- Prop. 1990/91; 154 tivt och för samhället oacceptabelt sätt. Vissa kategorier av långivare (insättare) kan tvingas bära risker som är svåra att bedöma eller hantera. En annan tänkbar konsekvens är att det uppstår en koncentration till ett fåtal stora aktörer på marknaden och en mindre effektiv konkurrens. Den här typen av problem gör att det finns ett behov av offentligrättslig regle­ring för att öka effektiviteten på marknaden och skydda vissa aktörer.

Även bortsett från marknadens brisler finns ett behov av reglering för att marknaden skall kunna fullgöra den mycket viktiga uppgiften alt upp­rätthålla ett väl fungerande betalningssystem. Betalningssystemet kan lik­nas vid en kollektiv vara, dvs. en vara som ulgör en allmän nyttighet som kommer alla tillgodo, oavsett vem som betalar för den. De privata aktörer­na på marknaden kan inte förväntas ha möjlighet alt beakta vilka effekter deras agerande får på betalningssystemet. Detta medför atl det finns en risk för att marknaden inte förmår upprätthålla ett stabilt betalningssy­stem i avsaknad av reglering. Etl eflektivt och stabilt betalningssystem är av avgörande belydelse för effektiviteten och stabiliteten i hela ekonomin. Därför är skyddsintressena på kreditmarknaden i första hand knutna till belalningssystemfunktionen.

Ell effektivt och stabilt betalningssystem förutsätter ett effektivt och stabilt banksystem eftersom en stor del av betalningsströmmarna går över banksystemet via bankernas inlåningskonton. Bankerna är emellertid känsliga för störningar i det avseendet att skulderna i form av inlåning är mycket likvida. De kan disponeras utan uppsägning. Samtidigt har till­gångarna i form av utlåning en låg grad av likviditet. En bank kan därför drabbas av likviditetsproblem så att den inte kan fullgöra sina skyldigheter mot insältarna även om den i grunden är solvent. Om en enskild bank drabbas av problem kan det bland insättarna uppstå misstro mot andra banker så att hela banksystemet hamnar i en förtroendekris. Detta skulle ytterst kunna leda till att betalningssystemet kollapsade, vilket skulle få allvarliga konsekvenser för resten av ekonomin.

Det krävs således någon form av insällarskydd som skydd för stabilite­ten i bank- och betalningssystemet. Del förutsätter alt det finns regler som begränsar de enskilda bankernas risklagande, t. ex. olika former av rörelse­regler, och regler om fördelning av risktagandet på ett rimligt sätt mellan insättarna och övriga fordringsägare, t.ex. kapilalläckningsregler. Regler av det här slaget fungerar som ett förebyggande skydd, men det räcker inte för att garantera stabiliteten i banksystemet om en bank trots allt hamnar i svårigheler.

För att förhindra atl det uppstår en kris i hela banksystemet till följd av att en enskild bank drabbas av belalningssvårigheter har riksbanken tillde­lats möjlighet att agera som "lender of last resort". Detta innebär att riksbanken kan ge speciella krediter till banker som fått likviditetsprob­lem. Denna funktion är inte avsedd att fungera som någon förlustgaranti för de enskilda bankerna, utan syftet är att förhindra att problemen sprider sig till hela banksystemet. Blotta existensen av en sådan funktion bidrar till att stärka stabiliteten i bank- och betalningssystemet.

Insättarskyddet bör först och främst vara ett systemskydd, men det

42

tillgodoser också behovet av ett konsumentskydd för insättarna ett Prop. 1990/91: 154 skydd av de enskilda insätlarnas medel. Det existerar, som tidigare fram­hållits, speciella informationsproblem på kreditmarknaden, vilkel tillsam­mans med det faklum att mindre aktörer och enskilda hushåll har svårt att bedöma och hantera risker, gör att del finns elt behov av ett skydd för konsumenterna. Ett stabilt banksystem ger insättarna tillgång till en fullt likvid och i det närmaste riskfri placeringsform.

Konsumentskyddet på kredilmarknaden är emellertid inte enbart knutet till stabiliteten i betdningssyslemet. Som på andra marknader har konsu­menterna ett behov av skydd i sin avtalsrelation med den normalt starkare motparten. Detta skydd tillgodoses för insätlarnas del främst genom bank­inspektionens tillsyn.

Behovet av ett konsumentskydd är i första hand knutet till de mindre aktörerna och hushållen i egenskap av insättare, men eftersom de även uppträder som låntagare finns det också ett behov av ett lånlagarskydd. Till skillnad från insättarskyddet, som i praktiken utformats så atl bankens förmåga att fullgöra sina förpliktelser så långt möjligt blir stäfld utom tvivel, är motiven på låntagarsidan i högre grad kopplade till det finansiel­la systemets funktionsduglighet i stort. Låntagarskyddet motiveras av de risker som finns för att låntagarna hamnar i ett beroendeförhållande till långivarna. En effektiv konkurrens utgör här en förutsättning för en effek­tiv marknad. Låntagarskyddet har således i viss mån även karaktären av ett systemskydd.

I förlängningen av låntagarskyddet återfinns också mer aUmänna konsu­mentskyddsintressen. Med hänsyn lill den sociala och ekonomiska betydel­se som kredilmarknaden har för allmänheten är det ett samhällsintresse att de finansiella institutens verksamhet inte drivs bara på ett ur stabililets-och soliditetssynpunkl tillfredsställande sätt, utan också på ett godtagbart sätt från konsumentpolitisk synpunkl. Aspekterna kan här beröra mark­nadsföring, utformning av olika villkor, kreditprövning, integritetsskydd, tillgäng till korrekt information osv. Här är det inte främst de lagar som reglerar kreditmarknaden som är av betydelse utan i slället de civilrättsliga konsumentskyddande bestämmelser som återfinns i bl. a. konsumentkre-ditlagen.

2.3 Internationella erfarenheter

I nästan alla OECD-länder pågår sedan flera år en översyn av regler för värdepappersmarknader och kreditinstitutens verksamheter. Förutsätt­ningarna för olika kategorier av institut har förändrats mycket snabbt. Lagstiftning och tillsynsformer har sällan hunnit anpassas i takt med utvecklingen. De kriterier som nu bildar utgångspunkien för förändrings­arbetet rör de finansiella systemens effektivilet och stabilitet.

När det gäller marknadseffektivileten har myndigheter i olika länder i

princip kunnat utgå från vedertagen ekonomisk teori om hur marknads­

mekanismer och konkurrensförhållanden bäst främjas, t. ex. på värdepap­

persmarknaderna. Mycket av den utveckling som ägt rum i Förenta Stater­

na och Storbritannien har här tjänat som förebild för andra länder. Vissa

43

gemensamma drag av anpassning och styrning har mot denna bakgrund Prop. 1990/91:154 kunnat skönjas. Genomgående gäller exempelvis atl penningpolitiken orienteras om i mer marknadskonform riktning. Kvantitativa regleringar och ränteregleringar har avskaffats. Del finns vidare en tendens att ramar­na för kreditinstitutens verksamhet vidgas. De traditionella gränserna mellan instituten luckras upp. Etableringshinder av olika slag avvecklas i syfte att marknaderna skall bli effektivare. Värdepappersmarknaderna vidareutvecklas, bl.a. genom ökat informationsutbyte, teknisk samord­ning, introduktion av nya instrument och nya tekniker osv. Den finansiel­la rådgivningen gentemot förelag och hushåll växer i omfattning och betydelse.

När det gäller de grundläggande strukturförändringarna på olika natio­nella marknader, dvs. de förändringar som rör kreditinstitutens spelregler och rollfördelningen inom de finansiella systemen, är bilden splittrad. Vägval och lösningar bygger här i högre grad på ländernas skilda traditio­ner och politiska värderingar än på ekonomiskt modelltänkande. Generellt gäller att marknadsutvecklingen har gjort det svårare att behålla tidigare regleringssystem och avgränsningar mellan olika verksamhetsfält, men inte i något land har marknadskrafterna tillåtits att verka fullt ut.

De länder som gjort analyser av kreditinstitutens olika funktioner i det finansiella systemet har betonat vikten av att bibehålla en grundläggande rollfördelning uppbyggd kring bankerna. Detta med hänsyn till betalnings-och kreditsystemets särskilda skyddsvärde och de krav på stabilitet och funktionsduglighet som genomgående ställs upp. Bankerna bildar normalt en kärna i betalningssystemen och i kreditgivningsprocessen och utgör därutöver en viktig kanal för penningpolitiken.

I Västeuropa förekommer allmänt s.k. universella banker, dvs. banker som likt de svenska vid sidan av den traditionella in- och utlåningsrörelsen är engagerade i värdepappersemissioner och handel med värdepapper på olika sekundärmarknader. I Japan, Kanada och Förenta Staterna är ban­kerna omgärdade av betydligt härdare restriktioner. Instituten är i allt väsentligt specialiserade på egentlig bankverksamhet resp. värdepap-persverksamhel. Som skäl för denna avgränsning anges vanligen att bankverksamhet och värdepapperslransaklioner har hell olika karaktär. 1 det senare fallet är det frågan om slörre risktaganden och man har i dessa länder velat undvika de intressekonflikter som kan uppstå mellan bankers utlåningsrörelse och värdepappershandel.

I de flesta länder, inklusive vårl eget, kan dock bankerna direkt eller indirekt via olika organisationsbolag erbjuda ett myckel brett spektrum av finansiella tjänster. Härav följer också alt lagstiftningen och tillsynen nu i högre grad än tidigare fokuseras på hela bankkoncerner. Man försöker exempelvis utforma rörelseregler och kapilalläckningsregler så alt de fun­gerar neutralt för olika koncernbildningar. Så ställs t.ex. samma krav på egel kapital oberoende av var i organisationen en viss finansiell verksam­het görs. Därutöver måste tillsynen över en finansiell koncern anpassas till den nivå som är adekvat för den mest skyddsvärda delen, normalt den bank som ingår i koncernbildningen.

Strävan efter större organisationsfrihel och konkurrensneutralitet fram-

44

jas givelvis av att olika legala restriktioner ulformas så likartat som möj-     Prop. 1990/91; 154

ligt, oavsett vilken typ av institut eller koncerndel som är aktiv i en viss

finansiell verksamhet. Om reglerna inte får en tillräckligt sammanhållen

utformning tenderar marknadskrafterna att styra de finansiella flödena

och verksamheterna till förmån för de institut eller de marknadsavsnill

som har de mest liberala regelverken.

Frågor som rör ägandeförhållanden och maktkoncentration har fått ökad uppmärksamhet i många länder. Det handlar exempelvis om bankers konlroll över andra finansinstitut eller andra företag, allianser mellan banker och försäkringsbolag och farhågor för koncenlrationstendenser på kreditmarknaden lill följd av sammanslagningar och övertaganden. Det är således vanligt att regler ställs upp som anger vilken typ av företag banker får äga och som allmänl skiljer kreditgivning och försörjning med riskkapi­tal åt på marknaderna. Eventuella band mellan banker och icke-finansiella företag på marknaderna bygger således inte primärt på starka inbördes ägarförhållanden. Den västtyska modellen framstår i detta sammanhang som etl undantag. Tyska banker utövar en betydande kontroll över icke­finansiella företag i kraft av sina stora aktieinnehav.

I den mån regler ställs upp som begränsar möjlighelerna att äga kreditin­stitut görs vanligen ålskillnad mellan ägandet av banker och av övriga institut. Detta beror på bankmarknadens utpräglade särställning. Myndig­heterna vill normalt ha insyn i vilka som äger banker även om det formellt saknas begränsningsregler eller uttryckliga krav på spritt ägande. I EGs andra banksamordningsdirektiv finns bestämmelser om prövning av lämpligheten hos ägare av större aktieposter i kreditinstitut.

De finansiella systemens utveckling i olika länder har många gemensam­ma drag. Olikheterna är ändå påtagliga. Enskilda länder har ansett sig ha betydande frihet att själva välja system och struktur. Detta gäller inte minst för Förenta Staternas del, där kreditmarknadens strukturregler länge legal på kongressens bord. Där har tillsynsmyndigheterna i viss mån föregripit lagstiftarna genom att ge banker dispenser från såväl förbudet mot interstate banking, dvs. atl verka över delstalsgränserna, (Mc Fadden Act) som mot bankernas deltagande i värdepappershandel (Glass-Steagall Act).

Den senaste lidens stabilitelsproblem har å andra sidan understrukit vikten av alt inte minsl de internationellt verksamma instituten bygger verksamheterna på en större bas av egel kapital. Delta ligger i linje med de överenskommelser som slutits mellan de slörre industriländernas central­banker om en successiv förstärkning och uppbyggnad av mer enhetliga, riskrelaterade kapilalläckningsregler fram lill 90-talets början.

Tendenserna pä de här diskuterade regleringsområdena kan i korthet sammanfattas enligt följande.

Inhemsk och internationell marknadsintegration kräver nytänkande vid användningen av olika regleringssystem. Del är dock få länder som hittills lyckats utveckla en någorlunda konsistent syn på hur deras finansiella system skall se ut.

Bankernas roll betonas genomgående och förutsällningarna för dessa

45

att bredda verksamheten tillgodoses i ökad utsträckning genom finansi-     Prop. 1990/91; 154 ella konglomerat.

Kraven på bankernas egenkapital tenderar att öka, bl. a. mot bakgrund av att risktagandet successivt blir klariagt såväl inom de egna balanser­na som beträffande åtaganden utanför balansräkningarna. Ökade krav ställs på information om bankernas risktagande.

Etableringshinder av olika slag avskaffas vilket öppnar marknaderna för ökad konkurrens. Tendensen är atl frångå användningen av behovs-relaterade kriterier vid auktorisationsförfaranden såsom "ekonomiskt motiverad", "allmänintresse" osv.

Regleringar i kreditpolitiskt syfte används i allt mindre utsträckning. Man kan i processen av strukturförändringar på många marknader

observera ett mönster av växelverkan mellan institut och myndigheter. Regelverken anpassas efter marknadens utveckling. Internationaliseringen har också medfört och påverkats av samordning av nationella regler för bankverksamhet och tillsyn. Betydelsen av bättre internationell koordi­nering är idag uppenbar inte minst för tillskapandet av effektiva till­synsfunktioner. Olikheter i ländernas legala och finansiella system har emellertid hittills visat sig ta tid att överbrygga.

Det tolv EG-länderna har lagt fast ett mycket ambitiöst program för att utveckla samarbetet på det finansiella området. Målet är att förverkliga en inre, fri marknad genom att i princip avveckla samtliga återstående hinder för medlemsländernas varu- och tjänsteutbyte samt för rörligheten vad gäller arbetskraft och kapital. EG-kommissionen har i en vitbok från 1985 angivit riktlinjer för hur denna inre marknad skall förverkligas fram till ulgången av 1992.

En viktig del i delta samordningsprogram avser den kapitalrörelselibera­lisering, som lägger grunden för ett enhetligt finansiellt system med i princip total frihel för alla kapitalrörelser över gränserna. I ett direktiv från 1988 föreskrivs således alt alla kapitalrörelser inom gemenskapen skall vara fria. EG-kommissionen vill också skapa hell nya villkor för en konkurrensneuiral marknad får finansieUa tjänster fram lill 1992, dvs. för verksamheterna på kredit-, försäkrings- och värdepappersområdena. Di­rektiven pä detta område framstår som utpräglat marknadsorienterade, inte minst genom den betoning som läggs pä fri konkurrens, fri etablerings-rätt och den direkta sammankopplingen med kapitalrörelseliberalisering­en.

Tidigare samordningsförsök inom gemenskapen, t.ex. vad gäller bank­

lagstiftning, har mött problem. Ofta harbetydande nationella undantag för

enskilda medlemsländer aktualiserats. Ambitionerna avseende samord­

ning av lagstiftningen på kreditmarknaden har på senare tid tonats ned.

Den bärande tanken är nu i stället att medlemsländerna skall nå fram till

en lägsia harmoniseringsgrad vad avser vissa standardregler för etablering,

lillsyn, skydd för allmänheten osv. och därutöver ömsesidigt erkänna

varandras nationella regelverk. På detta sätt skall en bankauktorisation i

etl enskilt medlemsland ge rält till verksamhel i hela gemenskapen genom

fri filialelablering eller direki tjänstehandel över gränserna {one single

banking license). Primärt skall lillsynen över ett kreditinstituts olika fili-

46

aler och gränsöverskridande verksamhet utan etablering utövas av myn- Prop. 1990/91; 154 digheter i det land där huvudkontoret finns. EG-kommissionen räknar med att principen om hemlandskontroll tillsammans med de liberala etableringsreglerna skall öppna de finansiella marknaderna för en väsent­ligt ökad konkurrens. Detta driver i sin tur avregleringsprocessen och strukturomvandlingen vidare inom gemenskapen. Finansmarknaderna be­räknas då kunna ge betydande bidrag till produktivitets- och välfärdsök­ningar.

Under 1980-talet inleddes samtal mellan EFTA-länderna och EG-kom­missionen angående ell breddat och fördjupat samarbete. I mars 1989 gav EFTA-ländernas regeringschefer beskedet att de var beredda att förhandla om ett "så fullständigt genomförande som möjligt av den fria rörligheten för varor, tjänster, kapital och personer i syfte att skapa en dynamisk och homogen europeisk sfär". Samarbetsområdel avsågs täcka även angrän­sande områden som socialpolitik, utbildning, miljövård, konsumentfrågor samt forskning och utveckling m. m. Formella förhandlingar om det euro­peiska ekonomiska samarbetsområdel (EES) inleddes i juni 1990. En utgångspunkt för förhandlingarna är alt ett avtal skall baseras på de rele­vanta delarna av EGs regelverk (acquis communautaire). Målsättningen i förhandlingarna är att ett EES-avtal skall träda i krafl den I januari 1993, dvs. samtidigt som EGs inre marknad fullbordas.

Riksdagen har år 1990 behandlat frägan om Sveriges närmande till EG bl.a. mot bakgmnd av regeringens skrivelse 1990/91:50. I denna utlalar regeringen sin strävan att få till stånd ett nytt riksdagsbeslut, som tydligare och i mera posiliva ordalag uttrycker Sveriges ambition att bli medlem i den Europeiska gemenskapen (utriksutskoUets betänkande 1990/9l:UU8, rskr. 74). I belänkandet understryks den slora betydelsen av att förhand­lingarna om ett utvidgat och mer strukturerat samarbete mellan EG och EFTA snarast kan slutföras med gott resultat och att ett avtal om ett europeiskt ekonomiskt samarbelsområde kan träda i kraft den 1 januari 1993.1 betänkandet anförs vidare atl vårt land endast som medlem fullt ut kan della i och få inflytande på den Europeiska gemenskapens samarbete. Slulligen anförs all regeringen, efter en samlad bedömning av de utrikes-och säkerhetspolitiska faktorerna och efter samråd i utrikesnämnden, bör kunna lämna in en ansökan om medlemsskap. Utskollel bedömer det sannolikt att så kan ske under år 1991. Riksdagen har fattat beslut i enlighet med betänkandet.

3 Allmän motivering

3.1  Grundläggande överväganden

De snabba förändringarna pä kreditmarknaden under senare år har gjort

det nödvändigt att göra en översyn av regelsystemen för kreditinstituten

och värdepappersmarknaden. Utvecklingen har redan drivit fram regel­

ändringar i ett flertal länder. Elt översynsarbete pågar på många håll. Det

47

är den samlade effekten av etl slort antal anpassnings- och konkurrenspro-     Prop. 1990/91; 154 blem som gör att regelsystemen framstår som omoderna och effektivitets-hämmande i flera avseenden.

Svårigheterna att åstadkomma en ändamålsenligt organiserad och effek­tivt fungerande kredilmarknad hänger samman med att konkurrensinlres­sel i vissa fall måste vägas mol grundläggande skyddsintressen, som rör bl.a. betalningssystemets stabilitet. Följden av detta avvägningsproblem har hittills blivil att en strikt reglering begränsat utvecklingsmöjligheterna på centrala delar av marknaden, särskill i banksystemet. Samtidigl har andra förelags- och finansieringsformer kunnal utvecklas jämförelsevis fritt.

3.2 Konkurrensen och skyddsintressena

Det finansiella systemet mäste uppfylla höga krav på stabilitet. Grundläg­gande skyddsintressen, särskilt insättarskyddet och den därmed samman­hängande betalningsmedelsfunklionen, nioliverar särskilda regler för ban­kernas verksamhel. Även i övrigl måste krav på soliditet, information och insyn slällas, då det gäller yrkesmässig finansiell verksamhel.

Regelsyslemet bor underlätta en marknadsorientering av verksamheten som ger utrymme för effektiv konkurrens och en smidig anpassning lill ändrade yltre förhållanden. De senaste arens snabba och uppfinningsrika utveckling understryker belydelsen av sådan flexibilitet. Tjänsteutbudet måste lätt kunna anpassas till efterfrågan på olika slags finansiella tjänster. Systemen skall också kunna arbeta med låga koslnader.

Anpassningsförmåga och koslnadspress främjas, om olika slags kreditin­stitut får konkurrera inbördes över stora delar av kreditmarknaden. Det lalar för att skarpa gränser mellan olika institulgruppers verksamhelsom­råden i görligaste mån bör undvikas. Då det gäller vissa centrala funktio­ner är emellertid skyddsinlressena så starka att särregler inte kan undva­ras.

Det är enligt min mening av siörsta betydelse att det finns starka kreditinstitut som kan tillhandahålla insättare en så riskfri och likvid placeringsform som möjligt och därigenom kan förse samhället med betal­ningsmedel och fungera som en kanal för riksbankens penningpolitik. Instituten måsle kunna agera oberoende av inflytelserika intressenter och därmed kunna fylla vissa andra funktioner i samband med olika slags krisberedskap.

Bankerna bör således också i fortsättningen ha en central ställning pä den svenska kreditmarknaden. De bör liksom hillills ha ensamrätt till inlåning på räkning från allmänheten och möjlighet lill upplåning i riks­banken. Effektivitetsskäl talar för alt de ocksä bör ha möjlighet att konkur­rera över ett brett fäll av finansiella marknader, antingen genom verksam­het i banken eller via koncernbolag. Utrymmet för nytänkande och vidare­utveckling av bankernas verksamhet bör ökas. Den nu' ärande utform­ningen av förvärvsreglerna i BRL utgör enligt min mening ett hinder för sådan flexibilitet.

Kravel på all banker skall vara oberoende innebär samtidigt att deras

48

engagemang i övrigt näringsliv genom riskkapitalplaceringar och liknande     Prop. 1990/91:154 måste hållas inom snäva gränser.

Då det gäller finansiell verksamhet utanför bankkoncernerna är i all­mänhet motiven för särskild reglering väsentligt svagare. Även här måste emellertid krav ställas pä insyn från samhällets sida. Effektivitets- och stabilitetsproblem på finansiella marknader sammanhänger till stor del med ojämnt fördelad information och med bristande resurser för riskbe­dömning hos många placerare och låntagare. Förbättrad tillsyn och åtgär­der för spridning av information är därför av stor betydelse. Men informa­tions- och riskbedömningsproblemen särskilt för hushållen kan inte i tillräckligt hög grad lösas med enbart sådana åtgärder. Regler för verksam­heten är nödvändiga i vissa fall. Detta är för övrigt också en viktig del av bakgrunden till de strikta regler i banklagstiftningen som tillkommit för att tillgodose insättarskyddet. Vad gäller gränserna gentemot icke-finansiell verksamhet behöver reglerna inte upprätthållas i samma utsträckning för andra kreditinstitut som för bankerna.

3.3 Kreditmarknadens organisation

Lagstiftningen för finansiella institut vid sidan av bankerna kännetecknas inte av någon enhetlig systematik. Regleringarna för de olika instituten har tillkommit för att möta behov av lagstiftning som uppstått under utveck­lingens gång. Det är historiskt betingade faktorer som gör att hypoleksin­stituten, kreditaktiebolagen och finansbolagen regleras i särskilda lagar. Det har tidigare i olika sammanhang bl.a. vid tillkomsten av finansbo­lagslagen ansetts olämpligt att samordna lagarna.

KMK har framfört atl arbetsförutsättningarna för instituten bör göras så likvärdiga som skyddsintressena tillåter. För alt åstadkomma en slörre systematik i regelsystemet har KMK därför föreslagit att reglerna för instituten utanför banksystemet skall inordnas i en gemensam lag.

När det gäller fondkommissionsverksamhel har regeringen nyligen till lagrådet överlämnat en remiss om handel och tjänster på värdepappers­marknaden, m.m. med förslag till lagstiftning med utgångspunkt från värdepappersmarknadskommitténs betänkande (SOU 1989:72) Värde­pappersmarknaden i framtiden. Den del av KMKs betänkande som rör värdepappershandel m. m. las därför inte upp i detta sammanhang. Jag tar nu inte heller upp förslagel till en gemensam lag för finansbolag och kreditakliebolag. I elt avseende, rätt för finansbolag all ge ut obligationer, föreslår jag emellertid ändrade regler.

49

4   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 154

3.4 Bankerna 

3.4.1 Bankverksamhet

Prop. 1990/91:154

Mitt förslag: Med tillstånd att driva bankverksamhet följer en skyl­dighet att la emot inlåning på räkning från allmänhelen. Bankverk­samhet får också omfalta finansieringsverksamhet och annan finan­siell verksamhet som är förenlig med inlåning samt verksamhel som har elt nära samband med den nämnda verksamheten. Bankerna ges härigenom möjlighet att bedriva finansiell leasing och factoring i sin egen rörelse.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektio­nen får meddela närmare föreskrifter om den för bank lillålna verksamhelen.

Nägon annan än bank fär inte utan särskill medgivande i lag la emot inlåning på räkning från allmänheten.

Bankinspektionen får förelägga den som, utan att ha erforderligt lillslånd, driver verksamhet som omfattar inlåning att upphöra med verksamheten. Föreläggandet får förenas med vite. Ett sådant beslut får överklagas till kammarrällen.

KMKs förslag: Bank definieras som ett förelag som fåll regeringens tillstånd (oklroj) att driva sådan verksamhet som avses i 2 kap. 1 § BRL. I della lagrum anges del för bank lillåtna verksamhetsområdet, innefattan­de inlåning på räkning från allmänhelen, finansieringsverksamhet och annan finansiell verksamhet som är förenlig med inlåning saml, om sär­skilda skäl föreligger, annan verksamhel som har elt nära samband med den nyss nämnda verksamheten. Banker skall vara s. k. breddinstilul, dvs. erbjuda allmänhelen ell allsidigt utbud av finansiella tjänster utöver in-och utlåning av pengar. Annan än bank får inle ulan särskill medgivande i lag ta emot inlåning på räkning från allmänhelen.

Remissinstanserna har i huvudsak varil posiliva till all verksamhelsreg-lerna för bank lättas upp saml att inlåningsverksamhel förbehålls banker­na. Flera remissinstanser har varil negativa lill kravet på all banker skall tillhandahålla etl allsidigt utbud av tjänster utöver in- och utlåning.

Skälen för mitt förslag: Med bankrörelse förstås enligt nu gällande bestämmelser (1 kap. 2§ BRL) verksamhet i vilken ingår inlåning från allmänheten på sådan räkning som bank allmänl använder. Definitionen avspeglar det förhållandel att det är insätlarnas rätt som banklagstiftning­en avser alt skydda. Skyddet kommer lill uttryck bl.a. därigenom atl del sladgas straff för den som ulan att vara bank bedriver bankrörelse (9 kap. 1 § BRL). Ett av syftena med definilionen är således alt förhindra andra än banker all bedriva bankmässig inlåningsverksamhel.

Den nu gällande bankdefinitionen utpekar alltså inlåningsverksamheten som det kännetecknande för bankverksamhet. Banker bedriver emellertid inte enbart inlåning ulan en kombination av inlåning och utlåning av pengar. Därutöver förknippas bankerna med atl de erbjuder allmänhelen

50

elt brett sortiment av finansiella tjänster. Della kommer till uttryck i     Prop. 1990/91; 154 2 kap. BRL där den för bank tillåtna verksamheten beskrivs närmare.

Hänvisningen till inlåningsverksamheten kan visserligen inte sägas till fullo klargöra innebörden av begreppet bankrörelse. Om, ä andra sidan, en definition skulle utformas så att den omfattade alla de olika verksamheter som typiskt sett inryms i bankrörelsebegreppet skulle den täcka ell större område än den begränsade del som skall vara skyddad och förbehållen bankerna.

Tanken på banker som breddinstilul är tilltalande. De svenska bankerna är också av tradition inriktade på att ge en bred service lill allmänheten. Såväl ekonomiska som legala faktorer lorde ligga bakom utvecklingen av dagens breda och homogent uppbyggda bankföretag. Även om det inle har varil ett lagsladgat krav atl bankerna skall ha della allsidiga utbud av tjänster har det i samband med t.ex. beviljande av oklroj för bank marke­rats vilken syn statsmakterna haft pä bankernas uppbyggnad och verksam­het. Den karaktär av samhällsnytta som följer av bankernas inlåningsfunk­tion har även kommit atl omfalta bankens övriga Ijänsler saml, inte minst, distributionen av tjänsterna i form av vältäckande kontorselableringar.

Det är på många sätt dokumenterat att de svenska bankerna utvecklat en hög och effektiv servicenivå. På några områden har det emellertid under senare tid ifrågasatts om inte konkurrensen på marknaden ytteriigare kan stärkas till fromma för konsumenterna, t.ex. vad gäller olika former av inlåningstjänsler. I betänkandet (SOU 1989:16) Kostnadsutveckling och konkurrens i banksektorn behandlas bl. a. dessa frågor. Där konslaleras alt man med ett krav på all bankerna skall vara breddinstilul riskerar all konkurrensen och utvecklingen särskilt på inlåningssidan hämmas.

Bankernas i lag givna monopol på inlåningsverksamhet utgör givelvis en konkurrensbegränsning i förhållande till andra förelag än banker. Det bör därför inle mer än nödvändigt preciseras vilka verksamheter bankerna i övrigl är skyldiga atl tillhandahälla. Möjlighelerna för t. ex. mer specialise­rade inlåningsbanker att växa fram kan naturiigtvis bedömas vara mycket osäkra från såväl ekonomiska som traditionella utgångspunkter. Lagstift­ningen bör dock inte genom hänvisning lill tradition eller normala förhål­landen på marknaden försvåra ulveckling och förnyelse på bankmarkna­den. Bankerna bör således inte vara förhindrade all inrikla huvuddelen av sin verksamhel på en eller flera särskilda seklorer av bankområdel.

Den hanlering av olika penningflöden som sker i in- och utlåningsverk-

samhelen är den funktion som av hävd ansetts utgöra den mest centrala

verksamheten i en bank. I konsekvens med all bankerna har monopol pä

inlåning på räkning frän allmänheten får det anses föreligga en motsvaran­

de principiell skyldighel för bank att erbjuda allmänheten möjlighet atl

sätta in medel på vanlig räkning. Detta bör uUryckligen framgå av lagstift­

ningen, även om skyldigheten att ta emot inlåning inte kan vara absolut.

Bl.a. kan erinras om del alltmer uppmärksammade problemet med s.k.

money laundering, dvs. hantering av pengar som härrör från brottslig

verksamhet, främsl narkotikahandel. Enligt ett förslag lill EG-direktiv på

området föreslås bankerna bli skyldiga alt iaklta en viss försiktighet i sin

inlåningsverksamhet.

51

Eftersom inlåningen på räkning från allmänheten är den mest centrala     Prop. 1990/91; 154 delen av en banks verksamhet bör det också vara just inlåningen som skyddas av sanktioner. En bestämning av inlåningsbegreppet blir därmed väsentlig.

Inlåningsverksamhet i bankrörelse kännetecknas av ett antal faktorer. Den avser kontoinlåning från allmänheten med i princip likalydande villkor för alla insättare. Behållningen är nominellt säker och helt likvid. Inlåningen är inle förknippad med några skyldigheter för insättarna, och den är inte kopplad till någon annan typ av näringsverksamhet eller rörelse. Det är viktigt att inlåningsverksamhet med dessa kännetecken förbehålls bankerna.

Som auktorisationspliktig inlåningsverksamhet bör inte anses sådan inlåning till en sparkassa som utan vinstsyfte drivs av en förening, vars uppgift är att tillgodose finansieringsbehov hos föreningens medlemmar. Den sparkasserörelse som KF och HSB bedriver har således sedan länge ansetts falla utanför bankverksamhetsbegreppet eftersom insättarna måste vara medlemmar i resp. organisation. Andra former av kontoinsättningar med anknytning till viss affärsverksamhet har blivit allt vanligare. Skilje­linjen mellan sådana kontoinsättningar och inlåning i bank är inte alltid helt tydlig. En förutsättning för att sådana kontoinsättningar skall falla uianför bankinlåningsbegreppet är att de har nära anknytning till någon annan affärsverksamhet än bankrörelse eller annan finansiell rörelse. Det kan inte uteslutas att sparkassor och andra institut, vilka tar emot kontoin­sättningar som inte utgör bankinlåning, kan komma att betraktas som kreditinstitut i ett framtida EES. En översyn av deras verksamhet kan därför bli nödvändig.

Som jag nyss anfört bör del inte åvila bankerna en skyldighet att driva verksamhet som omfattar samtliga de banktjänster allmänheten kan tän­kas ha behov av. När det gäller alt dra gränsen för vilka övriga verksamhe­ter banker får bedriva måste utgångspunkten vara atl de skyddsintressen som bankerna är skyldiga atl tillvarata i sin inlåningsverksamhet, främst insättarskyddet, inte äventyras. Med beaktande härav bör den vid sidan av inlåningsverksamheten lillåtna verksamheten kunna beskrivas som finan­sieringsverksamhet och annan finansieU verksamhet under förutsättning att verksamheterna är förenliga med bankinlåning. Härutöver bör möjlig­het finnas alt driva sådan verksamhet som har ett nära samband med den övriga bankverksamheten.

Den föreslagna beskrivningen rymmer alla de verksamheter som ban­kerna idag driver, bl.a. de som anges i 2 kap. 2 och 3 §§ BRL och som gäller bl.a. tillåtliga förvärv av värdepapper för egen portfölj och för handel. Dessa paragrafer kan därför upphävas. Se vidare specialmolive­ringen till 2 kap. 1 § BRL.

Del föreslagna bankverksamhetsbegreppel ger emellertid utrymme ock­så för kreditförmedling, betalningsförmedling, ställande av garantiförbin­delser, factoring, finansiell leasing av lös egendom samt rådgivning och, efter särskill tillstånd, värdepappersrörelse. I avvaktan på etl klargörande av rättsverkningarna för leasing av fast egendom bör bankerna däremot

52

inte tillåtas bedriva sådan verksamhet. Bankerna ges således inte någon     Prop. 1990/91: 154 vidgad rätt att förvärva fast egendom.

Med mitt förslag till bestämning av begreppet bankverksamhet kommer således det område inom vilket bankerna kan bedriva verksamhel att utvidgas. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspek­tionen bör få möjlighet att i föreskrifter närmare precisera vilka verksam­heter som skall anses rymmas inom de i lagen angivna ramarna. Härige­nom skapas förutsättningar för en sådan flexibilitet som är önskvärd på en föränderlig marknad.

I det första banksamordningsdirektivet definieras begreppet kredilinsti­lul som företag vilkas verksamhel beslår i att la emot återbetalbara medel från allmänheten, antingen genom insättningar eller såsom fortlöpande utgivning av obligationer och andra jämförbara värdepapper, och att bevilja kredit för egen räkning. Definilionen omfattar således inte endast depositionsbanker utan även institut som uteslutande finansierar sin utlå­ningsverksamhet genom värdepapper avsedda för allmän omsättning. I en bilaga lill EGs andra banksamordningsdirektiv finns en förteckning över verksamheter som, om de bedrivs av ett kreditinstitut (alltså inte bara banker), skall vara föremål för ömsesidigt erkännande av medlemsstater­na. Bland dessa verksamheter ingår mottagande av insättningar och andra återbetalningsbara medel från allmänheten, utlåning (konsumentkrediter, factoring, handelskrediter m. m.), finansiell leasing, betalningsförmedling, handel för egen eller kunders räkning med olika värdepapper, rådgivning och kreditupplysningstjänster. Ett kreditinstitut, som i en medlemsstat är auktoriserat att bedriva alla eller vissa delar av de uppräknade verksamhe­terna skall alltså få bedriva dessa verksamheter i övriga medlemsstater. Det står emellertid varje stat fritt all i sin nationella lagsliflning begränsa de egna instituten i fråga om vilka verksamheter som skall tillåtas. De verksamheter som här förtecknats är alla förenliga med del föreslagna svenska bankverksamhetsbegreppet, även om det enligt mitt förslag i vissa fall krävs särskilt tillstånd.

När det gäller sanktioner för att upprätthålla efterlevnad av regler har utvecklingen gått mol att ersätta straflbestämmelser med viiesförfaranden. Så har i lagen (1990:1114) om värdepappersfonder, som ersatte lagarna om aktiefonder och aktiesparfonder och som trädde i kraft den I januari 1991, inle inlagils några straflbestämmelser. Motsvarande gäller förslagen i prop. 1990/91:142 om handel och tjänster på värdepappersmarknadén, m. m.

Det kan ifrågasättas om en straffrättslig reglering är den mest effektiva. Om tillsynsmyndighelen önskar beivra ell vissl förfarande, som den bedö­mer som otillåten inlåningsverksamhet, måste den polisanmäla en händel­se eller ell pågående skeende för polisutredning och eventuellt allmänt åtal. En sådan utredning kan la lång tid. Ett mer effektivt säll att komma lillrätta med förfarandet torde vara att tillsynsmyndighelen kan ulfärda ett vitesföreläggande för den som driver verksamheten att upphöra med den­na.

I lagen (1990:1114) om värdepappersfonder finns ett sådant vitesförfa­

rande. I förarbetena sägs att regler om vilka sanktioner som bankinspeklio-

53

nen bör ha till silt förfogande bör överensstämma med motsvarande bestämmelser i annan lagstiftning inom den finansiella sektorn men atl denna fråga dock bör behandlas i etl senare sammanhang (prop. 1989/90:153 s. 43). Jag anser, all i avvaktan på alt denna fråga ses över, ett likartat system kan införas även beträffande bankernas inlåning.

Jag föreslår därför att straflbeslämmelsen i 9 kap. 1 § BRL vad gäller bedrivande av otillåten bankverksamhet utmönstras och ersätts med ett vitesförfarande pä samma säll som gäller enligt lagen om värdepappers­fonder.

Prop. 1990/91:154

3.4.2 Förvärvsregler m.m.

Mitt förslag: Bankerna får vidgad rätt att förvärva aktier samt att bevilja vinslandelslån och krediter med efterställd betalningsrätt.

En banks sammanlagda placeringar av sådan typ får uppgå till ett belopp motsvarande högst trettio procent av bankens kapitalbas.

Aktieförvärv i placeringssyfle får inte utan bankinspektionens medgivande överstiga fem procent av röstetalet i ett enskilt bolag.

En banks totala engagemang i aktieförvärv och lån i ett enskilt förelag får uppgå till högst fem procent av den angivna ramen, m. a. o. 1,5 procent av kapitalbasen.

Om banken ingår i en koncern skall bestämmelserna gälla för alla i koncernen ingående företag ulom försäkringsföretag.

KMKs förslag: Del principiella förbudet för bank atl förvärva aktier anses grundläggande. Organisations- och transaktionsaktier skall dock med regeringens eller bankinspektionens medgivande få förvärvas. Dess­utom öppnas en "fri sektor" för förvärv av aktier och andelar i finansi-eringssyfle. Sådana förvärv får göras av banker genom bankägda kredit­marknadsbolag till ett belopp vars sammanlagda kapitalkrav inte får över­sliga tre procent av bankkoncernens kapitalbas. Förvärv av fast egendom i placeringssyfte eller för fastighetsleasing får ej ske.

Remissinstanserna: Förslagel om utvidgade aklieförvärvsmöjligheter för bank har tillstyrkts av flertalet remissinstanser. Svenska sparbanks­föreningen har uttryckt en viss tveksamhet till att lätta på aklieförvärvsför­budel. LO har framhållit vikten av att banker är neutrala i kreditförmed­lingen. Flera inslanser (t.ex. Svenska Bankföreningen, Svenska spar­banksföreningen, Sveriges Föreningsbankers Förbund, FastighetsRenting AB) har pläderat för atl bankerna får möjlighet att förvärva fast egendom i placeringssyfte eller för fastighetsleasing. Sveriges Föreningsbankers Förbund har anfört alt bankerna borde få större möjligheter att förvärva aklier i placeringssyfte. -Flertalet remissinslanser har framhållit vikten av att de svenska bankerna får bedriva sin verksamhet på så likvärdiga villkor som möjligl med utländska banker, främst från EG-länderna.

Skälen för mitt förslag: Enligt de nuvarande förvärvsreglerna begränsas bankernas möjlighet högsl väsentligt att engagera sig i olika verksamheter.

54

Enligt 2 kap. 4 § BRL får en bank således förvärva 75/ egendom, tomträtt    Prop. 1990/91:154 och bostadsrätt endast för att erhålla bl. a. lokaler för verksamheten eller för att bereda bostad ät någon som är anställd i banken.

I 2 kap. 6 8§§ BRL finns bestämmelser om banks möjligheter att förvärva aklier. Enligt 6 § får en bank efter regeringens eller bankinspek­tionens tillstånd förvärva aktier och andelar i företag, vars ändamäl kan anses vara till nytta för bankväsendet eller det almänna, s. k: organisations­förelag. En huvudregel i regeringens tillståndspraxis har därvid varit att en bank inte utanför banken får driva sådan verksamhet som inte kan drivas inom banken. Avvikelse från denna princip har emellertid skett i ett anlal fall banker äger t.ex. finansbolag, i vilka bedrivs factoring och leasing samt kreditaktiebolag, som beviljar långfristiga krediter.

Vid tillståndsprövningen har ofta krävts att banken kan påvisa ett ratio­nellt skäl för att förlägga viss verksamhet i dotterföretag eller delägt före­tag. Banken kan nå organisatoriska fördelar och göra kostnadsbesparingar av att viss verksamhet bedrivs i ett sidoföretag.

En bank som medverkar vid emission av aktier på den allmänna mark­naden får, enligt 2 kap. 7 § första och andra styckena BRL, förvärva aktier som ingår i emissionen, emissionsaklier. Aklierna skall avyttras inom ett år. Enligt samma lagrum får en bank som har tiflslånd att driva fondkom­missionsrörelse, för att underlätta rörelsen, förvärva bl.a. aktier. Sådana aktier, som alltså förvärvas för egen räkning, ingår i bankens s. k. handels­lager. Storleken på handelslagret är begränsat till ett visst i 16 § försia stycket fondkommissionslagen (1979:748) angivet belopp. Jag återkom­mer längre fram till del förslag till ändring i detta avseende som är framlagt i prop. 1990/91:142 om handel och tjänster på värdepappersmarknaden, m.m.

En bank får ocksä för skyddande av fordran förvärva bl. a. aktier. Förut­sättningarna för sådana förvärv beskrivs i 2 kap. 8 § BRL. Aklierna skall enligt huvudregeln avyttras inom tre år.

Utvecklingen på det finansiella området har varit intensiv under senare år med tilltagande integrering mellan olika länder och olika marknader. Det har också skett ett genomslag för en samlad syn på de finansiella marknadernas spelregler och de inlernalionella aktörernas verksamhels-förutsättningar. Genom internationell koordinering skapas ett alltmer en­hetligt regelverk för de internationellt verksamma instituten. Marknader­na får därigenom och delvis oberoende av graden av etablering eller verksamhet över nationsgränserna en alll starkare internationell karaklär. Även om marknadsstrukturen för lång lid kommer att vara nationell är problemställningarna och tendenserna desamma i många länder. Lagstift­ningsarbetet går i riktning mot all bankerna tillåts verka på alll fler områden. Konkurrensförutsättningarna utjämnas. Den institutionella in­tegreringen mellan bank och försäkringsföretag är redan ell faklum i många länder.

De svenska bankerna har länge kunnat verka på etl brett arbetsfält

omfattande även värdepappershandel och emissionsverksamhel. Däremot

har utrymmet vad gäller engagemang i olika former av riskrelalerad finan­

siering, tillhandahållande av riskkapital och förvärv av fasl egendom varil

55

mycket begränsat. Mot bakgrund av den tilltagande internationella inte-     Prop. 1990/91; 154 grationen på del finansiella området är det nu tid att överväga vilka förändringar som kan och bör vidtas i dessa avseenden.

En av de grundläggande principerna bakom svensk banklagstiftning har varit att kreditgivning och ägande skall hållas isär. Principen har motive­rats med alt banker inte skall delta i spekulation och risktagande, att banker skall ägna sig åt kreditgivning och vara oberoende i denna roll saml att banker av maktkoncenlrationsskäl inte bör ha betydande ägarintressen i näringslivet.

Vårt närmande till EG innebär emellertid ofrånkomligen olika grader av anpassning till de rörelseregler som där allmänt erkänns. I flera EG-länder får banker äga fast egendom samt aktier i placeringssyfte. I det andra banksamordningsdirektivet föreskrivs vissa maximinivåer för innehav av placeringsaktier. Inget kreditinstitut får ha ett s. k. kvalificerat innehav i ett icke-finansiellt företag överstigande femton procent av institutets kapi­talbas. Sammantaget får dessa kvalificerade innehav inle översliga sextio procent av kapitalbasen. Begränsningarna gäller inte försäkringsbolag. Med ett kvalificerat innehav förstås ett ägande som representerar minst tio procent av kapital eller röster eller som möjliggör ett väsentligt inflytande över företagets ledning. Inom denna ram växlar bilden mellan enskilda länder. Tyska banker har stora ägarintressen i näringslivet, vilka i dagslä­get överskrider EGs maximinivåer.

EG-direktivet kan på detta område inte sägas komma att slälla några absoluta krav på svensk anpassning. Konkurrensutvecklingen, möjlighe­terna att fullt ut delta i olika finansieringslösningar, framtida samgåenden av företag och samarbeten över nationsgränserna innebär emeUertid ett ökat krav på en uppmjukning av de svenska förvärvsreglerna. Det ligger också i linje med inriktningen i lagstiftningen för de finansiella markna­derna att, i stället för att upprätthålla absoluta förbud för viss verksamhet, tillåla olika aktiviteter inom bestämda gränser. Lättnader i den svenska inställningen måste emellertid vila på vår egen bedömning av frågor om risk och intressekonflikter.

Risknivån i modern bankverksamhet har höjts beroende på bl. a. hårda­re konkurrens och större räntesvängningar på de finansiella marknaderna. Med nya instrument och genom olika avregleringar har också möjligheter­na alt sprida och skydda sig mot risker ökat. Kreditriskerna, som länge varit låga i svenska banker, har på senare tid ökat väsentligt. Krediter och förvärv av räntebärande papper kan under ogynnsamma förhållanden på kort tid leda till betydande föriuster. Några absoluta förbud mot atl ge dåliga lån går emellertid inte all ställa upp. Det reella skyddet för insätlar­nas medel är i slället beroende av vilka regler som i stort gäller för banker och deras verksamhet, av bankledningens kompetens och av tillsynens effektivitet.

Mot denna bakgrund kan det knappast med fog hävdas att en begränsad

möjlighet att komplettera en räntebärande portfölj med placeringar i ak­

tier skulle höja risknivån i bankverksamhet. Teoretiskt är aktieförvärv

visserligen en mer riskfylld placering än kreditgivning. Tillgång till fler

placeringsmöjligheter medför emellertid samtidigl en ökad diversifiering

56

och därmed en större riskspridning i bankens totala placeringsportfölj. Av     Prop. 1990/91; 154 stor belydelse för riskbilden är då vilka krav på diversifiering inom den nya placeringskategorin som ställs upp. Dessutom är det väsentligt att storleken på de totala förvärven begränsas så att exempelvis ett allmänt kursfall på aktiebörsen inte i sig utgör ett hot mot bankernas stabilitet.

Vad gäller riskerna för intressekonflikter kan det sannolikt hävdas atl sådana funnits inrymda sedan lång tid i svenska bankers fondverksamhet. Risken för intressekonflikter kan här vara väl så stor som vid förvaltning av en begränsad aktieportfölj utan reellt inflytande över bolagens skötsel. Sådana synpunkter kan även göra sig gällande i en kreditgivning om den grundas på ell osunt beroendeförhållande mellan kund och bank eller kreditansvarig bankpersonal.

Om banker får ökade möjligheter au förvärva aktier skulle det innebära en viss breddning av ägandet i näringslivet. Det är enligt min mening svårt att hävda att den öppning för bankerna som nu aktualiseras skulle medföra några problem för riskkapilalmarknadens funktion och attraktivitet. Av­görande för makt- och intressekonfliktfrågorna är vilka begränsningar och krav på spridning av placeringarna som ställs upp.

I detta sammanhang bör ocksä diskuteras frågan om bankernas ansvar för andra bolag i samma koncern. KMK har föreslagit alt bank endasl genom dotterbolag skall kunna ägna sig åt riskplaceringar i finansierings­syfte, dvs. för att underlätta ett kundföretags anskaffning av kapital. För­slaget motiveras av att skyddsintressel är särskill storl för banker. På nu aktuella områden är emellertid de avgränsningar KMK föreslår enligt min mening knappasl meningsfulla. Beroende på omständigheierna kan det vara svårt atl fullt ut isolera resultatet av verksamheten i etl dotterföretag från moderföretaget. Del senare kan dessutom anse sig ha ett moraliskt ansvar för koncernens verksamhet. Atl banken och insätlarnas medel är mer skyddade om s.k. riskfyllda verksamheter bedrivs i dotterföretag i slället för i själva banken är därför ett påslående som inte äger någon absolut giltighet. Det är i stället av största vikt att det anläggs en för koncernen gemensam syn på riskengagemangen och att detta kommer till uttryck i lagstiftningen. Det bör också betonas alt nu aktuella finansi­eringsverksamheter endasl skall tillåtas inom snäva ramar oavsett var i koncernen de bedrivs.

Vid en samlad bedömning av de förhållanden som här behandlats anser jag att möjligheter nu bör ges direkt till bankerna att inom en mindre ram förvärva aklier och delta i finansieringsverksamhet som traditionellt be­traktats som mer riskfylld.

Vad gäller innehåUet i denna ram är möjligheterna alt i lagstiftningen

göra ändamålsenliga avgränsningar ganska små. Det kan diskuteras om de

kvalitativa gränser KMK uppställer för syftet med olika riskkapitalsats­

ningar, t.ex. finansiering eller placering, är ändamålsenliga. Att uppställa

sädana gränser kan både medföra byråkrati- och kontrollproblem och

innebära onödiga låsningar och bristande flexibilitet för önskade finansi­

eringslösningar. Utgångspunkten bör i stället vara att banken själv bäst

kan värdera och fördela de olika placeringar som önskas. På aktiesidan bör

inte bara börsnoterade svenska och utländska aktier och andra aktierelale-

57

rade värdepapper kunna ingå. Det är väsentligt alt bankerna inom denna     Prop. 1990/91; 154 ram även har möjligheter att stödja småförelagsamhelen genom att teckna aktier vid emissioner i onoterade bolag eller i finansieringssyfle förvärva sådana aktier.

Bankerna har sedan länge rätt att inneha aktier i sin fondkommissions-och emissionsverksamhet. Hittills har en absolut gräns gällt för dessa innehav, men i prop. 1990/91:142 om handel och tjänster på värdepap­persmarknaden, m.m. har regeringen föreslagit nya regler som i stället relaterar innehavet till en viss risknivå. Frågan är närmasl om det finns skäl att låta även detta aktieinnehav ingå i den ram för placeringsförvärv m. m. som nu föreslås. För detta talar att affärsinriktningen och hantering­en av bankens innehav av aktier i värdepappersrörelsen kan vara svära att avgränsa från placeringar inom den givna ramen. Möjligheterna alt sär­skilja riskerna i de olika verksamheterna är ocksä små. Information om bankens totala aktieinnehav kan också bli tydligare om en gemensam ram används.

Det finns å andra sidan faktorer som talar för en åtminstone formell uppdelning mellan bankens traditionella verksamheter och dess placering­ar inom den givna ramen. En sådan uppdelning överensstämmer bättre med vad som gäller inom EG. I det sammanhanget måste hänsyn tas till hur risker förknippade med värdepappersrörelse kommer att regleras i lagstiftningen. I propositionen om handel och tjänster på värdepappers­marknaden, m. m. föreslås att, utöver sedvanlig kapilalläckning, en högsia risknivå enligt principen för valutalimiter skall äsättas innehavet av aklier i värdepappersrörelsen. Systemet med valutalimiter innebär att riksban­ken för varje institut som förvärvar utländsk valuta fastställer högsia tillåtna belopp i procent av kapitalbasen. Regeln om risknivåer för aktiein­nehav motiveras i propositionen bl.a. med att det inte kommer att sättas någon absolut gräns för storleken av innehavet. Bestämmelsen ligger också i linje med de diskussioner om kapilalläckning för kursrisker som förs inom den s. k. Baselkommittén och inom EG. I det arbetet görs en princi­piell åtskillnad mellan aktieinnehav i värdepappersrörelse och placerings­aktier.

Enligt min mening får det, med hänsyn till de principer som internatio­nellt är vägledande, anses mest lämpligl att innehavet av aklier m. m. i värdepappersrörelse hålls utanför den nya placeringsramen. Avsikten är att innehaven i värdepappersrörelsen åtminstone till en början skall vara förhållandevis begränsade. Skulle detta förhållande komma att ändras bör frågan om hur bankers innehav av aktier skall begränsas tas upp till förnyad prövning. Det är självfallet inle lämpligl alt bestämmelserna om begränsningar av bankers aktieinnehav m. m. inom den nu föreslagna ramen blir mindre verkningsfulla genom att betydande aktieinnehav byggs upp inom värdepappersrörelsen i en bank eller i något av dess koncernbo­lag.

Bankerna bör härutöver få möjlighet atl della i del slag av kredilgivning

som står kapitaltillskott nära. Det kan gälla projekllån eller vinstandelslån,

som karakteriseras av att villkoren för återbetalning och ränta är beroende

av projektets eller bolagets resultat, eller lån med rätl till betalning först

58

efter låntagarens övriga borgenärer, s. k. lån med efterställd betalningsrätt. Prop. 1990/91:154 Här avses sålunda finansieringsformer som är förbundna med ett, i vart fall teoretiskt, slörre risktagande än den vanliga långivningen. Det är emellertid enligt min mening värdefullt att även banker i viss utsträckning kan vara med och utveckla finansieringsformer anpassade till ett företags olika utvecklingsskeden och finansieringssituation. De med denna verk­samhel förbundna förlustriskerna, som ändå lill följd av en noggrann kreditprövning skall vara begränsade, skall vägas mot de samhällsekono­miska vinsterna av att dessa tjänster kan erbjudas från så många olika institut som möjligt.

När en sektor för nya slag av placeringar nu skapas aktualiseras även förvärv av fasl egendom. Förvärv för annat ändamål än för den egna verksamheten eller för att bereda egna anställda bostad är idag inte tillåt­na. 1 EGs rättsordning saknas bestämmelser härom. Banker i flertalet EG-länder får emellertid förvärva fastigheter för olika ändamål. Av flera skäl är jag emellertid inte beredd alt nu föreslå någon utvidgning för de svenska bankerna att förvärva fast egendom. Fastighetsförvärv är till sin karaktär mindre likvida placeringar. De får därför sägas ligga tämligen långt ifrån bankernas i huvudsak kortfristiga verksamhet. Vidare är fastighetsförvärv och s.k. fastighetsrenting verksamheter som ligger varandra nära. Efter­som den senare verksamheten är föremal för leasingutredningens arbete (dir. 1988:15), bl.a. vad gäller oklarheter av civilrättslig art, anser jag att elt ställningstagande till frågan om fastighetsförvärv för bankerna lills vidare bör anstå. Som nyss nämnts har bankerna redan idag goda möjlig­heter till fastighetsförvärv för den egna verksamheten.

Vad sedan gäller den totala omfallningen av det friare placeringsutrym­met ligger det nära till hands att tillämpa den metod EG valt i det andra banksamordningsdirektivet, som innebär att en viss högsia andel av kapi­talbasen får utnyttjas. Direktivet föreskriver dock en ram endast för kvali­ficerade aktieinnehav, dvs. innehav som överstiger lio procent av aktieka­pitalet eller röstetalet eller som möjliggör ett väsentligt inflytande i företa­gel. För svenska banker är, som framhållits, avsikten alt även fortsätt­ningsvis förhindra att placeringarna får karaklär av ägarintressen i slrid med bankernas oberoende ställning och grundläggande uppgifter. Med tanke pä att denna placeringssektor för svenska banker innebär något av en principiell nyordning bör öppningen även totalt sett vara försiktig.

En viktig faktor vid bestämningen av lämpliga gränser är ocksä kraven på viss kapitaltäckning. I de internationella regler som ligger lill grund för de svenska kapitaltäckningskraven återfinns olika former av riskkapital-placeringar i samma riskklass som traditionell kreditgivning med kapital­kravet åtta procent. Det kan anföras skäl för att här sälta kravet högre. Riskkapital har ett sämre förmånsvärde än lånekapital. Den individuella risken har en annan karaktär.

Det finns emellertid också skäl att inte avvika från det internationella

regelverk som Sverige anslutit sig till. Bankens riskbild bör som tidigare

sagts bedömas utifrån den totala placeringsportföljen. Riskkapitalplace­

ringar i begränsad omfattning kan ses som ett komplement till räntebäran­

de värdepapper och innebär totalt sett en ökad riskspridning, s. k. diversi-

59

fiering av portföljens innehåll. Att införa högre kapitalkrav endast för     Prop. 1990/91:154 bankerna skulle också strida mot en hittills tillämpad princip för kapital­täckningsreglerna, nämligen att samma kapitalkrav skall gälla för en place­ring oberoende av vilken typ av kreditinstitut som gör placeringen.

De internationella reglerna om kapilalläckning är på vissa områden minimiregler, varför stramare regler skulle kunna tillämpas på nationell nivå. Till grund för atl skärpa reglerna kan ligga t. ex. befarade olägenheter till följd av en bristande diversifiering av aktieportföljens innehåll eller många kvalificerade innehav i portföljen. På motsatt sätt kan emellertid krav på sträng diversifiering, på icke-inflytande samt på ett mindre utrym­me totalt sett för riskplaceringar jämfört med vad som tillåts enligt andra banksamordningsdirektivet motivera att inga avsteg görs från nuvarande högsia kapilalkrav om åtta procent.

Inom den tänkta ramen skall enligt förslaget få göras olika slags riskpla­ceringar. Det är svårt att på ett meningsfulll sätt särskilja risknivåer för olika typer av sådana placeringar. Delsamma kan för övrigt sägas om den stora grupp av, från risksynpunkt sett, vitt skilda slag av krediter som återfinns i bankernas nuvarande högsta riskklass. Behovet av enkla och tydliga bestämmelser, som kan efterlevas och kontrolleras, talar då för att etl gemensaml kapitalkrav sätts för alla placeringar. Det bör då omfatta även här aktuella placeringar.

Kapilalläckningskravet bör mol denna bakgrund vara åtta procent även för dessa placeringar. Visar det sig, att andra länder tenderar att höja kravet, bör även den svenska regeln ses över. Vidare bör i en koncern kraven be­räknas på samma sätt som sker för andra placeringar samt reglerna om konsoliderad kapitaltäckning tillämpas.

Jag föreslår mot bakgrund av gjorda överväganden att ramen sätts till trettio procent av bankens kapitalbas. Utrymmet är således hälften av den ram som inom EG tillåts för etl kreditinstituts samtliga kvalificerade aktieinnehav. Det överensstämmer däremot ganska väl med den ram som KMK med en annan beräkningsmetod har föreslagit för dotterbolag till bank. Beträffande aktier föreslår jag att förvärv i ett enskilt bolag får avse högst fem procent av röstetalet för samtliga aktier i bolaget samt att ett belopp motsvarande högst fem procent av bankens totala utrymme på trettio procent av kapitalbasen, dvs. 1,5 procent av denna, får placeras i ett och samma förelag. För aktieförvärv i mindre företag, som väsentligen kan komma att ske i finansieringssyfte, kan begränsningen lill fem procent av röstetalet för samtliga aktier i företaget emellertid vara alltför snäv. Möj­lighet bör därför finnas att, efter tillstånd av bankinspeklionen, överskrida den angivna gränsen. Ett sådant tillstånd kan avse en viss, från finansi­eringssynpunkt tillräcklig, period. Därvid bör beakias att banken inte skall ådra sig etl beslående ansvar för verksamheten i bolaget.

I propositionen om vissa näringspolitiska frågor (prop. 1989/90:88) och propositionen om näringspolitik för tillväxt (prop. 1990/91:87) har rege­ringen behandlat frågan om småföretagens försörjning av riskkapital via särskilda riskkapitalbolag eller på annat sätt. Inget utesluter, enligt min mening, att bankerna engagerar sig även inom denna sektor under förut-

60

sättning alt det sker på de villkor som i övrigl ställs upp för bankernas     Prop. 1990/91: 154 förvärv av aktier eller för andra placeringar.

För placeringar i den kategori av riskrelaterade lån som kan sägas ligga mellan riskkapital och traditionella lån föreslår jag också atl engagemang i ett enskilt bolag tillsammans med eventuella aktieinnehav i bolaget inte får uppgå till mer än fem procent av bankens totala utrymme för dessa placeringar.

Storleken av placeringarna i denna sektor skall beräknas efter gällande marknadsvärde. En marginal bör således normalt finnas så atl relalivi kraftiga kursstegringar kan rymmas inom den beräknade ramen. Förhål­landen som kan förändra värdet på kapitalbasen måste också-tas med i denna beräkning. Skulle någon av de angivna gränserna, till följd av förändrade kurser eller liknande, komma att överskridas måste engage­manget till ett motsvarande belopp avvecklas så snart del lämpligen kan ske.

Tillhör banken en koncern bör bestämmelserna gälla dels för koncernen, dels för alla i koncernen ingående företag utom försäkringsbolag och dotterbolag liU försäkringsbolag. Detta betyder att koncernens samman­lagda placeringar i ett företag, som huvudregel, inte får översliga fem procent av röstetalet för samtliga aktier i det förvärvade förelaget. Om det ingår försäkringsföretag i koncernen, kan koncernens sammanlagda enga­gemang uppgå till högst tio procent (se 7 kap. 17 § försäkringsrörelselagen).

Några krav på riskspridning i övrigt bör inle ställas i lag. Det får dock förutsättas att det sker en tillfredsställande riskspridning även mellan näringsgrenar och branscher. Det bör åvila bankledningen etl ansvar atl äga god kännedom om sammansättningen av placeringarna inom sektorn.

Övrigaförvärvsregler

När del gäller de bestämmelser som finns idag rörande banks möjlighet att förvärva organisationsaktier föreslår jag ingen ändring ulom såvitt avser banks möjlighet att äga aktier i försäkringsaktiebolag. Jag äterkommer i avsnitt 3.5 till denna fråga.

När det slutligen gäller emissionsaktier och aklier i värdepappersrörelse har i prop. 1990/91:142 om handel och tjänster på värdepappersmarkna­den, m.m., som jag tidigare nämnt, föreslagits nya bestämmelser, vilka även blir tillämpliga på värdepappersrörelse som bedrivs i bank.

61

3.4.3 Kreditgivning och upplåning

Prop. 1990/91:154

Mitt förslag: Förfallotiden för lån skall, liksom enligt nuvarande regler, bestämmas så att den är förenlig med villkoren för bankens förbindelser. Däremot tas reglerna om tids- och beloppsbegränsning vad gäller banks rätt till obligalionsutgivning bort.

KMK har inte föreslagit några ändringar i detta avseende.

Skälen för mitt förslag: I 2 kap. 13 19 §§ BRL finns bestämmelser om hur kreditgivningen skall bedrivas. Efter allmänna bestämmelser om att kredit får beviljas endast om låntagaren kan förväntas fullgöra låneförbin­delsen och att betryggande säkerhel i princip skall ställas följer mer speci­ella regler angående vissa villkor vid kreditgivningen. Endast i vissa fall får lån med efterställd betalningsrätl beviljas (14 §). En bank får inte förbehål­la sig rätt till andel i vinst på verksamhet som banken själv inte får bedriva (15§). Undanlag gäller för utdelning m.m. på aktier. Banken skall ägna särskild uppmärksamhet åt att banken inte i sådan omfattning, att fara för dess säkerhet kan uppkomma, har fordringar på samma låntagare (en-handskreditbestämmelsen, 16 §). En bank får inte lämna lån till styrelsele­damöter m.fl. på andra villkor än de banken normalt ställer (17§). Be­slämmelserna om kredit i 13 17 §§ skall tiflämpas också på garantiförbin­delser som banken ikläder sig (18 §). Slutligen skall förfalloliden för lån beslämmas så alt den är förenlig med villkoren för bankens egna förbindel­ser (19 §). Som huvudregel skall banken förbehålla sig rätt all säga upp ell lån senast inom ett år om lånet inle är ställt att betalas inom den tiden. Lån med längre löptid får lämnas till ett sammanlagt belopp av högst ljugofem procent av bankens egna kapital (eller motsvarande) och dess inlåning. Lån till staten, kommun eller därmed jämförlig samfällighet får lämnas ulan iakttagande av lids- och beloppsgränsen.

När det gäller upplåning får, enligt 2 kap. 20 § BRL, en bank inte i Sverige ge ut obligationer med en löptid överstigande sju år. Obligationer som ges ut med en längre löptid än etl år får motsvara högsl tre procent av bankens inlåning från allmänheten. Dessa begränsningar beträffande ban­kernas obligationsutgivning syftar bl. a. lill all begränsa bankernas möjlig­het alt konkurrera med andra finansieringsinstitut, främst kreditakliebola-gen, på marknaden för långa lån. En lokal föreningsbank får över huvud taget inle utfärda fordringsbevis avsedda för den allmänna marknaden eller ikläda sig ansvaret för sådana förbindelser. Anledningen till detta är alt det är den cenirala föreningsbanken, som skall svara för den externa medelsanskaffningen för utlåningsverksamheten i de lokala föreningsban­kerna. De lokala föreningsbankerna är förhindrade all för egen räkning la emol inlåning från allmänheten.

Med hänvisning till atl kreditgivnings- och upplåningsreglerna nyligen setts över har KMK inte funnit anledning att överväga några sakliga förändringar av dessa regler.

Huvudprincipen i BRL är alltså att förfalloliden för bankens utlåning skall vara förenlig med villkoren för bankens upplåning, den s.k. gyllene

62

bankregeln. Denna är en form av kvalitativ matchningsregel. Därutöver     Prop. 1990/91; 154 finns som nämnls kvantitativa begränsningar både för utlåningen och för upplåningen. Med utgångspunkten att rörelsereglerna skall medge större flexibilitet utan att insättarskyddet äventyras kan man ställa frågan om några restriktioner utöver en allmänt hållen matchningsregel behövs.

En god överensstämmelse mellan placeringar (utlåning) och förbindelser (in- och upplåning) bör gälla både i fråga om ränta och förfallotid. Lagbe­stämmelserna avser atl säkra en god likviditet, dvs. atl balansera förfalloli-derna. I bankernas dagliga verksamhet är emellertid ränlekänslighelen också av betydelse. Bankerna har betydande placeringar till fasl ränta som inte motsvaras av långfristig upplåning. Även den kortfristiga upplåningen är räntekänslig med varierande förfallotider, som skall matchas mot utlå­ning och placeringar. Ränlekänslighelen har ökat i modern bankverksam­het. Den s.k. Baselkommittén förväntas lämna förslag om kapitaltäck­ningskrav för bankernas ränteexponering.

Begränsningsregeln för utlåningen syftar lill att banken skall kunna uppfylla sina åtaganden gentemol insättarna, dvs. hålla en tillräcklig likvi­ditet. Det hör till bankens grundläggande uppgifter att värna om likvidite­ten. Banken skall erbjuda likvid inlåning. I huvudsak måste därför belopp motsvarande inlåningen omvandlas till placeringar av kortfristig nalur. Den kvantitativa begränsningen när det gäller bankens utlåning ger därför fortfarande uttryck för vad som krävs av en sund bankverksamhet. Jag föreslår därför inte någon förändring av innehållet i 2 kap. 19 § BRL.

Här måste emellertid också låntagaraspekter beaktas. Del är givel atl bestämmelserna i 2 kap. 19 § BRL inle får utnyttjas av banken för att säga upp en kredit utan anledning. Den uppsägningsrätt, som bankerna är skyldiga atl förbehålla sig enligt denna beslämmelse, får bara utnyttjas på ett sätt som står i överensstämmelse med god banksed, främst i sådana fall då gällande regler om likviditet m. m. annars inte kan följas.

Restriktionerna när det gäller upplåningen har som nämnts motiverats

av alt bankerna inte skall konkurrera på mellanhandsinslilutens område.

Emellertid utnytijar dessa institut idag även marknaden för kortare upplå-

ningsinslrument i och med all utlåningen alltmer kommit all anpassas till

kundernas olika önskemål. Som framgår i det följande (avsnitt 3.6) före­

slår jag också en breddning av möjligheterna att ge ul obligationer till att

även omfatta finansbolagen. Härtill kommer all några begränsningar när

det gäller atl la upp förlagslån inle gäller för bankerna. Bankerna har ju

också möjlighet att skafla långfristig upplåning genom hel- eller delägda

kreditakliebolag. Ökade möjligheler lill obligationsupplåning bör dessut­

om bidra till att bankerna kan begränsa sin räntekänslighel. Den gamla

motiveringen att begränsa bankernas utnyttjande av den långfristiga låne­

marknaden gör sig inte längre gällande. Den allmänna bestämmelsen om

att banken skall bestämma förfallotiden för utlåningen så att förfalloliden

är förenlig med villkoren för upplåningen är enligt min mening tillräcklig.

Jag föreslår därför all bestämmelserna om obligationslånen i 2 kap. 20 §

BRL las bort. Begränsningen i paragrafens andra stycke avseende lokala

föreningsbankers möjlighet att ge ut fordringsbevis avsedda för den all­

männa marknaden bör behållas. Denna bestämmelse bör lämpligen föras

63

över till 1 kap. 5 § föreningsbankslagen. Hela 20 § kan därmed upphöra att gälla.

Prop. 1990/91:154

Övrigt

I bestämmelsen om enhandskrediter i 2 kap. 16 § BRL föresläs vissa ändringar. En motsvarande bestämmelse finns i den föreslagna lagen om värdepappersrörelse (prop. 1990/91:142).

Bankinspeklionen har i en särskild rekommendation utarbetat beräk-nit\gsgrunder för de s.k. enhandsengagemangens storlek. Denna rekom­mendation är emellertid inte bindande för banker. Det är viktigt att bankinspektionen bevakar frågor rörande enhandsengagemang och att inspektionen förfogar över lämpliga medel för tillsynen. Jag finner det därför angeläget alt del skapas möjlighet atl ulforma föreskrifter på detta område. Jag föreslår därför att det förs in ett särskilt stycke med denna innebörd i paragrafen.

Inom EG finns en rekommendation (87/62) till medlemsländerna att tillämpa vissa bestämmelser om enhandskrediter. Ett förslag till ett direk­tiv med bindande regler beträffande enhandskrediter kommer, enligt upp­gift, atl presenteras inom kort. 1 avvaktan på utvecklingen inom EG föreslår jag inga andra förändringar av paragrafen än de nyss nämnda.

3.4.4 Kassareserv/Betalningsberedskap

Mitt förslag: Bestämmelsen om kassareserv görs om till en allmän föreskrift för bankaktiebolag, sparbanker och centrala föreningsban­ker att hälla en tillräcklig belalningsberedskap.

KMK har inte föreslagil nägon ändring av kassareservsbestämmelsen.

Skälen for mitt förslag: Gällande bestämmelse om kassareserv finns i 2 kap. 12 § BRL. Där sägs atl bankaktiebolag, sparbanker och centrala föreningsbanker skall hålla en kassareserv som är tillräcklig med hänsyn till rörelsens art och omfattning. Kassareserven skall bestå av tillgångar som med lätthet kan omvandlas i pengar och skall lillsammans med inneliggande kassa motsvara lio procent av bankens samtliga förbindelser med undantag för vissa åtaganden av långfristig karaktär. Vilka tillgångar som får inräknas i reserven får regeringen eller, efter regeringens bemyndi­gande, bankinspeklionen lämna föreskrifter om.

Kassareservskravet syftar till atl skapa garantier för all bankerna håller en tillfredsställande likviditet i sin verksamhet för atl kunna möla varia­tioner i kassaflödet. Bestämmelserna om kassareservskrav samverkar allt­så med den s.k. gyllene bankregeln i I9§. Bankernas efterievnad av kassareservskravet övervakas av bankinspektionen. Enligt bankinspektio­nens föreskrifter skall samtliga banker lämna en kassarcservsrapporl per utgången av varje kalenderår. Av föreskrifterna framgär vilka tillgångar som får inräknas för att uppfylla kassareservskravet.

64

På de nya marknader som utvecklats har bankerna numera goda möjlig­heter att planera för och möla olika likviditetssvängningar. Enligt min mening finns det därför inte längre något behov av att i lag reglera slorie­ken på de medel som en bank skall ha i beredskap för att kunna möta variationer i kassaflödet. En bestämmelse som ålägger en bank alt hålla lillräcklig betalningsberedskap är därför tillfyllest. Del ankommer pä bankinspeklionen att övervaka att del finns en tillräcklig betalningsbered­skap.

Prop. 1990/91:154

3.5 Branschglidning i den finansiella sektorn 

3.5.1 Utgångspunkter

Mftt förslag: Banker och andra finansiella företag å ena sidan samt försäkringsbolag ä den andra får möjligheter att äga aktier i varand­ra och att ingå i samma koncern.

Promemorians förslag: Avviker från mitt förslag på så sätt att det enligt promemorian krävs att ett koncernförhållande uppslår.

Remissinstanserna: Flertalet remissinslanser ansluler sig lill huvudin­riktningen i förslaget. Flera instanser, bl.a. bankinspeklionen och försäk­ringsinspekiionen, är dock kriiiska mot kravet på att det skall föreligga koncernförhållande.

Skälen för mitt förslag: Drivkrafterna bakom nya affärslösningar och strukturer på de finansiella marknaderna har i hög grad sin grund i den öppning för utländsk konkurrens, etablering och samarbete över gränserna som skett under senare år. Samtidigl har produktutveckling och konkur­rens drivit på utvecklingen mol alltmer integrerade finansiella tjänster. Etl framlrädande inslag är ett ökat samarbete mellan försäkringsbolag ä ena sidan och banker och andra finansieringsinstitut å den andra. I de flesta EG-länderna råder friare samarbets- och ägarförhållanden mellan bank-och försäkringsbolag än i värt land. Del har pä många håll skapats legala förutsättningar både för direki ägande och för ett ägande inom ramen för en holdingbolagskoncern. Någon särskild EG-reglering finns i princip inle.

I Sverige har samarbelsavlal funnils sedan länge mellan banker och försäkringsbolag. I några fall får samarbetet anses vara relativt långt drivet. Behovel av fastare samarbetsformer har emellertid ökat i den öppnare internationella konkurrensen. Samarbelsavlal utan direkla ägar­intressen upplevs som mindre långsikliga och hållfasla. De företagsekono­miska vinsterna ses som betydande om verksamheterna kan drivas inom en gemensam koncern eller genom ägarinflylande av tillräcklig omfatt­ning. Det framslår också enligt min mening som sannolikt alt ell sådanl samarbete kan ge samordningsfördelar, som bör komma kunderna till godo genom billigare tjänster och bättre service.

Också i etl annal perspektiv är det mer angelägel än lidigare all se över möjligheterna till fastare integration mellan banker och försäkringsbolag. Den på vissa finansiella områden mycket kraftiga expansion under senare

65

5   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 154

delen av 1980-talel har idag mattats betydligt. Många företag slår inför Prop. 1990/91: 154 betydande krav på neddragning och rationalisering. Det innebär i sin tur atl strukturen förändras, sammanslagningar sker och nya ägarbilder växer fram. Samtidigt formerar sig bolagen ute i Europa i nya grupperingar för att möta en mer global konkurrenssituation i framtiden. 1 det omvand­lingsskede som således föreligger anser jag att svensk finans- och försäk­ringsverksamhet bör få möjlighet alt hävda sina intressen under likartade legala förutsättningar. Detta gäller såväl på hemmamarknaden som inter­nationellt. Med öppnare marknader kan det förväntas att även ägarbind-ningar och samgåenden över nationsgränserna blir vanligare. Del tillför den svenska marknaden etl rikare och mer varierat produktutbud.

Det finns sålunda flera skäl att öka inlegralionsmöjligheterna mellan bank- och försäkringsverksamhet. Avgörande för i vilka former och i vilken omfattning detta kan tillåtas är emellertid att de olika skyddsintres­sen som finns i verksamheterna kan tryggas på ett fullgott sätt. Skyddsin­tressena är av olika karaktär och tillgodoses på olika sätt. I banken måste i första hand insätlarnas medel skyddas dels av direkta konsumentskäl, dels för att skydda betalningssystemet från allvarligare störningar. I banklag­stiftningen tillgodoses detta genom särskilda krav för att driva bankrörelse saml genom regler om kapilalläckning och samhällelig tillsyn. På försäk­ringsområdet är lagregleringen till största delen motiverad av konsument­skäl. Det gäller såväl placeringsregler på livförsäkringssidan som kontrol­len av villkor på skade- och livförsäkringar. Försäkringar måste kunna betraktas som riskfria i den meningen att åtagandena alltid uppfylls.

Det bör samtidigt understrykas atl dessa regelverk aldrig kan utformas så att allt risktagande för hushåll och förelag som gör finansiella placering­ar undviks. Att omfördela och sprida risker är, som påpekats i annat sammanhang, en av huvuduppgifterna för finansiella marknader.

Även om skyddsinlressena är generella till sin karaktär, kan regelverken och tillämpningen av dessa ändå skilja sig avsevärt mellan länderna. Del är då väsentligt att integrationen mellan bank- och försäkringsverksamhet, som utgör en viktig del av den svenska finansmarknadens internationella anpassning, sker på elt sådanl sätt att den inte strider mot de säkerhetsas­pekter och den praxis som traditionellt varit styrande för den svenska lagstiftningen.

I departemenlspromemorian Branschglidning i den finansiella sektorn dras slutsatsen att skillnader i lagstiftning och skyddsintressen mellan bank- och försäkringsverksamhet sammantaget inle är av den art att de helt bör förhindra även en ökad ägarmässig integration. Elt villkor är emellertid att skyddet för insättare resp. försäkringstagare kan upprällhål­las. Bankernas kapital lill skydd för insättarna kan inte samtidigl få ulgöra riskkapital i försäkringsverksamhel. Försäkringsbolagen måste ha en till­fredsställande riskspridning på medel som förvaltas åt försäkringstagarna. Dessa olika krav innebär enligt promemorian att bank- och försäkringsrö­relse även fortsättningsvis måsle drivas i skilda bolag. Ägarsamverkan kan därför enligt promemorian endasl tillåtas ske på koncernnivå.

Jag delar i allt väsentligt den syn pä dessa frågor som kommer till uttryck

i promemorian. Förutom all grundläggande skyddsinlressen skall säkras

66

genom alt verksamheterna hålls åtskilda, mäste den tänkta integrationen     Prop. 1990/91; 154

ske på ett sådant sätt att bankerna även fortsättningsvis kan slå fria i sin

kreditgivning.

I promemorian behandlas tre principfaU, dels en holdingbolagsmodeU med bank och försäkringsbolag som systerbolag, dels två dotterbolagsmo­deller med bank resp. försäkringsbolag som moderbolag. I promemorian förespråkas att samtliga tre modeller för ägarsamverkan tillåts men atl det bör ske genom att ägarandelen blir så stor att det förvärvande bolaget får ett dominerande inflytande i banken respektive försäkringsbolaget. Med andra ord skall förvärven leda lill en koncernbildning. Någon närmare motivering till att ett koncernvillkor bör uppfyllas lämnas emellertid inte. Ett anlal remissinstanser har tagit upp frägan och därvid framhållit det affärsmässigt olämpliga i att ställa krav på koncernförhållande. Såväl marknadsskäl som renl företagsekonomiska skäl kan enligt dessa föreligga som slarki talar för att även mindre andelar bör tillåtas, t.ex. för att möjliggöra att två bolag gemensaml kan forma en fastare relation med ett tredje bolag.

Jag delar denna uppfattning. Om inte avgörande skydds- eller tillsynsas­pekter kan åberopas, finns det inte anledning att kräva ett koncernförhål­lande. Några sådana synpunkter har inte framförts av remissinstanserna. Det finns både tillsynsfrågor som kan underlättas och sådana som kan försvåras av ett krav på koncernförhållande.

Frågan om del skall krävas ett koncernförhållande eller inte bör emeUer­tid också ses mot bakgrund av den vidare frågan om graden av koncentra­tion på marknaden. Koncentrationen på de finansiella marknaderna i Sverige har gått tämligen långt men kan inle sägas vara unik internationellt sett. Bilden är emellertid inte entydig. På vissa områden har en överetable­ring uppstått som nu fordrar ökad koncentration om lönsamhet skall kunna nås. På affärsbanks- resp. försäkringssidan dominerar emellertid en handfull förelag marknaden. Även om delta snarast är den gängse bilden internationellt sett och hård konkurrens föreligger, måste riskerna för att det efterhand uppslår en samhällsekonomiskt sett alltför stark marknads­koncentration uppmärksammas. Vid en bedömning av marknadskoncen-Irationen eller storleken på de finansiella koncernerna måsle samlidigt i större utsträckning än tidigare tas i beaktande den internationella liberali­sering som skett.

Denna aspekt talar också för att lagstiftningen inte bör låsa möjligheler­na lill samverkan endast till koncernnivå. I stället bör det i största möjliga utsträckning lämnas till bolagen själva all avgöra hur slora ägarförvärv som skall ligga till grund för ett långsiktigt, affärsmässigt samarbete. Vid ett förvärv skall visserligen en redovisning av affärsidén ligga till grund för myndigheternas bedömning av en ansökan om förvärvstillstånd. Jag vill dock framhålla alt myndigheterna normalt inte skall göra någon förelags­ekonomisk prövning av en tilltänkt affär. Det är bolagens eget ansvarsom­råde.

Samtidigt är del ofrånkomligt atl de nu aktuella inlegralionsmöjligheter­

na i vissa avseenden innebär all inflytandet över kapitalmarknaden åt­

minstone i formell mening koncentreras till färre grupperingar. Sparandel

67

i Sverige kanaliseras i stor utsträckning genom institutioner inkl. olika slag     Prop. 1990/91; 154

av fonder och dessa har traditionellt en stark slällning pä marknaden. Jag

har tidigare framhållit all koncentrationsgraden inte får bedömas i ett för

snävt inhemskt perspektiv. Skall svenska bolag hävda sig måste de tillåtas

bygga upp koncerner som drar fördel av stordrift, ny produktutformning

etc. Detta faktum får dock inte hindra att tillsynsmyndigheterna, från

utgångspunkten att de har etl övergripande ansvar för att resp. verksamhet

bedrivs i sunda former, måste kunna avslå en ansökan eller påverka

utformningen av en tänkt ägarsamverkan så all den blir lämplig.

Vad sedan gäller möjliga organisationsstrukturer bör en ledande princip även på del nu aktuella områdel vara atl lagsliftningen inte skall vara styrande för organisationsformen, förutsatt att reglerna för resp. verksam­het bedöms kunna éfterievas samt kontrolleras av myndigheterna. Model­len med ett holdingbolag som moderbolag med bank och försäkringsbolag som dotterbolag har av bankinspektionen ansetts vara den mest tilltalande med utgånspunkt från tillsynen. Varken bankinspektionen eller försäk­ringsinspektionen har dock rest några avgörande betänkligheter mot ett direktägande mellan bank och försäkringsföretag, givet de krav och be­gränsningar som föreslagits i övrigt. Ett antal frågor har emellertid aktuali­serats angående möjliga transaktioner i syfte att kringgå den lagstiftning som reglerar bank- resp. försäkringsverksamhet såsom koncernöverföring­ar, inlerntransaklioner ulan marknadsmässig prissättning saml kapilaltill-skott inom koncernen.

Jag delar promemorians uppfattning alt lagstiftningen bör kunna stå neulral lill valel av företagsform och ägarstruktur. Den flexibililel som därmed uppnås är av betydande värde för ett effeklivt resursutnyttjande. Flexibiliteten förutsätter emellertid atl inspektionsmyndigheterna har er­forderlig kompelens för god översyn och kontroll så atl transaktioner som står i strid med grundläggande skyddsintressen eller kraven på sundhet för resp. verksamhel kan förhindras. Transaktioner mellan bolag som kan sägas ske för atl dra största möjliga företagsekonomiska nytta av gällande lagsliflning kan emellertid normall inte anses vara otillåtna. Så kan l.ex. fördelningen av kreditgivningen i viss omfattning komma att ändras i samband med att bank och försäkringsbolag knyter närmare affärsmässiga kontakter. Sannolikt kan även en utveckling mol mer integrerade kredit-och försäkringstjänsler väntas ske.

Generellt medför liberaliseringen av lagsliftningen på de finansiella marknaderna att ell ökat ansvar läggs på tillsynsmyndigheterna. Den mer övergripande aspekten rörande den mest lämpliga organisationen av till­synsverksamheten kommer jag att ta upp senare i år. Här kan konstateras alt bankinspektionen ser det som väsentligt atl nuvarande två tillsynsmyn­digheter integreras med varandra i samband med atl bank- och försäk­ringsverksamheten gör det. Oberoende av hur den frågan löses kommer del att fordras ett betydande samarbele mellan bank- och försäkringslill-synen. Utvecklingen aktualiserar också överväganden om tillsynens inne­håll och utövande. Jag återkommer härlill i avsnitt 3.5.6.

68

3.5.2 Bank och försäkringsbolag i samma holdingbolagskoncern

Prop. 1990/91:154

Mitt förslag: Försäkringsbolag samt banker och andra finansiella förelag får ingå i samma holdingbolagskoncern. Till skillnad från andra koncernföretag träffas försäkringsbolaget inte av den s.k. banksmittan och behandlas i kapitalläckningshänseende som om det stod utanför koncernen. Den konsoliderade kapitaltäckningen tillämpas alltså inte på försäkringsbolaget. I stället avräknas hol­dingbolagels tillskott till försäkringsbolaget från kapitalbasen.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med miu förslag.

Remissinstanserna: Bankföreningen har anmärkt alt avräkning frän ka­pitalbasen är avsevärt hårdare än EGs direktiv om kapitaltäckning. Folk­sam och Bankföreningen har framhållit all förslaget till kapilalläcknings­regler är ofullgånget i olika hänseenden när det gäller behandlingen av försäkringsbolag. Bankinspektionen anser all undantaget för försäkrings­bolag från det konsoliderade kapitalkravet kan medföra styrningseffekter och ett kringgående av kapitaltäckningskraven. Bankinspeklionen anser vidare att särskilda regler om enhandskrediter bör införas för försäkrings­bolag i en finansiell koncern och att valutapositionsbegränsningar bör införas för koncernen som helhet.

Skälen för mitt förslag: Svensk lagstiftning innehåller inle några regler som förbjuder att försäkringsbolag, finansbolag, kreditakliebolag och fondkommissionsbolag integreras som systerföretag i en koncern. Dessa företag kan alltså tillsammans ingå i en koncern med ett holdingbolag som moderföretag.

De egentliga hindren för integration enligt en holdingbolagsmodeU finns i I kap. 4 och 5 §§ BAL. Bestämmelserna infördes år 1987 och gäller finansiella koncerner i vilka bank ingår som dotterföretag.

Enligt I kap. 4 § första stycket gäller som huvudregel att ett bankaktiebo­lag får ingå som dotterföretag i en koncern endast om ell annal bankbolag är moderföretag. Enligt paragrafens andra stycke får regeringen medge dispens från huvudregeln om det föreligger särskilda skäl. En förutsättning för dispens bör enligt motivuttalanden emellertid vara att att samtliga koncernföretag bedriver verksamhel som är förenlig med bankverksamhet (prop. 1986/87:148 s. 20). Enligt föredraganden borde dispens inte ges om försäkringsbolag ingår i koncernen eftersom försäkringsrörelse inte anses förenlig med bankverksamhet.

För att göra det möjligt för banker och försäkringsbolag all ingå i samma holdingbolagskoncern har i promemorian förordals all lillämpningen av dispensregeln skall ändras. Jag har dock valt en något annorlunda lösning. Mitl förslag innebär nämligen att lagstiftningen ändras så all försäkrings­bolag får vara moderbolag till banker. Delta bör framgå av huvudregeln i I kap. 4 § första styckel. Under sådana förhållanden bör av naturiiga skäl dispensregeln ges den innebörden att såväl banker som försäkringsbolag skall efter regeringens tillstånd kunna ingå som dotterföretag i en holdingbolagskoncern.

69

Enligt I kap. 5 § BAL gäller följande. Om en bank ingår som dotterföre- Prop. 1990/91:154 tag i en koncern där moderföretaget inte är en bank skall banklagstift­ningens bestämmelser om banks rörelse, tillsyn av bank och banks ledning gälla för moderföretaget i tillämpliga delar och för övriga förelag i koncer­nen som om de vore dotterföretag till banken (den s. k. banksmittan). Att dotterföretag till en bank träffas av banksmittan följer av praxis som bygger på uttalanden i förarbetena till den gamla finansbolagslagen (1980:2).

Av beslämmelserna i. 1 kap. 5 § BAL följer bl.a. att BRLs kapilalläck-ningregler blir direkt tillämpliga på holdingbolagel. Detta innebär också att koncernen omfattas av beslämmelserna om konsoliderad kapitaltäck­ning.

Jag föreslår i detta ärende atl bestämmelserna i 1 kap. 5 § ändras så alt den praxis jag nu beskrivit kodifieras.

Banksmittan bör dock inte träffa försäkringsbolag eller andra näralig­gande företag som ingår i koncernen. En utgångspunkt måste nämligen vara att ett försäkringsbolag som ingår i samma koncern som en bank skall kunna konkurrera på lika villkor med andra försäkringsbolag. I annat fall lorde de föreslagna möjligheterna lill integration inte få någon praktisk betydelse. Försäkringsbolag som ingår i samma koncern som en bank bör i likhel med övriga försäkringsbolag endast falla under FRLs regler. Del sagda innebär att försäkringsbolag bör undantas från tillämpning av be­stämmelserna om banksmitla i 1 kap. 5 § BAL. Detsamma bör gälla sådana dotterbolag till försäkringsbolaget som inte driver någon form av finansiell verksamhet. För de svenska försäkringsbolagens del betyder det sådana dotterföretag som bolaget har förvärvat med stöd av 7 kap. 17 § FRL. Om emellertid försäkringsbolaget äger något finansiellt företag, t.ex. elt finansbolag, bör det bolagel inte undantas från banksmitlan.

När det gäller reglerna för koncernens kapitalkrav uppstår likartade problem till följd av att banker och försäkringsbolag har olika system för att säkerställa en tillräcklig soliditet. Att inordna försäkringsbolaget i det konsoliderade kapitaltäckningsförfarandel skulle innebära atl bolagel be­lastades med ett kapilalkrav som inte gäller övriga försäkringsbolag. Av konkurrensskäl bör därför försäkringsbolag som tillsammans med en bank ingår i en holdingbolagskoncern undantas från detta konsoliderade kapi­talkrav. Det innebär att försäkringsbolaget och de dolierbolag lill för­säkringsbolaget som enligt det föregående inle skall träffas av banksmitlan i kapitaltäckningshänseende skall behandlas som om det inte ingår i koncernen. Om kapitaltäckningsreglerna justeras i enlighet härmed kom­mer man till rälla med de ofullkomligheter i promemorians förslag och styreffekter som påtalats av vissa remissinslaner.

Det sagda innebär atl bankens och övriga koncernbolags placeringar och förbindelser gentemol försäkringsbolaget skall kräva kapilalläckning.

I slället för konsoliderad kapitaltäckning föreslås i promemorian all

holdingbolagels tillskott till försäkringsbolag skall avräknas från holding­

bolagels kapitalbas. Bankföreningen har med EG som utgångspunkt i

slället för en avräkningsregel förordat elt kapilalkrav på åtta procent. I

samband härmed har följande anförts. Det kapital som skall hållas till

70

skydd för kunderna i ett kreditinstitut får inte samtidigl ulgöra riskkapital i elt annat kreditinstitut. Därför krävs full avräkning när ett kreditinstitut investerar i ett annat. Eftersom ett försäkringsbolag inte genom upplåning kan expandera sin placeringsvolym får ett kapitaltillskott inte samma verkan som i ett finansiellt företag. Den extra placeringsmöjligheten be­gränsas till tillskottets egen storlek.

När den nuvarande avräkningregeln infördes fick banker emellertid inle äga aktier i annat än finansiella företag. Del fanns därför inle anledning att överväga kapilalkravel för tillskott till andra företag. En regel om avräk­ning från kapitalbasen ger emellertid, i likhet med konsolideringsförfaran­det, uttryck för kravel på erforderlig kapilalstyrka inom koncernen. Ge­nom förslagen kan vidare försäkringsbolag komma atl äga aktier i finansi­ella företag utan att ett koncernförhållande uppstår. Under sådana förhål­landen kan tillskott till försäkringsbolag föras vidare till ett finansiellt företag utan att detta företag träffas av bestämmelserna om konsoliderad kapitaltäckning.

Även om skäl kan tala för en annan lösning anser jag alt i ett inledande skede främst försiktighetskäl starkt talar för atl hela tillskoltet till försäk­ringsbolag i nu akluella koncerner skall avräknas från holdingbolagels kapitalbas.

Vad gäller bankinspektionens förslag om regler om enhandskrediter för försäkringsbolag är bl.a. försäkringsbolagens placeringsregler från risk­spridningsynpunkt föremål för översyn av försäkringsutredningen (Fi 1990:11). Jag anser alt utredningens förslag i denna del bör avvaktas. Det kan nämnas att försäkringsinspektionen i allmänna räd (Cirkulär 1987:4) rekommenderat att försäkringsbolagens placeringar sprids på ett från risk-synpunkt godtagbart sätt, varvid bl. a. enhandsengagemang bör beaktas.

Bankinspeklionen har dessutom föreslagit all valutaposilionsbegräns-ningar skall gälla för en koncern som helhet. En sådan reglering behöver ulredas närmare och kan inle övervägas i detta sammanhang. Det bör i stället närmast göras inom försäkringsulredningens uppdrag. Jag är därför inte beredd att nu föreslå nägra valutapositionsbegränsningar för försäk­ringsbolag. Del bör framhällas atl försäkringsinspektionen har en allmän skyldighel alt kontrollera att försäkringsbolagen inte äventyrar sin solidi­tet.

Prop. 1990/91:154

3.5.3 Banks ägande i försäkringsbolag

Mitt förslag: En bank får efter tillstånd av regeringen eller bankin­spektionen förvärva organisationsaktier i ell försäkringsbolag. In­satsen skall avräknas från bankens kapitalbas. Försäkringsbolag som är dotterbolag till en bank behandlas i kapitalläckningshänse­ende som om det slår uianför koncernen och träffas inte av den s. k. banksmittan.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag

71

utom att det enligt promemorian krävs att det uppstår ett koncernförhål-     Prop. 1990/91:1 54 lande.

Remissinstanserna: De remissynpunkter som redovisades i föregående avsnitt gäller även i förevarande avsnitl, om en banks förvärv av aklier i elt försäkringsbolag konstituerar etl koncernförhållande.

Skälen för mitt förslag: Banker får efter regeringens eller bankinspektio­nens tillstånd förvärva s. k. organisalionsaktier enligt 2 kap. 6 § BRL. Huvudregeln vid tillståndsprövningen är att förvärvet inte får avse aktier i företag som driver bankfrämmande verksamhet. Försäkringsverksamhel har därvid betraktats som bankfrämmande verksamhet. Det är alltså inte möjligt för banker att få tiUstånd alt förvärva aktier i försäkringsbolag. En bank är vidare förhindrad att förvärva placeringsaktier i försäkringsbolag. Emellertid har jag i avsnitt 3.4.2 föreslagit att banker skall få förvärva placeringsaktier, t.ex i försäkringsbolag. Sådana förvärv föreslås emeller­tid få ske inom förhållandevis snäva ramar och är principielll inte att anse som organisationsförvärv.

För atl öppna för en sådan integration som jag inledningsvis förordat måste banker även få möjligheter att efter tillstånd förvärva organisations­aktier i försäkringsaktiebolag och i sådana bolag som äger aktier i försäk­ringsaktiebolag (holdingbolag). Bankaktiebolag bör också få möjlighet.till motsvarande förvärv i utländska försäkringsföretag. Som jag tidigare sagt bör det inte krävas att ell förvärv konstituerar ett koncernförhållande. Vilka kriterier som bör ligga till grund för tillståndprövningen behandlas i specialmoliveringen till 2 kap. 6 a § BRL.

Vid etl koncernförhållande mellan banken och försäkringsbolaget upp­står problemet med den s.k. banksmittan som beskrevs i föregående avsnitt. I enlighet med vad som anförs där bör försäkringsbolaget undantas från banksmittan. Detsamma gäller sådana dotterföretag till försäkrings­bolaget som inte driver någon form av finansiell verksamhet. Tillämpning­en av banksmitta på dotterföretag'till en bank grundas på praxis som nu föreslås bli kodifierad genom en ändring i I kap. 5 § BAL, se avsnitt 3.5.2. Någon motsvarande regel bör emellertid inte införas såviu avser försäk­ringsbolag som blir dotterföretag till en bank.

Mina ställningstaganden i fräga om avräkning från kapitalbasen i hol­dingbolagsmodellen, gäller också förvärv som anges i detta avsnitt. Kravet på en avräkning från kapitalbasen avser således att trygga att banken har tillräcklig kapitalstyrka för del-avsedda engagemanget utan att bankens övriga åtaganden riskeras.

Enligt min mening bör alla organisationsförvärv behandlas lika, oavsell om del det uppstår ett koncernförhållande eller ej. Även vid organisations­förvärv av minoritetsandelar i försäkringsbolag bör alltså tillskottet avräk­nas från bankens kapitalbas. Vad gäller gränsdragningen mellan förvärv av organisalionsaklier. i försäkringsbolag och placeringsförvärv hänvisas till specialmotiveringen till 2 kap.'6 a § BRL.

72

3.5.4 Finansbolags ägande i försäkringsbolag

Prop. 1990/91:154

Mitt förslag: För att ge finansbolag större praktiska möjligheler att vara moderbolag lill försäkringsbolag undantas försäkringsbolag från finansbolagslagens regler om konsoliderat kapilalkrav.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med milt förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslagel. Bankinspektionen har dock hävdat att bankernas och försäkringsbolagens centrala roll i samhällsekonomin och därmed deras speciella skyddsvärde utesluter atl de har andra finansiella institut som moderbolag. Följaktligen bör enligt inspektionens mening finansbolag och övriga s.k. specialinstitul inte kunna ha det bestämmande inflytandet över försäkringsbolag.

Skälen för mitt förslag: Etl finansbolag är för närvarande oförhindrat alt vara moderbolag till ett försäkringsbolag.

Bankinspektionen har hävdat atl bl. a. finansbolag inle bör kunna ha det bestämmande inflytandet över försäkringsbolag. Jag kan ha en viss förstå­else för bankinspektionens synsätt. Att nu införa ett hinder för ett sådant ägande anser jag dock inte riktigt. Inte minst den internationella konkur­rensen medför atl del inte bör vara uteslutet för ell finansbolag att äga elt försäkringsbolag. Däremot är det angeläget att finansbolagens ägande prö­vas på samma sätt som gäller för banker och försäkringsbolag. Som fram­går av avsnitt 3.6.2 föreslår jag att finansbolags förvärv av organisations-aktier skall kräva tillständ av bankinspektionen. Därmed åstadkoms den prövning som här angetts.

Finansbolagslagen innehåller regler om konsoliderad kapitaltäckning som är identiska med dem som gäller för bankerna. Eftersom finansbo­lagen bör ges motsvarande möjligheter som bankerna tili koncernbildning­ar med försäkringsbolag, bör försäkringsbolag också undantas från finans­bolagslagens regler om konsoliderad kapilalläckning. Tillskott till försäk­ringsbolaget bör i kapitaltäckningshänseende behandlas på samma sätt som i den redovisade integrationsmodellen med bank som moderbolag.

3.5.5 Försäkringsbolags ägande i banker och andra finansiella företag

Mitt förslag: Elt försäkringsbolag får efter tillstånd av regeringen eller försäkringsinspekiionen äga organisalionsaktier i banker och andra finansiella företag. Det sammanlagda innehavet av sådana aktier får emellertid inte översliga en ram som belräffande livförsäk­ringsbolag utgörs i huvudsak av eget kapital och fyra procent av vissa nettotillgångar och beträffande skadeförsäkringsbolag av egel kapital och likställda fonder, 70% av skatteutjämningsreserv och uppskovsbelopp samt fyra procent av vissa nettotillgångar.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitl förslag.

73

Vad gäller begränsningsregeln för skadeförsäkringsbolag ingär dock inle     Prop. 1990/91: 154 skatteutjämningsreserven och uppskovsbeloppet i ramen.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har haft synpunkter på be­gränsningsregelns utformning. Försäkringsförbundet anser att fyrapro-centsgränsen är för snäv och förordar en allmänt hållen regel i stället för en fix procentgräns. Folksam å andra sidan menar att ramen är alltför vid. Folksam och Göta hovrätt ifrågasäller del riktiga i att begränsa utrymmet för obeskattade reserver till fyra procent. Folksam anser atl skatteutjäm­ningsreserven skall jämställas med eget kapital. Enligt forsäkringsinspek-tionen bör möjlighet till dispens från begränsningsregeln övervägas. Vidare bör avräkning från ramen göras för tillskott till ett annat försäkringsbolag i samma koncern. Folksam anser atl ramen inle enbarl skall beräknas för varje försäkringsbolag för sig, utan även på konsoliderad basis. Flera remissintanser har påtalat all de ömsesidiga försäkringsbolagen missgyn­nas av begränsningsregeln, eftersom de inte har nägot egel kapital av betydelse.

Skälen för mitt förslag: Etl försäkringsbolag får inle bedriva annan rörelse än försäkringsrörelse, om det inte finns särskilda skäl för det (1 kap. 3 § FRL). Denna bestämmelse kompletteras av bestämmelser i 7 kap. 17 § första stycket samma lag. Ett försäkringsbolag får inte förvärva slörre andel av aktierna i etl enskilt bolag än som motsvarar fem procent av det totala röstvärdet i bolaget. Försäkringsinspekiionen kan ge dispens från denna regel. För dispens krävs i allmänhet att rörelsen har etl natur­ligt samband med den egentliga försäkringsrörelsen. Bankverksamhet och annan finansiell verksamhel betraktas som försäkringsfrämmande verk­samheter. Försäkringsbolagen är därför förhindrade alt förvärva aktier i banker, finansbolag, fondkommissionsbolag och kreditaktiebolag. Inom ramen för femprocentsgränsen kan försäkringsbolagen dock placera i ak­tier i sådana företag som ett led i finansförvaltningen.

För att ell försäkringsbolag skall få möjlighet atl förvärva organisalions­aktier i banker och andra finansiella företag bör sådana förvärv undantas frän femprocentsregelns lillämpning. Detsamma gäller förvärv av aktier i holdingbolag som äger aklier eller andelar i finansiella förelag. I likhet med vad som gäller för bankers förvärv av försäkringsbolag bör det krävas tillstånd av regeringen eller försäkringsinspektionen för sådana organisa-lionsförvärv. Tillståndsprövningen bör i tillämpliga delar kunna ske efler samma huvudlinjer som tillståndsprövningen enligt 2 kap. 6 a § BRL.

Försäkringsutredningens uppdrag beslår i alt skapa mera rationella rö­relseregler för försäkringsbolagen och att åstadkomma etl regelsystem som är förenligt med det inom EG. Utredningens arbete berör alltså i hög grad de frågor som är aktuella i delta ärende. Det kunde därför ha funnits skäl att avvakta utredningens resultat i dessa frågor. Något avgörande hinder mot att redan nu i begränsad omfattning utvidga försäkringsbolagens förvärvsmöjligheter finns det dock inte enligt min mening. En ram bör därför utformas inom vilken försäkringsbolagen tillåts förvärva organisa­lionsaklier i banker och andra finansiella förelag.

En första förutsättning för tillstånd måste vara att försäkringstagarnas

74

skydd inte eftersatts. Regler bör därför införas som förhindrar att försäk-     Prop. 1990/91; 154 ringslagarnas samlade tillgodohavanden i försäkringsbolagen äventyras.

En lämplig utgångspunkt är alt restriktioner bör läggas på användningen av de medel som försäkringsbolagen har att förvalta ål försäkringslagarna, liksom på övriga medel eller reserver som bör finnas i försäkringsbolagen för alt trygga försäkringstagarna. Under förutsättning atl sistnämnda re­server är tillräckliga och att placeringarna i övrigt är väl spridda bör det inle föreligga några hinder mot att eget kapital och därmed jämställda fonder ingår i den ram inom vilken organisationsförvärv får ske. Ett försäkringsaktiebolags aktieägare kan tillskjuta riskkapital i syfle alt ulvid­ga förvärvsmöjligheterna. Delta gäller även ell försäkringsbolags tillskott till ett annal försäkringsbolag. Emellertid bör kapital som ingår i ramen för ett försäkringsbolag inte samtidigt få ingå i ramen för ett annat försäk­ringsbolag. Tillskottet bör därför avräknas från det tillskjutande bolagets ram eller med andra ord fylla ut ramen. Tillämpad inom en försäkrings­koncern fyller en sädan avräkningregel motsvarande funktion som en ram beräknad pä konsoliderad basis.

Det kan vara på sin plats atl här beröra vissa begrepp som blir akluella i sammanhanget.

De försäkringstekniska skulderna är en sammanfattande benämning på ett försäkringsbolags beräknade kostnader för reglering av såväl inträffade som framtida försäkringsfall. De försäkringstekniska skulderna motsvaras på tillgångssidan av vissa värdehandlingar, främst obligationer och vissa andra lån.

Obeskattade reserver förekommer främst i skadeförsäkringsbolag och utgörs av bl.a. värderegleringsreserv, säkerhetsreserv, utjämningsfond och regleringsfond för trafikförsäkring. Skattereformen innebär att möjlighe­ten att göra avsättningar till obeskattade reserver i stort sett upphör.

Övervärden i tillgångar är den positiva skillnaden mellan en tillgångs verkliga värde och dess bokföringsmässiga värde enligt balansräkningens tillgångssida. Övervärden bör ingå i beräkningsunderlaget för att inte styreffekter skall uppstå, t.ex. så att bolagen säljer tillgångar med höga orealiserade värdestegringar och köper andra för att expandera ramen och därmed förvärvsmöjligheterna.

Med dessa utgångspunkter gör jag följande överväganden vad gäller utformningen av en begränsningsregel för livförsäkringsbolag. Eget kapital och garanlikapital bör i sin helhet kunna räknas in i ramen. De övriga poster som kan komma i fråga vid utformningen av ramen är försäkrings-tekniska skulder, återbäringsmedel, samt viss andel av övervärden i till­gångar. Ömsesidighelsprincipen innebär all de senare posterna efter hand skall återföras lill försäkringstagarna. Dessa medel kan därför sägas tillhö­ra försäkringskollektivet och bör därför behandlas restriktivt.

Belräffande skadeförsäkringsbolagen gör jag följande överväganden.

Egel kapital och garantikapital bör kunna räknas in i sin helhet. Skattere­

formen innebär bl. a. att vid-1992 års taxering värderegleringsreservernä i

form av etl uppskovsbelopp kommer att avskaltas till 30% och föras till

eget kapital under en övergångsperiod av fyra år; se lagen (1990:655) om

återföring av obeskattade reserver. I stället införs en skatteutjämningsre-

75

serv (surv); se lagen (1990:654) om skatteutjämningsreserv. Underlaget     Prop. 1990/91:154 för avsältning är antingen företagets egna kapital (K-surv) eller vad som under året utbetalats i lön till arbetstagarna (L-surv). Avdrag för avsätt­ning till K-surv får göras med högst 30% kapitalunderlaget.

Till ramen bör föras förutom egel kapital och garantikapital utjämningsfond och regleringsfond för trafikförsäkring samt 70% av vär­deregleringsreservernä eller, utgående från balansräkningen per den 31 december 1991, 70% av surven och 70% av kvarvarande uppskovsbelopp.

Övriga poster försäkringstekniska skulder, säkerhetsreserv och över­värden i tillgångar bör behandlas restriktivt.

Jag har i likhel med promemorian stannat för att fyra procent av de medel i livbolagen och skadebolagen som påkallar en restriktiv behandling skall ingå i ramen. Fyraprocentsgränsen har fastställts mot bakgrund av att försäkringsbolagens medel bör placeras med tillräcklig riskspridning. Dessutom har en försiktig bedömning gjorts i avvaktan på försäkringsut­redningens ställningstaganden. En lämplig andel av övervärden i tillgångar som kan ingå i ramen anser jag vara 50%.

Sammanfattningsvis kan begränsningsregeln formuleras enligt följande. För livförsäkringsbolag:

1. eget kapital och garantikapital samt

2. fyra procent av

försäkringslekniska skulder,

återbäringsmedel och

50% av övervärden i tillgångar. För skadeförsäkringsbolag:

1.

eget kapital, garanlikapital, regleringsfond för trafikförsäkring och ut­jämningsfond,

2.

70% av

surv och

uppskovsbelopp samt

3. fyra procent av

försäkringstekniska skulder,

säkerhetsreserv och

      50% av övervärden i tillgångar.

För både livförsäkringsbolag och skadeförsäkringsbolag skall, som jag tidigare nämnt, avdrag göras för tillskott i andra försäkringsbolag.

En förutsättning för ell tiUstånd skall bl.a. vara att förvärvet inle kan antas bli till skada för försäkringsverksamheien. Vid tillståndsprövningen får det mot denna bakgrund bedömas om hela utrymmet skall få utnyttjas för förvärv av organisationsaktier i finansiella företag. En sådan bedöm­ning är nödvändig då soliditet och riskspridning kan variera avsevärt mellan olika bolag. För skadeförsäkringsbolag kan säkerhetsreservens stor­lek i förhållande till verksamhetens samlade risker vara av betydelse. För etl nystartat företag kan vidare hela konsolideringskapitalet bestå av eget kapital. Det kan då antas bli till skada för försäkringsverksamheten att hela ramen utnyttjas. Vad gäller frågan om möjlighet till dispens från begränsningsregeln anser jag att något sådan möjlighet inte bör tillskapas.

76

Flera remissinslanser har hävdat att de ömsesidiga försäkringsbolagen missgynnas av den begränsningsregel som föreslås i promemorian.

Ett ömsesidigt bolag ägs av försäkringstagarna. Vad gäller de ömsesidiga livförsäkringsbolagen innebär detta atl de inte har medel som kan jämstäl­las med eget kapital. Enligt min mening måste dessa bolag därför behand­las i huvudsak på det sätt som föreslagils i promemorian. Beträffande skadeförsäkringsbolagen har jag beaktat alt lill följd av skattereformen 70% av surven och uppskovsbeloppet saml utjämningsfonden och regle­ringsfonden för trafikförsäkring jämställs med eget kapital och därför kan inräknas i begränsningsregelns ram. Det innebär alt skadeförsäkringsbo­lagen, även de ömsesidiga, får elt större förvärvsutrymme enligt mitt förslag än enligt promemorians.

Frågan om etl tilltänkt förvärv ligger inom den givna ramen skall bedö­mas vid tidpunkten för förvärvet. Tidigare förvärvade aktier, som skall avräknas från ramen, skall därvid las upp till sitt bokförda värde. En bokföringsmässig redovisningsmelod ligger i linje med den längsiklighel och stabilitet som bör prägla innehav av organisalionsaktier. Som framgår i avsnitl 3.4.2 föreslår jag beträffande bankers innehav av placeringsaktier att dessa skall tas upp lill marknadsvärdet.

Slorieken på ramen kan av olika anledningar ändras över liden. Även i övrigt kan fömtsättningama för lillslåndsbeslutel förändras. Därför bör innehav av organisalionsaktier fortlöpande prövas av försäkringsinspek­tionen inom ramen för den allmänna tillsynen. Etl överskridande av förvärvsutrymmet till följd av att ramen minskat bör inte i sig leda till att bolaget tvingas sälja av aktieinnehavet eller delar av det. Det bör komma i fråga endast om etl forlsatl innehav framslår som olämpligt vid en helhets­bedömning av försäkringsbolagets förhållanden.

Del bör slutligen framhållas att utformningen av begränsningsregeln kan behöva ändras som ell led i den pågående svenska anpassningen lill EGs regelverk. Den föreslagna begränsningsregeln skall också ses som en provi­sorisk lösning i avvaktan på alt nya regler på försäkringsområdet utarbetas av försäkringulredningen.

Prop. 1990/91:154

3.5.6 Tillsyn m.m.

Min bedömning: Några förändringar i fråga om tillsynens ulform­ning föreslås inle i delta sammanhang.

Promemorian innehåller inget förslag i delta hänseende.

Remissinstanserna: Bankinspeklionen och försäkringsinspektionen an­ser att transaktioner mellan företag inom en koncern bör genomföras på marknadsmässiga villkor och alt tillsynsmyndigheternas befogenheter i dessa hänseenden bör klargöras. Bankinspektionen framhåller vidare atl det krävs klara regler om funktionsfördelningen mellan tillsynsmyndighe­terna och om vilka metoder som skall tillämpas. Inspeklionen anser vidare alt tillsynen inle ens temporärt kan vara uppdelad på två myndigheter.

77

Enligt försäkringsinspektionen bör dessutom tydliga regler och utökade     Prop. 1990/91:154 befogenheler för ingripanden mot osunda inslag tillskapas för tillsynsmyn­digheterna. Riksbanken anser att tillsynsfrågorna är för knapphändigt belysta och alt de bör utredas ytteriigare.

Skälen för min bedömning: En utgångspunkt för de aktuella förslagen är att det så långt möjligl skall vara fritt att välja den koncernstruktur som framslår som lämpligast ur förelagsekonomisk synvinkel. Detsamma gäl­ler vilka verksamheter som skall bedrivas inom de olika koncernföretagen. Organisationslösningar som förhindrar en fungerande tillsyn är dock inte acceptabla.

Transaktioner mellan koncernföretag måsle ligga inom ramen för gäUan­de rörelseregler för respektive institut. Givetvis får inte inlerntransak­lioner utformas så att de kan äventyra företagens soliditet eller insätlarnas och försäkringslagarnas iniressen.

Att ange vilka transaktioner som kräver ingripanden av tillsynsmyndig­heterna skulle bära för långt i delta sammanhang. Lagstiftaren bör inte utfärda några mer preciserade regler härom.

En fungerande tillsyn förutsätter atl tillsynsmyndigheterna organisation är anpassad till de föreslagna koncernbildningarna. Dessa frågor behand­las i betänkandet (SOU 1991:2) Finansiell tillsyn. I betänkandet föreslås att bankinspektionen och försäkringsinspektionen skall slås samman till en enda myndighet. Branschglidningen utgör enligt utredningen ett tungt vägande skäl för detta ställningstagande. Betänkandet bereds för närvaran­de inom regeringskansliet. Oavsell om förslagel i belänkandet genomförs eller ej måste tillsynen organiseras så atl den tillgodoser de krav som följer av bl. a. branschglidningen.

Det är naturligtvis önskvärt alt förevarande lagförslag och eventuella organisationsförändringar kan genomföras samtidigt. Enligt min mening bör emellertid inte tidpunkten för en organisatorisk lösning av tillsyns­verksamheten bedömas vara av sådan vikt att nu föreslagna lagändringar inte skall kunna träda i kraft den 1 juli 1991. Jag vill i detta sammanhang framhålla att bankinspektionen och försäkringsinspekiionen redan nu för­bereder en flyttning lill gemensamma lokaler. Tillsynen bör därför under alla omständigheter kunna ordnas på elt smidigt sätt.

Oavsett om några organisationsförändringar görs bör en översyn av tillsynsverksamheten, som bl. a behandlar utformningen av tillsynen och inspektionsmyndigheternas befogenheter göras. I detta sammanhang bör bl.a. frågan om tillsynen över finansiella koncerner samt offentliga slyrel-serepresentanter i koncernföretagen behandlas. Jag avser att återkomma till regeringen i denna fråga.

När det gäller lillslåndsprövningen innebär nu gällande beslutsordning för

bankers resp. försäkringsbolags aktieförvärv all försäkringsinspekiionen

prövar försäkringsbolags förvärv av organisalionsaktier i banker och andra

finansiella förelag. Belräffande bankers molsvarande förvärv i försäkrings­

bolag görs tillståndsprövningen av bankinspektionen om förvärvet inte är

av principiell belydelse eller i övrigl av särskild vikl. I sådant fall prövas

förvärvet av regeringen ( se 54 § bankrörelseförordningen 1987:647).

Bankinspektionen, försäkringsinspekiionen och riksbanken anser atl de

78

aktuella tillståndsprövningarna skall vara enhetliga på så sätt. att försäk­ringsbolags förvärv på motsvarande sätt som bankers prövas av regeringen vid principielll betydelsefulla eller viktiga förvärv. Som redan framgått delar jag den uppfattningen. En motsvarande reglering bör därför införas i försäkringsrörelselagen.

Bankinspeklionen har anfört atl sekretessfrågor med anknyining till nu aktuella koncerner bör behandlas i detta sammanhang. En sekretessbe­stämmelse till skydd för enskildas förhållanden finns i BRL men inte i FRL. I samband med tillkomsten av FRL ansåg föredraganden att frågan om sekreless behövde övervägas ytterligare och därför fick lösas i ett annat sammanhang (prop. 1981/82:180 s. 203). Enligt min mening bör frågor avseende sekretess inom finansiella koncerner utredas närmare. Jag avser atl återkomma lill regeringen i frågan. Jag är alltså inte nu beredd att föreslå några sekretessbestämmelser.

Prop. 1990/91:154

3.6 Finansbolagen

3.6.1 Utländsk filialetablering i Sverige

Mitt förslag: Möjlighet öppnas för ulländska finansieringsföretag atl driva verksamhet från filial här i landet. För verksamheten skall tiUstånd enligt lagen (1988:606) om finansbolag fordras.

Departementspromemorians förslag: Möjlighet bör öppnas för ulländska förelag all driva finansieringsverksamhet här i landet i samband med att KMKs förslag till ny kapitalmarknadslag som omfallar bl. a. de nuva­rande finansbolagen och kredilaktiebolagen prövas.

Remissinstanserna är i allt väsentligt positiva lill arbetsgruppens förslag. RSV anser emeUertid att frågan bör anslå lills vissa skattefrågor lösts.

Skälen for mitt förslag: Det lidigare förbudet för utlänningar att förvär­va aktier i svenska finansbolag upphävdes den 1 augusti 1990 (prop. 1989/90:116, NU38, rskr. 351, SFS 1990:830). Sedan dess är det möjligt för ulländska förelag alt etablera sig i Sverige genom dotterbolag. Samti­digt öppnades möjlighet för utländska banker att etablera filialer i.Sverige. För dessa filialer skall BRLs regler gälla i tillämpliga delar. På motsvaran­de sätt har i lagen (1990:1114) om värdepappersfonder ulländska fondfö­retag fått möjlighet att efter regeringens eller efter bemyndigande av regeringen bankinspektionens tillstånd bedriva fondverksamhet här i landel om verksamheten väsentligen uppfyller de krav som uppställs i lagen. Vidare föreslås enligt den nyligen beslutade prop. 1990/91:142 om handel och tjänster på värdepappersmarknaden, m. m. atl ulländska vär­depappersföretag skall få möjlighet att etablera filial här efter tillstånd från bankinspektionen.

De skäl som framförts för denna ordning är bl.a. en anpassning till de regler som gäfler inom EG. Samma skäl har till rätt stor del gillighet även beträffande andra ulländska finansiella förelags möjligheter atl etablera filialer i Sverige. Oavsett räckvidden av EGs direktiv om kreditinstitut,

79

somjag återkommer till längre fram, har Sverige ett starkt intresse av att så Prop. 1990/91:154 långl det är möjligt della i del europeiska och globala samarbetet för alt möjliggöra en finansmarknad som så lite som möjligt präglas av restriktio­ner, nationella särregler och tjänslehandelsbegränsande hinder. Med liden torde utländska företags etablering i Sverige lämna etl värdefullt bidrag till konkurrensen på den svenska kreditmarknaden. Några skäl som talar mot alt utländska finansieringsföretag får möjlighet atl driva verksamhet från filial i Sverige finns enligt min mening inte, givelvis under förutsättning av att de i allt väsentligt uppfyller de kvalitetskrav som gäller för svenska företag.

I Sverige drivs finansieringsverksamhet som inle är bankverksamhet av huvudsakligen finansbolag, kreditaktiebolag och hypoteksinstitut.

f/wflns/jo/fl är aktiebolag som fått bankinspektionens tillstånd att driva finansieringsverksamhet. Med finansieringsverksamhet avses enligt 1 § andra styckel lagen (1988:606) om finansbolag näringsverksamhet som har till ändamål all lämna eller slälla garanti för kredit, förmedla kredit till konsumenter eller medverka till finansiering genom atl förvärva fordring­ar eller upplåta lös egendom till nyttjande. Kreditaktiebolag är enligt 1 § lagen (1963:76) om kredilakliebolag bolag som har lill ändamål att driva lånerörelse och atl genom utgivande av obligalioner eller andra för den allmänna rörelsen avsedda förskrivningar upplåna för verksamhelen erfor­derliga medel men i vilkas verksamhel bankrörelse inle ingår. Etl kreditak­tiebolags bolagsordning skall godkännas av regeringen. Hypoteksinslitulio-nerna (Konungariket Sveriges stadshypotekskassa med stadshypoteksföre-ningar, Sveriges allmänna hypoteksbank med landshypoleksföreningar samt Svenska skeppshypolekskassan) har sin verksamhel reglerad i särskil­da, för instituten specifika lagar. I likhet med kredilaktiebolagen finansi­erar hypoteksinstitutionerna sin verksamhet med upplåning genom obliga­lioner och andra löpande fordringsbevis.

Jag har i avsnitl 3.4.1 hänvisat till innehållet i EGs andra banksamord­

ningsdirektiv. Denna allmänl använda beteckning pä direktivet är egentli­

gen missvisande, eftersom del är tillämpligt på en vidare kategori av

kreditinstitut. Ett "kreditinstitut" definieras i direktivet som eU förelag

vars verksamhet beslår i att från allmänheten ta emot insättningar eller

andra återbetalbara medel och att bevilja kredit för egen räkning. Finansi­

eringen av verksamhelen kan ske genom inlåning på räkning eller genom

upplåning via l.ex. obligalioner. Av de svenska finansiella instituten pa­

ssar inle bara bankerna in under EG-definitionen, ulan även mellanhand-

sinstiluten, dvs. kredilaktiebolagen och hypoteksinstitutionerna. Så länge

finansbolagen inte har möjlighet att låna upp medel genom emission av

löpande fordringsbevis, kan de inte självklart klassificeras som kreditinsti­

tut i EGs mening. Annoriunda blir förhållandet öm finansbolagen, så som

jag föreslår i det följande, får räll alt ge ul obligalioner och andra liknande

Ibrdringsbevis avsedda för allmän omsättning. För den händelse det andra

banksamordningsdirektivels regler senare blir tillämpliga för Sveriges del,

kommer finansbolagen i egenskap av "kreditinstitut" alt med stöd av sin

auktorisation i Sverige fritt kunna etablera filialer i andra länder för vilka

direktivet gäller. Tillsynen över sådana filialer skall i princip ulövas av

80

myndigheterna i hemlandet. Bankinspektionens befattning med de ut- Prop. 1990/91:154 ländska filialer som etableras i Sverige kommer i stort sett att inskränka sig till en kontroll av att hemlandsauktorisationen är i sin ordning innan filialverksamheten inleds. I avvaktan på en svensk anslutning till en ord­ning med en enda auktorisation och hemlandstillsyn bör emellertid enligt min mening ett tillståndsförfarande tillämpas. Ell lillståndsförfarande kommer för övrigt under alla förhållanden att behövas för företag från länder, sorri saknar tillfredsställande regler om auktorisation och tillsyn.

Finansbolagslagens definition av begreppet finansieringsverksamhet har en sådan räckvidd atl den omfattar även den verksamhet som bedrivs inom kreditaktiebolagen och hypoteksinstitutionerna och för den delen även stora delar av bankernas verksamhet. Skälet till atl finansieringsverk­samhet som utövas av sådana kreditinstitut inle är tillslåndspliktig enligt finansbolagslagen är givetvis att instituten redan omfattas av tillsyn, enligt särskild lagstiftning. En uttrycklig undantagsbestämmelse med sådanl in­nehåll finns också intagen i finansbolagslagen (3 § sista styckel).

Eftersom finansbolagslagens auktorisalionsregler är avsedda all fånga upp sådan finansieringsverksamhet som i och för sig motiverar offentlig tillsyn men som inle är föremål för auktorisation enligt annan finansiell lagstiftning, är det naturligt att låla finansbolagslagens definition på finan­sieringsverksamhet bli bestämmande för i vilka fall ulländska institut skall kunna få filialtillstånd. Del blir då av mindre intresse i vilken rättslig form del utländska företagel verkar, huruvida det tillslåndssökande institutet kan identifieras enligt svenska normer som t.ex. finansbolag, hypoteksin­stitut eller kreditaktiebolag. För filialtillstånd blir del en lillräcklig och nödvändig förutsättning att företaget i sitt hemland ägnar sig åt finansi­eringsverksamhet i den mening som finansbolagslagen ger begreppet. Lag­tekniskt kan de ulländska filialerna också lämpligen inordnas under fi­nansbolagslagens regler, oavsell om liknande svenskbildade institut skulle ha kunnat betecknas som kreditaktiebolag eller hypoteksinstitut. Några ändringar i kreditaktiebolagslagen eller hypotekslagarna behövs alltså inte. Detta är fördelaktigt också av det skälet att lagarna är föremål för översyn. KMK har föreslagil att kredilaktiebolagen skall utmönstras som särskild företagsform och hypoteksutredningen har i etl betänkande (SOU 1989:103) lagt fram förslag om hypotekslagarnas upphävande. Dessa frå­gor är för närvarande föremål för överväganden inom finansdepartemen­tet. Beträffande kredilaktiebolagen och finansbolagen utgör KMKs förslag om en gemensam lag en av utgångspunkterna för arbetet.

En grundläggande förutsättning för filialtillstånd enligt finansbolags­lagen bör vara att det utländska företaget i sill hemland lyder under verksamhelsregler likvärdiga dem som gäller för svenska finansbolag. Del ulländska företagel måste också stå under tillsyn i sitt hemland av veder­börlig myndighel. Filialetablering förutsäller också alt bankinspektionen skall ha möjlighet atl samarbeta med tillsynsmyndighelen i förelagels hemland. Vidare erfordras givelvis alt hemlandet har belryggande kapilal­läckningsregler.

I likhel med vad som gäller för bl.a. banker bör etl tillstånd avse rätten

att öppna filial verksamhet. Om det sker vid ett eller flera kontor bör inte

81

6   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 154

spela någon roll. Det bör inte heller finnas något hinder mot alt ett utländskt företag driver verksamhet såväl genom dotterbolag som via filial. Verksamheterna måste.emellertid vara klart åtskilda.

Förutom finansbolagslagen kommer också reglerna i lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländsktfdrelag att idka näring här i riket att bli tillämpliga på filialer till utländska finansieringsföretag, bl.a. rörande filialens ledning.

RSV tog i samband med remissbehandlingen av departementspromemori­an upp frågan om det beskatlningsmässigt behövs utförligare reglering när del gäller utländska filialer i Sverige. I prop. 1989/90:116 om ägande i banker och andra kreditinstitut, m. m., ansågs att det inte fanns tillräckliga skäl att föreslå någon ändring av skattelagstiftningen, se s 74 f. Jag gör samma bedömning nu.

Prop. 1990/91:154

3.6.2 Förvärv av organisationsaktier m. m.

Mitt förslag: Finansbolags förvärv av organisalionsaktier samt eta­blering av filial i ullandel skall kräva bankinspektionens tillstånd.

KMKs förslag: Tillstånd skall krävas för bl.a. förvärv av aktie eller andel i förelag.

Departementspromemorians förslag: Svenska finansinstituts etablering utomlands genom dotterbolag eller filial skall kräva tillstånd.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är över lag positiva lill förslagen.

Skälen for mitt furslag: Som framgår i avsnirt 3.6.3 avser jag att senare lägga fram förslag till ny lagstiftning för bl. a. finansbolag. Därvid kommer frågan om verksamhelsregler för finansbolag atl behandlas. Vidare kom­mer, somjag nyss nämnl (avsnitt 3.5.6), frågan om lillsyn över holdingbo­lag i finansiella koncerner alt behandlas.

Somjag tidigare nämnl (avsnitt 3.6.1) kommer etl EES-avtal sannolikt att medföra att EGs ordning med hemlandsauklorisation och hemlands­tillsyn blir gällande för Sveriges del. I andra banksamordningsdirektivet föreskrivs aU eU kreditinstitut - vartill de svenska finansbolagen kommer att räknas - skall anmäla till hemlandets tillsynsmyndighet all man ämnar etablera en filial ulomlands. Tillsynsmyndigheten skall i sin tur inom viss lid underrätta värdlandels vederböriiga myndighet om etable­ringen. Tillsynsmyndigheten kan emellertid med hänsyn till finansbolagels finansiella siluation och administrativa struktur vägra aU lämna en sådan underrättelse. Detta innebär aU bankinspeklionen kommer alt göra en prövning av ett svenskl finansbolags ullandsetablering.

Del finns emellertid flera skäl som talar för att redan nu införa en ordning varigenom etl finansbolags etablering utomlands prövas. Det är nämligen otillfredsställande alt som för närvarande, bankinspeklionen har möjlighet all ingripa endast om etableringen ter sig så olämplig att den aktualiserar en återkallelse av finansbolagets tillstånd att driva verksamhel över huvud taget. Del är angelägel att bankinspektionen har en klar bild av

82

ett finansbolags engagemang och verksamhet, dels för atl möjliggöra en effektiv tillsyn, dels för alt minska riskerna för att allmänna intressen skadas av olämpliga engagemang.

Vad gäller etablering utomlands genom filial bör del för tillstånd tills vidare krävas att det i det land där etableringen sker utövas en tillfredsstäl­lande tillsyn över företaget. En annan förutsättning bör vara alt det kan etableras ell fungerande informationsutbyte mellan bankinspektionen och tillsynsmyndigheten i värdlandet. Visar det sig atl bolagel inte sköter verksamheten utomlands på ett godtagbart sätt bör bankinspektionen kun­na återkalla filiallillståndel.

Det kan förutses att de regler som nu införs kommer att behöva justeras efter ikraftträdandet av ett EES-avtal. Däremot kommer med all sannolik­het regler av det slag jag nu föreslår alt även därefter behövas vad gäller elableringar i länder som saknar tillfredsställande regler om auktorisation och tillsyn.

Delvis samma skäl gör sig gällande för atl införa elt krav på bankinspek­tionens tillstånd för ett finansbolag att över huvud taget förvärva organisa­tionsaktier. Etl finansbolag kan nu föra över finansbolagsnära verksamhel till ett bolag som inle stär under tillsyn. Hittillsvarande erfarenheler gör det angeläget att tillskapa en reell prövningsmöjlighet för bankinspeklio­nen. Inte minst är det viktigt att ett finansbolags organisationsförvärv av försäkringsbolag blir föremål för prövning. Den möjlighet för finansbolag att ge ut obligationer som föresläs i avsnitt 3.6.3 motiverar också en förstärkning av tillsynen.

Prop. 1990/91:154

3.6.3 Obligationsutgivning

Mitt förslag: Finansbolagen får rätl att ge ut obligalioner och andra fordringsbevis som är avsedda för allmän omsättning.

KMK föreslår att bl.a. lagen (1988:606) om finansbolag och lagen (1963:76) om kreditaktiebolag skall ersättas av en ny lag, kapitalmark­nadslagen, och att de bolag vilkas verksamhet regleras av den lagen skall ha rätt alt ge ul obligationer.

Remissinstanserna är huvudsakligen positiva till förslagel. Bankinspek­lionen uttalar dock att en öppning av obligationsmarknaden för nya emit­tenler bör ske med försiktighet. Kammarrällen i Göleborg uttalar viss oro för att bankerna kommer att utsättas för skadlig konkurrens. Sveriges Föreningsbankers Förbund efterlyser regler av konsumenlskyddskaraklär och Stadshypolekskassan förespråkar viss kontroll av obligationsulgiv-ningen. Statens BostadsfinansieringsakHebolag, SBAB motsätter sig all t. ex. finansbolag med riskfylld utlåning får möjlighet alt utan begränsning­ar ge ut långfristiga obligationer. HSB:s Riksförbund intar samma hållning som SBAB. SABO Sveriges Allmännyltlga Bostadsföretag hävdar att bolag som koncentrerar sin verksamhet till för samhället angelägna finansi­eringsverksamheter bör erhålla speciella rättigheter i utbyte mot alt de uppfyller vissa krav.

83

Skälen för mitt förslag: Kreditaktiebolag har enligt 1 § kreditaktiebo- Prop. 1990/91:154 lagslagen rätl att ge ut obligalioner. En motsvarande bestämmelse finns inle för finansbolagen. Dessa finansierar i stället sin verksamhet på pen­ningmarknaden genom att ge ul enkla skuldebrev med kort löplid i form av finansbolagsreverser, marknadsbevis och finansväxlar eller genom att utnyttja checkräkningskredil hos bank. Delta för med sig atl finansbolagen måsle finansiera såväl kort som lång utlåning med kortfristig upplåning. Obligationsmarknaden har förbehållits kreditaktiebolagen eftersom dessa är specialiserade på långfristig kreditgivning.

En bärande tanke bakom den pågående översynen av lagsliflningen för de finansiella marknaderna är att de olika grupperna av institut i ökad utsträckning skall kunna konkurrera med varandra på sä likartade villkor som möjligt. Det innebär bl.a. att den strikta uppdelning på kort- resp. långfristig finansiering som pä olika sätt föreligger i lag och praxis bör mjukas upp eller avskaffas. Det var en av utgångspunkterna för KMKs arbete. Ändringar på detta område framslår också som en följdriktig anpassning till den faktiska utvecklingen med mer obestämda gränser mellan kort och lång marknad. Jag har lidigare (avsnitt 3.4.4) redogjort för mitl förslag att ta bort reglerna om lids- och beloppsbegränsningar vad gäller en banks rätt till obligationsutgivning. I prop. 1990/91:142 om handel och tjänster på värdepappersmarknaden, m. m. föreslås alt förbu­det för fondkommissionsbolag all la upp lån för verksamheten genom atl ge ul obligalioner, föriagslån eller andra förskrivningar som är avsedda för den allmänna rörelsen upphävs. Det förtjänar att påpekas att, eftersom del inte finns något allmänt förbud mot att emittera obligationer, t.ex. ett industriföretag är oförhindrat atl finansiera sin verksamhet på detta sätt.

Mot denna bakgrund är därför frågan närmast om finansbolagen redan nu bör fä rätt att ge ut obligalioner eller om della bör genomföras i samband med den gemensamma lagstiftning för de nuvarande finansbo­lagen och kreditaktiebolagen som jag anmält i del föregående (avsnitt 3.6.1).

Flera skäl talar enligt min mening för atl redan nu ge finansbolagen tillgång lill en bredare upplåningsmarknad. Det framslår som rimligl alt finansbolag, banker och värdepappersbolag får tillgång till obligations­marknaden på samma villkor från samma tidpunkt. I den pågående struk­turanpassningen kan det också vara av värde alt nya spelregler klargörs i etl så tidigt skede som möjligt. Vidare kan det inle uteslutas att de an­strängda förhållandena på kreditmarknaden även framöver kan leda till onödiga blockeringar av verksamheten om inle finansbolagen har lillgång till långfristig finansiering. En sådan möjlighet leder också till aU finansbo­lagen kan anpassa villkoren för upp- och utlåning på etl mer ändamålsen­ligl sätt. Finansbolagen kan i förhållande lill kreditinstitut med andra finansieringsmöjligheter för närvarande sägas befinna sig i en ogynnsam konkurrenssituation. I sin tur kan detta leda lill ur allmän synpunkl oönskade, deslabiliserande effekter på kreditmarknaden.

Marknadens förtroende för ell bolags soliditet och betalningsförmåga är

och bör vara avgörande för finansieringsmöjligheterna. Obligationsmark­

nadens funktion bygger i själva verkei på all ett betydande förtroende för

84

aktörerna måste finnas. Det finns skäl att anta inte minst mot bakgrund av händelserna på finansmarknaden under hösten 1990 alt ett finansbo­lags ekonomi kommer att bli föremål för en genomgripande analys i samband med ett emissionsförfarande. Detta kommer atl lämna nyttiga bidrag till en sund ulveckling på finansmarknaden.

Finansbolag bör därför, på sätt som nu gäller för kredilakliebolag och som enligt regeringens förslag skall gälla även för värdepappersbolag, få rätt att ge ut obligationer.

KMKs förslag om gemensam lagstiftning för finansbolag och kredil­akliebolag övervägs, somjag tidigare nämnt, inom finansdepartementet. 1 avvaktan på ställningstagandet på della område bör dock gränsdragningen mellan de två slagen av kreditinstitut i annat avseende än rätten att ge ut fordringsbevis avsedda för allmän omsättning upprätthållas. Institut som bedriver finansieringsverksamhet med företrädesvis blandad inriktning och varierande säkerheter bör sålunda endast få arbeta som finansbolag. Det kan erinras om alt finansbolag i motsats till kreditaktiebolag f n. är föremål för kassakrav. För godkännande av nya bolag enligt kreditaktiebo­lagslagen är del bl. a. av detta skäl angeläget att etl sådanl bolags verksam­hel företrädesvis avser finansiering av standardiserad natur och atl denna verksamhetsinriktning framgår av bolagsordningen.

Prop.1990/91:154

3.6.4 Vitesförfarande

Mitt förslag: Bestämmelsen om straff för den som obehörigen driver finansieringsverksamhet utmönstras och ersätts med ett vi­tesförfarande.

KMK anser alt straffbestämmelser erfordras. Kommittén föreslår bl.a. alt det i den av kommittén föreslagna kapitalmarknadslagen skall tas in en bestämmelse som stadgar böter eller fängelse för den som utan tillstånd uppsåtligen driver lillståndpliktig verksamhet.

Remissinstanserna: Få remissinstanser yttrar sig särskill i frågan. Bank­inspektionen delar i huvudsak KMKs synsätt. Försäkringsinspekiionen liksom riksåklagaren förespråkar däremot atl straffbestämmelserna ulgår och ersätts av etl vitesförfarande. Riksåklagaren menar att andra sank-tionsformer än siraff är effektivare, allra helst som bankinspektionens tillsyn ger goda möjligheter till snabba och effektiva tillrättalägganden av missförhållanden.

Skälen för mitt förslag: Enligt 27 § lagen (1988:606) om finansbolag skall den som driver tillslåndspliktig finansieringsverksamhet ulan till­stånd dömas till böter eller fängelse i högst ett år. Straffsanktionen inflöt i lagstiftningen i samband med att kravet på auktorisation för finansbolag infördes. Bestämmelsen utformades efter förebild från BRL.

Som framgått tidigare (avsnitt 3.4.1) förslår jag alt den nuvarande regeln om straff för den som driver bankrörelse utan tillstånd skall ersättas med en möjlighet för bankinspektionen atl vid vite förelägga den som ulan

85

tillstånd driver inlåningsverksamhet att upphöra med verksamhelen. Skä-     Prop. 1990/91; 154 len för det förslaget gör sig gällande också när det gäller ingripanden mol den som utan tillständ driver sådan verksamhet som omfattas av finansbo­lagslagen. Jag föreslår alltså att nuvarande straffregel i finansbolagslagen byts ut mot regler om ett vitesförfarande.

3.7 Övertagande av del av en central föreningsbanks rörelse

3.7.1 Bakgrund

Sveriges Föreningsbankers Förbund (SFF) har i en framställning till fi­nansdepartementet den 11 januari 1991 hemställt om bl.a. ändring i 10 kap. 8§ föreningsbankslagen (1987:620) för att göra det möjligt för en lokal föreningsbank att ta över del av en central föreningsbanks rörelse. Ändringen föranleds av ett inom föreningsbanksrörelsen fattat principbe­slut att de nuvarande tolv centrala föreningsbankerna skall sammanföras till en enda riksomfattande central föreningsbank. Till stöd för sin fram­ställning har SFF anfört bl. a. följande.

Av de tolv centrala föreningsbankerna har elva en enhetlig organisations­form bestående av central föreningsbank med anslutna lokala förenings­banker. Till de senare är de enskilda medlemmarna anslutna. I en av de centrala bankerna, Mälarprovinsernas Föreningsbank (MÄL), tillämpas med stöd av lagstiftningen sedan 1960-talet en annan organisationsmodell, s k tvåledsorganisation. Denna organisationsform kännetecknas av att lokala föreningsbanker saknas, vilket innebär att medlemmarna är anslut­na direkt lill den centrala banken.

En förutsättning för att den nya banken skall bli rationell är att den får en enhetlig rnedlemsslruktur. Detta blir inte fallel om MÄL i oförändrat skick skulle ingå i fusionen. Man skulle då få en medlemskader bestående av ca 350 lokala banker, härrörande frän de elva centrala bankerna som har en likartad organisation saml ca 58000 enskilda medlemmar som nu är direktanslutna till MÄL, ett förhållande som givetvis inte är tillfreds­ställande.

För att uppnå formell likställighet med övriga centrala banker krävs att man inom MÄLs verksamhetsområde bildar en eller flera lokala förenings­banker. Till denna eller dessa överföres de tillgångar, skulder och delar av fonderna som skall eller bör tillkomma lokal föreningsbank. Likaledes skall givetvis även de enskilda medlemmarna i MÄLs centrala förenings­bank överföras till vederböriig lokal bank.

Det lagrum som i detta sammanhang är aktuellt är 10 kap 8§ FBL, Övertagande av del av annan föreningsbanks rörelse.

I motsats lill vad som gäller vid fusion enligt 1 och 2 §§ reglerar inte 8 § frågan om överförande av medlemskapen till den överlagande banken. Detta får närmast ses som ell förbiseende vid lagens tillkomst. Kravet på medlemskap för person som önskar erhålla kredit har alltid varit en central princip inom jordbrukskasse-föreningsbanksrörelsen. Lagsladgandet här­om är visserligen numera avskaffat men kravet kvarstår ändå fullt ul genom stadgebestämmelse.

I det aktuella fallel gäller det alltså aU överföra ca 58000 medlemmar i

central föreningsbank till en eller flera lokala banker. Att införskaffa nya

86

inträdesansökningar från alla dessa medlemmar är i praktiken omöjligt. Förbundet hemställer därför om etl sådant tillägg till 10 kap 8 § FBL att ett överlagande av del av annan föreningsbanks rörelse även innefattar med­lemskapet för berörda. Det bör påpekas att lagändringen är nödvändig inte bara för den nu akluella situationen utan Har betydelse vid varje-framtida' förändring av rörelsens struktur i de fall fusionsinstitutet inte kommer till användning.

Föreningsbankerna arbetar med likalydande stadgar över hela fältet. Medlemmarnas rättigheter är därför desamma oavsett vilken förenings­bank vederbörande tillhör. Inte desto mindre bör medlem genom uttryck­ligt stadgande i paragrafen tillförsäkras en liknande rätt till utträde som tillkommer medlem som inte samtyckt till fusion enligt. 10 kap 3 § andra stycket FBL.

Ändringen av Mälarprovinsernas Föreningsbanks organisation ingår som ett förberedande och grundläggande moment för den riksomfattande fusion som är avsedd alt genomföras under 1991 och med avsett formellt' ikraftträdande 1992-01-01.

Framställningen har remissbehandlats såvitt avser den föreslagna änd­ringen av lOkap. 8 §;föreningsbankslagen. Därvid har bankinspektionen, konsumentverkel, fullmäktige i Sveriges riksbank, näringsfrihetsombuds­mannen. Svenska Bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen. Landsor­ganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivareföreningen, Tjänstemän­nens centralorganisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation och Svenska Bankmannaförbundet berelts tillfälle alt avge yttrande.

Prop. 1990/91:154

3.7.2 Ändring i föreningsbankslagen

Mitt förslag: En lokal föreningsbank får la över defav en central föreningsbanks rörelse. De berörda medlemmarnaiskall skriftligen underrättas om lill vilken bank deras medlemskap avses föras över. Är en medlem inte nöjd med beskedet har han rätt all all få sitt medlemskap överfört till någon annan lokal föreningsbank eller att utträda ur banken.

Sveriges Pöreningsbankers Förbunds förslag: Överensstämmer i alll vä­sentligt med mitt förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över fram­slällningen har tillstyrkt förslaget eller lämnat del:utan erinran. Bankin­speklionen har förutsatt atl regeringen eller, efter regeringens bemyndigan­de, bankinspektionen vid prövningen av tillståndsärendel ser till att en; lokal föreningsbank vid förvärv av del av en central föreningsbanks rörelse inle förvärvar sådan egendom som den annars inte får förvärva.

Skälen för mitt förslag: Den fusion av cenirala föreningsbanker som planeras kan i allt väsentligt genomföras med tillämpning av gällande föreningsbankslag. För att uppnå en enhetlig struktur i den centrala för­eningsbank som skall finnas efter fusionen är del rimligt att Mälarprovin-

87

sernas Föreningsbank kan omorganiseras på säll som föreslagits innan     Prop. 1990/91:154 eller i samband med fusionens genomförande. En lokal föreningsbank kan enligt gällande rält inte överta del av en central föreningsbanks rörelse. En ändring av föreningsbankslagen som gör detta möjligt är därför nödvän­dig.

Bestämmelsen bör utformas så att den får generell karaktär. Den bör ses som ett medel för att en enhetlig och hanterlig organisation inom för­eningsbankerna skall kunna genomföras. I 10 kap. föreningsbankslagen bör därför föras in en ny paragraf benämnd 8 a §.

Ett par följdfrågor uppkommer.

Som bankinspektionen uppmärksammat föreligger i banklagstiftningen inte överensstämmelse mellan vilken egendom som en lokal föreningsbank resp. en central föreningsbank får förvärva. Det bör därför ankomma på regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen all vid prövningen av lillslåndsärendet se till atl den lokala föreningsbanken inte förvärvar egendom som banken inle fär förvärva. Någon särskild lagbestämmelse om delta behövs dock inte.

Vidare bör medlemmarnas ställning vid överlåtelsen regleras. Någon beslämmelse med angivande av enligt vilken princip medlemskapet skall föras över till den lokala föreningsbanken är inte nödvändig. Den frågan bör i det enskilda fallet få sin naturliga lösning genom medlemmens hemvist, näringsverksamhet eller annan anknytning till visst område. Det bör därför överlämnas till banken all besluta om till vilken lokal förenings­bank medlemskapet skall föras över. Däremol bör det krävas att medlem­men får möjlighet att ta ställning till om han accepterar del beslutet. Om han inte gör del bör han ha möjlighet all få sitt medlemskap överfört till en annan lokal föreningsbank som han anvisar eller säga upp sig till utträde ur föreningsbanken. Väljer medlemmen att utträda bör hans rätl till återbe­talning av medlemsinsatser inte kunna begränsas i stadgarna. En följdänd­ring bör därför göras i 4 kap. 1 § föreningsbankslagen. Uppsägningstiden bör vara densamma som i fusionsfallel, vilket innebär atl medlemmen oavsett vad som gäller enligt stadgarna. har rält att utträda ur banken vid utgången av det räkenskapsår som infaller näst efler en månad efter uppsägningen (7 kap. 15 § tredje stycket föreningsbankslagen). Detta med­för behov av följdändringar i 3 kap. 4 och 5 §§ föreningsbankslagen.

Det skulle kunna hävdas att beslut om en överiåtelse av det nu aktuella slaget där det hell övervägande anlalel medlemmar i en cenlral för­eningsbank fördelas på ell anlal lokala föreningsbanker är av lika ingripande natur som exempelvis elt beslut om fusion med en annan bank och att därför samma krav på beslul på föreningsbankstämma med kvalifi­cerad majoritet osv. borde slällas upp. Ell sådant synsätt skulle emellertid inte kunna gälla alla fall då en lokal föreningsbank övertar en del av en central föreningsbanks rörelse. Det skulle i så fall vara nödvändigt att i lagstiftningen behandla olika sådana fall på olika sätt. Jag har inte funnit skäl atl gå in på en sådan uppdelning. Medlemmarnas intressen blir enligt min mening tillräckligt väl tillvaratagna genom de nyss beskrivna reglerna om rält till utträde ur banken och rätt att få ut medlemsinsatsen.

Som framgått är avsikten att de nuvarande medlemskapen i Mälar-

88

provinsernas Föreningsbank skall föras över till tre nybildade lokala för­eningsbanker som skall vara medlemmar i den centrala föreningsbanken. Enligt 2 kap. 1 § föreningsbankslagen skall en föreningsbank ha minst tjugo medlemmar. I en cenlral föreningsbank får antalet medlemmar vara lägre, om minst fem medlemmar är lokala föreningsbanker. Om antalet medlem­mar går ned under det lägsta anlal som föreskrivs i 2 kap. I §, skall styrel­sen snarast möjligt till föreningsbanksstämman hänskjuia frågan huruvida föreningsbanken skall träda i likvidation (9 kap. 2 §). En cenlral förenings­bank bör således vid överlåtelse av del av sin rörelse till lokal förenings­bank bevaka att antalet medlemmar inte går ner under del minimiantal som anges i lagen.

På motsvarande sätt som anges i 10 kap. 8 § andra styckel bör bankin­speklionen kunna medge all den överlåtande föreningsbankens reservfond sätts ned med skäligt belopp. Med hänsyn lill sättet att bestämma kapital­bas och kapitalkrav för central föreningsbank saknar frågan praktisk bely­delse när överlåtelse sker till en lokal föreningsbank som är ansluten till den cenirala föreningsbanken. Om överlåtelse sker till en lokal förenings­bank som är ansluten lill en annan central föreningsbank, bör emellertid möjlighet till nedsätlning av den överlåtande bankens reservfond finnas.

Prop. 1990/91:154

3.8 Ekonomiska effekter av mitt förslag

Mina här framlagda förslag innebär att en del av de nuvarande ansvarsreg­lerna ersätts med etl vitesförfarande, som ger bankinspektionen rält atl förena elt föreläggande med vite. Sådanl vite döms ul av länsrätt. Vidare föreslås all bankinspektionens beslul skall kunna överklagas lill kammar­rätt i slället som enligt gällande rätt till regeringen. Dessa lagändringar torde medföra endasl ringa ökning i förvaltningsdomstolarnas arbetsbe­lastning varför inga ytterligare resurser erfordras. Avskaffandet av straff­sanktioner bör i viss mån också avlasla de allmänna domslplarna.

Inspektionsmyndighelerna åläggs enligt förslaget nya uppgifter. Frågan i vad mån detta skall föranleda atl myndigheterna skall tillföras yllerligare resurser får prövas i budgetprocessen.

3.9 Ikraftträdande

Mitt förslag: De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 1991. Särskilda övergångsregler bör införas med hänsyn till att lagändringarna i vissa delar har anknytning till lagstiftning om skatteutjämningsreserv och uppskovsbelopp som tillämpas första gången vid 1992 års taxering.

Skälen for mitt förslag: Endast vad gäller departementspromemorian Branschglidning i den finansiella sektorn har vissa remissinslanser haft erinringar beträffande tidpunkten för ikraftträdande, den  1 juli  1991.

89

Erinringarna grundas främst på dessa remissinstansers ståndpunkter i     Prop. 1990/91; 154 fråga om lillsyn och tillsynsfrågornas behandling.

I enlighet med vad jag anfört i avsnitt 3.5.6 anser jag inte att tillsynsfrå­gorna hindrar att lagändringarna iräder i kraft den I juli 1991. Inte heller i övrigt finns det anledning atl senarelägga lidpunkten för ikraftträdandet av lagändringarna avseende branschglidningen. Även övriga lagändringar bör träda i krafl den 1 juli 1991.

Som beskrivits i avsnitt 3.5.5 har begränsningsregeln för skadeförsäk­ringsbolags förvärv av aktier i finansiella företag till viss del anknutits till skatteutjämningsreserven (surven) och uppskovsbeloppel. Lagsliftningen avseende surv och uppskovsbelopp trädde i kraft den I juli 1990 men lillämpas första gången vid 1992 års taxering. För perioden den Ijuli - 31 december 1991 bör skadeförsäkringsbolagen genom en övergångsbestäm­melse ges motsvarande förvärvsutrymme som kommer att gälla fr.o.m. den Ijanuari 1992. För detta ändamål bör 70% av värderegleringsreserven räknas in i begränsningsregelns ram under den aktuella perioden.

Den I mars 1991 trädde vissa ändringar i kapitaltäckningsreglerna för banker, kreditaktiebolag och finansbolag i kraft (prop. 1990/91:40, NU 16, rskr. 85, SFS 1990:1306, 1990:1308, 1990:1310). Ändringarna föranled­des främst av att obeskattade reserver, bl.a. värderegleringsreserver, skall återföras till beskattning och atl avsättningar till surv skall kunna göras. Med hänsyn lill att kapitaltäckningsreglerna, såsom de lyder sedan den 1 mars 1991, skall tillämpas tidigast vid 1992 års taxering är övergångsbe­stämmelserna till nyss nämnda lagändringar alltjämt gällande. Övergångs­bestämmelserna till de lagändringar jag nu föreslår bör utformas på ett sådant sätt att övergångsbestämmelserna till de tidigare lagändringarna inte utsläcks.

Som lidigare nämnls (avsnitl 1) föreslås i prop. 1990/91:142 alt en ny lag om värdepappersrörelse skall ersälla bl. a. fondkommissionslagen. Den föreslagna lagen, vars kapitaltäckningsregler är identiska med fondkom­missionslagens, föreslås träda i kraft den Ijuli 1991. De ändringar som jag nu föreslår i 5 kap. 3 § förslaget lill lag om värdepappersrörelse kräver därför inga särskilda övergångsregler.

4 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anförl har inom finansdepartementet upprät­tats förslag till

1.

lagom ändring i bankrörelselagen (1987:617),

2.

lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618),

3.

lag om ändring i föreningsbankslagen (1987:620),

4.

lag om ändring i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag,

5.

lagom ändring i lagen (1968:555) om räll för utlänning och utländskt företag atl idka näring här i riket,

6.

lagom ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

7.

lag om ändring i lagen (1988:606) om finansbolag,

8.

lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank samt

90

9. lagom ändringi lagen (1991:000)om värdepappersrörelse.

Prop. 1990/91:154

Samråd har skett med chefen för industridepartementet beträffande lagförslaget 5.

5 Specialmotivering

5.1 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

1 kap. 5 §

Sveriges investeringsbank AB förvärvades år 1989 av Nordbanken. En viss del av bolagets verksamhet lades över till SIB Invest AB. Investeringsban­kens firma ändrades den I september samma år till PK Företagskredit AB och ett år senare till Nordbanken Företagskredit AB. I uppräkningen av de företag som i sin firma får använda ordet bank har Sveriges investerings­bank aktiebolag tagits bort.

2 kap. I §

Bankverksamhetsbegreppet bestäms liksom tidigare i 2 kap. BRL. Defini­tionen i 1 § utgör den grundläggande bestämmelsen.

Av försia stycket framgär att inlåning på räkning från allmänhelen är bankernas centrala verksamhet. Med tillstånd att driva bankverksamhet följer en skyldighet att ta emot inlåning.

Skyldigheten att ta emot inlåning är emellertid inte absolut. Det är självklart att banken inte skall ta emot inlåning under sådana omständig­heter alt det skulle innebära att en företrädare för banken gjorde sig skyldig lill brott, t.ex. häleri. Inte heller skall banken anses skyldig att ta emot inlåning om den därmed på annat sätt, utan att bankens företrädare begår nägon straffbar gärning, skulle underlätta eller dölja eller pä annat sätt medverka lill en kunds brottsliga förfarande. Vidare kan det i enstaka fall vara befogat att en bank vägrar en enskild kund alt ha ett inlåningskonto i banken, t.ex. om kunden genom missbruk av ett tidigare konto eller på annat sätt har uppträtt på ett ohederligt sätt mot banken.

Inlåningsverksamheten är det för bankerna utmärkande och specifika i förhållande till övriga institut på kreditmarknaden. Att bankerna också har en ensamrätt att ta emot inlåning framgår redan av I kap. 2 § BRL, där bankrörelse definieras som verksamhet i vilken ingär inlåning från allmän­heten på sådan räkning som bank allmänt använder. Enligt den nya be­slämmelsen i 7 kap. 18 § BRL kan bankinspektionen förelägga den som obehörigen driver inlåningsverksamhet att upphöra med detta och förena föreläggandet med vite. Hur inlåningsbegreppet skall tolkas har ulvecklats i allmänmotiveringen (avsnitt 3.4.1).

Någon skyldighet att tillhandahålla andra tjänster än inlåning åvilar inte

en bank. Utöver inlåningsverksamhel får bankerna emellertid enligt andra

stycket bedriva finansieringsverksamhet och annan finansiell verksamhet,

om verksamheten är förenlig med inlåning. Finansieringsverksamhet inne-

91

fattar kredilgivning, slällande av garanti för kredit och annan medverkan Prop. 1990/91: 154 vid finansiering av annan än egen verksamhet. I begreppet finansierings­verksamhet ingår således utlåning, som kan sägas vara den mest renodlade formen av finansieringsverksamhet. Verksamheten måste vara förenlig med inlåningen för att få bedrivas i en bank. Däri ligger bl. a. alt finansie­ringsverksamheten inte får äventyra de intressen som banken har att tillvarata i sin inlåningsverksamhet, främst insättarintresset. En bank får således inte engagera sig i finansieringsformer som innebär ett så stort risktagande att banken inte kan trygga insätlarnas medel.

Factoring och leasing av lös egendom är de finansieringsformer som varit särpräglande för finansbolagens verksamhel. Med det allmänna be­greppel finansieringsverksamhet kommer factoring och leasing av lös egendom alt falla inom den tillåtna verksamhelsramen även för banker. Factoring innebär all ett säljande företag med utnyttjande av sina fakturor får betalt för sina kundfordringar av finansbolaget eller banken inom en viss ram. Beloppet uppgår lill mellan sjuttio och nittio procent av de överlåtna fakturornas värde. Resterande del utgör bl. a. ersättning tiU finansbolaget eller banken. De olika formerna av factoring fakturabelå­ning, fakluraköp och fakturagaranti innehåller alla en bedömning av en fordrings belåningsvärde och den kreditrisk som är förbunden med ford­ringen.

När det gäller leasing av lös egendom finns två huvudtyper finansiell och operationell leasing. Den senare formen avser kortlidshyra av lös egendom i regel i förening med ett åtagande om service eller underhåll och ell ansvar för uthyrningsobjektets kvalitet. Denna form av leasing innehål­ler således inslag som knappast kan hänföras till finansiell verksamhet, varför den inle bör förekomma i bankerna. Vid finansieU leasing däremot är finansieringsmomentet den centrala delen. Regelsyslemet för denna form av leasing är i alll väsentligt internationelll vederlaget. Tjänsten innebär att leasegivaren (finansbolaget eller banken) köper in utrustning som anvisats av leaselagaren. Utrustningen ägs av leasegivaren medan nyttjanderätten genom ell leasingavtal upplåts till leaselagaren under en viss tid. Avtalet är i princip ouppsägbart men kan förlängas efler avtalsti­dens utgång. Leaselagaren har då ofta också en möjlighet atl förvärva objektet. Vid finansiell leasing friskriver sig leasegivaren regelmässigt från ansvar för leasingobjektets fel eller brist, funktion, prestanda och lämplig­het. Möjlighelen tiU friskrivning från ansvar i denna del är avgörande för alt en bank skall kunna medverka i en finansiering genom leasing. Genom ändringen i 4 § får banken möjlighet alt formellt förvärva den egendom som krävs för att genomföra leasingaffärer.

Sale-and-lease-back av fasl egendom bör som anförts i allmänmotive­ringen tills vidare inle förekomma i bank.

Till finansieringsverksamhet i vid bemärkelse bör också hänföras den typ av förvärv av fordringar som avses i 3 § som nu föreslås bli upphävd och detta även om fordringen inte ursprungligen grundas på ett låneav­tal. Det är tillräckligt alt banken skulle ha kunnat bevilja en kredit som motsvarar den förvärvade fordringen. Möjlighet finns alltså att under

92

denna förutsättning ta över exempelvis export- och importfordringar och     Prop. 1990/91: 154 enkla växelfordringar.

För atl annan finansiell verksamhet än finansieringsverksamhet skall vara tillåten för bank krävs ocksä all den är förenlig med inlåning. Etl exempel på sådan verksamhet är värdepappersrörelse, som enligt proposi­tionen (1990/91:142) om handel och tjänster på värdepappersmarknaden, m.m. kan utgöras av fem olika verksamheter, vilka samtliga kräver sär­skilt tillstånd, även för en bank. Dessa utgör handel för annans räkning i eget namn, förmedling av kontakt mellan köpare och säljare av finansiella instrument, handel för egen räkning, förvaltning av annans finansiella instrument samt medverkan vid emission av fondpapper eller erbjudan­den om köp eller försäljning av finansiella instrumenl, som är riktade till en öppen krets. Till annan finansieU verksamhet hör också bankens för­värv för egen räkning av och handel med obligalioner och andra fordrings­rätler som är utgivna för allmän omsättning. Hit kan också räknas nola­riatrörelse, betalningsförmedling, valutaaffärer och företagsservice.

En bank får slulligen utöver inlåning, finansieringsverksamhet och an­nan finansiell verksamhel bedriva verksamhet som har ett nära samband med övrig verksamhel. Här avses bistånd till kunder i vissa serviceinrikla-de tjänster som banken driver för eget behov såsom t.ex. revisionsverk­samhet, redovisningsverksamhel och värdetransporter. Boutrednings-uppdrag och tillhandahållande av bankfack är andra exempel på icke finansiell verksamhel som en bank får bedriva.

I paragrafens ftärde stycke finns en beslämmelse som ger regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspeklionen möjlighet att vid behov närmare precisera den för bank lillåtna verksamhelen.

2 kap. 4 §

I paragrafen finns bestämmelser om den egendom som en bank får förvär­va för bankverksamhetens bedrivande.

Genom den nya bestämmelsen i 1 § blir del möjligt för banken att ägna sig åt finansiell leasing av lös egendom i själva banken. Ett leasingavtal förutsätter all leasegivaren är ägare lill den uthyrda egendomen.

Förevarande paragraf har därför försetts med en ny punkl 5 vari en bank tillåts förvärva egendom som avses bli föremål för leasingavtal.

2 kap. 6 §

1

paragrafen har införts ett nyll sista stycke där en hänvisning görs lill 6 a §.

2

kap. 6 a §

Genom paragrafen, som är ny, utvidgas bankers möjligheter atl göra

organisalionsförvärv lill atl omfatta även försäkringsföretag. Hit bör också

räknas sådana förelag av holdingbolagstyp som äger aklier eller andelar i

försäkringsförelag. 1 det till lagrådel remitterade protokollet angavs all det

skulle vara fråga om bolag som var moderbolag lill försäkringsförelag. 1

93

enlighel med vad som skall gälla när det är fråga om en banks direktägande Prop. 1990/91: 154 i försäkringsföretag bör dock inle krävas att del skall föreligga elt koncer­naförhållande mellan holdingbolagel och försäkringsföretaget. Däremol krävs det atl holdingbolagels innehav av aktier och andelar i försäkringsfö­retag genomgående har organisationskaraktär och att holdingbolagel har aktier och andelar bara i sådana företag som banken får direktäga. En bank får alltså inte med stöd av denna paragraf förvärva aktier eller andelar i företag som gör placeringsförvärv i t. ex. försäkringsföretag.

Beträffande siluationen att även en bank ingår i holdingbolagskon-cernen hänvisas till avsnitt 3.5.2 och specialmotiveringen till I kap. 4 § BAL. Andra organisalionsförvärv behandlas liksom tidigare i 6 §. I den paragrafen föreslås inte någon ändring, bortsett från en hänvisning till förevarande paragraf

Förvärv av försäkringsföretag kräver tillstånd av regeringen eller, efler regeringens bemyndigande, bankinspeklionen. I prövningen skall inräknas också sådana aklier i samma företag som banken kan inneha med stöd av 15a§.

För tillstånd enligt paragrafen krävs alt det är fråga om förvärv av organisalionsaklier. Det förutsätts således alt det ligger organisatoriska motiv och en långsiktig affärsstrategi bakom förvärvet. I princip är inte förvärvets storlek bestämmande för tillståndsprövningen. Del är emeller­tid naturiigt att ju slörre andel av aktierna eller andelarna som förvärvas desto starkare blir presumtionen för att det är fråga om elt organisatoriskt betingat förvärv. Om förvärvet konstituerar ett koncernförhållande skall innehavet normalt anses vara elt organisationsförvärv. Detsamma gäller om banken och ell annat företag vardera äger hälften av elt försäkringsbo­lag och ägarföretagen endast har gemensam beslutanderätt (s. k. 50/50-bolag). Samma bedömning bör också göras om banken utövar ägandet tillsammans med fler än ell förelag, men i övrigl under motsvarande förutsättningar som belräffande 50/50-bolag.

Ju mindre andel som förvärvas desto mer krävs av banken i fråga om redovisning av omständigheter som innebär att förvärvet kan anses vara betingat av organisatoriska skäl. Exempel på sådana omständigheter kan vara olika lyper av samarbelsavlal eller avtal som ger banken större infly­tande än vad storleken på aktieinnehavet ulvisar. Etl förhållandevis lilel aktieförvärv kan utgöra elt led i ett större successivi förvärv. Dessutom kan även förvärv av en mindre andel i ell slort förelag ibland ge etl betydande inflylande och därmed anses ulgöra organisationsförvärv.

Tillståndsprövningen bör normalt inle omfatta förvärvets lämplighet ur företagsekonomisk synpunkt. Om ell planeral förvärv skulle grundas på uppenbara missbedömningar eller felkalkyler, måste della dock rimligen beakias vid tillståndsprövningen. I normala fall lorde emellertid sådana frågor klaras ul vid underhandskontakter som föregår etl slutligt avgöran­de av etl lillslåndsärende.

I den allmänna motiveringen (avsnilt 3.5.1) berörs frågan om koncenlra­

lion på marknaden till följd av koncernbildningar. Frågan är komplicerad

och kan betraklas från såväl nationella som inlernationella utgångspunk­

ter. Det kan uppstå behov alt behandla frågan i större sammanhang. Inom

94

ramen för ett enskilt lillslåndsärende bör emellertid eventuella koncentra-     Prop. 1990/91:154

tionstendenser i regel inte ha någon avgörande betydelse. Det är emellertid

tänkbart att en tilltänkt koncernbildning blir så dominerande att den

allvarligt försämrar den rådande konkurrenssituationen och marknadens

funktionssätt i övrigt. Tillståndsprövningen bör omfalta sådana särskilda

förhållanden. Det är naturligt alt lillslåndsmyndigheten i ett sådant fall

inhämtar NOs yttrande.

2 kap. 8 §

1

paragrafen regleras de förutsättningar under vilka en bank får förvärva egendom för skyddande av fordran. I försia styckel har en ändring gjorts för all möjliggöra för banken att köpa bl. a. egendom som är utmätt även på andra marknadsplatser än som anges i den nuvarande lydelsen. Försla­get överensstämmer med vad som i denna del föreslås i 3 kap. 2 § förslaget lill lag om värdepappersrörelse.

2

kap. 9 a §

Paragrafen innehåller bestämmelser om beräkningen av banks kapitalbas. I och med all banker får rält atl ägna sig ål finansiell leasing bör bankerna, på samma sätt som finansbolagen, ha rätt att i det primära kapitalet inräkna 70% av eventuell överavskrivning på leasingobjekl. En bestäm­melse härom har tagits in i andra styckel.

I sista stycket föreslås att avräkning skall göras från det primära och supplementära kapitalet för banks tillskott också till förelag som driver försäkringsverksamhel.

Grunden för avräkningsregeln är att det kapital som skall hållas till skydd för bankens verksamhet inle samtidigt får ulgöra riskkapital i ell annal kreditinstitut. Genom det konsoliderade kapilalkravel uppnås sam­ma syfle beträffande en banks tillskott till företag inom samma koncern. I den allmänna motiveringen har emellertid konslaterats all försäkringsbo­lag som ingår i bankkoncern bör undantas från den konsoliderade kapilal­täckningen. Mot denna bakgrund föresläs all avräkning av lillskoll till ett försäkringsbolag skall göras även om försäkringsbolaget ingår i samma koncern som banken.

En särskild situation uppstår om en bank skjuter till aktiekapital lill etl

försäkringsbolag som är dotterföretag till banken och försäkringsbolaget i

sin tur är moderbolag till ett finansiellt företag enligt den föreslagna

förvärvsbeslämmelsen i 7 kap. 17 a § FRL, l.ex ell finansbolag. Som

nämnls bör försäkringsbolaget undantas från den konsoliderade kapital-

täckningen. Något undanlag skall dock inle göras för finansbolaget. En

konsekvent tillämpning av den konsoliderade kapitaltäckningen innebär

då alt den del av tillskottet som molsvarar värdel av försäkringsbolagels

aktier i finansbolaget inte skall avräknas från bankens kapitalbas. För att

komma till rätta med denna situation föreskrivs att avräkning inte skall

göras för tillskott sotn belöper på företag som omfallas av bestämmelserna

om konsoliderat kapitalkrav.

95

Enligt beslämmelserna i 1 kap. 5 § BAL blir avräkningsregeln i föreva-     Prop. 1990/91; 154 rande paragraf tillämplig även för det fall moderförelaget är etl holdingbo­lag.

2 kap. 10 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om beräkning av kapilalkravel för bank.

Enligt bestämmelserna i andra styckel undantas från kapitalkravsberäk-ningen för närvarande bl. a. fordringar mol ett förelag som ingår i samma koncern som banken. Genom reglerna om konsoliderad kapilalläckning tillgodoses atl koncernen i dess helhet uppfyller kravet enligt 9 §, och del saknas anledning atl föreskriva kapilalläckning för interna fordringar inom koncernen. Detsamma gäller för fordringar som banken har mot någon utomstående men som har garanterats av ett annat företag inom koncernen. En sådan fordran kommer islällel att kräva kapilalläckning av del förelag som ställt ut garantin.

De ändringar som nu görs föranleds av att ett försäkringsbolag och vissa av dess dotterföretag inom en koncern, i kapitaltäckningshänseende, skall behandlas som om de inle ingår i koncernen och således inte omfallas av del konsoliderade kapilalkravel. Syftet är att del skall krävas kapilalläck­ning för fordringar mot eller garanterade av försäkringsbolaget, eftersom försäkringsbolaget inte omfattas av den konsoliderade kapitaltäckningen.

Bslämmelserna i ftärde styckel om hur placeringar skall värderas har juslerats med hänsyn lill att bankerna skall få ägna sig ål finasiell leasing.

2 kap. 11 §

I paragrafen regleras del konsoliderade kapilalkravel. I andra stycket in­förs en begränsning av regeln om avräkning av goodwill från det primära kapitalet. Någon avräkning skall inle göras för goodwill som belöper på de koncernförelag som inte omfattas av det konsoliderade kapilalkravel, dvs. försäkringsföretagen och vissa av dessas dotterföretag. Skälet är att det skulle uppstå en typ av dubbel belastning om del skulle krävas både avräkning enligt 9 a § sista slyckel för tillskottet i ett försäkringsföretag och avräkning enligt förevarande paragraf för den goodwill som belöper på det företaget.

Enligt nuvarande lydelse av iredje stycket kan regeringen eller bankin­speklionen i samband med att tillstånd ges till ett organisationsförvärv enligt 6 § bestämma att ell visst företag skall omfattas av den konsolidera­de kapitaltäckningen trots att bankens ägarandel inte är så stor all banken är moderförelag lill det andra förelagel. Denna möjlighet utsträcks nu lill alt omfatta även organisalionsförvärv enligt 6 a §. Om en bank förvärvar ett försäkringsbolag och försäkringsbolaget äger t. ex. 30% av aktierna i etl finansbolag, kan det alltså bestämmas all jämväl finansbolaget skall inga i den konsoliderade kapitaltäckningen på del sätt som anges i stycket.

Vidare införs etl nyll ftärde stycke, enligt vilkel försäkringsbolag som

ingår i koncernen inle skall omfatlas av det konsoliderade kapitalkravet. I

96

stället skall som sagt avräkning för tillskott i försäkringsbolaget ske från Prop. 1990/91:154 bankens respektive holdingbolagels primära och supplementära kapital (se kommentaren till 9 a §). De nuvarande bestämmelserna innebär alt kon­cernens kapitalbas och placeringar skall bestämmas med utgångspunkt från koncernbalansräkningen. Ändringen får till följd att elt försäkringsbo­lag i fråga om kapitaltäckning redovisningsmässigt skall behandlas som om det inte tillhör koncernen.

Sådana dotterföretag till försäkringsbolag som inte driver någon form av finansiell verksamhet omfattas inte heller av kapilalläckningsreglerna. Detta innebär att även t. ex. bilverkstäder, företag som bedriver skadeföre­byggande verksamhet samt förelag inom hälso- och friskvärdsområdena skall undantas (se också vid 9 a §).

2 kap. 12 §

Regleringen av kassareserven har tagits bort. Kvar finns en allmän bestäm­melse i första styckel oni att bankerna skall håUa en med hänsyn till rörelsens art och omfattning tillräcklig betalningsberedskap och en möjlig­het i andra styckel får regeringen eUer bankinspeklionen att meddela närmare föreskrifter om belalningsberedskapen.

2 kap. 14och I5§§

I paragraferna har lagts till ell sista stycke där en hänvisning görs till

15a§.

2 kap. 15 a §

Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om en banks möjligheter att förvärva aktier (s.k. placeringsaktier) i företag samt bevilja vinstan­delslån och lån med efterställd betalningsrätt.

Det ulrymme som får användas för dessa placeringar anges i försia slyckel till trettio procent av bankens kapitalbas. Hur kapitalbasen beräk­nas framgår av 9 a §. Bankens möjligheter att inneha aktier och andelar i fastighetsförvaltande bolag (4 §), s. k. organisationsaktier (6 och 6 a §§), aktier och andelar för skyddande av fordran (8 §) samt aktier för värdepap­persrörelsen inkluderande emissionsverksamhet (4 kap. 2 och 3 §§ den föreslagna lagen om värdepappersrörelse) skall inte begränsas av den an­givna ramen.

För att sprida de risker som kan vara förbundna med denna typ av placeringar föreskrivs i andra stycket alt högst fem procent av den angivna ramen får användas fdr placeringar i ett enskilt företag. Från denna be­stämmelse kan undantag inte medges.

Bestämmelsen i tredje slyckel avser att begränsa en banks ägande i ett

enskilt företag. Del bör emellertid finnas en möjlighet alt överskrida den

angivna gränsen om fem procent av röstetalet för samtliga aktier. En bank

kan, som ett led i projektfinansiering i ett mindre företag, kombinera

kreditgivning med aktieförvärv. Ett sådanl innehav kan vara motiverai

97

7   Riksdagen 1990/91. 1 satnl. Nr 154

under ett uppbyggnadsskede eller i övrigt under en övergångsperiod. För     Prop. 1990/91; 154 ett sådant fall kan bankinspektionen medge all denna femprocentsgräns överskrids. Det är viktigt att banken genom denna lyp av finansiering inte ådrar sig ett bestående ansvar för verksamheten i företaget.

För att lillgodose önskemålen om riskspridning måste de angivna be­stämmelserna gälla även för den koncern som banken eventuellt ingår i. I andra stycket anges därför att begränsningen till fem procent av ramen gäller för varje företag i koncernen. Inget företag i koncernen får alltså använda mer än fem procent av trettio procent av sin kapitalbas för engagemang i ett enskilt företag. Undantag görs bara för de försäkringsfö­retag som kan ingå i koncernen och för sådana dotterföretag till försäk­ringsföretagen som inte driver någon form av finansiell verksamhet, även om sådana dotterföretag sällan lorde ha några aktieinnehav av här avsett slag.

Det bör observeras alt de nu angivna bestämmelserna inte medför någon rätt för andra i koncernen ingående företag att förvärva placeringsaktier osv. Huruvida någon sådan rätt föreligger avgörs av de verksamhetsregler som gäller för företaget i fråga.

Även i tredje stycket har tagits in särskilda koncernregler. På samma sätt som gäller enligt försäkringsrörelselagen föreskrivs här att gränsen fem procent av röstetalet gäller för hela koncernen. Undantag görs dock för försäkringsföretag och dotterförelag lill försäkringsföretag. Det bör obser­veras all detta undantag omfattar alla dotterföretag lill försäkringsföretag, alltså även sådana som driver finansiell verksamhet. Skälet är att undanta­get här har en annan karaktär, genom att det ger ett gemensamt placerings­utrymme för försäkringsföretagen och deras dotterföretag. För de syften som begränsningsregeln skall tillgodose spelar det inte någon roll hur innehavet är fördelat inom denna grupp av företag.

Försäkringsföretagen i koncernen kan tillsammans inneha upp lill fem procent av röstetalet i ett enskilt företag utan att det inkräktar på övriga koncernföretags utrymme för innehav i samma företag. Om ell utländskt försäkringsföretag och dess dotterföretag skulle inneha t. ex. åtta procent av röstetalet i ett enskilt företag, innebär det emellertid alt koncernen i övrigt kan förvärva ytterligare högst två procent av röstetalet. Ett ut­ländskt försäkringsföretag som ingår i en svensk koncern tiUsammans med en bank får emellertid aldrig inneha mer än tio procent av röstetalet, även om ett sådant innehav skulle vara tillåtet enligt de regler som gäller för företaget.

De gränser som salts upp i denna paragraf relateras lill marknadsvärdet

av innehavet. Bestämmelsen kan få den konsekvensen att en bank eller

annat bolag i en bankkoncern genom kursförändringar, uppköp eller dylikt

utan egen förskyllan kommer att överskrida någon av de angivna gränsvär­

dena. Banken eller bolaget måsle då sälja aktier eller avveckla krediter till

ett motsvarande belopp så alt engagemanget ryms inom ramen. Avveck­

lingen skall ske så snart det är lämpligt. En bank bör därmed ha rätt att

avvakta med försäljning av aktier under en period med fallande kurser för

att undvika onödiga förluster. Om det är fråga om att avveckla en kredit

måste hänsyn naturligtvis tas till det låntagande förelaget.

98

2 kap. 16 §

Prop. 1990/91:154

I denna paragraf finns bestämmelsen om s. k. enhandskrediter. I första stycket har vissa ändringar gjorts i överensstämmelse med vad som före­släs i 3 kap. 7 § förslaget till lag om värdepappersrörelse.

Enligt ett nytt andra stycke gäller bestämmelsen även garantiförbindel­ser, som banken utfärdar.

I ett nytt Iredje stycke fär regeringen eller, efter regeringens bemyndigan­de, bankinspektionen rätt att utfärda föreskrifter i delta avseende.

7 kap. 14 §

Enligt huvudregeln överklagas bankinspektionens beslut hos regeringen. I andra stycket hänvisas till vissa paragrafer (bl.a. den nya 18§) där en annan instansordning föreskrivs.

7 kap. 18 §

Paragrafen är ny. Det är för närvarande straffbelagt att driva bankrörelse utan att vara berättigad till det. Bankinspektionen får nu enligt första stycket möjlighet att ingripa mot den som, utan att ha tillstånd till det, tar emot inlåning på räkning från allmänheten. Ett föreläggande att upphöra med verksamheten får förenas med vite.

Frågor om utdömande av vite prövas av länsrätten i Stockholms län på ansökan av bankinspektionen. Förfarandet regleras i lagen (1985:206) om viten.

Om det är osäkert om en viss verksamhet skall anses omfattad av lagen eller ej får inspektionen enligt andra stycket i stället begära in upplysningar av den som bedriver verksamheten.

Om ett utländskt företag bedriver inlåningsverksamhel i Sverige utan tillstånd, ger tredje stycket möjlighet att rikta ett föreläggande inte bara mot det utländska företaget som sådant utan ocksä mot den som är verksam här i landet för del ulländska företagets räkning. En liknande bestämmelse finns i bl.a. 44 § lagen (1990:1114) om värdepappersfonder.

Enligt ftärde stycket överklagas beslut enligt denna paragraf hos kam­marrätten. En hänvisning till denna bestämmelse finns i 14 §.

9 kap. 1 §

Försia stycket har tagits bort. I stället för denna straffbestämmelse har införts en bestämmelse om vitesförfarande i 7 kap 18 §.

5.2 Förslaget till lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618)

1 kap. 4 §

Den föreslagna ändringen iförsta slyckel innebär att ett försäkringsbolags

förvärv av aktiemajoriteten i en bank inte kommer att kräva dispens enligt

99

andra stycket. En grundtanke bakom dispensregeln i andra stycket är att Prop. 1990/91; 154 bankens moderföretag inte i sin tur får vara dotterföretag. Avsikten har inte varit att denna ordning skall ändras i detta sammanhang. Därför har en regel införts i FRL som förhindrar ett försäkringsbolag som är dotterfö­retag atl förvärva aktiemajoriteten i en bank (se 7 kap. 17 a § försia styckel FRL).

I kap. 5 §

Paragrafen har ändrals på så sätt att den nu reglerar förhållandet när ett bankaktiebolag ingår i en koncern oavsett om moderbolaget är en bank eller inte. Härigenom har också lidigare praxis beträffande den s. k. bank­smittan kodifierats, (se avsnitt 3.5.2)

Som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 3.5.2) bör försäk­ringsbolag undantas från dessa regler. Ell sådant undantag har tagils in i del nya andra styckel. Detsamma gäller dotterföretag som inte driver någon form av finansiell verksamhet. Andra koncernföretag än de nu nämnda, t. ex. elt finansbolag som är dotterföretag till ett försäkringsföre­tag, skall däremot fullt ut omfattas av de bestämmelser som anges i försia stycket.

För försäkringsbolagens rörelse, lillsyn och ledning skall således endasl FRLs bestämmelser gälla. Koncernbidrag från bank lill försäkringsbolag skall dock kräva bankinspektionens medgivande. Beslämmelsen har flyt­tats till ett nytt iredje stycke för att den inte skall omfatlas av undantaget i andra stycket. Den närmare innebörden av förslagel har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.5.2.

4 kap. 2 §

1 paragrafen finns bestämmelser om teckning av aktier vid nyemission mot betalning med pengar eller apportegendom. Hänvisning görs i första och andra slyckena till 2 kap. 5 § BRL.

Genom en lagändring (1990:821) som trädde i kraft den I augusti 1990 upphävdes 2 kap. 5 § andra stycket BRL. Den i förevarande paragraf i försia slyckel intagna hänvisningen lill den upphävda beslämmelsen har nu lagits bort. I andra stycket har en redaktionell följdändring gjorts.

5 kap. I och 17 §§

I dessa paragrafer har hänvisningarna till 2 kap. 20 § BRL, som nu föreslås upphävd, tagits bort.

5.3 Förslaget till lag om ändring i föreningsbankslagen (1987:620)

1 kap. 5 §

Det nya andra styckel har med endast redaktionella ändringar förts över

från 2 kap. 20 § BRL.

100

3 kap. 4 och 5 §§

Prop. 1990/91; 154

I de båda paragraferna har lagts till en hänvisning avseende situationen när en medlem begär utträde ur en föreningsbank vid lokal föreningsbanks övertagande av del av cenlral föreningsbanks rörelse enligt 10 kap. 8 a §.

4 kap. I §

Första tredje styckena är oförändrade.

ftärde stycket anges i vilka fall en medlems rätt att erhålla återbetalning av sina inbetalda medlemsinsatser inte kan begränsas i stadgarna. Änd­ringen innebär att en sådan begränsning inte heller får ske om avgången har samband med att en lokal föreningsbank övertar del av en central föreningsbanks rörelse enligt lOkap. 8 a §.

10kap. 8a §

Paragrafen är ny. 1 första styckel anges att en lokal föreningsbank får ta över del av en central föreningsbanks rörelse. Regeringen eller, efler rege­ringens bemyndigande, bankinspektionen skall lämna tillstånd till överta­gandet om det framstår som ändamålsenligt ur allmän synpunkt. Bestäm­melsen överensstämmer med vad som enligt 8 § gäller i andra fall av övertagande av del av föreningsbanks rörelse.

1 andra stycket regleras medlemmarnas ställning vid övertagande enligt första stycket.

Vid överlåtelsen skall de berörda medlemmarna skriftligen underrättas om till vilken föreningsbank deras medlemsskap skall föras över. Är med­lemmen inte nöjd med beslutet kan han få sitt medlemskap överfört till annan av honom anvisad lokal föreningsbank" eller begära silt utträde ur föreningsbanken. Underrättelsen bör sändas till medlemmen i så god tid atl han fär skäligt rådrum för sitt ställningstagande. Därför har valts samma tidsfrist som i fusionsfallel (se 10 kap. 3 §). Medlemmen får därige­nom i övertagandefallet möjlighet all inom en månad från del att under­rättelsen skickades till honom begära sitt utträde ur den överlåtande ban­ken eller anvisa annan lokal föreningsbank i vilken han vill vara medlem. Om en medlem inle hör av sig till banken får han antas ha godtagit beslutet. Någon efterforskning av medlemmar bör inte krävas. Av den uppställda tidsfristen följer att övertagandet inte får verkställas förrän tidigast en månad efter det att underrättelse om övertagandet med beslut om till vilken bank medlemskapet skall föras över skickats till medlem­marna. Därigenom blir det alltid utifrån den överlåtande bankens eget kapital som medlemmens återbetalningsbara medlemsinsatser enligt 4 kap. 1 § skall beräknas.

1 tredje stycket anges att, efter bankinspektionens medgivande, den

överlåtande föreningsbankens reservfond får sättas ned med skäligt be­

lopp. Bestämmelsen har kommenterats i den allmänna motiveringen (av­

snilt 3.7.2).

101

5.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:76) om

Prop. 1990/91; 154

kreditaktiebolag

4c

§

Paragrafen innehäller regler om kapitalkravet för kreditaktiebolag. Regler­na är, liksom för finansbolagen, innehållsmässigt identiska med dem som gäller för bankerna.

Andringarna i andra slyckel motsvaras av ändringar i 2 kap. 10 § andra styckel BRL. Liksom i den lagen är syftel att det skaU krävas kapitaltäck­ning för fordringar mot eller garanterade av försäkringsbolag, när försäk­ringsbolaget inte ingår i konsoliderad kapitaltäckning. Om kreditaktie­bolaget och det försäkringsbolag som fordringen riktar sig mot ingår som systerföretag i en bankkoncern, krävs det alltså kapitaltäckning för ford­ringen hos kreditaktiebolaget; försäkringsbolaget omfattas inte av del kon­soliderade kapilalkravel enligt 2 kap. 11 § BRL. Om försäkringsbolaget är ett dotterbolag till kreditaktiebolaget, krävs däremot inte någon kapital­täckning eftersom försäkringsbolaget omfattas av den konsoliderade kapi­taltäckningen enligt 4 d § kreditaktiebolagslagen.

5.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1968:555) om rätt

för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket

13§

Till andra stycket har fogats en hänvisning i punkt 3 beträffande utländska finansbolag till finansbolagslagen. Tillståndsprövning skall alltså inte ske enligt 1968 års lag i fråga om utländska finansbolags rätt atl verka i Sverige genom filial. I stället skall reglerna i 5 a § finansbolagslagen lillämpas. Ett utiändski finansbolag som fått filialtillstånd i Sverige skall, enligt 5 a § finansbolagslagen, vara underkastat finansbolagslagens bestämmelser och i övrigt reglerna i 1968 års lag om företagsfilialer i allmänhet. 1968 års lag hänvisar i sin tur (1 §) till att utlänningar och utländska företag skall följa de föreskrifter som enligt andra författningar gäller för näringsverksamhet här i riket. Stycket har också omarbetats redaktionellt.

5.6 Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

4 kap. 2 §

Paragrafen innehåller regler om betalning av aktier vid nyemission i ett försäkringsaktiebolag.

.Andra slyckel innebär att ett försäkringsaktiebolag har möjlighet atl öka

sitt aktiekapital och använda de nya aktierna för aU byta till sig så många

aklier i ett annat försäkringsaktiebolag att detta blir dotterbolag (apporte­

mission). Bestämmelsen är etl undanlag från huvudregeln att aktierna vid

nyemission skall betalas med pengar. Undantaget tillkom år 1960 för att

underlätta   koncernbildningar   inom   försäkringsväsendet    (se   prop.

102

1981/82:180 s. 173). Den nu föreslagna ändringen innebär aU förfarandet     Prop. 1990/91:154 blir möjligt även för försäkringsaktiebolags förvärv av aklier i finansiella företag och även holdingbolag som äger sådana företag, se avsnitt 3.5.2. Som hittills krävs försäkringsinspektionens medgivande för transaktionen.

7 kap. 17 §

Paragrafens första stycke innehåller den s. k. femprocentsregeln som be­skrivits i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.5.5). Huvudregeln är att ett försäkringsbolag inte får äga större andel av aktierna i ett enskilt aktiebo­lag än som motsvarar fem procent av röstetalet för samtliga aktier. Sist i stycket har nu införts en undantagsregel för aktier som innehas av bankfö­retag och dotterföretag till bankföretag. En motsvarande regel finns i 2 kap. 15 a § tredje stycket BRL.

I andra stycket har ordet aktiefond bytts ut mot ordet värdepapperfond; jämför lagen (1990:1114) om värdepappersfonder.

Försäkringsinspektionen kan medge dispens från femprocentsregeln i första stycket. I praxis har dispens emellertid inte medgetts för förvärv av aktier i banker och andra finansiella företag.

Den nuvarande laglexten och den praxis som har utvecklats kring denna ger ingen ledning för hur dispensregeln skulle kunna tillämpas pä försäk­ringsbolags förvärv av aktier i banker och andra finansiella företag. Sädana förvärv bör därför prövas i särskild ordning och enligt särskilda kriterier. Förvärvsreglerna för sådana aktieförvärv har därför inte utformats som en utvidgad tillämpning av dispensregeln. I ställel har reglerna placerats i en ny paragraf 17 a§. En hänvisning dit har tagits in i elt nytt ftärde stycke. Förevarande paragraf blir därmed inle tillämplig belräffande försäkrings­bolags förvärv av aktier och andelar i banker och andra finansiella företag.

7 kap. 17 a §

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om försäkringsbolags för­

värv av organisationsaktier eller motsvarande andelar i företag som driver

någon form av finansiell verksamhet. Med sådana företag avses svenska

banker, finansbolag, värdepappersbolag, kreditaktiebolag och molsvaran­

de utländska företag. Hit bör också räknas sådana företag av holdingbo­

lagstyp som äger aktier eller andelar i finansiella förelag. I det till lagrådet

remitterade prolokollet angavs alt det skulle vara fråga om bolag som var

moderbolag lill finansiella företag. I enlighel med vad som skall gälla när

det är fråga om försäkringsbolags direktägande i finansiella företag bör

dock inte krävas alt det skall föreligga ett koncernförhållande mellan

holdingbolagel och det finansiella förelaget. Däremot krävs det att hol­

dingbolagels innehav av aktier och andelar i finansiella företag genomgå­

ende har organisationskaraktär och att holdingbolagel har aklier och an­

delar bara i sådana företag som försäkringsbolaget får direktäga. Försäk­

ringsbolag får alltså inte med stöd av denna paragraf förvärva aktier eller

andelar i företag som gör placeringsförvärv i t.ex. finansiella företag.

103

Vidare gäller atl ett försäkringsbolag inte kan vara moderbolag till ett     Prop. 1990/91; 154 holdingbolag, om en bank ingår i holdingbolagskoncernen, se avsnitt 3.5.2 och specialmotiveringen till 1 kap. 4 § BAL.

Enligt/ör5/a styckel får etl försäkringsbolag förvärva aklier eller andelar i banker och andra finansiella företag. Andra meningen innehäller en viss begränsning av förvärvsrätten. Där föreskrivs att ett försäkringsbolag som är moderbolag till en bank i sin lur inte får vara dotterföretag liU annat företag än en bank. Beträffande bakgrunden till den bestämmelsen hänvi­sas till specialmotiveringen till ändringen i I kap. 4 § BAL.

Enligt bestämmelsen i andra stycket krävs för förvärv av organisations­aktier som överstiger fem procent av röstetalet att regeringen eller försäk­ringsinspektionen lämnar tillständ till förvärvet. Liksom när det gäller motsvarande ärenden på banksidan bör regeringen bemyndiga försäk­ringsinspektionen atl pröva sådana förvärv som inte är av sådan art att de behöver prövas av regeringen.

I linje med regeln i 17 § skall femprocentsregeln i förevarande paragraf tillämpas även på koncernbasis. Emellertid har ell undantag införts beträf­fande finansiella företag och dotterföretag till sådana företag. Undanlaget motsvarar regeln i 2 kap. 15 a § tredje stycket BRL.

Bestämmelsen i iredje styckel begränsar försäkringsbolagens möjlighet att använda sina tillgångar som riskkapital i finansiella företag. Den när­mare utformningen av regeln har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.5.5. Bestämmelsen tillgodoser de olika skyddsintressena och kravet på en tillfredsställande organisatorisk stabilitet. Den innebär att en första förutsättning för att få tillstånd till ell förvärv av aktier eller andelar i banker och andra finansiella företag är att insatskapitalet uppgår till högst ett belopp som, tillsammans med det bokförda värdet av tidigare förvärv av sådana företag eller av försäkringsbolag, håller sig inom de ramar som anges i begränsningsregeln. De fastställda ramarna är alltså avsedda att gälla del totala ägandet i banker och andra finansiella företag. Innehav som understiger femprocentsgränsen i andra stycket faller dock inte in under begränsningregeln. Överskrids femprocentsgränsen i andra stycket försia och andra meningen blir dock begränsningsregeln lillämplig på innehavet i dess helhet.

Begränsningsregeln utgör en maximiregel. Även om insatskapitalet lig­ger inom ramen för regeln, kan tillstånd till förvärvet ändå vägras med hänsyn till de prövningskriterier som kommer att behandlas i det följande.

fjärde styckel anges att för tillstånd kravs att förvärvet ingår som ett led i organisationen av verksamheten. Det skall alltså ligga en långsiktig orga­nisatorisk strategi bakom förvärvet.

På samma sätt som för bankers förvärv av försäkringsbolag (se special­

moliveringen lill 2 kap. 6 a § BRL) är i princip inte förvärvets storlek

bestämmande för tillståndsprövningen. Det är emellertid naturligt att ju

större andel av en bank eller ett finansiellt företag som förvärvas desto

starkare blir presumtionen för alt förvärvet görs av organisatoriska skäl.

Om förvärvet konstituerar ett koncernförhållande skall kravet på förvärv

av organisatoriska skäl som regel anses uppfyllt. Detsamma gäller om

försäkringsbolaget och ett annat företag vardera äger hälften av en bank

104

eller annat finansiellt företag och ägarföretagen endast har gemensam Prop. 1990/91:154 beslutanderätt (s. k. 50/50-bolag). Samma bedömning bör också göras om försäkringsbolaget utövar ägandet tillsammans med fler än ett företag, men i övrigt under motsvarande förutsättningar som beträffande 50/50-bolag. Ju mindre andel som förvärvas desto mer krävs av försäkringsbola­get i fråga om redovisning av omständigheter som innebär alt förvärvet kan anses ha skett av organisatoriska skäl. Exempel på sådana omständig­heter kan vara olika typer av samarbetsavtal eller avtal som ger försäk­ringsbolaget större inflylande än vad storleken på aktieinnehavet utvisar. Ell förhåUandevis litet aktieförvärv kan utgöra ett led i ett större successivi förvärv. Dessutom kan även förvärv av en mindre andel i ett slorl förelag ibland ge ett betydande inflytande och därmed anses vara ett organisato­riskt förvärv. Om ett förvärv inte kan anses organisatoriskt betingat skall tillstånd vägras även om förvärvet ligger inom ramen för begränsningsre­geln. Som tidigare framgått behövs dock inte någol tillstånd om innehavet inte uppgår till mer än fem procent av röstetalet i företaget.

Även andra omständigheter än frågan om förvärvet är av organisatorisk natur bör beaktas vid tillståndsprövningen. Mot bakgrund av de allmänna sundhets- och soliditetskraven bör det vid tillståndsprövningen bedömas huruvida hela utrymmet i praktiken skall kunna utnyttjas för förvärv av aktier i banker och andra finansiella företag. En sådan bedömning är nödvändig därför att soliditet och faktisk riskspridning kan variera väsent­ligt mellan enskilda försäkringsbolag. Exempelvis kan ett nystartat försäk­ringsbolags hela konsolideringskapital bestå av eget kapital.

Vad gäller frågan om ett förvärv i övrigt är lämpligt och motiverat ur företagsekonomisk synpunkt, är utgångspunkten densamma som beträf­fande bankers förvärv av aktier i försäkringsbolag, se specialmotiveringen till 2 kap. 6 a § BRL. Således bör tillståndsprövningen normalt inte omfat­ta förvärvets lämplighet ur förelagsekonomisk synpunkt. Om elt planerat förvärv grundas på uppenbara missbedömningar eller felkalkyler, måsle det dock rimligen beaktas vid tillståndsprövningen. I normala fall lorde emellertid sådana frågor klaras ut vid underhandskontakter som föregår ett slutligt avgörande av elt tillståndsärende.

I den allmänna motiveringen (avsnitl 3.5.1) berörs frågan om koncentra­tion på marknaden till följd av koncernbildningar. Som framhållits i specialmotiveringen till 2 kap. 6 a § BRL är frågan komplicerad och kan belraklas från såväl nationella som internationella utgångspunkter. Det kan uppstå behov av att behandla frågan i större sammanhang. Inom ramen för ett enskilt tillståndsärende bör emellertid eventuella koncentra­tionstendenser i regel inle ha någon avgörande betydelse. Det är emellertid tänkbart alt det finns grundad anledning anta atl en tilltänkt koncernbild­ning blir sä dominerande att den allvariigt försämrar den rådande konkur­renssituationen och marknadens funktionssätt i övrigl. Tillståndspröv­ningen bör omfalta sådana särskilda förhållanden. Det är naturligt alt tillståndsmyndigheten i ett sådant fall inhämtar NOs yttrande.

105

5.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:606) om

Prop. 1990/91:154

finansbolag

2 och 2 a §§

I 2 , i dess nuvarande lydelse, redogörs för de situationer när tillstånd för bedrivande av finansieringsverksamhet krävs. Avsikten är att dessa be­stämmelser skall gälla för utländska företag som genom filial driver finan­sieringsverksamhet här i landet. Villkoren kan emeUertid inte utformas helt identiskt. 2 § bör därför i fortsättningen avse endasl svenska företag. Med svenska företag avses svenska rättssubjekt, dvs. förelag som är bilda­de enligt svenska regler och som har hemort i Sverige.

I 2 a § beskrivs de situationer när finansieringsverksamhet som drivs av ett ulländskt företag kräver tillstånd. Tillstånd för finansieringsrörelse krävs om företaget ägs av ett bankinstitut eller etl dotterbolag lill sådanl institut, om verksamheten är riklad till konsumenter eller om värdet på tillgångarna i verksamheten överstiger femtio miljoner kronor. Vid be­stämmandet av tillgångarnas storlek skall inte hänsyn tas lill det utländska företagets totala tillgångar. Det väsentliga i sammanhanget är i stället hur slora de tillgångar är som används i den verksamhet som bedrivs här i landet.

Av 3 §, som inte bör ändras, framgår att tillstånd likväl inte krävs i vissa situationer. Så skall inte heller vara fallet för utländska företag. De till­gångar som används i verksamhet som är undaniagen från tillståndsplikt skall inte räknas in i underlaget för bedömningen om en verksamhet fordrar tillstånd enligt 2 a §. Detta framgår av hänvisningen till 2 § andra stycket.

I 2 § tredje stycket anges all tillstånd inte krävs, om finansieringsverk­samheten bedrivs av andra än aktiebolag, ekonomisk förening, handelsbo­lag eller enskild näringsidkare. Härigenom undantas exempelvis staten, kommuner, stiftelser och ideella föreningar från lillständsplikten. 2 a § innehåller inte någon hänvisning till 2 § tredje stycket. Härav följer att något sådant generellt undantag för ulländska rättssubjekt inte finns.

5 och 5 a §§

På molsvarande sätt som i 2 och 2 a §§ har en uppdelning gjorts mellan tillståndsförutsätlningarna för svenska resp. ulländska företag.

I 5 fånges för närvarande vilka förutsättningar som skall gälla för alt ell förelag skall få tillstånd att bedriva tillslåndspliktig finansieringsverksam­het. Första styckel ändras endast pä det sättet att det framgår atl paragra­fen gäller endasl svenska rättssubjekt.

I 5a§, som är ny, behandlas de krav som skall uppfyllas av utländska företag som önskar bedriva tillslåndspliktig finansieringsverksamhet.

Verksamheten här i landet måste drivas från kontor med självständig förvaltning (filial).

Verksamheten skall vidare omfalta finansieringsverksamhet. Begreppet

finansieringsverksamhet förklaras i I § andra stycket. Det fordras att bola­

get driver sådan verksamhet i sill hemland och att det där står under

106

tillsyn av myndighet eller annat behörigt organ. Med myndighet eller     Prop. 1990/91:154 annat behörigt organ avses elt organ som har till uppgift att utöva tillsyn över finansiella företag, dvs. en motsvarighet till bankinspektionen. Filial­etablering förutsätter att inspektionen skall ha möjlighet att samarbeta med tillsynsmyndigheten i finansbolagets hemland.

För att tillstånd skall ges förutsätts också på samma sätt som gäller för svenska företag att företaget inte är olämpligt att driva finansierings­verksamhet här i landet och att verksamheten kan antas inte bli till skada för det allmänna. Företaget skall t. ex. i sitt hemland lyda under betryggan­de kapitaltäckningsregler. Det skall ocksä allmänt ha bedrivit verksamhe­ten i sitt hemland på sådant sätt atl det finns skäl att tro att en verksamhet i Sverige kommer att drivas på ett seriöst sätt.

Av andra stycket framgår alt vad som stadgas i lagen också i tillämpliga delar skall gäUa filialer. Det framhålls särskilt att sådana förelägganden som bankinspeklionen enligt lagen kan rikla mot finansbolag kan, när det gäller utländska företag, riklas såväl mol det ulländska företaget som mot filialen och dess ledning. Om ett utiändski företag skulle driva tillstånds-pliktig verksamhet här i landet utan att ha fått tillstånd, kan ell föreläggan­de att upphöra med verksamheten riktas mot var och en som är verksam för företagets räkning här i landet. Genom en hänvisning lill lagen om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket kommer en filial till ett utländskt företag att lyda under de regler som finns i den lagen om bl. a. filialens ledning, bokföring, revision m. m.

I övrigt innebär bestämmelsen bl.a. att det är bankinspektionen som lämnar tillstånd för verksamhelen (I §), att de närmare bestämmelser om beräkning av besläktade företags tillgångar som anges i 4 § skall tillämpas även belräffande utländska företag, all utländskt företag som fält tillstånd atl driva verksamhet här i landet kan använda beteckningen finansbolag (8 §), att utländskt företag har rält atl ge ut obligationer m. m. (10a §), att räkenskaperna och filialledningens förvaltning skall granskas av auktorise­rad revisor (12 §), att filialen slår under lillsyn av bankinspektionen och att vad som sägs om tillsyn i 13 17 samt 19 21 §§ gäller för filialen samt att bestämmelserna om överklagande, tystnadsplikt och straff som åler­finns i 25-27 §§ också gäller filialer.

8§

I paragrafens försia mening anges för närvarande att bolag som har fält

tillstånd all driva finansieringsverksamhet kallas finansbolag. Ordet "bo­

lag" har nu bytts ut mot ordet "företag", eftersom del inte är säkert att

utländska företag som etablerar sig genom filial här i landel svarar mot

beteckningen bolag. Genom ändringen kommer alltså även utländska fi­

nansieringsförelag med filiallillstånd att få beteckningen finansbolag. Det

betyder att vad som sägs om finansbolag i exempelvis lagen (1974:922) om

kreditpoliliska medel och lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank kom­

mer att gälla också för de utländska filialerna.

Eftersom begreppet finansieringsverksamhet används också i den före-

107

slagna nya lydelsen av 2 kap.  1 § bankrörelselagen, har begreppet här     Prop. 1990/91:154 kompletterats med orden "enligt denna lag".

10a§

Paragrafen är ny. Genom bestämmelsen får finansbolag möjlighet att ge ut t. ex. obligalioner, förlagsbevis och andra löpande skuldebrev.

I fråga om värdepappersbolag och banker föreslås atl rätten all utan begränsningar ge ut obligationer skall framgå bara genom att nuvarande förbud resp. begränsningar upphävs. I fråga om finansbolagen finns det emellertid skäl alt i lagen införa en uttrycklig regel om rätten alt ge ut obligationer. Skälet är att ett finansbolag som ger ul obligationer i många fall kommer att svara mot beskrivningen av elt kreditakliebolag. För klarhetens skull bör det därför framgå av finansbolagslagen att även fi­nansbolag får ge ut obligationer.

10b§

Tillståndsplikten avser bara förvärv av aktier eller andelar i företag som ingår som ett led i organisationen av finansbolagets verksamhet. Frågan humvida tiUstånd krävs skall alltså prövas med utgångspunkt i om förvär­vet kan anses vara betingat av organisatoriska skäl. I första hand torde det bli fråga om förvärv av försäkringsföretag, företag som driver sådan verk­samhet som kräver tillständ av bankinspektionen samt företag som driver näraliggande men inte tillslåndspliktig verksamhet, exempelvis placerings­rådgivning.

11 a, 11 b och 11 c §§

Paragraferna innehåller kapitaltäckningsregler för finansbolag. Kapital­täckningsreglerna för finansbolag är innehållsmässigt identiska med dem som gäller för bankerna.

De ändringar som gjorls i 11 a § sista stycket, 11 b § andra styckel och 11 c § andra och tredje styckena motsvarar ändringarna i 2 kap. 9 a, 10 och 11 §§ BRL. Beträffande innebörden av ändringarna i förevarande paragra­fer hänvisas till specialmotiveringen till ändringarna i BRL och kredit­aktiebolagslagen.

15§

Iförsta stycket har hänvisningen till 5 § kompletterats med en hänvisning till nya 5 a §, som behandlar tillståndsförulsättningarna för de utländska finansbolagen.

Enligt det nya tredje stycket kan bankinspektionen förena ett beslut om

återkallelse av ett tillstånd med ett förbud att fortsätta verksamheten. Om

inspeklionen misstänker att ell företag som får sitt tillstånd återkallat ändå

inte kommer alt upphöra med verksamheten, kan inspektionen redan i

samband med återkallelsen förbjuda fortsatt verksamhet och behöver allt-

108

så inte avvakta att den nya bestämmelsen i 23 § första stycket blir tillämp-     Prop, 1990/91; 154 lig. Detta får särskild betydelse när straffbestämmelsen i 27 § första styckel upphävs. Att ett förbud mot fortsatt verksamhet kan förenas med vite framgår av 24 §.

23        

§

Genom den nya regeln iförsta stycket får bankinspektionen möjlighet att förelägga den som driver tillslåndspliktig finansieringsverksamhet utan tillstånd att upphöra med verksamheten. Denna möjlighet ersätter straff­bestämmelsen i 27 § första stycket, som föreslås upphävt.

Av andra stycket, som i sak överensstämmer med paragrafens tidigare innehåll, framgår att inspektionen kan genom etl föreläggande infordra underlag för bedömningen om en verksamhet är tillslåndspliktig.

Tredje och ftärde slyckena har utformats på samma sätt som motsvaran­de stycken i 7 kap. 18 § BRL. De anger att förelägganden enligt första och andra styckena kan förenas med vite och atl bankinspektionens beslut enligt paragrafen får överklagas lill kammarrätten. En allmän bestämmelse om att inspektionens förelägganden och förbud enligt lagen får förenas med vite finns redan i 24 §. En regel om vite har ändå tagils med i förevarande paragraf för atl det inte skall råda någol tvivel om att beslutet att sätta ut vite skall överklagas lill kammarrätten.

24      och 25 §§

Ändringarna i dessa paragrafer är följdändringar till de nya regler som införs i 23 §.

27 

§

Bestämmelsen iförsta stycket om straff för den som utan tillstånd bedriver tillslåndspliktig verksamhet har lagits bort. 1 slällel har ell förfarande med föreläggande atl upphöra med verksamheten införts genom nya bestäm­melser i 23 §. Andra och Iredje slyckena är oförändrade.

5.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

I8

§

Försia stycket är oförändrat.

I andra styckel regleras den extraordinära möjlighet riksbanken har all

lämna lån om exempelvis konkurs hotar elt bankinslilul eller ett annat

finansiellt förelag och en sådan ulveckling skulle allvarligt undergräva

förtroendet för landets kredit- och betalningssystem. Endast svenska bank­

inslilul kan nu få sådan kredit. I konsekvens med detta bör även kredit­

möjligheten för andra finansiella företag förbehållas svenska rättssubjekt.

109

20 §

Prop. 1990/91:154

Försia och andra styckena är oförändrade.

Tredje stycket ändras för atl göra klart alt, också när det gäller ulländska finansbolag, kassakravet skall beräknas på filialens inte hela det ut­ländska finansieringsföretagets placeringar eller förbindelser. Den änd­ring som görs i sista meningen är en språklig anpassning lill andra stycket.

5.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:000) om värdepappersrörelse

5 kap. 3 §

Paragrafen innehåller regler om kapilalkravel för värdepappersbolag. Reg­lerna är, liksom för finansbolagen och kreditaktiebolagen, innehållsmäs­sigt identiska med dem som gäller för bankerna.

De ändringar som gjorts i andra stycket motsvarar ändringarna i 4 c § kreditaktiebolagslagen. Beträffande innebörden av ändringarna i föreva­rande paragraf hänvisas liU ändringarna i den lagen.

6 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att dels anta de av lagrådet granskade förslagen till

1.

lagom ändring i bankrörelselagen (1987:617),

2.

lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618),

3.

lagom ändringi föreningslagen (1987:620),

4.

lagom ändringi lagen (1963:76)om kreditaktiebolag,

5.

lag om ändring i lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket,

6.

lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

7.

lag om ändring i lagen (1988:606) om finansbolag, och

8.     lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank,

dels anta förslaget till

lag om ändring i lagen (1991:000) om värdepappersrörelse.

7 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen all anta de förslag som föredraganden lagt fram.

110

Sammanställning av remissyttranden över

fop-1990/91:154

kreditmarknadskommitténs betänkande (SOU

'' 

1988:29) Förnyelse av kreditmarknaden i den del betänkandet avser bankverksamhetsdefinitionen, och rörelseregler för bank

Efter remiss har yttrande över de i rubriken angivna avsnitten i betänkan­det avgelts av bankinspektionen, försäkringsinspektionen, kommerskolle­giet, sydsvenska och Stockholms handelskammare, konsumentverket, sta­tens industriverk (SIND), riksskatteverket (RSV), riksåklagaren, patent-och registreringsverket (PRV), hovrätten för västra Sverige, kammarrätten i Göteborg, fullmäktige i Sveriges riksbank, fullmäktige i riksgäldskonlo­ret, näringsfrihetsombudsmannen (NO), Svenska Bankföreningen, Svens­ka sparbanksföreningen, Sveriges Föreningsbankers Förbund, Stadshypo-tekskassan. Finansbolagens Förening, Svenska Fondhandlareforeningen, Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Bankmannaförbundet, Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Industriförbundet, Svensk Indu­striförening, Svenska Kommunförbundet, Svenska Revisorsamfundet, Kooperativa förbundet (KF) samt Medborgarrättsrörelsen Friheten i Sve­rige.

1 Allmänna synpunkter avseende bankverksamhetsbegreppet

1.1  Bankinspektionen

Den nu gällande definitionen anger den yltre ramen för bankernas verk­samhet och är inte preciserad. Genom detaljerade förvärvsregler, som anger vilken egendom en bank får förvärva för egen räkning eller driva handel med, görs väsentliga inskränkningar i det av definitionen angivna verksamhetsområdet. I praxis har dessa inskränkningar kommit atl ulgöra de regler som gett definitionen av verksamhetsområdet konkret innehåll. Bank har enligt nuvarande bestämmelser således tillstånd att förvärva och driva handel endast med den egendom som nämns i dessa regler. Förvärv av all annan egendom anses i dag förbjuden.

Bankinspektionen delar kommitténs uppfattning atl de nuvarande verk­samhetsreglerna för bank har begränsat bankernas utvecklingsmöjligheter samtidigt som andra företags- och finansieringsformer kunnat utvecklas jämförelsevis fritt. Kreditmarknadskommittén har ansett atl bankerna måste ges förutsättningar att behålla sin centrala ställning på kreditmark­naden. Bankinspeklionen instämmer i detta ställningstagande och anser all bland annal förslagel till ny bankverksamhelsdefinition kan bidra lill en liberalisering av banklagstiftningen.

Genom den nya meloden atl definiera bankverksamhetsbegreppet kan

verksamheten på ett helt nytt sätt anpassas till utvecklingen. Bankinspek­

tionen tillstyrker denna principiella förändring av uppbyggnaden och inne-

111

hållet av begreppet bankverksamhet. Det är dock vikligt alt konstatera att Prop. 1990/91:154 kommitténs avsikt med den nya uppbyggnaden inle är alt härigenom Bilaga 1 utvidga vad som i dag anses som bankverksamhet utan främst att söka tillskapa en i della avseende flexibel lagstiftning. Detta är ett inspektio­nens framtida ställningstaganden i fråga om gränsdragningen mellan bankverksamhet och annan verksamhet. Avsikten förtjänar att lill före­kommande av missuppfattningar kraftigt understrykas i del fortsatta lag­stiftningsarbetet. Vidare bör framhällas atl en flexibel lagstiftning liksom en avreglering på det finansiella området ställer större krav på en effektiv och kvalificerad tillsyn.

Bankinspektionen vill i detta sammanhag peka på det förhållandet atl den bankliknande inlåningsverksamhet som bedrivs av bl.a. hyresgäst-och konsumentkooperationerna inte omfattas av banklagstiftningen och dess skyddsbestämmelser. Grunden för detta undantag har sedan lång tid ansetts vara att denna form av verksamhet anses bedriven inte bland allmänheten utan endast bland en begränsad krets av personer med intres­segemenskap såsom medlemmar i en förening och organisation. Antalet medlemmar i konsumentkooperationen uppgår för närvarande till om­kring 2 miljoner. Bankinspeklionen delar KMK:s uppfattning att denna verksamhet måste anses riklad mot allmänheten och menar att gmnden för udnantag från skyddsbestämmelserna i banklagstiftningen är föråld­rad. Verksamheten är mycket omfattande och skyddsintressena i form av t, ex. insättarskyddet är lika relevant i detta sammanhang som vid bankin­låning. KMK har på grund av kommittédirektiven inte ansell sig kunna utreda nämnda förhållande och föreslå någon ändring. Inspektionen anser emellertid att frågan är så viktig att den bör tas upp till diskussion i samband med det fortsatta lagstiftningsarbetet på finansmarknaden.

1.2 Försäkringsinspektionen

I avsnitten 7.1 och 7.2 redovisas kommitténs överväganden och förslag i

fråga om definition av bankrörelse och rörelsereglerna för bankinstituten.

Inspektionen har ingen erinran mot kommitténs ställningstaganden. I

fråga om möjligheter för bank att förvärva aktier och andelar i organisa­

tionsförelag vill inspektionen erinra om att motsvarande fråga är aktuell

också på försäkringsområdet. KMK föreslår att en bank skall ges tillstånd

att förvärva aktier och andelar i svenskt eller utländskt företag med en

verksamhet som utgör eller har en nära anknytning till bankverksamhet,

om hinder inte möler från allmän synpunkt. Regelsystemet för försäk­

ringsbolags aktieförvärv är annorlunda uppbyggt men rent principiellt

anser inspektionen, som också framgår av vad inspektionen anfört i sitt

remissttrande över FVK:s slutbetänkande, alt ett försäkringsbolag på mot­

svarande sätt skall i ett dotterbolag få driva verksamhet som också försäk­

ringsbolaget självt får driva. Vid översynen av bestämmelserna i försäk­

ringsrörelselagen bör tillses att inspeklionen får samma insyns- och till­

synsmöjligheter som gäller i förhållande till försäkringsbolaget.

112

1.3 Kommerskollegium

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 1 

I regeringens proposition "Sverige och den väsleuropeiska integrationen"

framhålls särskill Sveriges intresse att medverka i samarbete med EG för att skapa ökad rörlighet för varor, Ijänsler, kapital och arbetskraft i Väst­europa. Avvecklingen av stora delar av den svenska valutaregleringen som skett under senare lid är en viktig förutsättning för att skapa möjligheter för elt på grundval av fri konkurrens frill ulbyte av finansiella tjänster med EG och Västeuropa i övrigt. Intentionerna bakom kredit­marknadskommitténs liggande betänkande är ju också att bl. a. söka åstad­komma en struktur med ökad internationalisering. Med tanke på atl mer än hälften av Sveriges utrikeshandel sker med EG-området (ca 2/3 med Västeuropa) är det inte minst av övergripande inlernationella konkur­rensskäl angeläget att det svenska regelverkel på bank- och försäkrings­området ulformas på ett sådant säll att den inom EG åsyftade förstärk­ningen av konkurrenseffektivileten i tjänsleutbytet tillåts slå igenom även i Sverige. Detta innebär krav på en långtgående harmonisering med an­passning till motsvarande bestämmelser/arrangemang inom EG så att företag och medborgare i Sverige kan delta på samma villkor i ijänsteutby-lel som sina motsvarigheter i EG. Detta torde gälla för flertalet av de lagstiftningsområden som behandlas i KMK:s betänkande och i förslaget frän kapilalläckningsgruppen (bl. a. frågan om bankdefinition, förvärvs­förbud, kapitaltäckningsregler, ägande- och rösträttsbegränsning, ut­ländskt ägande, försäkringsbolagens finansförvaltning samt koncernfrå­gor). Andra frågor av direkt relevans i sammanhanget rör frågor om hemlandskontroll, utländska bankfilialer och avgränsning mellan bank och försäkringsbolag ur ägande- och kreditgivningssynpunkt.

Dä många av ovanstående frågor ännu ej fält sin slutliga lösning i form av bindande EG-direktiv är det naturligt att man pä svensk sida så nära som möjligt följer händelseutvecklingen inom EG för atl inte tappa mo-mentum i det erforderliga svenska harmoniserings- och anpassningsarbe­tet.

1.4 Sydsvenska handelskammaren

Det är av yttersta vikt alt reglerna för den svenska kreditmarknaden anpassas till den internationella utvecklingen. Detta gäller särskilt utveck­lingen inom EG. Tyvärr har inte kommittén beaktat den ökade internatio­naliseringen och vad som komma skall genom EG:s inre marknad 1992. Det är för svenskt vidkommande utomordentligt angeläget all följa med i denna utvecklingsprocess.

De inlernationella konkurrensaspekterna kommer här i förgrunden. Re­

dan i dag konkurrerar svenska banker och försäkringsbolag i hög grad med

ulländska motsvarigheter. Valutaregleringens avskaffande, möjligheten atl

öppna ulländska bankfilialer i Sverige m. m. kommer att ytterligare skärpa

denna konkurrens. Det är därvid helt nödvändigt att svenska banker,

försäkringsbolag och andra kreditinstitut ges samma organisations- och

verksamhetsbetingelser som motsvarande institutioner i andra länder.

113

8   Riksdagen 1990/91. 1 sattil. Nr 154

En viktig utvecklingstendens som berör bankernas och försäkringsbola-     Prop. 1990/91: 154 gens verksamhetsbetingelser är den ökade integrationen av respektive     Bilaga 1 verksamhetsområden. I flera länder har denna integration gått mycket långl. För svensk del är frågan föremål för fortsatt utredning. Vad gäller en framlida svensk reglering anser Handelskammaren att den bör utgå från en väsentligt ökad integration mellan bank- och försäkringsverksamhel.

Slutligen vill Handelskammaren tillslyrka att bankverksamhetsbegrep­pet får en generell utformning. Della kommer att göra det möjligt för bankerna att i framliden utan lagändring utveckla och förnya verksamhe­ten.

1.5   Stockholms handelskammare

Kommittén lägger även fram flera förslag av betydelse för bankernas organisation och verksamhet. Handelskammaren anser det vikligt atl ban­kerna så långt som möjligt får frihel all själva organisera sin verksamhet. Det befrämjar effektivitet, marknadsanpassning och konkurrens. Handels­kammaren kan därvid tillstyrka all bankverksamhetsbegreppet ges en generell utformning som ger bättre möjligheter för bankerna att i framti­den utveckla och förnya verksamheten.

Ell steg i rätt riktning är också att bankerna fält möjlighet att föriägga även verksamhetsgrenar, som anses utgöra central eller egentlig bankverk­samhet, i dotterbolag om detta framstår som organisatoriskt ändamålsen­ligl. Della bör dock enligt Handelskammarens mening inte föranleda att ytterligare statliga slyrelseledamöler tillförs bankorganisationerna. För­utom att koncernledningen självfallel fortfarande har ett ansvar för verk­samheten är de aktuella dotterbolagen underkastade särskild reglering och föremål för bankinspektionens lillsyn. Förslaget framslår därmed som en onödig administrativ merbelastning.

1.6   Konsumentverket

Kommittén ger enligt Konsumentverket goda skäl för alt bankerna skall behålla sin särställning på kreditmarknaden, där insättarskyddet har en central roll. Verket instämmer med kommittén i att hushållen inte ska behöva företa riskbedömningar i egentlig mening när man lånar ul sina tillgångar till banker utan all de behöver ha lillgång till en i praktiken riskfri och fullt likvid placeringsform. Kravet på fungerande betalsystem ger också bankerna en central roll på kreditmarknaden.

Konsumentverkel vill dock i detta sammanhang framhålla att hushållen har en relalivi svag slällning gentemot bankerna i den oligopolposition som nu rader och som kommittén föreslår ska fortsätta att råda på inlå­ningssidan. Med bankernas ensamrätt lill inlåning kan det befaras all konkurrensen inle stimuleras, vilket kan fä negativa följder för hushällen i form av t.ex. högre avgifter. Verket vill därför inte helt utesluta att i framtiden även andra former av inlåningsinstilul bör fä etableras under förutsättning all den kan ske under lika belryggande former som i banker.

Med hänsyn lill den sociala och ekonomiska betydelse som finansverk-

114

samheten har för hushållen är det ett samhällsintresse inte bara atl den Prop. 1990/91; 154 verksamheten bedrivs på ett ur stabilitets- och soliditetssynpunkl tillfreds- Bilaga 1 ställande sätt, ulan också att den sker på elt sätt som tillgodoser konsu­menternas intressen i övrigt. Konsumentverket, som bl. a. har tillsynen enligt konsumentkreditlagen och har till uppgift att stärka konsumenternas ställning bl.a. på kreditområdet, mottar årligen ell stort antal klagomål och förfrågningar som direkt eller indirekt rör banker och övriga finansie­ringsföretags verksamhel. Man kritiserar därvid ofta bl. a. brister i infor­mation och marknadsföring. Höga avgifter föranleder också många klago­mål.

Mot bakgrund bl.a. av den starka stäUning som bankerna har är del enligt Konsumentverket orimligt att ta ut separata avgifter för självklar grundservice på inlåningssidan, t. ex. uttag av innestående medel, saidobe­sked o. dyl. Del finns också anledning all se kritiskt på höga avgifter i samband med utlåning. Konsumenterna har anledning att räkna med all räntan täcker bankernas kostnader i sädana sammanhang.

1.7 Riksåklagaren

I mitt yttrande begränsar jag mig till den del av kommitténs förslag som rör bestämmelserna om siraff och vite.

Allmänl sett bör kriminalisering komma ifräga endast när andra sank­tionsformer inte står till buds. Ofta är ekonomiska eller administrativa sanklioner långt effektivare än straff när det gäller all stävja icke önskvär­da företeelser inom närignsverksamhet. Stundom kan tvångsmedel i form av vite vara att föredra framför straff. Den lagstiftning varom här är fråga avser ett område där typiskt sett andra sanktionsformer än straff är de mest effektiva.

Som framhålls i betänkandet ersattes 1985 straffbestämmelsen om olaga försäkringsrörelse med ett vitesförfarande i samband med att den enskilde fick möjlighet att erhålla förhandsbesked huruvida en viss verksamhet är att bedöma som försäkringsrörelse. Lagändringarna motiverades främsl av önskemålet all förenkla sanktionssystemet och möjliggöra ett snabbare ingripande.

Även enligt del nu föreliggande förslaget öppnas möjlighet för den

enskilde att få bindande besked huruvida en viss typ av verksamhet kräver

tillstånd. Liksom inom försäkringsväsendet ulövas lillsynen och konlrol­

len inom bankväsendet av en särskild myndighet med långtgående befo­

genheter. Enligt min mening utgör bankinspektionens verksamhet en ga­

ranti för en sund utveckling inom bankväsendet och ger också goda möjlig­

heter till ett snabbt och effektivt tillrättaläggande av eventuellt förekom­

mande missförhållanden inom branschen. Mol denna bakgrund och med

hänsyn till vad jag inledningsvis anförl anser jag, i motsats till kommittén,

att övervägande skäl talar för alt man nu efter mönster av motsvarande

regelsystem inom försäkringsrörelselagstiftningen låler straflbeslämmel­

sen utgå och i ställel tillämpar ett vitesförfarande för den som ulan till­

stånd driver bankverksamhet eller annan tillslåndspliktig rörelse.

115

I övrigt ansluler jag mig lill kommitténs överväganden och förslag     Prop. 1990/91:154

beträffande nu ifrågavarande avsnitt.

Bilaga 1

1.8 Hovrätten för västra Sverige

Kommittén har med sitt arbete försökt tillgodose ett antal intressen av särskild vikt. Den har sålunda velat få till stånd så konkurrensneutrala villkor som möjligt för dem som är verksamma på kapitalmarknaden. Den har vidare strävat efter att bevara elt starkt insällarskydd och att över huvud laget förstärka konsumentskyddet på den finansiella marknaden. En annan ledstjärna i arbetet har varit principen att ägarintressen inte skall influera kreditgivningen. Ytterligare har kommittén haft som målsättning att underlätta en fortsatt internationalisering och att skapa etl flexibelt regelsystem som gör det möjligt för instituten att smidigt anpassa sin verksamhet till förändrade förutsättningar.

Intresset av flexibilitet i regelsystemet har tagit sig uttryck i generellt hållna, för atl inte säga konturlösa, bestämmelser om vilken verksamhet som kräver tillstånd och vilken verksamhet som institut med tillstånd, s. k. tillsynsobjekt, får bedriva.

Det är i denna del som hovrätten har de starkaste invändningarna mot förslaget. Avgränsningen av tillåtlig verksamhet ger inte tillfredsställande möjligheter att förutse vad som gäller och tillgodoser därmed inte kravel på rättssäkerhet. Bestämmelserna får för läsaren substans och i några fall begripligt innehåll först efter ett studiium av motivutlalandena. Men inte heller dessa ger lillräcklig vägledning om vad som gäller.

Förmodligen i medvetande om dessa brister har kommittén föreslagit att bankinspektionen dels skall kunna ge dispens från auklorisations-kravet, dels på ansökan ge bindande förhandsbesked om bestämmelsernas räckvidd. Proceduren med dispensgivning och lämnande av förhandsbe­sked framstår emellertid för hovrätten som påtagligt byråkratisk och elimi­nerar inte förslagets påtalade brist på rättssäkerhet. Den lorde kunna avvaras, om bestämmelserna omarbetas och ges större konkretion.

I förslaget ersätts nuvarande definition av bankrörelse (2 § BRL) med en bankdefinition (2 kap. 1 § 1 st. KML) och en bankverksamhelsdefinition (föreslagna 2 kap. 1 § I st. BRL).

Motivet till ändringen är bl.a. atl den nuvarande bankrörelsedefini­tionen anses för inskränkl. Den talar endast om "verksamhet i vilken ingår inlåning från allmänheten". Kommiltén påpekar att bankerna i själva verket bedriver en verksamhet av mer omfattande slag än som kommer till uttryck i bankrörelsedefinitionen. Den föreslagna bankverksamhelsdefini-tionen anses alltså ge en riktigare bild av bankernas verksamhet.

Redan i det föregående har hovrätten ställt sig tveksam till att i KML införa en bankdefinilion. Den saknar praktisk belydelse. Dessutom är banklagstiftningen redan nu uppdelad på ett flertal lagar. Att föra in en beslämmelse om bank i ytterligare en lag medför en ökad splittring. Anses behov föreligga av definitionen bör den införas i BRL.

Svårigheten atl i en s. k. bankverksamhetsdefinition beskriva det typiska

i bankverksamhet och samlidigt ange gränserna för vad bank får ägna sig

116

åt beror inle minst på att verksamhelsfömtsättningarna varierar starkt Prop. 1990/91:154 mellan olika banker. En stor affärsbank och en mindre sparbank, kanske Bilaga 1 med bara några få personer anställda och med begränsat öppethållande, har utöver traditionell bankverksamhet av typ inlåning och utlåning inte mycket gemensamt. Sådana specialtjänster som en större affärsbank till­handahåller, t. ex. corporate finance, kan och skall naturiigtvis inte mindre banker erbjuda. Denna diskrepans mellan olika bankers verksamhet kom­mer inte till uttryck i den föreslagna bankverksamhetsdefinitionen. Den ger m. a. o. ingen bild av vad bankerna i gemen driver för verksamhet. Ett av syftena med den har därför inte uppfyllts.

Än mindre fyller definitionen funktionen att avgränsa bankverksamhet från den verksamhet som andra kreditinstitut får bedriva. Tvärtom görs i definitionen en sammanblandning av den verksamhet som är förbehållen bank (mottagande av inlåning) och verksamheter som såväl bank som andra kreditinstitut får ägna sig åt. Att beteckna den sålunda uppräknade verksamheten som "bankverksamhet" är missledande.

En legaldefinition är i allmänhet en nödvändighet då behov finns att i skilda regler referera till ett begrepp eller en särskild företeelse. Det förelig­gande förslaget visar inte på etl sådant behov; bara på några fä ställen i lagen används begreppet bankverksamhet och där är det möjligt alt hänvi­sa till den bestämmelse som beskriver för bank tillåten verksamhel i släUet för att referera till "bankverksamhet".

Den starkaste invändningen mot bestämmelsen är emellertid atl den inte tillfresslällande anger kriterierna på tillåtlig bankverksamhet, låt vara att dessa kommer lill synes i moliven till förslaget. Åtminstone i allmänna termer borde i lagtexten anges vad som utmärker den verksamhet en bank får bedriva.

Hovrätten föreslår på anförda skäl att bankverksamhetsdefinitionen som sådan utmönstras samtidigl som bestämmelsen i 1 kap. 2 § BRL med den nu gällande bankrörelsedefinitionen får kvarstå i lagen. Därmed bort­faller naturligtvis behovet av ändring av ansvarsbestämmelsen i 9 kap. 1 § BRL.

Med den uppbyggnad lagförslagel getts kan emellertid inte undvaras en beslämmelse som anger ramen för vilken verksamhet en bank får bedriva. En överträdelse av en sådan bestämmelse är inte straffsanktionerad och den kan därför ges en mera allmän utformning än om så vore fallel. De begränsningar som är nödvändiga på grund av förekommsten av centrala skyddsintressen bör dock framgå direkt av lagtexten. Vidare bör den av skäl som närmare framgår av det följande ange att tillåtligheten av viss verksamhel är avhängig av den enskilda bankens resurser och kompetens. Som iUustration till det anförda kan tjäna följande modell, som alltså är avsedd inte som ett lagförslag i egentlig mening utan endast som ett belysande exempel.

En bank får mottaga inlåning på räkning från allmänheten, ge kredit och, i

mån av resurser och kompetens, bedriva annan finansiell verksamhet. Den

får i övrigl bedriva verksamhet som gagnar den finansiella verksamheten.

En bank får dock inte bedriva en verksamhet som kan äventyra bankens

117

säkerhel, oberoende, sunda utveckling eller allmänhetens förtroende för     Prop. 1990/91: 154

bankväsendet.

Bilaga 1

Av I kap. 5§ föreningsbankslagen (1987:620) följer att en lokal för­eningsbanks rätt att bedriva inlåning är begränsad.

Ytterligare begränsningar för bankverksamhet följer av 3 7 §§.

En bestämmelse av detta slag som alltså handlar om en banks rättighe­ter bör kompletteras med en bestämmelse om skyldigheten att utöva viss verksamhet. En regel om skyldighet att erbjuda allmänheten ett allsi­digt utbud av finansiella tjänster ingår, enligt kommitténs förslag, som en del av bankverksamhetsdefinitionen. Del framstår för hovrätten som mera logiskt att denna typ av åliggande skiljs från vad som behandlar den tillåtliga verksamhelen. Den centrala skyldigheten att bedriva viss verk­samhet bör alltså enligt hovrättens mening införas i en särskild paragraf

Det kan vidare starkt ifrågasättas om denna skyldighet bör vara så omfattande som kommittén föreslagit. Hovrätten har tidigare erinrat om att verksamhetsförutsättningarna för större affärsbanker och t. ex. mindre sparbanker är helt olika. Det är uppenbart att ett stort antal mindre sparbanker idag inle lever upp lill del krav som enligt ordalydelsen ställs på dem i kommiltéförslagel. Får bestämmelsen föreslagen lydelse, är åt­minstone den formella grunden lagd till en omfattande stmkturomvand­ling på sparbankssidan i riktning mot allt större enheter. Frågan om behovet av en sådan strukturomvandling ges med jämna mellanrum aktua­litet. De motiv till bestämmelsen som kommittén redovisar tyder emeller­tid inte på att förslaget är tänkt som ett styrmedel för att få till stånd en förändring av sparbanksstmkturen. Då bestämmelsen likväl är att uppfat­ta på detta sätt bör den ges en mera inskränkt betydelse.

Delta är angeläget också av den anledningen, att bestämmelsen annars kan verka som ett incitament för mindre banker att starta verksamheter som banken varken har resurser eller kompetens till. Det är känt, att bankinspektionen vid ett inte ringa antal tillfällen sell sig föranlåten att avstyra mindre bankers planer på att tillhandahålla kvalificerade tjänster på det finansiella området. Anledningen har varit just att banken ansetts sakna erforderlig kompetens. I förlängningen är del naturligtvis omsorgen om de kunder som efterfrågar tjänsterna som varit drivkraften för bankin­spektionen vid dessa ingripanden.

Det kan tilläggas att hovrättens nu redovisade synpunkter som kom­mer lill uttryck också i den tidigare presenterade modellen rörande tillåtlig bankverksamhet gäller oaktat kommittén i motiven framhållit alt det inte är nödvändigt att bank ägnar sig åt de olika verksamheterna i egen regi, utan all det är tillräckligt att banken genom förmedling tillhandahål­ler tjänsterna.

Hovrätten anser mot bakgrund av det anförda alt skyldigheten bör inskränkas till all ta emot inlåning från allmänheten och att, i mån av kreditulrymme, erbjuda allmänhelen krediter.

118

1.9 Fullmäktige i Sveriges riksbank

Prop. 1990/91:154

Bilaga 1 Definition och reglering av bankverksamhet

KMK föreslår inga inskränkningar i de verksamheter som banker för närvarande får bedriva. I vissa avseenden vill man se verksamhetsfältet vidgat. Med hjälp av en ny bankdefinition försöker utredningen ange vad som skall rymmas i begreppet bankverksamhet. Därtill fogas vissa ur skyddssynpunkt avgörande förbud, bl. a. mot aktieförvärv. Underförstått är att andra aktiviteter, som lagstiftningen inle omnämner, skall vara tillåtna, förutsatt att dessa är förenliga med bankinlåningens karaktär och har nära samband med bankverksamheten i övrigt. Delta kan betecknas som en "omvänd" konstruktion av lagsliftningen jämfört med dagens läge. Förslaget förutsätter vidare att bankinspektionen noga övervakar gränser­na för vad som är tillåtet och otillåtet. KMK markerar atl bankernas huvudfunktion även i fortsättningen skall vara att transformera inlåning till ränteröriig utlåning i olika former.

Definitionen av en ny bank

Fullmäktige kan ansluta sig till detta synsätt och till den övergripande lagstiftningsmodell för banker som utredningen har formulerat. Modellen torde ge bättre utrymme för anpassningar till skiftande marknadsförhål­landen än vad dagens mer detaljerade uppräkning av tillåtna aktiviteter medger. Samlidigt förutsätter KMK:s förslag en ny, utvidgad bankdefini­tion.

Det förefaller naturiigt att en sådan definition koncentreras kring inlå­ningen respektive utlåningen och verksamhet som kan anses ha nära samband därmed. Fullmäktige ser det vidare som en fördel alt inriktning­en mot allmänheten utgör en del i den föreslagna definitionen. Att ge service uteslutande till egna ägargrupper eller andra närstående intressen­ter bör inte stå som kännemärke för en bank.

Därutöver vill KMK lagfästa att banker skall erbjuda "ett allsidigt utbud av finansiella tjänster" på marknaden och genomgående fungera som s. k. breddinstitut. Detta synsätt får anses överensstämma med vad som tradi­tionellt gällt på svensk bankmarknad framför allt under perioder med omfattande kreditpolitiska regleringar. Parallellt med utlåningsrestrik­tioner och ränteregleringar har krav ställts på bankerna alt erbjuda allmän­heten en bred kombination av finansieringsformer och andra finansiella tjänster och all fungera under elt visst mått av inbördes konkurrens.

Fullmäktige vill emellertid ifrågasätta om kravet på bredd och allsidig­het är lämpligl att direkt infoga i den nya lagstiftningen. Marknadsutveck­lingen gör att frågan om bredd kontra specialisering för banker tenderat atl bli mer komplicerad. Den ökade konkurrensen inom landet leder till förändringar. När valutaregleringen avvecklas och flera etableringshinder rivs blir del också tveksamt att ställa formella krav pä bredd och allsidig-hel som inle har någon motsvarighet i viktigare konkurrentländer.

Mycket talar för att endast ett begränsat antal institut kan fungera som

breddinstitut i verklig mening pä en framtida, utvecklad bankmarknad.

119

De mindre bankerna kan då behöva koncentrera sina verksamheter i högre     Prop. 1990/91:154

grad än vad som gäller för närvarande, bl.a. för att finna lönsamma     Bilaga 1

nischer att verka i. Detta är en utveckling fullmäktige inle motsätter sig.

Man bör vara öppen för att mer av variationer i bankbegreppet sannolikt

kommer att uppträda. Mot denna bakgmnd förordar fullmäktige att frågan

om specialisering kontra bredd inte låses fast i lagstiftningen.

Formuleringen som stadgar att banker skall erbjuda ett allsidigt tjänste­utbud i 2 kap. I § andra stycket bankrörelselagen, bör alltså utgå. Lagrum­met bör utformas så det klart framgår att en bank skall erbjuda allmänhe­ten möjlighet till inlåning (av pengar) och att annan än bank inte utan särskilt medgivande i lag får motta inlåning på räkning från allmänheten.

Bankernas särställning

Som framgått ovan förutser fullmäklige en fortsatt snabb strukturomvand­ling på bankområdet, inte minst genom olika influenser från utländska marknader och ett allmänt hårdare konkurrensklimal. Bankernas särställ­ning bör lydligt markeras, men deras karaktär måste samtidigt tillåtas ändras över tiden. Ensamrätten till inlåning på konto från allmänheten bör bestå som en central hörnsten i bankverksamheten. Synen på bankernas rörelseregler och val av tillgångar kan dock komma att förändras i ett något längre tidsperspektiv. Ställningen som valulabanker inom ramen för valu-talagsliftningen kan också genomgå förändringar.

En annan viktig aspekt på bankernas ställning gäller förhållandet till centralbanken och det som ibland även av KMK felaktigt beskrivs som "rätten att låna" i riksbanken. Fullmäktige återkommer nedan i avsnitt 3.5 till en diskussion om centralbankens roll som lender-of-lasl-resort men vill redan här understryka att bankerna vad gäller kopplingen lill centralbanken och betalningssystemet inte har några egentliga legala "rättigheter" att hänvisa till. Riksbanken avgör självständigt, med stöd av riksbankslagen, vilka banker som skall få direktaccess till kreditfaciliteter-na, liksom till den centrala clearing som utgör betalningssystemels kärna. Vissa mindre eller starkt specialiserade bankinstitut kan komma att hänvi­sas till att klara sin likviditet och sin roll inom betalningsförmedlingen utan möjlighet till direkt upplåning i riksbanken. Ett sådant förfarande lillämpas för övrigt redan för sparbanker och föreningsbanker, vilka har sin koppling till centralbanken via respektive affärsbanker (Sparbankernas Bank och Föreningsbankernas Bank). Friheten på detta område gör att riksbanken i praktiken också kan välja vilka banker som i huvudsak skall fungera som instrument och kanal för penningpolitiken och utforma egna standardkrav för de berörda instituten. Via den ränta som utkrävs på banksystemets upplånade medel förfogar riksbanken över en direkt länk till penningmarknaden och räntesättningen där.

120

Straff

Prop. 1990/91:154

KMK har inte funnit skäl föreslå någon förändring av gällande straff- och        '    vitesbestämmelser. Fullmäktige vill ändå peka på behov av förändring i ett avseende.

Straffbestämmelserna i tillämpliga lagar, liksom i den föreslagna kapital­marknadslagen, föreskriver regelmässigt böter eller fängelse i högst ett år. Åtal förekommer sällan. Men skulle gällande föreskrifter grovt åsidosättas finns risk för störningar inom det finansiella systemet. Mot den bakgmn­den framslår enligt fullmäktiges mening straffmaximum som väl låg. En höjning till fängelse i högst två år skulle ytterligare inskärpa vikten av att lagstiftningen följs. Fullmäktige föreslår således att straffmaximum höjs frän fängelse i högst ett är till fängelse i högst två år.

Genomförs förslaget skulle del medföra atl preskriptionstiden förlängs från två till fem år. Reglerna om ätalspreskription är nämligen knutna till föreskriven straffmaximum i slraffskalan. I ett utredningsärende av stor omfattning kan den gällande korta preskriptionstiden bli ett hinder mot att saken blir fullständigt utredd innan åtal måste väckas. Förundersökningar om komplicerade ekonomiska förhållanden tar erfarenhetsmässigt lång tid. En höjning av straffmaximum skulle således också resultera i en önskvärd förlängning av preskriptionstiden.

För de fall nuvarande straffbestämmelser bibehålls oförändrade anser fullmäktige att möjligheten att införa bestämmelser om förlängda pres­kriptionstider ändå bör övervägas. Ett närmande till gällande preskrip­tionstider för skatte- och valutabrott (i normalfallet fem är) bör i första hand prövas.

Resursfrågan

Fullmäktige delar och understryker KMK:s uppfattning att det är omöjligt för bankinspektionen att i framtiden ulan kraftigt ökade resurser fullgöra de uppgifter som kommer all vila på inspektionen. Redan med nuvarande arbetsuppgifter är inspektionens resurser otillräckliga. Under den senaste tioårsperioden, som kännetecknats av mycket snabb omvandling på de finansiella marknaderna, har bankinspektionens kostnader i reala termer minskat. Mot denna bakgrund framstår KMK:s förslag om en resursför­stärkning som klart motiverad och förstärkningen bör enligt fullmäktiges mening genomföras så snart som möjligt. Förtroendet i Sverige och utom­lands för de finansiella marknadernas stabilitet vilar ytterst på att tillsynen bedrivs effeklivt.

Det står klarl att bankinspektionens ansvar och uppgifter kommer alt

utökas väsentligt de närmaste åren. Kreditmarknadslagsliftningen blir mer

flexibel och lämnar en större handlingsfrihet för berörda institut på mark­

naden om de bärande delarna av KMK:s förslag genomförs. Avregleringar-

na internt och externt fortsätter likaså. Integrationen med de utländska

finansiella marknaderna får därmed en avgörande betydelse. Mol denna

bakgrund måsle tillsynsfrågorna komma i förgrunden i det anpassningsar­

bete som nu pågår. Detta innebär dels att resurserna för tillsyn väsentligt

121

måste utökas, dels att det internationeUa samarbetet behöver fördjupas     Prop. 1990/91; 154

ytterligare.

Bilaga 1

1.10 Fullmäktige i riksgäldskontoret 

Konkurrens och skyddsintressen på kreditmarknaden

Avregleringen av den svenska kreditmarknaden har under 1980-talet radi­kalt ändrat förutsättningarna för flertalet svenska finansinstitut. Effekten av avregleringama har blivil en ökad konkurrens såväl mellan olika in­hemska finansinstitut som mellan inhemska och utländska finansinstitut. Behovet av nya och mer enhetliga regler för de olika instituten är därför stort och fullmäktige välkomnar därför denna utgångspunkt för kredit­marknadskommitténs slutbetänkande.

En ökad konkurrens kommer enligt fullmäktiges mening att leda lill en mer effektivt fungerande kreditmarknad. De av kommittén presenterade förslagen avseeende utlänningars möjlighet att äga aktier i svenska finans­institut, likformiga kapitaltäckningsregler, friare verksamhetsregler för banker och mer likformig och förbättrad övervakning av finansinstituten kommer på sikt att avsevärt förbättra finansmarknadernas effektivitet.

En ökad konkurrens kan emellertid leda till ett ökat risktagande hos olika finansinstitut. En sådan utveckling vore enligt fullmäktiges mening olycklig om den skulle påverka del internationella förtroendet för den svenska marknaden. Skyddsintresset till följd av de föreslagna enhetligare lagarna blir därför av ökad betydelse framöver. De särskilda skyddsintres­sen som bör hävdas är följande.

Insättarskyddet, som innebär att kredit- och likviditetsrisker skafl minime­ras för sparare i finansinstitut.

Betalningsmedelsförsörjningen, som skall förse ekonomin med betal­ningsmedel och garantera fungerande betalningar.

Samhällsintresset, som innebär att vissa institut från tid till annan fär fylla olika penningpolitiskt betingade funktioner.

Den ökade konkurrensen har lett till att en minskande andel av hushållens

och företagens finansiella tillgångar i dag hålls i form av sedlar, mynt och

bankinlåning. Till följd av internationaliseringen och en ökad konkurrens,

kommer nya placeringsalternaliv att utvecklas för de svenska hushållen av

ett flertal olika institut. Som framgår av den studie om utvecklingen på

den svenska kerditmarknaden, som kommitién presenterar (bilaga 

I),

kommer denna utveckling att accentueras åren framöver. Kravet på insäl­

larskydd omfattar därför ett flertal olika institutformer på kredilmarkna­

den som banker, mellanhandsinslitut, finansbolag och staten via riksgälds­

kontoret. Del är mot denna bakgrund enligt fullmäktiges mening olämpligt

att lösa insättarskyddet med explicila eller implicila slatsgarantier gent­

emol vissa institut i finanssektom som t. ex. banker. I stället bör ett golt

insällarskydd generellt sett erhållas via kapitaltäckningskrav, verksam-

hetsavgränsningar och en kvalitativt sett god övervakning av finansinstitu-

122

ten. Om ytterligare säkerhet för insättarna anses önskvärd bör delta upp-     Prop. 1990/91:154

fyllas genom olika former av försäkringssystem.

Bilaga 1

Betalningsmedelstorsörjningen som är av väsentlig betydelse för den ekonomiska stabiliteten har utvecklats kraftigt under de senaste decennier­na. Vid sidan av sedlar, mynt, bankräkningar och girokonton, har i takt med teknikutvecklingen, kredit och betalkort utvecklat betalningssyste­men. Emellertid sker huvuddelen av betalningsförmedlingen som överfö­ringar mellan olika bankkonton. Enligt fullmäktiges mening utgör därför säkerheten i denna del av del totala betalningsväsendet ett väsentligt samhälleligt skyddsintresse.

Den metod som enligt fullmäktiges mening bör väljas för att garantera betalningförmedlingen sammanfaller i stort med kommitténs förslag och innebär följande.

a)

Enbart banker bör ges rätt att ta emol inlåning på räkning från allmän­heten. Med inlåning på räkning avses i detta sammanhang kortfristiga kassabehållningar knutna lill betalningsförmedling.

b)

Dessa banker bör i den mån de ej slår i soliditetskris garanteras likvidi­tet genom lån med eller utan säkerhet i riksbanken, d.v.s. riksbanken fungerar som lender of last resort.

Fullmäktige vill i detta sammanhang påpeka att postgirots status är av speciell natur och kräver särskilda överväganden.

För att uppnå rimliga konkurrensförhållanden på kreditmarknaden är det enligt fullmäktiges mening viktigt att de svenska bankerna ej ges implicila statsgarantier för den mer långfristiga upplåningsverksamhet som konkurrerar med andra finansinstitut. Fullmäktige är medveten om del gränsdragningsproblem som föreligger att urskilja betalningsförmed­ling från upplåningsverksamhet i banker. Emellertid torde denna fråga kunna lösas på ett tillfredsställande sätt.

I.IINO

Enligt den föreslagna bankverksamhelsdefinitionen i BRL skall som fömt­sättning för oktroj också krävas att banken erbjuder allmänhelen ett allsi­digt utbud av finansiella tjänster, däribland möjlighet till in- och utlåning av pengar.

NO kan inte biträda förslagel atl i banklagstiftningen införa krav på

allsidigt utbud och atl även utlåningsverksamhel skall bedrivas. Enligt

gällande lagstiftning är det endast inlåning från allmänheten på räkning

som karaktäriserar bankverksamhet. Det vore olyckligt att i lagen på

förhand utesluta mera specialiserade banker. I debatten har t. ex. på senare

tid framförts tankar på inlåningsbanker, som i slället för att bedriva

utlåningsverksamhet skulle placera de inlånade medlen i obligationer och

andra värdepapper. En utveckling av andra sådana specialinstitut som

bostads- och konsumentkooperationens sparkassor borde inte heller defi­

nitionsmässigt försvåras genom krav på atl tjänsterna skall erbjudas all­

mänheten. NO anser att KMKs förslag alllför mycket lar sin utgångspunkt

i vad som av hävd kommit att förknippas med bankverksamhet. Möjlighe-

123

ter till faktisk och potentiell konkurrens från olika specialinriktade banker     Prop. 1990/91; 154 borde utgöra ett effektivitetsfrämjande inslag på den från stmktursyn-     Bilaga 1 punkt oligopoliliska bankmarknaden.

Den i lidigare avsnitt påtalade bristande konkurrensen beträffande rän­tor och avgifter borde också kunna motverkas genom tillskapandet av sådana specialiserade institut. Detta borde i sin tur kunna bidra till att öka det otillfredsställande låga privata sparandet.

NO vill även ifrågasätta om del är verklighelsanknutel att i lagen ställa upp som krav att inlåning från allmänheten måsle ingå i banks verksam­het. Det torde redan nu finnas banker som inte är intresserade av inlåning från allmänheten. Genom att ha endast ell kontor som ligger otillgängligt och att erbjuda en mycket oförmånlig inlåningsränta kan allmänheten avhållas från att sätta in pengar och att över huvud taget anlita banken. Dessa banker har en inriktning mol näringslivels behov av banktjänster. Även inlåning bör därför ingå bland de finansiella tjänster som banker/år erbjuda.

Att i lagen ställa upp krav på alt vissa tjänster måste tillhandahållas och att verksamheten skaU omfatta ett allsidigt utbud slår inte i god överens­stämmelse med konkurrenslagens skadlighetskriterium hämmande av ef­fektiviteten.

Atl lagen inle pä förhand utesluter mera specialinriktade institut står också i överensstämmelse med en sådan flexibilitet som KMK i andra sammanhang förordar.

Med denna reservation accepterar NO, med hänsyn till insättarskyddet, att banker även fortsättningsvis kommer att ha monopol på inlåning på räkning från allmänheten.

1.12 Svenska Bankföreningen

I kommitténs förslag lämnas en definition av såväl bank som bankverk­samhet. Bankföreningen, som bifogar en inom kansliet utarbetad prome­moria (bil. 

I) 

om vissa lagtekniska frägor, vill i detta sammanhang beröra vissa mer principiella frågor som har samband med kommitténs definitio­ner av dessa båda begrepp.

I 2 kap. 1 § kapitalmarknadslagen definieras bank som ett företag som fått regeringens tillstånd (oktroj) att driva sådan verksamhet som avses i bankrörelselagen. Bankverksamhetsdefinitionen återfinns sedan i bankrö­relselagen. Enligt föreningen bör stadgandet i kapitalmarknadslagen, efter­som del inte innehåller någon självständig definition av bank som före­tagsform, i stället kunna ersättas med en hänvisning till de lagar som innehåller bestämmelser om bank.

Kommiltén föreslår att bankverksamhetsbegreppel skall omfalta dels inlåning på räkning från allmänheten dels finansieringsverksamhet och annan finansiell verksamhet; de bägge sistnämnda verksamheterna dock under förutsättning att de är förenliga med bankinlåning. Om särskilda skäl föreligger, skall till bankverksamhet få hänföras också annan, icke finansiell verksamhet som har nära samband med övrig bankverksamhet.

Utan ett studium av förarbetena är det till en början inle möjligl att dra

124

någon säker slutsats om vilka aktiviteter som faller under begreppet finan- Prop. 1990/91:154 sieringsverksamhet respektive begreppet annan finansiell verksamhet. En Bilaga 1 lagsliftning som är uppbyggd på sådant sätt är knappast acceptabel. Efter­som begreppet finansieringsverksamhet enligt den definition det givits i betänkandet i sig bör kunna inrymmas under begreppet "annan finansiell verksamhel" föreslår bankföreningen att ordet finansieringsverksamhet slopas i bankverksamhelsdefinitionen. Den sakliga innebörden av kom­mitténs förslag synes emellertid kunna stå i överensstämmelse med vad som i EG:s förslag till det s. k. andra banksamordningsdirektivet är att anse som bankverksamhet.

Med hänsyn till alt en kombination av in- och utlåning är det väsentli­gaste kännetecknet pä bankverksamhet bör enligt kommittén en bank bedriva in- och utlåningsverksamhet som inte svarar för endast en ringa del av bankens samlade verksamhet. Inlåning på räkning från allmänheten sägs alltjämt skola utgöra en banks centrala verksamhet. Bankföreningen delar de värderingar som kommittén här ger uttryck för; dock kan det ifrågasättas om de kan anses spegla den verklighet som idag råder på bankområdet. Detta gäller särskilt de utlandsägda bankerna, vars inlåning huvudsakligen härrör från företagssidan. Bankföreningen ifrågasätter allt­så om förarbetena bör innehålla så bestämda och icke närmare analyserade uttalanden i fråga om inriktningen på bankverksamhet, när ett anlal ban­ker med färska oktrojer inte kan anses leva upp till dessa. Denna fråga bör övervägas vidare.

Kommiltén konstaterar i detta avsnitt vidare att Kooperativa förbun­dets och HSB:s riksförbunds medlemslal för länge sedan har uppnått minimigränsen för vad som kan inrymmas under begreppet allmänhet. Förhåller det sig så som kommiltén anför står de två organisationernas inlåning i strid med den nu gällande bestämmelsen i 1 kap. 2 § bankrörel­selagen, som i princip förbehåller bankerna sådan inlåning. Kommitién har dock med hänvisning till att del i direktiven uttryckligen anges att specialinstitut som bostads- och konsumentkooperations sparkassor inte bör behandlas av kommittén ansett sig förhindrad att la vidare befatt­ning med frägan. Enligt bankföreningen är det inte godtagbart all kommit­tén, trots att den finner anledning all påtala förhållanden som strider mot lagstiftningen, inle också föreslår åtgärder för atl rälla till dessa. Ett rimligl förslag hade varit att den inlåningsverksamhet som förekommer hos de två instituten uttryckligen undantogs från bankrörelselagens lillämpningsom­råde.

1.13 Svenska sparbanksföreningen 

Ny bankdefinition

KMK diskuterar i avsnitt 7.1 med ulgängspunkl i förslagel till bankdefini­

tion vilka krav som bör ställas på ett finansiellt institut för att detta skall

kunna erhålla bankoklroj. KMK framhåller bl.a. kravet alt allmänheten

skall erbjudas ett allsidigt utbud av finansiella tjänster.

Sparbanksföreningen har ingel att invända mot grundprincipen att en

125

bank måste vara ett breddinstitut för att få oktroj. En annan fråga är dock Prop. 1990/91; 154 vad som mera konkret menas med breddinstilul, d.v.s. vad som skall Bilaga 1 innefattas i uttrycket allsidigt utbud av finansiella tjänster. Här kommer man in på frågan vilka verksamheter som en bank över huvud tagel får ägna sig ät. Frågan vilka verksamheter som är förenliga med bankverksam­hetsbegreppet behandlas nedan i anslutning till vissa konkreta förslag från KMK på detta omräde.

Sparbanksföreningen vill i sammanhanget understryka att det inlånings­monopol som bankerna har och som KMK anför som grund för kravet på elt allsidigt tjänsteutbud från bankernas sida inte får behandlas som en formalitet utan skall ha ett reellt innehåll, om nu detta monopol skall upprätthållas i framtiden.

Vissa förelag bedriver idag utan oktroj verksamhet som inte ulan vissl fog kan betraktas som mer eller mindre renodlad inlåningsverksamhet. Det gäller bl. a. bostads- och konsumentkooperationens sparkassor. Dessas verksamhet förutsätter visserligen inte oktroj, om det är så att verksamhe­ten uteslutande bedrivs bland en begränsad krets av personer med viss intressegemenskap. Det synes dock kunna ifrågasättas om inle verksamhe­ten egentligen har sådan karaktär alt den borde vara tillslåndspliktig. KMK har emellertid ansett sig förhindrad att närmare behandla denna fråga beroende på kommittédirektivens utformning i denna del. Detta är beklagligt. Enligt Sparbanksföreningens mening hade frågan förtjänat en närmare belysning frän KMKs sida.

Värdet av bankoklroj har utan tvekan rent allmänt urholkats under senare år i takt med marknadens avreglering. Samlidigt upprätthålls dock kravel på ett allsidigt tjänsteutbud. Sparbanksföreningen vill betona det klara samband som bör föreligga mellan det oklrojskyddade inlåningsmo­nopolet, å ena sidan, och kravet på ett allsidigt utbud av banktjänster, å andra sidan. Sparbanksföreningen har i och för sig inget atl invända mol alt reglerna för inläningsmonopolel förändras och att bankerna får kon­kurrens pä inlåningssidan från andra aktörer. Ett oeftergivligt krav är då att verksamhelsförulsättningarna blir mera konkurrensneulrala och att en modifiering sker av allsidighetskravet. Del kan inle godtas att inlånings­verksamhet skall få bedrivas utan krav på oktroj och därmed förenade förpliktelser, om samtidigl bankerna åläggs krav på allsidighet i tjänsteut­budet som kan upplevas som alltför långtgående.

Även om bankernas inlåningsmonopol skulle komma att upphävas och det skulle bli möjligt alt inrätla specialiserade inlåningsinstilul, vill Spar­banksföreningen understryka att begreppet bank även i framtiden måste förbehållas de finansiella institut som idag har oktroj. Begreppet bank måste förknippas med vissa grundläggande funktioner som idag i alll väsentligt är utmärkande för de svenska bankerna. De sparkassor som finns idag och de ytterligare inlåningsinstilul som kan tillkomma är och fär inte kallas banker, även om de givetvis bör åläggas kapitalkrav.

Sparbanksföreningen vill emellertid anmäla stark Iveksamhel inför en

utvedckling mot inrättande av specialiserade inlåningsinstitut. Del kan

slarkt ifrågasättas om en sådan utveckling verkligen ligger i allmänhetens

och konsumenternas intresse. Det kan befaras att den hårdnande konkur-

126

rens som därmed skulle uppkomma mellan de olika finansiella instituten     Prop. 1990/91: 154 leder till en specialisering och uttunning av traditionell bankverksamhet.     Bilaga 1 En sådan utveckling är möjlig särskilt uianför storstadsområdena och i glesbygderna.

Bankverksamhetsbegreppet

KMK tar i avsnitl 7.2 ell nytt grepp vad gäller definilionen av bankverk­samhetsbegreppet. I ställel för att som nu ange detta begrepp genom en uppräkning av tillåtna verksamhetsgrenar, föreslår kommittén en defini­tion som jämte etl antal särskilt angivna förbud innebär att alla förvärv utom de utlryckligen angivna blir tillåtna, under föruttsättning att de ryms inom bankverksamhetsdefinitionens ram. Härigenom uppnås enligt kom­mittén en större flexibilitet än idag, och bankerna ges bäitre förutsättning­ar att anpassa sin verksamhet i takt med utvecklingen.

Sparbanksföreningen delar kommilléns uppfattning atl den nuvarande utformningen av bankverksamhetsbegreppet och anknytande förvärvsreg­ler läser bankernas utvecklingsmöjligheter. Föreningen finner en ändring härvidlag nödvändig. Den av kommittén föreslagna lagtekniska utform­ningen är ändamålsenlig och tillgodoser väl önskemålet om en ökad flexi­bilitet. Sparbanksföreningen kan inle finna alt förslaget är förenat med några nackdelar av betydelse. Föreningen tillstyrker därför att den av kommittén föreslagna laglekniska lösningen förverkligas.

Vad beträffar innehållel i bankverksamhetsdefinitionen kan Sparbanks­föreningen i stort ansluta sig till kommitténs uppfattning såsom den kom­mer lill uttryck i dels förslaget till formell bankverksamhelsdefinition i 2 kap. I § bankrörelselagen, dels avsnitt 7.2.3.5 om begreppen finansierings­verksamhet, annan finansiell verksamhel och icke finansiell verksamhel. Vad beträffar ägande av aklier i näringslivet hänvisas dock till särskilt avsnitl därom nedan.

Föreningen vill dessutom anmärka att den finner kommitténs slånd­punkl avseende vissa serviceinrikiade tjänster av icke finansiell nalur alltför snäv. Enligt kommittén bör en bank kunna ge kunder bistånd i form av Ijänsler inom ramen för egen verksamhel som bedrivs för att tillgodose egna behov. Som exempel nämns bl. a. revisionsverksamhet, redovisnings­verksamhel och fastighetsvärdering. Endasl lillfällig överkapacitet bör enligt kommittén få utnyttjas för att kunna erbjuda allmänhelen tjänster.

Den av kommittén gjorda gränsdragningen mellan tillåten och otillåten

verksamhet i nu nämnda avseenden kan knappast sägas vara exempel på

någon högre grad av verklighetsförankring. Del lorde exempelvis vara

vanligl förekommande idag att banker i sin normala verksamhel erbjuder

redovisningsljänster ål kunder av olika slag, såsom fastighetsägare samt

ekonomiska och ideella föreningar. Det kan knappast här sägas vara fråga

om ett utnyttjande av en tillfällig överkapacitet utan är tvärtom ett re­

guljärt inslag i bankverksamheten och etl komplemenl lill de övriga tjäns­

ter som bankerna erbjuder allmänhelen. Det slags tjänster som det nu är

fråga om bör enligt Sparbanksföreningens mening alltid få räknas till

tillåten bankverksamhet.

127

1.14 Svenska Föreningsbankers förbund

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 1 

Ny bankdefinition

KMK föreslår att bank bör definieras som ett företag som fått regeringens tillstånd (oktroj) att driva sådan verksamhet som anges i kommitténs förslag till bankverksamhelsdefinition. Definilionen skall ange den yttre ramen för bankernas verksamhet. Ramen beskrivs så alt tillåten bankverk­samhet kan anpassas till utvecklingen på bankområdet. Således föreslås den ordningen gälla att all verksamhet, som inte är uttryckligen förbjuden, är tilläten om den är förenlig med den föreslagna bankverksamhelsdefini­tionen.

SFF ansluter sig helt till detta synsätt. Förslaget är principielll betydelse­fullt och kommer att underlätta en successiv anpassning av bankernas verksamhet i takt med nya förutsättningar och konkurrensbelingelser. SFF anser dock alt bankerna bör tillålas förvärva aklier och fasligheter i place­ringssyfte i viss utsträckning, d.v.s. en utvidgad verksamhetsdefinition jämfört med vad KMK föreslagit (se nedan avsnitl 2.2.1 2).

All KMK inle föreslår någon ändring beträffande bankernas ensamrätt såvitt avser inlåning från allmänheten är mycket tillfredsställande. Vidare säger KMK all det för atl ett finansinstitut skall få oktroj som bank bör krävas att det erbjuder allmänheten ett allsidigt utbud av finansiella tjäns­ter, däribland möjlighet till in- och utlåning av pengar. Principen att banker skall vara breddinstilul bör komma lill uttryck i bankverksamhets-definitionen.

Bankens tjänsteutbud skall således erbjudas en vid och obestämd krets bland allmänhelen. Samtidigt fär en bank vända sig i försia hand till en viss grupp bland allmänhelen bara inte allmänheten i övrigt utestängs från bankens tjänsteutbud. Vidare är det nödvändigt att bankerna behåller karaktären av allmänna serviceorgan för näringslivet och den breda all­mänheten. Åter hindrar inle del alt banken inriktar huvuddelen av sin verksamhel på en särskild sektor av bankområdel. Inriktningen får dock inle drivas sä långl alt verksamheten avgränsas till enbart detta.

SFF menar att det av vad som ovan anföris av kommitténs ställningsta­gande klart framgår att det inte entydigt kan förutsägas i vilken omfattning en bank mäste uppfylla kraven på bredd i verksamheten. Att bredd i någon bemärkelse dock måste förekomma står dock hell klarl.

Av de utlandsägda bankerna i Sverige har endast de två finska bankerna, Kansallisbanken och Okobanken hållit medel i egenkassa. Det innebär att endast dessa två banker haft service gentemot hushållen i form av sedvan­liga banktjänster över disk.

Eftersom de utlandsägda bankerna, med några undantag, inle riktar sig till hushållen mottar de inle heller inlåning från hushållen i någon slörre utsträckning. Finansieringen i kronor sker i stället till övervägande delen genom kortfristig upplåning från svenskägda affärsbanker.

I konkurrens med bankerna verkar de riksomfattande sparkassor som

drivs av HSB respektive KF. HSB erbjuder sina medlemmar inlånings­

tjänster av olika slag med inriklning på målsparande för bosiadsanskaff-

ning medan KF har ell brett sortiment av kort- och långsiktiga inlånings-

128

tjänster inklusive en så bankspecifik sparform om Vinstsparande. KF     Prop. 1990/91:154 erbjuder också sina medlemmar olika slag av kontokortskrediter via ett     Bilaga 1 eget finansbolag.

KFs och HSBs sparkassor är öppna för alla och envar som vill bli medlem i respektive organisation. Det förefaller sannolikt att det i en majoritet av de svenska hushållen finns en eller flera personer som är medlem i endera eller båda av organisalionerna. Att sparkassorna riktar sig till allmänheten står således fullt klart.

SFF betraktar KFs och HSBs sparkassor som historiskt betingade un­dantag från regeln om atl inlåningsverksamhet inte får bedrivas i förhål­lande till allmänheten av annan än bank.

SFF motsätter sig bestämt att de befintliga sparkassorna, som inte står under bankinspektionens tillsyn, skulle tiUåtas ytterligare bredda sitt ut­bud av finansiella tjänster.

SFF vill samtidigt avvisa de tankar som kan finnas på att inrätta särskil­da inlåningsinstitut som konkurrenter till bankerna. Behovet av sådana institut, som skulle kunna ha rätt att ta emot inlåning från allmänheten utan atl för den skull vara förpliktigade all erbjuda samma allmänhet ett brett sortiment av finansiella tjänster, får antas vara mycket begränsat. Det är ett allmänt intresse att hushållens finansiella affärer så långt möjligt kan skötas i eller genom ett och samma institut. Härigenom minskar hanteringskostnaderna för både kund och bank. Vidare skulle en etable­ring av inlåningsinstilul kunna leda till att hushållen kan få det svårare all ta upp krediter i bank liksom att riskerna ökar för all enskilda kunder försöker la upp lån i större utsträckning än vad deras hushållsekonomi tål om de nämligen har sina affärer splittrade mellan en bank och ett inlå­ningsinstilul.

1.15 Stadshypotek

Kassaslyrelsen vill rikta invändningar mot KMK:s förslag i detta för hela utredningens cenirala avsnitt. Enligt kassaslyrelsens uppfatlning borde utredningen gett ulrymme för en ytterligare företagsform, nämligen den specialiserade banken av den typ som finns i andra länder: merchant banks, mortgage banks, inveslments banks etc. I det följande skall vi anföra etl antal motiv för detta.

Utöver banker och kredilmarknadsbolag finns hypoteksinslilulen. Ut­redningen har haft uppenbara svårigeter att foga in dessa institut i det shcema för kreditmarknadens organisation som utredningen på ett tidigt stadium fastnade för. Frågan har nu hänskjutits till en särskild hypoteksut-redning som också har till uppgift atl behandla hypoteksinstitutens interna organisatiosproblem.

Strukturförändringar på kreditmarknaden

Utvecklingen på bankmarknaden går mot att endast ett begränsat antal

banker kan upprätthålla elt brett serviceutbud med heltäckande nät av

bankkontor. Vi kommer sannolikt att i Sverige få se en koncentration mol

129

9   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 154

fyra-fem rikstäckande universalbanker med inlåning från allmänheten. De     Prop. 1990/91; 154 kommer att svara för huvuddelen av all betalningsförmedling. Dessa ban-     Bilaga 1 ker har i det närmaste obegränsad upplåningsrätt i riksbanken och kan liknas vid clearingbankerna i England eller Money Centerbankerna i USA.

Vid sidan av dessa banker kommer det att finnas ett antal banker utan denna breda service och med ingen eller begränsad upplåningsrätt i riks­banken.

Utvecklingen mot två former av banker i Sverige kommer ytteriigare att förstärkas av att i stort sett endast de fyra eller fem största bankerna förväntas bli placerarombud i PmC. Det betyder att de kommer att hand­ha större delen av alla värdepapperstransaktioner mellan icke PmC-med-lemmar i värdepapper som är anslutna till PmC. Eftersom PmC har fått en halvofficiell ställning genom riksbankens åtagande att vara "lender oflasl resort" förstärker detta placerarombudsbankernas roll som clearingban-ker.

Det kommer även finnas svenska banker som vill eller tvingas att hårt koncentrera sig inom en viss nisch. Exempel på detta är dagens omstöpta Jämtlands Folkbank som slagits ihop med PM Capital Märkets och nu kommer att profilera sig som kapitalmarknadsbank. Det går knappast att här tala om en bank med det breda serviceutbud som KMK har i åtanke. En liknande utveckling får vi kanske se i andra mindre banker.

EG-lagstiftning

Uttredningen har inte närmare diskuterat hur den svenska kreditmark­nadslagsliftningen skall anpassas till den som gäller inom EG. Denna lagstiftning är ännu inte harmoniserad. Det står dock klart att flertalet länder inom EG ger utrymme i sin lagstiftning för specialbanker, exempel­vis Hypotekenbanken i Västtyskland, Mortgage Banks och Merchant Banks i England.

En anpassning till EG innebär att Sverige måste acceptera att sådana specialbanker får etableringsrätt i Sverige. Således måste Stadshypotek få räkna med att vi kommer att fä konkurrera med specialiserade "mortage banks" i Sverige. Det skulle leda till en snedvridning i konkurrensförut­sättningarna om inte även Stadshypotek fick kallas hypoteksbank.

Utländska bankfilialer kommer alt få etableras från 1990 i Sverige. Något krav på att dessa filialer i Sverige har ett fullt sortiment av bank­tjänster kan uppenbart inte ställas. Filialerna torde inte heller av flera skäl kunna ges upplåningsrätt i riksbanken. Internationaliseringen av bankvä­sendet driver således fram en viss enhetlighet i de legala associationsfor­mer inom vilka kreditföretagen i olika länder arbetar.

1.16 Finansbolagens förening

Begreppet finansieringsverksamhet

Enligt förvärvsreglerna i gällande rätt förhindras bankerna att bedriva

factoring och leasing. Att bankverksamhet i fortsättningen skall inbegripa

130

finansieringsverksamhet som är förenlig med inlåning lyfter bort detta     Prop. 1990/91:154 hinder. I betänkandet anförs (sid 214) att den praxis som utvecklats hos     Bilaga 1 finansbolagen bör kunna godtas när det gäller formerna för bankernas factoring- och leasingverksamhel.

Föreningen vill i detta sammanhang endast peka på att finansiell leasing till skillnad mot traditionella bankkreditformer inrymmer andra risker än rent finansiella risker, alltså risker som är hänförliga till leasetagarens bristande betalningsförmåga. Leasing är inte någon kreditform utan en form av investeringsfinansiering. För närvarande saknas lagstiftning angå­ende finansiell leasing och endast ett fåtal rättsfall har avgjorts i högsta instans. Produkten innehåller flera oklara frågor av civil- och skatterättslig natur. Påpekas bör att uthyraren blir part i ett trepartsförhållande där intressekonflikter kan uppstå mot såväl leverantörer som hyresman. Detta bör bättre klargöras i en ev. proposition.

Begreppet inlåning

Bankerna har traditionelU haft momopol på inlåning på räkning från allmänheten. KMK har inte tänkt sig att ändra på detta förhållande. På sidorna 201 och 202 diskuteras innebörden av begreppet "inlåning på räkning från aUmänheten". P. g. a. det sätt varpå direktiven har utformats finner sig kommittén förhindrad föreslå att den inlåning som bedrivs inom KF's (med 2 miljoner medlemmar) och HSB's riksförbund skall betraktas som inlåning från allmänheten. Föreningen konstaterar i likhet med KMK att KF's medlemstal för länge sedan passerat gränsen för vad som kan betecknas som "icke-allmänhet".

KMK diskuterar vidare frågan under vilka förhållanden som inbetal­ningar på konlokortskonton kan betraktas som otillåten bankverksamhet. I princip stadfästs nuvarande principer och gränsdragningar. Föreningen viU dock erinra om att en annan statlig utredning, Bankkostnadsutredning-en, nyligen aviserat förslag om att andra institutioner än banker skall kunna få ta emot viss form av inlåning. Utan att närmare ha kunnat analysera gmndema för förslaget vill föreningen framhålla all en sådan utvidgning av möjligheterna att ta emot inlåningsmedel bör gälla även för kontokortsföretagen, särskilt som dessa företag i andra avseenden är hår­dare reglerade än bankerna.

1.17 Svenska fondhandlareföreningen

Kreditmarknadskommittén har gjort en mycket ambitiös genomgång av

den svenska kreditmarknaden med utvikningar till andra områden av

kapitalmarknaden. Denna genomgång är i sig givetvis värdefull som en

spegling av vad dessa marknader i olika hänseenden stod i Sverige under

andra halvan av 1980-talet. Genomgången har i och för sig inte letl

kommittén tiU några mer långtgående stmkturgrepp, vilket snarast måste

ses som ett tecken på att rådande ordning på det stora hela är god. Det

bortses här från vissa lagtekniska förslag, främst förslaget till en ny kapital­

marknadslag. Sådana lagtekniska ändringar torde dock i sig ändra endast

131

marginellt på marknadsfömtsätlningarna. Även i övrigt torde kommitténs     Prop. 1990/91:154 förslag endast komma att få begränsade effekter på marknadsstrukturen.     Bilaga \ om de genomförs. Kreditmarknadskommitténs förslag torde således t. ex. få avsevärt mindre betydelse för marknadens utveckling än del aktuella förhållandet att valutaregleringen är på väg att avskaffas.

Det senast sagda hindrar inte att flera av kommitténs förslag är betydel­sefulla. Det gäller i vissa fall i positiv bemärkelse och i andra fall i negativ bemärkelse.

På den positiva sidan märks främst den ändrade lagstiftningstekniken när det gäller att ange tillåten resp. otillåten verksamhet i de olika institu­ten. Den hittillsvarande ordningen, som byggt på det förhållandet att allt är förbjudet som inte är uttryckligen tillåtet, har tveklöst försvårat en utveckling av nya produkter och en anpassning till modern internationell utveckling. Detta har självklart varit till nackdel för alla de berörda institu­ten. Den nyordning som kommittén föreslår är därför mycket angelägen, och måste betecknas som en nödvändighet med de krav på snabba föränd­ringar, för vilka instituten numera utsätts.

Det är även positivt att de i lag angivna rörelseförutsättningarna för olika slag av institut alltmer likställs så långt detta är möjligt. Kommitténs ambition att så långt som möjligt samordna kapitalkraven för de olika insitutsgrupperna tillstyrks således. Även i övrigt bör samordning ske. Det gynnar konkurrens på lika villkor och därmed utvecklingen av en effekliv kreditmarknad.

1.18L0

Banklagstiftningen

LO instämmer i de grundläggande överväganden, som KMK presenterat som bakgmnd för sina förslag belräffande bankerna. Ett avgörande kriteri­um måste även fortsättningsvis vara atl ingen annan än bank ska få motta inlåning frän allmänheten. Utbudet av banktjänster föreslås bli friare genom all endast särskilt utpekade finansieringsfunktioner blir otillåtna. Därigenom sker en breddning av banks rörelsedefinition. Leasing och factoring får bedrivas av bank i särskill dotterbolag. Däremot förhindras genom KMKs förslag möjligheten för bank att bedriva s.k. fastighets-leasing/-renting. LO understryker atl den åtskillnad mellan ägande och kreditgivning, som KMK föreslår, skall upprätthållas. Förvärv i place­ringssyfte av aktier och fastigheter bör vara förbjudna för bankerna.

I övrigt föreslår KMK, att banker i vissa fall genom ett dotterbolag skall kunna förvärva aktier i finansieringssyfte. Vidare ge förlagslån och vinst­andelslån saml medverka i projektfinansiering. Omfattningen av sådana verksamheter föreslås bli begränsade.

LO har dock i ett par avseenden en annan värdering av bankens roll och

därav följande synpunkter på prioriteter i banklagstiftningen och banklill-

synen. LO betonar behovet av betydligt friare konkurrens och vidare

kravet att hopkopplingar mellan bankverksamhet och andra affärsintres­

sen löses upp.

132

Konkurrensgraden i bankväsendet

Prop. 1990/91:154

Detta är en aspekt som särskilt framhölls i KMKs direktiv. Statsrådet bilaga 1 anförde att vid sidan av den grundläggande kredit- och valutapolitiska hänsyn, som kommittén borde beakta, måste också de konkurrensmässiga effekterna bedömas. Om internationella banker medges etablera sig här, kommer stödet frän deras moderbanker och inlernationella nät av dotter­banker att göra dem till starkare konkurrenter till svenska banker i fråga om internationella affärer. I direktiven nämndes vidare att erfarenheter från Danmark och Finland inte ger anledning befara att konkurrensen skulle bli övermäktig.

Sedan några år - beslutet togs efter det att KMK lämnat ett delbetän­kande i frågan har utländska bankers etablering av dotterbolag tillåtits. Ur konkurrenssynpunkt är denna förändring hittills närmast elt fiasko. De utländska bankerna har inte lyckats nå mer än ett par procents marknads­andel. Flertalet har inte ens kunnat redovisa vinst och flera har lagt ned verksamheten efter misslyckandet. Förhoppningen att man denna väg skulle få effektivisering av konkurrensen i bankväsendet har inte infriats.

Ansvarig för övervakning av kartellbildning och otUlbörliga konkurrens­begränsningar är bankinspektionen. Denna har därmed en dubbelroll, som innefattar att övervaka bankernas oberoende av andra affärsintressen, deras soliditet och förmåga att infria insätlarnas krav vid en eventuell betalningsinställelse och se till alt fri konkurrens råder på marknaden. I konflikten mellan olika målsättningar har åtgärderna för att åstadkomma öppen och fri konkurrens kommit på mellanhand.

LO, som tillmäter kravet på möjligast fri konkurrens stor betydelse, anser atl erfarenheten talar för att ansvaret för denna aspekt mera klart än hillills läggs på NO. SPK bör få utvidgad instruktion för att bevaka konkurrensen på bankmarknaden. Jämfört med 1983, dä KMKs direktiv skrevs, har problemet med otillräcklig konkurrens, höga vinstmarginaler i bankerna och bristande service knappast lindrats. Genom avreglering av ränlesättning, kreditramar och valulareslriklioner har marknaden i övriga avseenden ändrats radikalt.

Problemet med att åstadkomma bättre konkurrens är dock inte bara en fråga om att utpeka viss myndighet och rättsprocedur. Det måste också åstadkommas strukturförändringar som kan bilda grunden för en effektiv konkurrensmarknad.

LO delar direktivens uppfattning, att ett konkurrenstryck från utlandet skulle vara till fördel för att åstadkomma snabbare rationalisering, höjd effektivitet och servicebenägenhet i banksektorn. Dessutom krävs inhems­ka strukturändringar. LO vill för sin del endasl antyda arten av dessa men ser inte anledning att lämna detalj förslag.

En väg att gå är att söka öka transparensen för kunderna, företag och personer genom krav på talande och enhetlig informtion om tjänsterna. Eftersom den rikhaltiga floran av olika tjänster försvårar en genomlysning och överskådlighet för kunden, bör man överväga hur vissa standardisera­de bastjänster kan utvecklas genom föreskrifter. Produktdifferentiering är

en av de metoder bankerna tillämpar för att skapa nischer och samtidigt

133

ett symptom på rådande konkurrensbegränsning. Erbjudanden av paket av     Prop. 1990/91:154 olika tjänster minskar också kundens möjlighet till genomlysning. Situa-     Bilaga 1 tionen är därtill ytterst olika för hushåll och företag. Till skillnad från de flesta hushåll har större företag goda möjligheter att på ett kompetent sätt jämföra banktjänster.

Större rörlighet hos bankkunderna skuUe stärka konkurrensviljan. Ten­densen att man behåller en speciell bank som partner, oavsett ränte- och avgiftsnivåer, är en bidragande faktor tiU det rådande konkurrensklimatet. Det fmns en föreställning om att servicen förbättras om alla ens tjänstebe­hov kanaliseras via en enda bank. Inställningen har kanske bakgrund i tidigare rådande kreditrestriktioner. Om en bank däremot kan visa att varaktigt sparande i den egna banken ger förmåner i form av bättre kreditviUkor eller om en stabil kreditkund som kompensation erbjuds hägre inlåningsränta vore det nämnda beteendet rationellt.

Statsmakterna har uttalat att valutaregleringen i allt väsentligt skall vara avvecklad till mitten av 1990. Behovet att behålla valutabanksbegreppet kommer då att ujjphöra, i varje fall behovet att förbehålla valutaaffärer för svensk valutabank. LO har i särskilt yttrande anfört tvekan tiU tidtabellen för den fortsatta valutaliberaliseringen, men detta inverkar inte principi­ellt på valutabanksmonopolet.

Det är inte orealistiskt att konkurrensklimatet i banksystemet kan kom­ma att stärkas, om olika system för informationsspridning om marknader, tjänster, priser och andra villkor blir avsevärt ymnigare, t. ex. genom hemterminaler. En viss parallell finns här till utvecklingen på värdepap­persmarknaden, även om bankväsendets tjänsteutbud är mer heterogent och svårgenomlyst.

LO drar slutsatsen att det finns ett visst ulrymme för att förstärka konkurrenselementen på bankmarknaden genom insatser från de organ som ska ha till uppgift att följa upp konkurrensreglerna.

Ökad utländsk konkurrens måste också anses vara angelägen. Erfarenhe­ten har dock visat att etableringen av utländska dotterbolag inte förmått bidra nämnvärt i det avseendet. LO förordar att förbudet mot utländska bankfilialer upphävs. Det är troligt att den därigenom förenklade procedu­ren för marknadsinträde kan göra att den utländska konkurrensen blir mer påtaglig än hittills. En filial har moderförelagets kapilalläckning och servi­cekompetens som stöd.

Eftersom en filial står under samma tillsyn som moderbanken och denna följer hemlandets banklagstiftning är det en nödvändig förutsättning att kapitaltäckning, insällarskydd, neutralitet gentemot andra affärsintressen, insiderregler och konkurrensbestämmelser motsvarar minst den skydds­nivå, som anses acceptabel i Sverige. I övrigt skall den utländska filialen kunna konkurrera pä den svenska marknaden med de beteenderegler som gäller svenska banker. Genom att lillåla utländska bankfilialer här uppstår en motsvarighet till rätten för svensk bank att öppna filial utomlands. För att tillgodose svenska bankers intresse av marknadsmöjligheter utomlands bör en kontroll förekomma av att rätten till filialverksamhel i praktiken är ömsesidig.

134

Grunder för LOs bedömningar

Prop. 1990/91:154

Följande fem synpunkter tillmäts särskild vikt av LO i samband med en

översyn av bank- och kreditmarknadslagsliftningen:

Bankernas neutrala roll i kreditförmedling

Bankerna skall ha en neutral roll som kreditförmedlare i ekonomin, d. v. s. vara oberoende av särskilda affärsintressen. Detta är en förutsättning för att kreditförmedlingen skall ske effektivt och endast med hänsyn till vän­tad lönsamhet och kreditvärdighet i övrigt.

Finansinstitut som maktinstrument

En stark ställning på kredditmarknaden kan för vissa aktörer vara en väg till ökat ägande och maktpositioner pä olika marknader genom att förvärv i stor skala med relativt låg egeninsats möjliggöra. Syftet kan vara att nå en dominerande ställning på exempelvis en varu- eller tjänstemarknad och därigenom minskad konkurrens. Innehav av eller nära anknytning till ett fondhandlarbolag eller annat kreditmarknadsföretag ökar möjligheterna till affärer med stora ägarandelar. En förstärkt kontroll krävs i syfte att stärka konkurrens på lika villkor för alla aktörer och motverka en koncen­tration, som inte betingas av marknadseffektivitet.

Säker betainingsmedelsfunktion

Den finansiella sektorns soliditet, som är beroende av kapitaltäckningen, riskvärderingen m. m., är viktig för att garantera stabilitet och därmed en permanent betalningsmedelsfunktion. Med den långl utvecklade interna­tionaliseringen är det viktigt att Sverige deltar i ett system med likartade normer för bankers och andra instituts kapitaltäckning.

Fri konkurrens

Den finansiella sektorn måsle ha en rimligt hög grad av konkurrens för all

rationalisering, effektivisering och motsvarande stmkturanpassning skall

kunna ske fortlöpande. Också denna marknad måsle kännetecknas av

konkurrens med pris och funktionskvalité som medel, trots de speciella

tjänsternas art. Fri konkurrens främjas av att kunden har en fullständig

genomlysning av marknaden till förfogande (priser, omsättning, tjänstens

art, värdepåverkande faktorer), medan koppling av olika tjänster försvårar

denna transparens. Ofta hävdas att stora företag genom sin kompetens och

marknadskännedom har en sådan ställning att konkurrensbegränsning

från kreditföretagets sida inte är något problem, medan hushåll och mind­

re företag kan bli mer utsatta. Problem finns f n. ur konkurrenssynvinkel

genom en marknadsstruktur med etl fåtal stora banker och även för

finanssektorn i övrigt en koncentration till vissa företag. Restriktiv nyeta­

blering och fåtalsdominans skapar ett klimat för konkurrensbegränsning.

135

Konsumentpolitiska synpunkter

Prop. 1990/91:154

Etl gott skydd för konsumenten, insättare eller låntagare, måste finnas.        '  Det extrema fallet är garantier för insatta medel i händelse av en banks eller ett finansföretags betalningskris. Det finns också ett stort behov att bevaka kundens intressen i den dagliga verksamheten genom information, rådgivningsmöjligheter etc.

Under den period som bankernas avgifter på olika kundtjänster fått ökad omfattning har bankernas räntemarginaler samtidigt ökat kraftigt. DeUa är anmärkningsvärt.

För att skapa legitimitet för etl rationellt avgiftssystem är det angeläget att kunderna kan välja mellan konton med låg avkastning där tjänsterna är avgiftsfria eller konton med hög avkastning och kostnadstäckande avgif­ter.

Näringspolitiska synpunkter

Den finansiella sektorn har en nyckelrofl i ekonomin. Varje ekonomisk verksamhet har behov av finansiella tjänster i större eller mindre grad. Finanssektorn påverkar därmed indirekt effektivitet och värdeskapande i olika delar av näringslivet. Grovt uttryckt är billiga krediter och hög avkastning på sparande av stor betydelse för den allmänna tillväxten.

För den finansiella sektorn själv är en stor marginal mellan ut- och inlåningsräntor efter avräkning för sektorns kostnader det mål som efter­strävas. Under fömtsättning att rationaliseringstakten och teknikutveck­lingen är gynnsamma främjas målet. Finansiella sektorn står i ett skede, där hittillsvarande nationella avgränsning av marknaden genom kredit-och valutaregleringar kan komma atl avlösas av ett system med öppen internationell konkurrens. Liksom i andra näringsgrenar blir därmed den relativa konkurrenskraften i den svenska finanssektorn ett specifikt mål, teoretiskt sett. Med gynnsamt konkurrensläge kan en nettoexport av finanstjänster uppnås och en motsvarande förstärkning av sysselsättnings­utvecklingen pä längre sikt.

Men praktiskt sett finns en tendens till stark koncentration av bank- och finansföretag till några få centra i världen, av vilka de största finns i New York, London, Tokyo, Frankfurt och Zurich. Det är en följd av mycket starka slorieksfördelar i fräga om hur finansiella marknader fungerar och av låga transaktionskostnader. 1 ett framtidsperspektiv är det något obe­stämt vilken relativ roll som kommer att spelas av den lokala kontakten med kunden å ena sidan och anknytning till stora finanscentra med mång­sidig service och aktuell marknadskontakt å andra sidan.

1.19 Svenska Bankmannaförbundet

Förbundet är positiv till den föreslagna strukturen som KMK föreslår.

Bankerna bör även fortsättningsvis vara de institut som har ensamrätt

att mottaga inlåning från allmänheten.

136

Branschglidningsproblematiken bank-försäkring måste lösas i samband     Prop. 1990/91; 154

övriga strukturfrågor.

Bilaga 1

1.20 SAF

Tidigare har inom kreditmarknadslagsliftningen i princip gällt, att det som inte uttryckligen tiUåtits i lagen varit förbjudet. 1 den föreslagna, nya kreditmarknadslagsliftningen skulle i stället den på andra områden gängse principen gälla, att det som inte förbjuds i lagstiftningen är tillåtet.

Svenska Arbetsgivareföreningen instämmer i dessa övergripande princi­per avseende den allmänna inriktningen av en översyn av den svenska kreditmarknadslagstiftningen. I högre grad än vad som synes ha varit fallet inom kreditmarknadskommittén vill vi emellertid betona det internatio­nella perspektivet. Det är enligt vår bedömning utomordentligt angeläget, att en förnyelse av den svenska kreditmarknadslagstiftningen harmoni­serar med utvecklingen inom i främsta mmmet den europeiska gemenskapen och att nya svenska lagbestämmelser inte tillskapas, som står i motsättning och kan försvåra en anpassning lill EG. Vi återkommer fortsättningsvis till detta.

Banker

"Bankerna har idag en central ställning på kreditmarknaden", heter det i betänkandet. "Kommitténs utgångspunkt är att så skall vara fallet även i framtiden. En förutsättning härför är att bankerna på elt smidigare sätt än för närvarande kan anpassa sin verksamhet till utvecklingen i samhället". Svenska Arbetsgivareföreningen, som inte har något att erinra mot den valda utgångspunkten, avstår från atl kommentera tekniska aspekter på kreditmarknadskommitténs förslag.

1.21  Industriförbundet

Komittén framhåller att bankerna har den centrala ställningen på kredit­marknaden idag och att utgångspunkten är att så ska vara fallet även i framtiden. Detta förutsätter att bankerna på ett smidigare sätt än för närvarande kan anpassa sin verksamhet till utvecklingen i samhället. Kommittén föreslår mot denna bakgrund att den nuvarande restriktiva regleringen av bankerna ersätts med ett genereflt utformat bankverksam­hetsbegrepp. All verksamhet som ryms inom ramen för detta begrepp får bedrivas av bankerna, vilket ger bankerna flexiblare rörelseregler än de nuvarande.

Förbundet tillstyrker den av kommittén föreslagna "vändningen" av

den nuvarande lagstiftningen. För industrin är det ytterst väsentligt att

kreditmarknaden kan utvecklas smidigt så att nya behov av finansiella

tjänster kan tillfredsställas. Vilken typ av institut som tillgodoser behoven

är dock av mindre vikt än att behoven kan tillfredsställas och att det finns

förutsättningar för en effektiv konkurrens mellan olika typer av institut.

137

1.22 Svenska Kommunförbundet

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 1 

Kreditmarknaden har förändrats i snabb takt under senare delen av 80-

talet. Kommittén har med utgångspunkt från denna utveckling redovisat förslag som baseras på ett regelsystem som underlättar marknadsoriente­ring, konkurrens och smidig anpassning till ändrade förhåUanden. Styrel­sen har inget att erinra mot detta synsätt och de förslag som redovisas i betänkandet.

1,23 Svenska Revisorsamfundet 

Bankverksamhetsdefinitionen

Utredningen föreslår att banker i viss utsträckning och under vissa fömt­sättningar skall kunna erbjuda sina kunder serviceinrikiade tjänster även om de inte är av finansiell natur (del 1 i betänkandet s. 216 f). Samfundet avgränsar yttrandet i denna del till att gälla revisions- och redovisnings­tjänster.

Ett grundläggande krav på revisorer är att de är och av intressenterna uppfattas som fristående och obundna från sidointressen som kan stå i konflikt med ett riktigt fullgörande av revisionsuppdragen. Enligt samfun­dets mening kan detta oberoende ifrågasättas om banker, som är en av flera intressentgrupper, tillhandahåller revisionstjänster. Samfundet av­styrker därför att banker skall kunna tillhandahålla externa revisionstjäns­ter även inom ramen för lillfällig överkapacitet.

Under senare år har det vidare förekommit flera exempel när enskilda banker bygger upp en självständig redovisningsverksamhet. I några fall har denna marknadsförts som "banken som företagets nya ekonomipartner" och dylikt. Enligt samfundets mening finns det skäl att ifrågasätta om denna självständiga verksamhet bör vara en tillåten tjänst för banker. Härutöver vill samfundet peka på de effekter en sådan utveckling får för konkurrensneutraliteten mellan olika kreditgivare eftersom den bank som tillhandahåller redovisningsljänster kan grunda sina besut på väsentligt bättre information än andra intressenter. Samfundet anser därför att gränsdragningen mellan tillåten och otillåten verksamhet bör göras klara­re. Dessutom bör området för tillåtna tjänster inskränkas enligt vad sam­fundet ovan anfört.

1.24 KF

KF noterar kommitténs ställningstagande att en bank skall erbjuda all­

mänheten ett allsidigt utbud av finansiella tjänster. Det har i dagarna

blossat upp en debatt om ersättningen för de tjänster, som bankerna

tillhandahåller främst privatpersoner. Det är uppenbart att handeln bär

kostnader sammanhängande med kassahantering bl.a. vid betalning med

check. Enligt KFs uppfattning bör bankerna på samma sätt utan kostnader

hantera de betalningsmedel pengar som än så länge är basen för den

138

privata hushållningen. Det ter sig vidare främmande att andra typer av     Prop. 1990/91; 154 betalningsmedel checkar som bankerna tidigare lanserat hos allmän-     Bilaga 1 heten, numera är föremål för kostnadsuttag.

KF har velat ta upp dessa frågor bl. a. som en bakgmnd till kommitténs förslag till kapitaltäckningsregler. Möjligen kan höjningen av kraven sägas vara förhållandevis blygsam men den kommer förmodligen att utgöra underlag för kostnadshöjningar. KF anser att säkerhetsaspekten bakom den föreslagna höjningen av kapitaltäckningskravet inte motiverar att ytterligare pålagor gentemot den enskilde bankkunden kan riskeras. Å andra sidan finner KF att kraven på skydd för den enskilde inte möjliggör en sänkning av befintlig nivå. KF är inte helt övertygad om att den möjlighet till konkurrens, som utgör bakgrund till många av kommitténs förslag, verkligen kommer de enskilda konsumenterna tifl godo i form av lägre kostnader. Såvitt KF kunnat finna har bankernas konkurrensan­strängningar i betydande utsträckning inriktats på förhållandevis sofistike­rade tjänsteutbud först mot företagssektorn men senare även mot vissa grupper av privatpersoner. KF efterlyser därför konkurrens även när det gäller allmänhetens behov av vissa bastjänster från bankerna, där hante­ring av betalningsmedel är ett inslag, insättningar och uttag ett annat.

I detta sammanhang synes det KF rimligt att särskilt markera sin upp­slutning kring de tankegångar som återfinns i kommittédirektiven rörande konsument- och bostadskooperationens sparkassor. Det är en inlånings­verksamhet, som vänder sig uteslutande till medlemmar i konsumentföre­ningar respektive HSB-föreningar. Denna sparkasseverksamhet är för des­sa privatpersoner ett alternativ till sparande i bank.

1.25 Medborgarrättsrörelsen Friheten i Sverige 

Bankerna

I kommitténs betänkande sägs mycket om att man minskar detaljreglering­en av bankerna, och låter allt som inte är förbjudet bli tillåtet. Detta motsägs dock av de omfattande regelsystem som föreslås beträffande ban­kerna.

Härtill kommer att Bankinspektionen ges kompetens att helt formlöst reglera bankernas verksamhet. Bankinspektionen kan komma med skrift­lig erinran om inspektionen anser att förhållandet har betydelse för "en sund utveckling av bankverksamheten". Det betyder att Bankinspektio­nen helt skönsmässigt utan lagstiftning, kan gripa in mot alla slag av bankverksamhet. Det räcker att inspektionen anser sig kunna beteckna en företeelse som en osund utveckling.

KMK synes inte räkna med att del skafl finnas någon möjlighet för

berörd bank att överklaga Bankinspektionens beslut till regeringen. En

sådan möjlighet måste emellertid finnas, men MRR:s avgörande invänd­

ning är att Bankinspektionen inte kan tillåtas få formlöst reglera bankernas

verksamhet, som om inspektionen vore den lagstiftande församlingen i

landet. Inspektionens rätt att gripa in måste inskränkas till vissa klart

beskrivna situationer.

139

Trots kommitténs tal om att den vill minska regleringen av bankerna, så Prop. 1990/91:154 visar många förslag att den går i motsatt riktning. Exempelvis införs en Bilaga 1 skyldighet för bankerna att erbjuda allmänheten ett allsidigt utbud av finansiella tjänster. Detta hämmar konkurrensen i de fall då en bank vill begränsa sin verksamhet för atl koncentrera sig på vissa typer av bank­tjänster. LO skulle inte kunna genomföra sina planer på att grunda en bank för enbart inlåning. En sådan utveckling som hindrar en diversifiering vore olycklig.

Avslutning

MRR avstyrker huvuddelan av Kreditmarknadskommitténs förslag som varande alllför detaljrikt och ingripande i näringsfriheten och äganderät­ten. Vidare ges Bankinspektionen aUt för stort inflytande. Fler förslag är inte anpassade till tidsutvecklingen och kommer i konflikt med Sveriges europa-anpassning.

Istället föreslår MRR att en ny utredning tillsätts med uppdrag att inom etl år lägga fram förslag till en modern lag som inrymmer en enkel regle­ring av all finansverksamhet i Sverige.

2 Förvärvsregler för bank

2.1 SIND

Kreditmarknadskommittén föreslår, som undantag från förvärvsförbudet i kapitalmarknadslagen, att förvärv skall kunna ske av aktier och andelar i finansieringssysfte av kreditmarnadsbolag. SIND tillstyrker detta förslag och ser det som angeläget att bl. a. bankerna får möjlighet att bidra lill det slora behov av riskkapital som finns hos de mindre och medelstora företa­gen. Detta kommer att förbättra möjligheterna för landets industriella tillväxt.

SIND har under senare år nära följt utvecklingen när det gäller de mindre och ej börsnoterade företagens möjligheter att expandera genom tillskott av externt riskkapital. Genom bl.a. OTC-marknadens tillkomst växte en betydande riskkapilalmarknad fram under åren 1982 84. Många nya venture capitalbolag startades för att förse de små och unga företagen med riskkapital genom att gå in som minoritetsägare. Men riskbenägenhe­ten hos investerarna har ändrals radikalt under senare år. Förlusterna på engagemangen i unga företag har varit stora. Därför är det idag svårt för nystartade företag att få tillskott av riskkapital. Samtidigt har skattelag­stiftningen gjort att majoritelsägande är mer intressant, då det öppnar möjligheter bl.a. till koncernbidrag. Konsekvenserna har blivit att det råder brist på minoritetskapital.'

' Se t.ex. SIND 1988:3 "Riskkapitalet och de mindre foretagen", Hans Landström:

"Småföretagens försörjning med riskkapital. Vägar i Europa att förstärka företagens

egna kapital", Stockholm 1988.

140

Det finns ett stort behov av riskkapital framför allt hos de mindre Prop. 1990/91; 154 företagen som ju ofta har en låg soliditet. Speciellt viktiga för småföretagen Bilaga 1 är de finansiärer som går in som minoritetsägare och som låter entreprenö­ren ha kvar kontrollen över företagen. Riskkapitalet är viktigt för företa­gens tillväxt. Genom nyemissioner kan företagen få in kapital för investe­ringar, marknadssatsningar och annat som är nödvändigt för att öka produktionen, erövra nya marknader och expandera. Bara detta kan skapa en bas för en ökat sysselsättning.

Utbudet av privat riskkapital till de onoterade företagen har stagnerat. Det är därför angeläget att åtgärder vidtas för att öka de mindre företagens möjligheter att finansiera sin tillväxt genom att kunna fä tillskott av riskkapital från minoritetsägare som samtidigt låter entreprenören ha kontrollen kvar över företaget.

SIND ser därför positivt på att kreditmarknadskommittén föreslår att även bankägda kreditmarknadsbolag tillåts finansiera företag genom aktie­förvärv. Detta skulle kunna öppna nya finansieringsmöjligheter för de onoterade företagen. Det är ocksä värdefullt att den erfarenhet av företag­sutveckling som finns i bankerna kan i ökad utsträckning komma företa­gen till godo genom ett närmare ägarengagemang. Många småföretag har en bristande kunskap i företagsledning och detta skulle kunna förbättras genom bankernas medverkan. Erfarenheterna från utlandet där bankerna tillåts medverka som minoritetsägare i företagens finansiering är goda. I t. ex. USA och England sker detta i stor omfattning. De betänkligheter som funnils mot bankernas agerande pä detta område har visat sig vara obefo­gade.

SIND anser atl kreditmarknadsbolagens ägarengagemang bör begränsas till etl minoritetsinnehav. Kreditmarknadskommittén föreslår som övre gräns en tredjedel av aktiekapitalet och röstvärdet. Denna gräns förefaller vara godtyckligt vald. Ell tillräckligt krav borde vara all ägarfinansiering-en de facto begränsar sig till ett minoritetsengagemang, dvs. understiger femtio procent.

2.2 Fullmäktige i Sveriges riksbank

Som framgått ovan föreslår KMK att bankerna genom en vidgad verksam-helsdefinition tillåts göra del som inte uttryckligen förbjuds i lagstiftning­en. Tillålen verksamhel blir del som kan anses förenligt med en banks ställning och skyddsinlressen och det åvilar i sista hand bankinspektione att förtydliga de gränslinjer som skall gälla. Den friare lagstiftningsmodell KMK valt skärper alltså i detta avseende kravet på den offenlliga bevak­ningen och tillsynen.

Vad gäller bankers rätt att förvärva och driva handel med egendom

föreslås vissa förändringar, som fullmäktige vill tillstyrka. KMK vill hän­

föra factoring och leasing, med undantag för fastighetsrenting, till den

lillålna sfären, enligt den praxis som redan utvecklats i finansbolagen.

Förvärv av aklier och fasl egendom i placeringssyfle bör alltjämt vara

förbjudna för bankerna, enligt kommilléns skrivning. Vad gäller aktierna

understöds detta synsätt av etl principiellt förbud direkt i lagstiftningen.

141

Man vill så långt möjligt undvika en sammanblandning av ägande och     Prop. 1990/91:154

kreditgivning på marknaden.

Bilaga 1

Vissa begränsningsregler

De skyddsintressen som utgör grunden för bankernas speciella och delvis konkurrensskyddade ställning talar enligt fullmäktiges mening för att de­ras verksamhetsinriktning och organisation bör vara överskådlig, såväl för kunder som för tillsynsansvariga myndigheter. I en bankkoncern skall man kunna utgå från att hela banken står bakom de skyftande förbindelserna mot allmänheten. Detta synsätt på bankkoncerners verksamheter och or­ganisation gör sig också gällande på det internationella planet, exempelvis i anslutning till den nu aktueUa överenskommelsen om samordnade kapi­taltäckningsregler mellan tiogruppens länder.

De skyddsvärda funktionerna, tillsammans med kravet på överskådlig­het, sätter i sin tur ganska snäva gränser för bankernas handlingsfrihet. Detta gäller inte minst för deltagandet i mer riskbetonade sammanhang, exempelvis när det gäller näringslivets riskkapitalförsörjning. Bankerna tilldelas av utredningen vissa avgränsade utrymmen för sådana engage­mang. Utrymme ges härvid för förvärv av aktier i finansieringssyfte, av förlagslån och vinstandelslån och även för medverkan i projektfinansie­ring och fastighetsrenting. Bankerna måste enligt förslaget föriägga dessa nya verksamheter i dotterbolag (kreditmarknadsbolag) under ganska detal­jerade begränsningsregler. Bildandet av sådana bolag förutsätter bankin­spektionens tillstånd varvid verksamheternas sammanlagda kapitalkrav inte får överstiga tre procent av den konsoliderade kapitalbasen. Kravet på att denna "riskram" hänförs till en separat bolagsbildning motiveras enligt utredningen av kontrollskäl.

Fullmäktige har inga invändningar mot den uppläggning KMK här förespråkar. Det är uppenbart att det på bankområdet inle räcker med en allmänt hållen lagstiftning för att tillfredsställande kunna styra och avgrän­sa verksamheternas inriktning i hela dess vidd. Fuflmäktige tillstyrker, när det gäller avgränsningar av nya riskverksamheter inom bankkoncerner, att dessa verksamheter föriäggs i separata bolag och förenas med begränsning­ar för de röstandelar eller andelar av ett bolags aktiekapital som får förvärvas. Den totala riskramen bör avgränsas i relation till bankkoncer­nens egen kapitalbas på det sätt KMK föreslår.

Därutöver innehåller förslaget ytterligare bestämmelser i avsikt atl säkra att engagemangen i fråga har ett "rent finansieringssyfte". Aklier eller andelar som förvärvats skall alltid avyttras när finansieringssyftet är upp­nått enligt lagförslaget. Om detta inle skett inom fem år från förvärvet föreslås ett förhöjt kapitaltäckningskrav gälla (etthundra procent). Full­mäktige anser denna senare femårsregel vara ett onödigt inslag i den aktuella författningen. Det torde vara fullt tillräckligt att kravet på finan­sieringssyfte tydligt markeras och därmed blir föremål för fortlöpande

kontroll av bankinspektionen.

142

2.3 NO

Prop. 1990/91:154

Bilaga 1 No instämmer i att det är angeläget med en översyn av bankernas rörelse­regler i syfte att göra dessa mera flexibla och öppna för nya finansierings­lösningar. De nackdelar som följt av de striktare reglerna för bankerna jämfört med andra finansinstitut kan från konkurrenssynpunkt sägas i viss mån ha uppvägts av de fördelar som bankerna haft när det gäller att ha tillgång till den relativt sett billiga inlåningen från allmänheten. Det är emellertid tydligt att de detaljerade rörelsereglerna för bankerna har bidra­git till en stelhet i banksystemet och svårigheter att anpassa sig till ändrade fömtsättningar samt en icke optimal organisatorisk struktur.

En riktig utgångspunkt är också att bankerna och deras verksamhet inte bör vara reglerade i vidare mån än vad som är nödvändigt med hänsyn till olika skyddsintressen.

NO tillstyrker mot denna bakgmnd den metod som föreslås av KMK vad gäller förvärvsreglerna, nämligen atl i stället för att i lagen räkna upp vilka förvärv bank får göra ange vilka förvärv som är förbjudna.

Vad gäller bankverksamhetsdefinitionen har NO i tidigare avsnitt föror­dat att bankerna inte bör ha skyldighet att erbjuda några tjänster. Samtliga verksamheter bör ingå bland sådana som banköar bedriva. Frånsett detta har NO i övrigt inga invändningar mot att den ytterligare exemplifiering som föreslås i bankverksamhetsdefinitionen och de avgränsnignar som görs av KMK. NO är positiv till atl bankerna tillåls att inom bankrörelsen bedriva leasing och factoring.

Frågan om bankernas rätt till förvärv av aktier i placeringssyfte behand­las senare under rubriken Försäkringsbolagens finansförvaltning m. m.

Vad gäller undantagen för förvärv av aktier i organisationsföretag vill NO tillstyrka den förändring som föreslås, innebärande att sparbanker och föreningsbanker får rätt att förvärva aktier i både svenska och utländska bankaktiebolag. Eftersom hittillsvarande skillnader i fömtsättningar till ullandsetablering i de olika banklagarna uppenbarligen har kommit att upplevas som ett påtagligt hinder, främst för vissa sparbanker, synes en sådan ändring angelägen. De olika banklagarna bör, som fastlades redan i 1969 års lagstiftning, ge förutsättningar för konkurrens på lika villkor för de olika bankgrupperna.

Det förefaller vidare välmotiverat att överge nyltorekvisilet vid till­ståndsprövningen av förvärv av organisationsaktier. NO tillstyrker i prin­cip KMKs förslag att tillstånd skall ges om hinder inte möter från allmän synpunkt. Med hänsyn till uttryckets mångtydighet synes det lämpligt med vägledande preciseringar i förarbetena.

Av de rikllinjer som kommittén lämnar vill NO endast kommentera den

åtskillnad som görs mellan förvärv av aktier i utländska banföretag eller

andra utländska företag å ena sidan och etaberlingar på den svenska

marknaden å andra sidan. Beträffande de förstnämnda förvärven uttalar

kommitién (s 235) att syftet till stor del skall vara att stödja svensk

utrikeshandel eller i övrigt främja svenska ekonomiska intressen medan

det beträffande inhemska förvärv sägs att bankens egen företagsekonomis­

ka bedömning i allmänhet bör godtas. NO anser kommitténs distinktion

I43

tvivelaktig. Bankens företagsekonomiska bedömning bör normalt kunna     Prop. 1990/91; 154

godias även när det gäller förvärv i utlandet.

Bilaga 1

Försäkringsbolagens finansförvaltning m. m.

Kommittén anser det riktigt att även fortsättningsvis upprätthålla ett principielll förbud mot aktieförvärv i placeringssyfte för bankerna. För försäkringsbolagen föreslås en provisorisk ordning som innebär atl dessa alltjämt skall kunna förvärva aktier, låt vara med ytteriigare begränsning­ar.

Av KMKs analys framgår att flera av de skäl som har ansetts motivera förbudet för banker att placera i aktier också kan anföras som skäl för alt förbjuda försäkringsbolag att placera i aktier. Särskilt kan nämnas maktas­pekten och frågan om sammanblandning av ägande och kreditgivning.

Försäkringsverksamhetskommittén har anfört vissa motiv för att upp­rätthålla de för bankerna respektive försäkringsbolagen skilda reglerna för placering i aktier (SOU 1987:58, s 268). Förenklat uttryckt kan dessa skäl sägas ha sin utgångspunkt i respektive instituts olika roller på kreditmark­naden, där bankernas huvuduppgift är att omvandla inlåning till krediter medan försäkringsbolagens huvuduppgift är atl söka ge bästa möjliga avkastning på försäkringstagarnas pengar. Denna skillnad har också under efterkrigstiden givit utslag i att banksparande framstår som en förhållande­vis ogynnsam sparform och förjsäkringssparande som en förhållandevis gynnsam sparform.

Enligt kommitténs förslag förs åtminstone provisoriskt vidare en situa­tion där konkurrensvillkoren är helt olika i fråga om placering av medel i aktier. Frågan är hur långt särarter de båda institutionerna emellan kan åberopas för att upprätthålla den nuvarande ordningen. Även om starka skäl kan anföras lill stöd för förbudel för bankerna att förvärva aktier, rimmar den situation som därmed uppkommer illa med bankspararnas intresse av en god avkastning och av ell inflationsskydd! Man kan fråga sig om bankspararna hade placerat sina pengar i bank i den omfattning som skett om de varit mer känt att bankernas funktion mer är att tillgodose kredilmarknadens behov än bankspararnas nyssnämnda intresse. Skall man upprätthålla denna särställning för bankerna, borde det vara angelä­get från konsumentpolitisk synpunkl atl kunskaperna om detta förhållan­de gjordes mer kända. NO vill i sammanhanget erinra om vad NO tidigare anfört om atl banklagstiftningen inle får utesluta specialiserade institut av typ inlåningsbanker eftersom dessa skulle kunna bidra till ökad konkur­rens om insätlarnas medel och härigenom förbättrade villkor.

Kommittén har funnit det vara mycket väsentligt att det snarast utreds

hur ett så långt möjligt konkurrensneutralt regelsystem skall kunna genom­

föras. Därvid skall enligt förslaget olika konsekvenser för försäkringsvä­

sendet noggrant utredas. 1 avvaktan på resultaten av en sådan utredning,

som nu påbörjats inom finansdepartementet, anser sig NO inte ha under­

lag för att föreslå förändringar i del för dagen rådande läget, trots att den

skillnad i fråga om aktieförvärv som nu föreligger mellan banker och

försäkringsbolag framstår som principiellt otillfredsställande. I denna situ-

144

ation finner NO att det ej är påkaUat att nu gå ut med en provisorisk     Prop. 1990/91:154 lösning av det slag kommittén föreslagit i form av ytterligare begränsnings-     Bilaga 1 regler för försäkringsbolagens aktieförvärv.

Mol denna bakgrund vidhåller NO den ståndpunkt som NO intog i remissyttrande 1988-04-21 över försäkringsverksamhetskommitténs be­tänkande.

Enligt den av NO där utvecklade uppfattnigen bör den restriktiva tolk­ningen av vad som skall anses vara annan rörelse än försäkringsrörelse upphöra och utvecklingen tillåtas gå i en mera liberal riktning. Försäk­ringsbolagens kapitalförvaltning borde inte anses komma i konflikt med förbudet mot annan rörelse. Försäkringsbolagen borde ha betydligt vidga­de möjligheter att engagera sig i den finansiella sektorn och andra verk­samheter som i vid bemärkelse har samband med försäkringsrörelsen. Bolagen borde ha möjligheter att engagera sig via dotterbolag eller aktiein­nehav i företag som driver sådan verksamhet. Försäkringsbolagen bör därför ges möjlighet att bilda särskilda kreditmarknadsbolag enligt den nya lagstiftningen vilket KMK också föreslår. NO accepterade i yttrandet att det även i fortsättningen i FRL ställdes upp gränser för försäkringsbola­gens aktieplaceringar med hänsyn till maktaspekten (det näringspolitiska motivet). NO invände inte mot FVKs förslag att något höja gränsen för röstetalet (från 5 till 8 procent) och att införa en begränsning av andelen av aktiekapitalet vid högst 20 procent.

I konsekvens härmed avstyrker NO KMKs förslag att som provisorisk åtgärd införa ytterligare skärpningar av reglerna för försäkringsbolagens placeringar i aktier.

Det ter sig även ur andra aspekter som NO har att beakta angeläget att ställning skyndsamt tas till hur långt branschglidningen mellan bank och försäkring får gå. Inte minst gör den internationella utvecklingen, särskilt inom EG, det angeläget att svenska försäkringsbolag och banker får likar­tade konkurrensförutsättningar som sina utländska konkurrenter.

2.4 Svenska Bankföreningen 

Allmänna synpunkter

Såsom bankföreningen påpekat redan inledningsvis är kommilléns förslag i vissa delar inte längre aktuellt, dels på grund av att vissa frågor blivil föremål för ny utredning i särskild ordning, dels därför att en anpassning till vad som föresläs gälla inom EG innebär alt förbud som nu gäller inom bankverksamheten och som kommittén föreslår skall gälla oförändrade i viss mån bör lättas upp. Att så sker blir så mycket viktigare som ett avskaffande av valularegleringen snart synes bli verklighet och konkurren­sen från utländsk bankverksamhet därmed ökat i styrka.

Till rörelsereglerna hör de viktiga bestämmelserna om banks rätt att

förvärva och inneha olika slags tillgångar. Kommittén har vid en återblick

pä tidigare förvärvsregler tagit fasta pä värderingar som legat till grund

härför sedan decennier tiUbaka. Sålunda slår kommittén fast som en

allmängiltig grundsats att ägande och kreditgivning inte skall blandas

145

10   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 154

samman såvitt avser icke finansiell verksamhet. Föreningen delar denna     Prop. 1990/91: 154

grundläggande värdering.

Bilaga 1

Enligt ett riksdagsbeslut från år 1988 har statsmakterna att åstadkomma en harmonisering av den svenska banklagstiftningen till motsvarande lag­stiftning inom EG. Målet för EG:s arbete på bankområdel är att vid utgången av år 1992 få till stånd en enhetlig bankmarknad. Bankerna skall då ha rätl att etablera dotterbanker och kontor samt tillhandahålla tjänster inom hela EG-området. En svårighet vid en sådan anpassning är att det för harmoniseringen grundläggande s.k. andra samordningsdirektivet för banker, som avser bl. a. rörelseregler, för närvarande föreligger endast i förslag. Direktivet väntas bli antaget sommaren 1989.?? Såvitt föreningen är bekant kan della direktiv förväntas innehålla bl. a. bestämmelser om möjlighet för bank att äga aktier i industriföretag. Som nyss nämnts biträder bankföreningen kommitténs principiella syn på att ägande av icke finansiella företag och kredilgivning bör hållas isär. Den reciprocitet, som är ett huvudsyfte med svensk harmonisering med EG:s regler och som oftast krävs för konkurrens på lika villkor med utländska banker, behöver inle nödvändigtvis slå igenom på detta särskilda område.

Kommitténs ambition att skapa mer flexibla rörelseregler för bankerna är vällovlig. Bankföreningen tillstyrker därför att rörelsereglerna genomgär den förändringen att alla förvärv som inte uttryckligen förbjuds är tillåtna för bank. Denna nya konstruktion underlättar också de ändringar i lagstift­ningen som den förutsatta EG-anpassningen kan medföra. Den nya lag­stiftningstekniken har den väsenlliga fördelen att den innebär en större möjlighet för bankerna att i framliden anpassa sig till samhällsutveckling­en.

Aktieförvärv

Kommittén har föreslagit att det principiella aklieförvärvsförbundet be­hålls. Kommittén hänför sig i denna fräga till uttalanden som gjorts av bl.a. 1924 års bankkommitté. Enligt den kommittén medför bl.a. rätten att förvärva aktier "lätt nog, alt banken blir företagare och ej endast kreditgivare". Samma kommitté fortsätter "En sådan utveckling synes lagstiftaren ej böra befrämja. Den med kreditgivning förenade risken är så avsevärd att bankerna därutöver ej bör påtaga sig även företagarrisk." till de ny angivna motiven för förbudel lägger kreditmarknadskommittén atl bankväsendet inte heller från maktsynpunkt bör ha betydande ägarintres­sen i det privata näringslivet. Av denna anledning bör enligt kommiltén det principiella förbudet för bank alt förvärva aklier anses vara grundläg­gande. Med regeringens eller bankinspektionens tillstånd skall dock orga­nisations- och transaktionsaktier få förvärvas. Dessutom föreslås atl en s. k. fri seklor för förvärv av aktier och andelar i finansieringssyfte öppnas, för banker genom bankägda kredilmarknadsbolag.

Som tidigare nämnts kommer, såvitt nu kan bedömas, EG:s andra

samordningsdirektiv för banker att medge möjlighet till bank- aktie- och

andelsägande i icke finansiella företag. Mot bakgrund av vad som kan

förväntas komma att gälla inom EG kunde alltså enligt föreningen finnas

146

anledning alt ompröva kommitténs förslag i fråga om banks aktieförvärvs- Prop. 1990/91; 154 rätt. Föreningen har dock stannat för att en dylik anpassning för närvaran- Bilaga 1 de inle bör göras. De värderingar som kommittén lagt till grund för sitt förslag om att bibehålla det generella aktieförvärvsförbundet har alltjämt bärighet. De svenska bankerna har av tradition sin främsta uppgift som kreditgivare åt allmänheten. Detta bör utgöra bankernas centrala roll även för framtiden. Det kan mot bakgrund härav inle anses ligga i bankernas intresse att inneha placeringsaktier. Om däremot en svensk anpassning lill EG skulle innebära, att ulländska banker fär i större utsträckning än idag förvärva placeringsaktier i svenska företag, är det givetvis av konkurrens­skäl rimligt att de svenska bankerna får en motsvarande förvärvsmöjlig­het.

Förslaget om att bankkoncerner skall fä rätt atl i ökad utsträckning förvärva aktier i finansieringssyfte tillstyrkes däremot. En sådan rätt fär anses rimma väl med vad som kan förutsättas gälla inom EG. Med de begränsningar till tre procent av kapitalbasen (den s.k. fria sektorn) som föreslagils finns det emellertid inte några skäl som talar mot att sådana förvärv får förekomma i själva bankverksamheten och inte endasl i de av kommittén föreslagna bankägda kreditmarknadsbolagen. Föreningen för­ordar därför att dylika förvärv tillåts förekomma också i bankverksamhe­ten inom den föreslagna ramen (jfr även under avsniu 8.1).

Fastighetsförvärv

Kommiltén anser att förvärv av fastighet i placeringssyfte eller för fastig­hetsrenting utgör finansieringsverksamhet som inte kan anses förenlig med bankverksamheten. Mol bakgrund härav föreslår kommittén atl det tidiga­re gällande förbudet att förvärva fastighet för sådana syften bibehålles.

Bankföreningen menar att kommitténs bedömning i nu nämnda hänse­ende inte är korrekt. Dessutom bör en EG-anpassning medföra en betyd­ligt mer liberal syn plå fastighetsförvärv. Förslaget till det tidigare nämnda samordningsdirektivet innehåller inga föreskrifter om faslighelsförvärv. Detta tyder på atl respeklive land självt i sin lagstiftning får bestämma om eventuell frihet härvidlag. T.ex. får danska banker förvärva fastigheter eller aktier i fastighetsbolag upp till 20 procent av bankens eget kapital. En större frihet för svenska banker att förvärva fastigheter för olika ändamål får därför förmodas stämma bäitre överens med vad som gäller eller kommer all gälla inom EG.

Fastighetsrenting å sin sida är en i praktiken väl etablerad finansierings­form. Kommittén har också föreslagit att ett av bank ägt kreditmarknads­bolag fär bedriva sådan verksamhet inom den s. k. fria sektorn. Vid kredit­givning anses fasligheter i regel ulgöra mycket goda säkerheter. Della lalar enligt bankföreningen för att fastighetsrenting bör få förekomma också direki inom banken.

En vidgad rält lill faslighelsförvärv för all värna om bankens framtida

rörelse kan dessutom, med hänsyn lill den goda avkastning som sådant

innehav medför, inte anses utgöra något hot mot insätlarnas trygghet och

därmed inte heller vara oförenlig med bankverksamhet. Det lorde i slället

147

vara väl känt att värdeutvecklingen över tiden för placeringar i fastigheter Prop. 1990/91:154 i allmänhet garanterar en gynnsam total avkastning. Av bl. a. detta skäl har Bilaga 1 t.ex. första tredje AP-fondstyrelserna fått möjlighet att i och för det allmänna pensionssystemet inom en viss ram förvärva fast egendom i placeringssyfte, antingen genom direkta förvärv eUer genom förvärv av samtliga aktier i ett fastighetsbolag. Det bör vidare framhållas att också försäkringsbolagen har rätt att i sin rörelse fritt förvärva fastigheter. Av bl. a. konkurrensneutralitetsskäl är det således av stor vikt att bankerna får en rätt motsvarande den som tillkommer AP-fondstyrelserna och försäk­ringsbolagen.

Bankföreningen anser alltså sammanfattningsvis att inom bankverksam­hetsdefinitionen bör rymmas förvärv av fastighet såväl för fastighetsren­ting bedriven av banken som för placeringsändamål. Det finns inte något skäl att befara missbruk av en sådan ny frihet. Med hänsyn tifl kraven på likviditet och vinstspridning i bankverksamheten lorde bankerna själv­mant komma att ålägga sig den begränsning i fråga om fastighetsförvärv som är rimlig.

1 det följande kommenterar föreningen vissa detaljer i förslaget om ban­kernas förvärvsrätt. Även i dessa avseenden finns skäl att ta den reglering som förutsätts gälla inom EG som intäkt för att föreningens krav bör tillgodoses.

Förvärv av vissa fordringsbevis

Kommittén föreslår att bankerna får rätt att förvärva, förutom fordrings­bevis med efterställd betalningsrätt, även andra likartade bevis om till­skott av riskkapital, om bevisen är avsedda för den allmänna marknaden. Denna utvidgning av förvärvsrätten är något som föreningen hälsar med tillfredsställelse.

Däremot uttalar kommittén på sid 223 (del 

I) 

att förvärv av bevis som inte är avsedda för den allmänna marknaden alltjämt bör vara förbjudet för bank. Föreningen utgår från att inskränkningen endast avser nyss nämnda riskkapitaltillskott. Eftersom kommittén emellertid inte i sam­band med redogörelsen för innebörden av den omsvängda tekniken för tillåten bankverksamhet med ett ord berör förvärv av fordringar som ej avsetts för den allmänna marknaden, finns anledning för föreningen att något uppehålla sig vid denna fråga.

I samband med 1987 års banklagstiftning gavs bank rätt att förvärva annan fordran än sådan som är avsedd för den allmänna marknaden, om fordringen grundas på låneavtal, som har sådant innehåll att banken själv vid förvärvstillfället hade kunnat bevilja krediten (se 2 kap. 3 §BRL). Det kan uppenbarligen inte ha varit kommitténs avsikt att utan vidare avskaffa denna förvärvsmöjlighet. Tvärtom måste enligt föreningen det nya synsät­tet på tillåten verksamhet anses innebära, att de av föreningen tidigare i detta hänseende framförda synpunkterna nu har beaktats.

Föreningen anser således att en utvidgning av förvärvsrätten beträffande

nyssnämnda typ av fordringar följer av den lagteknik som har valts. Har

148

detta inte varit kommitténs avsikt, hemställer föreningen att nu ifrågava-     Prop. 1990/91; 154

rande ändring genomförs och att det av motiven klart framgår att förvärv     Bilaga 1

också av andra enskilda fordringar än sådana som grundar sig på låneavtal

är tiflåtna, t. ex. fordringar som uppstått i samband med försäljning av

varor eller tjänster i en rörelse eller i samband med överlåtelse av t. ex.

företag eller fastighet. Grunden för fordringen behöver alltså inte vara en

försträckning. Det avgörande är i stället att fordringen vid förvärvstillfället

har sådana viUkor att banken då hade kunnal bevilja en kredit i enlighet

med den.

Genom en sålunda utvidgad förvärvsrätt kommer bankerna att kunna stå till tjänst med t. ex. köp av exportfordran å forfait för vidare placering i den internationella marknaden, även när det inte gäller en växelfordran. Bankerna kan vidare ta hand om en köpeskillingsrevers för fastighet eller företag i egen räkning för placering i marknaden och behöver inte hänvisas till att förmedla sådana affärer mellan säljare och köpare. Bankerna får härigenom möjlighet att ägna sig åt en banknära verksamhet som är tillåten och oreglerad för andra finansieringsföretag.

Förvärv av förlagsbevis m. m.

Kommittén har föreslagit att det krav på tillstånd, som gäller för förvärv av organisationsaktier, skall motsvaras av ett krav på tillstånd för förvärv av fordringsbevis med efterställd betalningsrätt och likartade bevis om tillskott av riskkapital, som emitlerats av bank och banknära företag, oavsett om det skett på den allmänna marknaden eller ej (2 kap. 4 §BRL). Enligt bankföreningen kan de skyddsintressen som motiverar ett krav plå kontroll av förvärv av aktier i sådana företag genom tillstånd inte rimligen göras gällande i fråga om nu nämnda bevis om de emitlerats av företagen på den allmänna marknaden. Syftet bakom dylika förvärv är ju de facto inte att vinna något ägarinflylande i ett företag. I stället ser bankerna förvärven huvudsakligen som en god placering. Enligt bankföreningen bör därför nu avsedda bevis få förvärvas fritt av bankerna.

Upplåningen

Kommittén har inte föreslagit någon förändring i bestämmelserna om bankernas obligationsupplåning (se 2 kap. 20 § BRL). Med de grundläg­gande värderingar som kommittén ger uttryck för, nämligen att likartade verksamhetsförutsättningar skall gälla för de olika kreditinstituten på marknaden, finns inte längre anledning att upprätthålla den belopps- och löptidsbegränsning som nu är förknippad med rätten för bank att utge obligationslån i Sverige. Reglernas syfte synes har varit att från kreditpoli­tiska utgångspunkter begränsa bankernas möjlighet att konkurrera med andra finansieringsinstitut, främst kredilaktiebolagen.

Eftersom bankerna i framtiden kan påräkna en ökad konkurrens på sitt affärsområde, bör alltså den förutsatta likställigheten mellan olika kredit­institut kräva att begränsningarna nu slopas.

Det kan för övrigt konstateras att föriagslån för närvarande används i

149

slörre utsträckning än obligationslån i bankverksamhet. Detta gäfler såväl Prop. 1990/91:154 i svensk som i utländsk valuta. För förlagslånen gäller ingen motsvarande Bilaga 1 begränsning i belopp eller löptid. Det föreligger för närvarande inte någon ränteskillnad mellan de två upplåningsformerna, när lånet löper i svensk valuta. Med den ökade friheten på kapitalmarknaden och inför ett upphä­vande av valutaregleringen saknas anledning att vidmakthåUa de båda begränsningarna för bankernas obligationslån. Om det blir fritt att utge kronobligationer i utiandei skulle för övrigt enligt ordalgen i 2 kap. 20 § BRL en beloppsbegränsning inte gälla.

2.5 Svenska sparbanksföreningen

Förvärvsförbudsregler avseende aktier m. m.

KMK föreslår vidare att det nuvarande principiella aklieförvärvsförbudel för banker skall bestå. Denna förbudsregel har varit oförändrad sedan införandet år 1933. Tidigare fanns en begränsad rätt till förvärv av aktier genom emissionsverksamhet och handel med aktier. Det grundläggande motivet till det nuvarande förbudet kan sägas vara att förhindra samman­blandning av ägande och kreditgivning med därav följande risk för osund kreditgivning, för stort risktagande och åsidosättande av insättarskyddet.

Sparbanksföreningen anser i och för sig att det nuvarande förbudet mot aktieförvärv i placeringssyfte har fog för sig och att det inte nu finns tillräckliga skäl för en ändring av lagstiftningen på detta område. Det skulle dock kunna ifrågasättas om de av kommittén anförda motiven för ett upprätthållande av aktieförvärvsförbudet har samma bärkraft i dagens samhälle som tidigare. De ursprungliga skälen för förbudet speglar en gången tids värderingar och erfarenheter, vilka skulle kunna påstås vara mindre relevanta idag. Det torde finnas röster för uppfattningen att en utvidgad möjlighet för banker att få förvärva aktier i placeringssyfte inklusive förvärv av egendom som motsvarar eller har anknytning till aktier inte skulle innebära risker för den traditionella bankverkamheten och därmed insättarskyddet.

Det finns även skäl att beakta utvecklingen utomlands och inte minst inom EG. På många håll utomlands har banker möjligheter att förvärva aktier i placeringssyfte. I själva verket är den svenska banklagstiftningen tämligen unik med sin restriktiva inställning härvidlag. Såvitt känt har bland OECD-länderna endast Belgien, Sverige och USA totalförbud. Inom EG pågår ett harmoniseringsarbete bl.a. på detta område, innebärande enhetliga regler om villkor för förvärv och innehav av aktier. Denna harmonisering förefaller gä i riktning mot en begränsning av en banks möjligheter till innehav av aktier i annat företag till viss procent av bankens eget kapital och en ytteriigare procentueU begränsning vad gäller bankens sammanlagda aktieengagemang.

Det finns anledning att räkna med att man inom EG-området kommer

att införa enhetliga regler för bankers möjligheter till förvärv av aktier i

placeringssyfte. Dessa torde komma att innebära att banker i begränsad

utsträckning ges rätl till sådana förvärv. Med lanke på harmoniseringen i

150

övrigl inom EG på banklagtiftningens område och den internationella     Prop. 1990/91:154 konkurrens som den öppna bankmarknaden kommer alt leda till, kan den     Bilaga 1 frågan ställas om det på sikt är möjligt att bibehålla det nuvarande aktie­förvärvsförbudet i den svenska banklagstiftningen.

Fastighetsleasing

Begreppet fastighetsleasing är inte ett entydigt begrepp. Det kan därför i prakliken uppkomma gränsdragningsproblem när det gäller att särskilja olika finansieringsformer. KMK berör denna fråga men påpekar att det inte torde vara möjligl alt "gä in i detaljerna kring gränsdragningen av begreppet fastighetsleasing".

Sparbanksföreningen anser att KMK borde ha gjort ett försök till att utforma en definition av begreppet fastighetsleasing. Utan en sådan klar­görande deflnition uppkommer besvärande konkurrensförhållanden för de finansieringsföretag som måste ha auktorisation för sin verksamhet, eftersom dessa kan få konkurrens från andra företag, vars verksamhet i nuvarande läge inte kräver auktorisation. Det är enligt Sparbanksförening­ens mening inte tillräckligt att överlämna åt bankinspektionen att med stöd av, som KMK föreslår, en "flexibel lagstiftning" avgöra var gränsen går mellan tillslåndspliktig och inte tillslåndspliktig verksamhet. Det före­liggande beslutsunderlag i denna del är således enligt Sparbanksförening­ens mening otillfredsställande och inte tiUräckligt för att kunna ligga till grund för lagsliftning.

Bankers engagemang i annan än traditionell bankverksamhet

KMK föreslår vissa möjligheter för banker att engagera sig i riskverksam­het och annan verksamhet som inte är förenlig med normal bankverksam­het. Detta föreslås kunna ske genom bankägda kreditmarknadsbolag. KMK föreslår dock den begränsningen atl det sammanlagda kapitalkravet för verksamhet av ifrågavarande slag inte får översliga 3 % av bankens eller moderföretagets konsoliderade kapitalbas.

Sparbanksföreningen ser positivt på förslaget som sådanl och tillstyrker således att möjligheter öppnas för banker till engagemang av detta slag. Föreningen anser dock den föreslagna begränsningen 3% alltför snävt tilltagen. Även om det för sparbankerna blir möjligt att utnyttja dessas konsoliderade kapitalbaser för verksamhet i ett dotterbolag lill Sparban­kernas Bank, är det föreslagna utrymmet onödigt begränsat. Sparbanks­föreningen föreslår en vidare ram och anser att den bör åtminstone för­dubblas. Det ökade risktagande som detta innebär torde vara av underord­nad betydelse totalt sett.

2.6 Sveriges Föreningsbankers Förbund

Aktieförvärv

KMK har föreslagit att det principiella aktieförvärvsförbudet för banker

skall bibehållas. KMK har gjort en grundlig genomgång av de motiv och

151

värderingar som legat lill gmnd för aktieförvärvsförbudet och samman-     Prop. 1990/91:154 fattningsvis konstaterat att dessa äger fortsatt giltighet, såvitt avser förvärv     Bilaga 1 som sker i placeringssyfte.

SFF kan inte ansluta sig till KMKs uppfattning i denna fråga av följande skäl.

För det första kommer troligen EG-reglerna ge banker inom EG möjlig­het all förvärva aktier i icke finansiella företag inom en ram motsvarande 50 procent av banks eget kapital. Redan av detta skäl finns anledning för lagstiftaren att allvarligt ompröva den traditionellt restriktiva inställning­en till svenska bankers aktieförvärv. En skillnad på denna punkt mellan svenska banker och bankerna inom EG skulle allvarligt kunna hämma de svenska bankernas konkurrensförmåga. Det finns därför ingen anledning för den svenska lagstiftaren att låsa sig för ett bibehållet aktieförvärvsför­bud innan läget inom EG klarnat på denna punkt.

För det andra finns det enligt SFFs mening sakliga skäl för att överge det kategoriska förbudet mot aktieförvärv. Bland de motiv mot aktieförvärv som KMK betonat finns riskaspeklen, d.v.s. att aktieförvärv är förenat med risk och att banker av hänsyn till insättarna inte bör kunna placera i tillgångar av riskkaraktär. SFF vill inle förneka att aktieplaceringar kan vara riskfyllda. SFF menar dock att KMK, liksom lagstiftaren hittills, överbetonat riskaspekten. Enligt SFFs mening skulle man mycket väl kunna vända på resonemanget och i stället se aktieförvärv som ett sätt för banken att realvärdeskydda det egna kapitalet och därmed skapa större säkerhet för insättarna. För försäkringsbolagen anses placeringar i realtill-gångar aktier och fastigheter som ett naturligt sätt att åstadkomma en god avkastning på lång sikt. Tillgångarna i bankernas balansräkningar består till helt övervägande del av nominella räntebärande placeringar, d. v. s. monetära tillgångar. Företag med i huvudsak monetära tillgångar har vid inflation större svårigheter än andra företag att hålla det egna kapitalel intakt.

Den av SFF nämnda aspekten har inte berörts i diskussionen om aktie­förvärven. Tiden är emellertid mogen att seriöst diskutera bankernas behov av större frihet på placeringssidan (även belräffande fastigheter.

En invändning som brukar framföras mot att banker skall få förvärva sktier är att bankinlåningen är av kortfristig karaktär. Slor skiUnad förelig­ger för försäkringsbolagen vars åtaganden gentemot t. ex. pensionssparare är mycket långfristiga. Denna invändning är givetvis riktig och innebär att en bank även om frihet gavs aldrig skulle kunna ha samma struktur på balansräkningens tillgångssida som ett försäkringsbolag. Skillnaden mellan åtagandena för bank- och försäkringsbolag är emellertid inte så stora att det är motiverat med ett totalförbud för bank att placera i reala tillgångar. Om de banker skulle ges rätt förvärva aktier borde de även få större möjligheter att låna upp långfristigt. SFF anser således att den nuvarande begränsningen för bankerna obligationsupplåning (se 2 kap. 20 § BRL) borde slopas.

Med sådana begränsningar av aktieförvärvsrätlen som diskuterats inom

EG motsvarande maximalt 50% av banks egna kapital och 10% av

aktierna i enskilda företag finns ingen anledning befara att banker

152

härigenom skulle skaffa sig ett för stort eller otillbörligt inflytande över    Prop. 1990/91:154 näringslivet. I vart fall torde banker inte komma ens i närheten av det     Bilaga 1 aktieinnehav som försäkringsbolagen har.

Vådan av sammanblandning av ägande och kreditgivning ett klassiskt argument mot att banker skall få äga aktier och som även KMK tryckt starkt på anser SFF sannolikt starkt överdriven, reminiscenser från tider med andra marknader och annan insyn i och tiUsyn av bankerna än dagens förhållanden. Dessutom innebär argumentet ett underkännande av bankernas kompetens att rätt bedöma sina kreditengagemang. Ett företag vars StäUning är så svag att ett utvidgat kreditengagemang inte kommer i fråga skall naturligtvis inte heller ha nytt riskkapital.

Den problematik som eventuellt kan förekomma avseende ägande och kreditgivning i samma företag berör emellertid endast undantagsvis den typ av aktieförvärv som behandlats i detta avsnitt och som avser aktier som placeringsobjekt. När det gäller nystartade företag är saken delvis annorlunda, främst p. g. a. att risken är högre. Det är också befogat att vara mer restriktiv beträffande banks möjlighet att göra risksatsningar av "ven-capkaraktär". KMK har föreslagit att bank skall få rätl att inom viss ram göra aktieförvärv av denna senare typ. SFF återkommer till detta, men viU här peka på att förvärv av aktier i placeringssyfte borde anses vara mer naturligt för bankerna än riskkapitalsatsningar av "ven-capkaraktär".

Om bank ges rätt förvärva aktier i placeringssyfte kan föreskrift ges om att beslut om köp och försäljning av aktier ej får delegeras under verkstäl­lande ledningen till delegater med kreditbevillningsrätt. Detta är ett sätt att markera åtskillnad mellan banks normala kreditgivning och placeringar i övrigt.

SFF anser sammanfattningsvis

att det finns skäl att ge banker viss frihet all förvärva aklier i placerings­syfle, samt

att lagstiftaren, även om övervägande skäl fortfarande anses föreligga för ett bibehållande av förbudet, i vart fall inte tar definitiv slällning i frågan innan det klarlagts hur kommande EG-regler på området kom­mer att utformas.

Fastighetsförvärv

KMK föreslår att det nuvarande förbudet för banker att förvärva fastighe­ter för annat ändamål än egen verksamhet och för egen personal skall bibehållas. Dessutom anser KMK att fastighetsrenting visserligen kan få förekomma i kreditmarknadsbolag även bankägt men ej direkt i bank.

SFF kan inte godta KMKs förslag i denna del. SFF åberopar samma argument som anförts angående aktieförvärv. Det kan finnas skäl att införa en begränsning för fastighetsförvärv i placerings­syfte, t. ex. maximalt inom 50% av banks eget kapital.

Beträffande fastighetsrenting kan sägas att detta numera är en väl etable-

153

rad finansieringsform. SFF anser att fastighetsrenting rimligen bör anses     Prop. 1990/91:154

falla inom ramen för sådan verksamhet som bank kan bedriva.

Bilaga 1

Förvärv av förlagsbevis

KMK har förslagit att det skall krävas tillstånd för bank att förvärva fordringsbevis med efterställd betalningsrätt och likartal bevis om tillskott av riskkapital som emitlerats av bank eller banknära företag oavsett om det skett på den allmänna marknaden eller ej (2 kap. 4 § BRL). tillstånds­kravet är detsamma som gäUer för banks förvärv av organisalionsaktier.

Bankernas obligationsupplåning

KMK har inte föreslagit någon ändring i bestämmelserna om bankernas obligationsupplåning (jrf 2 kap. 20 § BRL). Innebörden av dessa bestäm­melser är att bank inte får ge ut obligationslån med en löptid som översti­ger 7 år och inte till belopp som överstiger 3% av bankens inlåning från allmänheten.

SFF anser att denna regel bör slopas och att banker bör ges samma rätt som t. ex. kreditaktiebolagen att låna upp medel långfristigt på obligations­marknaden. Del bakomliggande syftet med begränsningsregeln torde vara av kreditpolitisk karaktär. Numera måste begränsningsregeln ha spelat ut sin roll.

Ökade möjligheter till långfristig upplåning vore därutöver ett naturligt komplement till de mer långfristiga placeringsmöjligheter i aktier och fastigheter som SFF förordat ovan.

2.7 LO

Neutral roll för banker i kreditförmedlingen

För en effektiv kapitalallokering i ekonomin, d. v. s. förmedling av sparan­det till sådana ändamål, som ger störst lönsamhet och avkastning och i övrigl är mest angelägna, krävs alt bank- och kreditväsendet inte är par­tiskt genom hopknytningar ägarmässigt eller på annat sätt med särskilda affärsintressen.

Förhållanden som påverkar sådan sammanknytning är bl.a. följande: företags innehav av bankaktier, regler som begränsar vilka som kan vara moderbolag till bank, regler för spridning av ägande och rösträtt i bank, banks rätt att direkt eller via dotterbolag göra aktie- eller andra andels­förvärv, begränsningsregler för bankrepresentation i företags styrelser, bankers indirekta ägarinflylande över företag via pensionsfonder, bankers engagemang i leasing med det realkapitalägande som hör tiU.

Sett från de icke-finansiella företagens sida kan det finnas förelagseko­

nomiska skäl att skapa en nära förbindelse till en bank eller ett kreditmark­

nadsbolag. Man önskar större säkerhet för framtida kapitalförsörjning och

möjlighet att utnyttja sådana hävstångseffekter till Ökade resurser, som

inle den lagliga sfären inte är möjliga uianför kreditväsendet ram.

154

Det är bank- och kreditlagstiftningens uppgift att bl.a. bryta upp eller Prop. 1990/91:154 motverka sådana intressekopplingar. Det har skett i viss men svårbe- Bilaga 1 dömbar grad hitlills i Sverige. Å andra sidan finns eller har funnils ganska tydliga gmpperingar grundade på familjestiftelser, verksamma som styror­gan för både bank och icke-finansiella företag, vidare sfärer av gradvis beroende företag kring de större affärsbankerna och på senare tid förvärv eller försök till förvärv av en bank lill att bli en del av en koncern med vidare syftning än den rent bankmässiga.

KMK betonar förtjänstfullt principen att kreditgivning och ägande skall skiljas åt. Å andra sidan öppnar kommitién med de nu föreslagna bankre­formerna vissa undantag från oberoendekravet med hänvisning till önskan om breddning av bankers tjänsteutbud till större flexibilitet vad gäller koppling till andra tjänster och till internationella tendenser.

LO förordar en mer strikt politik från statsmakternas sida, när det gäller att bibehålla eller skapa en neutral, opartisk roll för kreditförmedling. Hotet ligger inte enbart i ägarförhållanden. I ett framtidsperspektiv med starkt internationaliserat bankväsende är det väsentligt att rågången mel­lan bank- och andra affärsintressen i Sverige är trovärdig. Därigenom påverkas svenska bankers kreditvärdighet och kundförtroende i den egen­tliga bankmarknadskonkurrensen. I samband med kommande övervägan­den om EG-samarbete anser LO att bankers neutralitet i kreditförmedling­en skall drivas som ett av minimikraven för ömsesidigt godkännande av utländska bankfilialer och för öppen konkurrens med banktjänster i övrigt.

LO har inte anledning resa invändningar mot KMKs förslag i övrigt för att åstadkomma ett system med möjligast oberoende banker. LO vill understryka förslaget att bankinspektionens tillsyn ska ta fasta på koncer­nen i stället för bankaktiebolaget i de fall detta är aktuellt. Detta är en väsentlig sak.

2.8 SAF 

Bankers aktieägande

Kreditmarknadskommitténs förslag innebär, att principen om åtskillnad mellan ägande och kreditgivning upprätthålls också i framtiden. Ett gene­rellt förvärvsförbud avseende viss angiven egendom föreslås sålunda.

En uppmjukning av förvärvsförbudel föreslås emellertid. Enligt kom­mittén bör sålunda en bank kunna välja att av organisatoriska eller andra skäl lägga ut verksamhet till dotterbolag under förutsättning att banken själv äger rätt att bedriva verksamheten. Undantag från förvärvsförbudet föreslås därför för s. k. organisationsföretag, d. v. s. svenska eller utländska förelag med nära anknytning till bankverksamheten.

Kreditmarknadskommittén föreslår också, alt bankerna ges möjlighet

till ett begränsat aktieägande via dotterbolag. De skall därigenom mer

aktivt än för närvarande kunna medverka till vissa förelags långsiktiga

anskaffande av eget kapital. Kommitténs förslag innebär sålunda, att ifrå­

gavarande riskverksamhet skall avskiljas från banken och läggas ut i hel-

eller delägda dotterbolag.

155

Svenska Arbetsgivareföreningen bedömer de föreslagna uppmjukningar- Prop. 1990/91:154 na av nuvarande förvärsvförbudsregler som värdefulla och ägnade att Bilaga 1 kunna ge bankerna en mer aktiv roll i företagens utveckling än för närva­rande. Förslaget att det nuvarande systemet med s. k. samhällsrepresen-tanter i bankernas styrelser skulle kunna utvidgas också till de s. k. organi­sationsbolagen finner vi däremol onödigt och byråkratiskt. Vi noterar också, att även i här behandlade hänseende avviker kreditmarknadskom­mitténs förslag från utvecklingen inom EG, sådan den idag kan skönjas. Av OECD-länderna är det idag bara Sverige, Belgien och USA som har ett totalförbud för bankerna att äga industriaktier. Sannolikt kommer det nuvarande harmoniseringsarbetet inom EG att leda fram till bestämmelser som tiUåter bankerna att ha ett begränsat aktieägande i andra icke-finansi­ella företag.

2.9 Sveriges Industriförbund

Åtskillnad mellan ägande och kreditgivning

Kommittén föreslår att en bank genom ett i bankkoncernen ingående dotterbolag får möjlighet att genom aktieförvärv medverka till rekonstruk­tion och fusion av bestående förelag och nyetablering av t. ex. högriskföre­tag. Bankkoncernen får genom dotterbolag också rätt att göra riskfyllda placeringar, t. ex. villkorslån, vinstandelslån och förlagslån, samt bedriva fastighetsleasing/renting. Alla nu nämnda engagemang måste dock hålla sig inom en finansiell ram motsvarande 3% av bankkoncernens kapitalbas. I fråga om leasing av lös egendom och factoring föreslås att bank får rätt bedriva sådan verksamhet i bankens egen rörelse.

Industriförbundet tillstyrker kommitténs förslag på denna punkt.

Kommittéförslaget leder inte till att den grundläggande principen om åtskillnad mellan ägande och kreditgivning överges. Sverige har idag strängare regler när det gäller åtskillnad mellan kreditgivning och ägande än vad som är vanligt internationellt. Det förefaller också som om den internationella utvecklingen går mot större frihet för bankerna att kunna medverka till företags långsiktiga anskaffande av eget kapital. För indu­strin är det positivt om bankerna ges möjlighet att spela en mer aktiv roll i företagens utveckling och försörjning med egenkapital.

2.10  Svensk Industriförening

Riskkapital fiir småföretag

Kreditmarknadskommittén föreslår undantag från förvärvsförbudet i KML ifråga om förvärv av aktier i företag i finansieringssyfte. Kredit-marknadsbolag skall enligt förslaget ges möjlighet att inneha minoritetsan­delar i företag.

Det är i mindre företag, som också ofta har en låg soliditet, mycket

viktigt med finansiärer som kan gå in långsiktigt utan att ta över kontrollen

av företaget. Då utbudet av riskkapital för mindre, på OTC-listan inte

noterade företag visat tendenser att stagnera, är det mycket angeläget med

156

förslag som kan underlätta utvecklingen av mindre företag. Eftersom     Prop. 1990/91:154 behovet av riskkapital i mindre företag är stort, tillstyrker Svensk Industri-     Bilaga 1 förening förslaget. Ifråga om tillämpningsreglerna finns emellertid vissa allvarliga svagheter.

För att ett kreditmarknadsbolag inte skall kunna ta kontrollen över ett företag föreslår kommittén att innehav av aktier i ett företag begränsas till en tredjedel av kapitalet och röstvärdet. Principen i detta förslag är riktig, men begränsningen till en tredjedel anser Svensk Industriförening vara omotiverad. Innehavet bör i stället begränsas tifl ett minoritetsägande, dvs. mindre än 50 procent.

Kommittén föreslår vidare att det inte skall gälla någon längsta tid för innehav av aktier i företag. Detta är, enligt Svensk Industriförening, en mycket viktig förutsättning för att föreslagna undantag i KML skall få någon effekt. Erfarenhet har visat att det ofta tar tid att utveckla nya konkurrenskraftiga och lönsamma företag. En begränsning i detta avseen­de skulle därför vara mycket olycklig. Samtidigt föreslår dock kommittén att kravet på kapitaltäckning efter fem års tid skall öka från 24 till 100 procent för kreditmarknadsbolag. Av samma skäl som anförts ifråga om längsta tid för innehav av aktier, avstyrkes detta förslag. Effekten av ett sådant krav skulle bli att satsningar enbart gjordes på företag som redan utvecklat en lönsam verksamhet och följaktligen inte i de företag som verkligen har det största behovet av externt riskkapital, nämligen mindre nystartade företag med låg soliditet, men med en stark affärsidé.

2.11  Stockholms Handelskammare

I linje med bankernas breddade verksamhetsförutsättningar ligger också att de skall kunna medverka i finansiella lösningar som innebär tillskott av ägar- och annat riskkapital. Handelskammaren ser positivt på förslaget som är ägnat atl befrämja näringslivets kapitalförsörjning och ulveckling. Handelskammaren vill dock föreslå att även sådant kapital skall kunna tillhandahållas direkt av bank i stället för som enligt förslaget läggas ut i etl av banken hel- eller delägt kredilmarknadsbolag. En sådan ordning leder till onödig administration och därmed kostnader utan några påvisbara fördelar. Ett direktengagemang från bankens sida bör kunna komma till stånd utan att några skyddsintressen äventyras.

157

Sammanställning av remissyttranden över

Prop. 1990/91:154

departementspromemorian (Ds 1990:57)

' 

Branschglidning i den finansiella sektorn

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över framslällningen avgetts av bankinspektio­nen, försäkringsinspektionen, kommerskoUegium, Stockholms Handels­kammare, Sydsvenska handelskammaren, konsumentverkel, Göta hov­rätt, kammarrätten i Göteborg, fullmäklige i Sveriges riksbank, riksgälds­kontorel, näringsfrihetsombudsmannen (NO), riksskatteverket, försäk­ringsutredningen (Fi 1990:11), Svenska Bankföreningen, Svenska spar­banksföreningen. Sparbankernas Bank, Sveriges Föreningsbankers För­bund, Konungariket Sveriges stadshypotekskassa, Sveriges allmänna hy­poteksbank. Finansbolagens Förening, Svenska Fondhandlareföreningen, styrelsen för Stockholms fondbörs, Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges Industriförbund, Industrins Finansförening, Sveriges Försäkringsförbund, Folksam, Svens­ka Handelskammarförbundel, Sveriges Advokatsamfund, Svenska Bank­mannaförbundet och Försäkringstjänstemannaförbundet,

1 Allmänna synpunkter 

1.1  Bankinspektionen

Bankinspektionen finner, i likhet med promemorian, alt banker och för­säkringsbolag bör ges legala förutsättningar till ökad integration ochatt detta bör ske snarast möjligt. Kravet på snabbhet förutsätter all så fä ändringar som möjligt görs i den nu gällande lagstiftningen. Av hänsyn till de speciella skyddsintressen som föreligger för banker och försäkringsbo­lag bör, enligt inspektionens uppfattning, integrationen lillålas endast på koncernnivå. Delta underlättar också en snabb förändring av lagstiftning­en. Den avgörande frågan är emellertid hur de skyddsintressen som disku­teras i departementspromemorian i praktiken kan tillgodoses på en accep­tabel nivå.

Bankinspektionen vill ifrågasätta om förslaget att banker endast tillåts

förvärva försäkringsbolag i vilka de erhåller del bestämmande inflytandet

är nödvändigl och rikligt. De skyddsintressen som föreligger för respeklive

institut tillgodoses bl.a. av tillsynen och de särskilda rörelseregler som

föreligger för bolagen. Den föreslagna begränsningen kan leda till onödig

koncentration som kanske annars inle skulle komma till stånd. De efter­

strävade fördelarna med samverkan mellan bank och försäkringsbolag kan

i många fall tänkas uppnås även med mindre ägarandelar än lagförslaget

förutsätter. Principen bör, enligt inspeklionen, vara alt lagsliftningen är

neutral inför olika organisationslösningar om genomlysnings- och tillsyns­

aspekten kan tillgodoses på ett tillräckligt effektivt sätt,

158

Med hänsyn till att utgångspunkten för promemorian har varit koncern-     Prop. 1990/91:154 bildning och att så få ingrepp som möjligt bör göras i det gällande syste-     Bilaga 2 mel, som förutsätter att bank erhåller bestämmande inflylande i dotterbo­lag, bör tills vidare en sädan effekt accepteras. Vid behandling av Kredit­marknadskommitténs betänkande bör emellertid detta problem tas upp till behandling.

Bankinspektionen anser att samma synpunkter, beträffande lagförsla­gets krav på bestämmande inflytande, som inspektionen framfört beträf­fande bankers förvärv av försäkringsbolag är giltiga också för försäkrings­bolags förvärv av banker. Inspektionen ifrågasätter om en sådan begräns­ning är nödvändig med hänsyn till skyddsintressena. Den kan, enligt inspektionens mening, leda till onödig koncentration.

Bankinspektionen konstaterar att bankers förvärv av försäkringsbolag avses prövas av regeringen eftersom förvärvet måste anses vara av princi­piell betydelse eller i övrigt av särskild vikt. Försäkringsbolagens förvärv av banker skall enligt promemorian prövas av försäkringsinspektionen. Bankinspektionen anser att en väl fungerande kredilmarknad bör känne­tecknas av att samtliga aktörer på kreditmarknaden lyder under likartade regelsystem. Inspektionen anser därför att de aktuella tillståndspröv­ningarna bör göras av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, av lillsynsmyndigheten.

Informella beslutsvägar inom koncernen bör inte godtas så att koncern­styrelsen eller koncernledningen tar beslut för dotterbolagens räkning. För all motverka sådana tendenser bör inslagel av externa styrelseledamöter vara markant.

Samordningen innebär att koncernstyrelsen t. ex. har skyldighet att hålla sig underrättad om riskerna i koncernen. Det förutsätter inte bara avrap­portering av dotterbolagens resultatutveckling utan även lyp av affärer och stora engagemang. Det senare gäller såväl för enskilt bolag i koncernen som på en sammanräknad nivå. Koncernstyrelsens uppgift blir att ange riskprofil. Vidare kan t.ex. låntagarens identitet avslöjas om det är en förutsättning för att en riskbedömning skall kunna utföras. Detta bör gälla vid stora eller riskfyllda engagemang. För att motverka atl verksamheterna sammanblandas bör något godkännande i förväg av moderbolaget i enskil­da ärenden inle få förekomma. Inle heller bör del få förekomma att kundidentiteten avslöjas t. ex. genom utbyte av kundregister inom koncer­nen. Nu upptagna sekretessfrågor bör enligt bankinspeklionen behandlas i det fortsatta arbetet med promemorieförslagel.

Bankinspektionen konstaterar att reglerna om finansiella koncerner in­nebär att holdingbolagel i en koncern skall slå under lillsyn av bankinspek­tionen. Om bankens moderbolag är ett försäkringsbolag står detta under tillsyn av försäkringsinspektionen. Banken står under tillsyn av bankin­spektionen. Elt holdingbolag söm äger försäkringsbolag men inle bank står enligt nu gällande regler inte under tillsyn.

I promemorian diskuteras om holdingbolagel, som inte är bank eller

försäkringsbolag, i en finansiell koncern bör stå under lillsyn. Bankinspek­

tionen finner atl del är helt avgörande för att en meningsfull tillsyn skall

kunna utövas att även holdingbolagel i de finansiella koncernerna står

159

under tillsyn. Strategiska beslut angående koncerndispositioner som bank-     Prop. 1990/91:154 inspektionen berört i det föregående kan i praktiken fattas av moderbola-     Bilaga 2 get. Det kan t. ex. gälla beslut om anpassning till assymetriska kapitaltäck­ningsregler, risktagande etc.

En finansiell koncern uppfattas ofta som en enhet, ett bolag, av aUmän­heten. För att undvika att påverkas negativt då problem uppstår hos ett koncernbolag kan de övriga koncernbolagen känna sig tvingade att hjälpa det drabbade bolaget. Banker får enligt 1 kap 5 § bankaktiebolagslagen ge koncernbidrag endast efter medgivande av bankinspektionen. Det är ange­läget att regeln även i fortsättningen gäller för finansieUa koncerner.

Bolagen kan emellertid även stödja utsatta delar av gruppen genom indirekta metoder, såsom höjda utdelningar och internprissättningar till icke marknadsmässiga villkor. Genom att på detta sätt tvingas ge indirekt stöd riskerar även de solida bolagen att bli försvagade eftersom deras kapital används till andra ändamål än de som gagnar bolaget. Internpris­sättning till icke marknadsmässiga priser kan även vara motiverade av företagsledningens önskan att maskera fel och brister, t. ex. att dölja förlus­ter i ett koncernbolag. Internprissättning kan även användas för atl kon­kurrera ut bolag som inte tillhör koncernen, s. k. "unfair" konkurrens. För att motverka sådana beteenden bör tillsynsmyndigheten kunna ålägga koncernbolag att rapportera väsentliga transaktioner mellan koncernbo­lagen som inte äger rum på marknadsmässiga villkor. Vidare kan försäk­ringsbolag lämna förlagslån och andra tillskott som påverkar koncernbola­gens kapitalbas. Bankerna har också möjlighet att lämna krediter och garantier till koncernbolag. Genom den s. k. fem-procentsregeln kan för­säkringsbolag förvärva aktier i de övriga i koncernen ingående bolagen och därmed förstärka de enskilda bolagens kapitalbas liksom koncernens kapi­talbas.

Om moderbolagel inte står under tillsyn är det, enligt inspektionens bedömning, förenat med betydande svårigheter att avgöra om nu upptag­na och andra transaktioner sker på marknadsmässiga villkor.

Den föreslagna lagstiftningen förutsätter en effektiv tiUsyn för att skyddsintressena skall kunna tillgodoses på en acceptabel nivå. Genom att banker och försäkringsbolag går samman i finansiella koncerner blir till­synsmyndighetens arbete väsentligt mer komplicerat. Branschglidningen påverkar institutens riskpositioner. Speciellt vid de tillfällen en krissitua­tion uppstår inom en koncern måsle det finnas klara regler som avgör vilken myndighet som skall agera och vilka metoder som skall tillämpas. Åtgärderna måste dessutom ofta sättas in under stark tidspress. Bankin­spektionen har därför svårt att tänka sig att tillsynen ens temporärt skulle kunna vara uppdelad mellan två myndigheter. Ställning till denna fråga får tas inom kort vid behandingen av den s.k. tillsynsutredningens (Fi 1990:02) betänkande.

I dag gäller speciella valutapositionsbegränsningar för bl. a. banker, fi­nansbolag och kreditaktiebolag. Försäkringsbolag omfattas inte av samma regler. Integrationen innebär att de hittillsvarande metoderna för riskbe­gränsning starkt kan komma att motverkas. Valutapositionsbegränsning

160

bör, enligt bankinspektionens uppfattning, införas för koncernen som     Prop. 1990/91:154

helhet för att minimera risker och förhindra kringgående.

Bilaga 2

1.2 Försäkringsinspektionen

Promemorians förslag kan ses som en nödvändig anpassning av de svenska finansinstitutens verksamhetsförulsällningar till internationella förhållan­den. Hänsynen till den internationella utvecklingen utgör ett avgörande motiv för att förslaget bor genomföras. Om de svenska företagen med framgång skall kunna hävda sig på en internationell marknad och pä en svensk marknad med ökad konkurrens utifrån måsle även de svenska försäkringsbolagen och bankerna kunna ulnyttja de fördelar som kan nås genom etablerandet av finansiella enheter med ett brett utbud av finansiel­la tjänster. Inspektionen kan i allt väsentligt instämma i vad arbetsgruppen anför om de fördelar som ligger i att genom ägarintegration skapa stabila konstellationer med de företagsekonomiska fördelar som därvid kan upp­nås.

Med det sagda tillstyrker försäkringsinspektionen att promemorieförsla­get läggs lill grund för lagstiftning.

Det bör emellertid understrykas att en viktig utgångspunkt måste vara alt principen om att bankrörelse resp försäkringsverksamhet skall hållas åtskild och drivas i skilda bolag skall upprätthållas även inom finansiella koncerner. Denna princip tillämpas allmänt också i ullandel och är, som framhålls i promemorian, viktig för att kunna hälla isär de skilda skydds­inlressen som gäller för insättarna och försäkringstagarna.

Enligt promemorieförslaget skall till en början kunna konstateras alt det föreligger ett dotterbolagsförhållande, d v s all gränsen 50% av röstetalet för samtliga aklier överskrids. Denna förutsättning är ett uttryck för den grundläggande princip som präglar promemorians behandling av branschglidningsfrägan, innebärande att det av slabilitelsskäl skall vara fråga om koncernförhållande. Någon närmare diskussion i frågan förs dock inte i promemorian.

Inspektionen delar uppfattningen att en utgångspunkt för en provisorisk lagstiftning kan vara att det skall vara fråga om koncernförhållande. In­speklionen anser emellertid för sin del alt det varken i lagen eller i motiven bör läggas fast att det under alla förhållanden måste vara fråga om ett dotterbolagsägande. Det kan finnas fall där ägarbilden är sådan att det kan vara befogat att medge atl ell försäkringsbolags eller en banks ägarandel är mindre än vad som konstituerar etl dotterbolagsförhållande. Det är själv­fallet svårt atl ge klara riktlinjer för tillämpningen härvidlag; det får bli fråga om en bedömning från fall till fall mot bakgrund av samtliga omstän­digheter i ärendel. Samtidigt vill inspektionen peka på atl del förefaller sannolikt att frågan om att ställa upp krav på alt ägandet i föreliggande fall skall ha en viss storlek för att godias lorde falla bort inför en anpassning lill EG:s regelsystem.

En särskild fråga, som inle närmare berörts av arbetsgruppen, gäller

vilken myndighel som skall handha prövningen. Enligt förslaget kommer

olika regler all gälla för försäkringsbolag och banker. Enligt inspeklionen

161

11    Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 154

bör ordningen vara den att prövningen görs av försäkringsinspektionen     Prop. 1990/91; 154 resp bankinspektionen, men med skyldighet att till regeringen hänskjuia     Bilaga 2 förvärvsfrågor som är av principiell betydelse eller som annars är av större vikl.

En annan fråga som inle berörts i promemorian gäller förhållandet mellan dotterbolagskravel och en tillgänglig ram enligt begränsningsregeln samt de etiska regler som kan komma att gälla för handeln med börsaktier i vad avser uppköpsanbud.

En aspekt som tas upp i promemorian är att den föreslagna integra­tionen innebär ett visst avsteg från den s.k. ickesammanblandningsprinci-pen. Denna innebär att inom en koncern, i vilken bank, ingår ägande och traditionell kreditgivning inle skall sammanblandas. Mot bakgrund av att banker och försäkringsbolag bedriver sina respeklive traditionella verk­samheter enligt gällande olika regelsystem delar inspektionen uppfattning­en, att en åtskillnad skall kunna upprätthållas mellan ägandet och banker­nas kreditgivning. Denna får självfallet inte styras av olika ägarintressen som är ovidkommande för bankverksamheten. Inspektionen vill tillägga att ett försäkringsbolags kreditgivning inte får styras av ovidkommande hänsyn till något särskilt förhållande mellan en bank och dess låntagare eller andra kunder.

I detta sammanhang kan påpekas att i promemorian inte närmare be­rörts förutsättningarna för transaktioner mellan de i en finansiell koncern ingående företagen. Som en allmän regel bör här gälla att transaktioner mellan företagen alltid skall ske på marknadsmässiga villkor. För att illustrera den nämnda frågna och dess betydelse kan följande särskilda exempel anges.

Om etl finansieringsbolag ingår i en försäkringsbolagskoncern kan det visa sig vara rationellt att koncernen samlar upplåningsverksamheten i ett särskiU bolag som då också hanterar upplåningen helt eller delvis för finansbolaget. Genom att koncernens moderbolag i någon form garanterar upplåningen kan denna ske på förmånligare villkor än vad annars skulle vara fallet. För den risk som ligger i garantin bör då finansoblaget enligt inspeklionen rimligen belala en avgift till försäkringssidan i koncernen grundad på en marknadsmässig bedömning. Det är enligt inspektionen angeläget att i lagstiftningsärendet närmare klargörs vilka principer och riktlinjer som de båda tillsynsmyndigheterna har att hävda i ett sådant fall och vid andra transaktioner mellan koncernföretag. För vissa transaktio­ner bör gälla att de redovisas i årsredovisningarna.

Vad gäller holdingbolagsmodellen finns inga heltäckande regler om in­

syn i och tillsyn av moderbolagel/holdingbolaget. För del fall alt en bank

ingår som dotterbolag under holdingbolagel finns såtillvida en lillsynsrätt

som att banklagstiftningen ger bankinspektionen samma tillsynsrätt över

holdingbolagel som över banken. Men om etl försäkringsbolag och ett

finansbolag är systerbolag under elt holdingbolag faller della utanför in­

spektionsmyndigheternas tiUsyn. Särskilda regler kan behövas för det fall

att ett utländskt bolag ingår i koncernen. Enligt inspektionens mening bör

angivna och andra därmed sammanhängande tillsynsfrågor snarast klaras

ut.

162

Inspektionen anser emellertid att det finns starka skäl att i samband med     Prop. 1990/91:154

en granskning av de aktuella förslagens konsekvenser för tillsynsfrågorna     Bilaga 2

göra en total översyn av regelsystemen för de båda tillsynsmyndigheternas

verksamhet. Tillsynsutredningen (Fi 1990:02) har i uppdrag att granska

'

inspektionernas organisation och tillsynsinriktning men har inte till upp­

gift att behandla lillsynsreglerna. Vad gäller instituten under bankinspek­

tionens tillsyn gjorde kreditmarknadskommittén i sitt slutbetänkande

(SOU 1989:29) Förnyelse av kreditmarknaden bl. a. en översyn av tillsyns­

reglerna i 7 kap bankrörelselagen. Syftet var i huvudsak atl förtydliga

reglerna och att tillskapa instrument för ingripanden liggande mellan

erinringar och den kraftigaste åtgärden, återkallande av tillstånd. Försäk­

ringsinspektionen tillstyrkte i sitt remissyttrande förslagen med vissa ju­

steringar. Inspektionen framhöll också all försäkringsverksamhetskom-

mittén i sitt utredningsarbete inte behandlat frågan om utformningen av

reglerna om s. k. rättställande åtgärder. Inspektionen föreslog atl en över­

syn av motsvarande regler i FRL också borde ske, därvid det förutsattes att

en samordning av regelsystem kom till stånd. Inspektionen kan konstalera

att det föreligger starka skäl för att en allmän översyn av berörda regler i

bankrörelse- och försäkringsrörelselagarna nu sker utan dröjsmål. Inspek­

tionen delar sålunda kredilmarknadskommitténs uppfattning att de stora

förändringarna som sker på kapitalmarknaden gör det befogat att tillskapa

enhetliga, klargörande och reella befogenheter för tillsynsmyndigheten i

syfte att bl. a. ingripa mot osunda inslag i verksamheten.

1.3 Konsumentverket

Verket saknar en analys av det samarbete som redan idag föreligger mellan banker och försäkringsbolag och vilka konsekvenser en längre gående integration kan få för de enskilda hushållen. En utveckling som leder lill en fortsalt integration med andra delar av näringslivet är inte problemfri. En sådan fortsatt integration kan skapa alltför stora bindningar och försämra valmöjligheterna för konsumenterna.

Verkei kan i och för sig inse att samgående mellan bank- och försäk­ringsbolag kan ge besparingseffekter och rationaliseringsvinster. Men det är långtifrån självklart att detta skulle komma konsumenterna tillgodo. Inom bankväsendet kan det t.ex. ifrågasättas om de rationaliseringsvins­ter, som bör ha uppstått i och med att stora delar av personlig betjäning har ersatts av elektroniska hjälpmedel, till någon del kommii hushållen tillgodo tvärtom tenderar många banker att avgiftsbelägga denna ser­vice, samtidigt som rörelseöverskotlet kraftigt ökat.

En förutsättning för att konsumenterna ska kunna påverka utbudet och

därigenom få tillgång till ändamålsenliga och prisvärda finansiella tjänster

är att det existerar en fungerande konkurrens. För att det ska kunna

uppnås krävs tillräckligt många fristående banker och försäkringsbolag och

att dessa lämnar sådan information om sina tjänster att det blir möjligt för

hushållen att jämföra dem. Verket ställer sig tvivlande till att den utländs­

ka konkurrensen skulle i tillräcklig grad uppväga den minskande konkur-

163

rensen på den inhemska marknaden. För tillståndsprövningen är det där-     Prop. 1990/91; 154

för viktigt att konkurrensaspekterna nogsamt beaktas.

Bilaga 2

Banker och försäkringsbolag strävar alltmer efler att göra sina produkt­utbud och erbjudanden unika. Finansiella tjänster sammankopplas och olika bonussystem tillskapas för att knyla kunden hårdare till banken och/eller försäkringsbolaget. De olika företagens utbud blir således svår­jämförbara. Verket befarar att en integration mellan banker och finansbo­lag kommer att leda till att en mer vildvuxen utbudsflora kommer att marknadsföras. Denna ogenomskinlighet i utbuden skapar också en risk för att konkurrensen begränsas. Vidare leder det sannolikt till ökad per-sonadresserad reklam.

Sammanfattningsvis anser verket att verkningarna för hushållen till följd av en integrering av banker och försäkringsbolag bör utredas närma­re. Eventuella nackdelar för konsumenterna som då framkommer bör i möjligaste män undanröjas om föreslagna lagändringar vidtas.

1.4 Göta hovrätt

Alldeles avgörande för frågan om risken för missgynnande av bank- resp försäkringskunderna elimineras genom förslaget är hur de koncernrättsliga regler som finns i lag och som har utbildats i praxis fungerar. Hindrar de tillräckligt effektivt att tillgångar som bör vara förbehållna det ena kollek­tivet tas i anspråk för att tillgodose del andras iniressen? Hovrätten saknar en noggrann (och mer ingående än på s 111 ff i promemorian utförd) analys av vad som följer av koncernrätlens regler, bl a i fråga om möjlighe­terna att inom en koncern utnyttja kapital i ett bolag till förmån för ett annat bolag. Det synes enligt promemorieförslaget t. ex. inte finnas något hinder mot att ett försäkringsbolag som är dotterbolag till en bank lämnar förlagslån till moderbolaget/banken till förstärkning av dess kapitalbas. Det är inte säkert att sådana placeringar alltid är fördelaktiga frän försäk­ringstagarnas synpunkt. En annan fråga som skuUe kunna diskuteras när­mare än som skett i promemorian är vilkel ansvar ett moderbolag juridiskt kan anses ha för ett dotterbolags skulder (jämför Rodhe i Festskrift för Hellners 481 ff).

I promemorian (s 110 O sägs all ett samgående mellan några av de största bankerna och försäkringsbolagen skulle kunna få till följd att dessa skaffar sig en dominerande ställning på marknaden och därmed förhindrar en önskvärd konkurrens men all lillslåndsprövningen vid vilken lämplig­heten av koncernbildningen skall prövas ger regeringen tillräckliga styrme­del för att förhindra uppkomsten av konkurrensskadliga koncernbildning­ar samt att frägan om konkurrensskadlighet torde längre fram få bedömas med hänsyn till de konkurrensförhållanden som gäller på den internatio­nella bank- och försäkringsmarknaden.

Innebörden härav är att en koncernbildning skulle kunna betraklas som

skadlig i ett nationellt perspektiv men som ofariig i ell internationellt. Så

länge det är oklart i vilken omfattning internationell konkurrens på bank-

och försäkringsområdet skall kunna förekomma inom landet, lärer det

vara en näst intill omöjlig uppgift att göra den i promemorian förutsatta

164

lämplighetsprövningen på ett acceptabelt sätt. Det nu sagda leder fram till Prop. 1990/91; 154 den lagtekniska synpunkten att de föreslagna lagändringarna kanske borde Bilaga 2 göras avhängiga av när ett principbeslut fattas om att utländska banker och försäkringsbolag får konkurrera fritt på den svenska marknaden med de svenska bankerna och försäkringsbolagen. Kopplingen skulle kunna ske genom att det skulle ankomma på regeringen att besluta om ikraftträdan­det av lagändringarna.

Enligt hovrättens mening kan det ifrågasättas om inte departementspro­memorians förslag bör överarbetas innan den läggs till grund för lagslift­ning.

1.5   Kammarrätten i Göteborg

En integration av bank- och försäkringsväsendet öppnar möjlighet för ytterligare företags- och kapitalkoncentrationer på dessa områden. Huru­vida en sådan utveckling är nödvändig eller önskvärd för att möta konkur­rens från omvärlden undandrar sig kammarrättens bedömande. 1 vart fall måste den innebära att möjligheterna till insyn och kontroll försvåras, även om tillsynsbefogenhelerna i och för sig är vittgående. Man får nog också räkna med att de stora ekonomiska potentialer som kan uppstå genom sådana företags- och kapitalkoncentrationer kan leda till att den politiska maktens möjligheter att påverka den ekonomiska utvecklingen urholkas. Dessa konsekvenser berörs visserligen i promemorian men det hade varit välkommet med en närmare analys av vad man kan vänta sig.

1.6   Fullmäktige i Sveriges riksbank

Fullmäktige delar vid en sammanvägning av olika för- och nackdelar arbetsgruppens uppfattning att man bör förändra de legala förutsättningar­na för en närmare integration mellan banker och försäkringsbolag. Enligt fullmäktiges mening kan den ökade organisationsfrihet som föreslås i promemorian främja den finansiella sektorns samlade konkurrenskraft gentemot utlandet och möjliggöra ett effektivare resursutnyttjande på den svenska marknaden. Fullmäktige vill också understryka att konkurrensför­utsättningarna för banker, finansbolag och försäkringsbolag inle längre kan bedömas utifrån ett renodlat inhemskt perspektiv. Synen på institu­tens verksamhetsförutsättningar måste vidgas. En omprövning av den del av lagstiftningen som styr ägarförhållandena och de organisatoriska sam­banden mellan banker och försäkringsbolag ligger i linje med den interna­tionella utvecklingen och med förhållandena inom EG. Omprövningen kan därmed bidra till den pågående harmoniseringen av regelsystemen på det finansiella området.

Det bör understrykas att det faktum att de finansiella marknaderna har

öppnats för internationell konkurrens inte innebär att svenska organisa­

tions- eller rörelseregler med nödvändighet helt måste anpassas till de

lösningar som finns i omvärlden. Det bör även i fortsättningen noga

övervägas hur grundläggande säkerhetsaspekter och skyddsintressen skall

tillgodoses. Fullmäktiges ställningstagande i branschglidningsfrägan ute-

165

sluter heller inte bestående avvikelser i behandlingen av banker jämfört     Prop. 1990/91; 154 med andra finansiella företag på den svenska marknaden. Regelsystemen     Bilaga 2 är som framgått olika i utgångsläget.

Utgångspunkten för de föreslagna integrationsmodellerna att verk­samheterna genomgående organiseras så att en klar ålskillnad mellan bank- och försäkringsdelarna kan upprätthållas är mot denna bakgrund mycket betydelsefull. I sista hand blir det en viktig tillsynsuppgift för inspektionsmyndigheterna att övervaka hur detta krav på åtskillnad efter­levs i de löpande verksamheterna när det gäller olika typer av engagemang mot kunder, transaktioner mellan koncernbolag och insatser av personal.

Tre olika modeller för integration av bank- och försäkringsrörelse före­slås i promemorian. Dessa har alla det gemensamt att verksamheterna bedrivs inom separata bolag inom en koncern. Fullmäktige vill inte uteslu­ta att det kan finnas fall då en annorlunda form av ägarsamverkan bör kunna tillåtas. Enligt fullmäktiges mening bör därför övervägas att skapa en öppning härför i motivuttalandena. Ett villkor för en sådan "oäkta" koncernbildning bör då bl.a. vara att samarbetet mellan de ingående bolagen får en betydande omfattning och är väl manifesterat ulöver ägar­förhållandena. Som etl ytterligare krav bör stäUas att överliggande bolag i en sådan koncern tillsammans har majoriteten av rösterna i underliggande bolag.

Det kan i detta sammanhang påpekas att det inte framstår som helt tillfredsställande att de föreslagna koncernbildningarna inte kommer till klarare uttryck i lagtexten. För försäkringsbolag, som ej har några ägarbe­gränsningar, är det naturligt att det inte finns några bestämmelser i försäk­ringsrörelselagen rörande överordnade bolag. Bankaktiebolag däremot får enligt 1 kap 4 § försia stycket bankakliebolagslagen endast ingå i koncern i vilken ett annat bankbolag är moderbolag. Av andra stycket i denna paragraf framgår dock att regeringen kan medge undantag från denna begränsning om det finns särskilda skäl. Det är dock endast av motivutta­landena som det framgår alt även de föreslagna koncernbildningarna kan tillålas. Enligt fullmäktiges mening bör övervägas om inte lagtexten bör ändras så alt de i promemorian föreslagna koncernbildningarna ultryckli­gen anges.

Om de nu aktuella förslagen förverkligas kommer dessa att resultera i fusioner över branschgränserna mellan bank- och försäkringsbolag. Man kan förutse att de nya koncernerna kommer atl spela en allt större roll för styrkeförhållandena på marknaden. 1 förlängningen av detta kan man inte utesluta att den svenska marknaden kan komma att präglas av ett fåtal stora finansiella koncerner, med helt dominerande marknadsandelar i verksamheter som kreditgivning, inlåning och livförsäkring.

En integration av bank och försäkring aktualiserar en rad problem till följd av atl koncentrationstendenserna på marknaden förstärks. Det finns självfallet risk för att grundläggande marknadsfunktioner fungerar sämre när dessa koncentreras till färre händer, t. ex. sparandetjänster och värde­papperstjänster. Effekten av detta skulle kunna bli en sämre fungerande prisbildning med åtföljande välfärdsförluster. Risker för att ägandet av

166

och inflytandet över svenskt näringsliv ytterligare koncentreras måste     Prop. 1990/91:154

också uppmärksammas.

Bilaga 2

Mot bakgrund av fullmäktiges allmänna syn att det ändå är rimligt att låta banker och försäkringsbolag bilda gemensamma koncerner måste andra vägar än förbud mot samgående väljas för att minska de här diskute­rade koncentrationstendenserna. Fullmäktige vill speciellt peka på beho­vet av ökad konkurrens både nationellt och internationellt. Utvecklingen under senare år har härvidlag lagt vissa grunder, framföraflt kapitalrörelse­liberaliseringen och avvecklingen av etableringshinder och förvärvshin­der.

Fullmäklige vill här understryka betydelsen av att ytterligare steg tas i Syfte att öppna de svenska marknaderna för ökad konkurrens. Det finns skäl för ansvariga myndigheter att noga följa hur konkurrensförhållandena ändras för att slå vakt om en sund och stabil utveckling på olika delmark­nader.

Nya organisationslösningar av det slag arbetsgruppen föreslår ställer högre krav på tiUsynsverksamheten. Flera av de presenterade lagförslagen har karaktären av ganska aUmänt formulerade undantagsbestämmelser, vars innehåll slutligen tar form vid den prövning och lämplighetsbedöm­ning som tillsynsmyndigheterna utför i anslutning till enskilda aktie­förvärv eller etableringsansökningar. Fullmäktige utgår från att frågor av Större principiell vikt kommer att avgöras av regeringen. Till gmndfömt-sättningarna för branschglidningsförslagen hör vidare att varje bolag skall driva sin rörelse separat under eget regelsystem. Utan effektiv tillsyn kan > denna planerade gränsdragning för verksamheter och regleringsinsatser inom finansiella koncerner inle upprätthållas.

Tillsynsmyndigheterna måste alltså la ett fast grepp över de olika verk­samhetsgrenar som kan finnas representerade inom en finansiell koncern av det slag som här diskuteras. Vidare måste koncernen som helhet uppvi­sa erforderlig kapitalstyrka och standard t.ex. ifråga om ledningsfunk­tioner och system för riskhantering och intern kontroll. Tillsynsintressel riktas i dessa fall särskill mot koncernernas moderföretag, som kan vara banker, försäkringsbolag eller gemensamma holdingbolag. Om en bank ingår som dotterföretag under etl holdingbolag har bankinspektionen med stöd av banklagstiftningen samma tillsynsbefogenheter över holdingbola­gel som över själva banken. Några generella lagregler som ställer moderfö­retag i finansiella koncerner under tillsyn finns emellertid inte.

1 den nu föreliggande promemorian anser fullmäktige att tillsynsfrågor­na är knapphändigt belysta. Några konkreta förslag till anpassningar i formerna för koncerntillsynen framläggs inte. Arbetsgruppen konstaterar att tiUsynsmyndigheterna i ökad utsträckning måste samverka med var­andra om branschglidningsförslagen förverkligas men hänvisar i alll vä­sentligt till den sittande tillsynsutredningen (Fi 1990:02).

Mot denna bakgrund anser fullmäktige att flera utredningsinsatser åter­

står innan tillsynsfrågorna kan sägas ha fått en tillfredsställande behand­

ling. Tillsynsutredningens arbete pågår och ett betänkande kan där väntas

i början av 1991. Någon allmän översyn över myndigheternas tillsynsbefo­

genheter över olika holdingbolagskonstruklioner har inte aviserats men en

167

sådan översyn bör enligt fullmäktiges mening snarast komma till stånd. Prop. 1990/91; 154 Finansiella koncerner med såväl svenska som utländska moderbolag bör Bilaga 2 uppmärksammas ur tillsynssynpunkt. Det finns vidare skäl att närmare undersöka EG:s planer på förstärkl koncerntillsyn på det finansiella områ­det. I avvaktan på tillsynsutredningens resultat och att tillsynsunderlagen även i vissa andra avseenden kompletteras och förstärks asner fullmäktige att slutlig ställning till branschglidningsgruppens förslag inte bör tas.

Denna slutsats återverkar självfallet på tidpunkten för ikraftträdandet av de nu aktuella lagändringarna. Tidpunkten är i promemorian satt till den 1 juli 1991. Om nödvändiga kompletteringar i bestämmelserna om tillsyn och kontroU skall kunna ske blir konsekvensen att ikraftträdande-tidpunkten flyttas framåt.

1.7 Riksgäldskontoret

Riksgäldskontoret delar uppfattningen atl det mot bakgmnd av en tillta­gande internationell konkurrens bör skapas juridiska förutsättningar för att närmare integrera försäkringsbolag, banker och andra finansiella före­tag så att den svenska finanssektorns konkurrenskraft ökar. Nackdelarna med en sådan integration bör dock inte förringas. Den sannolikt ökade företagskoncentrationen kan föra med sig att viktiga marknader kommer atl fungera sämre. En sådan marknad är penning- och obligationsmarkna­den. Den utgör en av gränsytorna mellan banker och försäkringsbolag. Bankerna och vissa fondkommissionsbolag upprätthåller denna marknad genom att ställa priser mot varandra och gentemot slutplacerarna, av vilka försäkringsbolagen i kraft av sin stora placeringskapacilet är speciellt betydelsefulla.

En omfattande och långt driven integration mellan banker och försäk­ringsbolag kan medföra att försäkringsbolagen vid värdepapperslransak­lioner i försia hand använder banker ingående i samma koncern. Detta leder lill försämrad lönsamhet för fristående banker och fondkommis­sionsbolag. Dessa kan därför komma au dra sig ur marknaden. Resultatet skulle bli minskad konkurrens med sämre prisbildning och minskad likvi­ditet som följd.

Mot denna bakgrund är det angelägel alt den inlernationella konkurren­sen på bank- och försäkringsområdet, som utgör bakgrunden till prome­morians förslag, också kommer att ta sig uttryck i form av utländska aktörers medverkan på den svenska penning- och obligationsmarknaden, bl: a. som riksgäldskontorets återförsäljare.

Det är emellertid också angeläget att integrationen mellan banker och

försäkringsbolag inte blir starkare än vad som bolagen själva finner nöd­

vändigt för att uppnå tillräcklig internationell konkurrenskraft. Riksgälds­

kontoret anser därför att lagstiftningen bör kunna medge all bolagen efter

tillståndsprövning integreras också på svagare sätt än som föreslås i pro­

memorian. Om de samarbetande bolagen inte är inordnade i ett strikt

moder-dolter-förhållande eller som systerföretag med ett holdingbolag

som moderföretag ökar också möjlighetema att de agerar relativt oberoen-

168

de av varandra på viktiga marknader som t. ex. penning- och obligations-     Prop. 1990/91; 154

marknaden. Därmed skulle konkurrensen stimuleras.

Bilaga 2

1.8 Näringsfrihetsombudsmannen

I promemorian framhålls några konsekvenser av de föreslagna koncern­modellerna. Här pekas bl.a. på att en integration meUan banker och försäkringsbolag kan innebära en ökad koncentration pä den finansiella marknaden. I promemorian berörs inte de möjligheter som konkurrensla­gen (1982:729) ger att ingripa mot företagsförvärv, också på det aktuella området, som medför att det förvärvande företaget får eller förstärker en dominerande ställning på relevant marknad (5 §). En förutsättning för ingripande är vidare att förvärvet medför sådan skadlig verkan som avses i

2§.

Vad NO ser som det kanske största problemet i sammanhanget är det samlade inflytande som banker och försäkringsbolag inom en koncern av ifrågavarande slag uppnår på kapitalmarknaden. De konstellationer som redan nu kan skönjas (t ex SE-banken Skandia, SPP Trygg Hansa Gotagmppen) visar att sådana finansiella koncerner kommer att bli domi­nerande aktörer på kapitalmarknaden och därigenom också väsentliga maktfaktorer i näringslivet. Även på delta område kan konstateras att möjligheterna att ingripa med konkurrenslagstiftningen ter sig begränsade. Här måste annan lagstiftning, bl. a. vad gäller placeringsregler för försäk­ringsbolagen, dra upp gränser för sådant inflytande. Den nyligen tillsatta kommittén för översyn av försäkringsbolagens verksamhet m. m. skall ju dessutom enligt sina direktiv särskilt bedöma dessa risker.

En särskild aspekt, som enligt NO:s mening bör uppmärksammas, är det inflylande och den insyn i konkurrerande företag som försäkringsbolags ägande och bankers kreditgivning inom ramen för koncerngemenskap kan medföra. Detta blir särskilt påtagligt om banken och/eller försäkringsbola­get inom en och samma koncern är representerade i styrelsen för konkurre­rande företag. Sådan insyn och inflytande i konkurrerande förelag bör enligt NO:s mening motverkas eftersom det kan påverka de konkurreran­de förelagens konkurrensvilja och härigenom hämma effektiviteten i nä­ringslivet. Det sagda innebär inte att NO anser att finansiella koncerner aUtid skall avhålla sig frän att utöva inflytande i egenskap av ägare. Det olämpliga ligger i alt man får inflytande i företag om konkurrerar med varandra. NO är medveten om att det kan vara olämpligt att en stor ägare endast är hänvisad till exit om andra ägare inte utövar voice i den utsträck­ning som företaget har behov av. Konkurrenslagen (2 §) är här ett möjligt men kanske inte tillräckligt medel att motverka denna konkurrensbegräns­ning som internationellt brukar benämnas interlocking directorship. Det kunde vara motiverat att låla den nyligen tillsatta kommittén om översyn av försäkringsbolagens verksamhet m. m. se över även denna aspekt.

169

1.9                                                                Riksskatteverket

Prop. 1990/91:154

Bilaga 2 

Sedan departementspromemorian färdigställts har skadeförsäkringsbola­gens skattesituation behandlats i prop. 1990/91:54. De regler som där föreslås får anses som relativt generösa. Försäkringsföretagen föreslås få möjligheter till surv-avsättning trots att avsättning till säkerhetsreserven kan ge ytterligare konsolideringsulrymme (prop 1990/91:54 sid 264).

Med en ökad integration av finansiella företag i kombination med stora konsolideringsmöjligheter för något av de i företagsgemenskapen ingående företagen ökar genom koncernbidrag möjligheterna att maximalt utnyttja dessa konsolideringsmöjligheler. Eftersom bankers och finansbolags re-serveringsmöjligheter kraftigt minskar fr. o. m. 1992 års taxering kan man anta att i vart fall de reserveringsmöjligheter som finns i gmppen av företag kommer alt tas till vara.

Möjligheterna till reservering styrs av den s.k. normalplanen, som upp­rättas av försäkringsinspektionen. Riksskatteverket (RSV) har i ett av sina yttranden lämnat synpunkter kring försäkringsinspektionens förslag till ändrad normalplan (se bilaga 2, p 2). Med en ökad integration av finans­företagen ökar kravel på normalplanen. Del är angeläget att de regler och beräkningssätt som där finns övervägs noga.

1.10  Svenska Bankföreningen

Bankföreningen tillstyrker att lagstiftningen ändras för att möjliggöra inte­gration mellan bank- och försäkringsverksamhet. Föreningen tillstyrker vidare att detta sker genom de tre föreslagna modellerna för koncernbild­ning.

Bankföreningen har uppmärksammat att enligt den föreslagna lagstift­ningen banks förvärv av försäkringsbolag skall prövas av regeringen eller, efter dess bemyndigande, av bankinspektionen, medan försäkringsbolags bankförvärv skall prövas av försäkringsinspektionen. Det bör tillses att antingen regeringen eller tillsynsmyndigheterna i båda fall anförtros pröv­ningen.

1.11  Svenska sparbanksföreningen

Sparbanksföreningen tillstyrker att det nu i lagstiftningen öppnas möjlig­heler för integrering av bank- och försäkringsverksamhet.

Sparbanksföreningen tillstyrker att integration mellan bank- och försäk­ringsverksamhet föreslås kunna ske enligt de tre modeller som promemo­rieförslaget innehåller. Föreningen förutsätter därvid att dessa tre princip­modeller kommer att stå i överensstämmelse med EG:s kommande regler på detta område.

Sparbanksföreningen kan till stora delar godta det närmare innehållet i promemorians förslag avseende de olika integrationsmodellerna och till­styrker därför i princip förslagen i dessa hänseenden.

I promemorian påpekas alt det vid tillståndsprövningen av t.ex. ett

holdingbolags förvärv av aktier i ett försäkringsbolag skall bedömas om

170

koncernbildningen är lämplig. Bl. a. skall enligt promemorian tiUses att det     Prop. 1990/91:154 storleksmässigt råder rimliga proportioner mellan de i koncernen ingående     Bilaga 2 företagen och att koncernstmkturen i övrigt framstår som lämplig. Hur denna lämplighetsprövning närmare skall göras anges dock inte.

Enligt Sparbanksföreningens mening är det nödvändigt att det i motiven till den förväntade lagstiftningen närmare utvecklas vad som t.ex. avses med uttrycket "rimligt proportioner" och lämplig koncernstruktur i detta avseende. Del kan inte godtas att denna fråga kan bli föremål för mer eller mindre skönsmässiga myndighetsbedömningar utan klara riktlinjer i lag och förarbeten.

Sparbanksföreningen har den uppfattningen att det i första hand måste vara respektive företags ansvar att finna lämpliga organisationslösningar. Det är inte möjligt att i förväg ange vilken organisationsstruktur som vid varje tidpunkt kan anses vara "lämplig". En mycket starkt bevisbörda bör därför läggas på den ansvariga myndigheten för att en organisationsstmk­tur skall kunna underkännas såsom olämplig.

Sparbanksföreningen vill i detta sammanhang framhålla att det bör vara möjligt för banker och försäkringsbolag att samverka genom att t.ex. gemensamt äga försäkringsbolag. En bank eller ett holdingbolag i en finan­siell koncern bör således kunna få tillstånd att förvärva aktier i ett försäk­ringsbolag utan att aktieförvärvet nödvändigtvis måste ha sådan omfatt­ning att försäkringsbolaget aktiebolagsrättsligt sett blir elt dotterbolag.

1.12 Sveriges Föreningsbankers Förbund (SFF)

SFF tillstyrker att lagregler införs som möjliggör branschglidning enligt de redovisade förslagen.

I ett motivuttlalande anges att bank som äger aktier i ett försäkringsbo­lag måste ha ett bestämmande inflytande i försäkringsbolaget.

SFF anser att det inte finns motiv för detta förslag. Innebörden är att innehavet i det ägda bolaget skall vara så stort mer än 50% av röstande­len att det måste bli fråga om etl dotterbolag. Den praktiska konsekven­sen är att bank och försäkringsbolag inte kan bilda ett gemensamt bolag, eller etl bolag som ägs av ytterligare någon part vid sidan av banken och försäkringsbolaget.

Frågan om minikravet på banks ägarandel har direkt bäring på för­eningsbankernas speciella situation.

För föreningsbankerna som är ekonomiska föreningar är den s. k. hol­

dingbolagskonslruklionen inle aktuell. En föreningsbank kan inte ingå i ett

holdingbolag eftersom en ekonomisk förening inte kan ägas av andra än

sina medlemmar. Av samma skäl kan en föreningsbank inte ägas av ett

försäkringsbolag. Associationsformen medger således inte annan försäk­

ringssamverkan för en föreningsbank än direkt ägande av ett försäkrings­

bolag, helt eller delvis. Den lösning för försäkringssamverkan som valts av

föreningsbanken är ett delägande i ett separat livförsäkringsbolag tillsam­

mans med Länsförsäkringsbolagen och Lantbrukarnas Riksförbund

(LRF). Dessa tre företagsgrupper har gemensamma rötter i sitt landsbygds­

ursprung och har sedan länge samverkat i många olika sammanhang. För

171

föreningsbankerna och LRF är denna samverkan en självklar följd av     Prop. 1990/91; 154 samhörigheten inom lantbmkskooperalionen. Den federativt uppbyggda     Bilaga 2 och kundägda länsförsäkringsbolagsgruppen har en naturlig gemenskap med LRF och föreningsbankerna.

Samverkansprincipen gäller även föreningsbankens engagemang inom s. k. fondanknuten försäkring där avsikten är att bli delägare i LFs fondliv­bolag. En sådan lösning innebär att det gemensamma fondlivbolaget får en större bas och därmed får förutsättningar att skapa volymer som möjliggör relativt sett konkurrenskraftiga administrationskostnader.

Innebörden av promemorieförslaget är således att föreningsbankerna och länsförsäkringsbolagen inte kan samverka på ägarplanet, såvida inte föreningsbankerna får mer än 50% röstandel i det gemensamma bolaget. SFF kan inte accepiera förslagel i denna del. Något bärande argument för att ett moder-dotterbolagsförhållande måste uppnås har inte framförts. Några särskilda skyddsaspekter kan knappast åberopas. I de EG-dirketiv som antagits eller nu föreliggande förslag till direktiv på försäkringsom­rådet finns inte heller stöd för kravet att ett ägarförhållande i en finansiell grupp måste vara så långtgående att ett moder-dolterbolagsför-hållande etableras.

SFF vill således bestämt yrka att banker och försäkringsbolag får tillåtas ägarsamverka utan att krav på moder-dotterbolagsförhållande uppställs. En tillfredsställande garanti för att ägarsamverkan sker i former som är sunda och tillgodoser de skyddsintressen som bankernas insättare och försäkringstagarna har är den prövning av ägarfrågan som i dessa fall blir aktuell i såväl bank- som försäkringsinspektionen.

1.13  Finansbolagens Förening

Föreningen, som granskat förslagen utifrån de intressen som finansbo­lagen har i frågan, tillstyrker att lagförslagen genomförs i allt väsentligt.

Den snabba fortgående integrationen i Sverige inom bank- och försäk­ringsbolagssektorn leder till att antalet aktörer på kapitalmarknaden mins­kar. Även om integrationsprocessen är positiv i ett europeiskt perspektiv har vissa nackdelar med koncentrationen blivil lydliga under den s.k. finansbolagskrisen, främst på så sätt att de fristående finansbolagens möj­ligheter till extern upplåning har visat sig vara mycket begränsade. Mot bakgmnd härav är del önskvärt att myndigheterna inte uppställer några formella eller andra hinder mot att utländska kreditinstitut etablerar sig på den svenska marknaden. Del är vidare mycket angeläget att ett lagförslag snarast läggs fram som breddar finansbolagens refinansieringsmöjligheter, t. ex. genom att de ges rätt att emittera löpande skuldebrev.

1.14  Svenska Fondhandlareföreningen

Föreningen är positiv till de grundläggande förslagen i promemorian och tillstyrker att förslagen genomförs med följande påpekande.

Fondhandlareföreningen har tagit del av utkast till yttrande som kom­

mer att avges av Svenska Bankföreningen. Fondhandlareföreningen vill

172

hänvisa till detta och instämmer säledes i allt väsentligt i vad bankför-     Prop. 1990/91: 154

eningen kommer att anföra.

Bilaga 2

Beträffande frågan om fondkommissionsbolags rätt att vara moderbolag i en koncern i vilken försäkringsbolag ingår vill dock föreningen framhåUa att det i vart fall i ett senare skede av den legala utvecklingen på området bör övervägas möjlighet för fondkommissionsbolag atl i dotterbolag bedri­va s. k. captiveverksamhet. Föreningen kan förutse att det finns anledning att senare äterkomma i den frågan.

1.15 Tjänstemännens Centralorganisation (TCO)

TCO tillstyrker att del görs nödvändiga lagstiftningsändringar för att möj­liggöra skapandet av finansiella koncerner. TCO finner det emellertid problematisk att utredarna inte ägnar någon tanke åt hur konkurrensen i framtiden ska tryggas också på den svenska marknaden.

TCO understryker betydelsen av att lagsliftningen utformas på sådant sätt att del inte inom koncernerna via koncernbidrag och andra transaktio­ner blir möjligt att kringgå de kapitaltäckningskrav m.m. som stipuleras för de olika i koncernen ingående förelagen.

Frågan kring den ökande komplexiteten i de finansiella företagen och koncernerna gör det nödvändigl att samhället samordnar och förstärker tillsynsmyndigheterna. TCO anser alt samordningen brådskar occh ser därför med särskill inlresse fram emot del förslag som den av regeringen utsedde ensamutredaren ska presentera. Tillsynen av den finansieUa före­tagen måste bli heltäckande. Det är därför av betydelse att ett holdingbolag som moderbolag inte undantas från tillsyn av inspektionerna.

I promemorian föreslås all regeringen ska kunna ulse offentliga repre­sentanter också i holdingbolagens styrelser. TCO kräver att de facklig organisationerna garanteras representation inle bara i de verksamhets­drivande bolagens slyrelser ulan även i styrelserna för de eventuella hol­dingbolag som kommer att skapas. Många för de anställda vikliga beslut beträffande sysselsättning m. m. kommer sannolikt alt fattas i dessa styrel­ser. Det är därför nödvändigt alt de anställdas organisalioner har en representation där.

1.16 Sveriges Industriförbund och Industrins finansförening

Industriförbundet och Industrins finansförening har ingenting emot fi­nansdepartementets förslag. Det är en av flera ändringar som måste göras i de lagar som i dag reglerar finansmarknaderna.

Ändringen är dock inte helt problemfri. Dagens banker och torsäkrings-bolag har i hägnet av ett gammalt lagsystem kunnat skapa var för sig starka finansiella enheter. Med samgående ökas koncentrationen. En sådan kan bli beslående eftersom inträdeskostnaderna till marknaderna i fråga är höga. Samtidigt öppnas emellertid gränserna alltmer mot världen vilket motverkar koncentrationstendenserna.

Dessa är emellertid inte unika för Sverige utan uppträder i hela Europa.

173

Därför finns anledning att både i Sverige och i framtiden inom EG bevaka     Prop. 1990/91:154

utvecklingen från konkurrenssynpunkt.

Bilaga 2

Ett annat problem gäller branchglidningens effekter på aktiemarknader­nas effektivitet och på ägarrollen i Sverige och i ett i framtiden ekonomiskt enat Europa. Om koncentrationen blir mycket stark och samtidigt finans­konglomeraten får som i Tyskland äga aktier i exempelvis industriföretag skulle aktiemarknadens karaktär av institutionellt ägande bli mycket mar­kant. Därmed kommer också frågan om ägarrollen i fokus. Det finns med andra ord all anledning att fortsättningsvis följa utvecklingen i nämnda avseenden.

1.17  Sveriges Försäkringsförbund

Försäkringsförbundet tillstyrker att integration mellan försäkringsverk­samhet samt bank- och annan finansiell verksamhet skall kunna ske genom alla de föreslagna modellerna och enligt förbundet är det ytterst angeläget att förslaget snabbt genomförs.

Försäkringsförbundet motsätter sig kravet att innehav i det ägda bolaget skall vara så slort att det blir fråga om dotterbolag. All finansiell verksam­het är underkastad långt gående krav på tillsyn av endera bank- eller försäkringsinspektionen för att tillgodose olika skyddsintressen. Det finns därför enligt riksförbundets mening inget sådant intresse som nödvändig­gör att ett moder-dotterbolagsförhållande bör krävas. Inom den finansiella sektorn, lika litet som inom näringslivet i övrigt, är ett regelrätt moder-dotterbolagsförhållande alltid nödvändigt för att man skall uppnå effekti­va strukturer. Redan ett mindre engagemang kan ibland vara tiUräckligt för all det ägande bolaget skall kunna utöva den faktiska ledningen i det andra förelaget. I internationella sammanhang anses en ägarandel på 25% tillräcklig för att konstituera ett kontrollägande i företaget.

I antagna EG-direktiv och föreliggande förslag till direktiv pä försäk­ringsområdet finns inget stöd för att kräva att ett ägarförhållande i en finansiell gmpp måste vara så långtgående att det blir fråga om dotterbo­lag. Det är ytteriigare ett skäl som enligt Försäkringsförbundets mening starkt talar mot att låsa reglerna för svenska finansiella grupper till mer begränsade ägarstrukturer.

1.18  Folksam

Folksam välkomnar att svenska företag inom bank- och försäkringsväsen­dets område ges legala möjligheler alt integrera sig som dotter- och syster-företag i finansiella koncerner. Folksam instämmer i atl integrationen bör enbart förekomma på koncernnivå och att det alltså inle skall vara tiUåtet all i ett enskilt företag blanda arlskilda verksamheter, som t. ex. bank- och försäkringsverksamhet.

Förslagen är i flera avseenden ofullkomliga och mäste bli föremål för överarbetning innan lagstiftningen genomförs.

En fömtsättning för banks m. fl. förvärv av ett försäkringsbolag är enligt

förslaget att moderbolaget i bankkoncernen förvärvar så många aktier att

174

det får ett bestämmande inflytande i försäkringsbolaget. Försäkringsbola- Prop. 1990/91:154 get måste alltså vara ett dotterföretag i bankkoncernen. Folksam ifrågasät- Bilaga 2 ter att det med hänsyn till skyddsinlressena i bankverksamheten skulle vara motiverat med ett sådant krav. Detta skulle bl. a. omöjliggöra konst­ruktioner som innebär att en bank och ett försäkringsbolag bildar elt gemensamt 50/50-ägt bolag eller en koncern för branschgemensamma verksamheter. Förslaget i denna del begränsar enligt Folksams mening möjligheterna till lämpliga bolags/koncernbildningar på ett onödigt och stelbent sätt.

Det bör påpekas att, mot bakgmnd av den intressegemenskap som kommer att råda mellan försäkringsbolaget och övriga företag i koncernen, det kan finnas risk för att de av försäkringsbolaget förvaltade tillgångarna kommer att användas för att stärka övriga koncernföretags kapitalsitua-tion. Försäkringsbolaget kan t.ex. inom ramen för femprocentsregeln till­skjuta aktiekapital till finansbolag, kreditaktiebolag, och därmed förstärka såväl det enskilda förelagens kapitalbaser som koncernens konsoliderade kapitalbas. Dessutom kan försäkringsbolagets tillgångar användas för att utan begränsning av femprocentsregeln lämna förlagslån och andra kapitalbasgrundande lillskoll till såväl moder- som systerföretagen i kon­cernen. Förstärkningen av kapitalbasen kommer i dessa fall att bli delvis skenbar eftersom tillskotten av riskkapital kommer från företag inom koncernen.

I detta sammanhang bör också erinras om att femprocentsregeln har tiU syfte att förhindra försäkringsbolag från att skaffa sig företagarintressen och därmed företagaransvar i andra verksamheter än försäkringsverksam­het. Det regelsystem som föreslås i promemorian innebär att försäkrings­verksamheten riskerar att underordnas annan finansiell verksamhet och att försäkringsbolagens finansförvaltning används för ändamål som inte i första hand gagnar försäkringstagarna. Detta kan inte anses förenligt med de motiv som ligger till grund för femprocentsregeln.

Folksam vill mot bakgrund av vad som nu anförts sätta i fräga om inte det föreslagna regelsystemet bör kompletteras på sådant sätt att tillskott som härrör från ett försäkringsbolag inom koncernen inte får medräknas i vare sig det enskilda företagets kapitalbas eller koncernens konsoliderade kapitalbas. Genom en sådan regel skulle icke önskvärda incitament all utnyttja det i försäkringsbolaget förvallade kapitalet för andra ändamål än sådana som tjänar försäkringstagarnas intressen i slor utsträckning för­svinna. En sådan regel skulle också vara väl förenlig med principerna för den konsoliderade kapilaltäckningen.

1.19 Sveriges Advokatsamfund

Samfundet tillstyrker föreslagna förändringar i bankrörelselagen, bankak­tiebolagslagen, lagen om finansbolag och försäkringsrörelselagen.

Samfundet ser det som ett oeftergivligt krav att den integration som kan

komma ifråga endast kan ske på koncernnivå. Lagstiftningen måste även

framgent mycket starkt lillgodose de s.k. skyddsintressena inom såväl

bank- som försäkringsrörelse.

175

I promemorian framhålls atl den s.k. konkurrensproblematiken mellan Prop. 1990/91; 154 Sverige och utlandet mer ingående behöver uppmärksammas nu. Samfun- Bilaga 2 det ser det som angeläget att det relativt kortsiktiga perspektivet inte i något avseende får stå före de för bankkunder och försäkringstagare så viktiga skyddsintressena. Friheten för bolagen får inte ta sig sådana former att tilltron till banker och försäkringsbolag på sikt kan komma att ifråga­sättas.

Från bank- och försäkringshåll framhålls atl tillgängliga samarbetslös­ningar inte är tillräckliga. Samarbetet bör bygga på ägarsamband. Delta är en för samfundet viktig utgångspunkt för samfundets stäUningstagande.

Samfundet är av den uppfattningen att endasl elt ägande som ger ett stabilt bestämmande inflytande kan ge ytteriigare samordningsfördelar utöver vad som nu är möjligt. Ägarintressen av sådan omfattning leder till förstärkta kapitalbaser utöver vad som nuvarande regler leder lill för vart och ett enskilt bankbolag eller försäkringsbolag. Ägarintressen av mindre omfattning leder som regel inte lill det ägaransvar som är nödvändigt för att integrationen som sådan skall leda till eftersträvade välfärdsvinster. Aktieinnehav av den mindre omfattning som föreslås gälla för försäkrings­bolag når inte detta mål. Aktieinnehav kan där möjligen syfta lill alt ge bolagen en viss insyn i och kontroll över de samarbetsavtal som likväl kommer att bli en nödvändighet mellan de alltjämt särskilda verksamhe­terna.

För att uppnå ett stabilt bestämmande inflytande erfordras att aktie­förvärven leder till minst 50% av röstvärdet i det förvärvade bolaget. Koncernförhållande kan som bekant föreligga även vid lägre innehav. Vidare kan för praktiskt bmk elt bestämmande inflylande föreligga vid mycket låga innehav i fall. då resterande aktier ligger på en mångfald händer. Samfundet menar all det stabila bestämmande inflytande som erfordras för att uppnå långsiktiga rationaliseringsvinster ulan eftergift vad gäller skyddsinlressena inte är förenligt med dessa lägre innehav eftersom det bestämmande inflylandel då i inte obetydlig omfattning kan vara beroende av förhållanden som bank- respektive försäkringsbolaget inte råder över.

På s. 111 113 förs resonemang kring bland annat ansvarsgenombrotl. Samfundet vill med skärpa framhålla vikten av att tillsyn och kontroll helt bygger på ett för tillsynsmyndigheterna tillgängligt regelsystem. Med den hårdnande internationella konkurrens som förespeglas kan man inte förli­ta sig på moderbolags moraliska ansvar. Sådanl ansvar bygger för övrigl på etl myckel stort ägarintresse. De mindre poster som försäkringsbolagen föreslås få tillstånd för inrymmer normalt inte sådant ansvarstagande.

1.20 Svenska Bankmannaförbundet (SBmf) och FÖrsäkringstjänstemannaförbundet (FTF)

Förbunden är posiliva till de förändringar som föreslås för all möjliggöra

en integration mellan banker och försäkringsbolag samt att svenska bank-

och försäkringsbolag får verka under samma villkor som i övriga Europa.

Det är Bankinspektionen respektive Försäkringsinspektionen som har

176

att tillse att verksamheten bedrivs på ett sunt sätt och utan risk för bankens Prop. 1990/91; 154 eller försäkringsbolagets soliditet och likviditet. Nuvarande ordning fömt- Bilaga 2 sätts gälla även med den föreslagna lagstiftningen. Bankinspektionen kon­trollerar därmed banker och andra företag under dess tillsyn i en finansiell koncern medan Försäkringsinspektionen har tillsynen över försäkringsbo­lag inom koncernen. Bankinspektionen skall ge tillstånd för banks förvärv av försäkringsbolag. Försäkringsbolag som vill köpa bank, finansbolag, fondkommissionsbolag eller kreditaktiebolag skall ha godkännande av Försäkringsinspektionen.

Förbundet anser det lämpligt att en samordning sker av tillsynsmyndig­heterna så att även i detta avseende ett likartat regelverk gäller och en enhetligt praxis tillämpas. Vi tror inte att detta är möjligt om inte bank och försäkringsinspektionerna slås samman till en myndighet.

Den tillsyn som skall ske av de olika delarna av en finansiell koncern måste vara heltäckande. Något skäl att undantaga moderbolaget i den finansiella koncernen från tillsyn kan inte föreligga.

Ytterligare en fråga som avser holdingbolag önskar förbunden aktualise­ra. I promemorian föreslås att regeringen skafl kunna utse offentliga leda­möter i holdingbolags styrelse och att ordförande i styrelsen skall godkän­nas av Bankinspektionen. Härmed jämstäUes den finansiella koncernen med vad som gäller för banker och försäkringsbolag. För de anställda är det självfallet nödvändigt att även representanter för de anställda har säte i styrelsen för holdingbolagt med tanke på de för koncernen viktiga beslut som där tas, på samma sätt som gäller i banker och försäkringsbolag i övrigt. Förbunden kräver därför att lagstiftningen också utsträcks att gälla de anställdas styrelserepresenlation.

1.21  Övriga remissinstanser

De övriga remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft några erinringar om huvudinriktningen i promemorians förslag.

2 HoldingbolagsmodeU

2.1  Bankinspektionen

Bankernas och försärkringsbolagens centrala roll i samhällsekonomin och

därmed deras speciella skyddsvärde utesluter att de har andra finansiella

institut som moderbolag. De speciella skyddsintressena tillgodoses då

banken är moderbolag till försäkringsbolaget eller vice versa och även då

elt holdingbolag är moderbolag för de aktuella instituten och äger institut

under direkt eller indirekt tillsyn. Finansbolag och övriga s. k. specialinsti­

tul bör emellertid, enligt bankinspektionens mening, inte ha det bestäm­

mande inflytandet över banker och försäkringsbolag. Moderbolaget till

banken eller försäkringsbolaget bör alltså inte var annat kreditinstitut än

bank eller i sin tur vara dotterföretag till annal kreditinstitut än bank.

Såväl tillsyn som riskanalys måste göras för koncernerna som helhet.

177

12   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 154

Partiell bolagstillsyn ger inte en tillräckligt tydlig bild av bolagets risksilua-     Prop. 1990/91; 154

tion.

Bilaga 2

Bankinspeklionen anser att holdingbolagsmodellen, under förutsättning att holdingbolagel står under tillsyn, är klarl att föredra från tillsynssyn­punkt. Holdingbolagsmodellen är överskådlig och flexibel. Den under­lättar en heltäckande riskananlys. Genomlysningen torde fungera bättre än om moderbolaget utgörs av bank eller försäkringsbolag. Då moderbolaget är rörelsedrivande finns det, enligt bankinspektionens mening, större risk för atl intressemotsättningar uppkommer inom koncernen och att skydds­intressena därmed tillgodoses sämre än om företagen är organiserade enligt holdingbolagsmodellen. Bankinspektionen finner emellertid att des­sa aspekter inte bor väga tyngre än de neutralitetsskäl som promemorian framhållit. Även de två andra modellerna bör alltså kunna godias.

Eftersom försäkringsbolagens placeringar inte omfattas av kapilaltäck­ningen i en finansiell koncern är det möjligt att förlägga placeringar som kräver hög kapilalläckning till försäkringsbolaget. Den lägsta kostnaden kan därmed komma att styra hela koncernens verksamhet och därmed koncernens allokering av risker.

Bankinspektionen förutsätter att frånvaron av kapitaltäckningskrav även kommer alt påverka strukturulvecklingen på kreditmarknaden och påskynda integrationen mellan bank och försäkringsverksamhet. Lagstift­ningen innebär en möjlighet atl kringgå kapitaltäckningskraven. Av kon­kurrensskäl kommer det för bankerna närmast atl vara nödvändigt att ha ett nära förhållande till ett försäkringsbolag. Lagstiftningen kan medföra en strukturförändring för den finansiella marknaden som annars inte skulle ha kommit till stånd. Så länge kapitaltäckningsfrägan inte är löst kvarstår ett allvarligt problem för den finansiella marknaden. Bankinspek­tionen anser dock inte att denna fråga bör hindra den föreslagna integra­tionen mellan bank och försäkringsbolag. Lika konkurrensförutsättningar gentemot utländska bolag väger i ett kortare perspektiv tyngre än den påtagliga risken för icke önskvärda styrningseffekter.

Sä länge frågan om kapitaltäckning inte är löst står tillsynsmyndigheten inför uppgiften atl avgöra om koncernens verksamhetsplanering och even­tuella interna överföringar har sin grund i koncernens önskan att kringgå kapilalläckningsreglerna. Bankinspektionen finner att om myndigheten skall ha någon reell möjlighet atl kontrollera sådan överföring är del nödvändigt att holdingbolagel i den finansiella koncernen står under till­syn. Tillsynsmyndigheten bör även ha möjlighet atl förbjuda verkställighet av transaktioner som görs i uppenbart kringgående syfte samt atl ålägga bolag alt vidta rättelse där så kan ske om transaktionerna redan verkställts. Delta bör framgå direkt i lag.

Genom att försäkringsbolagen undantas från bankernas rörelseregler kommer inte heller bankernas regler om enhandskrediter atl omfatta för­säkringsbolaget. Bankinspeklionen finner att med hänsyn till koncerner­nas risknivåer bör särskilda regler om enhandskrediter införas för försäk­ringsbolag. Gränser bör även sättas på koncernbasis.

178

2.2 Försäkringsinspektionen

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 2 

Inspektionen vill understryka vad i promemorian framhålls om vikten av

att en finansiell koncern av avsett slag har en tillräcklig ekonomisk stabili­tet. I detta ingår atl holdingbolagel har en kapitalstyrka som står i rimlig proportion till koncernens storlek. Inspektionen tillstyrker i detta sam­manhang den i 2 kap 9 a §,sista stycket bankrörelselagen införda avräk­ningsregeln avseende holdingbolagels tillskott till försäkringsbolag i kon­cernen.

Enligt förslaget undantas från den s.k. banksmitlan försäkringsbolag

och sådana dotterbolag till försäkringsbolag som bedriver verksamhet

enligt 7 kap 17 § tredje stycket FRL ("försäkringsnära verksamhet"). And­

ra dotterbolag till försäkringsbolag, såsom t. ex. finansbolag, skall däremol

,

omfattas av bankrörelsereglerna, såvitt avser rörelse och,ledning samt

konsoliderad kapitaltäckning.                                                                                          .         ,     ;

Inspektionen finner denna grundtanke riktig. Emellertid är avgränsning-

-

;

en enligt inspektionens menig alldeles för snäv i det att förslaget utgår från atl endast de s. k. frikretsbolagen bedriver försäkringsnära verksamhel. Så är icke fallet. Inspektionen har, med stöd av 7 kap 17 § första eller andra styckel FRL, under årens lopp i åtskilliga fall lämnat försäkringsbolagen medgivande att äga aklier eller andelar i bolag som i allt väsentligt bedri­ver sådan försäkringsnära verksamhet som avses i 7 kap 17 §trejde styckel FRL. Det kan t.ex. vara fråga om fastighetsförvaltningsbolag som inte är helägda eller biträdesbolag som inle uteslutande biträder försäkringsbola­get och dess kunder ulan inom ramen för viss överskottskapacitet i vad avser l.ex. konsult- eller andra servicetjänster riktar sig även mot andra intressenter. Vidare kan nämnas medgivanden till ägarengagemang i bolag som på annal sätt har anknytning till försäkringsrörelsen, såsom bilverk­städer för studier och reparationer av försäkringskador, förelag som bedri­ver skadeförebygande verksamhet inom sakförsäkringsområdet samt även företag inom hälso- och friskvårdsområdena med sådan verksamhet kopp­lad till försäkringsbolagens försäkringsprodukter.

I sin praxis har inspektionen vidare av formella skäl betraktat vissa utländska biträdesbolag som tillståndsplikiga enär föremålsstadgandet i bolagsordningen ofta är så omfattande särskilt i England och USA atl snart sagt vilken verksamhet som helst tillåts. Inspektionen har därvid vUlkoral sina medgivanden till aktieinnehav i sådana bolag så alt verksam­helen begränsas till att huvudsakligen avse biträdesfunklionen.

Enligt inspektionen bör sålunda även nu angivna dotterbolag, vilka förvärvats med stöd av medgivande enligt 7 kap 17 § första eller andra stycket FRL, undantas från bankrörelsereglerna. Bankrörelsereglerna bör inle heller omfatta försäkringsbolagens aktie- eller andelsengagemang i intressebolag med ovan angiven verksamhetsinriktning.

2.3 Svenska Bankföreningen

I promemorian anges att etl holdingbolags aktieförvärv skall vara under­

kastat tillståndsprövning enligt de regler som gäller för banker.

'       179

Bankföreningen anser det inte klart var i lagen detta krav på tillstånd Prop. 1990/91; 154 står alt finna. Möjligen är tanken i promemorian att bestämmelsen i I kap Bilaga 2 5 § BAL reglerar denna fråga. Enligt denna bestämmelse skall ju bestäm­melserna i bankrörelselagen om bl. a. banks rörelse tillämpas också på ett moderbolag i en koncern i vilken bank ingår. Eftersom bestämmelsen i 1 kap 5 § BAL får antas reglera förhållandena i en redan existerande kon­cern, bör den dock inte samtidigt kunna reglera bildandet av en koncern. Holdingbolagels möjligheter till aktieförvärv för den förutsatta koncern­bildningen bör därför regleras särskilt i lagen.

Bankföreningen viU beträffande förslaget om kapitaltäckning framhålla följande.

Promemorians förslag om avräkning skulle medföra en betydligt hårda­re belastning för finansiella koncerner i Sverige än vad som krävs enligt EG:s direktiv om "own funds of credit institutions" (89/299/EEC) och direktivet om "a solvency ratio for credit institutions" (89/647/EEC). Enligt förstnämnda direktiv (Artide 2) skall från kapitalbasen avräknas "holdings in other credit and financial institutions"; till dessa räknas dock inte försäkringsbolag. Innehav av aktier i försäkringsbolag skall således inte avräknas i kapitalbasen; i stället krävs härför 8% kapitaltäckning enligt direktivet om "solvency ratio". Promemorians förslag innebär där­för att innehav av aktier i försäkringsbolag skulle belastas med 100% kapitalkrav, medan EG:s regler endast kräver 8%.

Enligt gällande regler om konsoliderat kapitalkrav (2 kap 11 § andra stycket BRL) skaU redovisad goodwill räknas av från primärt kapital. Detta kan accepteras i den koncern där man konsoliderar de ingående dotterbolagen och därför inte i moderföretagets kapitalbas behöver avräk­na tillskott i dotterbolagen (enligt 2 kap 9 a § femte stycket BRL). I en finansiell koncern, där man, enligt promemorians förslag, vid kapilaltäck-ningsberäkningen inte skall konsolidera försäkringsbolaget med holding­bolagel men skall i holdingbolagels kapitalbas avräkna tillskoltet i försäk­ringsbolaget, blir det däremol dubbel belastning om man dessutom från koncernens primära kapital skall avräkna totalt redovisad goodwill. I 11 § bör därför stadgas att goodwill, som avser dotterbolag som inte omfattas av konsoliderat kapitalkrav, inte skall avräknas från primärt kapital, om promemorians förslag om avräkning genomförs

Bankföreningen vill belysa ett annat kapitaltäckningsproblem genom

följande exempel. Om ett holdingbolag äger en bank och ell försäkringsbo­

lag, kan försäkringsbolaget i sin tur äga ett finansbolag. Enligt promemo­

rians förslag mot vilket bankföreningen ovan framfört invändningar 

skall då i holdingbolagels kapitalbas avräkning göras för aktierna i försäk­

ringsbolaget; samtidigt skall konsoliderat kapitalkrav gälla för holdingbo­

lagel, banken och finansbolaget. 1 2 kap 9 a § femte stycket BRL stadgas att

avräkning inle skall göras för "tillskott i företag som omfattas av bestäm­

melserna om konsoliderat kapilalkrav". Detta innebär, enligt bankför­

eningens mening, att i holdingbolagels kapitalbas inte skall avräknas vad

som motsvarar värdet av aktierna i finansbolaget (dotterdotterbolaget).

När aktierna i försäkringsbolaget skall avräknas från holdingbolagels kapi­

talbas, bör därför undantas det belopp som motsvarar försäkringsbolagets

180

förvärvs värde för aktierna i finansbolaget. Alt det förhåller sig så kan     Prop. 1990/91; 154 möjligen läsas in i lagtextens 9 a § femte stycket. Ett förtydligande såväl i     Bilaga 2 lagtexten som i motiven bör emellertid göras för klarhets skull, om prome­morians förslag om avräkning genomförs.

Bankföreningen vill påpeka atl mot bakgrund av den föreslagna utformningen av kapitalkraven för en finansiell koncern gränsdragning­en mellan dotterföretag med försäkringsnära verksamhet (se 7 kap 17 tredje stycket försäkringsrörelselagen) och i promemorian föreslås att för­säkringsbolag skall undantas från finansbolagslagens regler om konsoli­derad kapitaltäckning. Här avses det faU då ett finansbolag äger ett försäk­ringsbolag. I stället skall avräkning ske för finansbolagets tillskott till försäkringsbolag på motsvarande sätt som föreslås då ett holdingbolag eller en bank tillskjuter medel till ett försäkringsbolag.

Bankföreningen vill beträffande detta förslag hänvisa till de synpunkter avseende avräkning som framförts på sid. 3 5 ovan. Motsvarande änd­ring avseende goodwill bör därför göras i 11 c § lagen om finansbolag samt ett förtydligande i propositionens lagtext och motiv avseende den avräk­ning som stadgas i 11 a § femte stycket samma lag om promemorians förslag om avräkning i finansbolagets kapitalbas genomförs.

2.4 Svenska sparbanksföreningen

Sparbanksföreningen kan i och för sig acceptera att reglerna om s.k. banksmitta och konsoliderad kapitaltäckning i banklagstiftningen inte blir tillämpliga på försäkringsbolag i en finansisell holdingbolagskoncern och försäkringsnära företag. Sparbanksföreningen vill emellertid understryka vikten av en klar gränsdragning mellan företag som omfattas av banklag­stiftningens totala regelverk och sådana företag som enligt vad som nyss nämnts undantas från dessa reglers tillämpningsområde. Det kan då kon­stateras att promemorian inte innehåller någon närmare precisering av begreppet försäkringsnära verksamhet. Sparbanksföreningen anser att det i motiven till en kommande lagsliftning bör närmare utvecklas hur begrep­pet försäkringsnära verksamhet skaU tolkas.

Även om Sparbanksföreningen nu godtar alt det i reglerna i bankrörelse­lagen om konsoliderad kapitaltäckning görs undantag för försäkringsföre­tag, är det inte givel att en sådan lösning skall permanentas för överskådlig framtid. Sparbanksföreningen fömtsätter att denna fråga uppmärksam­mas i kommande utredningssammanhang avseende försäkringsområdet.

2.5 Svenska Försäkringsförbundet

Försäkringsförbundet tillstyrker i allt väsentligt förslaget att försäkringsbo­

lag skall undantas från reglerna om s. k. banksmitta och konsoliderad

kapitaltäckning. Enligt riksförbundet bör emellertid även sådana dotterbo­

lag till försäkringsbolag vilka har förvärvats med stöd av 7 kap 17 § första

stycket FRL, t. ex. bilverkstäder eller företag som driver skadeförebyggan­

de verksamhet, undantas från den konsoliderade kapilaltäckningen.

181

2.6 Folksam

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 2 För att bankers m.fl. soliditet inte skall äventyras vid förvärv av försäk­ringsbolag föreslås att vad som lillskjuts till försäkringsbolaget skall avräk­nas från bankens m.fl. kapitalbas. Principen om avräkning är riktig och nödvändig om insättarskyddet skall kunna bevaras på ett tillfredsstäUande säu.

Förslaget om att undanta försäkringsbolagets tillgångar och skulder vid beräkning av konsoliderat kapitalkrav är i princip också riktigt. Undanla­get är en nödvändig förutsättning för att bankägda försäkringsbolag skall kunna konkurrera på lika vilkor med fristående försäkringsbolag. Försla­get i denna del är emellertid ofullständigt genom att krediter som banken kan lämna till försäkringsbolaget och garantiåtaganden som banken kan ställa för försäkringsbolagets skuldförbindelser inte kommer att framgå av koncernbalansräkningen. Därmed kommer sådana åtaganden inte att bli föremål för konsoliderad kapiilaltäckning. Denna ofullständighet kan medföra vissa inte helt obetydliga risker för insättarskyddet och den torde inte heller vara förenlig med vare sig EG:s eller den s. k. Baselkommitténs regler om kapitaltäckning på konsoliderad nivå.

3 Dotterbolagsmodell med försäkringsbolag som

moderföretag

3.1  Bankinspektionen

Ett av målen med den aktuella lagstiftningen är att regelsyslemet skall vara konkurrensneutralt. Den i promemorian föreslagna begränsningsregelns syfte är att garantera försäkringsbolagens soliditet. Ömsesidiga försäk­ringsbolag har emellertid etl litet eget kapital i förhållande till försäkrings­aktiebolag. De ömsesidiga bolagen kan inte heller som aktiebolagen genom nyemission av aklier erhålla kapital för att utöka möjligheten till dotterbo­lagsförvärv. Begränsningen innebär därför en snävare begränsning för ömsesidiga bolag än för försäkringsaktiebolag. Det är angeläget atl utred­ningen. Dir 1990:56, om försäkringsbolagens verksamhet m. m. behandlar denna olikhet.

3.2 Försäkringsinspektionen

Den föreslagna (provisoriska) regeln för begränsning av ett försäkringsbo­lags engagemang i en bank eller elt annat finansinstitut har diskuterats av hänssyn lill försäkringstagarskyddet. Detta föranleder inspeklionen till följande kommentarer.

Den finansiella skötseln av etl försäkringsbolag är en komplex process

som innebär alt hänsyn måste las till en rad samverkande faktorer såväl

inom som utom bolaget. Beslul om placeringsinriktningen måste dessutom

många gånger ske under slor osäkerhet. En placeringspolitik som vid en

tidpunkt bedöms som nödvändig för att ge en säker och god avkastning,

182

och möta riskerna att kapitalet urholkas, kan vid en senare tidpunkt visa     Prop. 1990/91; 154 sig helt felaktig. Om en slor del av kapitalet därvid är bundet i anläggnings-     Bilaga 2 tillgångar (tillgångar som är avsedda att stadigvarande bmkas eller innehas i rörelsen) eller andra tillgångar som är svåra att avyttra kan likviditets­problem uppslå.

Mot denna bakgrund kan det ifrågasättas om det är lämpligt att i försäkringsrörelselagen nu lägga fast en enkel schablonregel för försäk­ringsbolags maximala förvärv av vissa anläggningstillgångar i detta fall i form av aktier i företag under bankinspektionens tillsyn eller aktier i utländska banker eller andra finansföretag. Vid sin tillståndsprövning skall tillsiåndsmyndigheten visserligen kunna säga nej till ett förvärv trots att köpet ryms inom det utrymme som begränsningsregeln ger, men den prövning som enligt utredningen därvid skall företas synes i stort sett vara begränsad lill förhållanden som kan utläsas från balansräkningen. Elt så avgränsat underlag för bedömningen kan inte anses tillfredsställande av hänsyn till försäkringstagarnas skyddsintressen.

Det kan i sammanhanget framhållas att nya regler för skadeförsäkrings­bolags säkerhetsreserver skall lillämpas fr o m räkenskapsåret 1991. Reg­lerna innebär att säkerhetsreserven skall få tas i anspråk endast för att täcka föriuster på själva försäkringsrörelsen. Endast efter särskill medgi­vande, och då synnerliga skäl föreligger, kan uttag ur säkerhetsreserven medges för att täcka förluster som uppstått på finansrörelsen. Sistnämnda slag av förlust skall istället täckas med eget kapital och SURV. Det är således inle förenligt med den nya bestämmelsen att utttag görs ur säker­hetsreserven för att stötta t. ex. ett finansiellt dotterföretag. Det blir där­med än viktigare atl den finansiella skötseln framledes inte inrymmer ett alltför stort risklagande. Å andra sidan är det naturligtvis angeläget all med hänsyn till försäkringstagarna försäkringsbolaget ges möjlighet atl förvalla sitt kapital på ett sätt som borgar för en god avkastning. Därvid bör normalt placeringspolitiken kunna grundas på bl.a. sådana olika för­hållanden som inledningsvis beskrivits.

Livförsäkringsrörelse och skadeförsäkringsrörelse skiljer sig från var­andra på många sätt. Det kan därför inte uteslutas alt skilda utgångspunk­ter egentligen borde gälla för bl.a. liv- och skadeförsäkringsbolags nu avsedda aktieförvärv. Det torde få ankomma på försäkringsutredningen att granska denna fräga. Detsamma gäller frågan om de skilda förutsätt­ningarna för ömsesidiga bolag och aktiebolag.

Ett försäkringsbolag med t. ex. ett växande bestånd av långa försäkringar eller i övrigt ett kontantflöde som förväntas vara positivt under en lång tid kan ha fördel av att göra stora långsiktiga investeringar i exempelvis etl finansiellt dotterföretag. Det är inte omöjligt atl den föreslagna provisoris­ka begränsningsregeln därvid visar sig vara aUtför snäv. Det borde därför övervägas om inte till en begränsningsregel av det slag som ulredningen föreslår borde knytas en dispensregel för det fall synnerliga skäl föreligger att tillåla ett förvärv som är större än det som regeln medger.

Begränsningsregeln bör analogt med de föreslagna reglerna för banker och finansbolag justeras så att avräkning sker av det bokförda värdet av

183

vad som har skjutits till som akliekapital eller i annan form i annat     Prop. 1990/91:154

försäkringsbolag inom koncernen.

Bilaga 2

Ytteriigare en svaghet hos det föreslagna regelsystemet är att bedöm­ningen av placeringens lämplighet endast är avsedd att ske vid själva köptillfället och inte fortlöpande. Frågan om vad som bör gälla i detta hänseende får tas upp av försäkringsutredningen.

För fullständighetens skull bör nämnas att även om FRL i motsats till banklagstiftningens inte innehåller uttryckliga regler om enhandsenga­gemang och riskspridning, så har inspektionen i allmänna råd från år 1987 angett vissa riktlinjer i dessa hänseenden.

3.3 Göta hovrätt

När det gäller den föreslagna begränsningsregeln i 7 kap 17 a § försäkrings­rörelselagen har det inte närmare motiverats varför regeln utformats på det sätt som skett. bl. a. ges ej några närmare skäl för varför möjligheterna att ta i anspråk obeskattade reserver bör begränsas så starkt som skett i förslaget.

3.4 Fullmäktige i Sveriges riksbank

Fullmäktige kan acceptera att den modell arbetsgmppen presenterat för branschglidningen tills vidare läggs till grund för en ändrad lagstiftning. Fullmäktige vill dock understryka viklen av att försiktighet iakttas ifråga om provisoriska ingrepp i försäkringssektorns regelsystem bl. a. för att inte försvåra den pågående översynen av försäkringsbolagens verksamhet.Den ram som fastställs för branschglidningen bör därför inte överstiga fyra procent av bolagens nettotillgångar. Förutom i promemorian angivna kri­terier finns det enligt fullmäktiges mening skäl att vid prövningen beakta huruvida det återstår ett tillräckligt stort, outnyttjat "beredskapsutrym­me" av ramen för att möta de behov av kapitaltillskott till en dotterbank som kan tänkas aktualiseras, p.g.a. verksamhetens expansion eller om banken skulle drabbas av svårigheter.

Ramen bör vidare ta sikte på respektive försäkringsbolags totala ägande av finansiella företag på det sätt som anges i promemorian. Utnyttjas hela det tillgängliga utrymmet för förvärv av en bank eller ett finansbolag återstår alltså ingen placeringskapacilet för minoritetsposter i andra finan­siella företag.

3.5 Näringsfrihetsombudsmannen (NO)

Som framgår i promemorian (s 104) synes den föreslagna begränsningsre­geln inte vara konkurrensneutral mellan ömsesidiga försäkringsbolag och försäkringsaktiebolag som följd av att del egna kapitalet, som kan ingå i den maximala ramen, systematiskt är mindre i de ömsesidiga bolagen.

Vidare har försäkringsaktiebolagen större möjligheter än ömsesidiga

bolag att utvidga sin maximala ram via nyemission där aktieägarna till­

skjuter kapital i syfte att utvidga förvärvsmöjligheterna.

184

Det är svårt att på föreliggande uppgifter avgöra om dessa skilda förut-     Prop. 1990/91; 154 sättningar beroende på organisationsform kommer att innebära några     Bilaga 2 mera påtagliga nackdelar eller hinder för de ömsesidiga bolagen när det gäller deras möjligheter att förvärva eller etablera bank som dotterbolag.

Om denna diskriminering av de ömsesidiga bolagen påtagligt skulle försvåra för dessa att ingå i rationella kombinationer med banker och andra finansiella förelag som dotterbolag bör den enligt NOs uppfattning inte accepteras.

Det måste också ses som en brist att begränsningsregeln inte har anpas­sats till motsvarande bestämmelser inom EG, där lika långtgående place-ringsrestritioner inte finns. NO har dock viss förståelse för att frågeställ­ningen kan behöva ses över i ett större sammanhang i den utredning som nyligen tillsatts och att den vidare utvecklingen inom EG kan behöva avvaktas.

3.6 Försäkringsutredningen

Enligt promemorian har en utgångspunkt vid utformningen av begräns­ningsregeln varit att inte lägga några hinder i vägen för utredningens arbete med att utforma nya soliditets- och placeringsregler. I promemorian påpe­kas också att regeln delvis är oförenlig med en väsentlig tanke bakom EGs direktiv på området, nämligen att medlemsstaterna inte får ge några föreskrifter för placeringen av tillgångar som inte fordras för täckning av försäkringstekniska skulder. Det står alltså klart alt regeln så småningom måste ändras för att en anpassning till EGs regelsystem skall vara möjlig. Såvitt utredningen nu kan bedöma torde den föreslagna regeln dock inle försvåra en övergång till en ordning som är förenlig med EG.

Utredningen vill emellertid erinra om att de bedömningar som försäk­ringsinspektionen måste göra i varje enskilt fall kan vara av mycket skif­tande karaktär. De bedömningsgmnder som framförs i promemorian kan därför inte anses vara heltäckande, utan får betraktas som en första vägled­ning för inspektionens prövning. Utredningen utgår dock ifrån att försäk­ringsinspektionen vid tillståndsprövningen särskilt beaktar att försäkrings­bolagen bör ha en tillfredsställande riskspridning bland sina placeringar. Vid prövning av hur stor del av den s. k. maximala ramen som skall få utnyttjas för förvärv av dotterbolag finns anledning att inta en försiktig hållning i de fall ett försäkringsbolags konsolideringskapital till stor del utgörs av eget kapital. Därvid skall naturligtvis hänsyn även las till de enskilda bolagens försäkringsåtaganden. Under dessa förutsättningar tor­de regeln som ett provisorium, och i avvaktan på nya soliditets- och placeringsregler, kunna anses godtagbar från soliditetssynpunkl.

I övrigl vill utredningen betona att betydelsen av en tillfredsställande

riskspridning inte bara gäller den ifrågavarande situationen, dvs. förvärv

av företag som står under tillsyn av bankinspektionen, utan vid alla typer

av investeringar som ett försäkringsbolag kan göra. I sammanhanget kan

påpekas att vissa, redan nu gällande regler i försäkringsrörelselagen är

otillfredsställande ur riskspridningssynpunkt. Det är t.ex. möjligt för ett

enskilt försäkringsbolag att inom ramen för den s. k. 5 %-regeln göra place-

185

ringar som innebär ett väsentligt risktagande, om insatserna är betydande i     Prop. 1990/91:154

förhållande till bolagets totala tillgångar. Detsamma gäller försäkringsbo-     Bilaga 2

lagens möjligheter att helt eller delvis förvärva andra försäkringsbolag.

Utredningen kommer under sitt fortsatta arbete att behandla dessa frågor

närmare.

3.7 Svenska Bankföreningen

Bankföreningen anser det naturligt att en begränsningsregel införs som ett provisorium i avvaktan dels på att kommitién för översyn av försäkrings­bolagens verksamhet framlägger mer preciserade soliditetsregler för för­säkringsbolag än de nuvarande (dir. 1990:56), dels på Sveriges EG-anpass­ning. En begränsningsregel för försäkringsbolags förvärv av aktier i finan­siella företag kan ses som motsvarighet till de regler om kapitaltäckning som kommer att gälla för finansiella företags innehav av aktier i försäk­ringsbolag (se punkt 3 och 4 ovan.)

Begränsningsregeln skall enligt promemoriaförslaget tillämpas så, att försäkringsbolagets tidigare innehav av aktier i finansiella företag skall medräknas. Förslaget synes innebär atl därvid skall medräknas även inne­hav av placeringsaktier i finansieUa företag. Sådana aktier får försäkrings­bolag inneha intill högst fem procent av röstetalet för samtliga aktier i företaget. Sådana innehav kan, om de medräknas, ta i anspråk så stor del av beräkningsunderlaget för förvärv av organisationsaktier i ett finansiellt företag alt försäkringsbolaget för att genomföra detta förvärv nödgas sälja aktier som det innehar i andra finansiella företag. Medräknande av fem-procentsinnehav, som utgörs av placeringsaktier, kan alltså leda till sådana inskränkningar i möjligheterna att förvärva organisationsaktier i finansiel­la förelag som skulle innebära en icke avsedd strukturpåverkan. Förening­en föreslår därför all det i lagtexten kommer lill klart uttryck att befintliga placeringsaktier inte skall medräknas.

I promemorian anges att en förutsättning för denna organisationsmodell är att regeringen medger undantag från huvudregeln i BAL att bank inte får ingå som dotterbolag i en koncern om annat förelag än etl bankbolag är moderföretag. En förutsättning för den i detta fall erforderliga dispensen föreslås "normalt" vara att moderföretaget/försäkringsbolaget i sin tur inle är dotterföretag till annan än försäkringsbolag.

Bankföreningen anser att inget bör hindra att försäkringsbolaget i sin tur är dotterbolag till bank. När det gäller den ändrade tillämpningen av dispensregeln, hänvisar bankföreningen till att lagstiftning inte kan åstad­kommas genom enbart motivskrivning.

3.8 Konungariket Sveriges Stadshypotekskassa

Kassaslyrelen har inga principiella invändningar mot att försäkringsbolag

kan få vara moderföretag till en bank eller ett annat kreditföretag. En helt

central fråga i sammanhanget, som avgörande påverkar vilka krafter som

fortsättningsvis skall bli pådrivande i kreditmarknadens struktumtveck-

ling, är dock vilka som försäkringsbolagen skall kunna få satsa som egenka-

186

pital i finansföretag. Inte minst som följd av de särskilt gynnsamma Prop. 1990/91:154 skattereglerna för försäkringssparande har livbolagen under senare är kun- Bilaga 2 nat attrahera myckel stora belopp från hushållen. Samtidigt är de tekniska reglerna för bolagens tilldelning av återbäring till försäkringstagarna utfor­made sä, att den långt största delen av den avkastning som premiemedlen ger får ställning av fria fonder hos bolagen i stället för alt betecknas som försäkringstekniska skulder. Till följd av detta har bolagen byggt upp en mycket slor förmögenhetsmassa med belydligt mindre av placeringsres­triktioner än som skulle gälla om man anlagt ett synsätt som innebär atl det är fråga om att förvalla ett principiellt sett lånat kapital.

1 departementspromemorian diskuteras denna fräga något och bl.a. erinras om att kreditmarknadskommittén varit inne på möjligheten att föreskriva att livbolagens återbäring löpande skall tillskrivas försäkringsta­garna. Med en sådan lösning skulle de försäkringstekniska skulderna bli mycket slörre än i dag och de fria fonderna mindre, vilket på ett naturligt sätt skulle minska bolagens utrymme för riskkapitalengagemang. Det har emellertid inte funnits tid all i den nu akluella promomerian fullfölja ett resonemang kring dessa frågor, utan förslaget blir endast att en schablon­mässigt utformad provisorisk begränsning skall gälla för försäkringsbola­gens ägarplaceringar i banker och finansföretag. 1 övrigt hänvisar prome­morian till en ny försäkringsutredning, som bl.a. skall ta upp frågan om bolagens placeringsmöjligheter.

Kassastyrelsen anser det olyckligt att den gmndläggande diskussionen av frågan om vilka restriktioner som bör gälla för försäkringsbolagens placeringar och ägarinflylande på detta sätt måste skjutas på en obestämd framtid. Den troliga innebörden av della är ju atl avregleringens huvud­sakliga effekt på den svenska kreditmarknadens struktur redan har hunnit ske innan någon ny prövning har kommit till stånd. I det läge som nu uppstått finns emellertid knappast något alternativ, utan kassastyrelsen kan endasl framhålla vikten av att den provisoriska begränsningen inte görs så vid att den blir hell meningslös.

3.9 Svenska Försäkringsförbundet

Begränsningen av rätten för försäkringsbolag all förvärva företag i 7 kap. 17a § lill all avse förelag som står under bankinspektionens tillsyn ger upphov till en fråga. Med denna begräsning kan försäkringsbolag ej söka tillstånd utan förvärva aklier i bolag som uteslutande har till syfte att äga aktier i bank eller annat finansiellt företag, om detta bolag inte står under bankinspektionens tillsyn. Riksförbundet anser att paragrafen bör utvid­gas till att omfatta möjlighet att förvärva aktier i sådana bolag.

Den leknik som man har valt i promemorian vid utformningen av begränsningsregeln är inte den som enligt riksförbundet är den lämpligas­te. Riksförbundet anser dock alt tekniken som sådan kan godtas i en situation där frågan är föremål för mera ingående överväganden inom ramen för försäkringsutredningens arbete.

Beräkningar som har gjorts inom branschen visar emellertid att den

valda fyraprocent-satsen ger ett alldeles för snävt utrymme. Med denna

187

procentsats medger begränsningsregeln exempelvis inte att Försäkringsak- Prop. 1990/91:154 tiebolaget SPP (Nordens största försäkringsbolag) kan förvärva ens hälften Bilaga 2 av aktierna i Göta (en medelstor bank). Som tidigare framhållits är ett så stort innehav visserligen inte alltid nödvändigt för att man skall uppnå önskade strukturella effekter. Enligt riksförbundets mening får begräns­ningsregeln dock inte i praktiken förhindra majoritetsförvärv i sådana fall där det är uppenbart att försäkringstagarskyddet inte är i fara och koncern­bildningen i övrigt måste bedömas som lämplig. Riksförbundet menar att den aktuella procentsatsen bör kunna höjas från fyra till tio. Oavsett vilken procentsats som väljs innebär begränsningsregeln enligt förslaget ju inte någon ovillkorlig rätt för ett försäkringsbolag att göra förvärv intill den angivna gränsen, eftersom försäkringsinspektionen under alla förhållan­den skall göra en diskretionär prövning.

En principiellt riktigare teknik än att bygga på en begränsningsregel med fixa procentsatser är dock enligt riksförbundet att tillämpa en mera all­mänt hållen regel. Även en sådan regel bör kunna tjäna till ledning för inspektionen vid tillslåndsgivningen. Givetvis bör försäkringsinspek­tionen vid sin prövning bl. a. beakta de krav som kan ställas på en lämplig proportion mellan de olika bolagen i en tillämnad koncern så som anges i promemorian (s. 124).

En tillståndsprövning enligt ovanstående modell innebär ett till interna­tionella förhåUanden bättre anpassat förfarande, som också bör kunna tillgodose försäkringstagarskyddet på ett fullt tillfredsställande säu.

Oavsett hur begränsningsregelen utformas, bör den enligt riksförbundets mening endast avse förvärv av sådana aktier i finansiella förelag som skall utgöra anläggningstillgångar. Av promemorian framgår ej klart om även placeringar i finansiella företag (omsättningstillgångar) skall inrymmas i den föreslagna begränsningsregeln. Riksförbundet utgår från att delta inte är avsikten med förslaget. För sina placeringstillgångar gör bolagen be­dömningar av balansen mellan olika tillgångsslag och placeringsobjekt med hänsyn till riskspridning m. m. En normal placeringspolitik som innebär omplaceringar mellan olika aktier med hänsyn till hela port­följmixen skulle omöjliggöras om bolagen vid varje behov av omplacering måste ta hänsyn också till innehavet av anläggningstillgångar i den finansi­ella sektorn så att det sammanlagda innehavet inte överskrider en viss gräns. Formuleringen av 7 kap. 7a § FRL bör därför ändras så att det klart framgår vilka innehav som avses.

I promemorian (s. 105) berörs möjligheterna att via nyemssion tillskjuta aktiekapital i ett försäkringsaktiebolag i syfte att utvidga förvärvsmöjlighe­terna. Enligt 4 kap. 2 § andra stycket FRL gäller att ett försäkringsbolag som vill förvärva aktiemajoriteten i ett annat försäkringsbolag efter inspektionens tiUstånd kan få betala de nya aktierna med apportegen­dom. Enligt riksförbundets mening måste denna bestämmelse utvidgas till alt gälla även vid förvärv av finansiella bolag.

Med anledning av vad som anförs i promemorian (s. 107) om risker för

opåkallande vinstöverföringar vill riksförbundet hänvisa till att ett skade­

försäkringsbolags möjligheter att använda uttag ur säkerhetsreserven till

att ge koncernbidrag bortfaller enligt proposition 1990/91:54. Därmed

188

synes inte några begränsningsregler i detta avseende nödvändiga. Däremot     Prop. 1990/91:154 bör det vara möjligt att även inom finansiella koncerner, fömtsatt att de     Bilaga 2 olika skyddsintressena tillgodosetts på konsoliderad nivå genom uppfyl­lande av kapitaltäckningskrav och erforderliga reserveringar, få använda kvarvarande överskottsmedel fritt.

3.10 Folksam

I promemorian understryks att begränsningsregeln utgör endast en maxi­miregel. Även om insatskapitalet ligger inom ramen för begränsningsre­geln, skall tillstånd kunna vägras med hänsyn till andra prövningskriterier. De kriterier som omnäms i promemorian är den totala aktieportföljens spridning, säkerhetsreservens storlek och en allmän lämplighetsbedöm­ning av koncernen i dess helhet. Dessa kriterier är enligt Folksams uppfatt­ning otillräckliga och alltför vagt utformade.'

Det från soliditetssynpunkl viktigaste prövningskriteriet, säkerhetsre­servens storlek, innebär att om ett försäkringsbolag har en liten säkerhets­reserv i förhållande till verksamhetens samlade risker, bör inte hela ramen kunna utnyttjas för förvärv av finansiella dotterföretag. Ingenting sägs emellertid om hur liten säkerhetsreserven får vara eller i vilken omfattning en inte helt fylld säkerhetsreserv skall minska ramen för förvärv av banker och andra finansiella institut. Kriteriet har inte heller något avseende på livförsäkringsbolag, eftersom dessa inte har någon säkerhetsreserv. Något motsvarande kriterium för sistnämnda slag av bolag uppställs inte och tas inte heller upp till diskussion i promemorian. Detta förhållande är en uppenbar brist i förslaget, i synnerhet med hänsyn till att försäkringstagar­nas trygghet väger tyngst i livförsäkringsverksamheten. De övriga pröv­ningskriterierna är än mer vagt utformade och det lorde kunna förutses alt dessa kommer att föranleda vissa tillämpningssvårigheter för tillsynsmyn­digheten.

En annan uppenbar brist i förslaget är att ramen beräknas enbart för varje försäkringsbolag för sig. Ramen skall alltså inte beräknas på konsoli­derad basis, även om det i en koncern ingår flera försäkringsbolag. Detta kommer att ackumuleras med storleken av de aktietillskott som ett försäk­ringsbolag gjort i ett annat försäkringsbolag inom koncernen. Samma kapital kommer alltså att kunna räknas med i ramen två och vissa fall flera gånger.

En samlad bedömning av den föreslagna ramen ger vid handen att den med hänsyn till de starka skyddsintressen som finns i försäkringsverksam­heten, i synnerhet livförsäkringsverksamheten, är alltför generöst tilltagen.

Folksam vill slutligen anmärka på några egendomligheter i den föreslag­

na ramens uppbyggnad. Enligt förslaget får eget kapital och garantikapital

räknas in i ramen till hundra procent. Obeskattade reserver får medräknas

endast till etl belopp motsvarande 4% av 70% av reservernas storlek, dvs.

till 2,8%. Någon motivering till denna åtskillnad mellan egel kapital och

obeskattade reserver lämnas inte i promemorian. Än mindre redovisas hur

man lyckats komma fram till just 2,8% såsom en rimlig riskspridnings­

kvot.

189

Såväl eget kapital som obeskattade reserver ingår i konsolideringskapi- Prop. 1990/91:154 talet, och dessa poster är helt likvärdiga som skydd för såväl försäkringsta- Bilaga 2 gare som fordringshavare i övrigl till försäkringsbolaget. Man kan därför med visst fog hävda att posterna skall behandlas lika vid beräkningen av ramens storlek. Det enda som skiljer posterna ät är att obeskattade re­server ännu inte tagits fram till beskattning och att dessa därför kan sägas vara belastade med en latent skatteskuld.

Banklagstiftningens kapitaltäckningsregler innebär att bankers och and­ra kreditinstituts obeskattade reserver värderegleringskonlona får räknas in i kapitalbasen till ett belopp motsvarande 70% av reservernas storlek. Bakgrunden till denna begränsning är att de regler som den s.k. Baselkommittén antagit i fråga om internationellt verksamma banker inte uUryckligen erkänner obeskattade reserver som kapitalbasgrundande kapi­tal (internationellt är obeskattade reserver ofta etl okänt belopp). Med hänsyn till att obeskattade reserver från konsolideringssynpunkt faktiskt är jämställt med eget kapital tillåter den svenska banklagstiftningen att sådana reserver räknas in i kapitalbasen. För att undgå eventuell kritik om att svenska banker på ell otillböriigt sätt gynnas via skattesystemet avräk­nas dock den latenta skatteskulden, som fr. o. m. näsla år motsvarar 30%. I den mån det är möjligt att dra någon parallell till banklagstiftningen borde försäkringsbolagen tillåtas att i ramen medräkna åtminstone 70% av re­servernas storlek, inte 2,8 %.

Folksam vill också peka på all den föreslagna ramen kraftigt missgynnar ömsesidiga försäkringsbolag jämförl med försäkringsaktiebolag. Konsoli­deringskapitalet i ömsesidiga bolag ulgörs huvudsakligen av obeskattade reserver, vilka tillhör försäkringstagarna i deras egenskap av ägare av bolaget. Försäkringsaktiebolag har regelmässigt etl större inslag av eget kapital i konsolideringskapitalet. Genom att endast 2,8% av de obeskatta­de reserverna får räknas in i ramen kommer de ömsesidiga bolagen och därmed försäkringstagarna att ställas i en missgynnad ställning i förhållan­de till försäkringsaktiebolagen och dess ägare. Det kan visserligen hävdas att de ömsesidiga bolagen alltid har möjlighet att la fram reserverna lill beskattning, varvid det egna kapitalel automatiski ökar med normalt 70% av framtaget belopp. Det kan emellertid inte vara avsikten att i en närings­rättslig lagsliftning som har till ändamål att liberalisera försäkringsbola­gens placeringsregler införa regleringsmässiga styreffekter för all tillgodose fiskala intressen.

Regeringen har nyligen föreslagil (prop. 1990/91:54) regler om införan­de av surv för försäkringsbolagen. Folksam förutsätter att den surv som skapas för försäkringsbolagen, på motsvarande sätt som för bankerna, jämställs med egel kapital vid beräkningen av ramens storiek, liksom att surven kommer atl ingå i beräkningsunderlaget enligt enhetliga principer oberoende av i vilken associationsform surven redovisas.

3.11  Sveriges Advokatsamfund

Den begränsningsregel som föreslås för försäkringsbolagens aktieförvärv

synes kunna leda till all dessa bolag endasl kommer att kunna förvärva

190

relativt små finansiella företag om krav på bestämmande inflytande skall     Prop. 1990/91: 154 gälla även för dessa innehav, vilket samfundet starkt förordar. Samfundet     Bilaga 2 menar att detta klart skall framgå av lagtiftningen.

Små innehav leder möjligen till att ledningen i bank- och försäkringsbo­lag får "a larger playing field" snarare än att bank- och försäkrings verk­samheten tillförsäkras "a level playing field".

Uttryckliga regler av nu skissad innebörd kan möjligen leda till onödiga låsningar för tillämpande tillståndsmyndigheter. Samfundet menar dock att uttalanden av denna innebörd i vart fall bör ingå i lagens förarbeten för att på så sätt ge tillämpande myndigheter vederbörlig vägledning vid tillståndsprövningen.

4 Samgåenden med utländska finansiella bolag

4.1 Försäkringsinspektionen

Inspektionen nolerar alt i promemorian inte berörs i vad mån svenska banker och försäkringsbolag kan integreras i en utländsk koncern. 1 det fortsatta lagstiftningsarbetet bör närmare överväga förutsättningarna för en utländsk bank eller ett ulländskt försäkringsföretag att förvärva svenska institut inom ramen för de föreslagna integrationsmodellerna. Enligt in­spektionens uppfatlning bör i princip för sådana förvärv gälla samma förutsättningar som gäller för svenska förvärv.

4.2 Fullmäktige i Sveriges riksbank

I holdingmodellen framgår det ej lika klart huruvida ulländskt försäkrings­bolag kan ingå eller ej. I det tillagda andra styckel i 1 kap. 5 § bankaktiebo­lagslagen omnämns "försäkringsbolag och sådana dotterföretag till försäk­ringsbolag som avses i 7 kap. 17 § tredje stycket försäkringsrörelselagen" säsom företag som förstås kunna ingå i holdingbolagskoncernen. Det får förmodas att däri inbegrips såväl svenska som ulländska försäkringsföre­lag i konformitet med att bankbolag i bankaktiebolagslagens 1 kap. 4 § omfattar bäde svenska och ulländska banker. Fullmäktige finner inga vägande skäl all utesluta utländska försäkringsföretag. Det bör av lagtext och motivutlalanden klart framgå att dessa kan ingå.

Ovan har behandlats fall då moderbolagel är svenskt medan koncernen i

övrigt kan innehålla även utländska banker och försäkringsföretag. Där­

emot diskuteras inte det fall att svenska banker och försäkringsbolag

integreras i en utländsk koncern. För försäkringsbolag kan en sådan inte­

gration ske utan hinderav gällande regler. Om ett utländskt försäkringsfö­

retag avser alt förvärva en svensk bank eller koncern i vilken svensk bank

ingår aktualiseras emellertid en mer ingående prövning. En förutsättning

för att ett sådant förvärv skall kunna äga rum är dels att även utländskt

försäkringsbolag, såsom diskuterats tidigare, får ingå i den koncernbild­

ning som omtalas i 5 § bankaktiebolagslagen, dels också att det får vara

moderbolag i en sådan koncern.

191

Enligt fullmäktiges mening bör en sådan organisationslösning inle ute- Prop. 1990/91; 154 slutas. Det bör alltså skapas likvärdiga möjligheter för ett utländskt försäk- Bilaga 2 ringsföretag som för ett svenskt atl förvärva svensk bank. Förvärvet måste dock prövas enligt de generella regler som gäller enligt lagen (1982:617) om utländska förvärv av svenska företag. Givetvis bör koncernen i fråga också prövas utifrån samma krav på enhetlighet, överskådlighet m. m. som en koncern med svenskt moderbolag. Som ett viktigt villkor gäller också att det utländska försäkringsföretaget - och för den delen också utländsk bank som moderbolag i sin tur inte får ingå i en koncern som också driver bank- eller försäkringsfrämmande verksamhet.

192

Sammanställning över remissyttranden

Prop. 1990/91:154

Bilaga 3

1 Departementspromemorian (Ds 1989:13) Utländska bankfilialer i Sverige, såvitt avser filial till annat foretag än bank som driver finansieringsverksamhet

Efter remiss har yttranden avgetts av bankinspeklionen, försäkringsin­spekiionen, kommerskollegium, konsumentverket, riksskatteverket, hov­rätten för Västra Sverige, kammarrätten i Göteborg, fullmäktige i Sveriges riksbank, fullmäktige i riksgäldskontoret, näringsfrihetsombudsmannen (NO), Svenska Bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen, Sveriges Föreningsbankers Förbund, Svenska skeppshypolekskassan, Finansbola­gens förening. Svenska Fondhandlareföreningen, Styrelsen för Stockholms fondbörs. Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralor­ganisation (TCO), Svenska Bankmannaförbundet, Svenska Arbetsgivare­föreningen (SAF), Sveriges industriförbund. Svenska försäkringsbolags riksförbund. Utländska Försäkringsbolags Förening, Stockholms handels­kammare. Sydsvenska handelskammaren och Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR).

1.1   Bankinspektionen

Bankinspektionen tillstyrker bankfilialgruppens förslag om etablering av utländska bankfilialer och andra finansiella företags filialer i Sverige. Villkoren för filialernas verksamhel bör vara konkurrensneutrala i förhål­lande till svenska banker. I linje därmed anser bankinspektionen att bank­filialer och andra företags filialer i Sverige bör ha en styrelse av den typ som finns vid inhemska bankers region- eller centralkontor. Della är också en fördel från tillsynssynpunkt. Inspektionen tillstyrker förslaget om till­slåndspliktig etablering utomlands av filialer för svenska finans- och fond­kommissionsbolag. Bankinspektionen vill betona atl utländska filialelab-leringar i Sverige förutsätter etl fungerande internationelll lillsynssamar-bele. Till övervägande del måste tillsynsansvaret anses åligga hemlandet.

1.2   Försäkringsinspektionen

Försäkringsinspektionen tillstyrker arbetsgruppens förslag att ulländska

banker och andra finansiella förelag skall kunna ges rätt att etablera filialer

i Sverige. När det gäller tillståndsprövningen konslalerar inspeklionen, att

det vad gäller banker i praktiken inle görs någon behovsprövning vid

utgående filialetablering, även om I kap 4§ bankrörelselagen (1987:617)

föreskriver detta. Arbetsgruppen föreslår (s 78), att samma ordning bör

gälla för ingående bankfilialer som för utgående, d v s att lagstiftningen

skall innehålla krav på nytta för bankväsendet eller det allmänna och att

någon behovsprövning inte skall göras. Arbetsgmppen hänvisar i denna

del till att frågan om prövningskriterier bör tas upp i anslutning till

193

13   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 154

beredningen av kreditmarknadskommitténs slutbetänkande. Inspektionen     Prop. 1990/91:154

menar, att del av lagstiftningen bör framgå, alt någon behovsprövning inte     Bilaga 3

skall göras vid utgående filialetableringar. När det gäller ingående filial-

etableringar anser inspektionen att i avbidan på att tillslåndskriterierna

och frågan om en däri ingående behovsprövning kommer att omprövas 

sådana bör behandlas på grundval av samma kriterier som gäller för annan

banketablering i Sverige.

1.3 Kommerskollegium

Kommerskollegium finner, från de synpunkter kollegiet har att beakta, att bankfilialgruppens förslag är mycket positivt. Enligt kollegiets mening får förslaget dock bara ses som ett steg på vägen mot en fullständig liberalise­ring, i vart fall inom EG-EFTA-området.

1.4 Konsumentverket

Förslagen om att utländska företag ska få bedriva finansiell verksamhet genom filial i Sverige samt att svenska finansbolag och fondkommissions­bolag ska kunna bilda filial i utlandet efter tillstånd finner verket ligga i linje med inlernationella liberaliseringsslrävanden. Konsumentverket finner de föreslagna ändringarna i gällande lagar lämpliga.

1.5 Riksskatteverket

RSV anser att nuvarande reglering om hur prissättning m. m. mellan fasta driftställen (och således även filialer) och ägarbolag skall behandlas är otillräcklig. Allmänna principer och några enstaka uttryckliga regler finns emellertid att tillgå. Avsaknaden av hänvisningar till dessa regler och direkta principer i lagtext är dock ett problem, i synnerhet som rättspraxis på områdel är mycket sparsam. RSV anser atl det är nödvändigt med hänvisningar av nu nämnt slag. Sammanfattningsvis ifrågasäller RSV om bankfilialgruppens förslag skall genomföras innan beskattnings- och kon­trollfrågor rörande utländska filialer i Sverige har lösts.

1.6 Hovrätten för Västra Sverige

Sedan Sverige betydligl senare än de nordiska grannländerna öppnat

möjlighet för utländska banker att i Sverige etablera sig genom dotterbank

och gett rätl för svenska banker all bedriva verksamhet genom filial i

utlandet är det naturligt att, såsom gruppen föreslår, yllerligare öka möjlig­

helen till etablering över gränserna. Hovrätten saknar anledning att i sak

göra invändningar mot den föreslagna liberaliseringen. Med hänsyn till att

lillsynsreglerna är ett bärande element i den på bankområdet gällande

lagstiftningen är det otillfredsställande atl osäkerhet kan råda om tillsyns­

ansvarets fördelning och innehåll.

194

1.7 Kammarrätten i Göteborg

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 3 

Kammarrätten är positiv till de framlagda förslagen och tillstyrker att

dessa lägges till grund för ny lagstiftning.

1.8 Sveriges Riksbank

Fullmäktige i riksbanken kan tillstyrka de framlagda förslagen om utökad etableringsfrihet på det finansiella området. För andra finansiella företag än banker bör de akluella frågorna om filialetableringar och utländskt ägande i svenska bolag lösas i ett sammanhang.

1.9 Riksgäldskontoret

Kontoret har uppmärksammat att filialernas kapitaltäckningsregler skall vara de som gäller i hemlandet. Fullmäktige förutsätter härvidlag att bankinspektionens tillsyn och regeringens tillstånd borgar för atl någon osund konkurrens i kapitaltäckningsregler ej uppstår. Fullmäktige tillstyr­ker under nu angivna förutsättningar gruppens förslag.

1.10 Näringsfrihetsombudsmannen

NO tillstyrker förslaget atl utländska företag som driver finansieringsverk­samhet skall få lagliga möjligheter atl bedriva verksamhel i Sverige varvid filialetablering bör tillåtas som alternativ etableringsform.

1.11 Svenska Bankföreningen

Enligt bankföreningen har frägan om utländska bankfilialetableringar i Sverige fåll en i stort sett tillfredsställande lösning i det förslag som arbetsgruppen lägger fram. Bankföreningen kan därför tillstyrka att detta genomförs i sina huvuddrag. Något krav på att det skall röra sig om ell finansiellt företag uppställs inle i själva lagen. Att etl krav för filialetable-ringen är alt företaget bedriver finansiell verksamhel bör enligt föreningen framgå utlryckligen av lagen.

1.12 Svenska Sparbanksföreningen

Sparbanksföreningen instämmer i arbetsgruppens bedömning att princi­

pen om likabehandling bör ligga lill grund för regler om ingäende filial­

etableringar i Sverige. Det är enligt Sparbanksföreningens mening angelä­

get alt svenska och utländska kreditinstitut får möjlighet atl verka under så

konkurrensneutrala betingelser som möjligt. Arbetsgruppens bedömningar

och förslag rörande tillämpligheten av enskilda regler i bankrörelselagen

och annan lagstiftning på ulländska filialetableringar ler sig väl förenliga

med syftel att uppnå största möjliga konkurrensneutralitet.

195

1.13 Svenska Skeppshypotekskassan

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 3 

Kassan kan icke se egentliga nackdelar vare sig för egen del eller för

låntagarnas/rederiföretagens del av den föreslagna möjligheten för ut­ländska banker och finansföretag att öppna filial i Sverige. Utifrån de allmänna strävandena mot ökad internationalisering, liberalisering och anpassning till omvärldens regelsystem talar starka principiella skäl för att medge filialetablering i Sverige. Kassan tillstyrker därför Bankfilialgmp-pens förslag.

1.14 Finansbolagens Förening

Föreningen delar gruppens uppfaltning att möjlighet bör öppnas för ut­ländska företag atl bedriva finansiell verksamhel i Sverige genom filial. Föreningen utgår då från att det rör sig om utländska kreditinstituts filialer i Sverige. Det principiella förbudet mot ulländskt ägande av finansbolag bör enligt föreningens mening upphävas i samband med att filialfrågan löses. Det finns ingen anledning att avvakta en eventuell proposilion rörande KMKs förslag till kapitalmarknadslag. Föreningen delar vidare gruppens mening att svenska finansbolag bör få etablera filialer utomlands och att lagen bör ändras i enlighet härmed.

1.15 Svenska Fondhandlareföreningen

När det gäller andra utländska företags än bankers rätt att driva närmare angiven finansiell verksamhet genom filial i Sverige, anser föreningen också att förslaget i den delen i princip bör genomföras. I det avseendet måste emellertid den inskränkningen göras att en sådan rätt endast bör ges lill ett utländskt förelag, som driver finansiell verksamhel. Detta bör framgå av lagtexten. Fondhandlareföreningen viU också understryka att utländska filialers verksamhet i Sverige i regelhänseende måste behandlas i likhet med vad som gäller för molsvarande svenska verksamheter.

1.16 LO

Beträffande andra utländska finansiella företag än banker framhåller LO atl etablering av sådana i Sverige, även om den inte förändrar konkur­rensklimatet väsentligt, kan vara till fördel. Både alternativen med dotter­bolags- resp. filialelablering är länkbara. Liksom i fråga om bankfilialerna anser LO att de framförda villkoren för denna handlingslinje är acceptab­la.

1.17 Svenska Arbetsgivareföreningen

SAF välkomnar från konkurrenssynpunkt i princip att utländska finans­

institut skall kunna bedriva finansiell verksamhet genom filialer i Sverige.

196

1.18 Industriförbundet

Prop. 1990/91:154

Bilaga 3 

Industriförbundet är positivt till att det skapas möjligheter för utländska

banker att öppna filialer i Sverige, att utländska finansbolag och fondkom­missionsbolag kan etableras i Sverige och all svenska finansinstitut ges möjligheter att etablera dotterbolag eller filial utomlands. För svensk industri är det välkommet med den ökade konkurrens som etableringen av utländska företag inom den finansiella sektorn i Sverige kan komma att medföra.

1.19 Svenska Försäkringsbolags Riksförbund

Riksförbundet anser förslaget ligga väl i linje med den utveckling mot en internationellt öppnare marknad som förbundet i olika sammanhang utta­lat sig för. Svenska lagar bör på alla områden visa en sådan öppenhet för internationell konkurrens atl det även möjliggör svenska företags deltagan­de i denna på lika villkor. Utan att gå in på detaljer i förslaget är riksför­bundet positivt till detsamma.

1.20 Utländska försäkringsbolags förening

Föreningen finner det framlagda förslaget positivt och heU i linje med Föreningens inställning till en ökad internationell integration.

1.21  Stockholms Handelskammare

Stockholms Handelskammare tillstyrker det förslag som bankfilialgruppen framlägger. Förslaget ligger väl i linje med de tankegångar som Stockholms Handelskammare tidigare framfört på della område.

1.22 Sydsvenska Handelskammaren

Arbetsgruppens förslag är ytterligare ett steg i riktning mot ökad integre­ring med utlandet och EG, vilket vi länge förespråkat.

1.23 Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR

FAR tillstyrker förslaget. FAR finner atl förslaget helt stämmer med den allmänna utvecklingen mot större öppenhet vad avser det internationella bankväsendet och svenskt näringsliv i aUmänhet. FAR har inga invänd­ningar mot utformningen av reglerna om tillstånd, rörelse, tillsyn m. m.

197

2 Kreditmarknadskommitténs betänkande (SOU       Prop. 1990/91; 154

1988:29) Förnyelse av kreditmarknaden, såvitt

'' 

avser rörelseregler för kreditmarknadsbolag samt straff" och vite

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetls av bankinspektionen, försäkringsinspektionen, kommerskoUegium, konsumentverket, Statens Industriverk, riksskalleverekt, riksåklagaren, palent-och registreringsver­ket, hovrätten tor Västra Sverige, kammarrätten i Göteborg, fullmäktige i Sveriges riksbank, fullmäklige i riksgäldskonloret, näringsfrihelsombuds­mannen (NO), ägamtredningen (11985:04), värdepappersmarknadskom­mittén (Fi 1987:03), utredningen med uppdrag alt utreda frågor om lea­sing av fast och lös egendom (Ju 1988:01), Svenska Bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen. Sparbankernas Bank, Sveriges Förenings­bankers Förbund, Konungariket Sveriges stadshypotekskassa, Sveriges all­männa hypoteksbank, Svenska skeppshypotekskassan. Finansbolagens förening. Svenska Fondhandlareföreningen, Styrelsen för Slockholms fondbörs, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralor­ganisation (TCO), Svenska Bankmannaförbundet, Svenska Arbetsgivare­föreningen (SAF), Småföretagens Riksorganisation, Förelagareförbundet, Sveriges industriförbund, Svensk industriförening. Svenska kommunför­bundet. Svenska Försäkringsbolags Riksförbund, Folksam, FastighetsRen­ting AB, Nordisk Renting AB, Skandinavisk Fastighetsrenting AB (Skand-renling), Svensk Faslighetsleasing AB (SFL), Granit & Belon Fastighets­renting AB, Sveriges Köpmannaförbund, AB Industrikredit, Svenska Han­delskammareförbundet, Stockholms Handelskammare, AB Svensk Ex­portkredit, Statens Bostadsfinansieringsakliebolag, SBAB, Sveriges Inves­teringsbank AB, Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Svenska Revisorssamfundel (SRS), Bokföringsnämnden (BEN), Värdepapperscen­tralen VPC AB, Grossistförbundel Svensk Handel, Kooperativa förbun­det, HSB:s Riksförbund, Sveriges Aktiesparares Riksförbund, Gotagrup­pen AB, Tredje löntagarfondstyrelsen, SABO (Sveriges Allmännylliga Bo­stadsföretag), Svenska Livförsäkringsföreningars Riksförbund, Medbor­garrällsrörelsen Frihelen i Sverige, Företagens uppgiflslämnardelegation, FUD, Lantbrukarnas Riksförbund (LRF), Svenska Kreditförsäkrings AB och Wasa Kredit Försäkrings AB.

2.1 Bankinspektionen

Bankinspektionen tillstyrker kommilléns förslag all kreditmarknadsbo­lagen huvudsakligen skall bedriva finansiell verksamhet och att principen om förbud mot blandning av kreditgivning och ägande införs för dessa bolag. Detta betyder att de i likhet med vad som gäller för bank inte får ägna sig åt industriell verksamhel eller annan verksamhet som ligger utanför det finansiella området.

Inspektionen anser att del är väsentligt att förbudet mot aktie- och

andelsförvärv, del s. k. förvärvsförbudet, inte urholkas med alltför många

198

undanlag. Kommittén har föreslagit ett antal undantag. Inspektionen är Prop. 1990/91; 154 inte negativ till något av dessa men vill i fallet med undanlag för förvärv av Bilaga 3 aklier och andelar i finansieringssyfte anmärka atl förslagel atl aktier och andelar som innehafts längre än fem år skall kräva kapitaltäckning med 100% inle innehåller någol krav pä avveckling. Skärpningen av kapital­täckningskravet betyder endasl att det blir dyrare för institutet atl behålla innehavet och för det fall della anses lönsamt finns ingel avvecklingskrav. Bankinspektionen vill föreslå att det av förarbetena till bestämmelsen tydligt framgår att inspektionen efter prövning i varje särskilt fall skall ha rält alt med åberopande av förvärvsförbudet kunna kräva alt institut avvecklar sådanl engagemang.

KMKs förslag innebär ocksä atl den för finansbolagen nu stängda obli­gationsmarknaden öppnas och alt det fortsättningsvis är marknaden som . avgör om elt bolag har den storlek och finansiella styrka som krävs för att accepteras som obligationsemilterande institut. Den enda möjlighet till styrning frän myndigheternas sida som kommittén angivit är att staten kan ställa särskilda villkor för att ett kreditmarknadsbolag skall fä delta i bostadsbyggandets finansiering genom att ge lån med räntegaranli. Vid bankinspektionens auktorisalionsprövning kan bolag inle medges speciella rättigheter mot att det uppfyller vissa krav. Däremot kan inspeklionen vid prövningen tillse att finansieringsändamål med arlskilda säkerheter av riskskäl inte blandas i ett och samma institut. T. ex. atl ett obligationsemil­terande kreditmarknadsbolags låneportfölj måste vara säkerställd på ett belryggande sätt.

Bankinspeklionen har ingen erinran mol att obligationsmarknaden på sikl öppnas även för andra än de nuvarande kreditaktiebolagen och hypo­teksinslilulen. Däremot vill inspektionen betona alt denna marknad under lång tid särbehandlats och skyddats och att en förändring måste ske med försiktighet speciellt med tanke på marknadens långsiktiga karaktär och hänsynen till obligationshavarnas iniressen. Bankinspektionen hyser en viss tveksamhet till att på det sätt kommittén föreslår i ett slag öppna för samtliga kredilmarknadsbolag och fondkommissionsbolag atl låna upp medel mot utgivande av obligationer. De institut som idag emitlerar obligationer är mycket slora och solvenla jämfört med flertalet av övriga institut. Dessutom är placerarna på marknaden ganska få och så gott som uteslutande professionella. Genom KMKs förslag är det troligt all de mindre instituten i första hand emitlerar s. k. hushållsobligationer, något som på senare år introducerats på marknaden. Enligt bankinspektionens mening får del aldrig uppstå en risk att obligationsemilterande institut får betalningsproblem, speciellt om handel med hushållsobligalioner blir allt vanligare. En jämförelse kan göras med banklagstiftningens insällarskydd.

Bankinspektionen har svårt alt överblicka konsekvenserna av en så

öppen obligationsmarknad som KMK föreslagit. Vad bankinspektionen är

mån om att betona är att skyddsintressena för obligalionsköparna upprätt­

hålls och att detta är synnerligen väsentligt om s. k. hushållsobligationer

börjar emitteras i allt större omfattning. Bankinspektionen har ingel kon­

kret förslag till lösning på problemet men är för det fall skyddet för den

enskilde placeraren inte kan garanteras och upprätthållas inte främmande

199

för att ytterligare kontrollmöjligheter måste tillföras förslaget. Förslaget     Prop. 1990/91; 154 innebär desutom att väsentligt slörre krav i framliden måste slällas på de     Bilaga 3 emissionsinstitut som medverkar vid introduktion och handel med obliga­tioner.

KMKs förslag till nya tillsynsbestämmelser bygger på principen att samtliga institut på den framlida kapitalmarknaden i möjligaste män skall behandlas så enhetligt som möjligt och regleras av likalydande bestämmel­ser. Bankinspektionen har samma uppfattning som kommittén att det härigenom skapas kunkurrensneutralitel även på detta område samt att tillämpningen och överskådligheten av bestämmelserna underlättas. In­spektionen anser att KMK gjort en riktig bedömning när bankrörelsela­gens regler om tillsyn, straff och vite använts som utgångspunkt för kapi-lalmarknadslagens bestämmelse i denna del.

2.2 Försäkringsinspektionen

En fråga är humvida straffbestämmelserna kan ersättas med vitesföreläg­gande för den som utan lillslånd driver bankverksamhet eUer annan till­slåndspliktig rörelse. KMK har stannat för att behålla straffbestämmelser­na. Försäkringsinspektionen vill för sitt vidkommande förorda att man även i denna fråga följer den lösning som valts i försäkringsrörelselagen, dvs. att möjlighelen till vitesföreläggande ersätter straffbestämmelserna. Dessutom synes kriminalisering på detta område något otidsenligt.

2.3 Sydsvenska Handelskammaren med instämmande av

Kommerskollegium

Handelskammaren tillstyrker att kreditinstituten utanför banksystemet inordnas i en gemensam lag, kapitalmarknadslagen. Det torde vara ägnat att utjämna skillnader i konkurrensförutsättningarna mellan olika kredit­institut.

2.4 Riksåklagaren

Allmänt sett bör kriminalisering komma ifråga endast när andra sank­tionsformer inte står till buds. Ofta är ekonomiska eller administrativa sanktioner långt effektivare än straff när det gäller att stävja icke önskvär­da företeelser inom näringsverksamhet. Stundom kan tvångsmedel i form av vite vara atl föredra framför straff. Den lagstiftning varom här är fråga avser ett område där typiskt sett andra sanktionsformer än straff är de mest effektiva.

Enligt min mening utgör bankinspektionens verksamhhet en garanti för

en sund utveckling inom bankväsendet och ger också goda möjligheter till

ett snabbt och effektivt tillrättaläggande av eventuellt förekommande

missförhållanden inom branschen. Mol denna bakgrund och med hänsyn

till vad jag inledningsvis anfört anser jag, i motsats till kommittén, att

övervägande skäl talar för att man nu efter mönster av motsvarande

regelsystem inom försäkringsrörelselagstiftningen låter straffbestämmel-

200

sen utgå och i stället tillämpar ett vitesförfarande för den som ulan till-     Prop. 1990/91; 154

stånd driver bankverksamhet eller annan tillslåndspliktig rörelse.

Bilaga 3

2.5 Kammarrätten i Göteborg

Avsikten är nu att kredilmarknadsbolagen skall få möjligheter att låna genom obligationsutgivning. 1 betänkandet diskuteras främst säkerhetsas­pekten på sådan upplåning men inte andra möjliga konsekvenser. Om bolagen väljer alt ge ut "hushållsobligationer" pä lägre belopp måsle det antagas att hushållens banksparande minskar väsentligt. Bankerna har ensamrätt till inlåning på konto men har av säkerhetsskäl därför ålagts restriktioner avseende tillåtna verksamheter. Hushållsinlåningen är kost­sam för bankerna, och det torde endast vara konton som rörs sällan eller som har större belopp innestående som är lönsamma. Avtappningen från bankinlåningen kommer att ske från dessa lönsamma konton. I ett läge när företagens likviditet är sämre än för närvarande kan avtappningen möjli­gen också leda till att banksystemet får försämrad likviditet. Det är natur­ligtvis positivt med ökad konkurrens om hushållens sparmedel, men frå­gan om bankerna kommer att få betala ett för högl pris för sin rätt och skyldighet att ha kontoinlåning borde kanske undersökas närmare. Om "hushållsobligationer" börjar säljas i större omfattning kan kravet på konkurrensneutralitet komma att medföra antingen krav på restriktioner för kreditmarknadsbolagen liknande dem som gäller för bankerna eller krav på minskade restriktioner för bankerna. För att förhindra en sådan utveckling borde kanske kreditmarknadsbolagens obligationsutgivnings­rätt begränsas på så sätt att krav på ett visst lägsta belopp (t. ex. I Mkr) skall gälla för deras obligationer.

Det vore kanske en fördel om det fanns ett "obligationsutgivningsinsti-tut" gemensamt för flera kreditmarknadsbolag. Genom de större voly­merna skulle hanteringen bli effektivare och dessutom lorde obligations­köparnas risk bli mindre. Ett sådant institut borde nämligen ha anledning att noga undersöka de deltagande bolagens ställning vilket riksbanken tydligen inte anser sig kunna göra inom ramen för sin emissionskontroll.

2.6 Sveriges Riksbank

Kommittén drar återkommande paraUeller mellan regleringen av banker

och kreditmarknadsbolag i sina överväganden. Strävan att nå mera likvär­

diga arbetsförutsättningar är i och för sig rimlig och en förutsättning för

avvecklingen av konkurrenshinder på marknaden. Detta gäller framför allt

beträffande kraven på auktorisation och kapitaltäckning. Ytteriigare ett

exempel på sådan överensstämmelse gäller rätten att bilda egna organisa­

tionsbolag. För närvarande sker ingen prövning av förvärv av organisa­

tionsaktier i finansbolagen. Fullmäktige delar KMKs uppfattning att så­

dan prövning bör förekomma efter mönster frän bankområdet. Del kan i

detta sammanhang vara befogat att särskilt uppmärksamma förvärv av

andelar i utländska företag.

Straffhestämmelserna i tillämpliga lagar, liksom i den föreslagna kapital-

201

marknadslagen, föreskriver regelmässigt böter eller fängelse i högsl ett år. Prop. 1990/91: 154 Ålal förekommer sällan. Men skulle gällande föreskrifter grovt åsidosättas Bilaga 3 finns risk för störningar inom del finansiella systemet. Mot den bakgrun­den framslår enligt fullmäktiges mening straffmaximum som väl låg. En höjning till fängelse i högsl två är skulle ytterligare inskärpa vikten av atl lagstiftningen följs. Fullmäklige föreslår således att straffmaximum höjs från fängelse i högst ett år till fängelse i högsl två år.

2.7 Riksgäldskontoret

Effektiviteten på obligationsmarknaden är beroende av en stabil utveck­ling saml ett slarkt förtroende från placerare att låntagare kan uppfylla sina åtaganden. Låntagarnas förtroende har inte salts på prov på den svenska obligationsmarknaden under modern tid. Detta beror till stor del på att de låntagare som idag uppträder på denna marknad är solida för sina åtaganden. Att detta förtroende skall bestå är av största vikt för en sund och effektiv utveckling även i framtiden. Fullmäktige anser att kommit­téns förslag till viss del kan äventyra detta. En större och vidare krets än idag ges genom kommitténs förslag möjlighet att uppträda som emissions­institut. Det finns genom detta risk atl obligationsmarknaden tillförs lån­tagare som inte uppfyller de krav som idag i praktiken gäller. Kommittén framför även detta i sitt betänkande. Slutsatsen kommittén kommer till i detta avseende lorde vara att della trots allt inte innebär ett reellt problem. Hänvisning görs lill att del idag i princip är tillåtet för vilket industriföre­tag som helst att emittera obligalioner. Vidare antas att förekomsten av ratinginslitul minimerar placerarnas förlustrisker.

Fullmäklige vill därför framföra följande. En förlust för placerare på obligationsmarknaden p. g. a. låntagares konkurs skulle kunna minska för­troendet för hela obligationsmarknaden. Detta gäller inle minst utländska placerare, vilka i en snar framlid förmodligen kominer att utgöra en viktig kategori på den svenska marknaden. Som en konsekvens kunde många långivare tänkas minska sina placeringar pä denna marknad till förmån för andra alternativ. Den avkastning placerare skulle kräva kunde då öka till följd av dels den på marknaden totalt sett ökade kreditrisken, dels den minskade likviditeten. Fullmäklige vill fästa uppmärksamheten pä dessa risker och förutsätter att vidgningen av kretsen emissionsinstitut sker parallellt med att en väl fungerande och internationellt sett acceptabel rating utvecklas.

2.8 Sveriges Föreningsbankers Förbund

Vad först gäller sammanföringen av finansbolag och kreditaktiebolag till

en bolagsform anser SFF att det finns både för- och nackdelar med en

sådan reform. En fördel är alt reformen innebär att nuvarande finansbolag

får lillgång lill ett upplåningsinstrument som finansbolagen nu är förhind­

rade alt använda, nämligen obligalioner. En nackdel är alt det blir svårl

för marknaden att genom firmanamnet särskilja olika bolag med olika

marknadsinriktning. Även om SFF inte noterat atl finansbolagen har ett

202

stort behov av möjligheler till obligationsupplåning och även om den     Prop. 1990/91:154 nuvarande uppdelningen mellan finansbolag och kreditaktiebolag fungerat     Bilaga 3 väl under lång tid vill SFF inte motsätta sig en reform innebärande att bolagen får i lag identiska rörelseregler.

En sammanslagning av rörelseregler i lag för finansbolagen och kredit-aktiebolagen enligt förslaget innebär som ovan nämnls att nuvarande finansbolag fär låna upp medel på obligationsmarknaden. Mol detta har SFF ingen invändning. Emellertid finns en komplikation härvidlag. SFF anser inte att alla bolag utan urskillning bör få möjlighet att genom obliga­tionsupplåning vända sig tiU hushållen på sätt som t.ex. Stadshypoteks-kassan gjorl under senare år. Ett "konsumentskydd" av liknande lyp som skyddet för bankernas insättare borde eftersträvas. SFF anser inte att enbart det faklum att ifrågavarande bolag erhållit auktorisation konstitue­rar ett tillräckligt skydd för konsumenterna. En tänkbar lösning kan vara all det i bolagens bolagsordningar skall framgå huruvida bolagen avser atl vända sig lill en bredare allmänhet vid obligalionsupplåning. Härigenom kommer frågan upp i samband med bankinspektionens prövning av bola­gens bolagsordningar.

2.9 Stadshypotekskassan

Skillnaden mellan upplåning och inlåning på konto tenderar atl bli mind­re. Det system för försäljning av Privat-obligationer som Stadshypotek byggt upp kan användas till att sälja t.ex. ränterörliga "upplåningsbevis". Stadshypotek har för närvarande inga planer atl lansera en sådan produkt. Man kan dock inte utesluta att det på sikl kan bli intressant. Sådan upplåning skulle underiätta matchning av den ränleröriiga utlåning som nu växer i omfattning efter alt den frisläppts av riksbanken.

Tillstånd alt vara specialbank borde även kunna inrymma lillständ att la emot inlåning. Den snabbare tekniska utvecklingen ger företag av Sladshy­poleks typ möjlighet att utveckla nya upplåningsformer som är svåra alt skilja från inlåning. Kassastyrelsen anser att Stadshypotek här skulle kun­na utveckla en hälsosam konkurrens genlemot del traditionella banksyste­met.

Eftersom upplåning/inlåning i de former som här redovisals är lika skyddsvärda som annan bankinlåning, bör det ställas lika höga krav på sådana specialbanker som på allmänna banker vad avser soliditet, kontroll mm. Detta talar för att kraven på ett kreditinstitut som skall bedriva denna lyp av upplåning bör ställas väsentligt högre än det som ställs för alt ett kredilmarknadsbolag skall bli auktoriserat. Därav följer att det behövs en särskild auklorisalion för atl bedriva denna typ av försäljning av inlåningsinstrument till den breda allmänheten. Enligt kassastyrelsen bor­de sådana särskilt auktoriserade kreditföretag få kallas banker.

2.10  Finansbolagens Förening

Vad som nu sker är att man med relativt betydelselösa undanlag vill lägga

samma begränsningar på finansbolagen som på bankerna utan att ge

203

finansbolagen de förmåner som bankerna åtnjuter i många hänseenden, Prop. 1990/91; 154 allt i konkurrenslikhelens namn. Men så länge likheterna endast gäller Bilaga 3 begränsningar och inle möjligheter går det inte att tala om konkurrenslik­het. Enligt föreningens mening har kreditmarknadskommittén på ett par punkter drivit linjen om likareglering för långt och därigenom suddat ut profilskillnaderna mellan banker och finansbolag ulan att detta varit sak­ligt motiverat. Detta gäller t. ex. i fråga om förslagen om aktieinnehav.

Enligt de föreslagna reglerna om organisalionsaktier skall förvärv av sådana aktier endast få ske efter bankinspektionens tillstånd om förvärvet innebär kapitaltillskott tiU eller ägandeförändring i det förvärvade företa­get. Tillstånd skall ges om hinder inte möter från allmän synpunkt.

Föreningen har ingen annan invändning mot förslaget än att det inte synes meningsfullt att kräva bankinspektionens tillstånd när det gäller förvärv av aktier i annat auktoriserat finansbolag. Båda verksamheterna står under offentlig tillsyn, varför förvärvet aldrig torde vara kontrover­siellt. Det borde i sådana fall räcka med en anmälningsskyldighet till bankinspektionen.

Mer motiverat förefaller det då vara att generellt kräva tillstånd vid förvärv av aktier i utländska företag. Föreningen är dock tveksam till det av KMK uppställda förutsättningarna för förvärv, nämligen att det huvud­sakliga syftet med förvärvet skall vara att främja svenska ekonomiska intressen. I bästa fall är detta villkor så diffust att det inte betyder någon­ting men det kan lika gärna utnyttjas mycket godtyckligt, genom att mer eller mindre detaljerade föreskrifter uppställs som villkor för förvärven.

Föreningen delar KMKs uppfattning att det inte är meningsfuUt att behåUa kreditaktiebolag som särskild bolagsform när denna definitions­mässigt endast skiljer sig från finansbolag genom en upplåningsrättsbe­stämmelse. En logisk konsekvens av reformen är att finansbolag ges rätt att utfärda löpande skuldebrev, vilket är en klar vinning med förslaget.

2.11 LO

I hittillsvarande lagstiftning har kreditaktiebolag haft en särstäflning, som ytterst bestått i en rätt att emillera obligationer. Det är framför allt inom områdena bostads-, lantbruks-, fartygsbyggnads- och allmän långsiktig företagsfinansiering som denna form kommit tiU användning.

KMKs förslag att detta särbelopp upphävs och att alla kreditmarknads­bolag således blir likställda i detta avseende tillstyrks av LO. Argumentet att sammansmältning i hög grad skett mellan vad som tidigare var långa och korta marknader är avgörande.

LO anser att det med hänsyn till den korta lid den nya finansbolagslagen varit i kraft m. m. är vanskligt alt bedöma om kredit marknaden utanför bankväsendet och värdepappershandeln kommer att kännetecknas av till­räcklig konkurrens och effektivitet.

Inom denna sektor, liksom i fråga om banksektorn och värdepappers­

marknaden, kan del vara positivt för att inte säga nödvändigt att förbättra

konkurrensgraden genom att tillåta utländsk etablering eller filialbildning.

Om så sker skall naturligtvis behovet av tillräckliga skyddsregler tillgodo-

204

ses. Det förenhetligande av lagstiftningen, som införandet av den föreslag-     Prop. 1990/91:154 na kreditmarknadslagen (KML) innebär medför i sig en breddning av     Bilaga 3 nuvarande företags verksamheter och bidrar därmed i någon mån till mer effektiv konkurrens.

2.12  Statens Bostadsfinansieringsaktiebolag, SBAB

SBAB vill kraftigt stryka under KMKs ståndpunkt atl artskilda verksam­heter och säkerheter inte skall blandas i samma bolag. För obligations­marknaden och de nuvarande bostadsinstituten skulle det kunna bli för­ödande om t. ex. finansbolag med en riskfylld utlåning som i sin tur kan medföra kort livslängd för bolagen fick möjligheter att utan begräns­ningar ge ul långfristiga obligalioner av samma slag som bostadsinstiluten.

2.13  HSB.s Riksförbund ek. för.

Frågan om associationsformen har för närvarande ett nära samband med bolagens upplåningsförutsättningar. Finansbolagen är av lagstiftningen hänvisade till den korta marknaden, medan kreditaktiebolagen huvudsak­ligen är verksamma på den långa marknaden. KMKs förslag innebär att i princip alla kreditmarknadsbolag skulle få tillgång till obligationsmarkna­den. HSB släller sig avvisande till en sådan förändring. Obligationsmark­naden bör vara begränsad till företag, där garantierna för seriositet, stabili­tet och uthållighet är mycket högt ställda. Det synes inte troligt att en breddning på det sätt KMK föreslår skulle ge sådana garantier. Risk torde föreligga för att statusen på obligationsmarknaden försämras på ett icke acceptabelt sätt.

En breddning av obligationsmarknaden enligt KMKs förslag torde även medföra ett ökat utbud av obligationer. En förskjutning kan härvid för­väntas i balansen mellan utbud och efterfrågan, som är ägnad att påverka räntan uppåt. Samma effekt torde uppstå om obligationer med högre risk tillåts expandera på denna marknad. En sådan utveckling får, med de begränsade marginaler hos bostadsinstiluten som lidigare konstaterats, omedelbart genomslag i högre utlåningsräntor till bostadssektorn. I huvud­sak drabbar della bostadskonsumenterna eller, beroende på den statliga räntegarantins utformning, statsbudgeten.

Del anseende som nu är knuten till bostadsobligationerna med emis-sionsrällen begränsad till ett fåtal bankägda kreditakliebolag samt Stads­hypotekskassan synes utgöra den bäsla garantin för atl upplåningskostna­derna kan hållas så låga som den allmänna räntenivån tillåter.

Sammanfattningsvis i detta avsnilt ifrågasätter HSB värdet av en änd­ring av lagstiftningen som tvingar nuvarande finansbolag och kreditaklie­bolag till en gemensam associationsform. Verksamheterna synes alltför artskilda för alt några vinster skulle kunna uppnås ur en sådan förändring. Däremot synes risker för försämringar i väsentliga avseenden föreligga.

Om emellertid skälen för en enhetlig lagstiftning bedöms överväga vill

HSB slarki betona vikten av en sådan auktorisalionsprövning, alt kredit­

instituten på bostadssektorn kan behålla nuvarande status och stabilitet

205

och atl även emissionsrälten på obligationsmarknaden förknippas med     Prop. 1990/91; 154

sådana krav atl bosladsinstitutens kapitalförsörjning inte försämras.

Bilaga 3

2.14 SABO Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag

Mänga av dagens kreditakliebolag kan uppfattas ha en viss offentlig prägel genom att företagen grundats för att tillgodose vissa för samhället angeläg­na ändamål, t. ex. långfristig bostadsfinansiering. I sak hindrar inget att de kreditaktiebolag, vars verksamhet riktas mot de intressen samhället sär­skilt vill värna om, lagtekniskt bör kunna bedrivas i samma associations­form. Samhällets intressen bör kunna tillvaratagas med andra styrmedel än genom en definition i lag.

Ett av styrmedlen för att åstadkomma detta är en auktorisalionspröv­ning som bankinspeklionen enligt kommitténs förslag skall göra. En förut­sättning för att sådana samhällsviktiga kredilmarknadsbolag skulle få till­stånd till långfristig utlåning och emission av obligalioner skulle då vara, atl bolaget i allt väsentligt koncentrerade sig på viss verksamhet och att finansieringsändamål med arlskilda säkerheter inle blandades. Vi menar, att kreditmarknadsbolag som koncentrerar sin verksamhet till för samhäl­let angelägna finansieringsverksamheter, som rena specialinslilut, bör er­hålla speciella rättigheter i utbyte mot atl de uppfyller vissa krav. Det bör ytterligare övervägas om detta skall inordnas i själva auktorisalionspröv-ningen eller om det skall regleras vid sidan av den egentliga kreditmark­nadslagstiftningen genom särskilda författningar och bestämmelser. Vi anser det vara av etl väsentligt allmänt intresse, att det skall finnas inslag av specialinstitut med särskilda verksamhetsförutsättningar inom gruppen kreditmarknadsbolag.

206

Lagrådsremissens lagförslag

l Förslag till

Lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

Härigenom föreskrivs i fråga om bankrörelselagen (1987:617)

dels alt 2 kap. 2, 3 och 20 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubriken närmast före 2 kap. 20 § skall utgå,

debatt 1 kap. 5 §, 2 kap. I, 4, 8, 9 a-12 och I6§§, 7 kap. 14§ saml 9 kap. I § skall ha följande lydelse,

dels alt del i lagen skall föras in tre nya paragrafer, 2 kap. 6 a och 15 a §§ samt 7 kap. 18 §, av följande lydelse.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

kap.

5§

Ingen annan än bank, Sveriges riksbank, Sveriges allmänna hypo­teksbank, Sveriges invesleringsbank aktiebolag och sådant bankföretag som avses i 4 § får i sin firma eller i övrigt vid beteckning av affärsrö­relse använda ordet bank.

Ingen annan än bank, Sveriges riksbank, Sveriges allmänna hypo­teksbank och sädant bankföretag som avses i 4 § får i sin firma eller i övrigt vid beteckning av affärsrö­relse använda ordet bank.

Sammanslutning eller annan juridisk person med nära anknytning till företag som avses i första stycket får dock, efter tillstånd av bankinspektio­nen, använda ordet bank i sin firma.

2 kap.

1§

En bank får bedriva in- och utlå­ning av pengar saml, med den in­skränkning som följer av 2 §, driva annan verksamhet som har sam­band därmed. All en lokal för­eningsbanks rätt atl bedriva inlå­ning är begränsad följer av 1 kap. 5§ föreningsbankslagen (1987: 620).

En bank är skyldig att ta emot inlåning på räkning från allmänhe­ten. Att en lokal föreningsbanks rält atl bedriva inlåning är begrän­sad följer av 1 kap. 5 § förenings­bankslagen (1987:620).

En bank får, med iakttagande av vad som föreskrivs i detta kapilel, bedriva

1.

sådan finansieringsverksamhet och annan finansieU verksamhet som är förenlig med inlåning samt

2.

verksamhet som har nära sam­band med inlåning eller med verk­samhel som anges i 1.

207

Nuvarande lydelse

I fondkommissionslagen (1979: 748) finns bestämmelser om rätt för bank alt driva fondkommis­sionsrörelse.

Föreslagen lydelse

I lagen (1991:000) om värdepap­persrörelse finns bestämmelser om rätt för en bank att driva värdepap­persrörelse.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspeklio­nen får meddela närmare föreskrif­ter om vilken verksamhel en bank får bedriva.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

4§ En bank får förvärva

1.

fast egendom, tomträtt och bostadsrätt för alt erhålla lokaler för verksamheten eller tillgodose därmed sammanhängande behov,

2.

aktie eller andel i företag, vilket uteslutande har till syfte att förvalta fast egendom eller tomträtt, som är avsedd för det under 1 angivna ändamålet.

3.

inventarier, vilka anskaffas för rörelsen eller till fastighet som ban­ken äger eller till lokaler som ban­ken i övrigt innehar, saml

4.

fast egendom, tomträtt och bo­stadsrätt för att bereda bostad åt någon som är anställd i banken.

3.

inventarier, vilka anskaffas för rörelsen eller till fastighet som ban­ken äger eller till lokaler som ban­ken i övrigt innehar,

4.

fast egendom, tomträtt och bo­stadsrätt för all bereda bostad åt någon som är anställd i banken, saml

5.

lös egendom som skaU upplåtas HU nyttjande.

6a§

Efler tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen får ett bankaktie­bolag förvärva aklier eller andelar i elt svenskt eller utländskt försäk-ring.sföretag saml en sparbank eller föreningsbank förvärva aklier i etl svenskt försäkringsaktiebolag.

TiUsiånd skad ges om förvärvet ingår som ett led i organisationen av verksamhelen och förvärvet inte kan antas bli HU skada för bankverk­samheten.

8§

För atl skydda fordran får en bank

I. 

på offentlig auktion, fondbörs eller sådan marknad som avses i 2 § andra styckel lagen (1979:749) om Slockholms fondbörs eller vid exe­kutiv försäljning köpa egendom som är utmätt eller utgör säkerhet för fordringen, och

I. pä offentlig auktion eller börs eller annan reglerad marknad eller vid exekutiv försäljning köpa egen­dom som är utmätt eller utgör sä­kerhet för fordringen, och

208

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 4 2. om det finns anledning atl anta att banken annars skulle lida avsevärd

förlust, som betalning för fordran överta egendom som utgör säkerhet för

fordringen eller annan egendom.

Första stycket gäller inte egen aktie eller bevis om andel i eller tillskott till föreningsbank. I fräga om sparbanks förvärv av bevis om tillskott till garantifond eller grundfond i sparbanken gäller bestämmelserna i 5 kap. 7 § första stycket sparbankslagen (1987:619).

I ulbyte mot egendom som har köpts eller övertagits enligt första slyckel får en bank förvärva aklier i ett bolag, som bildats för förvaltning av egendomen eller för fortsättande av en med denna driven verksamhet.

Har aktier förvärvats enligt försia eller tredje stycket får banken, om uppenbar fara föreligger för att banken annars lider förlust, förvärva ytteriigare aklier i samma bolag.

Har aktier förvärvals enligt första, tredje eller fjärde stycket får banken, om aktiebolaget överlåter sina tillgångar på ett annat aktiebolag, byta ul dessa aktier mot aklier i det andra aktiebolaget.

Den egendom som banken förvärvat enligt denna paragraf skall avyttras så snart det lämpligen kan ske och senast när det kan äga rum utan föriust för banken. Har egendomen inte avyttrats inom tre år från förvärvet, krävs bankinspektionens tillstånd för fortsatt innehav.

9a§'

Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital efter avräkning enligt sista stycket. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

Med primärt kapital avses:

A.   I bankaktiebolag eget kapital, i sparbanker reservfonder och uppskriv­

ningsfonder samt i föreningsbanker egel kapital med undanlag för

förlagsinsatser.

B. Sjuttio procent av skatteutjämningsreserven.

C. Sjuttio procent av del belopp som svarar mot bankens reserver till följd av avskrivning på egendom sotn upplåtits lill nyttjande.

Med supplementärt kapital avses det nominella värdet av förlagsandels­bevis samt förlagsbevis och andra skuldförbindelser med en ursprunglig löptid av minst fem år och med rält till betalning först efter bankens övriga borgenärer, dock sammanlagt högsl lill ett belopp som molsvarar hälften av del primära kapitalel. Bevis och andra skuldförbindelser vilkas återstå­ende löptid understiger fem är skall tas upp till ett belopp som motsvarar tjugo procent av det nominella värdel för varje helt år som återstår till förfallodagen.

Som primärt eller supplementärt kapital fär dessutom, enligt medgivan­de av regeringen eller efler regeringens bemyndigande av bankinspektio­nen, räknas andra kapitaltillskott och reserver än som sägs i andra och tredje styckena.

Frän summan av del primära och

Från summan av del primära och

' Senaste lydelse 1990:1306.

209

14   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 154

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91: 154

Bilaga 4

supplementära kapitalet skall räk- supplementära kapitalet skall räk­

nas av det bokförda värdet av vad nas av det bokförda värdet av vad

som har skjutits till som aktiekapi- som har skjutits till som aktiekapi­

tal eller i annan form i ett företag tal eller i annan form i ett företag

som driver nägot slag av bankverk- som driver försäkringsverksamhet

samhet. Någon avräkning skall eller något slag av bankverksamhet,

dock inte göras om tillskottet upp- Någon avräkning skall dock inte

går lill högst fem procent av företa- göras om tillskottet uppgår till

gets egna kapital eller motsvarande högst fem procent av företagets

och det sammanlagda bokförda egna kapital eller motsvarande och

värdet av sådana tiUskolt inle över- det sammanlagda bokförda värdet

stiger tio procent av bankens egna av sådana tillskott inte överstiger

kapital eller egna fonder. Avräk- tio procent av bankens egna kapital

ning skall inte heUer göras för till- eller egna fonder. Avräkning skall

skott / företag som omfallas av be- inle heller göras för tillskott som

stämmelserna i 11 §.

belöper på företag som omfattas av

bestämmelserna   om   konsoliderat

kapilalkrav i 11 §.

10 § Kapitalkravet enligt 9 § bestäms i förhållande till bankens tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarkna­den som innebär en kreditrisk för banken (placeringar). Placeringarna delas in i följande grupper:

A 

I.  

Inneliggande kassa, checkar och postremissväxlar.

2.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svenska staten, en svensk kommun eller en därmed jämförlig samfällighet svarar.

3.

Värdehandlingar och fordringar för vilka ulländska stater eller cen­tralbanker svarar, om värdehandlingen eller fordran gäller i den nationella valutan och är refinansierad i samma valuta.

4.

Övriga värdehandlingar och fordringar för vilka svarar någon av de utländska stater och centralbanker som regeringen föreskriver.

5.

Fordringar, garantiförbindelser och andra ålaganden på kapital­marknaden, för vilka säkerheten utgörs av sådana tillgångar som avses i 1 eller sådana statliga värdehandlingar som avses i 2 4.

B 1. Värdehandlingar och fordringar för vilka allmänna pensionsfonden eller ett svenskt förelag som bedriver någol slag av bankverksamhet svarar.

2.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svarar en kommun eller en därmed jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

3.

Värdehandlingar och fordringar med en återstående löptid av högsl elt år för vilka en utländsk bank svarar.

4.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svarar en bank i nägon av de ulländska stater som regeringen föreskriver.

5.

Värdehandlingar och fordringar för vilka svarar någon av de interna­tionella utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

6.

Fordringar, garantiförbindelser och andra åtaganden på kapital­marknaden, för vilka säkerheten utgörs av värdehandlingar eller fordringar som anges i 5.

C.      Fordringar, garantiförbindelser och andra ålaganden pä kapilal-

- Senaste lydelse 1990:1306.

210

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

marknaden, för vilka säkerheten ulgörs av panträtt i bostadsfastighet

eller tomträtt till sådan fastighet inom det uppskattade värde som

banken bestämt efter särskild värdering.

D.

Övriga tillgångar, garantiförbindelser och andra åtaganden på kapi-

talmarkanden.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

sådana tillskott som enligt 9 a § sista stycket skall räknas av från kapitalbasen,

tillskott i företag som omfattas av bestämmelserna i 11 §,

de placeringar som anges i första stycket A,

 fordringar mot företag som ingår i samma koncern som banken.

fordringar som har garanterats av ett företag i samma koncern som banken.

fordringar mot företag som ingår i samma koncern som banken och som omfattas av bestämmel­ser om konsoliderat kapitalkrav,

fordringar som har garanterats av ett företag som ingår i samma koncern som banken och som omfallas av bestämmelser om konsoliderat kapilalkrav,

fordringar mellan en sparbank och Sparbankernas Bank samt

fordringar mellan en föreningsbank och Föreningsbankernas Bank.

I övrigt skall vid bestämmandet av kapitalkravet placeringarna tas upp lill sammanlagt

tjugo procent av summan av de placeringar som anges i första styckel B,

femtio procent av summan av de placeringar som anges i första slyckel C saml

hela summan av de placeringar som anges i första stycket D.

Till grund för bestämmandet av kapitalkravet enligt iredje stycket skall placeringarna värderas enligt följande:

1. Tillgångar värderas HU sitt bok-

förda värde.

. Tillgångar, yo> vilka reserver som avses i 9a § andra stycket C har satts av, värderas till sill brutto-bokförings värde.

2.

Övriga tillgångar värderas till sitt bokförda värde.

2.

Garantiförbindelser med anknyt­ning lill kredilgivning värderas lill sitt nominella belopp.

3.

Övriga garantiförbindelser vär­deras till halva sitt nominella be­lopp.

4.

Andra ålaganden på kapital­marknaden värderas till silt no­minella belopp, om inle rege­ringen föreskriver ett lägre be­lopp.

3

Garantiförbindelser med an­knytning till kredilgivning vär­deras lill silt nominella belopp. Övriga garantiförbindelser vär­deras lill halva silt nominella be­lopp.

Andra åtaganden pä kapital­marknaden värderas till sitt no­minella belopp, om inle rege­ringen föreskriver etl lägre be­lopp.

Regeringen fär bemyndiga bankinspeklionen all meddela sådana före­skrifter som enligt denna paragraf ankommer på regeringen.

211

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ir

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

Om en bank har ett dotterföre­tag, skall vad som föreskrivs i 9 § om kapitalkrav lillämpas även på koncernen (konsoliderat kapital­krav).

Koncernens kapitalbas och pla­ceringar skall bestämmas med till­ämpning av de regler som enligt 4 kap. 11 § gäller för upprättandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belöper på minoritelsandelar skall ingå. Redo­visad goodwill skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall tas upp till de värden som föresk­rivs i 10 § eller, om doUerföretaget inle är en bank, i annan lag.

Om en bank har elt dotterföre­tag, skall vad som föreskrivs i 9 § om kapitalkrav tillämpas även på koncernen (konsoliderat kapital­krav), om inte annat följer av ftärde stycket.

Koncernens kapitalbas och pla­ceringar skall bestämmas med till­ämpning av de regler som enligt 4 kap. 11 § gäller för upprättandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belöper på minoritetsandelar skall ingå. Redo­visad goodwill som belöper på före­tag som omfattas av det konsolide­rade kapitalkravet skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall las upp till de värden som fö­reskrivs i 10 § eller, om doUerföre­taget inle är en bank, i annan lag.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspeklionen får i samband med all tillstånd lämnas enligt 6 § besluta att vad som före­skrivs i första stycket skall tillämpas även på ett förelag som inte är dotterföretag till banken. Företagets kapitalbas och placeringar skall då beakias i den omfattning som motsvarar den andel banken äger i förelaget. I övrigt tillämpas andra slyckel.

Det konsoliderade kapilalkravel enligt första och andra slyckena om­faltar inle försäkringsföretag och så­dana dotterföretag HU försäkringsfö­relag som inte driver någon form av finansiell verksamhet.

Ett bankaktiebolag, en sparbank och en central föreningsbank skall hålla en kassareserv som är lillräck­lig med hänsyn till rörelsens arl och omfattning.

Kassareserven skaU beslå av till­gångar som med lätthet kan förvandlas i pengar och skall, Hll-sammans tned inneliggande kassa, uppgå HU lägst etl belopp som svarar mot tio procent av bankens samtliga förbindelser med undanlag av

1.

förlagslån,

2.

lån mot panträtt i egen fastighet,

3.

lån. som har tagits upp hos all-

Ett bankaktiebolag, en sparbank och en central föreningsbank skall ha en tned hänsyn HU rörelsens arl och omfattning lillräcklig betal­ningsberedskap.

' Senaste lydelse 1989:1086.

212

Nuvarande lydelse

manna pensionsfonden  i sam­band med ålerlån enligt fondens reglemente, och 4. garantiförbindelser.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspektio­nen får utfärda närmare föreskrifter om vilka tillgångar som får inräk­nas i kassareserven.

Föreslagen lydelse

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspektio­nen får meddela närmare föreskrif­ter om betalningsberedskapen.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

15a§

En bank får inom en ram som molsvarar trettio procent av kapital­basen

1.

förvärva aktier utöver vad som sägs i 4, 6, 6 a och 8 §§ och

2.

bevilja krediter med sådana vill­kor som avses i 14 och 15 §§.

En banks innehav och ålaganden enligt försia stycket i ett enskilt före­tag får sammantaget uppgå tdl högst fem procent av den i försia stycket angivna ramen. Om banken ingår i en koncern, gäller denna be­gränsning för varje företag i koncer­nen ulom försäkringsföretag och så­dana dotterföretag till försäkringsfö­retag som inte driver någon form av finansiell verksamhet.

Ett aktieinnehav etdigt första stycket får inte utan bankinspektio­nens medgivande motsvara mer än fem procent av röstetalet för samtli­ga aktier i aktiebolaget. Om bankett ingår i en koncern, gäller denna be­gränsning koncernens sammanlag­da innehav. Vid beräkningen av koncernens innehav skad dock, in­tiU elt innehav motsvarande fem procent av röstetalet i bolaget, bort­ses från aktier som innehas av för­säkringsföretag i koncernen eller av dotterförelag HU försäkringsföre­tagen.

Om någon av gränserna i denna paragraf efler förvärvet kommer all överskridas, skall innehavet eller åtagandet avvecklas i motsvarande mån så snart det är lämpligt.

16§

En bank skaU ägna särskild upp­märksamhet åt alt banken inte i så-

En bankar inle ha fordringar på samma  låntagare eller låntagare

213

15   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 154

Nuvarande lydelse

dan omfattning, atl fara kan upp­komma för dess säkerhel, har ford­ritigar på samma låntagare eller på låntagare som är förbundna med varandra i väsentlig ekonomisk in­tressegemenskap. Detsamma gäller kredit mot säkerhet av aktier eller förlagsbevis, som utgivits av sam­ma aktiebolag eller aktiebolag som är förenade i sådan gemenskap. Med fordran jämställs säkerhet i form av borgen eller annan garanti­förbindelse till banken.

Föreslagen lydelse

som är förbundna med varandra i väsentlig ekonomisk gemenskap i sådan omfattning att det finns risk atl banken inte kan fullgöra sina skyldigheter om en sådan låntagare inte kan betala sin skuld. Detsam­ma gäller fordringar mot säkerhet / aktier eller förlagsbevis, som har getts ut av samma aktiebolag eller aktiebolag som är förenade i sådan gemenskap. Med fordran jämställs säkerhet i form av borgen eller an­nan garantiförbindelse till banken.

Beslämmelserna i försia stycket gäller också i fråga om garantiför­bindelser som banken utfårdar.

Regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, bankinspeklio­nen får meddela närmare föreskrif­ter om vilka begränsningar som skall gälla för sådana fordringar och garantiförbindelser som avses i för­sta och andra styckena.

En central föreningsbank skall dessutom bevaka att inte banken tillsam­mans med anslutna lokala föreningsbanker har fordringar som avses i försia styckel i sådan omfattning all fordringarna sammantagna kan med­föra fara för föreningsbankernas säkerhet.

7 kap. 14§ Bankinspektionens beslul enligt denna lag, bankaktiebolagslagen (1987:618), sparbankslagen (1987:619) och föreningsbankslagen (1987:620) överklagas hos regeringen. Inspektionens beslut får verkställas ulan hinder av att del överklagats, om inte regeringen förordnar något annal.

Om överklagande av beslut i vis­sa fall finns bestämmelser i 8 kap. 8 § och 9 kap. 3 § sista stycket.

Om Överklagande av beslul i vis­sa fall finns bestämmelser i 18§, & kap. 8 § och 9 kap. 3 § sista stycket.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

18 §

Om någon tar emol inlåning på räkning från allmänheten utan all ha lillslånd till det, skall bankin­spektionen förelägga honom alt upphöra med verksamheten.

År del osäkert om verksamheten omfattar inlåning enligt första styc­kel, får inspeklionen förelägga den .som bedriver verksamheten att läm­na de upplysningar som behövs för all bedöma om verksamhelen om­fattar sådan inlåning.

Förelägganden enligt första och

214

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

r. r-

.,       Bilaga 4

andra slyckena far förenas med vite.

Ett föreläggande enligt denna pa­ragraf får riktas såväl mot ell ut­ländskt företag sotn mot den som här i landet är verksam för ell så­danl förelags räkning.

Ett beslul enligt denna paragraf får överklagas hos kammarrätten.

9 kap.

ir 

Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som uppsådigen i Sve­rige driver bankrörelse ulan alt vara berättigad tdl delta.

Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot bestämmelsen i 1 kap. 5 § om förbud att i firma eller i övrigt vid beteckning av afiarsrörelse använda ordel bank,

2.

för ett utländskt bankföretags räkning förestår en verksamhet som ulan anmälan enligt I kap. 4 § första stycket 2 drivs från ett representa­tionskontor i Sverige,

3.

bryter mot bestämmelsen om anmälningsskyldighet i 3 kap. 2 § andra stycket bankaktiebolagslagen (1987:618).

Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för den som bryter mot förbudet i 1 kap. 6 § första stycket att obehörigen röja enskildas förhållande till en bank. Detsamma gäller en revisor som bryter mot förbudet i 3 kap. 14 § första stycket att lämna upplysningar om en banks angelägenheter.

Den som har åsidosatt vitesföreläggande som avses i 3 § får inte dömas till ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

2.

För banker som har ett räkenskapsår som påbörjats före den 1 mars 1991 och som vid lagens ikraftträdande ännu inle har avslutats gäller bestämmelsen i punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1306) om ändring i bankrörelselagen (1987:617).

3.

Utan hinder av vad som föreskrivs i 2 kap. 10 § första stycket fär, intill utgången av år 1991, värdehandlingar och andra fordringar för vilka försäkringsbolag svarar hänföras till gmpp B.

* Senaste lydelse 1990:821.

215

2 Förslag till

Lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618)

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

Härigenom föreskrivs att I kap. 4 och 5 §§ samt 4 kap. 2 § bankaktiebo­lagslagen (1987:618) skafl ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

I kap. 4§

Ett bankaktiebolag får ingå som dotterbolag i en koncern endast om ett annat bankbolag är moderbolag.

Ett bankaktiebolag får ingå som dotterbolag i en koncern endast om ett annat bankbolag eller ett försäk­ringsbolag är moderbolag.

Om det finns särskilda skäl får regeringen medge undantag från första stycket.

5

§

'

Ingår ett bankaktiebolag i en koncern, där moderbolaget inle är bank, skall bestämmelserna i bank­rörelselagen (1987:617) om banks rörelse och om tillsyn av bank samt bestämmelserna i denna lag om banks ledning gälla för moderbola­get i tillämpliga delar och får övriga företag, som om de vore dotterföre­lag HU bank. Begränsningarna i frå­ga om banks rörelse skall avse före­tagen gemensamt. Koncernbidrag får ges endast efter medgivande av bankinspektionen.

Ingår ett bankaktiebolag i en koncern, skall bestämmelserna i bankrörelselagen (1987:617) om banks rörelse och om tillsyn av bank samt bestämmelserna i denna lag om banks ledning gälla i tillämpliga delar för övriga företag. Begränsningarna i fråga om banks rörelse skall avse företagen gemen­samt.

Om det finns synnerliga skäl, får regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen medge undantag från bestämmel­serna i första stycket.

Första stycket gäller inte försäk­ringsföretag och sådana dotterföre­tag HU försäkringsföretag som inte driver någon form av finansieU verk­samhet.

Koncernbidrag får ges endast ef­ter medgivande av bankinspektio­nen.

Om det finns synnerliga skäl, får regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen medge ytterligare undantag från be­stämmelserna i första stycket.

4 kap. 2§ Vid nyemission får aktier tecknas        Vid nyemission får aktier tecknas

Senaste lydelse 1990:822.

216

Om aktie skall tecknas mot betal­ning med apportegendom, krävs bankinspektionens medgivande för detta. Utgörs apportegendomen av hela eller en inte obetydlig del av en annan banks rörelse, krävs dock re­geringens eller bankinspektionens tillstånd enligt 2 kap. 5 § bankrörel­selagen för genomförande av ny­emissionen.

Om aktier tecknas med villkor som strider mot första stycket, skall det nominella beloppet ändå betalas.

Vid fondemission får inte till aktiekapitalet föras över belopp som är lägre än summan av de nya aktiernas nominella belopp eller den samman­lagda höjningen av aktiernas nominella belopp.

Nuvarande lydelse

mot betalning med pengar eller med annan egendom (apport), om annat inle följer av beslämmelserna i 2 kap. 5 § andra stycket bankrörel­selagen (1987:617). Betalningen för aktier får inte understiga det no­minella beloppet. SkaU aktie kunna tecknas med rätt eller skyldighet att betala aktierna med apportegen­dom, får värdet på denna egendom inte sättas högre än del verkliga värdet för bankaktiebolaget. En­dast sådan egendom som är eller kan antas bli till nytta för bolagets verksamhet kan utgöra apportegen­dom.

Om aktie skall tecknas mot betal­ning med apportegendom, krävs bankinspektionens medgivande för detta. Utgörs apportegendomen av hela eller en inte obetydlig del av en annan banks rörelse, krävs dock re­geringens eller bankinspektionens tillstånd enligt 2 kap. 5 första styc­kel bankrörelselagen för genomfö­rande av nyemissionen.

Föreslagen lydelse

mot betalning med pengar eller med annan egendom (apport). Be­talningen för aktier får inte under­stiga det nominella beloppet. Skall aktie kunna tecknas med rätt eller skyldighet att betala aktierna med apportegendom, får värdet på den­na egendom inte sättas högre än det verkliga värdet för bankaktiebola­get. Endast sådan egendom som är eller kan antas bli tifl nytta för bola­gets verksamhet kan utgöra apport­egendom.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

Denna lag träder i kraft den I juli 1991.

217

3 Förslag till

Prop. 1990/91; 154

Lag om ändring i föreningsbankslagen (1987:620)

'  

Härigenom föreskrivs i fråga om föreningsbankslagen (1987:620)

dels att I kap. 5 §, 3 kap. 4 och 5 §§ samt 4 kap. I § skall ha följande

lydelse, debatt det i lagen skall föras in en ny paragraf 10 kap. 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

5§ En lokal föreningsbank får inte för egen räkning låna in pengar från allmänheten och inte heUer, utan den centrala föreningsbankens tiUstånd, låna pengar av annan än denna.

En lokal föreningsbank får inte ge ut fordringsbevis som är avsedda för admän omsättning eller ställa ga­rantier för sådana fordringsbevis.

3 kap.

4§

En medlem har rätt att säga upp sig tiU utträde ur föreningsbanken. I

stadgarna får föreskrivas att en uppsägning skall göras skriftligen och att

uppsägningshandlingen skall vara försedd med medlemmens bevittnade

namnunderskrift.

I stadgarna får även föreskrivas

I stadgarna får även föreskrivas

att uppsägning inte får göras förrän

atl uppsägning inte får göras förrän

efter viss tid, högst två år, från in-

efter viss tid, högst två år, från in­

trädet. Tiden får utsträckas till

trädet. Tiden får utsträckas till

högst fem år, om bankinspektionen

högst fem år, om bankinspektionen

medger det. Föreskrifter i stadgar-

medger det. Föreskrifter i stadgar­

na om au uppsägning får göras först

na om att uppsägning får göras först

efter viss tid gäller inte i fall som

efter viss tid gäller inte i fall som

avses i 7kap. 15 § tredje stycket oc/i

avses i 7kap. 15 § tredje stycket

lOkap. 3 § andra stycket.

samt lOkap. 3§ andra stycket och

8a § andra stycket.

En medlem får uteslutas ur föreningsbanken på sådan grund som anges i stadgarna. Föreningsbanksstämman skall besluta om uteslutningen, om inte något annat föreskrivs i stadgarna.

5

§

Avgång ur en föreningsbank sker,

Avgång ur en föreningsbank sker,

utom i fall som avses i 7 kap. 15 §

utom i fall som avses i 7 kap. 15 §

tredje stycket och IO kap. 3 § andra

tredje stycket samt IO kap. 3 § and­

stycket, vid utgången av det räken-

ra stycket och 8a § andra stycket,

skapsår som slutar näst efter en må-

vid utgången av det räkenskapsår

nad eller den längre tid, högst sex

som slutar näst efter en månad eller

månader, som har bestämts i stad-

den längre tid, högst sex månader,

garna, sedan medlemmen har sagt

som har bestämts i stadgarna, se-

upp sig till utträde eller uteslutits

dan medlemmen har sagt upp sig                             218

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Bilaga 4 eller   någon   annan   omständighet     till utträde eller uteslutits eller nå-

som föranleti avgången har inträf-     gon annan omsländighet som för-

fal.

anlett avgången har inträffat.

En medlem som har uteslutits ur föreningsbanken förlorar genast sin rält all della i överläggningar och beslul om föreningsbankens angelägenheter.

4 kap.

1§

När en medlem har avgått ur en föreningsbank har han rätt att sex månader efter avgången få ut sina inbetalda medlemsinsatser. Beloppet får dock inte överstiga vad som belöper på honom i förhållande till övriga medlemmar av föreningsbankens egna kapital enligt den balansräkning som hänför sig till tiden före avgången. Vid beräkning av bankens egna kapital skall bortses från reservfonden, uppskrivningsfonden och föriags-insalserna.

Den avgångne har vidare rätt att i samma ordning som övriga medlem­mar få ut vad som belöper på honom av beslutad vinstutdelning.

Träder föreningsbanken i likvidation inom sex månader från avgången eller meddelas inom samma tid beslut om att försätta föreningsbanken i konkurs, skall den avgångnes rält att få ut medlemsinsatser bedömas enligt grunderna för reglerna om skifte av föreningsbankens tillgångar.

En medlems rätt enligt första

En medlems rält enligt första-

tredje slyckena kan begränsas i

tredje styckena kan begränsas i

stadgarna. Della gäller dock inte i

stadgarna. Detta gäller dock inte i

sådana fall som avses i 7 kap. 15 §

sådana fall som avses i 7 kap. 15 §

tredje stycket eller lOkap. 3 § andra

Iredje stycket eller lOkap. 3 § andra

stycket.

stycket eller 8a § andra stycket.

10 kap. 8a§

En lokal föreningsbank får överta del av. en central föreningsbanks rö­relse efter tillstånd av regeringen el­ler, efter regeringens bemyndigan­de, bankinspeklionen. Sådanl till­stånd skall meddelas om övertagan­det framslår som ändamålsenligl ur allmän synpunkt.

Vid överlagande enligt första slyc­

kel får medlemskapet för medlem­

mar i den centrala föreningsbanken

föras över HU den övertagande ban­

ken. Medlemmarna skall skriftligen

underrättas om till vilken bank

medlemskapet skall föras över. Om

en medlem inte är nöjd med beslu­

tet, har han rätt all få silt medlem­

skap överfört HU en annan lokalför­

eningsbank eller att säga upp sig HU

utträde ur den överlåtande banken

inom en månad från det att under­

rättelsen skickades tid honom och i

övrigl på de villkor som anges i

219

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:1-54

Bilaga 4 7 kap. 15 § tredje styckel.

1 samband med ett sådant överta­gande som avses i första styckel får den överlåtande bankens reservfond med bankinspektionens medgivan­de sättas ned med skäligt belopp.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

220

4 Förslag till

Prop. 1990/91:154

Lag om ändring i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag

Härigenom föreskrivs att 4 c § lagen (1963:76) om kreditaktiebolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4c§' Kapitalkravet enligt 4 a § bestäms i förhållande till bolagets tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarkna­den som innebär en kreditrisk för bolaget (placeringar). Placeringarna delas in i följande grupper:

A.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket A

bankrörelselagen (1987:617).

B.    Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § försia stycket B

bankrörelselagen.

C.   Tillgångar och ålaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket C

bankrörelselagen.

D.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första slyckel D

bankrörelselagen.

Vid bestämmandet av kapilalkravel undantas

sådana tillskott som enligt 4 b § sisla stycket skall räknas av från kapitalbasen,

tillskott i företag som omfattas av bestämmelserna i 4 d §,

de placeringar som anges i första styckel A,

fordringar mol företag som ingår fordringar mot förelag som ingär i samma koncern som kredit-

i samma koncern som kredit-aktiebolaget saml                                  aktiebolaget och som omfattas av

bestämmelser  om  konsoliderat kapilalkravsaml

                                      fordringar som har garanterats fordringar som har garanterats

av ett företag i samma koncern

av ett företag som ingåri samma

som kredilaktiebolaget.

koncern som kredilakliebolagel

och som omfattas av bestämmel­ser om konsoliderat kapilalkrav.

I övrigl skall vid bestämmandet av kapilalkravel placeringarna tas upp lill sammanlagt

tjugo procent av summan av de placeringar som anges i försia stycket B,

femtio procent av summan av de placeringar som anges i försia stycket C samt

hela summan av de placeringar som anges i första stycket D.

Till grund för bestämmandel av kapitalkravet enligt tredje stycket skall placeringarna värderas enligt följande:

1. Tillgångar värderas till sill bokförda värde.

2.

Garantiförbindelser med anknytning lill kredilgivning värderas till sitt nominella belopp.

3.

Övriga garantiförbindelser värderas lill halva sitt nominella belopp.

4.

Andra åtaganden på kapitalmarknaden värderas lill sitt nominella be­lopp, om inle regeringen föreskriver etl lägre belopp.

' Senaste lydelse 1990:1308.

221

16   Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 154

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Bilaga 4

Regeringen fär bemyndiga bankinspektionen att meddela sådana före­skrifter som enligt denna paragraf ankommer på regeringen.

1.     Denna lag träder i kraft den I juli 1991.

2.

För kreditaktiebolag som enligt lagen (1990:654) om skatteutjäm­ningsreserv inte är berättigade till avdrag för avsältning tiU sådan reserv gäller beslämmelserna i punkt 2 i övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1308) om ändring i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag.

3.

För kreditaktiebolag som har ett räkenskapsår som påbörjats före den 1 mars 1991 och som vid lagens ikraftträdande ännu inte har avslutats gäller bestämmelsen i punkt 3 i övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1308) om ändring i lagen (1963:76) om kreditaktiebolag.

4.

Utan hinder av vad som föreskrivs i 4 c § första stycket får, intill utgången av år 1991, värdehandlingar och andra fordringar för vilka försäkringsbolag svarar hänföras till grupp B.

222

5 Förslag till

Prop. 1990/91:154

Lag om ändring i lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §' Utländskt företag får idka näring här i riket endast efter tillstånd av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Tillstånd får be­viljas företag, vilket enligt sitt hemlands lag är registrerat som bolag eller ekonomisk förening och driver näringsverksamhet i hemlandet. Annat företag kan erhålla tillstånd, om särskilda skäl föreligger.

Om rätt för utländskt bankföre-        Om rätt för vissa utländska före­

tag att bedriva verksamhel gäller be-     lag all driva verksamhet gäller sär-

stämmelserna i I kap. 4 § bankrö-    skilda bestämmelser, nämligen

relselagen (1987:617).

1. för bankföretag  1  kap.   4§

bankrörelselagen (1987:617),

2.  för värdepappersföretag 2 kap.

7 § lagen (1991:000) om värdepap­

persrörelse,

3.   för finansbolag 5a§ lagen

(1988:606) om finansbolag.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

' Senaste lydelse 1990:825.

223

6 Förslag till

Lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713)

Härigenom föreskrivs i fråga om försäkringsrörelselagen (1982:713) dels att 4 kap. 2 § och 7 kap. 17 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf 7 kap. 17 a §, av följande lydelse.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

2§

Vid nyemission skall aktierna betalas med pengar (kontantemission).

Om försäkringsbolaget genom ökningen av aktiekapitalet avser all förvärva mer än hälften av aklierna i elt annat försäkringsbolag eller, om det finns aklier med olika röstvärde, så många aktier att rös­tetalet för dem utgör mer än hälften av röstetalet för samtliga aktier, kan försäkringsinspektionen medge atl de nya aktierna får betalas med aklier i det sistnämnda bolaget (ap­port) samt att teckningen av de nya aktierna sker med villkor om detta.

Om försäkringsbolaget genom ökningen av aktiekapitalet avser att förvärva mer än hälften av aktierna i elt annat försäkringsbolag eller ell förelag som driver någon form av finansieU verksamhel eller, om det finns aktier med olika röstvärde, sä många aktier alt röstetalet för dem utgör mer än hälften av röstetalet för samtliga aktier, kan försäkrings­inspektionen medge all de nya ak­lierna får betalas med aklier i det sistnämnda bolaget (apport) samt att teckningen av de nya aktierna sker med villkor om detta.

7 kap.

17§

Ett försäkringsbolag får inle utan försäkringsinspektionens medgi­vande äga större andel av aklierna i ell svenskl eller utiändski aktiebo­lag än som svarar mol ell röstetal om högst fem procent av röstetalet för samtliga aklier. Tillhör försäk­ringsbolaget en koncern, skall be­stämmelsen gälla koncernen.

Ett försäkringsbolag får inte utan försäkringsinspektionens medgi­vande äga andelar i en aktiefond eller i annan juridisk person än ak­tiebolag.

Ell försäkringsbolag får inle utan försäkringsinspektionens medgi­vande äga större andel av aktierna i ett svenskt eller ulländskt aktiebo­lag än som svarar mol ett röstetal om högst fem procent av röstetalet för samtliga aklier. Tillhör försäk­ringsbolaget en koncern, skall be­stämmelsen gälla koncernen. Vid beräkningen av koncernens innehav skall dock, intill ell innehav molsva­rande fem procent av röstetalet i ak­tiebolaget, bortses från aklier som innehas av bankförelag i koncernen eller av dotterföretag till bankföre­tagen.

Ett försäkringsbolag fär inle ulan försäkringsinspektionens medgi­vande äga andelar i en värdepap­persfond eller i annan juridisk per­son än aktiebolag.

Beträffande      försäkringsbolags

224

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91; 154

Bilaga 4

rätt att äga aktier eller andelar i

företag som driver någon form av finansieU verksamhel gäller 17 a§.

Första stycket skall inte tillämpas på aktier eller andelar i försäkringsbo­lag eller i juridiska personer vars verksamhet uteslutande har till föremål att äga aktier i försäkringsaktiebolag, att tillskjuta garanlikapital i ömsesi­diga försäkringsbolag, att förvalta försäkringsbolagens fastigheter eller att biträda försäkringsbolag vid rörelsens bedrivande.

17a§

Ell försäkringsbolag får förvärva aklier eller andelar i företag som driver någon form av finansieU verk­samhet. Etl försäkringsbolag som är moderbolag HU ett bankbolag får inte vara dotterförelag HU något an­nat företag än ett bankbolag.

För förvärv av aktier eller andelar som, tillsamtnans med försäkrings­bolagets övriga aktier eller andelar i samma företag, molsvarar ett röste­tal som överstiger fem procent av röstetalet för samdiga aktier eller andelar iföretagel krävs tillstånd av regeringen eller, efler regeringens bemyndigande, försäkringsinspek­iionen. Om försäkringsbolaget in­går i en koncern, skad första me­ningen tillämpas på koncernens samlade innehav. Vid beräkningen av koncernens innehav skall dock, intill etl innehav motsvarande fem procent av röstetalet för samdiga aktier eller andelar, bortses från ak­tier och andelar som innehas avfö­retag i koncernen som driver någon form av finansieU verksamhet eller av dotterföretag tiU sådana företag.

TiUstånd enligt andra stycket får ges endasl om värdet av de förvärva­de aktierna eller andelarna till­sammans med del bokförda värdet av försäkringsbolagels eller koncer­nens sammanlagda innehav av ak­lier och andelar som kräver tillstånd enligt andra styckel samt av vad som skjutits till som aktiekapital el­ler i annan form i eH annat försäk­ringsbolag inte överstiger sum­man av

225

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Bilaga 4

A.     för livförsäkringsbolag

1. eget kapital och garantikapital

samt

2.    fyra procent av

-

försäkringslekniska skulder,

-

ålerbäringsmedel och -femtio procent av övervärden i

tillgångar,

B.     för skadeförsäkringsbolag

1.    eget kapital, garanlikapital, reg­

leringsfond för trafikförsäkring och

utjämningsfond,

2.       sjuttio procent av

- skatteutjämningsreserv och

-   återstående del av uppskovsbe­

loppet enligt lagen (1990:655)

om återföring av obeskattade re­

server saml

3.    fyra procent av

- försäkringstekniska skulder,

- säkerhetsreserv och

-femtio procent av övervärden i tillgångar.

Tillstånd skall ges om förvärvet ingår som ett led i organisationen av verksamheten och förvärvet inte kan antas bU HU skada för försäkrings­verksamheten.

1.    Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991.

2.  Vid beräkningen enligt 7kap. 17a § tredje stycket av ett skadeförsäk­

ringsbolags utrymme för förvärv av företag som driver någon form av

finansiell verksamhet skall intill utgången av år 1991 hänsyn tas till - i

stället för vad som anges i B.2 i det angivna stycket - sjuttio procent av

bolagets värderegleringsreserver.

226

7 Förslag till

Prop. 1990/91:154

Lag om ändring i lagen (1988:606) om finansbolag

'  

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:606) om finansbolag deb att 2, 5, 8, 11 a-11 c, 15, 23 och 27 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall föras in fyra nya paragrafer, 2 a, 5 a, 10a och 10 b §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2

§

Tillstånd krävs för företag som Tillstånd krävs för etl svenskt fö­

driver finansieringsverksamhet, retag som driver finansieringsverk-

om

samhet, om

1.  företaget helt eller delvis ägs av etl svenskl eller utiändski bankinstitut

eller dotterbolag till sådant institut, eller

2.   företaget driver finansieringsverksamhet riktad mot konsumenter,

eller

3.

nettovärdet av tillgångarna i verksamheten enligt fastställd balansräk­ning för det senaste räkenskapsåret är minst femtio miljoner kronor och det inte finns anledning anta att värdet därefter har gått ned under detta belopp, eller

4.

det annars är uppenbart att nettovärdet av tillgångarna i verksamhe­ten överstiger femtio miljoner kronor.

I nettovärdet enligt första stycket 3 och 4 skall inte räknas in värdet av tillgångarna i sådan finansieringsverksamhet som anges i 3 § första stycket.

Tillstånd krävs inle, om finansieringsverksamheten bedrivs av andra än aktiebolag, ekonomisk förening, handelsbolag eller enskild näringsidkare.

2a§

Tillstånd krävs för ett utiändski företag som driver finansierings­verksamhet under de förutsättning­ar som anges i 2 § första och andra styckena. Vad som sägs i 2 § första styckel 3 och 4 skall gälla värdel av de tillgångar som omfatlas av den bokföring som avses i 23 § lagen (1968:555) om rätl för utlänning och utiändski förelag att idka nä­ring här i riket.

5

§

Tillstånd får meddelas endast om TiUstånd för etl svenskt förelag

finansieringsverksamheten drivs i får meddelas endast om finansie-

aktiebolagsform och aktiekapitalet ringsverksamheten drivs i aktiebo-

är minst fem miljoner kronor.

lagsform    och   aktiekapitalet    är

minst fem miljoner kronor.

Tillstånd skall ges om

1.     bolagsordningen inte strider mot denna lag eller annan författning,

2.

bolaget inte är olämpligt att driva finansieringsverksamhet,

3.

verksamheten kan antas inte bli till skada för det allmänna, och

4.

bolaget uppfyller de villkor som i övrigt anges i denna lag.

227

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

5a§

Tillstånd för elt utländskt företag får meddelas endast om

1.

verksamheten drivs från avdel­ningskontor med självständig för­vallning (filial),

2.

företaget i sill hemland driver finansieringsverksamhet och där står under tillsyn av myndighet eller annal behörigt organ,

3.

företaget inte är olämpligt att driva finansieringsverksamhet här i landet, och

4.   verksamheten kan antas inte

bli tdl skada för det aUmänna.

För ulländska företag gäller be­stämmelserna i denna lag i tillämp­liga delar. Ett föreläggande enligt denna lag får riktas såväl mot elt utländskt företag som mot den som här i landet är verksam för företa­gels räkning. I övrigt gäller lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utiändski företag att idka nä­ring här i riket.

Prop. 1990/91: Bilaga 4

154

8§

Bolag som har fått tillstånd att driva finansieringsverksamhet kal­las finansbolag. Annan än finans­bolag får inte i sin firma eller an­nars vid beteckning av verksamhet använda ordet finansbolag eller finansaktiebolag.

Företag som har fått tillstånd att driva finansieringsverksamhet en­Ugt denna lagkallas finansbolag. Annan än finansbolag får inte i sin firma eller annars vid beteckning av verksamhel använda ordet fi­nansbolag eller finansaktiebolag.

10a§

Etl finansbolag får ge ut obliga­tioner och andra fordringsbevis som är avsedda för allmän omsättning.

10b§

För förvärv av aktier eller andelar i företag som ingår som ell led i organisationen av ett finansbolags verksamhet krävs tillstånd av bank­inspektionen. Detsamma gäller för förvärv av aktier eller andelar i för­säkringsförelag.

Elt finansbolag får bara efter lill­slånd av bankinspektionen inrätla filial i utlandet.

228

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

lla§'

Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital efter avräkning enligt sisla stycket. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

Med primärt kapital avses:

A. Eget kapital.

B. Sjuttio procent av skatteutjämningsreserven.

C.   Sjuttio procent av del belopp som svarar mot bolagets reserver till följd

av avskrivning på egendom som upplåtils till nyttjande.

Med supplementärt kapital avses det nominella värdel av förlagsbevis och andra skuldförbindelser med en ursprunglig löplid av minst fem år och med rätt till betalning först efter bolagets övriga borgenärer, dock sam­manlagt högst till ett belopp som motsvarar hälften av det primära kapita­let. Bevis och andra skuldförbindelser vilkas återstående löptid understi­ger fem år skall las upp till etl belopp som molsvarar tjugo procent av det nominella värdet för varje helt år som återstår till förfallodagen.

Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, enligt medgivan­de av regeringen eller efter regeringens bemyndigande av bankinspektio­nen, räknas andra kapitaltillskott och reserver än som sägs i andra och tredje styckena.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

Från summan av det primära och supplementära kapitalel skaU räk­nas av det bokförda värdet av vad som har skjutits lill som aktiekapi­tal eller i annan form i ett företag som driver något slag av finansiell verksamhet som kräver tillstånd. Någon avräkning skall dock inte göras om tillskottet uppgår till högst fem procent av företagets egna kapital eller motsvarande och det sammanlagda bokförda värdet av sådana tillskott inte överstiger tio procent av bolagets egna kapi­tal. Avräkning skall inte heller gö­ras för tillskott / företag som omfat­tas av bestämmelserna i 11 c §.

Från summan av det primära och supplementära kapitalel skall räk­nas av det bokförda värdet av vad som har skjutits till som aktiekapi­tal eller i annan form i ett företag som driver försäkringsverksamhel eller någol slag av finansiell verk­samhet som kräver tillstånd. Någon avräkning skall dock inte göras om tillskottet uppgår till högst fem pro­cent av företagets egna kapital eller motsvarande och det sammanlagda bokförda värdet av sådana tillskott inle överstiger tio procent av bola­gets egna kapital. Avräkning skall inte heller göras för tillskott som belöper på företag som omfattas av bestämmelserna om konsoliderat kapilalkrav i 11 c §.

kap. 10 § första stycket A kap. 10 § första stycket B

11 b§ Kapitalkravet enligt 11 § bestäms i förhållande till bolagets tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarkna­den som innebär en kreditrisk för bolaget (placeringar). Placeringarna delas in i följande grupper:

A.    Tillgångar och åtaganden som avses i 2

bankrörelselagen (1987:617).

B.    Tillgångar och åtaganden som avses i 2

bankrörelselagen.

' Senaste lydelse 1990:1310.  Senaste lydelse 1990:1310.

229

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Bilaga 4

C.   TiUgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket C

bankrörelselagen.

D.   Tillgångar och åtaganden som avses i 2 kap. 10 § första stycket D

bankrörelselagen.

Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

    sådana tillskott som enligt 11 a § sista stycket skall räknas av från

kapitalbasen,

       tillskott i företag som omfattas av bestämmelserna i 11 c §,

       de placeringar som anges i första stycket A,

 fordringar mot företag som ingår     fordringar mot företag som ingår

i samma koncern som finansbo-     i samma koncern som finansbo­

laget samt

laget   och  som   omfattas  av  be­

stämmelser  om   konsoliderat  ka­

pilalkravsaml

 fordringar som har garanterats fordringar som har garanterats

av ett företag i samma koncern av ett företag som ingår i samma

som finansbolaget.

koncern   som   finansbolaget   och

som   omfattas   av   bestämmelser om konsoliderat kapitalkrav.

I övrigt skall vid bestämmandet av kapitalkravet placeringarna tas upp till sammanlagt

 tjugo procent av summan av de placeringar som anges i första stycket B,

    femtio procent av summan av de placeringar som anges i första stycket

C samt

      hela summan av de placeringar som anges i första stycket D.

Till grund för bestämmandet av kapitalkravet enligt tredje stycket skall placeringarna värderas enligt följande:

1.    Tillgångar, för vilka reserver som avses i 11 a § andra stycket C har satts

av, värderas till sitt bruttobokföringsvärde.

2.

Övriga tillgångar värderas till sitt bokförda värde.

3.

Garantiförbindelser med anknytning till kreditgivning värderas lill sitt nominella belopp.

4.

Övriga garantiförbindelser värderas till halva sitt nominella belopp.

5.

Andra åtaganden på kapitalmarknaden värderas till sitt nominella be­lopp, om inte regeringen föreskriver ett lägre belopp.

Regeringen får bemyndiga bankinspektionen att meddela sådana före­skrifter som enligt denna paragraf ankommer på regeringen.

11 ef

Om ett finansbolag har ett dotter-

Om ett finansbolag har ell dotter­

företag, skall vad som föreskrivs i

företag, skall vad som föreskrivs i

11 § om kapitalkrav tillämpas även

11 § om kapitalkrav tillämpas även

på koncernen (konsoliderat kapi-

på koncernen (konsoliderat kapi­

talkrav),

talkrav), om inte annat följer av

tredje stycket.

Koncernens kapitalbas och pla-

Koncernens kapitalbas och pla­

ceringar skall bestämmas med till-

ceringar skall bestämmas med till­

ämpning av de regler som enligt

ämpning av de regler som enligt

'Senaste lydelse 1989:1095

230

Nuvarande lydelse

11 kap. 11 § aktiebolagslagen (1975:1385) gäller för upprättandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belö­per på minoritetsandelar skall ingå. Redovisad goodwiU skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall tas upp till de "ärden som fö­reskrivs i 11 b § eller, om dotterfö­retaget inte är ett finansbolag, i an­nan lag.

Föreslagen lydelse

11 kap. 11 § aktiebolagslagen (1975:1385) gäller för upprättandet av koncernbalansräkningar. Även den del av kapitalbasen som belö­per på minoritetsandelar skall ingå. Redovisad goodwill som belöper på företag som omfattas av det konsoli­derade kapitalkravet skall räknas av från primärt kapital. Placeringarna skall tas upp till de värden som fö­reskrivs i 11 b § eller, om dotterfö­retaget inte är ett finansbolag, i an­nan lag.

Det konsoliderade kapilalkravel enligt första och andra styckena om­fattar inte försäkringsföretag och så­dana dotterföretag tiU försäkringsfö­relag som inle driver någon form av finansieU verksamhet.

Prop. 1990/91:154 Bilaga 4

15§

Finansbolags tillstånd kan åter­kallas av bankinspektionen, om bo­laget överträtt denna lag eller up­penbart åsidosatt kundernas intres­sen eller om annars fömtsättningar-na för tillstånd enligt 5 § inte längre föreligger.

Finansbolags tillstånd kan åter­kallas av bankinspektionen, om bo­laget överträtt denna lag eller up­penbart åsidosatt kundernas intres­sen eller om annars fömtsättningar-na för tillstånd enligt 5 eller 5 a § inte längre föreligger.

Om ett tillstånd har återkallats enligt första stycket, skall bolaget stå under bankinspektionens tiUsyn lill dess att verksamheten avvecklats eller drivs på ett sådant sätt att tillstånd enligt denna lag inte krävs.

Ett beslut om återkallelse får för­enas med förbud att fortsätta verk­samheten.

23 

§

Om det kan antas alt ett företag driver sådan finansieringsverksam­het att denna lag är tillämplig, får bankinspektionen förelägga företa­gel atl HU inspektionen lämna de upplysningar om sin verksamhet som behövs för att bedöma om lagen är tiUämplig.

Om någon utan tiUstånd driver sådan verksamhet som kräver till­stånd enligt denna lag, skaU bankin­spektionen förelägga honom att upphöra med verksamheten.

År del osäkert om lillslånd krävs för viss verksamhet, får inspeklio­nen förelägga den som driver verk­samheten att lämna de upplysning­ar som behövs för att bedöma om tillstånd krävs.

27 

§

Den som driver finansieringsverk­samhet utan tiUstånd, där sådant krävs enligt denna lag, döms HU bö­ter eller fängelse i högst ell år.

231

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:154

Bilaga 4 Styrelseledamot eller befattningshavare hos finansbolag som uppsåtligen

eller av oaktsamhet genom oriklig bokföring eller på annat sätt lämnar bankinspektionen felaktiga upplysningar om verksamheten döms, om gär­ningen inle är ringa, till böler eller fängelse i högst ett år. Den som bryter mot 8 § döms till böler.

1.     Denna lag träder i kraft den Ijuli 1991.

2.

För finansbolag som har ett räkenskapsår som påbörjats före den I mars 1991 och som vid lagens ikraftträdande ännu inte har avslutats gäller bestämmelsen i punkt 2 av övergångsbestämmelserna till lagen (1990:1310) om ändring i lagen (1988:606) om finansbolag.

3.

Utan hinder av vad som föreskrivs i 11 b § första stycket får, intill utgången av år 1991, värdehandlingar och andra fordringar för vilka försäkringsbolag svarar hänföras tiU gmpp B.

1095.

232

8 Förslag till

Prop. 1990/91:154

Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank

Härigenom föreskrivs att 18 och 20 §§ lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18§' Riksbanken får på penningpolitiskt motiverade villkor bevilja kredit till och ta emot inlåning från bankinstitut samt medverka i betalningsutjäm­ning. Räntevillkoren för denna ut- och inlåning skall offentliggöras.

Om det finns synnerliga skäl, får        Om det finns synnerliga skäl, får

riksbanken även på andra villkor

riksbanken även pä andra villkor

än som avses i första stycket bevilja

än som avses i första styckel bevilja

kredit till svenska bankinstitut och

kredit till svenska bankinstitut och

lill andra företag som stär under

till andra svenska företag som står

tillsyn av bank- eller försäkringsin-

under tillsyn av bank- eller försäk-

spektionen.

ringsinspektionen.

20 f

1 kreditpolitiskt syfte får riksbanken genom beslut i enskilda fall uppstäl­la kassakrav gentemot kreditinstitut.

Med kassakrav avses att viss andel, högsl femlon procent, av kreditinsti­tutets placeringar eller förbindelser, beräknade på det sätt riksbanken i del enskilda fallet bestämmer, skall under angiven tid motsvaras av medel som med eller utan räntegottgörelse skall innestå på räkning för institutet i riksbanken. I den ulslräckning riksbanken i del enskilda fallet besiämmer likställs med sådana medel kreditinstitutets inneliggande kassa.

För ell utländskt bankförelag För ett utländskt kreditinstitut

som fått regeringens tillstånd att

som fått tillstånd alt driva verksam­

driva bankrörelse från filial här i

het frän filial här i landet beräknas

landet beräknas kassakravet på fi-

kassakravet på filialens placeringar

lialens placeringar och förbindel-

eller förbindelser.

Denna lag träder i kraft den I juli 1991.

' Senaste lydelse 1990:831.

Senaste lydelse 1990:831.

233

Lagrådet

Prop. 1990/91:154

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1991-03-20.

Närvarande: f d. regeringsrådet Bengt O. Hamdahl, regeringsrådet Bertil Werner, justitierådet Ulf Gad.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 14 mars 1991 har regering­en på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lagom ändringi bankrörelselagen (1987:617), m.m.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorerna Christi­na[REDACTED_EFTERNAMN] Uflrich och Håkan Nyholm.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

234

Innehåll

Prop. 1990/91; 154

Proposition.......................................................... 

3

Propositionens huvudsakliga innehåll ....................... 

... 

3

Proposilionens lagförslag........................................ 

... 

4

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 mars 1991  ...

35

1

Inledning.......................................................... 

35

2

Bakgrund   ...................................................... 

37

2.1

De finansiella institutens verksamhetsinriktning... 

37

2.2

Skyddsintressena på kreditmarknaden............... 

41

2.3

Internationella erfarenheter............................ 

43

3 AUmän motivering  ............................................ 

47

3.1

Grundläggande överväganden.......................... 

47

3.2

Konkurrensen och skyddsintressena.................. 

48

3.3

Kreditmarknadens organisation ........................ 

49

3.4

Bankerna..................................................... 

50

3.4.1

Bankverksamhet .................................... 

. 

50

3.4.2

Förvärvsregler m. m................................ 

54

3.4.3

Kreditgivning och upplåning   ................... 

62

3.4.4

Kassareserv/Betalningsberedskap  ............ 

. 

64

3.5 Branschglidning i den finansiella sektorn............ 

. 

65

3.5.1

Utgångspunkter...................................... 

. 

65

3.5.2

Bank och försäkringsbolag i samma holdingbolagskon­cern 

69

3.5.3

Banks ägande i försäkringsbolag................ 

. 

71

3.5.4

Finansbolags ägande i försäkringsbolag....... 

. 

73

3.5.5

Försäkringsbolags ägande i banker och andra finansiella företag  

73

3.5.6

Tillsyn m. m........................................... 

. 

77

3.6 Finansbolagen  ............................................ 

. 

79

3.6.1

Utländsk filialetablering i Sverige  ............. 

79

3.6.2

Förvärv av organisationsaktier m. m........... 

. 

82

3.6.3

Obligationsutgivning ............................... 

83

3.6.4

Vitesförfarande...................................... 

. 

85

3.7 Övertagande av del av en cenlral föreningsbanks rörelse     

86

3.7.1

Bakgrund  ............................................ 

. 

86

3.7.2

Ändring i föreningsbankslagen................... 

. 

87

3.8

Ekonomiska effekter av mitt förslag.................. 

. 

89

3.9

Ikraftträdande  ............................................ 

. 

89

4

Upprättade lagförslag......................................... 

. 

90

5

Specialmotivering.............................................. 

. 

91

5.1

Förslaget till lagom ändring i bankrörelselagen (1987:617) ...

91

5.2

Förslaget   till    lag   om   ändring   i    bankaktiebolagslagen (1987:618)       

................................................................. 

99

5.3

Förslaget till lag om ändring i föreningsbankslagen (1987:620).

100

5.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:76) om kreditaktie­bolag       

102

5.5

Förslaget till lag om ändring i lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket _____________ 

102

5.6

Förslaget   till   lag   om   ändring   i   försäkringsrörelselagen (1982:713)       

................................................................. 

102

5.7

Förslagel lill lagom ändringi lagen (1988:606) om finansbolag

106

5.8

Förslaget liU lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank  

109

5.9

Förslaget till lagom ändring i lagen (1991:000) om värdepap-

235

persrörelse.................................................. IIO     Prop. 1990/91; 154

6

Hemställan....................................................... IIO

7

Beslut   ..........................................................   110

Bilaga 1 Sammanställning av remissyttranden över del av Kredit­

marknadskommitténs belänkande (SOU 1988:29) Förny­

else av kredilmarknaden............................. Ill

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttranden över departe­

mentspromemorian (Ds 1990:57) Branschglidning i den

finansiella sektorn ...................................  158

Bilaga 3    Sammanställning av remissyttranden över

1

del av departementspromemorian (Ds 1989:13) Ut­ländska bankfilialer i Sverige,                                                          193

2

del av Kreditmarknadskommitténs betänkande (SOU 1988:29) Förnyelse av kreditmarknaden ..................................   198

Bilaga 4    De remitterade lagförslagen..................... 207

Bilaga 5    Utdrag ur lagrådets protokoll den 20 mars 1991          234

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1991                                                                                                                    236