5.1.12 12 kap. Täkter, jordbruk och annan verksamhet

Täkter

1 § Det krävs tillstånd av länsstyrelsen för täkt av berg, sten, grus,

sand, lera, jord, torv eller andra jordarter. För husbehov får dock mark-

innehavare vidta sådana åtgärder utan tillstånd, om inte annat följer av

föreskrifter som har meddelats med stöd av andra stycket.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att åtgärder enligt första stycket för markinnehavarens

husbehov inte får vidtas utan tillstånd. Tillståndsplikt enligt detta stycke

får föreskrivas om åtgärderna kan antas motverka hushållningen av de i

första stycket angivna naturresurserna eller medföra en icke obetydlig

skada på miljön.

Första och andra stycket gäller inte

1. åtgärder i vattenområden som kräver tillstånd enligt 11 kap.,

2. åtgärder som kräver tillstånd enligt lagen (1966:314) om

kontinentalsockeln, eller

3. täkt av torv som bearbetningskoncession har lämnats för enligt

lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter.

Paragrafen, som i stora delar utarbetats efter mönster i 18 § naturvårds-

lagen, innehåller regler om tillståndsplikt för täktverksamhet.

Inledningsvis i paragrafen uttrycks samma krav på tillstånd för

kommersiella täkter som i gällande rätt. Enligt 5 § skötsellagen krävs

idag tillstånd för täkt av matjord på jordbruksmark som är lämplig för

jordbruksproduktion, när täkten har till ändamål att tillgodose annat än

mark-innehavarens husbehov. Förevarande paragraf i miljöbalken avses

omfatta även skötsellagens bestämmelse, eftersom begreppen jord eller

andra jordarter kan anses inbegripa matjord utan att det anges särskilt.

Av första stycket andra meningen framgår att täkt för husbehov inte

omfattas av tillståndsplikt om det inte har föreskrivits särskilt enligt

andra stycket. Här finns det anledning att på nytt erinra om gränsen

mellan en kommersiell täkt och en husbehovstäkt. I avsnitt 4.17.1

hänvisas till en dom av Regeringsrätten som ytterligare klargjort denna

gränsdragning (RÅ 1993 ref. 4). I domen uttalas att täkt för husbehov kan

ske på varje slag av fastighet. Avgörande för om täkten har skett för

husbehov är enligt domen om det utbrutna materialet har använts inom

fastigheten för dess eget behov och inte för avsalu.

Paragrafens andra stycke har ingen motsvarighet i gällande rätt. Där

införs nu en möjlighet att föreskriva om tillståndsplikt för

husbehovstäkter. Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får således föreskriva att åtgärder enligt första stycket inte får

ske utan tillstånd, när åtgärderna avser att tillgodose markinnehavarens

husbehov. Förutsättningarna för att besluta om sådana föreskrifter anges i

styckets andra mening. Täktåtgärderna skall antas motverka

hushållningen av de i första stycket angivna naturresurserna eller

medföra en icke obetydlig skada på miljön. Tillståndskrav även för

husbehovstäkter förutsätter alltså att täkterna kan medföra skadliga

ingrepp i naturen eller att hushållningen med de naturresurser som anges

i paragrafen, t.ex. den begränsade resursen naturgrus, motverkas.

Genom att husbehovstäkter jämställs med andra täkter får

skyddsbehovet generellt genomslag i balken. De nya reglerna innebär

framför allt att stora täkter som kan antas komma att omfatta uttag av

mängder överstigande 1 000 m3 naturgrus eller flera tusen kubikmeter

morän kan göras tillståndspliktiga om skyddsbehov föreligger. Med den

angivna mängden avses det totala uttaget i täkten även om det görs över

flera år. Om ett mindre uttag görs i t.ex. ett särskilt skyddsvärt område

kan även det komma att omfattas av föreskrifter om tillståndsplikt.

Smärre täkter där den uttagna mängden understiger 100 m3 avses

däremot inte bli belagda med tillståndsplikt eftersom sådana små uttag

vanligtvis får anses medföra relativt obetydlig inverkan på naturresurser

och miljön. Om sådana små uttag befaras medföra skada på miljön som

bör undvikas får andra skyddsformer i balken användas, närmast de olika

slag av områdesskydd som regleras i 7 kap.

I paragrafens tredje stycke anges att undantag gäller i vissa fall där

prövning sker enligt annan lagstiftning. Även i dessa fall skall

miljöbalkens mål- och hänsynsregler m.m. tillämpas.

2 § Vid prövningen av en ansökan om tillstånd till täkt skall behovet av

det material som kan utvinnas vägas mot de skador på djur- och växtlivet

och på miljön i övrigt som täkten kan befaras orsaka. Tillstånd får inte

lämnas till en täkt som kan befaras försämra livsbetingelserna för någon

djur- eller växtart som är hotad, sällsynt eller i övrigt hänsynskrävande.

Vid prövning av en ansökan om tillstånd för täkt av matjord skall

beaktas behovet av brukningsbar jordbruksmark.

I avsnitt 4.17.1 har påpekats att gällande regler om täkttillstånd inte ger

någon uttrycklig ledning för prövningsmyndighetens överväganden. Där

har även sagts att prövningen av en ansökan om täkttillstånd bör ske mot

bakgrund av en intresseavvägning. I denna paragraf införs en

prövningsregel som ger uttryck för hur denna avvägning bör göras.

Paragrafen sammanfattar i huvudsak vad som redan gäller i praxis, dock

med större tyngd på intresset av att bevara den biologiska mångfalden.

Såsom också har utvecklats i avsnitt 4.17.1 är syftet med miljöbalkens

regler om prövning av tillstånd till täkt att verksamhetens samtliga

effekter på omgivningen skall prövas vid ett tillfälle. Detta följer av att

bl.a. naturvårdslagen och miljöskyddslagen samordnas i miljöbalken.

Följaktligen skall en täktansökan prövas med hänsyn också till de

aspekter som gäller för miljöfarlig verksamhet, dvs. buller, damm etc.

Det torde alltså inte behöva uttryckas särskilt i paragrafen att t.ex.

balkens bestämmelser om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd också

gäller i tillämpliga delar vid prövning av täkter, eftersom det i den

föreslagna bestämmelsen anges att skador på miljön skall vägas mot

materialbehovet.

För tydlighetens skull bör anmärkas att också balkens allmänna och i

övrigt allmängiltiga bestämmelser självfallet skall tillämpas vid

prövningen. I avsnitt 4.8 samt delvis i författningskommmentaren till 2

kap. 3 § utvecklas betydelsen av de allmänna hänsynsreglerna och

samspelet mellan dem och särskilda regler för vissa verksamheter, i detta

fall täktverksamhet. I täktfrågor har vidare hushållningsbestämmelserna i

balken stor betydelse för avvägningen mellan olika intressen (jfr. 2 kap.

4 § och 3-4 kap). Bland dessa bestämmelser märks t.ex. regeln om att

företräde skall ges åt sådan användning av ett markområde som medför

en från allmän synpunkt god hushållning (3 kap. 1 §).

Första meningen i paragrafen får mot bakgrund av det som nu har sagts

inte uppfattas så, att betydande skador på naturmiljön kan accepteras om

behovet av täktmaterialet är mycket stort. Finns det risk att

täktverksamheten orsakar stora skador, kan tillstånd hindras redan enligt

andra meningen i paragrafen där sådana intressen anges som löper

särskild risk att skadas vid täktverksamhet. För att tillstånd skall kunna

meddelas måste verksamheten självfallet också alltid kunna förenas med

de allmänna hänsynsreglerna. Den enskilde täktexploatörens intressen

beaktas genom att behovet av täktmaterialet från allmän och enskild

utgångspunkt vägs mot de intressen som anges i förevarande paragraf

samt genom att en skälighetsavvägning görs enligt 2 kap. 7 §.

Prövningen av en ansökan om täkttillstånd kan följaktligen utmynna i att

den s.k. stoppregeln i 2 kap. 9 § sätter hinder för verksamheten oavsett

hur stort behovet av materialet än är.

Genom tillämpningen av balkens allmänna regler avses också sådana

för- och nackdelar beaktas som inte har omedelbart samband med

täktverksamheten men som är av betydelse för miljön. I lagtexten

markeras detta genom att behovet av täktmaterialet skall vägas mot

skador på inte bara djur- och växtlivet utan även på miljön i övrigt.

Täktmaterialet kan behöva bevaras för annat utnyttjande än det som

täktansökan syftar till, t.ex. för att härbärgera ett grundvattenmagasin

eller för framställning av dricksvatten genom filtrering. Vid prövningen

av en täktansökan skall också värdet av geologiska formationer beaktas.

Vidare skall beaktas att täkten kan komma att lokaliseras så att

transporter till och från den orsakar stora olägenheter för människor, djur

och natur. Prövningen skall alltså vara allsidig och djupgående.

Vid prövning av täkter tillämpas vidare bestämmelserna i balkens

fjärde avdelning. Där finns bl.a bestämmelser om utredningsskyldighet i

samband med ansökan om tillstånd. Utredningen bör i likhet med vad

som gäller idag innefatta bl.a. täktplan och uppgifter om materialbehov. I

detta sammanhang skall också nämnas att balkens allmänna

bestämmelser om t.ex. miljökonsekvensbeskrivningar naturligtvis blir

tillämpliga.

I kommentaren till föregående paragraf har nämnts att det enligt 5 §

skötsellagen krävs tillstånd till täkt av matjord på jordbruksmark som är

lämplig för jordbruksproduktion, när täkten sker för annat ändamål än

markinnehavarens husbehov. Bestämmelsen kom från början till för att

skydda brukningsvärd jordbruksmark. Det betyder att dess syfte skiljer

sig från naturvårdslagens täktregler, som primärt syftar till att skydda

naturmiljön. Skötsellagens ursprungliga tillståndskrav för att ta

jordbruksmark ur jordbruksproduktion är numera ändrat till en

anmälningsplikt. Kravet på tillstånd för matjordstäkt kvarstår däremot

oförändrat. Det får visserligen förutsättas att en ansökan om täkt av

matjord prövas allsidigt men för att även behovet av jordbruksmark skall

kunna beaktas införs i paragrafens andra stycke en särskild hänsynsregel

med avseende på täkt av matjord.

3 § Tillstånd till täkt får lämnas endast om det ställs säkerhet för de

villkor som skall gälla för tillståndet. Om det finns särskilda skäl får

länsstyrelsen befria den sökande från kravet på säkerhet. Ytterligare

bestämmelser om säkerhet finns i 16 kap. 3 §.

Behovet av återställningsåtgärder efter det att täktverksamhet har

avslutats är särskilt stort eftersom täkterna kan orsaka stora och

förfulande sår i landskapet. En ekonomisk garanti måste därför finnas för

att åtgärder vidtas för återställning av täktområdet.

I denna paragraf, som i huvudsak motsvarar 18 § andra stycket

naturvårdslagen, föreskrivs en obligatorisk skyldighet att ställa säkerhet

för att få tillstånd till täktverksamhet. Motsvarande regel i

naturvårdslagen infördes år 1974 som ett led i den allmänna skärpningen

av täktbestämmelserna till skydd för naturmiljön. Säkerheten kan bestå i

att medel sätts in på ett spärrat bankkonto eller att bankgaranti ställs.

Under alla omständigheter skall säkerheten utgöra garanti för att de

åtgärder utförs som föreskrivs i täkttillståndet för att begränsa eller

motverka skadan på miljön. Säkerhetens storlek skall motsvara de

kostnader som uppkommer om åtgärderna måste utföras genom det

allmännas försorg. Vid granskning av ställd säkerhet måste

prövningsmyndigheten se till att det klart framgår att säkerheten ställs för

sökandens förpliktelser. Såvitt gäller uppskattningen av säkerhetens

värde bör t.ex. borgensåtaganden i koncernförhållanden godtas endast

undantagsvis och efter omsorgsfull granskning.

En allmän fakultativ regel om säkerhet för verksamheter som prövas

enligt miljöbalken finns 16 kap. 3 §. I författningskommentaren till

sistnämnda paragraf utvecklas det nyss berörda huvudsyftet med

bestämmelserna om säkerhet, nämligen att kostnaderna för

efterbehandling säkras.

4 § Ägaren eller annan innehavare av marken är skyldig att tåla

åtgärder i enlighet med villkor i täkttillståndet.

En särskild paragraf motsvarande den bestämmelse som nu finns i 18 §

tredje stycket naturvårdslagen arbetas in i miljöbalken med viss

redaktionell ändring. Paragrafen avser det fallet att den som har

täkttillståndet inte äger marken där täkten är belägen. Markinnehavaren

är i detta fall skyldig att tåla de åtgärder, t.ex. återställningsåtgärder, som

tillståndshavaren åläggs i täkttillståndet. Paragrafen som har avseende

endast på täkttillstånd innebär således ingen ändring i sak av vad som

redan gäller.

5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för den som exploaterar en täkt som

kräver tillstånd enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken eller för den som bedriver

stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs

som underlag för planering av naturvården.

Regeringen får föreskriva att den som innehar tillstånd till täkt som

avses i första stycket skall lämna uppgift till länsstyrelsen om vem som är

exploatör av täkten.

När uppgift saknas om vem som är exploatör av en täkt för vilken

tillstånd getts, skall vid tillämpningen av denna paragraf eller

föreskrifter som meddelats med stöd av paragrafen tillståndshavaren

anses som exploatör av täkten.

I avsnitt 4.17.1 har redogjorts för lagen (1995:1667) om skatt på

naturgrus (prop. 1995/96:87, bet. 1995/96:SkU18, rskr. 1995/96:122).

Miljöbalkens förevarande paragraf, som motsvarar 18 a §

naturvårdslagen, handlar om bl.a. viss uppgiftsskyldighet som har

samband med naturgrusskatten.

Första stycket bygger på en äldre utformning av 18 a § naturvårdslagen

och avser primärt skyldighet för en täktexploatör att lämna uppgifter för

planering av naturvården. Texten i stycket har ändrats så att paragrafen

skall överensstämma begreppsmässigt med lagen om skatt på naturgrus.

Andra och tredje styckena har helt och hållet avseende på den nya

naturgrusskatten. Andra stycket syftar till att länsstyrelsen skall vara

underrättad om vem som är exploatör, dvs. vem som faktiskt bedriver

verksamheten i täkten. Det tredje stycket medför att det alltid finns någon

person som är att anse som exploatör av en tillståndsgiven täkt.

Anmälan för samråd

6 § Kan en verksamhet eller en åtgärd som inte omfattas av tillstånds-

eller anmälningsplikt enligt andra bestämmelser i denna balk komma att

väsentligt ändra naturmiljön, skall anmälan för samråd göras hos den

myndighet som utövar tillsynen enligt bestämmelser i 26 kap. eller

bestämmelser som har meddelats med stöd av samma kapitel.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att det inom landet eller en del av landet alltid

skall göras en anmälan för samråd i fråga om särskilda slag av

verksamheter eller åtgärder som kan medföra skada på naturmiljön.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får också

meddela föreskrifter om vilka uppgifter en anmälan skall innehålla.

Verksamhet eller åtgärd som skall anmälas för samråd får påbörjas

tidigast sex veckor efter det att anmälan har gjorts, om inte

tillsynsmyndigheten medger något annat.

Den myndighet som avses i första stycket får förelägga den

anmälningsskyldige att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa

eller motverka skada på naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är

tillräckliga och det är nödvändigt för skyddet av naturmiljön, får

myndigheten förbjuda verksamheten. Bestämmelser om rätt till

ersättning vid ett sådant föreläggande eller förbud finns i 31 kap.

I avsnitt 4.17.2 har anförts att en samrådsparagraf motsvarande 20 §

naturvårdslagen skall finnas i miljöbalken. Samrådsbestämmelser

bedöms nämligen fylla en viktig funktion som komplement till regler om

tillståndsplikt. Vad gäller Lagrådets synpunkter avseende paragrafens

placering i balken hänvisas till nyssnämnda avsnitt.

Samrådsparagrafen i miljöbalken har utformats med iakttagande av

den princip som fastslås i 26 kap. och som går ut på att regeringen mera i

detalj bestämmer vilka myndigheter som skall vara tillsynsmyndigheter

enligt balken. Det bör alltså ankomma på regeringen att genom

föreskrifter bestämma vilka statliga myndigheter som skall vara

tillsynsmyndigheter, tillika samrådsmyndigheter, eller att kommunal

myndighet skall fullgöra uppgiften som samrådsmyndighet. Liksom

enligt naturvårdslagens motsvarande paragraf kan det förutses att

länsstyrelsen ofta är den lämpligaste myndigheten för handläggning av

samrådsärenden, men i linje med vad som föreslås gälla beträffande

tillsyn, områdesskydd m.m. kan och bör också kommunerna självfallet

komma i fråga för dylika uppgifter. Detta stämmer överens med vad flera

remissinstanser har gett uttryck för. Efter påpekande från Lagrådet har

paragrafen justerats för att det skall komma till uttryck att anmälan för

samråd också skall kunna göras hos kommun.

En verksamhet eller åtgärd kan utföras så att den får större eller mindre

inverkan på naturmiljön. Det skall observeras att samrådsbestämmelsen i

miljöbalken, på samma sätt som motsvarande bestämmelse i

naturvårdslagen, innebär en skyldighet att anmäla den planerade

verksamheten eller åtgärden för samråd, om det finns risk för väsentlig

ändring av naturmiljön. Den som avser att påbörja verksamheten eller

åtgärden bör därför alltid pröva, om det som planeras är så ingripande för

naturmiljön att det skall anmälas för samråd. Detta gäller även om inga

naturvårdsföreskrifter meddelats angående det aktuella området och

oavsett om området omfattas av anmälningsskyldighet enligt första eller

andra stycket i samrådsparagrafen. I tveksamma fall bör alltså samråd

ske, även om verksamhetsutövaren själv anser att ändringen av

naturmiljön inte är till skada. Begreppet verksamhet används enhetligt i

balkens regler och i samrådsparagrafen innefattar begreppet självfallet

det som i naturvårdslagen avses med arbetsföretag. Exempel på

verksamheter som det kan vara motiverat att anmäla för samråd är större

schaktningar och dräneringar, upptagande av ledningsgator, förvandling

av åkermark till skogsmark, skydds- och kompensationsdikning,

uppförande av radio- och telemaster samt tippning av schakt- och

rivningsmassor. Även utförande av vägar betraktas som samrådspliktig

verksamhet om vägprojektet inte prövas i annan ordning. I samband med

behandlingen av allemansrätten har en särskild typ av verksamhet

diskuterats beträffande vilken anmälan om samråd kan bli aktuell,

nämligen verksamhet som innebär att friluftsliv organiseras (se avsnitt

4.12).

I paragrafens tredje stycke, som saknar motsvarighet i gällande rätt,

har införts ett förbud mot att påbörja sådan verksamhet som avses i första

och andra styckena inom en viss tid sex veckor efter det att den har

anmälts för samråd. Beträffande vissa övervägande vad gäller styckets

formulering hänvisas till avsnitt 4.17.2. Ett syfte med denna bestämmelse

är att ge samrådsmyndigheten rimlig tid att fullfölja samrådsförfarandet

och överväga vilka åtgärder som den anmälda verksamheten bör

föranleda. Samrådsmyndigheten skall naturligtvis kunna medge

igångsättning av verksamheten så snart samrådsförfarandet har ägt rum.

Begär den som avser att utöva verksamheten formellt medgivande om att

få sätta i gång verksamheten bör samrådsmyndigheten medverka till det i

lämplig form, t.ex. genom muntligt besked som dokumenteras i

ärendehandlingarna eller i en formellt upprättad handling med beslut.

Samrådsmyndighet enligt paragrafens fjärde stycke bör enligt vad som

följer av första stycket vara den myndighet som regeringen bestämmer.

Samrådsmyndighet enligt fjärde stycket ges, liksom idag, möjlighet att

förelägga den som bedriver samrådspliktig verksamhet, att vidta de

åtgärder som behövs för att motverka eller begränsa företagets inverkan

på naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är tillräckliga och det är

nödvändigt för skyddet av naturmiljön får myndigheten förbjuda

verksamheten. Ett föreläggande eller förbud enligt denna paragraf får

förenas med vite. Allmänna bestämmelser om detta meddelas i 26 kap.

som innehåller tillsynsbestämmelser.

Paragrafens sista stycke innehåller också en hänvisning till

miljöbalkens kapitel med regler om ersättning. Av 31 kap. 4 § första

stycket framgår att fastighetsägaren kan vara berättigad till ersättning när

föreläggande eller förbud meddelas med stöd av bestämmelserna i

samrådsparagrafen. I detta sammanhang finns det anledning att återknyta

till det som tidigare har sagts om förhållandet mellan samrådsparagrafen

och den s.k. stoppregeln i 2 kap. 9 § (se avsnitt 4.17.2). De verksamheter

som omfattas av samrådsparagrafen har normalt en helt annan omfattning

och effekt än sådan verksamhet som kan föranleda tillämpning av

stoppregeln. Verkningarna av samrådspliktig verksamhet är i huvudfallet

lokalt begränsade men kan just där vara så ingripande att naturmiljön

ändras i strid med de mål som ställs upp i balken. Typiskt sett utgör

verksamhet av detta slag sådan markanvändning som avses i plan- och

marklagstiftningens ersättningsbestämmelser. Av detta skäl är det inte,

som vissa remissinstanser har påpekat, ologiskt att förelägganden och

förbud enligt samrådsparagrafen kan ge rätt till ersättning medan

tillsynsåtgärder med stöd av stoppregeln inte berättigar till ersättning.

Samrådsregeln skall således fungera som ett förebyggande och

lättillgängligt medel för samrådsmyndigheten att kontrollera, styra och

eventuellt hindra miljöstörande verksamheter.

I annat sammanhang har redovisats att naturmiljöfrågor ofta hör ihop

med kulturmiljöfrågor, se bl.a. avsnitt 4.13.4 samt

författningskommentarerna till 7 kap. 4 och 9 §§. Samrådsparagrafen

innehåller visserligen endast begreppet naturmiljön, men om

samrådsmyndigheten finner att en verksamhet eller åtgärd kan komma att

skada också kulturvärden skall myndigheten självfallet underrätta den

myndighet som ansvarar för kulturmiljöfrågor.

Miljöhänsyn i jordbruket

7 § Med jordbruksmark avses i 8 och 9 §§ sådan åkermark och

betesmark som ingår i fastighet som är taxerad som lantbruksenhet.

Bestämmelserna i samma paragrafer skall dock inte tillämpas på

jordbruksmark

1. som ingår i fastighet, som har bildats för annat ändamål än

jordbruk och som därefter inte har taxerats, eller

2. som i detaljplan eller områdesbestämmelser enligt plan- och

bygglagen (1987:10) är avsedd för annat ändamål än jordbruk.

Paragrafen, som i allt väsentligt motsvarar 1 § och 2 § skötsellagen,

innehåller en definition av vad som skall avses med begreppet

jordbruksmark vid tillämpningen av 8 och 9 §§. Definitionen har förts in

i miljöbalken efter inrådan av Lagrådet. En sådan definition får i

praktiken sin största betydelse vid tillämpningen av bestämmelsen i 9 §

där det ges ett bemyndigande att meddela föreskrifter om

anmälningsskyldighet för att ta jordbruksmark ur produktion.

Beträffande vad som gäller generellt om miljöbalkens

tillämpningsområde hänvisas till vad som har anförts i avsnitt 4.6 och i

författningskommentaren till 1 kap. 3 §.

8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om den hänsyn till natur- och kulturvärden som

skall tas vid skötsel av jordbruksmark och vid annan markanvändning i

jordbruket, såsom i fråga om skyddet av odlings- och kulturlandskapet

samt djur- och växtlivet. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande

att pågående markanvändning inom den berörda delen av fastigheten

avsevärt försvåras.

Av avsnitt 4.17.2 framgår att miljöbalken skall innehålla regler som

motsvarar skötsellagens s.k. hänsynsregler. Som redan angetts i

kommentaren till 1 § har skötsellagens regler om matjordstäkt smälts in i

balkens täktbestämmelser.

I denna paragraf, som i huvudsak motsvarar 6 a § andra stycket

skötsellagen, meddelas regler om att hänsyn skall tas till naturvårdens

och kulturmiljövårdens intressen i jordbruket. Innebörden av paragrafen

kommer delvis till uttryck också i miljöbalkens allmänna hänsynsregler

vilka i likhet med balkens övriga allmänna regler blir tillämpliga på

verksamhet i jordbruket. Numera torde det ingå som ett naturligt led i

jordbruket att ta hänsyn till natur- och kulturvärden. I denna paragraf ges

möjlighet att ställa upp generella och konkreta krav på hänsyn i

jordbruket, vid sidan av de situationer då natur- och kulturvärdena kräver

särskilda eller mera långtgående föreskrifter enligt balkens regler.

Hänsynsföreskrifter med stöd av denna paragraf skall därför inte vara så

ingripande att de medför inskränkningar i pågående markanvändning.

Behövs i en sådan situation skydd för vissa värden som hotas med

anledning av markanvändningen får andra skyddsformer, t.ex. enligt

reglerna i 7 kap. om områdesskydd övervägas. Omvänt ger paragrafen

möjlighet att till skydd för naturvårdsintressen m.m. avsevärt inskränka

eller förbjuda åtgärder som kan definieras som ändring i pågående

markanvändning, utan att någon rätt till ersättning för den enskilde

föreligger. Här kan hänvisas till vad som anförs beträffande

skogsplantering på jordbruksmark i avsnitt 4.33.1.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att jordbruksmark får tas ur jordbruksproduktion först efter

anmälan till länsstyrelsen, om inte åtgärden är av ringa betydelse för

jordbruket på brukningsenheten eller för natur- och kulturmiljön.

Första stycket gäller inte om marken tas i anspråk för verksamhet vars

tillåtlighet har prövats i särskild ordning.

Paragrafen, som har utarbetats efter mönster i 4 § skötsellagen, innehåller

bestämmelser som ger möjlighet att övervaka användningen av värdefull

jordbruksmark. När det gäller markens betydelse för jordbruk knyter

paragrafen an till den grundläggande hushållningsbestämmelsen i 3 kap.

4 §. Även från naturmiljö- och kulturmiljösynpunkt är det av vikt att få

uppgifter om användningen av jordbruksmark. Av dessa skäl införs

därför denna paragraf med bemyndigande för regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva

anmälningsskyldighet för att ta jordbruksmark ur produktion. Då kan,

liksom enligt gällande rätt, bestämmelserna i detalj föreskrivas i en

förordning eller, efter delegation, i myndighetsföreskrift.

10 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela de föreskrifter som skäligen kan behövas från

miljöskyddssynpunkt i fråga om

1. begränsningar av antalet djur i ett jordbruk,

2. försiktighetsmått för gödselhanteringen, och

3. växtodlingen.

I gällande rätt ges möjlighet att utfärda generella miljöskyddsföreskrifter

för jordbruket i 6 b § skötsellagen. 9 kap. 5 § i balken innehåller regler

om generella föreskrifter beträffande miljöfarlig verksamhet.

Skötsellagens nyssnämnda bestämmelse kunde på goda grunder, som

vissa remissinstanser har påpekat, smältas in i balkens paragraf om

generella föreskrifter. För att hålla samman de regler som specifikt riktar

sig till jordbruksverksamhet finns dock enligt regeringens mening skäl att

behålla en särskild bestämmelse i balken som motsvarar skötsellagens

paragraf.

Paragrafen kan t.ex. användas för att utfärda föreskrifter om

gödselhantering för att genomföra åtaganden som följer av rådets direktiv

(91/676/EEG) den 12 december 1991 om skydd mot att vatten förorenas

av nitrater från jordbruket. Enligt gällande rätt har regeringen i

förordningen (1979:426) om skötsel av jordbruksmark beslutat om regler

av det slag som avses i förevarande paragraf, bl.a. för genomförandet av

det nyssnämnda EG-direktivet.

Vilthägn

11 § Vilthägn får inte uppföras utan tillstånd av länsstyrelsen på

områden där allmänheten får färdas fritt.

Vid tillståndsprövningen skall behovet av skydd för friluftslivet och

naturmiljön beaktas.

Tillstånd till vilthägn inom ett strandskyddsområde får meddelas

endast om det finns särskilda skäl.

Paragrafen överensstämmer i huvudsak med vad som gäller om vilthägn

idag enligt 24 a § naturvårdslagen. Tredje stycket saknar dock

motsvarighet i gällande rätt.

Vilthägn utgörs av hägn för djur som anses som vilda, t.ex. hjortdjur,

vildsvin och andra djur som hålls inhägnade även om de har fötts i

fångenskap. Däremot anses inte renar som vilda djur, varför anläggningar

för renskötsel inte omfattas av bestämmelsen.

Stängsel avsedda att utestänga djur från vissa områden, t.ex. bostads-

eller vägområden, anses inte som vilthägn enligt paragrafen (se prop

1981/82:220 s. 28).

I paragrafens tredje stycket anges att tillstånd till vilthägn inom

strandskyddsområde får meddelas endast om det finns särskilda skäl.

Enligt 7 kap. 17 § första stycket 2 undantas vilthägn från de särskilda

bestämmelser som gäller för byggande m.m. i strandskyddsområden.

Undantaget har tillkommit för att undvika en dubbelprövning i

tillståndsärendet. Ett vilthägn i strandskyddsområde skulle i annat fall

fordra såväl tillstånd enligt denna paragraf som dispens enligt 7 kap.

18 §. Prövningen bör i dess helhet ske inom ramen för

tillståndsförfarandet. När det gäller intrång i strandskyddsintressena bör

bedömningen följa samma principer som om det är fråga om

dispensförfarande i ett strandskyddsärende. För att tillstånd skall lämnas

måste således särskilda skäl föreligga.

Det bör påpekas att det i 24 kap., som innehåller allmänna regler om

tillstånds giltighet, omprövning m.m., finns bestämmelser som ger

länsstyrelsen möjlighet att besluta nya eller ändrade villkor för vilthägn. I

samma kapitel finns dessutom en regel, motsvarande 24 a § tredje stycket

naturvårdslagen, som ger möjlighet att under vissa förutsättningar

återkalla tillstånd till vilthägn (se 24 kap. 12 §).

Avslutningsvis erinras om att vilthägn även prövas från

viltvårdssynpunkt enligt jaktlagstiftningen.

Föreskrifter om tillståndsplikt

12 § Regeringen får föreskriva om sådan tillståndsplikt för verksamheter

eller åtgärder som kan krävas till följd av Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen.

Enligt paragrafen får regeringen föreskriva om tillståndsplikt som kan

krävas till följd av Sveriges medlemskap i Europeiska unionen.

Bestämmelsen kan exempelvis tillämpas för att föreskriva tillståndsplikt i

de fall detta föreskrivs i rättsakter från EU och det inte avser miljöfarlig

verksamhet, vattenverksamhet eller någon annan verksamhet för vilken

tillståndsplikt kan föreskrivas enligt annan bestämmelse i balken.

Exempelvis krävs numera enligt rådets direktiv (85/337/EEG) av den 27

juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och

privata projekt att det skall krävas tillstånd för vissa projekt. Tidigare

krävdes bara att de blev föremål för en bedömning av miljöpåverkan i de

fall det är betydande miljöpåverkan. Direktivet har ändrats genom

direktivet (97/11/EG) och där föreskrivs att angivna projekt skall bli

föremål för krav på tillstånd och en bedömning av deras påverkan innan

tillstånd ges. Ändringsdirektivet skall vara genomfört senast den 14 mars

1999. Direk-tiven har behandlats mera utförligt i avsnitt 4.11.2. I

direktivets bilaga II anges under infrastrukturprojekt bl.a. anläggning av

vattenledningar över långa avstånd. För sådana anläggningar kan inte

föreskrivas tillstånd enligt någon annan bestämmelse i balken.

5.1.13 13 kap. Genteknik

Tillämpningsområde

1 § Bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas vid innesluten

användning och avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer.

Bestämmelserna skall också tillämpas när produkter som innehåller eller

består av sådana organismer släpps ut på marknaden.

Syftet med bestämmelserna är, utöver vad som sägs i 1 kap. 1 § första

stycket, att säkerställa att särskilda etiska hänsyn tas vid sådan

verksamhet som avses i första stycket.

I paragrafen anges bestämmelsernas tillämpningsområde och syfte.

Av paragrafens första stycke framgår att kapitlet är tillämpligt på

innesluten användning och avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade

organismer. Det är också tillämpligt när produkter som innehåller eller

består av genetiskt modifierade organismer släpps ut på marknaden.

Begreppen definieras i 3-7 §§. Verksamhet enligt detta kapitel omfattas

därutöver även av de andra allmänt tillämpliga bestämmelserna i balken,

som t.ex. hänsynsreglerna i 2 kap. Av stor betydelse är också 14 kap.

som behandlar kemiska produkter och biotekniska organismer. Ett flertal

sådana produkter är eller kommer att vara genetiskt modifierade.

Vid sidan om balkens regler kommer, precis som idag, dessutom en

rad andra lagar och förordningar att vara tillämpliga på genetiskt

modifierade organismer och produkter som består av eller innehåller

sådana.

Exempelvis tillämpas övergripande straffbestämmelser vid

användningen och hanteringen av genetiskt modifierade organismer och

förfarandet med produkter som innehåller eller består av levande sådana

organismer. Tänkbara brottsrubriceringar enligt 13 kap. brottsbalken är

bl.a. spridande av gift eller smitta, förgöring och vårdslöshet med gift

eller smitta. Andra exempel på bestämmelser som gäller för genteknisk

verksamhet är arbetsmiljölagen (1977:1160) vad gäller den yrkesmässiga

användningen av gentekniken och hanteringen av framställda produkter,

lagen (1982:821) och förordningen (1982:923) om transport av farligt

gods, produktsäkerhetslagen (1988:1604), läkemedelslagen (1992:859),

livsmedelslagen (1971:511) och livsmedelsförordningen (1971:807).

Vad gäller användningen av genetiskt modifierade djur tillämpas bl.a.

djurskyddslagen (1988:534), djurskyddsförordningen (1988:539),

jaktförordningen (1987:905) och epizootilagen (1980:369). Vid

användning av genetiskt modifierade växter är bl.a. växtskyddslagen

(1972:318), utsädeslagen (1976:298) och skogsvårdslagen (1979:429)

tillämpliga.

Bestämmelser om sekretess i det allmännas verksamhet finns i

sekretesslagen (1980:100).

I andra stycket anges kapitlets syfte. Det etiska hänsynstagandet är

särskilt påtagligt vid genteknisk verksamhet och har därför lyfts fram i

detta stycke. Emellertid utgör även bestämmelsen i 1 kap. 1 § första

stycket utgångspunkter för etiska värderingar som ligger till grund för

balkens tillämpningsområde i övrigt.

Lagrådet har ifrågasatt andra stycket och särreglerna om etiska hänsyn

i genteknikkapitlet. Frågan behandlas närmare i avsnitt 4.18.1.

Bestämmelserna i detta kapitel avser naturligtvis också att skydda

männniskors hälsa och miljön. Eftersom detta är balkens uttryckliga och

övergripande syfte, som regleras i balkens första avdelning, anges det

inte särskilt i lagrummet. Skyddet för människors hälsa och miljön är

också syftet med rådets direktiv 90/219/EEG av den 23 april 1990 om

innesluten användning av genetiskt modifierade mikroorganismer och

rådets direktiv 90/220/EEG av den 23 april 1990 om avsiktlig utsättning

av genetiskt modifierade organismer i miljön, vilka införlivas i svensk

lagstiftning genom bestämmelserna i detta kapitel och balken i övrigt.

Skyddet av miljön omfattar även skyddet av djur och djurs hälsa i

meningen djurpopulation, dock inte enstaka individer. Individuella djurs

hälsa regleras främst i djurskyddslagen. Däremot avses i balken alla djur

och inte endast sådana som hålls i fångenskap.

2 § Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från kapitlets

tillämpning i fråga om organismer som har tagits fram med sådana

beprövade metoder för genetisk modifiering som har visat sig inte

medföra några risker från hälso- och miljösynpunkt.

Med delegationen i paragrafen har regeringen en möjlighet att meddela

föreskrifter om undantag från kapitlets tillämpningsområde vad gäller

organismer som har erhållits med vissa genetiska metoder. En

förutsättning är att det gäller beprövade metoder. Undantag kan alltså

komma ifråga endast för sådana metoder som på ett vedertaget sätt och

under längre tid har använts i ett antal tillämpningar. Det krävs också att

metoden därvid inte har visat sig medföra några risker från hälso- och

miljösynpunkt.

Genom paragrafen uppfylls begränsningarna i artikel 3 i direktivet om

innesluten användning och artikel 3 i direktivet om avsiktlig utsättning.

Definitioner

Definitionerna i kapitlet är hämtade från artikel 2 i direktivet om

innesluten användning och artikel 2 i direktivet om avsiktlig utsättning.

Det blir de tillämpande myndigheternas uppgift att avgöra definitionernas

närmare räckvidd med utgångspunkt i direktiven och med vägledning av

den praxis som utvecklas inom EU (jfr. prop. 1991/92:170 s. 144-150,

bet. 1992/93:EU1 s. 169-172).

3 § Med organism avses en biologisk enhet som kan föröka sig eller föra

över genetiskt material.

Genom definitionen slås fast att en organism i balkens mening alltid är

levande.

4 § Med genetiskt modifierad organism avses en organism där det

genetiska materialet har ändrats på ett sätt som inte inträffar naturligt

genom parning eller naturlig rekombination.

Enligt Nationalencyklopedin betyder rekombination inom gentekniken

omgruppering av arvsmasssan. Definitionen innebär att en genetisk

modifiering inträffar vid användningen av bl.a. hybrid-DNA-tekniker och

cellfusion som innebär att levande celler med nya kombinationer av

ärftligt genetiskt material bildas genom en fusion av två eller fler celler

på ett sätt som inte förekommer naturligt (jfr. bilaga 1 A till direktivet

om innesluten användning och bilaga 1 A till direktivet om avsiktlig

utsättning.) Definitionen innebär också att genetisk modifiering inte

inträffar vid bl.a. befruktning in vitro och induktion av polyploidi

(kromosomtalsfördubbling), om metoderna inte omfattar användning av

hybrid-DNA-molekyler eller genetiskt modifierade organismer (jfr de

förut nämnda bilagorna till direktiven).

5 § Med innesluten användning avses en verksamhet där någon

modifierar organismer genetiskt eller odlar, förvarar, använder,

transporterar, destruerar eller gör sig kvitt sådana genetiskt modifierade

organismer och där fysiska hinder, eller en kombination av fysiska och

kemiska eller biologiska hinder, används för att begränsa dessa

organismers kontakt med allmänheten och miljön.

Med innesluten användning avses all hantering där det finns hinder som

begränsar de genetiskt modifierade organismernas kontakt med

allmänheten och miljön, t.ex. ett laboratorium med särskilda ventilations-

och avloppssystem eller en industriell produktion med organismer i

reaktortankar. En innesluten användning kan också ske i ett växthus, om

detta är tillräckligt slutet.

Se vidare om förhållandet mellan innesluten användning, avsiktlig

utsättning och utsläppande på marknaden i specialmotiveringen till 7 §

nedan.

6 § Med avsiktlig utsättning avses ett avsiktligt införande av genetiskt

modifierade organismer i miljön utan någon särskild inneslutning.

Avsiktlig utsättning kan avse både försöksutsättning och produktion.

Som exempel kan nämnas lösgående genetiskt modifierade får och

odling med genetiskt modifierade fiskar. Avsiktlig utsättning definieras

som ett avsiktligt införande av genetiskt modifierade organismer i miljön

utan någon särskild inneslutning. Det betyder att allt som inte är

innesluten användning är att anse som avsiktlig utsättning. Om det inte

finns någon inneslutning är verksamheten således att bedöma som en

utsättning.

Se vidare om förhållandet mellan innesluten användning, avsiktlig

utsättning och utsläppande på marknaden i specialmotiveringen till 7 §

nedan.

7 § Med uttrycket släppa ut på marknaden avses att tillhandahålla eller

göra en produkt tillgänglig för någon annan.

I kommissionens handbok om direktivet om avsiktlig utsättning

(XI/322/92-EN) diskuteras innesluten användning, avsiktlig utsättning

och utsläppande på marknaden och hur begreppen förhåller sig till

varandra (handboken s. 86 f.). Där sägs att om genetiskt modifierade

organismer har framställts av ett företag och levererats till ett annat

företag för en försöksutsättning, torde organismerna inte anses ha släppts

ut på marknaden, trots att de egentligen har tillhandahållits och gjorts

tillgängliga för andra. I handboken finns även en rad andra exempel på

förfaranden som, enligt kommissionens uppfattning, inte är att bedöma

som utsläppande på marknaden.

Krav på utredning för bedömning av skaderisker

8 § Innesluten användning och avsiktlig utsättning av genetiskt

modifierade organismer skall föregås av en utredning. Den skall kunna

läggas till grund för en tillfredsställande bedömning av vilka hälso- och

miljöskador som organismerna kan orsaka. Utredningen skall vara gjord

i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. En sådan utredning

skall också göras innan en produkt som innehåller eller består av

genetiskt modifierade organismer släpps ut på marknaden.

I bestämmelsen sägs att en innesluten användning, en avsiktlig utsättning

och ett utsläppande på marknaden skall föregås av en utredning som kan

ligga till grund för en tillfredsställande bedömning av vilka hälso- eller

miljöskador som kan vara aktuella. Det åligger den som är ansvarig för

verksamheten att genom egna undersökningar eller på annat sätt se till att

det finns relevant underlag för en bedömning av verksamheten.

Vilken utredning som är tillräcklig beror på en rad omständigheter.

Hur omfattande underlaget måste vara beror på verksamhetens karaktär,

organismens egenskaper och vad som är påkallat från miljö- och

hälsosynpunkt. En innesluten användning för forskningsändamål t.ex.

innebär ofta små risker för skador. I sådana fall kan utredningen, om

beprövad erfarenhet ger så vid handen, vara av förhållandevis liten

omfattning. Höga krav måste däremot ställas när det gäller ett helt nytt

användningssätt eller nya produkter. Den möjliga exponeringen är alltid

en faktor av betydelse. Den närmare innebörden av kraven på uppgifter

bestäms av den vid varje tidpunkt rådande vetenskapliga kunskapsnivån.

I utredningen behöver inte anges vilka etiska problem som hanteringen

kan föra med sig.

Genom paragrafen uppfylls närmast artikel 6 i direktivet om innesluten

användning (jfr även artikel 5 i direktivet om avsiktlig utsättning).

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela ytterligare föreskrifter om sådan utredning som avses i 8 §.

Genom särskilda föreskrifter kan bl.a. preciseras hur de hälso- och

miljömässiga övervägandena skall göras (jfr bilaga 3 till direktivet om

innesluten användning och bilagorna 2 och 3 till direktivet om avsiktlig

utsättning).

Etiska hänsyn och försiktighetsmått

10 § Särskilda etiska hänsyn skall tas vid innesluten användning och

avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer liksom när en

produkt som innehåller eller består av sådana organismer släpps ut på

marknaden.

I paragrafen uttrycks att särskilda etiska hänsyn skall tas vid innesluten

användning och avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer

samt utsläppande på marknaden av produkter som innehåller eller består

av sådana organismer. Redan i 1 kap. 1 § slås dock fast att det skall

beaktas att naturen har ett skyddsvärde och att människans rätt att

förändra naturen är knuten till ett förvaltaransvar. Detta synsätt är

grunden för en etisk bedömning. Ett etiskt hänsynstagande gör sig

emellertid särskilt påmint när det gäller gentekniken. Därför innehåller

detta kapitel en särskild bestämmelse om etiska hänsynstaganden.

Lagrådet har emellertid frågasatt bestämmelsen och frågan behandlas

närmare i avsnitt 4.18.1.

Att etiska hänsyn skall tas betyder bl.a. att människan har ett ansvar att

förhindra allvarliga störningar i de ekologiska systemen liksom att tillse

att olika gentekniska tillämpningar inte uppfattas som stötande eller

stridande mot god sed och allmän ordning. De får heller inte ge upphov

till onödigt lidande hos djur.

Den etiska värderingen handlar om att göra en avvägning mellan olika

intressen. Ett sätt att i det enskilda fallet avgöra om en verksamhet är

etiskt försvarbar är att tillämpa en analysstrategi som gör det möjligt att

identifiera de olika intressen som står emot varandra eller i övrigt gör sig

gällande, och att bedöma effekterna av alternativa handlingssätt. Om t.ex.

användningen av ett genetiskt modifierat djur inte kan förväntas ha något

egentligt värde och de etiska invändningarna är betydande bör tillstånd

inte ges.

Analysen av de olika intressena kan naturligtvis också leda till att det

bedöms vara etiskt olämpligt att inte ge tillstånd till en viss genteknisk

verksamhet. Ett exempel är framställning av ett viktigt läkemedel.

Styrkan av intresset att utveckla läkemedlet får då vägas mot de etiska

betänkligheter som kan finnas.

De etiska frågorna har en särskild tyngd när det gäller industriellt

utnyttjande av gentekniskt modifierade djur. Det är viktigt att

gentekniken tillämpas på djur så att både genförändringen i sig och syftet

med förändringen kan försvaras etiskt och inte uppfattas som stötande av

allmänheten. Detta gäller också för djurets vård och förvaring i samband

med användningen. Vid industriellt utnyttjande av genetiskt modifierade

djur bör tillstånd lämnas endast om det finns starka skäl för detta.

I kraven på särskilda etiska hänsyn ligger att genteknisk verksamhet

bör tillåtas bara om den medför en samhällsnytta, dvs. en nytta som inte

begränsar sig till verksamhetsutövaren utan som också har ett

allmännyttigt värde.

Det bör i detta sammanhang erinras om de allmänna hänsynsreglerna i

balken som är direkt tillämpliga. Den i gentekniklagen angivna

skyldigheten att vidta de åtgärder och den försiktighet i övrigt som

behövs för att undvika negativa effekter på människors och djurs hälsa

och miljön motsvaras i balken närmast av 2 kap. 3 §. Någon förändring

av gentekniklagens allmänna aktsamhetskrav avseende genteknisk

verksamhet är inte avsedd.

Aktsamheten om människors och djurs hälsa regleras alltså av balkens

allmänna hänsynsregler. Den gentekniska verksamheten medför dock,

sannolikt mer än någon annan verksamhet som omfattas av balken,

direkta konsekvenser för djur. Det finns därför skäl att i detta

sammanhang nämna något om detta.

Aktsamheten om djurs hälsa tar, som tidigare nämnts, sikte på hela

djurpopulationer och inte enstaka djur. Det är emellertid inte meningen

att djurpopulationen skall skyddas i varje läge utan det måste göras en

övergripande bedömning av syftet med verksamheten. En vägning

mellan människors och djurs intressen kan bli aktuell vid bland annat

framställning av mediciner. En avvägning får också göras när två

djurpopulationer ställs mot varandra. Eftersom bestämmelsen avser

hälsan hos en djurpopulation hindrar den inte att gentekniken används i

enskilda fall t.ex. för att framställa ett djur som avses utveckla cancer.

Däremot följer av de särskilda etiska hänsyn som skall tas enligt denna

paragraf att också hänsyn skall tas till det enskilda djuret.

Den gentekniska verksamheten har också särskild betydelse för

möjligheten att tillgodose balkens syfte att skapa förutsättningar för en

hållbar utveckling. Det är av synnerlig vikt att också långsiktiga

konsekvenser värderas vid bedömningen av om en genteknisk

verksamhet får bedrivas. Det kan t.ex. vara bra på kort sikt att växter görs

resistenta mot ett visst bekämpningsmedel eftersom det kan innebära en

övergång till en mindre miljöskadlig kemikalie men på lång sikt kan det

försvåra övergången till en ekologiskt hållbar utveckling. Det gagnar inte

heller en hållbar utveckling om lösningar på befintliga problem medför

andra nya problem. Ett exempel på detta är framställning av oljeätande

bakterier som i och för sig kan användas för att ta hand om oljespill, men

som är giftiga och sprids i naturen. Gentekniska metoder bör användas

för att ersätta andra metoder som på kort och lång sikt är mer

hälsoskadliga eller miljöbelastande.

11 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela särskilda föreskrifter om försiktighetsmått.

Bemyndigandet för regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer att meddela särskilda föreskrifter om försiktighetsmått vid

sidan om de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. 3 § har betydelse för

uppfyllandet av EG-direktiven. Som exempel på sådana försiktighetsmått

kan nämnas skyldighet att föra protokoll (artikel 9 i direktivet om

innesluten användning), beredskapsplaner (artikel 14 i direktivet) och

underrättelseskyldighet vid olycka (artikel 15 i direktivet).

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter om

försiktighetsmått kan straffas enligt 29 kap. 8 § p 18.

Tillståndskrav och anmälningsskyldighet

12 § Det krävs tillstånd för att genomföra en avsiktlig utsättning av

genetiskt modifierade organismer eller för att släppa ut en produkt som

innehåller eller består av sådana organismer på marknaden.

I bestämmelsen finns ett allmänt tillståndskrav för avsiktlig utsättning av

genetiskt modifierade organismer och för utsläppande på marknaden av

produkter som innehåller eller består av sådana organismer.

Innesluten användning som sådan omfattas inte av tillståndskravet.

Produkter som innehåller eller består av genetiskt modifierade

organismer och som släpps ut på marknaden enbart för innesluten

användning kan med stöd av föreskrifter enligt 15 § vara undantagna från

tillståndskravet.

Frågan om tillstånd skall prövas av den myndighet regeringen

bestämmer. Detta framgår av 17 §.

Av Jordbruksutskottets PM, 1995-06-14, Genteknik Reglering och

utveckling, framgår bl.a. följande beträffande erfarenheter av

riskbedömningar vid hittillsvarande tillståndsprövning.

Myndigheterna gör en bedömning av tänkbara risker samt vilka krav

som skall ställas för att minimera dessa. Vid tillståndsprövningen vägs

riskerna ihop i en samlad bedömning. Ett grundläggande krav är att

förväntade skadeverkningar inte får stå i ogynnsam proportion till

förväntade positiva effekter. Jordbruksverkets ambition har varit att

inte acceptera några skador över huvud taget. Inom läkemedelsområdet

jämför man även förväntade effekter med kända effekter vid

tillgängliga behandlingsalternativ.

 Inom flera myndigheter påpekar man en obalans mellan å ena sidan

kraven i EG:s direktiv om innesluten användning och avsiktlig

utsättning och implementeringen av dessa och å andra sidan kravnivån

i fråga om andra skador. Påverkan som inte är hänförlig till

gentekniken som sådan kan nämligen medföra lika höga eller kanske

t.o.m. högre risker för hälsa och miljö. Man påpekar det väsentliga i en

sammanvägd bedömning av olika risker och hur dessa kan minimeras.

 Inom livsmedelsområdet har man internationellt börjat arbeta med

begreppet "substantial equivalence". Detta innebär att man med hjälp

av olika parametrar bestämmer olika normvärden vilka används som

jämförelse vid riskbedömningar. Inom EU kommer detta att regleras i

den s.k. Novel Foods-förordningen.

Genom bestämmelsen uppfylls reglerna i artiklarna 6.4 och 11.5 i

direktivet om avsiktlig utsättning.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelsen kan

straffas enligt 29 kap 4 §.

13 § Ett tillstånd får lämnas endast om verksamheten är etiskt

försvarbar.

I paragrafen anges som en förutsättning för att tillstånd skall kunna ges

att verksamheten måste vara etiskt försvarbar. Det bör dock för

tydlighetens skull anmärkas att all verksamhet som omfattas av

miljöbalken självfallet dessutom måste prövas mot balkens allmänna

hänsynsregler i 2 kap. Förutsättningen i 7 § första stycket gentekniklagen

att verksamheten skall vara godtagbar från hälso- och

miljöskyddssynpunkt motsvaras i balken närmast av 2 kap. 3 §.

Artiklarna i 6 och 10 i direktivet om avsiktlig utsättning uppfylls därmed.

Att en genteknisk verksamhet bedöms vara godtagbar enligt

försiktighetsprincipen innebär, liksom för all annan verksamhet som

omfattas av miljöbalken, att redan riskerna för skadlig påverkan har

beaktats. Se vidare om detta i författningskommentaren till 2 kap. 3 §

andra stycket.

Den gentekniska verksamheten måste dessutom, till skillnad mot annan

verksamhet enligt miljöbalken, bedömas vara uttalat etiskt försvarbar för

att tillstånd skall meddelas. Lagrådet har emellertid frågasatt en sådan

särreglering. Frågan behandlas närmare i avsnitt 4.18.

De etiska frågorna är av särskild tyngd vad gäller tillämpningen av

genteknik på djur. I sådan fall måste myndigheten fästa mycket stor vikt

vid att verksamheten verkligen är etiskt försvarbar och inte uppfattas som

stötande av allmänheten. Skälen för att utsättning eller utsläppande på

marknaden skall tillåtas måste vara mycket starka.

Bedömningsgrunderna vid den etiska prövningen har utvecklats i

författningskommentaren till 10 §.

För att få hjälp vid den etiska bedömningen kan prövningsmyndigheten

hämta in ett rådgivande yttrande från Gentekniknämnden (se vidare om

Gentekniknämnden under 19 §). Samråd med andra myndigheter kan

också komma ifråga. Naturvårdsverket har en samordnande roll. Dess

insatser är av stor betydelse vid uppbyggandet av strategier och praxis.

Även organisationer och enskilda kan beredas tillfälle att yttra sig i

tillståndsärendena. Jordbruksutskottets PM 1995-06-14, Genteknik

Reglering och utveckling, redovisar bl.a. följande erfarenheter

beträffande den etiska bedömningen.

En av huvuduppgifterna för Gentekniknämnden är att främja en etiskt

försvarbar användning av gentekniken. I enlighet med sin instruktion

har nämnden en etiskt sakkunnig ledamot. Vid diskussion med denne

ledamot kring hittillsvarande erfarenheter och etiska hänsyn framträder

följande.

Etik kan sägas handla om vilka värderingar som får slå i genom vid

konkurrerande intressen, ett moraliskt dilemma. Etiska hänsyn vid

användningen av genteknik rör inte bedömningar av tekniken som

sådan. De etiska bedömningarna blir tillämpliga vid olika praktiska

tillämpningar av tekniken. De etiska bedömningarna skall hållas

åtskilda från kvantitativa bedömningar av riskernas omfattning. Sådana

bedömningar vilar mer på vetenskapliga experter inom olika

samhällssektorer med ansvar inom genteknikens område. Etiska

hänsyn inom genteknikens område kan avse såväl innesluten

användning som avsiktlig utsättning och utsläpp på marknaden. När

det gäller djur blir etisk hänsyn ofta aktuell redan vid innesluten

användning. Gentekniken föranleder etiska frågor som i många fall

liknar frågor som diskuteras inom medicinsk etik och försöksdjursetik.

I vissa fall kan dock principiellt nya frågeställningar dyka upp.

De etiska frågorna kommenteras förutom av Gentekniknämnden och

Naturvårdsverket av tre av de sju tillsynsmyndigheterna. Den

vanligaste kommentaren är att etisk hänsyn rör bedömningar i

förlängningen av myndighetens kompetensområde, där primära kända

effekter och överskådliga tidsperspektiv blir otillräckliga. Etiska

hänsyn kommer därmed snarast att röra effekter i andra och tredje hand

i långa tidsperspektiv.

Inom Läkemedelsverket särskiljer man bedömningar av

skadeverkningar från etiska hänsyn genom att det senare även

omfattar imaginära värden, som vad liv betyder och vad liv har för

värde. De etiska frågorna berörs på allvar inom läkemedelsområdet när

det blir aktuellt med genterapi. Tekniken för genterapi uppges dock

ännu vara outvecklad. Det saknas också kunskaper om långsiktiga

effekter. Samtidigt framhålls vikten av att en debatt om dessa frågor

inleds redan nu, då frågorna rör svåra avgöranden.

Inom Jordbruksverket har framförts att de etiska frågorna är mer

uttalade först när det gäller avsiktlig utsättning inom djurområdet.

Innesluten användning inom djurområdet (anläggningar med

försöksdjur) prövas från etisk synpunkt av Centrala

försöksdjursnämnden. Nämnden är huvudman för landets

djurförsöksetiska nämnder, vilka svarar för alla djurförsök.

Flera myndigheter ser en viktig uppgift för Gentekniknämnden när

det gäller bistånd och ledning med hanteringen av de etiska frågorna.

Man uttrycker bl.a. önskemål om minimikrav och gemensamma

synsätt. Internationellt går uppfattningarna om etiska hänsyn rätt vitt

isär.

Frågorna om genteknik rör avvägningar mellan å ena sidan

samhällets kontroll i enlighet med politiskt fattade beslut och å andra

sidan upprätthållande av ett gott forskningsklimat, vilket även betonats

av statsmakterna.

Av 16 kap. 2 § andra stycket framgår att ett tillstånd får förenas med

villkor.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vad som krävs till skydd för människors hälsa

och miljön för att få tillstånd enligt 12 §.

Paragrafen innehåller ett bemyndigande att meddela sådana särskilda

föreskrifter om materiella förutsättningar för tillstånd som behövs från

hälso- och miljösynpunkt.

15 § Regeringen eller tillståndsmyndigheten får meddela föreskrifter om

undantag från tillståndskravet enligt 12 §.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om undantag från tillståndskravet. Det kan naturligtvis bara

röra sig om sådana undantag från tillståndskravet som är möjliga enligt

direktivet om avsiktlig utsättning (jfr artikel 13.5). Regeringen har

utnyttjat motsvarande bemyndigande i gentekniklagen och meddelat

undantag från i lagen angivet tillståndskrav vid utsläppande på

marknaden om ett annat EU-land har meddelat motsvarande tillstånd (6 §

förordningen (1994:901) om genetiskt modifierade organismer).

Miljöbalksutredningen skall i ett kommande betänkande lämna förslag

till vilka föreskrifter som behövs i anslutning till miljöbalkens

bemyndiganden.

De produkter som består av eller innehåller genetiskt modifierade

organismer, och som släpps ut på marknaden enbart för innesluten

användning bör, i de fall de förses med produktinformation om detta,

kunna undantas från tillståndskravet. Reglerna om innesluten användning

med krav på användaren torde i dessa fall vara tillräckligt för att

tillgodose hälso- och miljöaspekter samt etiska hänsyn.

16 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om krav på tillstånd till eller anmälan av innesluten

användning av genetiskt modifierade organismer, om det behövs av

hälso- eller miljöskäl.

I paragrafen bemyndigas regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer att föreskriva om tillståndskrav eller anmälningsskyldighet

för innesluten användning. Genom sådana föreskrifter uppfylls bl.a.

artiklarna 8 och 10 i direktivet om innesluten användning.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter som

har meddelats med stöd av paragrafen kan straffas enligt 29 kap. 4 §.

17 § En ansökan om tillstånd och en anmälan görs hos den myndighet

som regeringen föreskriver.

Frågor om tillstånd skall prövas inom den tid som regeringen

föreskriver.

Ett tillstånd gäller i fem år, om inte något annat sägs i

tillståndsbeslutet.

Genom första stycket bemyndigas regeringen att bestämma vilken

myndighet som ansvarar för tillstånd och anmälan. Regeringen har

utnyttjat motsvarande bemyndigande i gentekniklagen och föreskrivit i

förordningen (1994:901) om genetiskt modifierade organismer hos

vilken myndighet ansökan om tillstånd och anmälan skall göras för

respektive område. Förordningen ses för närvarande över av

Miljöbalksutredningen som skall lämna förslag till föreskrifter med stöd

av miljöbalken.

Bestämmelsen i andra stycket avser handläggningstiden för tillstånds-

ärenden. Regeringen måste, när den föreskriver tidsfrister, beakta

regleringen i EG-direktiven.

Huvudregeln är enligt tredje stycket att tillståndet gäller i fem år.

Myndigheten kan dock i enskilda fall besluta att tillståndet skall gälla

kortare eller längre tid.

I 24 kap. 3 § finns bestämmelser om under vilka förutsättningar ett

tillstånd får återkallas.

Märkning

18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att den som släpper ut en produkt som innehåller eller består

av genetiskt modifierade organismer på marknaden skall märka

produkten.

Genom paragrafen bemyndigas regeringen, eller den myndighet

regeringen bestämmer, att föreskriva om märkning av produkter som

innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer som släpps ut

på marknaden. Ett sådant krav gäller alla produkter oavsett om de är

avsedda för innesluten användning eller ej.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 4.18.2) har närmare redogjorts

för märkningskravet enligt direktivet om avsiktlig utsättning och

omfattningen härav. Enligt art. 11 i direktivet krävs att det i anmälan

lämnas förslag till märkning och förpackning som minst uppfyller de

krav som fastställs i bilaga 3. Det pågår för närvarande revidering av

direktivet.

Gentekniknämnden

19 § En särskild nämnd, Gentekniknämnden, skall följa utvecklingen på

genteknikområdet, bevaka de etiska frågorna och ge råd om

användningen av gentekniken.

Regeringen meddelar föreskrifter om Gentekniknämndens uppgifter

samt bestämmelser om nämndens sammansättning och arbetsformer.

I paragrafen anges att det skall finnas en gentekniknämnd och beskrivs i

stora drag vilka uppgifter nämnden har.

Gentekniknämnden har ett övergripande ansvar för övervakningen av

hela genteknikområdet och ger råd om användningen av tekniken.

Kontrollen skall omfatta alla sorters organismer. Nämndens verksamhet

är rådgivande. En betydelsefull uppgift är att lämna yttranden till

vägledning för myndigheternas bedömning om en tillståndspliktig

verksamhet är etiskt försvarbar.

Närmare bestämmelser om Gentekniknämndens uppgifter och dess

sammansättning meddelas av regeringen. Regeringen har beslutat

förordningen (1994:902) med instruktion för Gentekniknämnden.

Gentekniknämnden har en hög kompetens inom de verksamheter och

områden som berörs av gentekniken.

5.1.14 14 kap. Kemiska produkter och biotekniska organismer

Tillämpningsområde

1 § Bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas på kemiska produkter

och biotekniska organismer.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att balkens bestämmelser om kemiska produkter skall

tillämpas på en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk

produkt, om varan på grund av sina egenskaper kan befaras medföra

skada på människor eller miljön eller andra intressen som skall skyddas

genom denna balk.

I första stycket ges en allmän upplysning om att kapitlets bestämmelser

skall tillämpas på kemiska produkter och biotekniska organismer.

Begreppen definieras i 2 och 3 §§. Den som hanterar kemiska produkter

och biotekniska organismer skall dock inte bara tillämpa bestämmelserna

i detta kapitel. Även andra allmänt tillämpliga bestämmelser i balken,

framför allt de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap., skall tillämpas. Dessa

gäller för all verksamhet enligt balken, även hantering, införsel eller

utförsel av en kemisk produkt eller bioteknisk organism. De allmänna

hänsynsreglerna omfattar alltså all verksamhet som rör kemiska

produkter och biotekniska organismer och, efter särskilda föreskrifter

med stöd av paragrafens andra stycke, varor som innehåller eller har

behandlats med en kemisk produkt.

En viktig hänsynsregel för alla som hanterar en kemisk produkt eller

bioteknisk organism är 2 kap. 3 §, att en verksamhetsutövare skall vidta

de skyddsåtgärder och de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att

förebygga, hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller

olägenhet för människors hälsa eller miljön. Den motsvarar delvis

nuvarande 5 § lagen om kemiska produkter. Som exempel på

skyddsåtgärder och försiktighetsmått kan nämnas att produkten förpackas

säkert. Med stöd av 24 § får närmare föreskrifter om detta meddelas. En

annan viktig hänsynsregel är 2 kap. 6 § som uttrycker

produktvalsprincipen som också delvis motsvarar 5 § lagen om kemiska

produkter. I detta kapitel anges de särskilda försiktighetsmått som

kompletterar bestämmelserna i 2 kap.

Enligt andra stycket får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer utvidga tillämpningen av balkens bestämmelser om kemiska

produkter. Tillämpningen kan utvidgas till att omfatta en vara som

innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, om varan på

grund av sina egenskaper kan befaras medföra skada på människor eller

miljön eller andra intressen som skall skyddas genom denna balk.

Förutsättningen för detta är alltså att varan innehåller ett kemiskt ämne

som har någon farlig egenskap som kan befaras medföra angivna skada.

Bemyndigandet omfattar även varor som har behandlats med en kemisk

produkt. Detta innebär i många fall att varan av den anledningen

innehåller den kemiska produkten, men behöver inte alltid vara fallet

varför behandling anges särskilt i paragrafen. Någon definition av vad

som skall räknas som en vara till skillnad från en kemisk produkt är inte

erforderlig eftersom detta avgörs i och med att särskilda föreskrifter

meddelas med stöd av paragrafen. Med andra intressen som balken avser

att skydda avses bl.a. hushållning med material, råvaror och energi och

sådana delar av naturvården som gränsar till kulturmiljövård.

Bemyndigandet har inte angetts omfatta möjlighet att utvidga

tillämpningen till varor som innehåller eller har behandlats med en

bioteknisk organism, eftersom en sådan vara definitionsmässigt är en

bioteknisk organism och omfattas därför alltid av reglerna.

Bemyndigandet innefattar möjlighet att utvidga även till biotekniska

organismer som innehåller en kemisk produkt, eftersom det är en vara.

För närvarande har regeringen med stöd av 1 § lagen om kemiska

produkter i 2 § förordningen om kemiska produkter gett

Kemikalieinspektionen rätt att föreskriva att vissa bestämmelser i lagen

om kemiska produkter skall tillämpas även på en vara som innehåller

eller har behandlats med en kemisk produkt. Kemikalieinspektionen har

med stöd av bemyndigandet exempelvis meddelat föreskifterna KIFS

1990:10, Kemikalieinspektionens föreskrifter om träskyddsbehandlat

virke, KIFS 1992:7, Kemikalieinspektionens föreskrifter om begränsning

av vissa kemiska produkter som bl.a avser varor som innehåller

asbestfibern krysotil och KIFS 1992:9, Kemikalieinspektionens

föreskrifter om kvicksilverhaltiga varor.

Frågan om avgränsning mot arbetsmiljölagen behandlas i 1 kap 3 §.

Definitioner

2 § Med kemisk produkt avses ett kemiskt ämne och beredningar av

kemiska ämnen.

I paragrafen definieras begreppet kemiska produkter som ett kemiskt

ämne och beredningar av kemiska ämnen i enlighet med vad som gällt

enligt lagen om kemiska produkter. Begreppet kemiska produkter

infördes genom den lagen men uttrycken ämnen och beredningar

överfördes från lagen om hälso- och miljöfarliga varor som ersattes av

lagen om kemiska produkter. Med ämnen avses grundämnen och

kemiska föreningar, ofta benämnda (kemiska) substanser. Hit räknas

också biologiska naturprodukter, t.ex. vissa som droger använda

växtdelar.

Med beredningar av kemiska ämnen avses sådana sammansatta varor

som t.ex. lösningar, emulsioner, pulverblandningar och pastor. Begreppet

kemiska produkter omfattar alla kemiska ämnen och beredningar av

kemiska ämnen som är föremål för någon form av mänsklig hantering.

Det innebär att t.ex. silikosrisker omfattas av reglerna om kemiska

produkter men att dessa inte skall tillämpas vid miljöskada på grund av

urlakning av ett i naturen förekommande ämne till följd enbart av

naturliga processer. För att bestämmelserna skall vara tillämpliga är det

tillräckligt att skadliga effekter kan uppstå genom att människor eller

miljö utsätts för ämnet.

Definitionen i paragrafen överensstämmer med den som används inom

EU. I direktivet 67/548 om klassificering, förpackning och märkning av

farliga ämnen avses med ämnen kemiska grundämnen och deras

föreningar i naturlig eller industriellt framställd form.

3 § Med bioteknisk organism avses en sådan produkt som har framställts

särskilt i bekämpningssyfte eller något annat tekniskt syfte och som helt

eller delvis består av eller innehåller levande mikroorganismer,

däribland virus, eller nematoder, insekter eller spindeldjur.

Modern bioteknik har utvecklats snabbt under de senaste decennierna

och spelar en allt större roll för samhällets utveckling. Den moderna

biotekniken omfattar utvecklingsarbete och tillämpningar av all den

kunskap som genererats inom biokemi, molekylärbiologi och genteknik

på områden som jord- och skogsbruk, livsmedel, miljövård,

finkemikalier och processutrustning. Biotekniska organismer kan

beskrivas som produkter som skapats, utvecklats eller modifierats genom

användning av levande material - organismer. Biotekniska organismer

har många gånger en parallell användning till kemiska produkter. Det

gäller t.ex. som bekämpningsmedel och rengöringsmedel.

I paragrafen definieras som biotekniska organismer sådana produkter

som helt eller delvis består av eller innehåller levande mikroorganismer,

däribland virus, eller nematoder, insekter eller spindeldjur, och som har

framställts särskilt i bekämpningssyfte eller något annat tekniskt syfte.

Organism definieras i 13 kap. 3 § som en biologisk enhet som kan föröka

sig eller föra över genetiskt material. Det är alltså en levande organism

vilket också angetts i denna paragraf. Definitionen omfattar sådana

mikroorganismer och organismer som anges i paragrafen, oavsett om de

har fått sitt genetiska material ändrat eller inte. Det innebär att begreppet

framställa omfattar även genetisk modifiering av organismer. Särskilda

regler om genetiskt modifierade organismer finns i 13 kap. Begreppet

framställa omfattar även t.ex. odling efter selektion ur naturligt material

och blandning av olika organismer. En bioteknisk organism kan alltså

innehålla dels levande mikroorganismer, varav virus är en typ, dels de

levande organismerna nematoder (rundmaskar), insekter eller spindeldjur

men inga andra organismer.

Med biotekniska organismer avses alltså sådana mikroorganismer och

organismer som nu är upptagna i 1 § lagen om förhandsgranskning av

biologiska bekämpningsmedel. Det är mikroorganismer däribland virus

samt nematoder, insekter eller spindeldjur som framställts särskilt i

bekämpningssyfte. Den lagen gäller också oavsett om organismerna är

genetiskt modifierade eller inte.

Med uttrycket bekämpningssyfte avses i denna paragraf detsamma som

anges i 5 och 6 §§ "att förebygga eller motverka att djur, växter eller

mikroorganismer, däribland virus, förorsakar skada eller olägenhet för

människors hälsa eller skada på egendom".

Definitionen omfattar angivna organismer och mikroorganismer under

förutsättning att de framställts särskilt i bekämpningssyfte eller i annat

tekniskt syfte. Det kan t.ex. vara för miljösanering eller metallutvinning.

Exempelvis används bakterier för oljesanering, för destruktion av

bekämpningsmedelsrester, som fryspunktnedsättande medel och som

kärnor för bildning av snö-/iskristaller i snökanoner. Bakterier har t.ex.

använts vid sanering av kreosot vid Blekholmstorget i Stockholm.

I begreppet något annat tekniskt syfte innefattas också

forskningsändamål.

4 § Med hantering av kemisk produkt eller bioteknisk organism avses en

verksamhet eller åtgärd som utgörs av tillverkning, bearbetning,

behandling, förpackning, förvaring, transport, användning,

omhändertagande, destruktion, konvertering, saluförande, överlåtelse

och därmed jämförliga förfaranden.

I paragrafen definieras vad som avses med hantering av kemisk produkt

eller bioteknisk organism. Det omfattar som framgår av paragrafen i stort

sett all befattning som kan förekomma utom införsel eller utförsel.

5 § Med kemiskt bekämpningsmedel avses en kemisk produkt som är

avsedd för att förebygga eller motverka att djur, växter eller

mikroorganismer, däribland virus, förorsakar skada eller olägenhet för

människors hälsa eller skada på egendom.

Som kemiskt bekämpningmedel skall inte anses

1. kemiska produkter som är avsedda att användas vid beredning av

livsmedel, läkemedel eller foder,

2. färger, fernissor, tjäror och andra kemiska produkter som är av-

sedda att huvudsakligen begagnas för andra ändamål än som avses i

första stycket, om de inte genom särskild benämning eller på något annat

sätt anges vara avsedda som bekämpningsmedel.

I paragrafen definieras kemiskt bekämpningsmedel. Definitionen

avgränsar ett kemiskt bekämpningsmedel mot andra kemiska produkter.

Avgörande för avgränsningen mot övriga kemiska produkter är enligt

första stycket avsikten med användningen av produkten. Avsikten är att

förebygga eller motverka att djur, växter eller mikroorganismer

förorsakar skada eller olägenhet för människors hälsa eller skada på

egendom, dvs. ett bekämpningssyfte. Normalt faller t.ex. inte målarfärg

under definitionen av bekämpningsmedel. Är avsikten främst att skydda

virke mot skador av nämnda slag är däremot produkten att anse som

bekämpningsmedel. Ett träskyddsmedel är därför normalt att anse som

ett bekämpningsmedel när det används till skydd för angrepp mot

svampar, bakterier, insekter eller marina organismer.

6 § Med biologiskt bekämpningsmedel avses en bioteknisk organism som

framställts särskilt för att förebygga eller motverka att djur, växter eller

mikroorganismer, däribland virus, förorsakar skada eller olägenhet för

människors hälsa eller skada på egendom.

I denna paragraf definieras vad som avses med biologiskt

bekämpningsmedel. Det är en bioteknisk organism som har framställts

särskilt för att förebygga eller motverka att djur, växter eller

mikroorganismer förorsakar skada eller olägenhet för människors hälsa

eller skada på egendom. Dvs. den har framställts i bekämpningssyfte.

Bioteknisk organism definieras i 3 §. De organismer som används som

bekämpningsmedel kan spridas antingen i form av en för ändamålet

särskilt framställd beredning eller, som är fallet med t.ex. insekter, i sin

naturliga form. Bekämpningsmedlet består alltså av levande organismer.

En beredning med döda organismer är inte en bioteknisk organism utan

en kemisk produkt.

Miljö- och hälsoutredning

7 § Den som tillverkar eller till Sverige för in en kemisk produkt eller en

bioteknisk organism skall se till att det finns en tillfredsställande

utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador som produkten

eller organismen kan orsaka. Utredningen skall vara gjord i enlighet

med vetenskap och beprövad erfarenhet. Den skall innehålla en

bedömning av produktens egenskaper från miljö- och

hälsoskyddssynpunkt och visa

1. de ämnen eller organismer som kan ge produkten eller organismen

farliga egenskaper,

2. arten och graden av de farliga egenskaperna,

3. de åtgärder som behövs för att skydda människors hälsa och miljön

vid hanteringen, och

4. de åtgärder som behövs för att ta hand om avfall från produkten

eller organismen.

Eftersom det inte är möjligt att undvara alla kemiska produkter och

biotekniska organismer som har något slag av farliga egenskaper, krävs

att hanteringen av kemiska produkter och biotekniska organismer sker så

att skador på människor eller i miljön kan undvikas. En förutsättning för

detta är att de som hanterar produkterna och organismerna känner till i

vilket avseende dessa är farliga eller om andra problem kan uppkomma. I

paragrafen stadgas därför att den som tillverkar eller till Sverige för in

kemiska produkter eller biotekniska organismer skall se till att det finns

tillfredsställande utredning för att bedöma vilka egenskaper en produkt

eller organism har. Det åligger alltså dessa en undersökningsskyldighet

och det är att märka att utredningsskyldigheten för kemiska produkter

och biotekniska organismer gäller oavsett om det finns några konkreta

farhågor beträffande deras hälso- och miljöskadlighet och

utredningsskyldigheten är fortlöpande och upphör således inte då

produkten eller organismen släpps ut på marknaden.

Vilken utredning om en kemisk produkt eller bioteknisk organism som

får anses tillfredsställande beror på en rad olika omständigheter. T.ex.

måste kraven ställas högt då det gäller att använda produkten eller

organismen på ett nytt sätt även om ett ämne är väl utrett i andra

sammanhang. Höga krav måste också ställas i fråga om nya ämnen. Den

närmare innebörden av kravet på utredning bestäms självfallet också av

den vid varje tidpunkt rådande vetenskapliga kunskapsnivån. Enligt 2

kap. 2 § skall den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller

vidta en åtgärd skaffa sig den kunskap som behövs med hänsyn till

verksamhetens eller åtgärdens art och omfattning. Den bestämmelsen är

särskilt viktig när det gäller verksamheter med hantering av kemiska

produkter och biotekniska organismer.

När det gäller biotekniska organismer är särskilt att märka att

mikroorganismer och andra levande organismer kan vara svåra att

begränsa till ett visst geografiskt område. Det är därför från risksynpunkt

viktigt att känna till överlevnaden av biotekniska organismer i miljön och

deras inverkan på den ekologiska balansen. En annan riskfaktor är att

användningen av biotekniska organismer såsom exempelvis biologiska

bekämpningsmedel kan orsaka negativa hälsoeffekter på människan.

Exponering för mikroorganismer i bl.a. arbetsmiljön kan t.ex. orsaka

luftvägsallergier eller infektioner.

Riskbedömningen enligt denna paragraf utgör också underlag för

tillämpning av produktvalsprincipen i 2 kap. 6 §.

Produktinformation

8 § Den som yrkesmässigt tillverkar, för in till Sverige eller överlåter en

kemisk produkt eller bioteknisk organism skall genom märkning eller på

annat sätt lämna de uppgifter som behövs till skydd för människors hälsa

eller miljön (produktinformation).

Enligt paragrafen skall uppgifter, dvs. den information lämnas som

behövs till skydd för människors hälsa eller miljön. Det innebär att de

uppgifter som är av betydelse för detta skall lämnas tillsammans med den

kemiska produkten och biotekniska organismen. Syftet med

produktinformationen bör i första hand vara att sprida kunskap om de

risker som hanteringen av en kemisk produkt eller bioteknisk organism

kan innebära. Produktinformation skall dock även kunna innehålla

sådana upplysningar som inte är av ren varningskaraktär, men som ändå

är av betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt. Som exempel kan

nämnas uppgifter om en kemisk produkts eller bioteknisk organisms

identitet, tillverkarens eller importörens namn och resultatet av gjord

bedömning. För en brukare kan nämligen sådana uppgifter vara av

intresse även beträffande produkter och organismer som leverantören inte

bedömt som hälso- eller miljöfarliga.

Produktinformation kan lämnas även på annat sätt än genom märkning,

t.ex. genom att ett informationsblad bifogas den kemiska produkten eller

biotekniska organismen. Informationen kan avse både hälso- och

miljörisker. Beroende på om mottagaren är en konsument eller en

näringsidkare kan olika krav ställas på informationen. Det är viktigt att

information som riktar sig till konsumenter är särskilt lättbegriplig.

Sådan produktinformation som hittills avsetts i 3 § lagen (1976:1054)

om svavelhaltigt bränsle, dvs. halten svavel i bränslet, kommer genom

den lagens inarbetande i miljöbalken att kunna regleras med stöd av

denna paragraf. Bestämmelsen, se 21 §, utökas nu till att avse även

kvalitet och egenskaper av alla typer av bränslen. Vid behov kan

ytterligare föreskrifter medddelas med stöd av 24 §. Även 9 § kan

tillämpas om det behövs för uppgifter om innehållet i bränslet.

När det gäller biotekniska organismer som är genetiskt modifierade

kan ytterligare krav på märkning ställas enligt 13 kap. 18 §.

Uppgiftsskyldighet

9 § Den som yrkesmässigt hanterar eller för in till eller ut ur Sverige en

kemisk produkt eller bioteknisk organism, skall till den myndighet som

regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller efter

regeringens bemyndigande myndigheten föreskriver lämna de uppgifter

om produkten eller organismen och dess hantering som kan behövas för

att bedöma de hälso- eller miljörisker som är förknippade med produkten

eller organismen samt dess hantering, införsel eller utförsel.

Uppgiftsskyldigheten enligt denna paragraf gäller alla som yrkesmässigt

hanterar eller för in till eller ut ur Sverige en kemisk produkt eller en

bioteknisk organism. Det ankommer på regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter angående

omfattningen av uppgiftsskyldigheten. Genom föreskrifter kan också

anges tidpunkten då uppgiftsskyldigheten inträder liksom vem som i ett

visst fall är skyldig att lämna uppgifter. Den uppgiftsskyldighet som kan

föreskrivas med stöd av paragrafen kan omfatta alla de uppgifter om den

kemiska produkten och den biotekniska organismen och dess hantering

som kan behövas för att överblicka och bedöma tänkbara hälso- och

miljörisker. Den gäller inte bara till följd av användningen av varje

enskild produkt eller organism för sig, utan av hela användningen i

samhället.

Det är att märka att uppgiftsskyldighet enligt paragrafen avser sådana

uppgifter "som kan behövas" och således inte "som behövs". Denna

skillnad är avsiktlig och har sin grund i att det skulle bli näst intill en

omöjlig uppgift för i första hand den centrala kemikaliemyndigheten

Kemikalieinspektionen att visa att en uppgift behövs för det fall tvist

skulle uppkomma beträffande uppgiftsskyldighetens omfattning.

Uppgifter som kan samlas in med stöd av paragrafen kan vara sådana

som läggs till grund för produktregistret enligt 10 §. Stadgandet ger

emellertid också utrymme för insamling av sådana uppgifter som kan

behövas för exempelvis kartläggning av ett problemområde utan att

insamlingen för den skull har något direkt samband med produktregistret.

Det bör påpekas att uppgifter som behövs för tillsyn inte skall

inhämtas med stöd av denna paragraf. För inhämtande av sådana

uppgifter skall i stället balkens bestämmelser om tillsyn komma till

användning.

Produktregister

10 § Kemiska produkter som yrkesmässigt tillverkas i eller förs in till

Sverige skall registreras i ett produktregister enligt de föreskrifter som

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar.

Registret skall föras av den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen får föreskriva att det även skall finnas ett motsvarande

produktregister för biotekniska organismer.

Kemiska produkter som yrkesmässigt tillverkas i eller förs in till Sverige

skall enligt första stycket registreras i ett produktregister enligt de

föreskrifter som regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer meddelar. I begreppet att yrkesmässigt föra in innefattas

också att någon i sin yrkesmässiga verksamhet för in en produkt för att

använda den i sin verksamhet. Hittills har föreskrifter om

produktregistret funnits i förordningen (1985:835) om kemiska

produkter, 12-15 §§, och registret förs av Kemikalieinspektionen. Det

omfattar sådana varuslag av kemiska produkter beträffande vilka det har

bedömts finnas ett behov att registrera uppgifter. Ett motsvarande

register bör upprättas för biotekniska organismer. Därför bemyndigas

regeringen i andra stycket att föreskriva om ett sådant.

Förhandsanmälan

11 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att den som avser att tillverka eller till Sverige föra in en

kemisk produkt eller bioteknisk organism som inte tidigare varit i bruk i

landet, skall göra en anmälan om tillverkningen eller införseln samt

redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter. En sådan anmälan

skall göras till den myndighet som regeringen bestämmer och inom den

tid som regeringen eller myndigheten bestämmer.

Det är angeläget att samhället har möjlighet att ta ställning till nya

kemiska produkter eller biotekniska organismer i god tid. För att

tillgodose detta behov ges i paragrafen ett bemyndigande som gör det

möjligt att föreskriva krav på förhandsanmälan vad gäller nya sådana.

Krav på en sådan anmälan skall inte kopplas samman med villkor enligt

detta kapitel för att få hantera eller föra in en kemisk produkt eller

bioteknisk organism.

Tillstånd

12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om tillstånd för

1. import av särskilt farliga kemiska produkter och biotekniska

organismer från länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen,

2. yrkesmässig överlåtelse av särskilt farliga kemiska produkter och

biotekniska organismer, och

3. annan hantering av särskilt farliga kemiska produkter och

biotekniska organismer.

Enligt paragrafen får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer föreskriva om krav på tillstånd för import av särskilt farliga

kemiska produkter och biotekniska organismer från länder som inte är

medlemmar i Europeiska unionen och för yrkesmässig överlåtelse samt

för annan hantering av sådana.

I förordningen om kemiska produkter föreskrivs för närvarande med

stöd av 11 § lagen om kemiska produkter om krav på tillstånd för bl.a.

import av livsfarliga och mycket farliga produkter från länder som inte är

medlemmar i EU. Kemikalieinspektionen har meddelat närmare

föreskrifter om vad som avses med sådana i KIFS 1986:5,

Kemikalieinspektionens föreskrifter om tillståndskrav för livsfarliga och

mycket farliga kemiska produkter. Något krav på tillstånd för biotekniska

organismer har hittills, förutom för sådana som är genetiskt modifierade,

inte funnits annat än i lagen om förhandsgranskning av biologiska

bekämpningsmedel, som innehåller krav på godkännande för

saluhållande och användning, dock inte för import.

Med särskilt farliga kemiska produkter avses i paragrafen i första hand

sådana livsfarliga och mycket farliga produkter för vilka tillstånd krävs

redan för närvarande. Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får med stöd av paragrafen föreskriva om vilka kemiska

produkter och biotekniska organismer som är särskilt farliga och därför

skall omfattas av tillståndsplikt samt vilken myndighet som skall pröva

ansökan om tillstånd m.m. Miljöbalksutredningen har föreslagit att ett

sådant bemyndigande ges till Kemikalieinspektionen.

Tillståndskrav som meddelas med stöd av punkt 3 skall inte avse

skydd mot ohälsa och olycksfall i arbetsmiljön, eftersom det skyddet

regleras i arbetsmiljölagstiftningen (jfr. 1 kap. 3 § andra stycket

miljöbalken).

Vid tillståndsprövningen skall prövningsmyndigheten bedöma risken

med produkten och organismen eller hanteringen av dessa. Den skall då

göra en avvägning mellan risk och nytta. Avvägningen skall givetvis

göras mot bakgrund av balkens syfte, nämligen omsorgen om

människors hälsa, miljön och naturresurserna.

Godkännande av bekämpningsmedel

13 § Kemiska eller biologiska bekämpningsmedel får inte importeras

från länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen, släppas ut på

marknaden eller användas utan att vara godkända enligt 14 § av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Enligt paragrafen får ett kemiskt eller biologiskt bekämpningsmedel

importeras från länder som inte är medlemmar i EU, släppas ut på

marknaden eller användas endast om det är godkänt enligt 14 § av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Vad som

avses med ett kemiskt eller biologiskt bekämpningsmedel framgår av 5

och 6 §§. Med att släppa ut på marknaden avses detsamma som i 13 kap.

7 §, att tillhandahålla eller göra en produkt tillgänglig för någon annan.

Innebörden är därmed densamma som i direktivet 91/414 av den 15 juli

1991 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden. Varje

handelsprodukt som marknadsförs som ett kemiskt eller biologiskt

bekämpningsmedel skall vara godkänd även om den verksamma

beståndsdelen ingår i ett redan godkänt medel.

Paragrafen innebär i förhållande till gällande rätt en utvidgning till att

även avse krav på godkännande av biologiska bekämpningsmedel för

import av sådana från länder som inte är medlemmar i Europeiska

unionen. Import från EU-länder eller EES-länder regleras i 14 §.

Paragrafen riktar in sig på medlet och anger inte vem som får

importera det. För sådana bekämpningsmedel som är så farliga att

tillstånd krävs enligt föreskrift som meddelats med stöd av 12 § måste

den som vill importera eller sälja medlet ha sådant tillstånd även om

medlet är godkänt enligt 14 §.

14 § Ett godkännande får lämnas om medlet är godtagbart från hälso-

och miljöskyddssynpunkt och behövs för de bekämpningsändamål som

anges i 5 eller 6 §.

Är ett kemiskt eller biologiskt bekämpningsmedel redan godkänt i ett

annat medlemsland inom Europeiska unionen eller i ett land inom

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet i enlighet med rådets direktiv

91/414/EEG av den 15 juli 1991 om utsläppande av växtskyddsmedel på

marknaden skall, om sökanden begär det, medlet godkännas, om

jordbruks-, växtskydds- och miljöförhållanden som är relevanta för

användningen av medlet är jämförbara.

Ett godkännande får meddelas för högst fem år. Om det finns särskilda

skäl får dock ett godkännande meddelas för högst tio år.

Enligt första stycket får ett godkännande lämnas om bekämpningsmedlet

är godtagbart från hälso- och miljöskyddssynpunkt och behövs för de

bekämpningsändamål som anges i 5 eller 6 §§. Kraven gäller både

kemiska och biologiska bekämpningsmedel. För att ett godkännande

skall lämnas måste det alltså finnas ett klart bekämpningsbehov inom det

avsedda användningsområdet. Vid prövningen skall beaktas om det finns

andra godkända medel som är mindre riskabla att använda. Om sådana

finns eller om det inte finns något behov av medlet i Sverige, exempelvis

om medlet anses onödigt, skall ett godkännande inte lämnas. Gäller

ansökan ett medel som är likvärdigt med ett tidigare godkänt, får ett

godkännande meddelas, om förutsättningarna i övrigt för ett

godkännande är uppfyllda. I prövningen ingår givetvis att bedöma om

medlet fungerar för det avsedda syftet.

Prövningsmyndigheten skall alltid göra en noggrann avvägning mellan

risken att använda medlet och nyttan av användningen. En ansökan om

godkännande kan avslås av den anledningen att medlet bedöms som

olämpligt eller mindre lämpligt därför att det kan förorsaka oacceptabla

eller eljest oönskade olägenheter från hälso- eller miljöskyddssynpunkt.

Farligare medel än vad som behövs för att uppnå det avsedda syftet får

inte godkännas. Kemikalieinspektionen har meddelat ett flertal

föreskrifter om kemiska bekämpningsmedel, bl.a. KIFS 1993:5,

Kemikalieinspektionens föreskrifter om vissa aktiva ämnen i

bekämpningsmedel. Den innehåller föreskrifter om vissa aktiva ämnen

som inte får förekomma i ett godkänt kemiskt bekämpningsmedel och

vissa ämnen med strängt begränsad användning. Kemikalieinspektionen

har också utfärdat föreskrifter om biologiska bekämpningsmedel, KIFS

1994:4, Kemikalieinspektionens föreskrifter om biologiska

bekämpningsmedel. Det finns även EG-direktiv som reglerar detta, bl.a.

direktivet 79/117 om förbud mot att växtskyddsprodukter som innehåller

vissa verksamma ämnen släpps ut på marknaden och används.

Enligt andra stycket skall ett kemiskt eller biologiskt

bekämpningsmedel som redan är godkänt i ett annat medlemsland inom

EU eller i ett EES-land i enlighet med direktivet 91/414 om

växtskyddsmedel godkännas om sökanden begär det. Detta är i enlighet

med kravet på ömsesidigt godkännande i art. 10 i direktivet. Detta gäller

dock under förutsättning att jordbruks-, växtskydds- och

miljöförhållanden som är relevanta för användningen av medlet är

jämförbara i de berörda områdena. En redogörelse för direktivet lämnas i

avsnitt 4.19.1.

I tredje stycket anges att ett godkännande får meddelas för högst fem

år. Enligt EG-direktivet 91/414 får dock ett godkännande beviljas för

högst tio år. Eftersom ett medel som är godkänt i ett annat EU-land i

många fall måste godkännas i Sverige och godkännandet i det landet kan

löpa på längre tid än fem år, får därför enligt tredje stycket andra

meningen ett godkännande när särskilda skäl föreligger meddelas för

högst tio år. Detta överensstämmer med gällande rätt.

Ansökan om fortsatt godkännande kan göras innan det tidigare

tillståndet går ut, vilket också är det lämpliga eftersom medlet efter

tillståndstidens utgång inte får saluföras. Av 16 kap 2 § framgår att ett

tillstånd får förenas med villkor. Ett sådant villkor kan vara att

tillverkaren utarbetar ett kontrollprogram som följer upp erfarenheter av

användningen av medlet.

15 § Ansökan om godkännande av ett kemiskt eller biologiskt

bekämpningsmedel skall göras hos den myndighet som regeringen

bestämmer av den som ansvarar för att produkten först släpps ut på

marknaden inom Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES). Den som ansöker om godkännande skall ha ett

fast kontor inom gemenskapen eller EES.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om de uppgifter som skall lämnas i samband med en

ansökan om godkännande. Gäller ansökan ett bekämpningsmedel som

redan är godkänt i ett annat medlemsland inom Europeiska unionen eller

i ett land inom EES och den sökande begär det, får krav på upprepning

av redan genomförda tester och analyser inte ställas, om jordbruks-,

växtskydds- och miljöförhållanden som är relevanta för användningen av

medlet är jämförbara.

Enligt paragrafen skall den myndighet som regeringen bestämmer pröva

frågor om godkännande av bekämpningsmedel. Detta bör även i

fortsättningen vara Kemikalieinspektionen. Ansökan skall göras av den

som ansvarar för att produkten först släpps ut på marknaden inom

Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

(EES). Den som ansöker om godkännande skall ha ett fast kontor inom

gemenskapen eller EES. Dessa krav anges i artikel 9 i direktivet 91/414.

Vad som avses med släpps ut på marknaden har kommenterats under

13 §.

I andra stycket anges att beträffande ett bekämpningsmedel som redan

är godkänt i ett annat medlemsland inom EU eller i ett land inom EES får

krav på upprepning av redan genomförda tester och analyser inte ställas

om sökanden begär det och jordbruks-, växtskydds- och

miljöförhållanden som är relevanta för användningen av medlet är

jämförbara i de berörda områdena. Detta krav överensstämmer med

bestämmelsen i art. 10 i direktivet beträffande ömsesidigt erkännande av

godkännanden.

Bemyndigande att medge undantag eller dispens

16 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer föreskriva om undantag från kravet på tillstånd

eller godkännande enligt 12 15 §§. Om det finns synnerliga skäl, får

regeringen eller myndigheten besluta om dispens i det enskilda fallet.

Sådana föreskrifter eller beslut får innehålla krav på anmälan innan

en kemisk produkt eller bioteknisk organism saluhålls eller används.

Enligt första stycket krävs särskilda skäl för att föreskrifter om undantag

skall få meddelas. För att dispens skall få medges i ett enskilt fall krävs

synnerliga skäl. I art. 8 i dir. 91/414 finns övergångsbestämmelser och

undantag om växtskyddsmedel.

Särskilda och i vissa fall synnerliga skäl kan vara användning för

forskningsändamål eller annat vetenskapligt syfte.

Enligt andra stycket får, om föreskrifter och beslut om dispens från

kravet på godkännande meddelas, i stället införas en anmälningsplikt.

Anmälningsplikt kan t.ex. komma i fråga för ett bekämpningsmedel som

bedöms kunna användas utan nämnvärd risk.

Försiktighetsmått vid bekämpning

17 § Andra kemiska produkter eller biotekniska organismer än sådana

som har godkänts eller som omfattas av undantag eller dispens enligt

13 16 §§ för att släppas ut på marknaden och användas som kemiska

eller biologiska bekämpningsmedel, får användas för bekämpning endast

om det är uppenbart att användningen inte medför risker för människors

hälsa eller miljön.

I paragrafen föreskrivs en regel om försiktighetsmått. Den innebär att

andra kemiska produkter eller biotekniska organismer än sådana som har

godkänts eller omfattas av undantag eller dispens enligt 13-16 §§ för att

släppas ut på marknaden och användas som kemiska eller biologiska

bekämpningsmedel, dvs. sådana som släpps ut på marknaden i annat

syfte än bekämpningsändamål, får användas för bekämpning endast om

det är uppenbart att användningen inte medför risker för människors

hälsa eller miljön. Bevisbördan för att det är uppenbart att användningen

av andra ämnen inte medför risker ligger hos användaren. Vad som avses

med släppas ut på marknaden har kommenterats under 13 §.

Spridning av bekämpningsmedel

18 § Ett kemiskt eller biologiskt bekämpningsmedel skall spridas på ett

sådant sätt att människors hälsa inte skadas eller människor vållas

annan olägenhet och att miljöpåverkan blir så liten som möjligt.

Åtgärder skall vidtas för att motverka att medlet sprids utanför avsett

spridningsområde.

Kemiska eller biologiska bekämpningsmedel får inte spridas från

luftfartyg. Om det finns synnerliga skäl, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer medge dispens i enskilda fall från

detta förbud.

Enligt första stycket skall kemiska och biologiska bekämpningsmedel

spridas på ett sådant sätt att människor inte skadas eller vållas annan

olägenhet och att miljöpåverkan blir så liten som möjligt. Åtgärder skall

vidtas för att motverka att medlet sprids utanför avsett spridningsområde.

Spridning av växtskyddsmedel bör ske enligt principerna för en god

växtskyddssed och, där så är möjligt, enligt principerna om en integrerad

bekämpning. Detta är i enlighet med artikel 3 i direktivet 91/414. I

direktivet avses med integrerad bekämpning en rationell användning av

en kombination av biologiska, biotekniska, kemiska, odlings- och

växtförädlingsmässiga åtgärder, som begränsar användningen av kemiska

växtskyddsmedel till vad som är absolut nödvändigt för att hålla

skadedjursbeståndet på en så låg nivå att ekonomiskt oacceptabel skada

eller förlust inte orsakas. Paragrafen omfattar även spridning av

biologiska bekämpningsmedel, vilket för närvarande regleras i

Kemikalieinspek- tionens föreskrift KIFS 1994:4.

Enligt andra stycket är spridning av kemiskt eller biologiskt

bekämpningsmedel från luftfartyg förbjuden. Även detta omfattar alltså

spridning av biologiska bekämpningsmedel, vilket förbud för närvarande

föreskrivs i KIFS 1994:4. Skälet till förbudet är att det vid spridning från

luften finns risk för att bekämpningsmedlet oavsiktligt träffar känsliga

områden. Om det finns synnerliga skäl får dock dispens medges i

enskilda fall.

19 § Kemiska eller biologiska bekämpningsmedel som är avsedda för att

bekämpa lövsly får inte spridas över skogsmark. Inte heller får enskilda

trädstammar behandlas med sådana bekämpningsmedel.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge

dispens från detta förbud om det behövs för vetenskaplig prövning.

Enligt paragrafens första stycke är spridning av såväl kemiska som

biologiska bekämpningsmedel förbjuden för lövslybekämpning på

skogsmark, oavsett om det sker från luften eller marken. Förbudet

omfattar även sådan spridning av bekämpningsmedel, som innebär att

enskilda trädstammar på skogsmark behandlas av medlen i fråga

(fickning, stubbbehandling och liknande metoder). Med begreppet

skogsmark avses skogsmark i skogsvårdslagens (1979:429) mening.

Enligt andra stycket kan regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer medge dispens från förbudet om det behövs för

vetenskaplig prövning.

20 § Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer

av andra stycket, medge dispens från 19 § första stycket, om kravet enligt

6 § skogsvårdslagen (1979:429) i fråga om återväxt av skog inte

rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska metoder. Vid

bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och beskaffenhet,

skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på

livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen.

En kommun får besluta att dispens enligt första stycket inte får medges

för ett område inom kommunen, om det behövs med hänsyn till områdets

betydelse för friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel

eller något annat kommunalt intresse.

I första stycket anges under vilka förutsättningar dispens kan ges från

förbudet mot spridning enligt 19 §. Dispens kan inte ges beträffande

områden inom vilka totalförbud gäller på grund av kommunens beslut

enligt andra stycket. För att dispens skall kunna medges inom övriga

områden inom kommunen krävs att det är nödvändigt att ta bort löv-

vegetationen för att i enlighet med 6 § skogsvårdslagen trygga återväxten

av en skog av tillfredsställande täthet och beskaffenhet i övrigt. Det krävs

vidare att lövröjning inte rimligen kan ske med mekaniska metoder med

hänsyn till skogsmarkens läge och beskaffenhet, skogsbeståndets

sammansättning, spridningens inverkan på livsbetingelserna för växt-

och djurlivet och andra allmänna intressen. Att hänsyn skall tas till

spridningens inverkan på livsbetingelserna för växt- och djurlivet är en

ny bedömningsgrund som innebär att hänsyn skall tas till spridningens

inverkan på den biologiska mångfalden. I begreppet "andra allmänna

intressen" ingår även hänsyn till arbetarskyddets krav samt bedömningar

om läget på arbetsmarknaden i regionen.

Föreskrifter om bränslen

21 § För att motverka utsläpp i luften av ämnen som kan medföra

olägenhet för människors hälsa eller miljön får regeringen i fråga om

bränslen meddela föreskrifter som gäller bränslets kvalitet och egen-

skaper, förbränning, handel, överlåtelse eller införsel till Sverige.

Regeringen får överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela

sådana föreskrifter.

Enligt paragrafen får regeringen i fråga om bränslen meddela föreskrifter

som gäller bränslets kvalitet och egenskaper, förbränning, handel,

överlåtelse eller införsel om det behövs för att motverka utsläpp i luften

av ämnen som kan medföra olägenhet för människors hälsa eller för

miljön. Bestämmelsen gäller alla typer av bränslen, vilket innebär att

regeringen får meddela föreskrifter som gäller även andra typer av

bränslen än svavelhaltiga sådana som hittills reglerats i lagen

(1976:1054) om svavelhaltigt bränsle. Enligt andra stycket får regeringen

i likhet med vad som gällt enligt den lagen överlåta rätten att meddela

sådana föreskrifter till en myndighet eller kommun.

22 § Bensin som är avsedd för motordrift eller uppvärmning och som

innehåller högst 0,013 gram bly per liter vid 15o C skall av den som

tillverkar eller yrkesmässigt till Sverige för in sådan bensin delas in i och

tillhandahållas i de miljöklasser som anges i bilaga till denna balk.

Bestämmelsen som motsvarar 6 a § LKP innebär att bensin som är

avsedd för motordrift eller uppvärmning delas in i olika miljöklasser.

Indelning skall göras av den som tillverkar eller yrkesmässigt till Sverige

för in sådan bensin. Denna skall också svara för att bensinen

tillhandahålls indelad i olika miljöklasser. Miljöklassindelningen grundar

sig på den mängd skadliga utsläpp som förbränning av bensinen normalt

medför. I bilagan till balken anges miljöklassindelningens närmare

utformning. Bestämmelsens motiv i övrigt finns i prop. 1994/95:4 och

bet. 1994/95:JoU5 samt prop. 1994/95:54 och bet. 1994/95SkU4.

Dessutom kan erinras om att för motorbensin gäller också särskilda

föreskrifter som meddelats av regeringen i förordningen (1985:838) om

motorbensin.

Skyldighet att underrätta om skadliga verkningar

23 § Den som tillverkar eller släpper ut en kemisk produkt eller

bioteknisk organism på marknaden skall omedelbart underrätta den

myndighet som regeringen bestämmer, om det efter ett tillstånd eller

godkännande kommer fram nya uppgifter om att den kemiska produkten

eller biotekniska organismen eller resthalter av ett aktivt ämne i

produkten eller organismen kan ha skadliga effekter på människors

hälsa, grundvattnet eller miljön i övrigt.

Sådan upplysningsskyldighet gäller även för kemiska produkter och

biotekniska organismer för vilka krav på tillstånd eller godkännande inte

gäller, om nya uppgifter kommer fram att produkten eller organismen

kan ha cancerogena, mutagena eller reproduktionstoxiska egenskaper

som kan antas påverka klassificeringen eller märkningen av produkten

eller organismen.

Enligt första stycket skall den som tillverkar eller släpper ut en kemisk

produkt eller bioteknisk organism på marknaden omedelbart underrätta

den myndighet som regeringen bestämmer om det efter ett tillstånd eller

godkännande kommer fram vissa nya uppgifter. Det gäller nya uppgifter

om att den kemiska produkten eller den biotekniska organismen eller

resthalter av ett aktivt ämne i produkten eller organismen kan ha skadliga

effekter på människors hälsa, grundvattnet eller på miljön i övrigt.

Miljön i övrigt innefattar även skadliga effekter på djur. Hittills har en

motsvarande bestämmelse i 10 a § förordningen om bekämpningsmedel

bara gällt godkända växtskyddsmedel. Den infördes 1994 för att uppfylla

kravet i artikel 7 i dir. 91/414/EEG. Bestämmelsen i första stycket har

utökats till en generell hänsynsregel om upplysningsskyldighet som skall

gälla inte bara växtskyddsmedel utan alla kemiska produkter och

biotekniska organismer för vilka tillstånd eller godkännande har lämnats.

Uppgiftsskyldigheten avser alltså nya uppgifter som

tillståndsmyndigheten inte hade tillgång till när tillståndet eller

godkännandet meddelades.

I andra stycket anges att sådan upplysningsskyldighet som anges i

första stycket gäller även för kemiska produkter och biotekniska

organismer för vilka krav på tillstånd eller godkännande inte gäller, om

nya uppgifter om att produkten eller organismen kan ha cancerogena,

mutagena eller reproduktionstoxiska egenskaper som kan antas påverka

klassificeringen eller märkningen av produkten eller organismen kommer

fram. I direktivet 67/548/EEG om tillnärmning av lagar och andra

författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga

ämnen som genom direktiv 91/325/EEG har anpassats till tekniska

framsteg för tolfte gången finns i bilaga 6 p. 4 en skyldighet att

underrätta om nya uppgifter kommer fram att produkten har egenskaper

som kan påverka klassificeringen eller märkningen av ett ämne på

grundval av hälsoeffekter enligt klassificeringen cancerframkallande

ämnen, mutagena ämnen eller teratogena, dvs. reproduktionstoxiska,

ämnen. Motsvarande bestämmelser har hittills införts genom

Kemikalieinspektionens föreskrifter om klassificering och märkning av

kemiska produkter, KIFS 1994:12 .

Bemyndiganden att meddela ytterligare föreskrifter om villkor, krav på

tillstånd eller förbud m.m.

24 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i

fråga om hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter och

biotekniska organismer meddela ytterligare föreskrifter i frågor som

avses i 7, 8, 17, 18 och 23 §§ samt 2 kap. 2, 3 och 6 §§. Detsamma gäller

föreskrifter som behövs till följd av Sveriges medlemskap i Europeiska

unionen.

Om det behövs från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer även i andra fall än som

anges i 12 15 och 21 §§

1. föreskriva att en kemisk produkt eller bioteknisk organism inte får

hanteras, föras in i eller ut ur Sverige utan att tillstånd eller

godkännande har lämnats, och

2. föreskriva om särskilda villkor för hantering, införsel eller utförsel

av en sådan produkt eller organism.

Enligt paragrafen får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer meddela ytterligare föreskrifter i fråga om hantering, införsel

och utförsel av kemiska produkter och biotekniska organismer.

Hänsynsföreskrifter enligt 2 kap. kan avse exempelvis försiktighetsmått,

kunskapskrav eller tillämpningen av produktvalsprincipen. Som exempel

på föreskrifter som enligt denna paragraf kan meddelas i frågor som

avses i 7 § kan nämnas bestämmelser med precisering av hur en

utredning skall genomföras och redovisas. Det kan vara fråga om vilka

ämnen eller föreningar som ger produkten eller organismen farliga

egenskaper, arten och graden av dessa egenskaper, lämpliga

skyddsåtgärder och vilka åtgärder som behövs för att ta hand om avfall

från produkten eller organismen.

I föreskrifter med stöd av denna paragraf kan regeringen meddela

närmare föreskrifter om vad produktinformationen enligt 8 § skall

innehålla och hur den skall utformas.

Enligt paragrafens andra stycke kan föreskrivas om ytterligare krav på

tillstånd eller godkännande. Om tillstånd krävs och meddelas kan

tillståndsmyndigheten också föreskriva villkor som direkt tar sikte på att

förebygga skador. Tillståndsbeslut inom detta område är inte förbundna

med någon rättskraft. Detta innebär att villkor kan ändras och att tillstånd

kan återkallas när helst det finns skäl för detta. T.ex. kan ett återkallande

bli aktuellt om en produkts sammansättning ändras eller nya risker som

inte tidigare varit kända upptäcks. Vid prövningen av tillstånd skall

beaktas om den kemiska produkten eller biotekniska organismen för en

specifik användning kan ersättas med någon mindre farlig produkt eller

organism. Om sådan finns eller om det inte finns behov av produkten i

Sverige, skall tillstånd inte lämnas, exempelvis om produkten anses

onödig.

Enligt andra stycket kan även föreskrifter utfärdas om t.ex. krav på

anmälan av kemiska produkter. Även föreskrifter av helt eller delvis nytt

slag kan meddelas. Som exempel kan nämnas skärpta krav vad gäller

företagens hantering på så sätt att den som överlåter en kemisk produkt

också blir skyldig att återta denna som ett led i avfallshanteringen.

Beträffande kemikaliekontrollen i marknadsföringsledet har Kemi-

kalieinspektionen med stöd av lagen om kemiska produkter utfärdat

föreskrifter. Arbetarskyddsstyrelsen har också med stöd av

arbetsmiljölagen utfärdat sådana avseende användningen av farliga

ämnen. Sammantaget finns det således ett antal generella föreskrifter som

rör andra kemiska risker än risker för den yttre miljön i användarledet.

Förutsättningar för tillstånd eller godkännande som kan stödjas på

balkens hänsynsregler, på de grundläggande principerna för balken eller

på miljökvalitetsnormer får självfallet tas in i föreskrifterna.

För tillståndsprövningen blir bl.a. 16 kap. tillämpligt.

Prövningsmyndighet blir den myndighet som regeringen bestämmer.

25 § Om det är av särskild betydelse från hälso- eller

miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer även i andra fall än som har angetts i detta kapitel förbjuda

hantering, införsel eller utförsel av en kemisk produkt eller en bioteknisk

organism.

Om en kemisk produkt eller en bioteknisk organism kan medföra en

särskilt betydande risk för människors hälsa eller för allvarlig miljöskada

är det möjligt att med stöd av denna paragraf omedelbart ingripa med ett

generellt förbud mot produkten. En förutsättning måste dock vara att

krav på tillstånd eller annat särskilt villkor enligt 24 § inte bedöms vara

en tillräckligt ingripande åtgärd för att undanröja den akuta hälso- eller

miljörisken. Det ligger i sakens natur att ett beslut om förbud underlättas

om den kemiska produkten eller biotekniska organismen kan ersättas

med någon mindre farlig produkt eller organism.

Som exempel på fall där förbud kan bli aktuellt kan nämnas produkter

som på kortare eller längre sikt kan befaras vara cancerframkallande,

fosterskadande eller ärftlighetsändrande. Det kan också vara produkter

vars befarade skadeverkningar i det enskilda fallet inte behöver vara av

allvarligt slag men som genom den utbredda användningen kan leda till

skadeverkningar för många människor eller miljön, t.ex. kosmetiska och

hygieniska medel samt bekämpningsmedel. Regeringen har med stöd av

motsvarande bestämmelse i 12 § lagen om kemiska produkter förbjudit

stråförkortningsmedel i 12 a § förordningen (1985:836) om

bekämpningsmedel.

Förbud mot en bioteknisk organism kan meddelas på grund av att faran

för att den skall komma lös i naturen och påverka den ekologiska

balansen framstår som särskilt stor.

Eftersom ett förbud är den mest ingripande åtgärden vad gäller

hanteringen av kemiska produkter och biotekniska organismer, bör

föreskrifter normalt meddelas av regeringen.

5.1.15 15 kap. Avfall och producentansvar

I detta kapitel har inarbetats bestämmelser som inte har ingått i

lagrådsremissen om miljöbalk. Det gäller 19 och 20 samt 23 - 27 §§.

Bestämmelserna är hämtade från de ändringar i renhållningslagen som

riksdagen nyligen har beslutat med anledning av regeringens proposition

Hantering av uttjänta varor i ett ekologiskt hållbart samhälle - ett ansvar

för alla (prop. 1996/97:172, bet. 1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55).

Hänvisningar till Lagrådet i dessa paragrafer avser Lagrådets yttrande

över de föreslagna ändringar i renhållningslagen i prop. 1996/97:172.

Bestämmelserna har redaktionellt anpassats till miljöbalken.

Definitioner

1 § Med avfall avses varje föremål, ämne eller substans som ingår i en

avfallskategori och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är

skyldig att göra sig av med.

Regeringen meddelar föreskrifter om avfallskategorier enligt första

stycket.

I paragrafen har införts en definition av avfall. Definitionen

överensstämmer med den som gäller inom EU.

I rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall, som har

ändrats genom rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991,

definieras avfall i artikel 1 på följande sätt: "varje föremål, ämne eller

substans som ingår i de kategorier som anges i direktivets bilaga 1 och

som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av

med. Kommissionen skall enligt det förfarande som fastställs i artikel 18

senast den 1 april 1993 upprätta en förteckning över vilket avfall som

tillhör de kategorier som anges i bilaga 1. Denna förteckning skall ses

över periodiskt och vid behov omarbetas med iakttagande av samma

förfarande". Direktivets bilaga 1 innehåller en uppräkning av ett stort

antal produkter och material i en generell form och är mycket vid.

Kommissionen har genom beslut den 20 december 1993 (94/3/EG)

antagit den förteckning som anges i definitionen. Förteckningen

(Europeiska avfallskatalogen) omfattar 18 sidor.

Lagtekniskt är paragrafen konstruerad så att direktivets bilaga 1 och

avfallskatalogen skall kunna läggas som bilagor till en

regeringsförordning.

2 § Med hushållsavfall avses avfall som kommer från hushåll samt

därmed jämförligt avfall från annan verksamhet.

Vad som avses med avfall framgår av 1 §. I denna paragraf definieras det

snävare begreppet hushållsavfall. Det är avfall som kommer från hushåll

och därmed jämförligt avfall. Som exempel på avfall som kommer från

hushåll kan nämnas sopor, köksavfall, latrin och slam från slambrunnar

och slamtankar. Till hushållsavfall räknas också skrymmande avfall som

exempelvis utrangerade möbler, cyklar och liknande föremål. Dit räknas

även överblivna läkemedel samt miljöfarliga batterier, oljerester,

färgrester, rester av bekämpningsmedel och annat farligt avfall som ingår

som beståndsdel i avfall som kommer från hushåll. I enlighet med

gällande rätt bör begreppet hushållsavfall ges en sådan omfattning att det

svarar mot det behov av borttransport av avfall som regelmässigt

uppkommer vid nyttjande av mark och byggnad för bostadsändamål.

Med avfall från annan verksamhet som är jämförligt med

hushållsavfall menas avfall från industrier, affärsrörelser och annan

likartad verksamhet som i renhållningssammanhang är jämförligt med

avfall som kommer från hushåll. Det är sådant avfall som uppkommer

som en direkt följd av att människor oavsett ändamål eller verksamhet

uppehåller sig inom en lokal eller i en anläggning. Som exempel kan

nämnas avfall från personalmatsalar, restaurangavfall och toalettavfall.

3 § Med hantering av avfall avses en verksamhet eller åtgärd som utgörs

av insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall.

I paragrafen definieras hantering som är en sammanfattande benämning

på alla de led av avfallshantering som regleras i balken. I förhållande till

gällande rätt har några begrepp ändrats eller utgått för att nå bättre

överensstämmelse med terminologin inom EG.

Inom EG definieras hantering på följande sätt i direktivet 75/442/ EEG

om avfall som har ändrats genom direktiv 91/156/EEG: insamling,

transport, återvinning och bortskaffande av avfall, inklusive kontroll av

sådan verksamhet och efterbehandling av avfallsupplag.

Uttrycket uppsamling i gällande rätt har i enlighet med EG:s

terminologi ändrats till insamling och bortforsling till transport.

Insamling innefattar enligt EG-definitionen uppsamling, sortering eller

blandning av avfall för vidare transport och har samma innebörd i denna

paragraf.

I EG:s definition används vidare begreppen återvinning och

bortskaffande. Definitionerna av dessa begrepp enligt angivna direktiv är

mycket omfattande.

Med bortskaffande avses de förfaranden som räknas upp i bilaga IIA i

kommissionens beslut 96/350/EG av den 24 maj 1996 om anpassning av

bilagorna IIA och IIB till rådets direktiv 75/442/EEG om avfall. I bilaga

IIA anges följande åtgärder: Deponering, jordförbättring, djupinjektering,

användning av fyllnadsmassor, användning av särskilt anlagda upplag,

utsläpp till vatten, förbränning och slutförvaring. I bilagan anges även

biologisk och fysikalisk-kemisk behandling, som inte anges på annat

ställe i bilagan och som resulterar i slutliga föreningar eller blandningar

som omhändertas med användning av något av de förfaranden som nyss

räknats upp. Även sammansmältning eller blandning, omförpackning

eller lagring före omhändertagande som innebär användning av något av

de uppräknade förfarandena omfattas av begreppet (utom tillfällig lagring

före insamling på den plats där det produceras).

Med återvinning avses följande förfaranden som räknas upp i bilaga

IIB i kommissionens beslut 96/350/EG: Huvudanvändning som bränsle

eller andra metoder att generera energi, återvinning/vidareutnyttjande av

lösningsmedel, återvinning/vidareutnyttjande av organiska ämnen som

inte används som lösningsmedel (inklusive kompostering och andra

former av biologisk omvandling), återvinning/vidareutnyttjande av

metaller och metallföreningar, återvinning/vidareutnyttjande av andra

oorganiska material, regenerering av syror eller baser, återvinning av de

komponenter som används till att minska föroreningar, återvinning av

katalysatorkomponenter, omraffinering eller andra sätt att återanvända

olja, jordbehandling som är fördelaktig för jordbruket eller ekologisk

förbättring, användning av avfall från något av ovanstående förfaranden,

utbyte av avfall och lagring av avfall som skall underkastas något av

ovanstående förfaranden (utom tillfällig lagring före insamling på den

plats där det produceras).

I avfallsdirektivets artikel 3 talas om återvinning genom

återanvändning, vidareutnyttjande, materialåtervinning eller andra

processer som syftar till att utvinna sekundära råvaror. Begreppet

återvinning används således för en mängd åtgärder där material

återutnyttjas och kan också innefatta återanvändning.

Som benämning på det sista ledet i avfallshanteringen används enligt

gällande rätt i Sverige uttrycket slutligt omhändertagande. Detta begrepp

innefattar enligt förarbetena till renhållningslagen (prop. 1978/79:205 s

22) exempelvis sådana behandlingsåtgärder som återvinning,

kompostering, oskadliggörande eller slutlig uppläggning av avfallet, dvs.

deponering. Det innebär att även utnyttjande för energiutvinning

innefattas.

Eftersom det i gällande rätt använda begreppet slutligt

omhändertagande omfattar både begreppet återvinning och begreppet

bortskaffande används nu i stället de två sistnämnda uttrycken i

lagtexten. Med begreppen avses detsamma som inom EG.

Uttrycket förvaring i gällande rätt ingår i de båda begreppen

återvinning och bortskaffande som lagring. Därför används inte längre

förvaring som självständigt begrepp i definitionen.

Den svenska definition av hantering överensstämmer med denna

lydelse i stora delar med den som gäller inom EG. Här bör dock

observeras att det förhållandet att en viss metod att ta hand om avfall

finns upptagen i bilaga IIA eller IIB i nämnda direktiv inte innebär att

metoden är tillåten i Sverige. Exempelvis förbränning av avfall till havs

och dumpning är förbjudet enligt 31 §. Detta är även förbjudet enligt

flera konventioner som Sverige ratificerat vilket framgår av avsnitt

4.20.6.

Om det uppkommer behov av att komplettera definitionen utifrån EG-

reglerna kan regeringen göra det med stöd av bemyndigandet i 9 §.

4 § Med producent avses

1. den som yrkesmässigt tillverkar, för in till Sverige eller säljer en

vara eller en förpackning, eller

2. den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som

kräver särskilda åtgärder av renhållnings- eller miljöskäl.

Enligt paragrafen avses med producent såväl den som yrkesmässigt

tillverkar eller till Sverige för in varan eller förpackningen som hela

försäljningskedjan från grossist till detaljist. Beträffande förpackningar

och förpackningsavfall avses med producent för i Sverige tillverkade

förpackningar den som tillverkar förpackningsmaterial,

förpackningstillverkaren eller den som för försäljning förpackar eller

innehar en vara. Med producent avses enligt andra punkten även den som

i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som fordrar särskilda

åtgärder av renhållnings- eller miljöskäl. Exempel på sådant avfall är

processavfall och bygg- och rivningsavfall. Den närmare fördelningen av

ansvaret mellan olika producentled kan bestämmas i föreskrifter som

meddelas med stöd av 6 §.

5 § Med fastighetsinnehavare avses i detta kapitel den som äger

fastigheten eller den som enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen

(1979:1152) skall anses som fastighetsägare.

I paragrafen definieras begreppet fastighetsinnehavare.

Fastighetsinnehavet har knutits till bestämmelserna i 1 kap. 5 §

fastighetstaxeringslagen där den speciella grupp av nyttjanderättshavare

m.fl. som avses i renhållningslagen räknas upp.

Producentansvar

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för producenter att se till att avfall

samlas in, transporteras bort, återvinns, återanvänds eller bortskaffas på

ett sätt som kan krävas för en hälso- och miljömässigt godtagbar

avfallshantering. Sådana föreskrifter får meddelas i fråga om avfallet av

de varor eller förpackningar som producenterna tillverkar, för in till

Sverige eller säljer och avfallet från sådan verksamhet som de bedriver.

Enligt paragrafen får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer föreskriva om producentansvar. Genom bemyndigandet kan

meddelas föreskrifter om skyldighet för producenterna att se till att

avfallet av de varor eller av de förpackningar som de tillverkar, för in till

Sverige eller säljer eller avfallet från sådan verksamhet som de bedriver

samlas in, transporteras bort, återvinns, återanvänds eller bortskaffas på

ett sätt som kan krävas för en hälso- och miljömässigt godtagbar

avfallshantering. Det innebär att regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om producentansvar för

det avfall som blir av en vara eller förpackning sedan den har förbrukats

eller tjänat ut. Denna skyldighet kan föreskrivas för den som

yrkesmässigt tillverkar, för in till Sverige eller försäljer en vara eller

förpackning och som enligt definitionen i 4 § är att anse som producent.

Bemyndigandet omfattar även avfall som producenten frambringat i

yrkesmässig verksamhet och som fordrar särskilda åtgärder från

renhållnings- eller miljövårdssynpunkt. Bemyndigandet kan alltså

tillämpas på annat avfall än sådant som blir av varor eller förpackningar,

t.ex. processavfall eller avfall från byggarbetsplatser.

Det ansvar som kan föreskrivas med stöd av paragrafen är både det

fysiska och det därmed sammanhängande ekonomiska ansvaret för

insamling, borttransport, återvinning, återanvändning och bortskaffande.

Ansvaret kan även inskränkas till att omfatta endast något av

hanteringens olika led, t.ex. insamling, borttransport eller återvinning. I

de fall kommunen har kvar ansvaret för t.ex. insamling, borttransport

eller återvinning kan det ekonomiska ansvaret för detta utkrävas av

producenten genom avgifter enligt 27 kap. miljöbalken.

Genom bemyndigandet kan regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer successivt införa producentansvar på områden där

detta är lämpligt och praktiskt möjligt. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer kan också föreskriva hur ett visst avfall som

bortforslas skall tas om hand, exempelvis genom att en viss procentuell

mängd skall återvinnas, återanvändas eller på annat sätt omhändertas på

ett miljömässigt godtagbart sätt. Hittills har regeringen föreskrivit om

producentansvar på fyra områden genom förordningen (1994:1205) om

producentansvar för returpapper, förordningen (1994:1236) om

producentansvar för däck, förordningen (1997:185) om producentansvar

för förpackningar samt förordningen (1997:788) om producentansvar för

bilar. Sistnämnda förordning träder i kraft den 1 januari 1998.

7 § Föreskrifter enligt 6 § får även avse krav på förpackningars

sammansättning, återanvändbarhet och återvinningsbarhet.

Föreskrifterna får vidare avse skyldighet för producenterna att

1. märka en vara eller en förpackning,

2. lämna uppgifter av betydelse för producentansvaret om vilka ämnen

och material som en vara eller en förpackning innehåller samt om

insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller andra

förhållanden.

Första stycket är nytt i förhållande till gällande rätt. Med stöd av

bemyndigandet får regeringen, eller den myndighet regeringen

bestämmer, meddela de föreskrifter om förpackningar som behövs för att

Sverige skall uppfylla de krav som anges i Europaparlamentets och

rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och

förpackningsavfall. Enligt artikel 9 p. 1 i det direktivet skall

medlemsstaterna tre år från dagen för ikraftträdandet av direktivet, som

var den 31 december 1994, ha säkerställt att endast förpackningar som

uppfyller alla väsentliga krav som anges i direktivet och dess bilaga 2

släpps ut på marknaden. Direktivets bilaga 2 innehåller väsentliga krav

på förpackningars sammansättning, återanvändbarhet och

återvinningsbarhet. Exempelvis kan nämnas krav på att förpackningar

skall utformas, framställas och saluföras på ett sådant sätt att de kan

återanvändas eller återvinnas och så att inverkan på miljön minskas så

mycket som möjligt i samband med bortskaffandet av

förpackningsavfallet.

Enligt andra stycket får en producent genom föreskrifter föreläggas att

1. märka en vara eller en förpackning som avses i första stycket, 2. lämna

uppgifter som är av betydelse för producentansvaret om vilka ämnen och

material som en vara eller en förpackning innehåller samt om insamling,

återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller andra förhållanden.

Bemyndigandet i andra stycket 2 har begränsats till föreskrifter som är

av betydelse för producentansvaret, t.ex. för att underlätta

avfallshanteringen eller för att kontrollera att föreskrifter följs. Detta är

ett förtydligande i förhållande till gällande rätt och innebär inte någon

saklig ändring.

Bemyndigandet i andra punkten har även förtydligats genom att

uttryckligen omfatta rätt att föreskriva om skyldighet för producenter att

lämna uppgifter om vilka ämnen och material en vara eller en

förpackning innehåller. Sådana föreskrifter bör medföra att

producenterna i ökad utsträckning redan vid tillverkningen av en vara

eller förpackning vid val av ämnen och material beaktar möjligheterna att

återanvända den förbrukade varan eller förpackningen eller att ur denna

återvinna material samt att hushålla med material. Vidare kan genom

sådana föreskrifter kravet i artikel 8 i förpackningsdirektivet uppfyllas.

För att underlätta insamling, återanvändning och återvinning, även

materialutnyttjande, skall förpackningar enligt artikeln vara försedda med

uppgift om vilka förpackningsmaterial som har använts, så att den

berörda industrin kan identifiera och klassificera dem. Artikel 8

innehåller också andra regler om märkning av förpackningar. Syftet med

uppgiftsskyldigheten om vilka ämnen och material som ingår i

producenternas varor eller förpackningar är framför allt att underlätta

hanteringen av avfallet av varorna eller förpackningarna.

Syftet med den uppgiftsskyldighet om insamling m.m. som kan

föreskrivas är att kunna kontrollera hur lagstiftningen efterlevs.

Den kommunala renhållningsskyldigheten

8 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 6 §, svara

för att

1. hushållsavfall inom kommunen transporteras till en

behandlingsanläggning, om det behövs för att tillgodose såväl skyddet

för människors hälsa och miljön som enskilda intressen, och

2. hushållsavfall från kommunen återvinns eller bortskaffas.

När kommunen planlägger och beslutar hur denna skyldighet skall

fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och

nyttjanderättshavares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet

på ett sätt som är godtagbart med hänsyn till skyddet för människors

hälsa och miljön. Kommunen skall i sin planering och i sina beslut

vidare beakta att borttransporten anpassas till de behov som finns hos

olika slag av bebyggelse.

I sådana planer och beslut skall anges under vilka förutsättningar

fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får ta hand om

hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 10 § gäller, annat avfall som

uppkommit hos dem.

Enligt första stycket är kommunen skyldig att transportera bort och

återvinna eller bortskaffa hushållsavfall inom kommunen. Skyldigheten

gäller dock inte sådant avfall för vilket producentansvar har föreskrivits

med stöd av 6 §.

I paragrafens andra stycke understryks att kommunen redan på

planeringsstadiet, när förslag till renhållningsordning utarbetas, skall ta

hänsyn till de enskilda fastighetsinnehavarnas och nyttjanderättshavarnas

möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett sätt som är

godtagbart med hänsyn till skyddet för hälsa och miljön.

Tredje stycket innehåller en nyhet i förhållande till gällande rätt. Enligt

renhållningslagen skall kommunens renhållningsordning innehålla

föreskrifter om under vilka förutsättningar undantag från

renhållningsordningens bestämmelser kan medges. Förutsättningarna för

att själv få ta hand om hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 10 §

första stycket gäller, annat avfall skall i stället enligt förevarande

bestämmelse anges i de planer och beslut kommunen antar för att

fullgöra sin skyldighet. Redan på planeringsstadiet skall således

kommunen föreskriva om under vilka förutsättningar

fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv kan ta hand om

såväl hushållsavfall som annat avfall som uppkommit hos dem. Detta

innebär att det, till skillnad från tidigare, tydligt skall anges under vilka

förutsättningar en fastighetsinnehavare eller en nyttjanderättshavare själv

får ta hand om sitt avfall. Som framgår av 11 § skall de i förevarande

stycke angivna förutsättningarna även tas in i kommunens

renhållningsordning. Det kan emellertid hända att det finns fall som inte

är förutsedda i renhållningsordningen, men där undantag från

kommunens renhållningsskyldighet ändå bör medges. För dessa enskilda

fall finns en möjlighet till dispens intagen i 18 § tredje stycket.

En nyhet i förhållande till gällande rätt är att nyttjanderättshavare i

paragrafen jämställs med fastighetsinnehavare. Det finns nämligen i detta

avseende inte anledning att skilja mellan fastighetsinnehavare och

nyttjanderättshavare.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om hanteringen av avfall. Regeringen får

överlåta åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter.

Med stöd av paragrafen kan föreskrifter meddelas om hantering av avfall.

Detta överensstämmer med gällande rätt. Föreskrifter med stöd av detta

bemyndigande kan exempelvis gälla vilken metod som skall användas

vid behandling av olika avfallsslag. Med stöd av bestämmelsen kan

också regeringen bemyndiga kommunerna att meddela bindande

föreskrifter i en renhållningsordning. Paragrafen har utformats med

utgångspunkt i Lagrådets förslag.

10 § Om det behövs av hälso- eller miljöskäl, får regeringen i fråga om

annat avfall än hushållsavfall inom en kommun meddela föreskrifter om

1. att avfallet skall transporteras bort genom kommunens försorg,

2. att kommunen skall se till att avfallet återvinns eller bortskaffas.

Detta gäller inte i de fall som föreskrifter om producentansvar har

meddelats med stöd av 6 §.

Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter enligt

första och andra stycket.

Bestämmelsen ger regeringen möjlighet att utöka eller ge kommunerna

rätt att utöka det kommunala ansvaret till att omfatta även annat avfall än

hushållsavfall. Bemyndigandet, som även finns i gällande rätt, har

ändrats i det avseendet att det inte längre omfattar möjlighet att låta

myndighet meddela föreskrifter om detta.

Möjligheten att utvidga det kommunala ansvaret till annat avfall än

hushållsavfall bör användas endast när detta är motiverat av hälso- eller

miljöskäl.

I paragrafens andra stycket har gjorts ett undantag i fråga om

möjligheter att meddela sådana föreskrifter för avfallstyper för vilka det

finns föreskrifter om producentansvar. Motsvarande undantag finns i 8 §

där kommunens skyldighet beträffande hushållsavfall regleras.

Enligt tredje stycket får regeringen överlåta åt kommunerna att

meddela föreskrifter enligt paragrafen.

Kommunal renhållningsordning

11 § För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall

innehålla de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för

kommunen och en avfallsplan. I renhållningsordningen skall sådana

förutsättningar anges som avses i 8 § tredje stycket. Avfallsplanen skall

innehålla uppgifter om avfall inom kommunen och om kommunens

åtgärder för att minska avfallets mängd och farlighet.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om avfallsplanens innehåll.

I paragrafens första stycke föreskrivs att det för varje kommun skall

finnas en renhållningsordning. Den skall innehålla de föreskrifter om

hantering av avfall som gäller för kommunen och en avfallsplan.

Avfallsplanen skall alltså som tidigare vara en del av

renhållningsordningen. I renhållningsordningen skall anges sådana

förutsättningar som avses i 8 § tredje stycket. Det innebär att

renhållningsordningen skall innehålla de förutsättningar under vilka

fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv får ta hand om sitt

avfall. Vidare föreskrivs att avfallsplanen skall innehålla uppgifter om

avfall inom kommunen och om kommunens åtgärder för att minska

avfallets mängd och farlighet.

I andra stycket ges regeringen bemyndigande att föreskriva om vad

som skall behandlas i en avfallsplan. Regeringen kan överlåta denna

uppgift på en myndighet.

12 § Om renhållningsordningar med stöd av regeringens bemyndigande

skall beslutas av kommunerna, skall de antas av kommunfullmäktige.

I paragrafen slås fast att det är kommunfullmäktige som fastställer

renhållningsordningen. Det överensstämmer med vad som gäller i dag.

Genom paragrafen klarläggs att renhållningsordningar tillkommer med

stöd av bemyndigandet i 9 § för regeringen att meddela närmare

föreskrifter om hanteringen av avfall och regeringens subdelegation till

kommunerna att meddela sådana föreskrifter. Paragrafen har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

13 § När ett förslag till renhållningsordning upprättas, skall kommunen

på lämpligt sätt och i skälig omfattning samråda med

fastighetsinnehavare och myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i

saken.

Innan förslaget till renhållningsordning antas, skall det ställas ut till

granskning under minst fyra veckor.

Under förberedelsearbetet med renhållningsordningen skall kommunen

samråda med dem som berörs av renhållningsordningen. I lagrummet

regleras inte hur samrådet närmare skall gå till. Det kan dock

understrykas att parterna skall ges en verklig möjlighet att sätta sig in i

förslaget och få tillräcklig tid att framföra sina åsikter om förslaget.

Samrådet kan inskränkas till dem som kan ha ett väsentligt intresse i

saken. Samrådsförfarandet bör därför främst avse sådana områden där

det kan finnas olika åsikter om hur verksamheten skall anordnas och där

det finns olika tänkbara möjligheter att lösa avfallsfrågorna.

Av andra stycket framgår att renhållningsordningen skall ställas ut för

granskning innan den antas av fullmäktige. Därigenom får medborgarna

ytterligare en möjlighet att påverka planens utformning.

14 § Kungörelse om att förslag till renhållningsordning ställs ut skall

utfärdas i ortstidning före utställningstidens början. Kungörelsen skall

innehålla uppgift om förslagets huvudsakliga innebörd, var det ställs ut

och inom vilken tid och till vem invändningar mot förslaget skall lämnas.

Förslaget till renhållningsordning skall kungöras för att sprida kännedom

om förslaget. Lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos

myndighet m.m. är tillämplig på kungörandet.

Anmärkningar mot förslaget bör kunna framföras muntligen och

skriftligen.

15 § Bestämmelserna i 13 och 14 §§ gäller även förslag till ändring i en

renhållningsordning.

En kommun behöver inte ställa ut ett förslag till ändring i

renhållningsordningen, om det berör endast ett mindre antal

fastighetsinnehavare eller ändringen annars är av begränsad omfattning.

Förfarandet med samråd och utställning skall i princip gälla även vid

ändring av renhållningsordningen. Av andra stycket framgår dock att

kravet på utställning inte är ovillkorligt. Kommunen får i det enskilda

fallet bedöma om utställning kan undvaras. Kommunen bör därvid ta

hänsyn till om de fastighetsinnehavare som berörs av ändringen och som

har ett väsentligt intresse i saken, har givits tillräcklig möjlighet att inom

samrådsförfarandet framföra sina synpunkter.

16 § Regeringen får föreskriva att den som yrkesmässigt bedriver

verksamhet som ger upphov till avfall skall lämna kommunen de

uppgifter som behövs som underlag för kommunens renhållningsordning.

Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela sådana föreskrifter.

För att ge kommunen möjlighet att utforma en ändamålsenlig

renhållningsordning får regeringen enligt paragrafen föreskriva att den

som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger upphov till avfall är

skyldig att lämna kommunen de uppgifter som behövs för

renhållningsordningen. Om det är så att ett företag återvinner eller

bortskaffar avfall från någon annan bör även detta avfall omfattas av

uppgiftsskyldigheten. Det bör också vara möjligt att begära uppgift om

vilka åtgärder för minskning av avfallsmängder eller avfallets farlighet

som har vidtagits. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela

närmare föreskrifter om uppgiftsskyldigheten. Det innebär att det

bemyndigande för myndighet att meddela föreskrifter som finns i

renhållningslagen inte har tagits in i miljöbalken.

17 § Kommunen är skyldig att utöver vad som följer av

renhållningsordningen transportera bort hushållsavfall, om

fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren begär det och det inte

är oskäligt med hänsyn till omständigheterna.

Enligt paragrafen är kommunen skyldig att även utöver vad som anges i

renhållningsordningen transportera bort hushållsavfall som en

fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren begär, om det inte är

oskäligt med hänsyn till omständigheterna. Det innebär att kommunens

skyldighet att transportera bort hushållsavfall utöver vad som följer av

renhållningsordningen inte är ovillkorlig. Om det framstår som oskäligt

kan kommunen neka att utföra borttransporten. Så kan t.ex. vara fallet

om hämtningsplatsen är avsides belägen eller svår att nå. Kommunens

rätt att ta ut avgifter framgår av 27 kap. 4 §.

I paragrafen har nyttjanderättshavare jämställts med

fastighetsinnehavare. Det finns nämligen i de avseenden som regleras i

paragrafen inte anledning att skilja mellan dessa kategorier.

Paragrafen har utformats med utgångspunkt i vad Lagrådet har anfört

angående under vilken rubrik de i paragrafen föreslagna bestämmelserna

hör hemma.

Hantering av avfall

18 § När avfall skall transporteras genom kommunens eller en

producents försorg, får avfall inte komposteras eller grävas ned eller på

annat sätt återvinnas eller bortskaffas av fastighetsinnehavaren eller

nyttjanderättshavaren.

Vad som sägs i första stycket gäller dock inte om avfallet kan tas om

hand på fastigheten utan risk för olägenhet för människors hälsa eller

miljön.

Kommunen får i enskilda fall tillåta fastighetsinnehavare eller

nyttjanderättshavare att själva ta hand om avfall som uppkommit hos

dem och som annars skall tas om hand av kommunen, om de kan göra

detta på ett sätt som är betryggande för människors hälsa och miljön och

det finns särskilda skäl för en sådan dispens.

Även om tillstånd inte krävs, får tillstånd sökas hos kommunen för

sådan verksamhet eller sådana åtgärder som avses i andra stycket.

Förbudet i paragrafen innebär att fastighetsinnehavaren eller

nyttjanderättshavaren inte får återvinna eller bortskaffa sådant avfall som

kommunen eller producenten skall transportera bort. Detta motsvarar i

sak vad som gäller i dag enligt renhållningslagen.

I andra stycket har införts ett undantag från denna regel när det gäller

avfall som omhändertas på den egna fastigheten. En förutsättning är dock

att det kan ske utan risk för olägenhet för människors hälsa eller miljön.

Främst är det omhändertagande genom kompostering som är aktuellt. Så

länge fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren ser till att

omhändertagandet sker på ett miljömässigt godtagbart sätt är det således i

sig inte otillåtet att själv på fastigheten ta hand om sitt avfall. Självfallet

måste de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. följas. Det åligger

tillsynsmyndigheterna att fortlöpande, aktivt och noggrant kontrollera att

reglerna efterlevs och ingripa vid behov.

Paragrafens tredje stycket är nytt i förhållande till gällande rätt.

Kommunen får genom bestämmelsen möjlighet att i enskilda fall medge

undantag från renhållningsordningens föreskrifter. Som har redogjorts

för i lagkommentaren till 8 § kommer fastighetsinnehavarens eller

nyttjanderättshavarens möjligheter att själv ta hand om avfall som har

uppkommit hos dem i princip att regleras genom generella föreskrifter

beslutade av kommunen. Bestämmelsen i det tredje stycket har

tillkommit eftersom det inte torde vara möjligt för kommunen att förutse

alla tänkbara behov av undantag. Därför ges denna möjlighet till dispens

i ett enskilt fall. Möjligheten gäller allt avfall som enligt balken eller

föreskrifter meddelade med stöd av balken skall tas om hand av

kommunen.

Det fjärde stycket tar sikte på sådant avfall som fastighetsinnehavaren

eller nyttjanderättshavaren tar hand om på fastigheten. Visserligen är det

enligt andra stycket tillåtet att ta hand om avfallet så länge det inte

medför risk för olägenhet för människors hälsa och miljön, men det kan

trots detta föreligga ett intresse hos fastighetsinnehavaren eller

nyttjanderättshavaren att få omhändertagandet prövat. Stycket har

utformats enligt Lagrådets förslag till lydelse.

Liksom i 8 och 17 §§ har i paragrafen nyttjanderättshavare jämställts

med fastighetsinnehavare, eftersom det i detta sammanhang inte finns

anledning att skilja mellan dessa kategorier.

19 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen meddela föreskrifter som

innebär att ett visst slag av avfall skall förvaras och transporteras bort

skilt från annat avfall samt meddela de ytterligare föreskrifter som

behövs för ändamålet. Regeringen får överlåta åt en myndighet eller åt

kommunerna att meddela sådana föreskrifter.

Paragrafen innebär en möjlighet att föreskriva om sortering av avfall om

det behövs av återvinnings- eller återanvändningsskäl eller av andra

hälso- eller miljöskäl. Således kan föreskrifter om källsortering meddelas

då det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl liksom bl.a. för

att främja hushållning med material, råvaror och energi så att ett

kretslopp uppnås.

Föreskrifterna får även avse att visst avfallsslag skall hållas skilt från

annat avfall under bortforslingen. Genom föreskrifter om källsortering

underlättas återvinning och bortskaffande av avfallet. Detta gäller

exempelvis i sådana fall där föreskrifter om förbud mot deponering av

brännbart avfall har meddelas enligt 20 §.

20 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen meddela föreskrifter om

förbud mot deponering av brännbart och organiskt avfall.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om undantag eller i det enskilda fallet medge

dispens från förbuden som avses i första stycket.

I paragrafen ges regeringen möjlighet att föreskriva om förbud mot

deponering av brännbart avfall och förbud mot deponering av organiskt

avfall. Deponering är en behandlingsmetod som innebär en långsiktig

förvaring av avfall med det primära syftet att slutligt omhänderta avfallet.

Brännbart avfall utgörs av sådant avfall som brinner utan energitillskott

efter det att förbränningsprocessen startat. Med organiskt avfall avses

sådant avfall som innehåller organiskt bundet kol, exempelvis biologiskt

avfall och plastavfall. Det är bara i de fall ett förbud är lämpligt av hälso-

och miljöskäl som det skall meddelas.

 I andra stycket ges möjlighet för regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att föreskriva om undantag från förbuden.

Undantag skall kunna meddelas generellt i föreskriftsform eller som

dispens i det enskilda fallet. I vissa fall kan det vara olämpligt att ta om

hand brännbart och organiskt avfall på annat sätt än genom deponering.

Detta gäller bl.a. vissa plaster som innehåller tungmetaller såsom styv

PVC.

I samband med riksdagsbehandlingen av denna fråga (bet.

1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55) uttalades att det är av vikt att reglerna

om undantag från det generella deponeringsförbudet utformas så att

kommunerna ges möjlighet att utarbeta lokalt och miljömässigt lämpliga

lösningar, att forskning och utveckling av biologiska

återvinningsmetoder inte försvåras samt att miljömässigt godtagbara

behandlingsmetoder för nyttiggörande av det organiska avfallet

underlättas.

21 § Om avfall skall transporteras genom kommunens försorg, får inte

någon annan än kommunen eller den som kommunen anlitar för

ändamålet ta befattning med transporten.

Om avfallet skall transporteras genom en producents försorg, får

regeringen meddela föreskrifter om att inte någon annan än producenten

eller den producenten anlitar för ändamålet får ta befattning med

transporten.

I paragrafen regleras kontrollen över avfallstransporter. Genom första

stycket får kommunerna kontroll över transporterna när det gäller avfall

som kommunen skall transportera.

Andra stycket gäller transport av avfall för vilket producentansvar är

föreskrivet. Regeringen ges bemyndigande att föreskiva om motsvarande

kontroll för producenterna som för kommunerna enligt första stycket.

Frågan om producenterna skall ges sådan kontroll över transporten av

avfallet får bedömas från fall till fall med hänsyn till bl.a. vilket

avfallsslag som är aktuellt och marknadssituationen i fråga.

Bemyndigande att meddela föreskrifter om visst avfall

22 § Om det behövs för att främja återanvändning av delar eller

återvinning av material av sådana skrotbilar som avses i

bilskrotningslagen (1975:343), får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter om yrkesmässig demontering

och annat liknande yrkesmässigt omhändertagande av skrotbilar.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får genom denna

paragraf rätt att utfärda föreskrifter om hur demontering och annat

liknande omhändertagande av skrotbilar skall ske. Föreskrifterna avses i

första hand riktade till bilskrotare enligt bilskrotningslagen. Syftet med

föreskrifterna skall vara att främja återanvändning av delar eller

återvinning av material av skrotbilar.

23 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter om

1. yrkesmässig förbehandling av avfall, såsom demontering och

sortering, som utgörs av elektriska och elektroniska produkter, och

2. att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som syftar till att

förbehandla avfall, såsom demontering och sortering, som utgörs av

elektriska och elektroniska produkter skall ha personal eller

kvalitetssystem som certifierats av ett organ som ackrediterats enligt

lagen (1992:1119) om teknisk kontroll.

Enligt denna paragraf kan vissa krav ställas på yrkesmässig verksamhet

som syftar till att förbehandla avfall som utgörs av elektriska och

elekroniska produkter. Kraven innebär att certifiering kan ske av personal

och kvalitetssystem enligt lagen (1992:1119) om teknisk kontroll.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utfärdar de

närmare föreskrifterna om förbehandlingen och certifieringen.

Demontering och sortering av avfall är exempel på två av flera sätt att

uppnå en effektiv återanvändning eller återvinning. För att inte utesluta

andra miljömässigt godtagbara behandlingsmetoder gäller

bemyndigandet enligt paragrafen elektriska och elektroniska produkter

som har förbehandlats med även andra metoder, förutsatt att

behandlingen har skett på ett miljömässigt godtagbart sätt (se

jordbruksutskottets betänkande 1997/98:JoU7).

Med elektriska och elektroniska produkter avses i princip alla

produkter som är beroende av elektriska strömmar eller

elektromagnetiska fält för en korrekt funktion. Även utrustning för

generering, överföring och mätning av elektriska strömmar och

elektromagnetiska fält omfattas av bemyndigandet. Elektriska produkter

är i allmänhet beroende av nätspänning eller batteriförsörjning, t.ex.

borrmaskiner och eltandborstar. Elektroniska produkter är uppbyggda av

komponenter som utnyttjar, förstärker eller omvandlar elektriska

strömmar i elektronrör, halvledare, motstånd, kondensatorer, spolar m.m.

De krav som kan ställas för att bli certifierad kan vara kunskap om

miljöfrågor, miljölagstiftning, berörda produkter, demontering och

sortering. I godkännandet kan också krav ställas på hur verksamheten bör

bedrivas för att tillgodose nödvändiga miljöhänsyn. Paragrafen innebär

att krav inte enbart kan ställas på att personal skall vara certifierad utan

även att kvalitetssystem skall vara certifierade.

24 § Om det behövs av återanvändnings- eller återvinningsskäl eller

andra hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter om förbud mot deponering,

förbränning och fragmentering av avfall som utgörs av elektriska och

elektroniska produkter innan avfallet förbehandlats enligt 23 § .

Med stöd av denna paragraf får regeringen förbjuda att avfall som utgörs

av elektriska och elektroniska produkter deponeras, förbränns eller

fragmenteras innan det har förbehandlats i enlighet med 23 § av

certifierad personal. Vad som avses med elektriska och ektroniska

produkter samt förbehandling framgår av kommentaren till 23 §.

Begreppet deponering skall ha samma innebörd som i 20 §. Regeringen

kan överlåta åt en myndighet att meddela sådana förbud som avses i

paragrafen. Straffsanktioner för den som bryter mot förbudet får

föreskrivas i samband med att bemyndigandet utnyttjas. I 26 kap. 9 och

14 §§ finns möjlighet för tillsynsmyndigheten att besluta om

förelägganden vid vite för att framtvinga efterlevnaden av förbudet.

Bemyndigande att meddela föreskrifter om tillståndsplikt m.m.

25 § Om det behövs av hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om

1. att avfall får transporteras yrkesmässigt endast av den som har

tillstånd eller är anmäld hos den myndighet som regeringen bestämmer

eller att andra särskilda villkor skall gälla för sådan verksamhet, och

2. att den som i yrkesmässig verksamhet ger upphov till annat avfall än

hushållsavfall skall lämna det för borttransport till den som innehar

tillstånd till transportverksamhet eller är anmäld hos föreskriven

myndighet.

 Tillstånd enligt första stycket 1 skall sökas hos den myndighet som

regeringen föreskriver.

I denna paragraf bemyndigas regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer att meddela vissa föreskrifter som rör tillstånds-

och anmälningsplikt för transportörer.

I första stycket 1 anges att transporter av avfall skall kunna omfattas av

tillstånds- eller anmälningsplikt. Vidare skall det för sådan verksamhet

kunna gälla andra särskilda villkor. Ett annat särskilt villkor kan

exempelvis vara rapporteringsskyldighet för transportörer beträffande

avfallets mängd, art och ursprung. Dessutom kan villkoren innebära krav

på att ett särskilt dokument upprättas som skall följa transporten. Endast

yrkesmässiga transportörer omfattas av paragrafen.

I första stycket 2 anges att föreskrifter skall kunna meddelas om att

avfall skall lämnas för transport till den som har särskilt tillstånd för

transportverksamhet eller är anmäld att utöva sådan verksamhet enligt

första punkten. Endast den som i yrkesmässig verksamhet ger upphov till

avfall skall omfattas av skyldigheten att anlita en anmäld transportör eller

transportör med tillstånd. Paragrafen omfattar allt avfall utom

hushållsavfall. Vad som avses med hushållsavfall framgår av 2 §.

Kommunerna är enligt 8 § skyldiga att se till att hushållsavfall

transporteras till en behandlingsanläggning och återvinns eller

bortskaffas. Denna paragraf innebär ingen förändring i det avseendet.

Däremot innebär paragrafen att kommunerna blir skyldiga att se till att de

transportörer de anlitar har tillstånd eller är anmälda i enlighet med första

punkten. Utför kommunerna själva transporterna kan krav ställas på att

kommunerna söker tillstånd eller anmäler sig enligt första stycket 1. Den

som bryter mot bestämmelsen skall kunna straffas i enlighet med 29 kap.

4 §.

Det är endast i de fall då det är motiverat av hälso- eller miljöskäl som

bemyndigandet skall utnyttjas.

Enligt 27 kap. 1 § ges möjlighet att avgiftsfinansiera tillstånds- och

anmälningsförfarandet.

26 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att den som i yrkesmässig verksamhet ger

upphov till annat avfall än hushållsavfall eller yrkesmässigt hanterar

annat avfall än hushållsavfall skall lämna uppgift om avfallets art,

sammansättning och mängd samt uppgift om varifrån avfallet kommer

och var avfallet lämnas. Uppgifterna skall lämnas till den kommunala

nämnd som är tillsynsmyndighet.

För att ge kommunen möjlighet att kontrollera avfallsflödena i

kommunen kan enligt paragrafen föreskrivas att den som ger upphov till

eller hanterar avfall skall vara skyldig att till kommunen lämna de

uppgifter som behövs för kommunens tillsyn. Endast yrkesmässig

verksamhet kan omfattas av uppgiftsskyldigheten. I likhet med 25 §

första stycket 2 omfattas allt annat avfall än hushållsavfall av

bestämmelsen. Genom denna paragraf tillsammans med den

uppgiftsskyldighet som kan åläggas transportörerna enligt 25 § första

stycket 2 får kommunerna in rapporter om avfalls mängd, art och

sammansättning etc. från alla led som hanterar avfall. På detta sätt kan

kommunerna få en bild av flödena av avfall till och från kommunen och

därigenom en möjlighet att spåra illegala upplag. Samtliga som

yrkesmässigt hanterar avfall kan göras uppgiftsskyldiga med stöd av

bemyndigandet. Även den som ett mellanled hanterar avfall, t.ex.

certifierad demonterare, omfattas av paragrafen. Hanteringsbegreppet

definieras i 3 §. Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer bemyndigas i paragrafen att meddela föreskrifter om

uppgiftsskyldighet.

Straffsanktioner för den som bryter mot förbudet får föreskrivas i

samband med att bemyndigandet utnyttjas. I 26 kap. 9 och 14 §§ finns

möjlighet för tillsynsmyndigheten att besluta om förelägganden vid vite

för att framtvinga efterlevnaden av förbudet.

27 § Om det behövs av hälso- eller miljöskäl, får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om att de

som yrkesmässigt samlar in eller för någon annans räkning yrkesmässigt

ombesörjer bortskaffande eller återvinning av avfall skall vara anmälda

hos den myndighet som regeringen föreskriver. Detta gäller inte den som

omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av 25 § eller annars enligt denna balk.

I paragrafen ges regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer möjlighet att föreskriva att den som yrkesmässigt samlar in

eller för annans räkning yrkesmässigt ombesörjer bortskaffande eller

återvinning skall vara anmäld hos föreskriven myndighet. Vad som avses

med bortskaffande respektive återvinning framgår av kommentaren till

3 §. Det är handlare och mäklare som omfattas av bemyndigandet. Den

som omfattas av en tillstånds- eller anmälningsplikt enligt 25 § eller

annars enligt miljöbalken skall inte omfattas av någon

anmälningsskyldighet. Formuleringen av första stycket andra meningen

har på förslag från Lagrådet förtydligats.

Enligt 27 kap. 1 § ges möjlighet att avgiftsfinansiera

anmälningsförfarandet.

Bemyndigande att meddela föreskrifter om avfall med anledning av

Sveriges medlemskap i Europeiska unionen

28 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela de föreskrifter om avfall, avfallsplanering och begränsningar i

fråga om avfallstransporter som följer av Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen.

I paragrafen bemyndigas regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer att meddela föreskrifter om avfall, avfallsplanering och

begränsningar i avfallstransporter som följer av Sveriges medlemskap i

EU. Bestämmelser om avfall och avfallsplanering finns bl.a. i rådets

direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (det s.k.

ramdirektivet), senast ändrat genom kommissionens beslut 96/350/EG av

den 24 maj 1996 om anpassning av bilagorna IIA och IIB till rådets

direktiv 75/442/EEG om avfall. Enligt ramdirektivet skall det i

medlemsländerna finnas en eller flera avfallsplaner för hanteringen av

avfall. Planerna skall innehålla exempelvis uppgifter om typ, kvantitet

och ursprung beträffande det avfall som skall återvinnas eller bortskaffas,

allmänna tekniska krav, speciella åtgärder som krävs för bestämda

avfallsslag och lämpliga områden eller anläggningar för bortskaffande av

avfall.

Vidare finns bestämmelser i rådets direktiv 91/689/EEG om farligt

avfall som har införlivats i svensk rätt genom bl.a. förordningen

(1996:971) om farligt avfall.

Avfallstransporter inom EU regleras genom rådets förordning (EEG)

nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av

avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen som

trädde i kraft i februari 1993. I förordningen finns krav på anmälan och

tillstånd för olika typer av transporter. Förordningen har kompletterats i

vår lagstiftning genom förordningen (1995:701) om gränsöverskridande

transporter av avfall.

Bemyndigande att meddela föreskrifter för försvaret

29 § Regeringen eller efter regeringens bestämmande generalläkaren får

meddela särskilda föreskrifter för Försvarsmakten, Fortifikationsverket,

Försvarets materielverk och Försvarets radioanstalt som avviker från

vad som föreskrivs i detta kapitel.

I paragrafen ges ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter

om undantag för försvaret från bestämmelserna i detta kapitel. Det kan

gälla exempelvis föreskrifter om transport av hushållsavfall och

omhändertagande av latrin i samband med övningar och transport från

befästningar av hemlig natur. Regeringen får överlåta sin rätt enligt

denna paragraf på generalläkaren.

Nedskräpning

30 § Ingen får skräpa ned utomhus på en plats som allmänheten har

tillträde eller insyn till.

Enligt paragrafen råder ett allmänt förbud mot nedskräpning utomhus på

en plats som allmänheten har tillträde eller insyn till. Bestämmelsen

riktar sig mot alla som skräpar ner på sådana platser, även

fastighetsägaren, oavsett om det är ute i naturen eller inom bebyggda

områden. Vad som är skräp har inte exemplifierats i paragrafen. Med

skräp avses bl.a. plåt, glas, plast, papper, avfall eller annat liknande. Med

plåt kan exempelvis avses bilvrak eller delar från sådana. Något krav att

skräpet skall vålla otrevnad eller skada föreligger inte.

En tillsynsmyndighet kan enligt 26 kap. 9 § förelägga den som skräpat

ned att städa upp efter sig. Föreläggandet kan enligt 26 kap. 14 § förenas

med vite. Tillsynsmyndigheten skall enligt 26 kap. 2 § anmäla

överträdelser till polis- eller åklagarmyndigheten om misstanke om brott

finns.

Nedskräpning enligt paragrafen är straffbelagd i 29 kap. 7 §.

Dumpning

31 § Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon får avfall inte

dumpas, vare sig som fast ämne, vätska eller gas. Avfall får inte heller

dumpas från svenska fartyg eller luftfartyg i det fria havet. Avfall som är

avsett att dumpas i det fria havet får inte föras ut ur landet eller ur den

ekonomiska zonen.

Vad som sägs om dumpning gäller också i fråga om förbränning av

avfall.

Enligt paragrafen råder ett förbud mot dumpning av avfall inom Sveriges

sjöterritorium och ekonomiska zon. Vilka områden detta omfattar

framgår av lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium och lagen

(1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon. Förbudet gäller alla slags

transportmedel, även utländska fartyg och luftfartyg. Det gäller också för

svenska fartyg eller luftfartyg inom andra havsområden. Att förbudet för

det fria havet endast omfattar fartyg och luftfartyg beror på svårigheten

att bestämma nationaliteten på andra transportmedel. Förbudet i

paragrafen avser även dumpning på is. Avfall som är avsett att dumpas

inom andra havsområden får inte heller föras ut ur landet eller ur den

ekonomiska zonen.

Förbudet i paragrafen omfattar alla typer av avfall, oavsett om det är

fast ämne, vätska eller gas och omfattar även avfall som tagits ombord

utomlands. Förbudet att dumpa omfattar även att avfallet sänks i

behållare eller att transportmedlet med last av avfall sänks.

Brott mot dumpningsförbudet är straffsanktionerat enligt 29 kap. 8 § p.

24. Redan försök till dumpning sanktioneras enligt andra stycket nämnda

lagrum.

Enligt paragrafens andra stycke gäller förbudet mot dumpning också i

fråga om förbränning av avfall.

32 § Vad som sägs i 31 § första stycket gäller inte sådana utsläpp av

skadliga ämnen från fartyg som regleras genom lagen (1980:424) om

åtgärder mot förorening från fartyg.

I paragrafen görs undantag för alla sådana utsläpp av skadliga ämnen

från fartyg som regleras i lagen om åtgärder mot vattenföroreningar från

fartyg. I den lagen finns särskilda regler om förbud mot

vattenföroreningar från fartyg. Lagen innehåller även straffbestämmelser.

Det erinras om att miljöbalkens hänsynsregler skall tillämpas där det har

relevans även om annan lag reglerar frågan.

33 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

genom beslut i det enskilda fallet medge dispens från 31 § första stycket,

om avfallet kan dumpas utan olägenhet för människors hälsa och miljön.

Om det genom dumpning uppkommer olägenhet som inte förutsågs när

medgivandet gavs, får den myndighet som har lämnat medgivandet

meddela föreläggande i syfte att avhjälpa olägenheten. Om olägenheten

inte avhjälps eller villkor eller föreskrifter åsidosätts, får medgivandet

återkallas.

Enligt paragrafens första stycke får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer medge dispens från förbudet mot dumpning i 31 §

första stycket. Detta gäller endast under förutsättning att dumpning kan

ske utan olägenhet från hälso- och miljöskyddssynpunkt.

 Frågan om dumpning är reglerad i flera konventioner som Sverige

ratificerat, Londonkonventionen (SÖ 1974:8), Helsingforskonventionen

(SÖ 1976:13 och SÖ 1996:22) och Pariskonventionen (SÖ 1994:25). I

praktiken torde därför utrymmet för undantag främst avse muddermassor.

Om tillstånd ges kan villkor ställas med stöd av 16 kap. 2 § andra

stycket.

FJÄRDE AVDELNINGEN

Prövningen av mål och ärenden

5.1.16 16 kap. Allmänt om prövningen

I denna avdelning ges bestämmelser om prövningen av mål och ärenden

enligt balken, eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken.

Avdelningen inleds med kapitel 16 med bestämmelser som har en mer

allmän tillämpning vid prövningen. För att underlätta förståelsen av

prövningssystemet anges redan i 16 kap. 1 § vilka organ som är

prövningsmyndigheter. I samma paragrafs andra stycke anges vidare var

de närmare bestämmelserna om vilka mål och ärenden som prövas av

respektive prövningsmyndighet återfinns.

Regeringens prövning har delats upp på två kapitel. I 17 kap. finns

bestämmelser om regeringens tillåtlighetsprövning medan det i 18 kap.

1 § finns en bestämmelse om vad regeringen prövar efter överklagande.

Den förstnämnda prövningen är av speciellt slag eftersom regeringen

prövar tillåtlighetsfrågan. Andra prövningsmyndigheter är bundna av

regeringens beslut i tillåtlighetsfrågan.

I 19 kap. finns bestämmelser om förvaltningsmyndigheterna och

kommunernas prövning. I kapitlet ges dessutom särskilda bestämmelser

om länsstyrelsernas och kommunernas prövning av miljöfarlig

verksamhet.

I de därpå följande fyra kapitlen (20-23) ges bestämmelser om

domstolarnas tillståndsprövning. I de fall som miljödomstol är första

instans kompletteras bestämmelserna i balken av rättegångsbalkens

bestämmelser. Om miljödomstolens prövning sker efter överklagande

från förvaltningsmyndighet är det förvaltningsprocesslagens regler som

blir subsidiärt tillämpliga.

I 24 kap. ges regler om tillstånds rättsverkan, omprövning och

återkallelse av tillstånd m.m.

Avdelningen avslutas med ett kapitel 25 om rättegångskostnader och

liknande kostnader.

Det finns ytterligare bestämmelser om prövning i 7 kap. lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Prövningsmyndigheter

1 § Regeringen, länsstyrelserna och andra förvaltningsmyndigheter,

kommunerna, miljödomstolarna, Miljööverdomstolen och Högsta

domstolen prövar mål och ärenden enligt denna balk eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken. I fråga om prövningen av mål

om straff eller förverkande enligt 29 kap. gäller dock vad som är

föreskrivet om brottmål i allmänhet.

Närmare bestämmelser om vilka mål och ärenden som prövas av

respektive prövningsmyndighet finns i 17 kap. 1-4 §§, 18 kap. 1-2 §§,

19 kap. 1-2 §§ , 20 kap. 2 §, 23 kap. 1 § samt 23 kap. 9 §.

Beslut eller dom om återkallelse av tillstånd, dispens, godkännande

och förbud mot fortsatt verksamhet samt omprövning av tillstånd eller

villkor meddelas av tillståndsmyndigheten.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

I paragrafens första stycke anges vilka myndigheter som prövar mål

och ärenden enligt balken, eller föreskrifter meddelade med stöd av

balken. I första stycket andra meningen anges dock att rättegångsbalkens

regler om brottmål skall tillämpas vid avgörande av mål om straff eller

förverkande enligt miljöbalken.

I andra stycket hänvisas till de bestämmelser som anger vilka mål som

prövas av respektive myndighet. Genom att läsa de bestämmelser som

det hänvisas till kan en fullständig bild av vilka mål som prövas av

respektive myndighet erhållas. Det anges slutligen i tredje stycket att det

är tillståndsmyndigheten som prövar frågor om återkallelser och

omprövning av villkor m.m.

Tillstånd, godkännande och dispens

2 § Tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken, får lämnas för begränsad tid.

Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter om sådan

tidsbegränsning.

Tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken, får förenas med villkor.

Bestämmelser om vilka mål som är ansökningsmål finns i 21 kap. 1 §

och bestämmelser om vad en ansökan i ett ansökningsmål skall innehålla

finns i 22 kap. 1 §. Regeringen får meddela föreskrifter om vad en an-

sökan i ett ärende skall innehålla.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Enligt paragrafens första stycke får tillstånd, godkännanden och

dispenser begränsas i tiden. Inom EU förekommer det att tillstånd är

tidsbegränsade. Dessa tidsbegränsningar är Sverige genom EU-

medlemskapet skyldigt att följa. T.ex. skall tidsbegränsning enligt EG-

direktiv ske till fyra år om det finns risk för att grundvattnet förorenas av

vissa ämnen. Möjligheterna att meddela tidsbegränsade tillstånd t.ex. för

miljöfarlig verksamhet blir större än idag. Frågor om tidsbegränsning av

tillstånd behandlas närmare i avsnitt 4.14.3 och 4.25.1.

Vad angår vattenverksamhet så sker det huvudsakliga ingreppet i

naturen vanligen i ett sammanhang när vattenverksamheten påbörjas.

Därefter inträder i regel ett nytt naturtillstånd. Det är därför inte alltid

lämpligt att tidsbegränsa tillstånd till vattenverksamhet. Första stycket

ger dock möjlighet till detta. Det kan jämförelsevis sällan komma i fråga

att tidsbegränsa tillstånd som innefattar byggande i vatten. Däremot

skulle tidsbegränsning kunna ske av tillstånd till bevattningsuttag. Sker

tidsbegränsning så bör tillståndet förenas med villkor om borttagande av

tekniska anordningar (pumpar, ledningar m.m.) för bevattningsuttaget.

I paragrafens andra stycke föreskrivs för tydlighets skull att tillstånd,

godkännande eller dispens får förenas med villkor. Det erinras om att det

i avsnitt 4.31.2 angetts att de regionala miljödomstolarna skall i sin

verksamhet beakta att villkor utformas så att de kan utgöra grund för att

konstatera om en överträdelse har begåtts och i så fall också kan ligga till

grund för påföljder enligt miljöbalkens sanktionssystem.

I tredje stycket bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om vad

ansökningar i ärenden skall innehålla. Vilka mål som är ansökningsmål

framgår av 21 kap. 1 § och vad en ansökan i ansökningsmål skall

innehålla framgår av 22 kap. 1 §.

3 § Tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken eller enligt

föreskrifter meddelade med stöd av balken, får för sin giltighet göras

beroende av att den som avser att bedriva verksamheten ställer säkerhet

för kostnaderna för efterbehandling och andra återställningsåtgärder

som verksamheten kan föranleda. Staten, kommuner, landsting och

kommunalförbund behöver inte ställa säkerhet.

Om det kan antas att ställd säkerhet inte längre är tillräcklig, får den

myndighet som prövar frågan om tillstånd, godkännande eller dispens

besluta om ytterligare säkerhet.

I fråga om beskaffenheten av säkerheten gäller 2 kap. 25 § ut-

sökningsbalken. Säkerheten skall prövas av tillståndsmyndigheten och

förvaras av länsstyrelsen.

Reglerna om säkerhet i denna paragraf omfattar kostnader för efterbe-

handling och andra återställningsåtgärder. I samband med att tillstånd

lämnas för en verksamhet skall frågan om säkerhet för verksamheten

prövas och om sådan säkerhet skall ställas, fastställs detta av

tillståndsmyndigheten genom villkor. Starka skäl att meddela villkor om

säkerhet föreligger om den aktuella verksamheten kan förutses avslutas

inom viss tid och det kan föreligga ett efterbehandlingsbehov. Det kan

också finnas skäl att meddela villkor om säkerhet för fall då det kan

ställas krav på en verksamhet att fortlöpande låta frakta bort avfall. I

enlighet med vad som brukar vara fallet i fråga om ställande av säkerhet

omfattas inte offentligrättsliga organ.

Om det kan antas att säkerheten inte längre är tillräcklig, får den

myndighet som beslutar om tillstånd besluta om ytterligare säkerhet.

Förfarandet motsvarar vad som gäller för ändring av villkor.

Observera att enligt 12 kap. 3 § får tillstånd till täkt lämnas endast om

säkerhet ställs för de villkor som skall gälla för tillståndet.

Hänvisningen i tredje stycket till 2 kap. 25 § utsökningsbalken innebär

att säkerhet skall bestå av pant eller borgen inklusive bankgaranti.

Borgen skall ingås såsom för egen skuld och om flera ingår borgen skall

ansvaret vara solidariskt.

4 § Tillstånd eller dispens får inte meddelas i strid mot detaljplan eller

områdesbestämmelser enligt plan- och bygglagen (1987:10). Mindre

avvikelser får dock göras om syftet med planen eller bestämmelserna inte

motverkas.

Det är enligt plan- och bygglagen kommunerna som har det avgörande

inflytandet över användningen av mark och vatten inom kommunen. De

skall i sin planering göra en sammanvägning av olika anspråk på mark

och vatten. Regleringen av markens användning och av bebyggelsen

inom kommunen sker genom detaljplaner. För begränsade områden som

inte omfattas av detaljplan får områdesbestämmelser antas, om det

behövs för att uppnå syftet med kommunens översiktsplan eller för att

säkerställa att riksintressen enligt 3 och 4 kap. miljöbalken tillgodoses.

Paragrafen hindrar att tillstånd meddelas i strid mot detaljplan eller

områdesbestämmelser. Den riktar sig därför i första hand till prövnings-

myndigheter. Indirekt riktar den sig även till den som tänker begära

tillstånd, eftersom denne inte kan få tillstånd om verksamheten skall

bedrivas på ett sätt som strider mot plan. Något krav finns däremot inte

på att icke tillståndspliktiga verksamheter skall bedrivas i enlighet med

detaljplan eller områdesbestämmelser.

Det är tillståndsmyndigheten, och inte kommunen, som skall avgöra

om den ansökta verksamheten strider mot detaljplan eller områdesbe-

stämmelser. Denna bedömning kan ofta vara svår. Vid tveksamhet bör

tillståndsmyndigheten därför samråda med kommunen. Om det vid ett

sådant samråd framkommer att verksamheten visserligen strider mot

planen, men att planen kan komma att ändras inom en snar framtid, kan

tillstånd meddelas med villkoret att det endast gäller om planen ändras

(jfr prop. 1981/82:130, s. 96 f).

Det är inte möjligt att vägra tillstånd under hänvisning enbart till att en

plan, som medger verksamheten inte kan anses visa de aktuella

markanvändningsintressena.

För en detaljplan skall enligt 5 kap. 5 § plan- och bygglagen anges en

genomförandetid på mellan fem och femton år. Efter genomförande-

tidens utgång fortsätter planen att gälla tills den ändras eller upphävs.

Detta torde medföra att tillstånd inte ens får meddelas i strid mot en

detaljplan för vilken genomförandetiden har löpt ut, såvida inte

kommunen har ändrat eller upphävt planen.

I paragrafen medges att mindre avvikelser görs från detaljplan eller

områdesbestämmelser, förutsatt att syftet med planen eller bestämmel-

serna inte motverkas. Även i dessa fall bör tillståndsmyndigheten vid

tveksamhet höra kommunen.

Det förhållandet att en verksamhet är förutsatt i en plan innebär inte att

den utan vidare kan tillåtas. Övriga bestämmelser i miljöbalken måste

naturligtvis vara uppfyllda.

5 § Tillstånd, godkännande eller dispens får inte meddelas för en ny

verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds.

Verksamheten får dock tillåtas, om verksamhetsutövaren vidtar sådana

åtgärder att olägenheterna från annan verksamhet upphör eller minskar

så att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormen ökar i inte

obetydlig utsträckning.

Som framgår av reglerna om miljökvalitetsnormer i 5 kap. skall

tillståndsmyndigheterna vid sin prövning ta hänsyn till förekomsten av

miljökvalitetsnormer och ha dessa som en grund för sin prövning. I ett

belastat område är det särskilt viktigt för prövningsmyndigheten att

avgöra huruvida ny verksamhet som ökar belastningen på miljön kan

tillåtas. Tillstånd får inte beviljas för en ny verksamhet som medverkar

till att en miljökvalitetsnorm överträds.

För att tillstånd för ny verksamhet skall kunna meddelas krävs enligt

paragrafen att den som avser att utöva verksamheten vidtar sådana

åtgärder att olägenheter från annan verksamhet upphör eller minskar så

att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormen ökar i inte obetydlig

utsträckning. Detta innebär, som angetts även i kommentaren till 5 kap.

4 §, att om den planerade verksamheten i sig skulle leda till att en

miljökvalitetsnorm överträds bör den inte få komma till stånd om inte

utrymme för den skapas genom att olägenheter från andra källor

reduceras i minst motsvarande mån så att normen inte överskrids.

I det andra fallet där normen redan är överskriden räcker det dock inte

att olägenheter från andra källor reduceras i minst motsvarande mån

eftersom belastningen i ett redan överbelastat område då skulle bli

oförändrad. I dessa fall krävs att olägenheterna från annan verksamhet

minskar så pass att möjligheterna att uppfylla normen ökar i inte

obetydlig utsträckning. Detta innebär att det finns en möjlighet för ny

verksamhet att etablera sig i ett område där en miljökvalitetsnorm redan

är överskriden under förutsättning att utsläppen eller föroreningarna

totalt minskar i området. Eftersom det är viktigt att en miljökvalitetsnorm

som redan är överskriden uppnås krävs att möjligheterna att uppfylla

miljökvalitetsnormen ökar på ett sätt som inte är obetydligt. Det innebär

att endast marginella utsläppsminskningar inte räcker för att ny

verksamhet skall få etableras i ett redan alltför belastat område utan

möjligheten att uppfylla normen skall öka i mer avsevärd mån än så.

Vid prövningen behöver inte åtgärderna vara genomförda. Om den

andra verksamheten bedrivs av någon annan, måste dock avtal ha ingåtts

som kan leda till den avsedda verkan. Det kan därför vara lämpligt att

tillståndsmyndigheten tidsbegränsar tillståndet enligt 2 §.

6 § Tillstånd, godkännande eller dispens kan vägras den som inte har

fullgjort sina skyldigheter enligt tidigare tillstånd, godkännande eller

dispens. Detsamma gäller när någon tidigare har underlåtit att ansöka

om nödvändigt tillstånd, godkännande eller dispens. Har sådan

underlåtelse förekommit kan tillstånd, godkännande eller dispens vägras

också om sökanden eller någon som på grund av ägar- eller

ansvarsförhållanden har väsentlig anknytning till sökandens verksamhet,

har eller har haft sådan anknytning till den verksamhet där underlåtelsen

har förekommit.

I paragrafen behandlas frågan om hur en myndighet som skall pröva

frågor om tillstånd, godkännande eller dispens skall se på tidigare

underlåtelse att fullgöra sina skyldigheter.

Paragrafen skall tillämpas när det står klart att åligganden enligt ett

tidigare tillstånd inte har följts. Underlåtenheten kan exempelvis bestå i

att utsläppsvillkor inte har följts eller att återställningsåtgärder inte har

vidtagits. Föreligger tveksamhet skall paragrafen inte tillämpas. Den

skall givetvis inte tillämpas när tiden för fullgörande av en förpliktelse

fortfarande löper vid den aktuella tillståndsprövningen.

Paragrafen skall även tillämpas när någon tidigare har bedrivit en

verksamhet som har krävt tillstånd, godkännande eller dispens men har

underlåtit att låta pröva verksamheten. Den får dock inte tillämpas på ett

sådant sätt att den som bedriver t.ex. en äldre miljöfarlig verksamhet

underlåter att begära prövning av verksamheten.

Normalt behöver det inte göras någon utredning om tidigare

försyndelser. Endast om det har framkommit någon särskild

omständighet som tyder på att ett tidigare tillstånd inte har följts eller att

erforderligt tillstånd inte har inhämtats bör en utredning igångsättas.

I första och andra meningen behandlas fall där det är samma fysiska

eller juridiska person som tidigare har underlåtit att fullgöra sina

skyldigheter och nu söker tillstånd, godkännande eller dispens. I sådana

fall kan ansökan alltså avslås. En bagatellartad överträdelse av ett

tidigare tillstånd bör dock inte vara tillräcklig för att vägra nytt tillstånd.

En annan omständighet som bör beaktas är att det har gått lång tid sedan

överträdelsen skedde. I detta sammanhang avses med lång tid minst fem

år. Inte heller bör hinder mot tillstånd föreligga om en verksamhet har

bedrivits utan tillstånd och det har varit oklart om tillstånd har behövts.

Underlåtenhet att fullgöra sina skyldigheter vid en typ av verksamhet

skall kunna medföra att tillstånd inte skall ges för en helt annan slags

verksamhet. Tillstånd skall dock vägras endast om det finns anledning att

befara att missförhållandena kan komma att upprepas.

Enligt sista meningen kan den nya ansökan avslås även i vissa fall där

det inte är samma fysiska eller juridiska person som tidigare har

underlåtit att fullgöra sina skyldigheter och som nu begär tillstånd,

godkännande eller dispens. Exempelvis kan underlåtenhetssynder av en

juridisk person leda till att en annan juridisk person, med samma

huvudsakliga ägare eller samma styrelse, skall vägras tillstånd.

Underlåtenhet av en juridisk person skall också kunna medföra att

tillstånd inte ges till en fysisk person och vice versa.

Paragrafen kan tillämpas vid bulvanförhållanden.

7 § Vid prövningen enligt denna balk skall hänsyn tas till andra

verksamheter eller särskilda anläggningar som kan antas bli behövliga

för att verksamheten skall kunna utnyttjas på ett ändamålsenligt sätt.

När en verksamhet tillståndsprövas bör i bedömningen av om

verksamheten skall få komma till stånd och på vilka villkor detta skall få

ske beaktas även följdföretag som nödvändiggörs av den ansökta

verksamheten. Exempel på sådana följdföretag är vägar och

kraftledningar. Hänsyn kan även tas till farliga transporter som skall ske

till och från den prövade verksamheten. Paragrafen har tillkommit efter

mönster från 3 kap. 5 § vattenlagen.

Vid tillståndsprövningen måste en rimlig avgränsning göras av

följdföretagen, så att endast följdföretag som har ett omedelbart samband

med den tillståndsprövade verksamheten beaktas. Det är i vanlig ordning

sökanden som har att redovisa vilka följdföretag det är fråga om och

konsekenserna av dem i miljökonsekvensbeskrivningen enligt 6 kap.

8 § Om två eller flera som bedriver eller avser att bedriva verksamhet

kommer överens om att vidta åtgärder för att förebygga eller motverka

olägenheter för människors hälsa och miljön, får villkor som avses i 2 §

andra stycket omfatta två eller flera verksamheter. Som förutsättning för

detta gäller att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormer enligt

5 kap. ökar eller att fördelar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på

något annat sätt.

Frågor enligt första stycket får avgöras genom gemensamt beslut om

tillstånd som innehåller villkor för verksamheterna eller genom skilda

beslut med gemensamma villkor.

Paragrafen avser de fall då verksamhetsutövarna för olika verksamheter

helt eller delvis koncentrerar försiktighetsmåtten för respektive

verksamhet till någon eller några av verksamheterna. Det kan exempelvis

avse åtgärder enligt 5 §. I stället för att lägga ner kostnaderna i den egna

verksamheten får företaget därmed medverka till att bekosta försiktig-

hetsmåtten vid ett annat företag, om det innebär att möjligheterna att

uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 5 kap. ökar eller om fördelar för

människors hälsa eller miljön uppnås på annat sätt. Gemensamma villkor

kan antingen meddelas i separata tillstånds- eller omprövningsbeslut eller

i ett tillstånds- eller omprövningsbeslut som är gemensamt för olika

verksamheter. Ansvaret för att villkor uppfylls är solidariskt. Detta

innebär att var och en av tillståndshavarna skall se till att villkoren följs.

Att tillträde till verksamhetsområdet ytterst kan ske med tvång framgår

av 28 kap. 4 §.

Reglerna i 3 § om säkerhet gäller. Verksamhetsutövarna bör förpliktas

att gemensamt ställa säkerhet. Frågor om återlämnande av säkerhet, om

någon av de samverkande verksamheterna upphör, kan prövas i samband

med omprövning av villkoren. Kontroll över efterlevnaden av villkor

som har beslutats enligt denna paragraf utövas av tillsynsmyndighet. Vid

bristande efterlevnad kan vitesföreläggande och andra förelägganden

beslutas. I föreskrifter som meddelas med stöd av 9 kap. 5 och 6 §§ kan

samordningsfrågor som gäller prövning av tillstånd enligt paragrafen

regleras. I fråga om samordning av tillsynsansvar finns bemyndigande

för regeringen i 26 kap. 6 §. Samordningsbehov kan uppkomma när

gemensamma villkor skall fastställas för verksamheter som annars

tillståndsprövas av olika myndigheter.

9 § Tillstånd eller dispens och upphävande av tillstånd eller dispens får

förenas med skyldighet att utföra eller bekosta

1. särskild undersökning av berört område,

2. särskilda åtgärder för att bevara berört område, och

3. särskilda åtgärder för att kompensera det intrång i allmänna

intressen som verksamheten medför.

Denna paragraf innebär inte någon inskränkning av en

efterbehandlingsansvarigs skyldigheter enligt 10 kap.

Med stöd av paragrafen kan den som drar nytta av ett tillståndsbeslut

åläggas att utföra eller bekosta undersökningar av det område som

påverkas av verksamheten, åtgärder för att bevara detta område eller

åtgärder för att gottgöra det intrång som verksamheten medför. Vid

bedömningen av om villkor skall meddelas med stöd av paragrafen har

det betydelse hur allvarligt intrång som verksamheten medför samt

vilken nytta som åtgärder enligt paragrafen medför.

Kompensation enligt första stycket tredje punkten kan avse intrång i

naturvårdsintressen, men även i andra allmänna intressen. Som exempel

på andra allmänna intressen kan nämnas att i de fall där en verksamhet

tar i anspråk ett område där det finns bad-, parkerings- eller tältplats eller

en sanitär inrättning bör kunna krävas att verksamhetsutövaren ställer i

ordning en ny liknande anordning på annan plats (prop. 1974:166, s.

117).

I 10 kap. finns bestämmelser om utredning och efterbehandling av

förorenade områden. Efterbehandlingsansvaret omfattar enligt 10 kap. 4

och 8 §§ att den ansvarige i skälig omfattning skall utreda, utföra och

bekosta de efterbehandlingsåtgärder som behövs för att förebygga, hindra

eller motverka att skador eller olägenheter uppstår för människors hälsa

eller miljön. Förevarande paragraf innebär inte någon inskränkning av

detta efterbehandlingsansvar.

Med stöd av 28 kap. 2 § kan åtgärder utföras mot markägarens vilja.

Enligt 7 kap. 7 § fjärde stycket gäller som förutsättning för att skyddet

för ett naturreservat helt eller delvis skall upphävas att intrånget i

naturvårdsintresset kompenseras i skälig utsträckning. Nu behandlad

paragraf har en vidare tillämpning än 7 kap. 7 § fjärde stycket.

10 § Om en vattenverksamhet har bedrivits utan tillstånd, är

verksamhetsutövaren bevisskyldig i fråga om de förhållanden som rådde

i vattnet innan verksamheten sattes i gång.

Förevarande bestämmelse om bevisskyldigheten gäller om tillstånd

saknas för den aktuella vattenverksamheten, oavsett om tillståndsplikt

föreligger eller inte. Bestämmelsen har hämtats från vattenlagen 4 kap.

6 §. I balken ges bestämmelsen en tydligare processuell karaktär genom

att den införs i ett kapitel om prövningen enligt balken. Den har sin

största betydelse som incitament för verksamhetsutövaren att söka

tillstånd om tillståndsplikt föreligger. Det kan anmärkas att en

motsvarande bevisregel har tillämpats sedan länge i vattenrättslig praxis

när ett tillstånd har fått tas i anspråk innan ersättningsfrågor har prövats.

Lagrådet ifrågasätter om en föreskrift av detta slag lämpligen bör

överföras till ett modernt lagverk, eftersom bevisproblem av det slag som

regeln tar sikte på numera vanligen överlämnas åt rättstillämpningen att

bedöma utifrån de föreliggande omständigheterna, varvid en domstol

även utan särskilt stadgande otvivelaktigt skulle fästa stor vikt vid att en

vattenverksamhet inletts utan tillstånd. Därtill kommer att bevisregeln

kommer att få tillämpning även i brottmål, något som överensstämmer

med vad som i doktrinen antagits gälla i fråga om den motsvarande

regeln i 4 kap. 6 § vattenlagen (se[REDACTED_EFTERNAMN], Vattenlagen, s. 72 f ).

Omkastad bevisbörda i brottmål är i svensk rätt synnerligen ovanligt; i

brottsbalken finns inte något annat exempel på detta än förtal (5 kap. 1 §

andra stycket), ett brott som har en speciell karaktär och enligt

huvudregeln får åtalas endast av målsägande. I vad mån omkastad

bevisbörda i brottmål är förenlig med Europakonventionen är inte höjt

över varje diskussion (se Danelius, Mänskliga rättigheter, 1992 s. 172

och 175). Lagrådet ifrågasätter av nu angivna skäl om inte föreskriften

bör kunna utgå.

Regleringen motsvarar vad som gäller i dag. Den tar i första hand sikte

på skadeståndsrättsliga förhållanden. Om regleringen tas bort skulle detta

kunna tas till intäkt för att bevisbördan i en skadeståndsprocess inte

längre skulle vara omkastad. Bestämmelsen bör därför enligt regeringens

mening finnas kvar och tillämpas endast i skadeståndsmål och inte i

brottmål.

11 § Om mål eller ärenden enligt denna balk om tillstånd eller dispens

till skilda verksamheter prövas samtidigt och verksamheterna på grund

av att de berör samma naturresurs eller av någon annan orsak inte kan

utövas vid sidan av varandra i enlighet med ansökningarna, skall

verksamheterna om möjligt jämkas så att de kan komma till stånd utan

väsentlig nackdel för någon av dem. Om en sådan jämkning inte kan

göras, skall företräde ges åt den verksamhet som bäst stämmer överens

med 3 kap.

Första stycket gäller inte om en samfällighet för de särskilda

verksamheterna bildas enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet.

Enligt 21 kap. 3 § får mål eller ärenden om tillstånd eller dispens under

vissa förutsättningar handläggas gemensamt. Om prövningsmyndigheten

i ett sådant fall finner att båda verksamheterna bör få komma till stånd

men att detta inte kan ske i ansökt omfattning eftersom de t.ex.

konkurrerar om samma naturtillgång, skall myndigheten enligt denna

paragraf i första hand undersöka om det är möjligt att jämka

verksamheten så att de kan utföras vid sidan av varandra. Oftast torde det

vara lämpligt att försöka ena parterna om en förlikning.

Om det inte är möjligt med en jämkning, skall företräde ges åt den

verksamhet som bäst stämmer överens med bestämmelserna om

hushållning med mark och vatten i 3 kap. Av grundläggande betydelse är

3 kap. 1 §. Enligt denna skall mark- och vattenområden användas för det

eller de ändamål för vilka områdena är mest lämpade med hänsyn till

beskaffenhet och läge samt föreliggande behov. Företräde skall ges sådan

användning som medför en från allmän synpunkt god hushållning.

Enligt andra stycket gäller paragrafen inte när en samfällighet bildas

enligt lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Rätt att överklaga

12 § Överklagbara domar eller beslut får överklagas av

1. den som domen eller beslutet angår, om avgörandet har gått honom

eller henne emot,

2. en lokal arbetstagarorganisation som organiserar arbetstagare i

den verksamhet som avses med beslutet, såvitt avser domar och beslut i

frågor om tillstånd till miljöfarlig verksamhet,

3. en central arbetstagarorganisation enligt lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet, motsvarande organisation på arbets-

givarsidan samt en sammanslutning av konsumenter, såvitt avser beslut

som en länsstyrelse eller en central förvaltningsmyndighet har meddelat

med stöd av bemyndigande enligt 14 kap., förutsatt att beslutet inte avser

ett särskilt fall, och

4. den myndighet, kommunala nämnd eller annan som enligt vad som

är särskilt föreskrivet i balken eller i föreskrifter meddelade med stöd av

balken har rätt att överklaga.

Denna paragraf innebär inte någon inskränkning av rätten att

överklaga enligt bestämmelser i rättegångsbalken.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

I paragrafen anges vem som får överklaga domar eller beslut som det

inte råder fullföljdsförbud mot. Att överklagande av

förvaltningsmyndigheters beslut skall ske skriftligen och ges in till den

myndighet som meddelat beslutet framgår av 23 § förvaltningslagen

(1986:223).

I första punkten anges det att sökanden och sakägare har rätt att

överklaga. Vem som är sakägare enligt miljöbalken har behandlats i

avsnitt 4.26.

Andra punkten motsvarar gällande rätt, 48 a § miljöskyddslagen

(1969:387). Endast redaktionella ändringar har gjorts.

Tredje punkten motsvarar gällande rätt, förordningen (1985:835) om

kemiska produkter. Endast redaktionella ändringar har gjorts.

I fjärde punkten anges att den myndighet, kommunala nämnd eller

annan som enligt vad som är särskilt föreskrivet i balken eller i

föreskrifter meddelade med stöd av balken skall ha rätt att överklaga.

Detta är föranlett av att det i en lag av miljöbalkens natur, som delvis är

ramlagstiftning, är omöjligt att uttömmande reglera vem som i olika

situationer skall ha rätt att överklaga. Regeringen har således för avsikt

att i den utsträckning det behövs i kommande förordningar som utfärdats

med stöd av balken bl.a. ange vem eller vilka myndigheter som skall ha

rätt att överklaga olika beslut. Regeringen anser t.ex. att

Naturvårdsverket skall få överklaga bl.a. beslut som avser tillstånd till

miljöfarlig verksamhet och beslut som rör frågor som avses i 7 eller 8

kap. miljöbalken. Ett annat exempel är att Riksantikvarieämbetet bör få

överklaga beslut om kultureservat enligt 7 kap. 9 § miljöbalken. Det kan

bli aktuellt att ge Fiskeriverket rätt att överklaga vissa beslut som berör

fiskeintressen. Det görs i denna punkt ingen inskränkning i

kommunmedlemmars rätt till laglighetsprövning av kommunala beslut.

En sådan inskränkning måste föreskrivas någon annanstans.

I andra stycket anges för tydlighets skull - på inrådan av Lagrådet - att

paragrafen inte innebär någon inskränkning av rätten att överklaga enligt

bestämmelser i rättegångsbalken.

13 § Överklagbara domar eller beslut får överklagas av en ideell

förening som enligt sina stadgar har till ändamål att tillvarata

naturskydds- eller miljöskyddsintressen, såvitt avser domar och beslut

om tillstånd, godkännande eller dispens enligt denna balk. För att få

överklaga domar och beslut skall en förening ha bedrivit verksamhet i

Sverige under minst tre år och ha lägst 2 000 medlemmar.

 Ideell förening får dock inte överklaga beslut som rör

Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets materielverk eller

Försvarets radioanstalt.

Ett överklagande enligt första stycket prövas inte, om domen eller

beslutet har vunnit laga kraft mot dem som varit parter eller annars

såsom sakägare haft klagorätt i målet eller ärendet.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

I paragrafen regleras miljöorganisationers rätt att överklaga. Skälen för

att ge organisationerna talerätt utvecklas i avsnitt 4.27.

För att få överklaga räcker det inte att organisationen har talerätt enligt

bestämmelsen. Den måste dessutom vara parts- och processbehörig.

Rekvisiten för detta återfinns i 11 kap. 2 § rättegångsbalken. För

partsbehörighet krävs att organisationen är en juridisk person, dvs. att

den har rättskapacitet. En ideell förening brukar anses ha rättskapacitet

om föreningen har stadgar och styrelse. För processbehörighet förutsätts

att det finns en behörig ställföreträdare som kan föra organisationens

talan.

Att en ideell förening skall ha till ändamål att arbeta för naturskydds-

eller miljöskyddsintressen skall inte tolkas så att annan verksamhet som

föreningen bedriver vid sidan av miljövårdsarbetet diskvalificerar den

som taleberättigad. Å andra sidan bör det inte räcka att föreningen har

miljövård inskrivet som en ändamålsbestämmelse i sina stadgar.

Föreningen skall dessutom visa att den har varit verksam i Sverige för att

tillgodose ändamålet. Det skall vara fråga om en kontinuerlig

verksamhet.

Endast personsammanslutningar har talerätt. Det är alltså inte möjligt

för t.ex. en stiftelse att överklaga. Det ankommer på organisationen att

visa att den uppfyller kraven för klagorätt Exempel på sådan utredning

kan vara stadgar, en verksamhetsberättelse eller någon annan

dokumentation om det arbete som har bedrivits eller ett medlemsregister.

Organisationen har således bevisbördan för rekvisitets uppfyllande.

Beviskravet får bedömas på sedvanligt sätt.

Föreningen får överklaga domar och beslut om tillstånd, godkännande

eller dispens enligt miljöbalken. Rätten att överklaga omfattar alltså inte

fristående processuella beslut. Den omfattar inte heller beslut som rör

Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets materielverk eller

Försvarets radioanstalt.

Enligt tredje stycket - som tillagts på inrådan av Lagrådet - behöver ett

beslut eller en dom inte delges miljöorganisationerna. Har beslutet eller

domen vunnit laga kraft mot parterna eller sakägarna så skall den anses

ha vunnit laga kraft mot organisationen.

5.1.17 17 kap. Regeringens tillåtlighetsprövning

Obligatorisk tillåtlighetsprövning

1 § Regeringen skall pröva tillåtligheten av nya verksamheter av följande

slag:

1. järn- och stålverk, metallverk och ferrolegeringsverk,

2. massafabriker och pappersbruk,

3. fabriker för raffinering av råolja eller för tung petrokemisk

produktion,

4. fabriker för framställning av baskemikalier eller gödselmedel,

5. cementfabriker,

6. anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen

enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet samt anläggningar för

att bryta uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för

framställning av kärnbränsle,

7. förbränningsanläggningar, om anläggningen har en tillförd effekt

om minst 200 megawatt,

8. gruppstationer för vindkraft med tre eller flera vindkraftsaggregat

med en sammanlagd uteffekt av minst tio megawatt,

9. anläggningar för lagring av minst 50 miljoner normalkubikmeter

naturgas,

10. anläggningar för behandling av farligt avfall, om huvuddelen av

det avfall som avses bli behandlat i anläggningen kommer från andra

inrättningar och mer än 10 000 ton farligt avfall årligen förbränns eller

på annat sätt återvinns eller bortskaffas vid anläggningen,

11. anläggningar för att utvinna ämnen eller material inom de

områden som anges i 4 kap. 5 §,

12. vattenkraftverk som är avsedda för en installerad generatoreffekt

av minst 20 megawatt,

13. vattenregleringar varigenom skall utnyttjas ett vattenmagasin av

minst 100 miljoner kubikmeter under året eller tio miljoner kubikmeter

under veckan,

14. vattenöverledningar eller andra vattenbortledningar från

vattendrag eller sjöar med en normal oreglerad lågvattenföring av minst

tio kubikmeter i sekunden i bortledningspunkten respektive utloppet, om

därigenom en sådan mängd vatten tas i anspråk att vattenföringen

understiger fyra femtedelar av den normala oreglerade

lågvattenföringen,

15. grundvattentäkter för tillgodogörande av en större vattenmängd än

10 000 kubikmeter om dygnet, om inte minst nio tiondelar av det uttagna

vattnet återförs till grundvattenmagasinet,

16. andra vattenregleringar, vattenöverledningar och

vattenbortledningar än som har angetts förut, om verksamheten avser

någon av sjöarna Vänern, Vättern, Mälaren, Hjälmaren, Storsjön i

Jämtland eller Siljan och företaget kan antas få betydande omfattning

eller bli av ingripande slag,

17. byggande av plattformar som är avsedda att användas vid

utvinning av olja eller gas inom havsområden samt annan än helt

tillfällig ankring eller förtöjning av sådana plattformar för reparation,

ombyggnad eller av någon annan anledning,

18. motorvägar och motortrafikleder samt andra vägar med minst fyra

körfält och en sträckning av minst tio kilometer,

19. järnvägar avsedda för fjärrtrafik och anläggande av nytt spår på

en sträcka av minst fem kilometer för befintliga järnvägar för fjärrtrafik,

20. allmänna farleder,

21. flygplatser med en banlängd av minst 2 100 meter.

Denna paragraf behandlar regeringens obligatoriska prövningsplikt av

vissa verksamheter. Gemensamt för dessa verksamheter är att de utgör

viktiga samhällsintressen samtidigt som de riskerar att skada människors

hälsa, medför stor omgivningspåverkan eller stora ingrepp i miljön och

tar i anspråk värdefulla naturresurser.

Regeringen skall pröva verksamhetens tillåtlighet enligt miljöbalken.

Detta har utvecklats närmare i den allmänna motiveringen i avsnitt 4.21.1

och 4.21.3. När tillåtlighetsfrågan väl är avgjord skall tillstånd till

verksamheten enligt miljöbalken eller annan lagstiftning och därmed

sammanhängande frågor prövas av ordinarie tillståndsmyndighet. Av 7 §

framgår dock att regeringen kan bestämma särskilda villkor för att

tillgodose allmänna intressen.

I paragrafen räknas upp de verksamheter som omfattas av regeringens

obligatoriska prövningsplikt. Prövningsplikten omfattar nya

verksamheter. Utvidgning av en pågående befintlig verksamhet har

endast i undantagsfall sådan inverkan på omgivningen att en särskild

regeringsprövning är nödvändig. Normalt är den prövning som sker

enligt andra bestämmelser tillräcklig. En ny verksamhet är inte liktydig

med en ny fabriksbyggnad. En ny kompletterande fabriksbyggnad är

sålunda normalt inte att betrakta som en ny verksamhet i den mening som

avses i paragrafen. Om den nya byggnaden är avsedd för en verksamhet

som har en helt annan omfattning än den befintliga eller om det i den nya

byggnaden skall bedrivas helt ny typ av verksamhet kan det däremot bli

aktuellt med prövning. Bedömningar av detta slag måste emellertid göras

från fall till fall och några generella regler kan inte ges. Om en utbyggnad

innebär att de olika nivåer på verksamheten som anges i vissa av

punkterna uppnås, är det fråga om en ny verksamhet av det aktuella

slaget och verksamheten skall prövas av regeringen. I de fall där själva

utbyggnaden är av mindre betydelse finns möjlighet för regeringen att

med stöd av 2 § avstå från prövningen. Se också vad som nedan sägs i

kommentaren under punkterna 18, 19 och 21.

 Sådana utvidgningar av de i paragrafen uppräknade verksamheterna

som inte kan betecknas som nya kan komma under regeringens prövning

enligt 3 och 4 §§.

Punkt 3 innehåller bestämmelser om prövningsplikt för bl.a. tung

petrokemisk produktion. Härmed avses bl.a. krackning av nafta och eten

samt framställning av basplaster, polyeten, polypropen och

polyvinylklorid (PVC).

Enligt punkt 4 skall prövning ske av bl.a. fabriker för framställning av

baskemikalier. Som exempel kan nämnas industriella gaser, svavelsyra,

natronlut och andra produkter som normalt utgör bas för en fortsatt

industriell vidareförädling. Till de prövningspliktiga verksamheterna hör

däremot inte fabriker för framställning av fin- eller specialkemikalier,

t.ex. läkemedelssubstanser, salter av värdefulla metaller, katalysatorer,

pigment och papperskemikalier.

Punkt 6 behandlar anläggningar för kärnteknisk verksamhet som

prövas av regeringen enligt kärntekniklagen. Prövningen enligt balken

och kärntekniklagen avser skilda frågor. Den prövning som sker enligt

kärntekniklagen är inriktad på säkerhetsfrågor varvid en samlad

bedömning av den kärntekniska verksamhetens inverkan på människors

hälsa och på miljön görs. Prövningen enligt balken skall avse

övergripande frågor såsom anläggningarnas lokalisering, art och

omfattning samt frågor om verksamhetens effekter på markanvändning

och miljö, energi, transporter m.m. Prövningen enligt de båda lagarna

omfattar således helt skilda frågor. I avsnitt 4.14.1 redogörs närmare för

de olika tillstånd som krävs för kärntekniska anläggningar.

Med kärnteknisk anläggning avses enligt 2 § kärntekniklagen bl.a.

kärnkraftsreaktor, forskningsreaktor samt anläggningar för hantering,

bearbetning, lagring eller slutförvaring av kärnämne eller kärnavfall.

Enligt 5 a § kärntekniklagen får tillstånd inte meddelas för uppförande av

en kärnkraftsreaktor.

Även anläggningar för brytning av uran skall enligt punkt 6 prövas av

regeringen. Frågor om brytning av uran prövas även enligt minerallagen

och kärntekniklagen.

Enligt punkt 7 skall förbränningsanläggningar med en tillförd effekt

överstigande 200 megawatt prövas av regeringen. Prövningsplikten

omfattar inte bara anläggningar som är avsedda för fossila bränslen utan

även andra bränslen, t.ex. biobränsle eller avfall.

Punkt 8 behandlar större gruppstationer för vindkraft. Dessa bör prövas

av regeringen på grund av sin stora påverkan på omgivningen i form av

inverkan på t.ex. fågelliv och landskapsbild samt i form av buller. Med

gruppstation menas en anläggning där aggregaten har gemensam

anslutning till kraftledningsnätet.

Punkt 9 gäller anläggningar för lagring av minst 50 miljoner

normalkubikmeter naturgas.

Punkt 10 behandlar större anläggningar för återvinning och

bortskaffande av farligt avfall. Uttrycket farligt avfall avses ha samma

innebörd som i förordningen (1996:971) om farligt avfall.

Punkt 12 omfattar större vattenkraftverk. För att åstadkomma

enhetlighet vid angivande av effekt har den i gällande rätt använda

enheten kilowatt ändrats till megawatt.

Uttrycket vattenreglering i punkt 13 finns definierat i 11 kap. 5 §. Av

definitionen framgår att endast sådana regleringar omfattas som sker till

förmån för andra vattenverksamheter. En flödesdämpning för att undvika

översvämning är alltså inte en vattenreglering i balkens mening.

Punkt 14 avser vattenöverledningar och vattenbortledningar.

Vattenöverledning finns definierat i 11 kap. 5 §. Med vattenbortledning

avses i punkten dels ytvattentäkter, dels bortledning av ytvatten i annat

syfte än att tillgodogöra sig vattnet.

I punkt 15 regleras grundvattentäkter. Det är givetvis svårt att ange

generellt när ett grundvattenuttag kan antas få betydande omfattning eller

bli av ingripande beskaffenhet. Sådana faktorer som

grundvattenmagasinets sammanlagda volym och hur stora uttag som

redan sker har betydelse. En definition av vattentäkt ges i 11 kap. 5 §.

I punkt 16 behandlas vissa vattenverksamheter i våra sex största sjöar.

Företaget skall vara av betydande omfattning eller ingripande slag.

Punkt 17 behandlar byggande, ankring och förtöjning av plattformar

som är avsedda att användas vid utvinning av olja eller gas i

havsområden. Med byggande avses såväl nybyggnad som hopmontering

av hela plattformar. Inte bara produktions- och borrplattformar omfattas,

utan även t.ex. kran-, dykeri- och bostadsplattformar. Prövningen avser

sådana plattformar som på grund av sin storlek bara kan byggas eller

förtöjas på vissa speciella platser. Plattformarna kan behöva ligga i

områden där industriell eller liknande verksamhet inte är permanent

etablerad. För arbeten med plattformar på platser där det permanent

bedrivs en redan etablerad verksamhet av liknande art, t.ex. stora varv,

och plattformsarbetena inte skulle innebära någon större förändring av

användningen av området, är det i regel inte befogat med en

regeringsprövning. För sådana fall bör därför regeringen med stöd av 2 §

kunna avstå från att pröva verksamheten.

Enligt punkt 17 skall regeringen även pröva ankring och förtöjning av

plattformar om ankringen eller förtöjningen inte är helt tillfällig.

Tillstånd krävs således inte för sådana tillfälliga uppankringar eller

förtöjningar som kan bli nödvändiga exempelvis under en transport på

grund av väderleksförhållandena. Inte heller skall regeringen särskilt

pröva ankringar eller förtöjningar som under en kortare tidsrymd kan

behövas för viss färdigutrustning eller för s.k. provtursintrimning av

plattformar som har byggts på annan plats. I paragrafen anges därför att

regeringens beslut inte behövs vid helt tillfällig ankring eller förtöjning.

Enligt punkt 18 skall regeringen pröva nya motorvägar,

motortrafikleder samt andra nya vägar som har minst fyra körfält och en

sträckning av minst tio kilometer. Som ny vägutbyggnad räknas också de

fall där en befintlig väg genom att breddas eller få en ny körbana byggs

ut till motorvägs- eller motortrafikledsstandard eller till fyrfältig väg i en

sträcka av minst tio kilometer.

Enligt punkt 19 skall obligatorisk regeringsprövning ske av järnvägar

avsedda för fjärrtrafik. Förutsättningarna är antingen att ny järnväg byggs

eller att ett eller flera ytterligare spår läggs ut på en sträcka av minst fem

kilometer.

Regeringen skall enligt punkt 20 tillåtlighetspröva inrättande av nya

allmänna farleder. Inrättande av allmän farled regleras i lagen (1983:293)

om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och hamn.

Enligt punkt 21 skall regeringen pröva flygplatser med en banlängd av

minst 2 100 meter. Självfallet gäller den obligatoriska prövningen också i

de fall då en flygplats byggs ut med en ny bana som uppgår till minst

2 100 meter eller då en befintlig bana förlängs till denna längd.

Enligt 21 kap. 7 § åligger det miljödomstol att överlämna mål till

regeringen för prövning av tillåtligheten. Motsvarande bestämmelse finns

i 19 kap. 2 § för förvaltningmyndighet eller kommun.

2 § Om det finns särskilda skäl, får regeringen i ett visst fall avstå från

att pröva en verksamhet som sägs i 1 §.

Bland de verksamheter som enligt 1 § är obligatoriskt prövningspliktiga

finns det naturligtvis enskilda fall som inte är av den betydelsen att det är

motiverat med en regeringsprövning. Regeringen har därför möjlighet att,

om det finns särskilda skäl i ett visst fall, genom ett förvaltningsbeslut

medge undantag från kravet på tillåtlighetsprövning. Undantag bör kunna

medges om en verksamhet kan antas få mindre omfattning eller bli av

mindre ingripande beskaffenhet eller om det annars framstår som onödigt

med en prövning av regeringen. Även beträffande etableringar som sker

inom befintliga industriområden torde en prövning i vissa fall kunna

underlåtas.

Tillåtlighetsprövning efter förbehåll

3 § Regeringen får för ett visst fall förbehålla sig att pröva tillåtligheten

av en verksamhet som inte omfattas av kravet på prövning enligt 1 §, om

1. verksamheten i betraktande av de intressen som denna balk enligt

1 kap. 1 § skall främja kan antas få betydande omfattning eller bli av

ingripande slag,

2. verksamheten utanför ett område som enligt 7 kap. 28 § första eller

andra stycket har förklarats som särskilt skyddsområde eller särskilt

bevarandeområde, kan antas mer än obetydligt skada naturvärdet inom

området,

3. verksamheten omfattas av bestämmelserna i 4 kap. 6 § tredje

stycket.

Rätten till förbehåll enligt första stycket 2 gäller enbart verksamhet

som är tillståndspliktig enligt balken eller enligt föreskrifter meddelade

med stöd av balken.

Om ett mål eller ärende enligt denna balk pågår om tillståndsprövning

av verksamheten, skall regeringen omedelbart lämna besked om

förbehållet till den tillståndsprövande miljödomstolen eller myndigheten.

Det är inte möjligt att uttömmande ange vilka verksamheter som är av

sådan beskaffenhet att de bör vara obligatoriskt prövningspliktiga. Första

stycket ger därför regeringen rätt att i det enskilda fallet besluta om

prövning även av andra verksamheter än de som alltid skall prövas enligt

1 §. Bortsett från att regeringens prövning sker först efter förbehåll

skiljer sig inte tillåtlighetsprövningen enligt detta lagrum från den

prövning som sker enligt 1 §.

Förbehåll kan ske både för en helt annan slags verksamhet än de som

räknas upp i 1 § och för sådan verksamhet som räknas upp i 1 § men inte

uppfyller det där ställda kravet på att verksamheten skall vara ny. Detta

innebär att en utvidgning av sådana verksamheter som avses i 1 § kan

komma under regeringens prövning med stöd av 3 §. I

författningskommentaren till 1 § har givits exempel på situationer när en

ny verksamhet kan anses föreligga alternativt när det gäller utbyggnad av

befintlig verksamhet.

För att kunna bli föremål för ett beslut om förbehåll enligt första

punkten skall verksamheten antas vara av betydande omfattning eller

ingripande slag. Naturligtvis krävs också att verksamheten måste ha

betydelse från de synpunkter som anges i 1 kap. 1 § för att ett förbehåll

skall bli aktuellt. Punkten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Exempel på fall där det kan vara aktuellt för regeringen att förbehålla

sig prövningen är bl.a. verksamheter som medför utsläpp av svavel och

andra försurande ämnen inom särskilt föroreningskänsliga områden,

anläggande av rangerbangårdar eller liknande i stadsmiljö,

mineralutvinning eller täktverksamhet som orsakar betydande påverkan

på omgivningen. Ett annat exempel är vattenkraftverk som inte omfattas

av den obligatoriska regeringsprövningen i 1 §, men som i det särskilda

fallet kan antas orsaka betydande eller ingripande påverkan på miljön.

Ytterligare ett exempel är anläggande av vägar och järnvägar i särskilt

känsliga eller värdefulla naturområden som t.ex. fjällområden eller

skärgårdar.

I andra punkten regleras förbehåll som kan behövas med hänsyn till

Sveriges anslutning till EU. För att Sverige skall kunna uppfylla EG:s

fågeldirektiv (79/409/EEG) och art- och habitatdirektiv (92/43/EEG) kan

regeringen med stöd av 7 kap. 28 § förklara områden som särskilda

skyddsområden eller särskilda bevarandeområden. EU:s medlemsstater

är skyldiga att bereda sådana områden nödvändigt skydd samt bibehålla

detta skydd. Endast under de i sistnämnda direktiv angivna

förutsättningarna får skyddet försämras på ett betydande sätt. En sådan

förutsättning är att nödvändiga kompensationsåtgärder vidtas för att

skydda det övergripande sammanhanget i Natura 2000, som är ett

sammanhängande europeiskt ekologiskt nät av särskilda skyddsområden

och särskilda bevarandeområden. I vissa fall skall kommissionens åsikt i

frågan inhämtas.

På grund av dessa speciella förhållanden stadgas i andra punkten att

regeringen kan förbehålla sig att pröva tillåtligheten av verksamheter

som ligger utanför dessa områden men som kan antas mer än obetydligt

skada naturvärdet inom de områden som förklarats som särskilda

skyddsområden eller särskilda bevarandeområden.

Enligt tredje punkten får förbehåll göras beträffande vattenkraftverk

samt vattenanläggningar och vattenöverledningar för kraftändamål i de

älvsträckor som är skyddade i 4 kap. 6 § tredje stycket och som

förorsakar endast obetydlig miljöpåverkan och därför får komma till

stånd.

Enligt andra stycket gäller rätten till förbehåll enligt första stycket

andra punkten enbart sådan verksamhet som är tillståndspliktig enligt

miljöbalken eller föreskrifter meddelade med stöd av balken. Förbehåll

enligt första och tredje punkten förutsätter däremot inte att verksamheten

är tillståndspliktig enligt miljöbalken.

Lagrådet har tagit upp frågan hur paragrafen så vitt den avser

verksamhet som inte är tillståndspliktig förhåller sig till 9 kap. 6 § andra

stycket. Som Lagrådet konstaterar kan en tillsynsmyndighet som i

enlighet med sistnämnda lagrum förelägger en verksamhetsutövare att

ansöka om tillstånd samtidigt anmäla frågan för regeringen om

verksamheten är av det slag att regeringen bör pröva dess tillåtlighet.

Däremot kan noteras, som också Lagrådet framhåller, att regeringen

inte i ett förvaltningsbeslut kan föreskriva att det skall ankomma på

miljödomstol att pröva en fråga om tillstånd beträffande en tillståndsfri

verksamhet.

Tredje stycket innehåller en föreskrift om regeringens skyldighet att

underrätta en tillståndsmyndighet om förbehållet.

Enligt 21 kap. 7 § åligger det miljödomstol att överlämna mål till

regeringen för prövning av tillåtligheten. Motsvarande bestämmelse finns

i 19 kap. 2 § för förvaltningmyndighet eller kommun.

Om verksamheten inte är tillståndspliktig enligt balken och något annat

inte stadgas kan regeringen i det enskilda fallet besluta om var

tillåtlighetsärendet skall beredas. Det kan vara vid en myndighet som

normalt är prövningsmyndighet för liknande verksamheter. Då skall

beredningsmyndigheten efter remiss och annan beredning överlämna

ärendet med eget yttrande till regeringen för fortsatt handläggning och

prövning. Regeringen kan också bestämma att bereda frågan själv.

4 § I samband med prövningen av en verksamhet enligt 1 eller 3 § får

regeringen förbehålla sig prövningen av tillåtligheten av en annan

verksamhet, om ansökan avser tillstånd till båda verksamheterna och

dessa hänger samman med varandra eller om det är fråga om jämkning

eller företräde mellan verksamheterna enligt 16 kap. 11 §. För ett sådant

förbehåll gäller 3 § tredje stycket.

Bestämmelsen avser att underlätta prövningen av verksamheter som

konkurrerar om samma naturresurs. Motsvarande bestämmelse finns i

dag i vattenlagen, men regeln saknar motsvarighet i naturresurslagen.

Eftersom konkurrenssituationer sällan uppstår angående andra

naturresurser än vatten torde regeln ha sin praktiska betydelse främst

beträffande vattenverksamhet. Exempelvis kan en verksamhet som gäller

ett enskilt uttag av vatten för bevattning av jordbruksmark eller för

industriförsörjning konkurrera med en verksamhet som avser den

allmänna vattenförsörjningen.

Underrättelse

5 § En myndighet eller kommun som inom sitt verksamhetsområde får

kännedom om en verksamhet som avses i 3 § skall underrätta regeringen

om verksamheten.

Genom paragrafen regleras frågan om hur regeringen får kännedom om

verksamheter som det kan vara aktuellt för regeringen att förbehålla sig

prövningen av enligt 3 §. Om en myndighet eller kommun får kännedom

om en sådan verksamhet är den skyldig att underrätta regeringen om

verksamheten. Underrättelseskyldigheten gäller bara verksamheter som

faller inom myndighetens eller kommunens verksamhetsområde.

Självfallet inträder underrättelseskyldigheten enbart om någon i sin

tjänsteutövning får kännedom om verksamheten och inte om en

tjänsteman som privatperson exempelvis läser om verksamheten i en

tidning. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Bestämmelsen är inte begränsad till verksamheter som regleras genom

miljöbalken utan omfattar exempelvis även sådana trafikanläggningar

som inte avses i 1 §.

Paragrafen reglerar vilka som är skyldiga att underrätta regeringen. Det

finns självfallet inget hinder att även andra, t.ex. miljöorganisationer och

privatpersoner, gör anmälan till regeringen om ifrågavarande

verksamheter.

Kommunfullmäktiges tillstyrkan

6 § Regeringen får tillåta en verksamhet som avses i 1 § 1 11 och 17

endast om kommunfullmäktige har tillstyrkt detta.

Samma förutsättning för regeringens tillåtlighet gäller också i fråga

om verksamheter som avses i 3 § första stycket 1 eller 4 §, om de avser

annat än vattenverksamhet eller trafikanläggningar.

Trots vad som sägs i första stycket får regeringen tillåta en verksamhet

som sägs i 1 § 6, om det är fråga om mellanlagring eller slutlig förvaring

av kärnämne eller kärnavfall, eller verksamhet som sägs i 1 § 7, 8, 9

eller 10, om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att

verksamheten kommer till stånd. Detta gäller dock inte om en annan

plats bedöms vara lämpligare för verksamheten eller om en lämplig plats

har anvisats för verksamheten inom en annan kommun som kan antas

godta en placering där.

I paragrafen behandlas den s.k. kommunala vetorätten. Enligt första

stycket är regeringen förhindrad att tillåta vissa verksamheter om inte den

kommun inom vars område etableringen skall ske har tillstyrkt detta.

Av andra stycket framgår att samma förutsättning vad gäller

kommunens tillstyrkan gäller vid regeringens tillåtlighetsprövning efter

förbehåll.

I paragrafens tredje stycke har det kommunala vetot försetts med en

s.k. ventil när det gäller vissa verksamheter. Regeringen får enligt

bestämmelsen i vissa undantagsfall tillåta en verksamhet utan att

kommunfullmäktige har tillstyrkt detta. Bestämmelsen gäller

verksamheter som är av sådan nationell betydelse att det är synnerligen

angeläget att de kan lokaliseras till någon plats. För att verksamheten

skall få tillåtas utan att kommunen har lämnat sin tillstyrkan krävs

dessutom att ingen annan lämpligare plats för verksamheten står att

finna. Härmed avses inte bara platsens lämplighet från tekniska och

ekonomiska utgångspunkter. Hänsyn måste också tas till den inställning

som har redovisats av de kommuner som kan komma ifråga. En plats

inom en kommun som tillstyrker lokaliseringen kan sålunda vara

lämpligare än en plats inom en kommun som motsätter sig en etablering,

även om en lokalisering till den senare kommunen skulle medföra mindre

ingrepp i miljön, lägre kostnader etc. Av det sagda framgår att

möjligheten för regeringen att lämna tillstånd mot kommunens vilja

måste användas ytterst restriktivt.

Det är att märka att p 12-16 och 18-21, dvs. vattenverksamhet och

trafikanläggningar, inte berörs av kommunens veto enligt nu

ifrågavarande paragraf.

Villkor för att tillgodose allmänna intressen

7 § Om regeringen finner att en verksamhet får komma till stånd enligt

detta kapitel, får regeringen besluta om särskilda villkor för att

tillgodose allmänna intressen.

Regeringen kan ibland vid sin tillåtlighetsprövning komma till resultatet

att verksamheten endast kan tillåtas om särskilda villkor meddelas.

Regeringen kan med stöd av paragrafen besluta om sådana villkor för att

tillgodose allmänna intressen, bl.a. närings-, arbetsmarknads- och

regionalpolitiska intressen. Regeringen kan t.ex. ålägga en sökande att

betala penningbelopp eller vidta åtgärder för att tillgodose allmänna

intressen som annars inte skulle kunna kompenseras, eller vidta åtgärder

av skadeförebyggande karaktär. Regeringen kan exempelvis föreskriva

att sökanden skall betala ett visst belopp att användas till främjande av

turistnäringen i berörd kommunen eller fritidsfisket i området.

Regeringen kan också föreskriva sökanden att bekosta en förstärkning av

det allmänna vägnätet kring en anläggning som ger upphov till

omfattande transporter eller att delta i kostnader för oljeskyddsberedskap

m.m. Regeringen kan även förordna om exempelvis naturvetenskapliga

eller andra undersökningar eller inventeringar som har samband med

projektet, på sökandens bekostnad. Ofta anges den tidpunkt då byggnads-

och anläggningsåtgärder senast skall ha vidtagits. Regeringen kan vidare

bestämma ett "tak" eller ett "golv" för de villkor som senare skall

meddelas i tillståndet av andra prövningsmyndigheter.

5.1.18 18 kap. Regeringens prövning av överklagade avgöranden

m.m.

1 § Regeringen prövar efter överklagande

1. beslut av statliga myndigheter i frågor som rör bildande, ändring

eller upphävande av nationalparker, naturreservat, kulturreservat,

naturminnen, strandskyddsområden, miljöskyddsområden eller

vattenskyddsområden, utom frågor om ersättning, och

2. beslut av generalläkaren enligt denna balk eller enligt föreskrifter

meddelade med stöd av balken.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

I paragrafen räknas de beslut upp som skall överprövas av regeringen.

Besluten rör frågor som lämpligen inte bör överprövas av

förvaltningsmyndighet eller domstol. Med stöd av andra punkten kan

även beslut om meddelande, ändring eller upphävande av föreskrifter för

där nämnda områden överklagas.

2 § Regeringens prövning av frågor som avses i 17 kap. 1 § sker efter

överlämnande, om tillståndsplikt gäller för verksamheten.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

I enlighet med vad Lagrådet anfört skall ansökan om tillstånd som

regeringen skall pröva tillåtligheten av göras hos behörig myndighet och

inte hos regeringen. Det ankommer sedan på myndigheten att underställa

regeringen frågan, jfr 19 kap. 2 § och 21 kap. 7 §.

5.1.19 19 kap. Förvaltningsmyndigheternas och kommunernas

prövning

Allmänt om prövningen

1 § Förvaltningsmyndigheterna och kommunerna prövar ärenden enligt

vad som är föreskrivet i balken eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken.

Kommuners beslut i frågor som rör bildande, ändring eller

upphävande av naturreservat, kulturreservat, naturminnen,

strandskyddsområden eller vattenskyddsområden, utom frågor om

ersättning, får överklagas hos länsstyrelsen om inte annat är särskilt

föreskrivet. Kommunala nämnders beslut i särskilda fall får överklagas

hos länsstyrelsen, om inte annat är särskilt föreskrivet.

Länsstyrelsens och andra statliga myndigheters beslut i särskilda fall får

överklagas hos miljödomstol enligt 20 kap. 2 § andra stycket.

I paragrafen anges det att myndigheterna och kommunerna prövar

ärenden efter vad som är föreskrivet i balken, eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken. Det finns i miljöbalken alltså inte någon

samlande paragraf som anger vilka beslut myndigheterna kan fatta. En

sådan bestämmelse skulle bli alltför omfattande. Istället anges vilken

myndighet som beslutar i anslutning till den materiella bestämmelse som

är aktuell.

I de fall som kommun prövar frågor som rör områdesskydd bör

besluten i likhet med vad som gäller i dag kunna överprövas av

länsstyrelse oavsett om de fattats av kommunfullmäktige eller kommunal

nämnd. Att regeringen efter överklagande prövar länsstyrelsens beslut i

dessa fall framgår av 18 kap. 1 §.

Kommunala nämnders beslut skall normalt överprövas av länsstyrelse

innan överklagande får ske till regional miljödomstol enligt 20 kap. 2 §

andra stycket.

2 § Om en förvaltningsmyndighet eller kommun finner att en verksamhet

eller åtgärd endast kan tillåtas enligt 2 kap. 9 § första stycket eller 10 §

skall förvaltningsmyndigheten eller kommunen med eget yttrande

överlämna frågan till regeringens avgörande. Detsamma gäller om

regeringen skall pröva tillåtligheten enligt 17 kap. 1 § eller om

regeringen har förbehållit sig prövningen av tillåtligheten enligt 17 kap.

3 §.

Att det finns en skyldighet att underrätta regeringen om verksamhet

enligt 17 kap. 3 § framgår av 17 kap. 5 §.

Paragrafen innehåller i första stycket bestämmelser om när

förvaltningsmyndighet eller kommun skall överlämmna ärenden till

regeringen för prövning av tillåtligheten. Det yttrande som myndigheten

eller kommunen skall avge kommer i stället för beslutet. Detta innebär att

myndigheten eller kommunen skall ta fram den utredning som behövs för

att myndigheten eller kommunen själv skulle ha kunnat avgöra ärendet

samt därefter överlämna ärendet till regeringen med eget yttrande. För

miljödomstolen finns en motsvarande bestämmelse i 21 kap 7 §. Efter det

att regeringen prövat tillåtligheten skall förvaltningsmyndigheten eller

kommunen pröva de frågor som återstår, bl.a. vilka ytterligare villkor

som skall gälla för verksamheten.

Andra stycket innehåller en erinran om att regeringen skall underrättas

om ärenden som regeringen kan vilja förbehålla sig prövningen av.

3 § Vad som sägs i 21 kap. 3 § om handläggningen vid miljödomstol

gäller även för en länsstyrelse om ärendet annars skulle ha prövats av en

kommun.

Paragrafen har utformats i enligt Lagrådets förslag.

 Paragrafen hänvisar till reglerna om gemensam handläggning i 21 kap.

3§. Paragrafen gör det bl.a. möjligt för länsstyrelsen att på eget initiativ ta

till sig ett ärende hos en kommun om ärendet bör handläggas tillsammans

med ett ärende som handläggs av länsstyrelsen. Kommunen är på begäran

skyldig att lämna över ärendet till länsstyrelsen.

Särskilt om prövningen av miljöfarlig verksamhet

4 § Länsstyrelser eller kommunala nämnder skall

1. genom kungörelse i ortstidning eller på annat lämpligt sätt bereda

den som kan beröras av verksamheten tillfälle att yttra sig,

2. samråda med de statliga och kommunala myndigheter som har

väsentliga intressen att bevaka i saken,

3. hålla sammanträde med den som saken angår och besiktning på

platsen om det behövs för utredningen i ärendet, samt

4. underrätta den som gjort en ansökan eller kommit med synpunkter

genom någon annan än honom eller henne själv och ge honom eller henne

tillfälle att yttra sig om inte annat följer av 17 § förvaltningslagen

(1986:223).

I paragrafen ges bestämmelser om förfarandet vid länsstyrelse och

kommun i ärenden om miljöfarlig verksamhet. Bestämmelserna är inte lika

långtgående som de som gäller för ansökningsmål. T.ex. behöver

sammanträden inte hållas i samma utsträckning, jfr. 22 kap. 16 §.

Kungörelsen kan ha ett enklare innehåll, jfr. 22 kap. 3 §. Som framgår av 6

kap. 8 § skall uppgift om miljökonsekvensbeskrivningen alltid tas med i

kungörelsen.

5 § I ärenden som prövas av länsstyrelser eller kommunala nämnder

skall tillämpas bestämmelserna i

1. 22 kap. 1 § första stycket om ansökans form och innehåll,

2. 22 kap. 2 § om en ansökans ingivande och brister i den,

3. 22 kap. 3 § om kungörelses innehåll,

4. 22 kap. 6 § om talerätt,

5. 22 kap. 9 § om rätt att företräda fastighet,

6. 22 kap. 12 § om sakkunniga,

7. 22 kap. 13 § om undersökning på platsen,

8. 22 kap. 25 § första stycket 1 3 och 5 10 samt andra stycket sista

meningen och tredje stycket om tillståndsdoms innehåll,

9. 22 kap. 26 § om särskild dom,

10. 22 kap. 27 § första stycket, andra stycket andra meningen samt

tredje stycket första meningen om uppskjutna frågor och provisoriska

föreskrifter,

11. 22 kap. 28 § första stycket första meningen om

verkställighetsförordnande, och

12. 23 kap. 3 § när det gäller särskild överklagan i frågor om

sakkunniga som avses i 22 kap. 12 §.

I paragrafen hänvisas till de ytterligare processuella regler som bör

tillämpas vid länsstyrelsernas och kommunernas prövning av miljöfarlig

verksamhet.

5.1.20 20 kap. Domstolar

Domstolarna

1 § De tingsrätter som regeringen bestämmer skall vara regionala

miljödomstolar.

Miljööverdomstol är Svea hovrätt.

Som sista domstol dömer Högsta domstolen.

I paragrafen anges hur prövningssystemet i den del det avser domstolar

skall se ut. Det har överlämnats till regeringen att bestämma var

miljödomstolarna skall vara lokaliserade i landet. Dessa skall vara

regionala miljödomstolar som täcker hela landet.

Paragrafens andra stycke innehåller en bestämmelse om att

Miljööverdomstolen knyts till Svea hovrätt.

Lagrådet har utvecklat frågan om en miljödomstol skall anses vara

särskild domstol i den mening som avses i rättegångsbalkens

forumbestämmelser (10 kap. 17 § första stycket 1 och 19 §) eller om

miljödomstolarna, på samma sätt som exempelvis sjörättsdomstolarna

och Stockholms tingsrätt vid avgörande av patentmål, utgör allmänna

domstolar i särskild sammansättning.

Enligt Lagrådet var motsvarande fråga när det gäller

fastighetsdomstolarna föremål för en omfattande rättsvetenskaplig

diskussion och skilda uppfattningar i rättspraxis intill dess frågan

avgjordes av Högsta domstolen i plenum (NJA 1979 s. 107), varvid

fastighetsdomstol befanns vara att anse som särskild domstol. Det torde

inte föreligga någon tvekan om att detsamma gäller för

vattendomstolarna även sedan dessa upphört som organisatoriskt

fristående enheter. De skäl som talar för att fastighetsdomstolar och

vattendomstolar skall anses som särskilda domstolar gör sig

uppenbarligen gällande även med avseende på miljödomstolarna. Dessa

måste således bli att betrakta som särskilda domstolar, vilket bl.a. innebär

att en talan som borde ha väckts vid miljödomstol men som väckts vid

tingsrätt skall avvisas utan foruminvändning - i vart fall om inte

tingsrätten tillika är miljödomstol - och att högre rätt har att självmant

beakta forumfrågan.

Miljööverdomstolen avses bli slutinstans i de mål som i första instans

har prövats av kommun eller förvaltningsmyndighet och skall därvid

tillämpa förvaltningsprocesslagen. Det måste likväl enligt Lagrådet anses

uppenbart att Miljööverdomstolen aldrig kan betraktas som

förvaltningsdomstol. Fråga om resning i ett mål eller ärende som avgjorts

av Miljööverdomstolen ankommer således alltid på Högsta domstolen.

Regeringen delar Lagrådets uppfattning i dessa frågor.

2 § Miljödomstol prövar som första instans mål om

1. miljöfarlig verksamhet som är ansökningsmål enligt 21 kap. 1 §

första stycket,

2. vattenverksamhet och vattenanläggningar enligt 11 kap. samt lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, utom

verksamheter som avser markavvattning vilka verksamheter skall prövas

av länsstyrelsen,

3. markavvattningar som enligt lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet har överlämnats från länsstyrelsen

eller anmälts av fastighetsbildningmyndighet,

4. ersättning för skada och intrång enligt 28 kap. 2 5 §§,

5. ersättning och inlösen vid ingripande av det allmänna enligt denna

balk och vid vattenverksamhet, om inte annat har särskilt föreskrivits,

6. ersättning för miljöskador och inlösen enligt 32 kap. samt talan om

förbud eller försiktighetsmått enligt 32 kap. 12 §,

7. fördelning av solidariskt ansvar mellan flera enligt 10 kap. 6 och

7 §§ på talan av någon av de solidariskt ansvariga,

8. utdömande av vite som förelagts med stöd av balken efter särskild

framställan av den myndighet som har förelagt vitet. Har vitet förelagts i

förfarandet gäller 6 § andra stycket lagen (1985:206) om viten.

Som anges i 19 kap. 1 § tredje stycket prövar miljödomstol, om inte

annat är föreskrivet, efter överklagande länsstyrelsens och andra statliga

myndigheters beslut enligt denna balk eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken samt enligt lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet. Att miljödomstol efter överklagande

prövar kronofogdemyndighets beslut om handräckning framgår av

26 kap. 17 § andra stycket.

I paragrafens första stycke anges de måltyper som miljödomstolen skall

pröva som första instans. Vid miljödomstolen som första instans kommer

således att prövas mål som i dag motsvaras av mål om miljöfarlig

verksamhet (A-listan), vattenmål, olika typer av ersättningsmål, mål om

förbudstalan och mål om utdömande av vite. Paragrafens femte punkt har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Enligt paragrafens andra stycke kommer flertalet av de beslut som

myndigheter fattar med stöd av balken, eller föreskrifter meddelade med

stöd av balken, att kunna överklagas till en miljödomstol.

3 § Vad som är föreskrivet om tvistemål i allmän domstol tillämpas även

på miljödomstolar och Miljööverdomstolen samt vid Högsta domstolens

prövning av mål som avses i denna balk, om inte annat följer av balken

eller annan lag. Vid handläggningen av ärenden tillämpas lagen

(1996:242) om domstolsärenden.

När miljödomstolen prövar frågor om utdömande av vite efter särskild

talan, skall målet i den delen handläggas enligt reglerna i

rättegångsbalken om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte

är föreskrivet.

 Bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291) tillämpas i

miljödomstolarna i dit överklagade mål samt vid överklagande av

sådana mål till Miljööverdomstolen, om inte annat följer av denna balk

eller annan lag. När en ideell förening med stöd av 16 kap. 13 §

överklagar ett beslut eller dom, skall dock inte 7 a §

förvaltningsprocesslagen tillämpas.

Paragrafens första stycke har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Det har dock lagts till en hänvisning till ärendelagen.

I de mål där miljödomstol är första instans skall enligt första och andra

stycket rättegångsbalkens tvistemålsregler komplettera miljöbalkens

processuella bestämmelser utom i mål om utdömande av vite där reglerna

om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet

tillämpas. Eftersom prövningen enligt miljöbalken kan avse frågor av

såväl dispositiv som indispositiv natur kan rättegångsbalkens regler i

båda dessa avseenden bli tillämpliga. Mål om miljöfarlig verksamhet och

vattenverksamhet (ansökningsmål) som skall prövas av miljödomstol i

första instans har dock erhållit en omfattande reglering i miljöbalken

(21 22 kap.). Det är således främst i mål som rör frågor om skadestånd

eller andra enskilda anspråk som rättegångsbalken tillämpas. Vid

handläggningen av ärenden tillämpas ärendelagen. Exempel på ärenden

som i dag handläggs av vattendomstol är ärenden om ersättning ur

bygdemedel, se förordning (1983:945) om avgifter enligt vattenlagen

(1983:291), m.m. Som har konstaterats vid 1 § i detta kapitel ankommer

det alltid på Högsta domstolen att pröva frågor om resning i mål som har

avgjorts av Miljööverdomstolen. Med Lagrådets förtydligande av

förevarande paragrafs första stycke blir det klart att Högsta domstolen

vid prövning av en sådan resningsfråga har att tillämpa de för tvistemål

gällande reglerna i rättegångsbalken oberoende av om

Miljööverdomstolen för sin del har tillämpat förvaltningsprocesslagen i

målet. Detsamma gäller vid klagan över domvilla. Till följd av

hänvisningen till tvistemålsreglerna i första stycket kommer även 58 kap.

4 § första stycket, 10 a § första stycket och 13 § samt 59 kap. 2 § första

stycket och 5 § första stycket rättegångsbalken att bli tillämpliga på

extraordinära rättsmedel, vilket innebär att det, om annat inte har

föreskrivits, ankommer på Miljööverdomstolen att pröva frågor om

resning och domvilla, om domen eller beslutet har meddelats av

förvaltningsmyndighet eller miljödomstol, samt frågor om återställande

av försutten tid för fullföljd av talan i miljödomstol eller

Miljööverdomstolen. I samtliga dessa fall gäller vidare att

rättegångsbalkens regler för tvistemål skall tillämpas oberoende av om

målets handläggning, vid överklagande i ordinär ordning, skulle ha följt

reglerna i förvaltningsprocesslagen

Andra stycket har lagts till efter synpunkter i remissyttrandena. Skälet

är att tingsrätterna i övriga fall då vite döms ut tillämpar dessa

brottmålsreglerna.

I de mål som har prövats av förvaltningsmyndigheter och kommunala

nämnder skall miljödomstolen enligt tredje stycket tillämpa det något

friare och enklare förfarandet i förvaltningsprocesslagen, om inte särskild

reglering skett i miljöbalken eller annan författning. Den särskilda

reglering som behövs för dessa måls del är inte alls så omfattande som

för ansökningsmålens del. Det är i huvudsak för länsstyrelsens prövning

av ärenden om miljöfarlig verksamhet som särskilda bestämmelser

behövs (19 kap.). I styckets sista mening anges att

förvaltningsprocesslagens bestämmelse om obligatorisk tvåpartsprocess

inte skall gälla när en ideell förening överklagar. När sådana föreningar

överklagar blir den enskilde vars åtgärder ifrågasätts den ideella

föreningens motpart.

Miljödomstol

4 § Miljödomstolen består av en ordförande som skall vara lagfaren

domare i tingsrätten, ett miljöråd samt två sakkunniga ledamöter.

Ytterligare en lagfaren domare och ett miljöråd får ingå i domstolen.

Miljöråd skall ha teknisk eller naturvetenskaplig utbildning och

erfarenhet av miljöfrågor. En av de sakkunniga ledamöterna skall ha

erfarenhet av frågor som faller inom verksamhetsområdet för

Naturvårdsverket. Ordföranden bestämmer med hänsyn till målets

beskaffenhet om den andre sakkunnige ledamoten skall ha erfarenhet av

industriell eller kommunal verksamhet.

I paragrafen anges miljödomstolens sammansättning.

De två sakkunniga ledamöterna, som inte är fast knutna till miljö-

domstolen, skall beroende på målens karaktär ha sakkunskap och

erfarenhet från olika verksamhetsfält. Detta utvecklas i avsnitt 4.22.

Kravet på erfarenhet av miljöfrågor i andra stycket inkluderar

vattenfrågor.

5 § Miljödomstolen är, om inte annat följer av denna balk, domför med

ordföranden och ett miljöråd vid handläggning som inte sker vid

huvudförhandling. Detsamma gäller vid huvudförhandling i fall som

avses i 1 kap. 3 a § andra och tredje stycket rättegångsbalken. Avgörs

sådana mål i sak utan huvudförhandling skall dock den sammansättning

som anges i 4 § gälla, om inte rätten finner att det är tillräckligt med

ordföranden och ett miljöråd och parterna samtycker till det eller målet

är av enkel beskaffenhet.

I mål som avses i 3 § tredje stycket skall miljödomstolen bestå av

ordföranden och ett miljöråd. Vid avgörande i sak av tillståndsfrågor

skall miljödomstolen ha den sammansättning som anges i 4 §.

Paragrafens första stycke första mening innehåller regler om när

miljödomstol som första instans är domför med ordföranden och ett

miljöråd. Ordföranden och ett miljöråd får således avskriva eller avvisa

mål om handläggningen inte sker vid huvudförhandling.

Rättegångsbalkens bestämmelser om huvudförhandling i förenklad form,

dvs. när rätten finner det tillräckligt med en domare och parterna

samtyckt till det samt när målet är av enkel beskaffenhet är tillämpliga.

Dock skall alltid ett miljöråd delta. Till skillnad från vad som gäller

enligt rättegångsbalken är det enligt miljöbalkens regler dock tillåtet med

starkare sammansättning vid handläggning som inte sker vid

huvudförhandling och i förenklad form. Att tredskodom inte får

meddelas framgår av 22 kap. 11 § fjärde stycket och 22 kap. 16 § femte

stycket.

I paragrafens första styckes tredje mening anges det att samman-

sättningen är densamma då mål avgörs på handlingarna som då mål

avgörs efter huvudförhandling. Bestämmelsen är nödvändig eftersom mål

under vissa förutsättningar som anges i 22 kap. 16 § kan avgöras på

handlingarna.

I mål som avgörs efter överklagande av förvaltningsmyndigheters och

kommunala nämnders beslut gäller att miljödomstolen normalt skall

bestå av ordföranden och ett miljöråd. Vid avgörande av tillståndsfråga

skall dock domstolen ha den sammansättning som anges i 4 §.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utser

ordförande, utnämner eller anställer miljöråd samt förordnar

sakkunniga ledamöter i miljödomstol.

På samma sätt som gäller för fastighetsdomstolarna och

vattendomstolarna i dag är det regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer som utser ordförande, utnämner eller anställer

miljöråd samt förordnar sakkunniga ledamöter i miljödomstol.

För tjänstgöring i miljödomstol bör särskild vikt läggas vid att lagfarna

domare, miljöråd och de sakkunniga har gedigna kunskaper inom

miljörättens område.

7 § Regeringen bestämmer miljödomstolarnas domsområden.

I paragrafen bemyndigas regeringen att bestämma miljödomstolarnas

domsområden.

8 § Mål om utövande av miljöfarlig verksamhet, vattenverksamhet,

vattenanläggningar och ersättning vid vattenverksamhet prövas av den

miljödomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs, har

bedrivits eller skall bedrivas.

Mål om ersättning vid skada och intrång enligt 28 kap. 2 5 §§ och

vid ingripande av det allmänna enligt denna balk prövas av den

miljödomstol inom vars område skadan och intrånget i huvudsak har

inträffat eller kommer att inträffa.

Mål om ersättning för miljöskador enligt 32 kap. prövas av den

miljödomstol inom vars område den skadegörande verksamheten i

huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Den som bedriver eller avser att

bedriva en verksamhet som kan medföra en sådan skada som avses i

32 kap. 3 § kan begära prövning av ersättningsfrågan vid den

miljödomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller

skall bedrivas.

Paragrafen innehåller bestämmelser om den inbördes behörigheten

mellan miljödomstolarna. Andra stycket har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

9 § Ärenden som överklagas från en myndighet till miljödomstolen

prövas av den miljödomstol inom vars område myndigheten som först

har prövat ärendet är belägen.

Vid gemensam handläggning av mål är den domstol som är behörig att

handlägga ett av målen även behörig att handlägga de övriga målen.

Frågor om miljödomstolarnas inbördes behörighet får, utom i fall som

avses i 10 kap. 20 § andra stycket rättegångsbalken, inte tas upp av

högre rätt.

Paragrafens första stycke innebär att i de fall ärendet prövats av två

förvaltningsmyndigheter skall den miljödomstol vara behörig inom vars

område det första beslutet har meddelats. Detta överensstämmer med vad

som gäller enligt 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings-

domstolar, se prop. 1993/94:133 s. 55. Ett exempel som kan belysa det

sagda är att Länsstyrelsen i Kronobergs län prövar ett ärende som sedan

överprövas av Naturvårdsverket. Avgörande för vilken miljödomstol som

har att pröva ärendet är då vilken domstol som har Kronobergs län inom

domsområdet. Eftersom de flesta centrala ämbetsverk ligger i

Stockholmsområdet skulle annars en centralisering ske till den

miljödomstol som har Stockholm inom domsområdet.

Regeringen skall enligt 7 § bestämma miljödomstolarnas

domsområden. Det är sannolikt inte möjligt att bestämma domsområdena

så att exakt överensstämmelse mellan domsområdenas indelning för

vattenverksamheter och länsgränserna kommer att råda. Bl.a. därför

behövs den regel som anges i andra stycket denna paragraf.

I paragrafens tredje stycke anges det att miljödomstolarnas inbördes

behörighet inte får prövas i högre rätt utom i fall som avses i 10 kap. 20 §

andra stycket rättegångsbalken. Högsta domstolen kan således på

ansökan av part hänvisa målet till behörig miljödomstol under

förutsättning att flera domstolar genom lagakraftvunna beslut har

förklarats obehöriga.

10 § Vid omröstning skall först lagfarna domare säga sin mening,

därefter miljöråden och sist de sakkunniga ledamöterna. Ordföranden

har utslagsröst utom i mål om utdömande av vite där den lindrigaste

meningen skall gälla.

Paragrafen innehåller en från rättegångsbalken avvikande regel i fråga

om i vilken ordning omröstning skall ske. Regeln överensstämmer med

vad som i dag gäller för fastighetsmål och vattenmål. Vid lika röstetal

skall ordförandens mening gälla utom i mål om utdömande av viten.

Miljööverdomstolen

11 § För fullgörande av Svea hovrätts uppgifter som Miljööverdomstol

skall det, förutom lagfarna domare, finnas miljöråd. Dessa skall ha

teknisk eller naturvetenskaplig utbildning och erfarenhet av miljöfrågor.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utnämner

eller anställer miljöråd.

Miljööverdomstolen är domför med fyra ledamöter, av vilka minst tre

skall vara lagfarna. Om en av de lagfarna ledamöterna får förhinder

sedan huvudförhandling har påbörjats är rätten ändå domför. Fler än

fem ledamöter får inte delta.

Vid behandlingen av frågor om prövningstillstånd skall

Miljööverdomstolen bestå av tre lagfarna domare. Ett miljöråd får dock

ingå i rätten i stället för en av de lagfarna ledamöterna.

Paragrafen innehåller bestämmelser om Miljööverdomstolens

sammansättning.

I paragrafens andra stycke anges vad som gäller om

Miljööverdomstolens domförhet. I enlighet med vad regeringen föreslår i

prop. 1996/97:133 kan en påbörjad huvudförhandling fortsätta även om

en av de lagfarna ledamöterna får förhinder sedan förhandlingen har

påbörjats.

I tredje stycket som utformats i enlighet med Lagrådets förslag anges

den sammansättning som Miljööverdomstolen skall ha vid behandlingen

av frågor om prövningstillstånd.

För tjänstgöring i Miljööverdomstolen bör särskild vikt läggas vid att

lagfarna domare och miljöråd har gedigna kunskaper inom miljörättens

område.

5.1.21 21 kap. Mål i miljödomstol

1 § Ansökningsmål är mål

1. om tillstånd till miljöfarlig verksamhet som avses i 9 kap. 6 § som

inte skall prövas av en länsstyrelse eller en kommun enligt vad som

föreskrivits med stöd av 9 kap. 8 §,

2. om tillstånd till vattenverksamhet enligt 11 kap. 9 § som inte skall

prövas av en länsstyrelse,

3. om godkännande enligt 11 kap. 16 § av ett utfört ändrings- eller

lagningsarbete eller av åtgärder som strider mot meddelade

bestämmelser om innehållande och tappning av vatten, om arbetet eller

åtgärderna inte avser en markavvattning som skall prövas av en

länsstyrelse,

4. om tillstånd enligt 11 kap. till utrivning av en vattenanläggning eller

tillståndsprövning enligt 11 kap. 22 §,

5. om förlängning enligt 24 kap. 2 § andra stycket av genomförande-

tiden eller den tid inom vilken verksamheten skall ha satts igång,

6. om återkallelse eller förbud mot fortsatt verksamhet enligt 24 kap.

3 §,

7. om omprövning enligt 24 kap. 5 9 §§ samt enligt 7 kap. 13 15 §§

lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, och

8. enligt 7 kap. 1 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

Gäller ett ansökningsmål uteslutande en viss eller vissa sakägare och

kan målet avgöras med bindande verkan endast mot dessa, får

miljödomstolen, om sökanden medger det, förordna att målet skall

behandlas enligt vad som enligt 7 kap. lagen (0000) med vissa

bestämmelser om vattenverksamhet gäller för stämningsmål.

I paragrafens första stycke räknas upp de mål som är att anse som

ansökningsmål. Det handlar om mål som prövas av miljödomstolen som

första instans. Avgörande för om ett mål är att anse som ansökningsmål

eller inte är om domstolens avgörande skall ha rättskraft även mot tredje

man. Det är då inte fråga om någon egentlig tvist mellan parter utan

ansökan och dess konsekvenser drabbar en mera obestämd krets av

personer. Enligt 24 kap. 1 § skall dock tillstånd som länsstyrelse eller

kommun meddelat med stöd av 9 kap. 8 § också ha rättskraft mot tredje

man. Paragrafen har en motsvarighet i 13 kap. 13 § vattenlagen.

Mål om miljöfarlig verksamhet på den s.k. A-listan är enligt första

punkten ansökningsmål.

Ansökningsmål är enligt andra punkten bl.a. mål om tillstånd till

markavvattning som inte skall prövas av länsstyrelsen. Med detta avses

mål som kommit under miljödomstolens prövning efter antingen

överlämnande från länsstyrelsen enligt 7 kap. 19 § förslaget till lag med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet eller anmälan av fastighets-

bildningsmyndighet enligt 7 kap. 20 § samma lag. Såvitt avser de

överlämnade målen skall vissa bestämmelser i balken om

handläggningen av ansökningsmål inte tillämpas. Detta gäller sådana

bestämmelser som reglerar förfarandets inledningsskede och som ersätts

av motsvarande bestämmelser för länsstyrelsen. Fjärde punkten har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Enligt pargrafens andra stycke är det i angivna fall möjligt att tillämpa

det enklare förfarandet i stämningsmål. Rättskraften blir då begränsad till

att omfatta de berörda sakägarna varför sökandens medgivande krävs.

2 § Talan i mål som inte enligt 1 § är ansökningsmål väcks genom

ansökan om stämning, om inte annat är särskilt föreskrivet. Beträffande

vissa stämningsmål finns föreskrifter i 7 kap. lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet. Att vissa mål handläggs enligt

förvaltningsprocesslagen (1971:291) framgår av 20 kap. 3 § tredje

stycket.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Huvudregeln

är att talan i mål som inte är ansökningsmål skall väckas genom ansökan

om stämning. I fråga om vissa stämningsmål som avser

vattenverksamhet, finns föreskrifter i lagen med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet. Övriga stämningsmål - det gäller främst

miljöskademål och brottmål - skall handläggas enligt rättegångsbalken.

3 § Även i annat fall än som avses i 14 kap. 1 7 §§ rättegångsbalken får

mål eller ärende enligt denna balk handläggas i en och samma

rättegång, om de har samma sökande och avser samma verksamhet eller

verksamheter som har samband med varandra. Om en miljödomstol

prövar ett sådant mål eller ärende, får en ansökan i ett annat sådant

ärende göras hos domstolen, även om ärendet annars skulle ha prövats

av en länsstyrelse eller kommun. Om ett ärende som prövats av en

förvaltningsmyndighet eller kommun handläggs gemensamt med

ansökningsmål, gäller inte vad som sägs i 20 kap. 3 § tredje stycket om

tillämpningen av bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291).

En miljödomstol får vid handläggningen av ett mål eller ärende som

sägs i första stycket förbehålla sig prövningen av ett annat sådant ärende

som handläggs vid en länsstyrelse eller kommun.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Paragrafen gör det möjligt att handlägga mål och ärenden som rent

faktiskt hör ihop i ett sammanhang. Är samma rättegångsform tillämplig

gäller 14 kap. 1 7 §§ rättegångsbalken. Enligt första stycket kan även

mål som miljödomstolen skall pröva som andra instans sammanläggas

med ett mål som domstolen skall pröva i första instans.

Tillstånd till exempelvis ett vattenverksamhet och en miljöfarlig

verksamhet skall således kunna handläggas i en rättegång. Ett exempel

som kan anföras är att en sökande ur en å tar en stor mängd vatten och

sedan släpper ut förorenat fabrikationsvatten i samma å. Uttaget av vatten

är att bedöma som en vattenverksamhet och utsläppet som en miljöfarlig

verksamhet. I dag krävs det därför två beslut. Ett enligt vattenlagen och

ett enligt miljöskyddslagen. I framtiden kan prövning i en rättegång ske i

miljödomstolen. Detta även om den miljöfarliga verksamheten skulle

kunna ha prövats av länsstyrelsen i första instans. Ett annat exempel är

prövningen av Öresundsbron. Den har prövats av såväl Koncessions-

nämnden för miljöskydd som av vattendomstolen (i tillåtlighetsfrågan av

regeringen). Sådana slags ärenden kan med stöd av denna paragraf

prövas i ett sammanhang av en regional miljödomstol, sedan

tillåtlighetsfrågan prövats av regeringen. Ytterligare ett exempel är att

ersättning för skador i samband med tillträde som prövas enligt 28 kap.

kan handläggas i en rättegång tillsammans med tillstånd om verksamhet i

vatten eller miljöfarlig verksamhet. Att förena mål förutsätter att

fördelarna överväger nackdelarna med gemensam handläggning. Vid

bedömningen skall naturligtvis även parternas intressen beaktas.

Paragrafens andra stycke gör det möjligt för domstolen att på eget

initiativ ta till sig ett ärende hos en länsstyrelse eller en kommun om

ärendet bör handläggas tillsammans med ett mål eller ärende som

handläggs av domstolen. Den lägre instansen är skyldig att på begäran

överlämna ärendet till domstolen.

4 § Väcker någon talan vid miljödomstolen om förbud mot miljöfarlig

verksamhet eller om skyldighet för den som utövar eller ämnar utöva

sådan verksamhet att vidta försiktighetsmått och är frågan om tillstånd

till verksamheten enligt denna balk under prövning eller kommer den

under prövning innan miljödomstolen har avgjort målet, får

miljödomstolen inte avgöra målet förrän tillståndsfrågan har prövats.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. En talan om

förbud eller försiktighetsmått kan inte riktas mot någon som har tillstånd,

se 32 kap. 12 §. En talan om tillstånd till verksamheten måste därför

prövas före eller senast i samband med en talan om förbud eller

försiktighetsmått. Miljödomstolen kan således allt efter omständigheterna

vilandeförklara förbudstalan, se 32 kap. 5 § rättegångsbalken, eller

förordna att den skall handläggas gemensamt med tillståndsfrågan, jfr. 3

§ detta kapitel.

5 § Har en tillsynsmyndighet med stöd av 26 kap. 9 § första stycket

förbjudit miljöfarlig verksamhet eller beslutat att den som bedriver eller

avser att bedriva sådan verksamhet skall vidta försiktighetsmått och

begärs tillstånd enligt denna balk, kan miljödomstolen, om sökanden

ställer säkerhet för kostnad och skada, bestämma att

tillsynsmyndighetens beslut inte får verkställas förrän tillståndsfrågan

har avgjorts eller domstolen föreskriver något annat.

I fråga om slaget av säkerhet gäller 2 kap. 25 § utsökningsbalken.

Säkerheten skall prövas av domstolen och förvaras av länsstyrelsen.

Enligt paragrafen finns det möjlighet för miljödomstolen att inhibera

tillsynsmyndigheters beslut av i paragrafen angivet slag om

verksamhetsutövaren söker tillstånd och ställer säkerhet.

6 § Om en miljödomstol har prövat ett mål som rör en fråga som

behandlas i denna balk, får frågan om målet är sådant att det skall tas

upp av någon annan domstol än miljödomstol eller av någon annan

myndighet än domstol prövas i högre rätt endast om

1. frågan fullföljs dit eller väcks där av en part som är berättigad till

det,

2. miljödomstolen har prövat en fråga om äganderätt till en fastighet

eller om fastighetsindelningen,

3. miljödomstolen har prövat en fråga för vars behandling en särskild

ordning har föreskrivits i denna balk, eller

4. miljödomstolen har prövat en fråga om ansvar för brott.

Paragrafen innehåller i punkterna 2-4 bestämmelser som avviker från

motsvarande paragraf i rättegångsbalken (10 kap. 19 §). Paragrafen har

en motsvarighet i 13 kap. 18 § vattenlagen.

7 § Om miljödomstolen finner att en verksamhet eller åtgärd endast kan

tillåtas enligt 2 kap. 9 § första stycket eller 10 §, skall miljödomstolen

med eget yttrande överlämna frågan till regeringens avgörande.

Detsamma gäller om regeringen skall pröva tillåtligheten enligt 17 kap.

1 § eller om regeringen har förbehållit sig prövningen av tillåtligheten

enligt 17 kap. 3 §.

 Om miljödomstolen finner att ett mål hos domstolen rör även ett annat

allmänt intresse av synnerlig vikt än sådant som avses i 1 kap. 1 §, skall

domstolen med eget yttrande överlämna målet till regeringen. Detsamma

gäller, om Naturvårdsverket begär att målet av sådan anledning skall

överlämnas till regeringen. Är det fråga om en statlig myndighets beslut

som rör Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets materielverk

eller Försvarets radioanstalt skall domstolen alltid med eget yttrande

överlämna ärendet till regeringens avgörande.

Paragrafen innehåller i första stycket bestämmelser om när domstolen

skall överlämna mål till regeringen för prövning av tillåtligheten.

Domstolen skall istället för att meddela dom avge ett eget yttrande till

regeringen. Yttrandet, som skall avges efter huvudförhandling, kommer i

detta skede istället för domen och skall därför avse samtliga de

omständigheter som har betydelse för tillåtlighetsfrågan. Efter det att

regeringen prövat tillåtligheten skall domstolen pröva de frågor som

återstår, bl.a. vilka ytterligare villkor som skall gälla för verksamheten.

Paragrafens andra stycke har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag. Det är endast mål där miljöintresset står mot annat allmänt

intresse som skall överlämnas. Utgångspunkten bör vara att

bedömningen av ärendet verkligen kräver ett ställningstagande från

regeringens sida. Här har både miljödomstolen och Naturvårdsverket en

grannlaga och viktig uppgift. Ett exempel är att miljöskyddskrav ställs

mot vittgående arbetsmarknadspolitiska effekter. Ett annat exempel kan

vara frågan om strandskyddsdispens inom ett område som har

riksintresse. Detta är endast exempel och det kan naturligtvis uppkomma

även andra frågor som lämpligen bör prövas av regeringen. Frågor som

rör försvaret är allmänt av denna natur. De skall därför alltid överlämnas

till regeringens avgörande. I dessa fall avgörs ärendena av regeringen och

de skall inte till någon del prövas av miljödomstolen. Yttrandet skall på

motsvarande sätt som angetts för tillåtlighetsfrågan omfatta alla de

omständigheter som är av betydelse för frågan om tillstånd skall lämnas.

5.1.22 22 kap. Förfarandet vid miljödomstolarna i ansökningsmål

1 § En ansökan i ett ansökningsmål skall vara skriftlig. Den skall

innehålla

1. de uppgifter, ritningar och tekniska beskrivningar som behövs för

att bedöma verksamhetens eller åtgärdens art och omfattning,

2. en miljökonsekvensbeskrivning enligt 6 kap. och uppgift om det

samråd som skett enligt 6 kap. 4 6 §§,

3. de uppgifter som behövs för att bedöma hur de allmänna hänsyns-

reglerna i 2 kap. iakttas,

4. förslag till de skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått som

behövs för att förebygga eller avhjälpa olägenheter från verksamheten,

och

5. förslag till hur verksamheten skall kontrolleras.

I mål om vattenverksamhet skall ansökan dessutom innehålla följande

1. uppgift om det finns fastigheter som berörs av vattenverksamheten

eller ej och i förekommande fall namn och adress på ägarna och berörda

innehavare av särskild rätt till fastigheterna, och

2. uppgifter om de ersättningsbelopp som sökanden erbjuder varje sak-

ägare, om det inte på grund av verksamhetens omfattning bör anstå med

sådana uppgifter.

Ytterligare bestämmelser om vad en ansökan i vissa fall skall innehålla

i mål om vattenverksamhet finns i 7 kap. 4 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet.

Paragrafen innehåller bestämmelser om vad en ansökan i ansökningsmål

skall innehålla.

I första stycket första punkten anges det att verksamheten skall

beskrivas så att dess beskaffenhet och omfattning kan bedömas.

Enligt första stycket andra punkten skall det i ansökan dessutom ingå

en miljökonsekvensbeskrivning enligt 6 kap. Det framgår av 6 kap. 3 §

vad syftet med en miljökonsekvensbeskrivning är och av 7 § vad en

sådan skall innehålla.

Vid betydande miljöpåverkan skall ett utökat samråd ske med berörda

myndigheter, kommuner, organisationer och allmänhet (6 kap. 5 §).

Sökanden skall i ansökan redogöra för samrådet, både vad som

framkommit vid det tidigare samrådet enligt 6 kap. 4 § och vid det

utökade samrådet enligt 6 kap. 5 §. Det är sökanden och ingen annan som

har det fulla ansvaret för vad miljökonsekvensbeskrivningen innehåller.

Är något oriktigt eller har något utelämnats har sökanden att ta

konsekvenserna av detta. En konsekvens kan bli straffpåföljd enligt 29

kap. 5 §. En annan är att ansökan avslås.

I första stycket tredje punkten anges det att ansökan skall innehålla de

uppgifter som behövs för att en miljödomstol skall kunna bedöma och i

målet pröva om de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. kommer att iakttas

av sökanden. Detta betyder bl.a. att uppgifter skall lämnas om energi,

råvaror och andra ämnen som skall användas för att det skall bli möjligt

att bedöma att hushållning med energi och råvaror iakttas. Kretslopps-

principen skall också iakttas. Det skall således lämnas uppgifter om

insatser av kemikalier, om återvinning och återanvändning samt

avfallshantering och att produktvalsprincipen har uppfyllts.

Enligt första stycket fjärde och femte punkterna räcker det inte med

uppgifter utan sökanden skall också komma med förslag till skyddsåt-

gärder och andra försiktighetsmått samt till hur kontrollen av verksam-

heten skall ske.

Tilläggen för vattenverksamhet i andra och tredje styckena

överensstämmer med gällande rätt. Uppgifterna enligt andra och tredje

styckena behövs för skaderegleringen som normalt skall ske i samband

med tillståndet till en vattenverksamhet.

2 § Ansökningshandlingarna skall ges in i det antal exemplar som

miljödomstolen finner behövligt.

Har ansökningshandlingarna inte getts in i tillräckligt antal exemplar

eller finner miljödomstolen att ansökan är ofullständig skall domstolen

förelägga sökanden att avhjälpa bristen inom viss tid. Följer sökanden

inte ett föreläggande, får domstolen besluta att bristen skall avhjälpas på

sökandens bekostnad eller, om bristen är så väsentlig att ansökan inte

kan ligga till grund för prövning av målet, avvisa ansökan.

Paragrafen innehåller bestämmelser om domstolens möjlighet att få till

stånd behövliga kompletteringar av ansökan eller att vid väsentlig brist i

densamma avvisa den. Beträffande miljökonsekvensbeskrivningen har

detta kommenterats under 6 kap. 9 §.

3 § Om en ansökan tas upp till prövning, skall miljödomstolen utfärda

kungörelse. Kungörelsen skall innehålla

1. en kortfattad redogörelse för ansökan och i mål om

vattenverksamhet uppgift om de fastigheter som kan beröras,

 2. en upplysning om innehållet i 7, 10 och 19 §§,

3. sista tidpunkt för synpunkter enligt 10 §,

4. ett tillkännagivande om att kallelser och andra meddelanden i målet

till parterna skall införas i alla, eller vissa namngivna ortstidningar och

att de, om de inte särskilt skickas till en part, hålls tillgängliga hos den

som förvarar akten, och

5. namn och adress på aktförvararen.

Miljödomstolen skall förordna en eller flera personer att förvara ett

exemplar av handlingarna i målet (aktförvarare).

Kungörelsen skall snarast införas i ortstidning. En utskrift av

kungörelsen skall i mål om vattenverksamhet sändas till varje sakägare

som har angetts i ansökningen eller som på annat sätt är känd för

domstolen.

Om ansökan berör fast egendom som är samfälld för flera fastigheter,

behöver någon utskrift av kungörelsen inte sändas till de särskilda

delägarna i samfälligheten. Finns en känd styrelse för samfälligheten,

skall en utskrift av kungörelsen sändas till styrelsen.

I paragrafen anges att en kungörelse skall utfärdas om den ansökta

verksamheten. Miljökonsekvensbeskrivningen är en del av ansökan och

uppgift om den skall tas med, vilket framgår av 6 kap. 8 §. Kungörelse är

obligatorisk om inte målet skall handläggas som stämningsmål enligt

21 kap. 1 § andra stycket. I paragrafen anges dessutom vad paragrafen

skall innehålla.

 4 § Ett exemplar av ansökningshandlingarna och av kungörelsen skall

sändas till Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och Fiskeriverket. Om det

kan antas att det allmänna fiskeintresset eller något annat allmänt

intresse inte berörs av verksamheten, behöver ansökningshandlingarna

dock inte sändas över.

Kungörelsen skall även sändas till berörda kommuner och den eller de

kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälso-

skyddsområdet samt till länsstyrelsen och andra statliga myndigheter

vars verksamhet kan beröras av ansökan.

Paragrafen innehåller bestämmelser om till vilka myndigheter och

kommuner som kungörelsen och ansökningshandlingarna skall sändas

till. Naturvårdsverket, Kammarkollegiet, länsstyrelsen och kommun kan

inta ställning av part i målet, se 6 §. Vilka övriga myndigheter som

ansökan skall sändas till får bedömas från fall till fall.

5 § Kungörelsen skall delges

1. styrelsen eller någon annan som förvaltar en av ansökan berörd

kanal- eller slussanläggning eller annan allmän farled eller en hamn

eller flottled som är allmän,

2. styrelsen för ett av ansökan berört vattenförbund samt styrelsen

eller någon annan som förvaltar en berörd samfällighet enligt denna lag

eller motsvarande äldre bestämmelser,

3. ägaren av en anläggning för tillgodogörande av vattenkraft, om med

ansökan avses ianspråktagande av den tillgodogjorda kraften,

4. ägaren av den strömfallsfastighet från vilken andelskraft tillhanda-

hålls, när det är fråga om en ansökan enligt 7 kap. 1 § andra stycket 3

lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, och

5. innehavaren av det tillstånd som avses med en ansökan enligt

21 kap. 1 § första stycket 6 eller 7 miljöbalken.

 För att säkerställa att de i paragrafen uppräknade subjekten får del av

kungörelsen föreskrivs att denna skall delges med dem.

6 § Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och länsstyrelsen skall, när det

behövs, föra talan i målet för att tillvarata miljöintressen och andra

allmänna intressen.

En kommun får föra talan för att tillvarata miljöintressen och andra

allmänna intressen inom kommunen.

Fiskeriverket skall, om handlingar sänts till verket enligt 4 §, yttra sig

om vattenanläggningens eller verksamhetens inverkan på det allmänna

fiskeintresset samt föreslå de bestämmelser som behövs till skydd för

fisket. Om verket anser att ett yttrande kräver undersökning på platsen,

skall verket anmäla detta till miljödomstolen, som skall förordna om

sakkunnigutredning enligt 12 §.

I första och andra stycket finns bestämmelser om vem som företräder

allmänna intressen och således intar partsställning beträffande sådana

intressen. I rätten att föra talan i målet innefattas givetvis rätt att

överklaga miljödomstolens domar och beslut. Naturvårdsverket,

Kammarkollegiet, länsstyrelserna och kommunerna är företrädare för

miljöintressen och andra allmänna intressen. En kommun företräder

enligt andra stycket allmänna intressen inom kommunen. Här bör erinras

om att myndigheternas agerande är föranlett av en ansökan om prövning

och därmed också får anses som ett led i prövningssystemet enligt

miljöbalken.

När det gäller vem som bör agera i olika frågor bör vägledande kunna

vara att Kammarkollegiets kompetens i vattenfrågor bör utnyttjas.

Naturvårdsverket bör ha en aktiv och central roll och framöver agera i

principiellt viktiga frågor eller frågor som är av omfattande natur eller rör

t.ex. en hel näringsgren, allt i syfte att uppnå att verksamheten bedrivs i

enlighet med miljöbalkens hänsynsregler och övriga regler för att bidra

till uppfyllelse av miljöbalkens mål. Myndigheternas roller utvecklas i

avsnitt 4.22.2.

Tredje stycket handlar om Fiskeristyrelsens medverkan. Styrelsen är

inte part.

7 § Ägare av fastigheter som berörs av en ansökan i ett mål om

vattenverksamhet skall till miljödomstolen uppge innehavare av servitut,

nyttjanderätt eller rätt till elektrisk kraft som har upplåtits i fastigheten.

Underlåts detta utan giltigt skäl och uppstår på grund av detta skada för

sådana sakägare, skall fastighetsägaren ersätta skadan.

Paragrafen innehåller bestämmelser om fastighetsägares

uppgiftsskyldighet och överenstämmer med gällande rätt i vattenmål, 13

kap. 26 § vattenlagen. Giltigt skäl att slippa uppgiftsskyldigheten kan

vara att fastighetsägaren, utan egen skuld, saknar vetskap om någon

rättighetshavare. Någon skadeståndsskyldighet kan inte heller komma i

fråga om rättighetsinnehavaren vet om ansökningen.

Rättighetsinnehavaren kan ju då bevaka sin rätt.

8 § Har en sakägare uppgetts eller på annat sätt blivit känd för

miljödomstolen först efter det att kungörelsen har utfärdats och har

sakägaren inte fört talan i målet, skall sakägaren på lämpligt sätt ges

tillfälle att yttra sig. Handläggningen av målet får dock inte uppehållas.

Tidigare inte kända sakägare skall ges tillfälle att yttra sig, förutsatt att

handläggningen av målet inte uppehålls.

9 § Om det råder tvist om en fastighet som påverkas av den i målet

avsedda verksamheten, har den av de tvistande som innehar fastigheten

med äganderättsanspråk rätt att företräda fastigheten i målet, till dess

den lagligen vinns från innehavaren.

En ny ägare får inte rubba vare sig överenskommelser som den förre

ägaren har ingått eller andra åtgärder som har vidtagits i målet och som

är bindande för den förre ägaren. Om den förre ägaren har erhållit

meddelanden och kallelser i målet, behövs inte några nya meddelanden

eller kallelser till den nye ägaren.

Paragrafen har en motsvarighet i 13 kap. 28 § vattenlagen.

Paragrafens första stycke innebär att om fler än en har

äganderättsanspråk på en fastighet så blir besittningen avgörande för vem

som har rätt att företräda fastigheten i målet.

Innebörden av andra stycket är att överenskommelser och

processhandlingar som är bindande för ägaren när de ingås eller vidtas

binder även ny ägare.

10 § Synpunkter på ansökan skall lämnas skriftligen och ges in i tre

exemplar till miljödomstolen inom den tid som domstolen har bestämt.

Ett exemplar skall sändas till den sökande.

Paragrafen innehåller bestämmelser om synpunkter på ansökan.

Regeringen anser i likhet med Koncessionsnämnden för miljöskydd att

någon kortaste tid för när skriften skall ges in inte bör anges i paragrafen.

Domstolen bör anförtros uppgiften att bestämma tiden.

11 § Den fortsatta förberedelsen av målet kan vara skriftlig eller

muntlig.

Miljödomstolen skall under förberedelsen se till att utredningen i

målet får den inriktning och omfattning som krävs.

Miljödomstolen bestämmer vad en muntlig förberedelse skall avse och

vilka parter som skall kallas till förberedelsen. Kallelsen skall delges

parterna eller kungöras i ortstidning.

Vid den muntliga förberedelsen får tredskodom inte meddelas.

Parterna får åberopa skrifter som de har gett in. En redogörelse bör

lämnas för skrifternas innehåll.

Paragrafens första stycke innebär att miljödomstolen är friare i valet

mellan skriftlig eller muntlig förberedelse än den skulle ha varit om

rättegångsbalken hade tillämpats i detta avseende.

Enligt andra stycket skall miljödomstolen bedriva en aktiv materiell

processledning. Detta hänger samman med att domstolen har full

utredningsskyldighet.

Miljödomstolen bestämmer också enligt tredje stycket vad den

muntliga förberedelsen skall avse och vilka parter som skall inställa sig

vid denna. Detta kan spara tid och pengar genom att domstolen kan

behandla delar av målet som angår endast någon eller några av sakägarna

för sig. Domstolen slipper t.ex. att kalla samtliga sakägare till en

förhandling som endast angår ersättningen till någon eller några av

sakägarna.

Enligt fjärde stycket får tredskodom inte meddelas. I dispositiva frågor

i övrigt är dock rättegångsbalken tillämplig på förberedelsen. Detta

innebär bl.a. att medgivande binder part och att förlikningar kan ingås.

12 § Om det för bedömning av målet behövs någon särskild utredning

eller värdering, kan miljödomstolen förordna en eller flera sakkunniga

att efter förberedande undersökning avge utlåtande i målet. Sådan

undersökning skall verkställas snarast möjligt. Om det behövs med

hänsyn till målets beskaffenhet eller ändamålet med undersökningen,

skall domstolen på ett lämpligt sätt underrätta parterna om tiden för

undersökningen.

Paragrafen har en motsvarighet i 13 kap. 32 § vattenlagen och 14 § fjärde

stycket miljöskyddslagen.

I förhållande till rättegångsbalkens regler om sakkunnig behövs det i

mål med miljöanknytning utökade möjligheter att anlita sakkunniga. Det

finns exempelvis ofta behov av detta i fiskefrågor. Paragrafen

kompletterar således rättegångsbalkens bestämmelser i 40 kap. om

sakkunnig.

13 § Om det är lämpligt, får miljödomstolen uppdra åt en eller flera

ledamöter av domstolen att göra undersökning på platsen. Parterna skall

på lämpligt sätt underrättas om tiden för en sådan undersökning. Vid

undersökningen skall protokoll föras.

Paragrafen har en motsvarighet i 13 kap. 33 § vattenlagen och i 14 §

tredje stycket miljöskyddslagen.

Paragrafen innebär att någon eller några av domstolens ledamöter kan

få i uppgift att göra undersökning på platsen. Det kan ibland vara av

värde att t.ex. miljörådet får göra undersökningar på platsen för att bättre

kunna bedöma de tekniska frågorna. Paragrafen möjliggör detta.

14 § På begäran av sökanden får miljödomstolen utan huvudför-

handling besluta att åtgärder får vidtas för att förebygga eller minska

skador eller olägenheter, innan frågan om sådana åtgärder slutligen

avgörs. Som villkor gäller att den sökande hos länsstyrelsen ställer

säkerhet för den ersättning som den sökande kan bli skyldig att betala på

grund av åtgärderna. I fråga om slaget av säkerhet gäller 2 kap. 25 §

utsökningsbalken.

Beslutet gäller omedelbart, men det kan ändras när förhållandena

föranleder det.

Paragrafen innehåller bestämmelser om provisoriska skadeförebyggande

åtgärder. Bestämmelserna behövs eftersom det kan brådska med sådana

åtgärder.

Genom paragrafen bereds en sökande t.ex. möjlighet att vidta

provisoriska skyddsåtgärder på annans mark innan frågan om sådana är i

sin helhet klart för avgörande.

15 § Framgår det av ett utlåtande enligt 12 § eller på annat sätt att den

sökta verksamheten berör fastigheter som inte har angivits i kungörelsen

enligt 3 §, skall miljödomstolen med tillämpning av den paragrafen ge

ägare och innehavare av särskilda rättigheter till sådana fastigheter

tillfälle att yttra sig.

Om det är lämpligare får miljödomstolen kalla sakägarna till

huvudförhandlingen i målet. Kallelserna skall senast åtta dagar före

huvudförhandlingen delges sakägarna i den ordning som gäller för

delgivning av stämning i tvistemål.

Om det tillkommer fastigheter som inte angivits i kungörelsen skall

miljödomstolen antingen utfärda ny kungörelse beträffande dessa

fastigheter eller delge de nya sakägarna kallelse till huvudförhandling i

målet.

16 § När målet är klart för huvudförhandling skall miljödomstolen

bestämma tid och plats för den.

Om det är uppenbart onödigt med huvudförhandling, behöver sådan

förhandling inte hållas. Om parterna begär det skall den dock hållas. Att

målet eller ärendet kan komma att avgöras på handlingarna skall anges i

kungörelsen. I frågor som avses i 26 § andra stycket behöver inte

huvudförhandling hållas. Detsamma gäller i fall som avses i 42 kap. 18 §

första stycket 1, 3 och 4 rättegångsbalken.

Besked om tid och plats för huvudförhandling skall i god tid lämnas

parterna i den ordning som har bestämts för kallelser till dem. Om

anledning till det finns, skall det i kallelsen lämnas uppgift om de frågor

som avses behandlas vid huvudförhandlingen.

Om någon part bör infinna sig personligen vid huvudförhandlingen,

skall miljödomstolen förelägga vite. Föreläggandet skall delges.

Huvudförhandling får hållas, även om en part uteblir från den.

Tredskodom får dock inte meddelas.

Paragrafen innehåller bestämmelser om huvudförhandling.

Andra stycket gör det möjligt att avgöra mål på handlingarna. Detta

kan bli aktuellt t.ex i mål och ärenden om omprövning av villkor för

tillstånd. Om målet eller ärendet kan komma att avgöras på handlingarna

skall detta anges i kungörelsen. Sakägare bör få denna upplysning för att

de inte skall göra rättsförluster genom att tro att de kommer att få

chansen att framföra sina synpukter vid kommande förhandling.

Enligt femte stycket hindrar inte parts utevaro att målet avgörs efter

huvudförhandling. Tredskodom får dock inte meddelas. Detta innebär att

rätten får pröva målet på föreliggande utredning trots partens utevaro.

Rätten får alltså inte meddela dom mot part endast på den grunden att

parten uteblivit.

17 § Om miljödomstolen finner att ett mål kan utredas utan förbe-

redelse, får domstolen i kungörelse omedelbart kalla till

huvudförhandling i målet. Då gäller 3-9 och 12-16 §§.

Huvudförhandlingen får hållas tidigast tre veckor efter det att

kungörandet skedde.

Paragrafen innebär att enklare ansökningsmål kan avgöras utan

förberedelse. Hela handläggningen sker istället vid huvudförhandlingen i

målet. Det finns en del enklare mål som lämpligen kan avgöras på detta

sätt, t.ex. mål om broar över vattendrag och bevattningsuttag. Att

huvudförhandling inte alltid behöver hållas framgår av 16 § andra

stycket.

18 § I målet skall syn hållas, om det inte är obehövligt.

Paragrafen innebär till skillnad från rättegångsbalken att det normala är

att syn skall hållas. Detta är föranlett av att syn på platsen för verksam-

heten ofta kan ge nyttiga upplysningar om den tilltänkta verksamheten.

Vid t.ex. byggande i vatten är det svårt att få en fullständig bild av den

tilltänkta verksamheten utan syn.

19 § Yrkanden om ersättning till följd av vattenverksamhet eller en

åtgärd enligt 11 kap. 22 § och synpunkter i anledning av utlåtande om

verksamheten enligt 12 § skall framställas skriftligen eller muntligen

senast vid huvudförhandlingen. Miljödomstolen får avvisa senare

framställda yrkanden och synpunkter, om de inte har föranletts av

iakttagelser vid syn eller av andra omständigheter som har förekommit

under huvudförhandlingen.

Paragrafen innehåller bestämmelser om när yrkanden om ersättning till

följd av vattenverksamhet och synpunkter på sakkunnigutlåtande senast

skall vara framställda.

Huvudförhandlingen bör som regel vara avgörande för när yrkanden

och synpunkter senast skall vara framställda. Framställs ett yrkande först

efter det huvudförhandlingen avslutats kan domstolen därför avvisa det.

20 § Vid huvudförhandlingens början bör ordföranden eller någon

annan ledamot kort redogöra för ansökan och de yrkanden som har

framställts i målet. För utredning av frågor av teknisk art får parterna

åberopa ingivna skrifter. En redogörelse skall lämnas för skrifternas

innehåll.

Vid en uppskjuten huvudförhandling skall målet återupptas i samma

skick som det hade vid den tidigare handläggningens slut. Har de

ledamöter som vid det senare sammanträdet tjänstgör i domstolen inte

deltagit i den tidigare handläggningen, skall dock målet tas upp till ny

huvudförhandling. Bevis som har tagits upp vid tidigare handläggning

behöver inte tas upp på nytt om det kan antas vara utan betydelse att det

tas upp eller om det skulle medföra oskälig kostnad eller synnerlig

olägenhet.

Paragrafen innehåller några från rättegångsbalken avvikande regler i

fråga om huvudförhandlingen.

Vid en huvudförhandling som följer rättegångsbalkens regler skall

normalt allt behandlas i detalj för att det skall få läggas till grund för

domen. I större ansökningsmål enligt balken kan det skriftliga materialet

vara mycket omfattande. Att i detalj redogöra för allt material vid

huvudförhandlingen i ett ansökningsmål skulle ta för lång tid.

Enligt paragrafens första stycke är det därför tillräckligt att parterna

åberopar skrifterna och att en mera översiktlig redogörelse sker av

innehållet i dem.

Andra stycket handlar om att skjuta upp huvudförhandlingar.

Eventuella kompletteringar i ansökningsmål tar ofta betydligt längre tid

än eventuella kompletteringar i mål enligt rättegångsbalken.

Bevisomedelbarhet är normalt inte av samma vikt i ett ansökningsmål

som i ett mål enligt rättegångsbalken. I paragrafen anges således att det

är möjligt att utan bestämd tidsbegränsning fortsätta en avbruten

huvudförhandling i ett ansökningsmål. En avbruten huvudförhandling

bör, trots avsaknaden av tidsbegränsning, fortsätta så snart som möjligt.

21 § Miljödomstolens dom skall grundas på vad som har förekommit vid

syn och annan förhandling inför domstolen och på vad handlingarna

innehåller.

Domen skall meddelas så snart som möjligt med hänsyn till målets art

och omständigheterna i övrigt. Om det inte finns synnerliga skäl skall,

om huvudförhandling hållits, domen meddelas inom två månader efter

det att förhandlingen avslutades.

Skyldigheten enligt 17 kap. 9 § sjunde stycket rättegångsbalken att

underrätta parterna om innehållet i domen skall anses fullgjord genom

att ett exemplar av domen hålls tillgängligt hos den eller de aktförvarare

som har förordnats.

Paragrafens bestämmelser i första stycket avviker från rättegångsbalkens

bestämmelser i 17 kap. enligt vilka domen om huvudförhandling hållits

skall grundas på vad som förekommit vid denna. De avvikande

bestämmelserna är nödvändiga eftersom materialet i ansökningsmål ofta

består av sakkunnigutredningar, kartor och ritningar som inte i detalj kan

gås igenom vid huvudförhandlingen.

På grund av målens omfattning behövs också ofta längre tid för doms

meddelande efter huvudförhandling än de två veckor som gäller enligt

rättegångsbalken. I andra stycket anges därför att domen skall meddelas

inom två månader efter huvudförhandling, om inte synnerliga skäl för

längre tid föreligger. Hålls inte huvudförhandling gäller

rättegångsbalkens regler i 17 kap. 9 § fjärde stycket.

På grund av det ofta stora antalet sakägare kan underrättelse om

innehållet i domen enligt tredje stycket fullgöras genom att domen hålls

tillgänglig hos aktförvararen.

22 § När det på yrkande av någon part i ett mål om vattenverksamhet

anses att den ersättning som parten har rätt till bör sättas högre än vad

den sökande har föreslagit, får miljödomstolen även för andra parter

vidta sådana jämkningar i ersättningsbeloppen som kan behövas för att

uppnå likformighet i uppskattningen. Ersättningen får inte sättas lägre

än vad den sökande har erbjudit i målet.

Om särskild uppgörelse har träffats mellan parterna, får ersättning

dock inte bestämmas annorlunda än som har avtalats.

Paragrafen, som överensstämmer med 13 kap. 44 § vattenlagen, ger

uttryck för den inom vattenrättsliga ersättningsrätten gällande likformig-

hetsprincipen. Paragrafen avviker från 5 kap. 25 § expropriationslagen

enligt vilken ersättning inte får bestämmas till högre belopp än den

ersättningsberättigade begärt.

23 § Om det behövs för tillämpningen av 6 kap. 18 § tredje stycket

expropriationslagen (1972:719), skall miljödomstolen uppskatta det

värde som en berörd fastighet har utan särskild rättighet som minskar

fastighetens värde.

Paragrafen motsvarar närmast 13 kap. 45 § vattenlagen. Endast

redaktionella ändringar har gjorts.

Av 31 kap. 2 § samt 5 kap. 23 § expropriationslagen framgår att

ersättning skall bestämmas för varje sakägare för sig. Av detta följer att

domstolen skall uppskatta såväl berörda fastigheters värde som värdet av

särskilda rättigheter som skadas. Självfallet skall beaktas att en särskild

rättighet kan minska en fastighets värde. Om någon särskild bestämmelse

inte fanns skulle emellertid länsstyrelsen bli tvungen att för

tillämpningen av fördelningsregeln i 6 kap. 18 § tredje stycket

expropriationslagen göra en uppskattning av en fastighets värde utan

belastning av särskilda rättigheter som minskar fastighetens värde och

som har sämre rätt än en beviljad eller sökt inteckning i fastigheten. En

sådan uppskattning bör lämpligen göras av miljödomstolen.

24 § Innan miljödomstolen meddelar en dom om inlösen av en

fastighetsdel skall en karta med beskrivning ha upprättats över området

samt dess gränser ha utmärkts i den ordning som gäller för fastighets-

bildning.

Paragrafen motsvarar 13 kap. 46 § vattenlagen. Ett beslut om inlösen har

fastighetsbildande verkan, varför karta skall upprättas på sätt som anges i

paragrafen.

25 § En dom som innebär att tillstånd lämnas till en verksamhet skall i

förekommande fall innehålla bestämmelser om

1. den tid som tillståndet skall gälla,

2. verksamhetens ändamål, läge, omfattning, säkerhet och tekniska

utformning i övrigt,

3. tillsyn, besiktning och kontroll,

4. skyldighet att betala ersättning eller att utföra skadeförebyggande

åtgärder samt hur betalningen skall ske,

5. skyldighet att betala avgifter,

6. de villkor som behövs för att hindra eller begränsa skadlig påverkan

eller andra olägenheter,

7. de villkor som behövs avseende hanteringen i verksamheten av

kemiska produkter om hanteringen kan medföra olägenheter för den yttre

miljön,

8. de villkor som behövs om avfallshantering och återvinning och

återanvändning om hanteringen, återvinningen eller återanvändningen

kan medföra olägenheter för den yttre miljön,

9. de villkor som behövs med avseende på hushållningen med mark,

vatten och andra naturresurser,

10. de villkor som behövs med avseende på efterbehandling och

ställande av säkerhet,

11. den tid inom vilken anspråk i anledning av oförutsedda skador får

framställas,

12. den förlust av vatten eller annat som tillståndshavare enligt 31 kap.

22 och 23 §§ är skyldig att underkasta sig utan ersättning, och

13. rättegångskostnader.

Avser tillståndet arbeten för vattenverksamhet, skall i domen anges

den tid inom vilken arbetena skall vara utförda. Tiden får sättas till högst

tio år. Den tid inom vilken igångsättande av miljöfarlig verksamhet skall

ha skett skall anges.

Miljödomstolen får överlåta åt tillsynsmyndighet att fastställa villkor

av mindre betydelse.

Ytterligare bestämmelser om vad en dom i mål om vattenverksamhet

och vattenanläggningar skall innehålla finns i 7 kap. 6 § lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Paragrafen innehåller i första stycket en uppräkning som inte är

uttömmande. Uppräkningen är inte heller minimikrav på vad en dom i ett

ansökningsmål skall innehålla. Den är snarare att se som någon form av

minneslista. Vad domen skall den innehålla i varje enskilt mål måste

anpassas till ansökan och de frågor som denna aktualiserar i det målet.

Enligt andra stycket skall tid inom vilken tillståndsgivna arbeten för

vattenverksamhet skall utföras anges i domen. I domen kan också anges

inom vilken tid som miljöfarlig verksamhet skall ha satts igång.

Följs inte tiderna så förfaller tillståndet enligt 24 kap. 2 §.

Särskilt vid miljöfarlig verksamhet kan det ibland vara svårt för

domstolen att fastställa villkoren i minsta detalj. Tredje stycket innehåller

därför en regel om att domstolen får överlämna åt tillsynsmyndigheten att

fastställa villkor av mindre betydelse.

26 § På yrkande av sökanden får miljödomstolen i särskild dom avgöra

frågan om verksamhetens tillåtlighet om frågan inte enligt 17 kap. 1, 3

eller 4 § skall prövas av regeringen.

Om domstolen funnit att verksamheten är tillåtlig och om verksam-

hetens snara genomförande är angeläget, får domstolen i särskild dom

meddela tillstånd till de arbeten som behöver utföras. Att huvudför-

handling inte behöver hållas framgår av 16 § andra stycket.

Meddelas särskild dom, får miljödomstolen förordna att målet i övrigt

skall vila till dess domen fått laga kraft.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Paragrafen innehåller bestämmelser att tillåtlighetsfrågan kan avgöras

av miljödomstolen genom deldom. Detta kan jämföras med att

regeringen kan meddela avgörande om verksamhetens tillåtlighet enligt

17 kap. 1, 3 och 4 §§. Att tillåtlighetsfrågan kan avgöras genom deldom

kan spara tid och pengar. Detsamma gäller tillstånd till de brådskande

arbeten som behöver genomföras. De sistnämnda frågorna bör kunna

avgöras utan huvudförhandling.

27 § När verkningarna av verksamheten inte kan förutses med tillräcklig

säkerhet, får miljödomstolen vid meddelande av tillstånd till

verksamheten skjuta upp frågan om ersättning eller andra villkor till

dess erfarenhet har vunnits av verksamhetens inverkan.

I samband med uppskovsbeslutet skall miljödomstolen, i fråga om

skada eller förlust som kan antas bli mera kännbar, meddela

provisoriska föreskrifter om ersättning eller skadeförebyggande

åtgärder. Om det är nödvändigt för att motverka olägenheter, skall

provisoriska föreskrifter om skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått

meddelas.

Den uppskjutna frågan skall avgöras så snart som möjligt. Ersättning

får inte bestämmas till lägre belopp än vad som har bestämts

provisoriskt.

Då målet har skjutits upp i en viss del, skall miljödomstolen som

villkor för att tillståndet till verksamheten skall få tas i anspråk

föreskriva att sökanden hos länsstyrelsen ställer säkerhet för den slutliga

ersättningen samt för den ersättning som bestämts provisoriskt och som

inte skall betalas innan tillståndet tas i anspråk. I fråga om slaget av

säkerhet gäller 2 kap. 25 § utsökningsbalken.

Preskriptionslagen (1981:130) gäller inte ersättningsanspråk som

omfattas av ett uppskovsbeslut.

Villkoren för en verksamhet enligt miljöbalken skall i regel fastställas i

samband med tillståndet. Ibland är dock verkningarna av en verksamhet

svåra att bedöma. För de miljöfarliga verksamheternas del kan det t.ex.

vara fråga om reningsteknik som är oprövad. Paragrafen innehåller

således bestämmelser om uppskov. Uppskovsbeslut bör bara meddelas då

ett verkligt behov föreligger.

Andra stycket innehåller bestämmelser till skydd för sakägarna. Den

provisoriska ersättningen eller åtgärden skall bestämmas så att sakägarna

hålls skadeslösa i avvaktan på det slutliga beslutet i ersättningsfrågan.

Enligt tredje stycket får den slutliga ersättningen inte sättas till lägre

belopp än den provisoriska ersättningen.

28 § När det finns skäl till det, får miljödomstolen förordna att tillståndet

till en verksamhet får tas i anspråk även om domen inte har vunnit laga

kraft. Som villkor skall föreskrivas att sökanden hos länsstyrelsen ställer

säkerhet för den ersättning som för en vattenverksamhet kan komma att

utgå, om domstolens dom ändras. I fråga om slaget av säkerhet gäller

2 kap. 25 § utsökningsbalken.

Om sökanden, sedan tillstånd till en verksamhet enligt balken har

meddelats, åläggs skyldighet att förebygga eller minska skador eller att

betala ersättning, får miljödomstolen förordna att domen skall gå i

verkställighet som om den hade fått laga kraft.

Överklagas en dom med ett förordnande enligt första eller andra

stycket, får Miljööverdomstolen undanröja förordnandet, innan talan mot

domen i övrigt prövas.

Paragrafens första stycke innehåller möjlighet för domstolen om den

finner skäl till det att meddela verkställighetsförordnande. Ett skäl till

verkställighetsförordnande kan vara att arbeten måste utföras före en

snabbt annalkande vinter.

Andra stycket innehåller en bestämmelse om omedelbar verkställighet

av beslut om skadeförebyggande åtgärder sedan tillstånd har meddelats.

Bestämmelsen omfattar uppskovsbeslut, andra fall då tillstånd redan

meddelats samt fall då godkännande har skett.

5.1.23 23 kap. Rättegången i Miljööverdomstolen och Högsta

domstolen

Rättegången i Miljööverdomstolen

1 § Miljödomstolens domar eller beslut får, om inte annat är föreskrivet,

överklagas hos Miljööverdomstolen. Vid överklagande till

Miljööverdomstolen av en dom eller ett beslut av en miljödomstol i dit

överklagat mål krävs prövningstillstånd.

Krävs det prövningstillstånd i Miljööverdomstolen, skall

miljödomstolens dom eller beslut innehålla uppgift om detta och

innehållet i 34 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291).

Paragrafen har med en redaktionell ändring utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

I paragrafens första stycke uppställs krav på prövningstillstånd för att

domar och beslut av miljödomstol som först prövats av en förvaltnings-

myndighet eller kommun skall prövas av Miljööverdomstolen. I mål som

prövas enligt förvaltningsprocesslagen krävs det alltså prövningstillstånd

för att målet skall prövas av Miljööverdomstolen.

Enligt andra stycket skall miljödomstolens dom eller beslut innehålla

uppgift om prövningstillstånd krävs och under vilka förutsättningar

sådant tillstånd lämnas.

2 § Vid prövningen av om prövningstillstånd skall meddelas tillämpas

34 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291).

Meddelas inte prövningstillstånd står miljödomstolens dom eller beslut

fast. En uppgift om detta skall tas in i Miljööverdomstolens beslut.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Paragrafen innebär att förvaltningsprocesslagens regler om

prövningstillstånd i kammarrätt tillämpas på Miljööverdomstolen i fråga

om under vilka förutsättningar sådant tillstånd skall lämnas och vad ett

sådant tillstånd omfattar.

3 § Miljödomstolens beslut i frågor som avses i 22 kap. 14 § samt i

7 kap. 21 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet får överklagas särskilt. Beslut i fråga som avses i 7

kap. 12 § andra stycket lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet får överklagas endast i samband med överklagande av

dom eller slutligt beslut i ansökningsmålet.

I paragrafens första mening anges när särskild talan får ske. Beslut under

handläggningen som avser provisoriska skadeförebyggande åtgärder

eller markavvattningssakkunnig får överklagas särskilt.

Beslut under handläggningen om inhibition enligt 7 kap. 12 § andra

stycket lagen om särskilda bestämmelser om vattenverksamhet får dock

inte överklagas särskilt. Detta beror på att någon åtgärd inte får vidtas.

Vid sådant förhållande finns det inte något skäl för att tillåta särskild

klagan.

4 § Om det är lämpligt, får Miljööverdomstolen uppdra åt en eller flera

ledamöter av domstolen att verkställa undersökning på platsen. Parterna

skall på lämpligt sätt underrättas om tiden för undersökningen. Vid

denna skall protokoll föras.

En utredning som ett miljöråd har verkställt beträffande en fråga av

teknisk beskaffenhet får inte läggas till grund för Miljööverdomstolens

dom eller beslut utan att parterna har beretts tillfälle att yttra sig över

utredningen. Detta gäller dock inte om utredningen i endast oväsentlig

utsträckning avviker från vad som har framkommit tidigare i målet.

Angående första stycket, se 22 kap. 13 §.

Andra stycket behövs eftersom mål i Miljööverdomstolen kan avgöras

på handlingarna. Utredning som inte tillför något nytt behöver dock

parterna inte beredas tillfälle att yttra sig över.

5 § Har i ett ansökningsmål, där kungörelse enligt 22 kap. 3 § har

utfärdats, sökanden överklagat miljödomstolens dom eller beslut, får

Miljööverdomstolen i stället för att förordna om delgivning med

motparterna besluta att ett exemplar av överklagandet skall översändas

till den eller de aktförvarare som har förordnats av miljödomstolen samt

utfärda kungörelse om överklagandet.

I kungörelsen skall uppges

1. att ett exemplar av handlingarna i målet hålls tillgängligt hos

aktförvararen eller aktförvararna,

2. att kallelser och andra meddelanden i målet till parterna skall, om

de inte särskilt tillställs någon part, införas i viss eller vissa ortstid-

ningar samt hållas tillgängliga hos aktförvararen eller aktförvararna,

3. att en svarsskrivelse skall ha kommit in till Miljööverdomstolen

inom den tid, minst tre veckor efter kungörandet, som

Miljööverdomstolen bestämt.

Kungörelsen skall införas i den eller de ortstidningar som miljödom-

stolen har bestämt för meddelanden i målet.

Då föreskrifterna i denna paragraf har iakttagits, skall delgivning

anses ha skett.

Miljööverdomstolen får i likhet med miljödomstolen använda kungörelse

istället för delgivning. Anledningen till detta är att det kan röra sig om ett

stort antal sakägare och att alla sakägare kanske inte är kända av

domstolen.

6 § Ett mål där en dom har överklagats får avgöras av Miljööver-

domstolen utan huvudförhandling eller muntlig handläggning, om en

sådan förhandling skulle sakna betydelse för prövningen. Om part och

motpart har begärt huvudförhandling eller muntlig handläggning, skall

dock sådan hållas, om den inte uppenbarligen skulle vara utan betydelse.

Vid huvudförhandling får utredningen läggas fram genom Miljööver-

domstolens försorg i den omfattning som domstolen bestämmer.

Om Miljööverdomstolen i ett överklagat ansökningsmål finner att vite

eller annan påföljd för utevaro bör föreläggas någon part, får före-

läggandet inte tillkännages parten genom kungörelse som avses i 5 §

utan skall delges med parten.

Paragrafen har en motsvarighet i 13 kap. 69 § vattenlagen.

 Paragrafens första stycke innebär att det inte finns någon absolut rätt

till huvudförhandling eller muntlig handläggning. Huvudförhandling

eller muntlig handläggning behöver inte hållas i samma utsträckning i

överrätt som i underrätt.

Det kan många gånger vara lämpligt att ledamot av domstolen

framlägger utredning. I andra stycket anges det därför att domstolen

bestämmer i denna fråga.

Av rättssäkerhetsskäl räcker det enligt paragrafens tredje stycke inte att

part genom kungörelse delges föreläggande om vite eller annan påföljd.

7 § I fråga om rättegången i Miljööverdomstolen gäller i ansökningsmål

i övrigt 21 kap. 7 §, 22 kap. 12, 21, 23-28 §§ samt 7 kap. 5 och 7 §§

lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Miljööverdomstolen får förordna att tillståndet till en verksamhet som

meddelats av miljödomstolen får tas i anspråk trots att domen inte vunnit

laga kraft. För sådant förordnande gäller 22 kap. 28 § första stycket.

I andra meningen anges att Miljööverdomstolen kan förordna om

omedelbar verkställighet av miljödomstolens tillståndsdom. Detta kan få

praktisk betydelse om handläggningen av ett överklagat mål skulle dra ut

på tiden. Förordnandet bör vara betingat av praktiska skäl som att

brådskande arbeten måste utföras.

Rättegången i Högsta domstolen

8 § Miljödomstolens domar och beslut i mål som i första instans har

prövats av en kommun eller en förvalningsmyndighet får inte överklagas.

Paragrafen innebär att Miljööverdomstolen är sista instans i mål och

ärenden som i första instans prövats av kommun eller

förvaltningsmyndighet. Anledningen till detta utvecklas i avsnitt 4.22.1.

9 § Miljööverdomstolens domar eller beslut får, om inte annat är

föreskrivet, överklagas hos Högsta domstolen.

I fråga om rättegången i Högsta domstolen gäller bestämmelserna om

rättegången i Miljööverdomstolen i 5 och 6 §§ och 7 § första meningen.

Paragrafen innebär att rättegångsbalken är tillämplig utom i fall som

regleras i andra stycket. Prövningstillstånd krävs alltså enligt 54 kap. 9 §

rättegångsbalken.

5.1.24 24 kap. Tillstånds giltighet, omprövning m. m.

Verkan av domar och beslut enligt miljöbalken

1 § Om en dom eller ett beslut som har meddelats i ett ansökningsmål

enligt 21 kap. 1 § första stycket denna balk eller 7 kap. 1 § lagen (0000)

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet avser tillstånd till en

verksamhet enligt balken och domen eller beslutet har vunnit laga kraft,

gäller tillståndet mot alla, såvitt avser frågor som har prövats i domen

eller beslutet. Detsamma gäller beslut om tillstånd till miljöfarlig

verksamhet som har meddelats av länsstyrelse eller kommun med stöd av

9 kap. 8 § samt beslut om tillstånd till markavvattning som har meddelats

av länsstyrelse enligt 11 kap. Avser tillståndet utförandet av en vattenan-

läggning, innefattar det rätt att bibehålla anläggningen. Till följd av

detta kapitel, 7 kap. 20 och 22 §§, 9 kap. 5 §, 10 kap. 12 § denna balk

eller 2 kap. 10 § samt 7 kap. 13-17 §§ lagen med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet, kan dock ett tillstånd begränsas eller förenas med

ändrade eller nya villkor, eller återkallas och fortsatt verksamhet

förbjudas. Ett sådant ingripande kan också ske genom brådskande

förelägganden eller förbud enligt 26 kap. 9 § fjärde stycket.

Med tillstånd avses i detta kapitel även godkännande av arbeten eller

åtgärder enligt 11 kap. 16 §.

En omprövningsdom eller ett omprövningsbeslut har samma verkan

som en tillståndsdom eller ett tillståndsbeslut.

Enligt första stycket första meningen gäller en lagakraftvunnen dom i ett

ansökningsmål mot alla såvitt avser frågor som har prövats i domen eller

beslutet. Detsamma gäller för beslut som länsstyrelse eller kommun

meddelat i ärenden om tillstånd till miljöfarlig verksamhet med stöd av

9 kap. 8 § och för beslut som länsstyrelse meddelat i frågor om tillstånd

till markavvattning.

Den materiella rättskraften hos en dom i ett ansökningsmål är alltså en

annan än den hos en tvistemålsdom i ett dispositivt mål enligt

rättegångsbalken. Sådana domar har i dispositiva mål enligt 17 kap. 11 §

rättegångsbalken giltighet endast mellan parterna i målet. Det har också

den betydelsen att 17 kap. 3 § rättegångsbalken inte är tillämplig på

själva tillståndsfrågan. Miljödomstol har i stället

officialprövningsskyldighet i fråga om tillstånd skall beviljas eller inte.

En lagakraftvunnen dom om tillstånd i ett ansökningsmål innebär att

alla som har kunnat föra talan i målet blir bundna av domen. Detta gäller

även om någon inte har blivit i vederbörlig ordning kallad och inte heller

fört talan i målet. Domen kan alltså inte på ordinär väg rivas upp på talan

av någon enskild sakägare. Inte heller med avseende på allmänna

intressen kan tillståndet i ordinär väg rubbas. I fjärde och femte

meningen erinras dock om de möjligheter som ges att ändra och återkalla

samt förbjuda fortsatt verksamhet. Att så kan ske inskränker alltså

rättskraften.

Dessutom finns möjligheter att angripa domen med extraordinära

rättsmedel enligt rättegångsbalken, dvs. begäran om resning eller

återställande av försutten tid eller domvillobesvär. Om domen upphävs

eller ändras enligt bestämmelserna om extraordinära rättsmedel, blir dess

rättskraftsverkan i motsvarande utsträckning inskränkt. Sålunda kan t.ex.

en skadelidande sakägare, som inte har blivit i vederbörlig ordning kallad

i målet och som inte heller har fört talan i detta, anföra domvillobesvär

med påföljd att domen inte gäller ersättning såvitt avser den sakägaren.

Vad nu sagts gäller också beträffande företrädare för sådana allmänna

intressen som är av beskaffenhet att de skall bedömas i ansöknings-

målet. Prövningen enligt miljöbalken ersätter emellertid inte till-

ståndsprövningen enligt annan lagstiftning, t.ex. bygglovsprövning enligt

plan- och bygglagen.

Miljödomstolens dom hindrar inte heller ingripanden av myndigheter

enligt t.ex. brand- eller arbetsmiljölagstiftningen. Inte heller

räddningstjänsten omfattas. Tillståndsbeslutet kommer att ha rättskraft

endast i de frågor som beslutet omfattar. Det bör således även

fortsättningsvis vara möjligt för hälsoskyddsmyndigheterna och/eller

kemikaliemyndigheterna att ingripa med stöd av de allmänna

hänsynsreglerna eller de särskilda reglerna om kemikalier och

hälsoskydd i frågor som inte har blivit föremål för prövning av

tillståndsmyndigheten.

Reglerna i balken om tillsyn bör ge tillsynsmyndigheterna rätt att

ingripa med förelägganden och förbud i ett enskilt fall för att balkens

föreskrifter och vad som kan följa av dem skall iakttas. Detta är viktigt

att slå fast.

Vid tillståndsgiven verksamhet innebär ofta bestämmelserna om

tillståndsbeslutets rättsverkan dock att hänsynsreglerna inte behöver

iakttas i vidare mån än som följer av tillståndet.

Det är således av stor vikt att alla begränsningar och villkor skrivs in i

tillståndet och att detta görs tydligt.

Tillståndet ger alltså en trygghet. Den tillståndshavare som följer

villkoren behöver normalt inte frukta att det allmänna ställer ytterligare

krav med stöd av hänsynsreglerna, i vart fall inte beträffande sådana

frågor som har prövats vid tillståndsgivningen.

Det bör betonas att det genom tillståndsdomen inte avgörs frågor om

äganderätten till de mark- och vattenområden som tas i anspråk för

verksamheten. Även om det antagande som miljödomstolen har utgått

ifrån är oriktigt, kan något yrkande om utrivning eller ändring av

byggnaden eller annan inskränkning inte framställas i miljömålet av den

rätte ägaren eller någon annan. I de fall då rätten att utföra företaget

enligt tillståndsdomen är förenad med en fastighet, kan emellertid

tillståndshavarens rätt enligt domen övergå till den som efter klandertalan

har vunnit rätt till fastigheten, varvid bl.a. ersättningsreglerna i 5 kap.

jordabalken om verkan av att fast egendom frånvinns någon efter klander

m.m. kan bli tillämpliga. I jordabalken finns emellertid också regler om

hävd till fast egendom (16 kap.) och godtrosförvärv på grund av

inskrivning m.m. (18 kap.)

Enligt första stycket tredje meningen innefattar ett tillstånd att uppföra

en vattenanläggning rätt att bibehålla anläggningen. Denna bestämmelse

behövs med hänsyn till andra bestämmelser i miljöbalken, t.ex. reglerna

om återkallelse i 3 § detta kapitel.

I första stycket fjärde och femte meningen anges viktiga

inskränkningar i domens rättskraft. Det hänvisas till 2 kap. 10 § samt

7 kap. 13-17 §§ lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet om skyldighet att avstå vatten vid torka m.m., 7 kap.

20 § om föreskrifter för ett miljöskyddsområde, 7 kap. 22 § om

föreskrifter för ett vattenskyddsområde, 9 kap. 5 § om generella

föreskrifter, 10 kap. 12 § om inskränkningar i markanvändningen, 26

kap. 9 § fjärde stycket om brådskande förelägganden och förbud som är

nödvändiga till följd av särskilda omständigheter samt till

bestämmelserna i det följande i detta kapitel om omprövning och

återkallelse m.m.

Den omständigheten att ett tillstånd föreligger hindrar naturligtvis inte

att tillståndet och därmed förenade rättigheter får vika helt eller delvis till

följd av tvångsförfoganden enligt balken eller expropriationslagen. I

likhet med för annan egendom gäller expropriationslagen och

tvångsförfoganden även för tillstånd.

Enligt andra stycket gäller samma rättskraftsregler för tillstånd som för

ett godkännande av ändrings- eller lagningsarbeten avseende

vattenanläggningar. Det finns inte skäl att ha andra rättskraftsregler för

godkännanden.

2 § Tillståndet förfaller, om tillståndshavaren inte iakttar de

bestämmelser som har meddelats i tillståndsdomen eller

tillståndsbeslutet i fråga om tid inom vilken arbetena skall vara utförda

eller den tid inom vilken igångsättning skall ha skett.

Om tillståndshavaren visar att denne har giltigt skäl för dröjsmålet

eller att synnerliga olägenheter skulle uppstå om tillståndet förfaller, kan

tillståndsmyndigheten förlänga tiden med högst tio år. Tillstånds-

myndigheten får föreskriva nya eller strängare villkor efter vad som är

skäligt. Ansökan om förlängning skall göras innan den föreskrivna tiden

har gått ut.

Första stycket innehåller bestämmelser om verkan av att föreskriven tid

inom vilken arbeten skall vara utförda för en vattenverksamhet eller den

tid inom vilken igångsättande av en miljöfarlig verksamhet skall ha skett

inte iakttas. Miljödomstolen skall enligt 22 kap. 25 § andra stycket alltid

ange dessa tider. Bestämmelsen har utformats så att tillståndet förfaller i

sin helhet. En arbetstid får dock anses iakttagen, om endast obetydliga

delar återstår att utföra.

Verkan av att tillståndet till en vattenverksamhet förfaller även

beträffande redan utförda delar av verksamheten blir att de med

tillståndet förenade rättigheterna av servituts natur förfaller medan

egendom som har tagits i anspråk med äganderätt alltjämt tillkommer

tillståndshavaren. I 26 kap. 10 och 14 §§ ges länsstyrelsen möjlighet att

vid vite förelägga tillståndshavaren att riva ut en anläggning som kan

skada allmänna eller enskilda intressen. Handräckning kan också

meddelas enligt 26 kap. 17 §.

Enligt andra stycket kan tiden förlängas med högst tio år. Frågan

handläggs som ansökningsmål (21 kap. 1 § första stycket punkt 5). Som

giltigt skäl har i vattenpraxis brukat godtas svårigheter att utverka

erforderliga tillstånd eller få fram arbetsmaskiner eller personal.

Synnerliga olägenheter kan i allmänhet antas uppstå om en

vattenverksamhet har utförts till en del. Motparters intressen måste

beaktas.

3 § Tillståndsmyndigheten får helt eller delvis återkalla tillstånd, dispens

eller godkännande som meddelats enligt balken, eller enligt föreskrifter

med stöd av balken, och förbjuda fortsatt verksamhet

1. om den som har sökt tillståndet, dispensen eller godkännandet har

vilselett tillståndsmyndigheten genom att lämna oriktiga uppgifter eller

underlåta att lämna uppgifter av betydelse för tillståndet, dispensen,

godkännandet eller villkoren,

2. när tillståndet, dispensen, godkännandet eller villkor som gäller för

verksamheten eller åtgärden inte har följts och avvikelsen inte är av

ringa betydelse,

3. om det till följd av verksamheten eller åtgärden har uppkommit

någon olägenhet av väsentlig betydelse som inte förutsågs när

verksamheten eller åtgärden tilläts,

4. om det till följd av verksamheten eller åtgärden har uppkommit

sådana förhållanden som enligt 2 kap. 9 § innebär att verksamheten inte

får bedrivas,

5. om verksamheten slutligt har upphört,

6. om ett nytt tillstånd ersätter ett tidigare tillstånd,

7. om det behövs för att uppfylla Sveriges förpliktelser till följd av EU-

medlemskapet,

8. om underhållet av en vattenanläggning allvarligt har försummats,

eller

9. om tillstånd att inverka på vattenförhållandena inte har utnyttjats

under en längre tid och det kan antas att tillståndet inte heller kommer

att utnyttjas.

Miljödomstolen får om tillståndet avser verksamhet vid en

vattenanläggning eller i fall som avses i första stycket 8 eller 9 återkalla

rätten att bibehålla en vattenanläggning.

Paragrafen innehåller bestämmelser om när återkallelse av tillstånd får

ske samt förbud mot fortsatt verksamhet får meddelas. Reglerna bör så

långt möjligt vara desamma för de olika verksamheter som kan

förekomma enligt miljöbalken. Särreglering har dock skett beträffande

vattenanläggningar och tillstånd som inte utnyttjas och kan påverka

vattenförhållandena i punkterna 8 och 9.

Med oriktiga uppgifter i första punkten avses även ofullständiga

uppgifter. Tillstånd bör återkallas vid vilseledande. Det kan dock

undantagsvis vara tillräckligt att omprövning sker av villkoren eller

tillståndet enligt 5 § första stycket tredje punkten.

Enligt andra punkten kan återkallelse ske om tillstånd, dispens,

godkännande eller villkor som gäller för tillståndet inte följs. Obetydliga

överträdelser skall inte medföra en sådan påföljd. Dessutom bör andra

sätt att åstadkomma rättelse först prövas. Således bör förelägganden om

rättelse enligt 26 kap. 9 § först ges.

Omprövning enligt 5 § första stycket fjärde punkten kan ibland också

vara tillräckligt. Att det anges att även underlåtenhet att följa själva

tillståndet, dispensen eller godkännandet kan leda till påföljd är föranlett

av att det i nuvarande koncessionsnämndspraxis förekommit att

överträdelse av i tillståndet angiven produktionsmängd inte ansetts vara

villkorsbrott.

Tredje punkten motsvarar närmast 23 § första stycket tredje punkten

miljöskyddslagen. I första hand skall möjligheterna till omprövning

enligt 5 § första stycket femte punkten användas. Vid svårare olägen-

heter, som inte kan avhjälpas genom villkorsändring, kan återkallelse ske

eller förbud mot fortsatt verksamhet meddelas.

I fjärde punkten - som utformats i enlighet med Lagrådets förslag -

anges det att om stoppregeln blir tillämplig kan fortsatt verksamhet

förbjudas eller återkallelse ske. Beträffande innebörden av stoppregeln

hänvisas till författningskommentaren till 2 kap. 9 §.

Det finns i enlighet med punkten 5 inte skäl att låta tillstånd, dispens,

eller godkännande gälla som avser en verksamhet som har slutligt

upphört. Har t.ex. en verksamhet övergivits kan tillståndet återkallas och

fortsatt verksamhet förbjudas. Detsamma gäller enligt punkten 6 om ett

nytt tillstånd ersatt ett tidigare tillstånd. Detta gäller på motsvarande sätt

för dispens eller godkännande även om det inte uttryckligen anges i

punkten.

Punkten 7 är en nödvändig följd av medlemskapet i EU. Om EU t.ex.

förbjuder användningen av ett bekämpningsmedel måste Sverige kunna

återkalla ett av svenska myndigheter tidigare givet godkännande.

Enligt punkten 8 kan allvarlig försummelse av underhållet av en vat-

tenanläggning föranleda påföljd. Det är viktigt att vattenanläggningar

underhålls. Detta gäller särskilt dammar som om de brister kan orsaka

stora skador.

Enligt punkten 9 kan ett tillstånd återkallas även när ett tillstånd att

inverka på vattenförhållandena inte har utnyttjats under en längre tid och

det kan antas att tillståndet inte heller kommer att utnyttjas. Hänsyn får

tas till omständigheterna i det enskilda fallet när det gäller att bedöma hur

lång tid som skall ha förflutit för att återkallelse skall kunna ske.

Avgörande vikt bör fästas vid de olägenheter som uppstår för andra

intressen, som är beroende av samma vattentillgång och av att osäkerhet

råder beträffande de gällande rättsförhållandena. Punkten är först och

främst tillämplig då ett tillstånd att inverka på vattenförhållandena, t.ex.

ett dämnings- eller regleringstillstånd, börjat utnyttjas men verksamheten

läggs ner och sedan inte återupptas under en längre tid. Det är också

tillämpligt då tillståndshavaren inte ens tar sitt tillstånd i anspråk. Under

löpande arbetstid kan dock återkallelse inte ske.

En återkallelse av ett tillstånd innebär inte att tillstånd till en

vattenanläggning som ingår i verksamheten automatiskt förverkas. I

andra stycket föreskrivs därför att rätten att bibehålla en

vattenanläggning får återkallas. Av 4 § framgår att ett sådant beslut skall

kombineras med åläggande att riva ut vattenanläggningen om inte någon

annan övertar ansvaret för den.

4 § I samband med ett beslut om återkallelse enligt 3 § andra stycket som

avser en vattenanläggning skall miljödomstolen ålägga den som är

ansvarig för underhållet av anläggningen att riva ut den och att vidta de

åtgärder som behövs för att förebygga eller minska skador genom

utrivningen.

I stället för åläggande enligt första stycket får miljödomstolen medge

någon annan vars rätt är beroende av utrivningen eller, till skydd för

allmänna intressen, staten, en kommun eller ett vattenförbund att riva ut

anläggningen på den underhållsskyldiges bekostnad. Domstolen får

också meddela förordnande enligt 11 kap. 20 §. Då äger 11 kap. 20 §

fjärde stycket och 21 § motsvarande tillämpning.

Angående första stycket, se kommentaren till tredje paragrafen andra

stycket.

Enligt andra stycket kan domstolen bestämma att skyldigheten att

underhålla anläggningen skall övergå på någon annan. Då gäller

bestämmelsen i 11 kap. 20 §. Fastighetsägare som skadas genom

anläggningen, staten, kommun eller vattenförbund kan få ta över

underhållsskyldigheten. Om underhållet övertas av fastighetsägare gäller

också 11 kap. 21 §. Om den som övertagit underhållsskyldigheten vill

använda anläggningen för en vattenverksamhet måste han söka tillstånd

till detta.

5 § I fråga om miljöfarlig verksamhet eller vattenverksamhet får

tillståndsmyndigheten ompröva tillstånd såvitt avser bestämmelse om

tillåten produktionsmängd eller annan liknande bestämmelse om

verksamhetens omfattning, samt ändra eller upphäva villkor eller andra

bestämmelser eller meddela nya sådana.

1. när, från det tillståndsbeslutet vann laga kraft, förflutit tio år eller

den kortare tid som, på grund av vad som följer av Sveriges medlemskap

i Europeiska unionen, föreskrivs av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer,

2. om verksamheten med någon betydelse medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds,

3. om den som har sökt tillståndet har vilselett tillståndsmyndigheten

genom att lämna oriktiga uppgifter eller underlåta att lämna uppgifter av

betydelse för tillståndet eller villkoren,

4. när tillståndet eller villkor som gäller för verksamheten inte har

följts,

5. om det genom verksamheten uppkommit en olägenhet av någon

betydelse som inte förutsågs när verksamheten tilläts,

6. om förhållandena i omgivningen har ändrats väsentligt,

7. om en från hälso- eller miljösynpunkt väsentlig förbättring kan

uppnås med användning av någon ny process- eller reningsteknik,

8. om användandet av någon ny teknik för mätning eller uppskattning

av förorening eller annan störning skulle medföra väsentligt bättre

förutsättningar för att kontrollera verksamheten,

9. om verksamheten helt eller till väsentlig del är förlagd inom ett

område där förbud råder enligt föreskrift eller beslut med stöd av 9 kap.

4 §,

10. för att förbättra en anläggnings säkerhet, eller

11. om det visar sig att anordningar som har vidtagits eller villkor som

har meddelats till skydd för fisket med stöd av 11 kap. 8 § eller enligt

6 kap. 5 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet är mindre ändamålsenliga.

Täkttillstånd får när tio år förflutit från det att tillståndet vann laga

kraft upphävas helt eller delvis eller förenas med ändrade villkor. Visar

sig tillståndsvillkoren vara otillräckliga för att motverka negativ

påverkan på naturmiljön får villkoren ändras redan före utgången av den

i första meningen angivna tiden.

I fall som avses i första stycket 5 får miljödomstolen också besluta om

andra åtgärder som behövs för att förebygga eller minska olägenheter

för framtiden.

Tillståndsmyndigheten får inte med stöd av denna paragraf meddela så

ingripande villkor eller andra bestämmelser att verksamheten inte längre

kan bedrivas eller att den avsevärt försvåras.

Ingressen till första stycket har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag. Att bryta mot bestämmelse om tillåten produktionsmängd har i

Koncessionsnämndspraxis inte ansetts vara villkorsbrott. Eftersom ett

sådant förfarande bör kunna föranleda omprövning har ingressen till

första stycket i paragrafen fått den angivna utformningen.

Dock har orden efter vad som är skäligt utgått eftersom 2 kap. 7 §

skall tillämpas på bedömningen av vilken produktionsmängd och vilka

villkor som skall gälla för verksamheten.

För vattenverksamhet bestämmer vattendomstolen idag i domen en tid

för omprövning av villkoren på 10-30 år (15 kap. 3 § vattenlagen).

Villkoren för vattenverksamhet kommer i likhet med villkoren för

miljöfarlig verksamhet att enligt första punkten kunna omprövas efter tio

år. Det förtjänar att påpekas att det inte är fråga om någon obligatorisk

omprövning efter tio år. Tillräckliga skäl saknas att särbehandla

vattenverksamhet som sådan. Det bör istället vara verkningarna av en

verksamhet som skall ligga till grund för om omprövning skall ske.

Enligt första stycket andra punkten kan omprövning ske om

verksamheten med någon betydelse medverkar till att en

miljökvalitetsnorm överträds. I författningskommentaren till 5 kap. 3 och

4 §§ ges närmare anvisningar om tillämpningen av

miljökvalitetsnormerna.

Första stycket tredje, fjärde och femte punkterna kommenteras närmare

i kommentaren till 3 § första till tredje punkten.

Av sjätte punkten följer att omprövning kan ske också när för-

hållandena i den miljö som omger verksamheten har ändrats väsentligt.

Innebörden är att alla förhållanden i omgivningen som har ändrats

väsentligt och som medför att störningarna eller påverkan från viss

verksamhet för framtiden inte bör tålas i samma utsträckning som

tidigare kan utgöra grund för omprövning. Läget kan vara det att det efter

tillståndsbeslutet för en verksamhet tillkommit utsläpp från andra

industrier eller anläggningar i samma vatten- eller luftområde. Med

hänsyn till detta kan riskerna för människors hälsa och för miljön ha ökat

på grund av att mängden föroreningar ökat eller på grund av att effekten

av föroreningarna har blivit kraftigare genom samverkan mellan olika

förorenande ämnen (s.k. synergism). Det kan vidare förhålla sig så att

den omgivande miljön efter tillståndsbeslutet har blivit känsligare för

störningar eller påverkan från verksamheten. Det kan också vara fråga

om faktiska förändringar av vattenförhållandena. Det kan t.ex. ha

tillkommit nya vatten eller avloppsföretag som förändrat

vattensituationen.

Sjunde punkten handlar om ny process- eller reningsteknik. Att

tekniken angetts som ny betyder inte att den skall vara ny i den

bemärkelsen att den har uppfunnits först efter det att tillstånd meddelats.

Tekniken kan mycket väl ha varit känd när tillstånd meddelades. Den kan

ha varit för outvecklad eller för dyr för att användas. Vid omprövningen

kan bedömningen vara en annan. Stor vikt bör fästas vid kostnaderna

inom aktuell bransch för övergången till den nya tekniken och till den tid

som behövs för övergången.

Åttonde punkten är avsedd att kunna tillämpas när ny teknik kan

användas för kontrollen av verksamheten, antingen så att en effektivare

kontroll kan erhållas genom att en annan parameter mäts än förut eller

genom att annan mätutrustning används, varigenom det kan upptäckas

nya störningskällor som bör åtgärdas. I fråga om innebörden av att

tekniken skall vara ny gäller detsamma som enligt punkten 7.

Förbud enligt 9 kap. 4 § om utsläpp av avloppsvatten och uppläggning

av fasta ämnen bör kunna utgöra grund för omprövning. Nionde punkten

anger detta.

Omprövning av villkoren kan enligt tionde punkten ske för att förbättra

en anläggnings säkerhet.

Anledning till omprövning enligt elfte punkten kan antingen vara att

den tidigare föreskriften har varit olämplig redan från början eller att

ändrade förhållanden senare inträffat i vattenområdet. Vid ompröv-

ningen kan en årlig avgift enligt 6 kap. 5 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet fastställas eller ändras. Innebär de

ändrade föreskrifterna en skyldighet för tillståndshavaren att avstå vatten

eller fallhöjd eller en inskränkning i ett regleringstillstånd, är han enligt

31 kap. 23 § berättigad till ersättning för sin förlust endast till den del

denna överstiger en viss andel som miljödomstolen bestämt i tillstånds-

domen. För någon annan förlust eller kostnad har tillståndshavaren inte

rätt till ersättning.

Andra stycket motsvarar i sak 18 § fjärde stycket naturvårdslagen. Skäl

saknas att inte behålla dessa strängare regler för täkter.

Tredje stycket innebär att det är möjligt att i de fall en verksamhet har

upphört meddela de förelägganden som behövs, t.ex. i fråga om

efterbehandling.

Fjärde stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I

omprövningsfall är det redan fastslaget att verksamheten får bedrivas.

Miljödomstolen bör därför inte i dessa fall meddela så ingripande

föreskrifter eller villkor att verksamheten inte längre kan bedrivas eller

avsevärt försvåras. Med avsevärt försvåras förstås mycket ingripande

föreskrifter eller villkor som är att nästan likställa med att verksamheten

inte längre kan bedrivas. För att återkallelse eller förbud mot att fortsätta

att bedriva verksamhet skall meddelas måste någon av förutsättningarna i

3 § detta kapitel vara uppfylld.

6 § Har villkor fastställts för två eller flera miljöfarliga verksamheter

enligt 16 kap. 8 § och återkallas tillståndet eller omprövas villkoren för

en av verksamheterna, får villkoren för de övriga verksamheterna

omprövas.

En förutsättning för att villkor skall kunna fastställas för två eller flera

verksamheter med tillämpning av 16 kap. 8 § måste vara att tillstånden

kan utformas på sådant sätt att verksamheterna genom villkor i

tillståndsbesluten blir formellt bundna av den samverkan de ingått i.

Detta förutsätter att villkoren för samtliga berörda företag prövas

samtidigt. Skulle någon av verksamheterna av någon anledning upphöra

eller annars bryta sig ur samverkan måste villkoren för samtliga

verksamheter kunna omprövas.

7 § Ansökan om prövning som avses i 3 6 §§ får göras hos miljödomstol

av Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och länsstyrelsen. Skall frågan

prövas av någon annan myndighet än domstol eller av kommun, får den

tas upp utan någon särskild framställning.

I paragrafen anges de myndigheter som har rätt att begära omprövning

och återkallelse av tillstånd samt förbud mot fortsatt verksamhet. När

annan myndighet än domstol eller en kommun är tillståndsmyndighet

behövs det inte någon särskild framställan utan tillståndsmyndigheten

kan självmant ta upp frågan om prövning.

8 § Efter ansökan av tillståndshavaren får tillståndsmyndigheten

upphäva eller ändra andra bestämmelser och villkor i en tillståndsdom

eller ett tillståndsbeslut än som avser storleken av ersättningens belopp.

Villkoret får dock upphävas eller mildras endast om det är uppenbart att

villkoret inte längre behövs eller är strängare än nödvändigt eller om

ändringen påkallas av omständigheter som inte förutsågs när tillståndet

meddelades.

Det kan visa sig att villkor som fastställts vid tillståndsgivningen är

strängare än nödvänndigt eller inte behövs. Det är självfallet inte alltid

möjligt att förutse allt som kommer att hända med en verksamhet i

framtiden. Paragrafen ger därför under angivna förutsättningar möjlighet

till att upphäva eller ändra villkor på begäran av tillståndshavaren utan att

denne behöver söka nytt tillstånd på andra villkor. Villkoren kan ändras i

såväl skärpande som mildrande riktning.

9 § Ytterligare bestämmelser om omprövning av vattenverksamhet finns i

7 kap. 13 16 §§ lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

I paragrafen erinras om att ytterligare bestämmelser om omprövning

finns i lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

10 § Om regeringen i samband med prövningen av en verksamhet har

föreskrivit att ett visst villkor skall gälla för ett tillstånd, får miljödom-

stolen vid omprövningen inte avvika väsentligt från villkoret utan att

regeringen har medgivit det.

Enligt paragrafen behövs regeringens medgivande för att väsentligt

avvika från villkor som regeringen har bestämt skall gälla.

Ändrade förhållanden i samfälligheter

11 § Bestämmelser om ändrade förhållanden i samfälligheter finns i

7 kap. 17 och 18 §§ lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

I paragrafen erinras om att lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet innehåller bestämmelser om ändrade förhållanden i

samfälligheter.

Oförutsedda olägenheter med vilthägn

12 § Länsstyrelsen får besluta nya eller ändrade villkor, om det genom

ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förutsågs när

tillståndet gavs. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande,

får tillståndet återkallas. Tillståndet får även återkallas, om vilthägn som

avses med tillståndet inte längre behövs.

I anslutning till denna paragraf, som motsvarar 24 a § tredje stycket

naturvårdslagen finns det skäl att uppmärksamma följande. När tillstånd

till vilthägn prövas skall enligt 12 kap. 11 § behovet av skydd för

friluftslivet och naturmiljön beaktas. Länsstyrelsen kan således bl.a.

föreskriva att passager skall ordnas. Följaktligen bör stängselgenombrott

enligt 26 kap. 11 § inte vara möjligt beträffande vilthägn som har

tillståndsprövats. Har ägaren uppfört vilthägn utan vederbörligt tillstånd,

är det sannolikt mera praktiskt att tillsynsmyndigheten vidtar åtgärder

med stöd av den centrala tillsynsbestämmelsen i 26 kap. 9 §. Det som nu

har sagts utesluter dock inte att fall kan förekomma då regeln om

stängselgenombrott blir tillämplig även beträffande vilthägn, t.ex. om

hägnet är av äldre datum och inte omfattas av naturvårdslagens eller

miljöbalkens regler.

Oförutsedda skador

13 § Om en vattenverksamhet eller en vattenanläggning, som har utförts

i enlighet med ett tillstånd enligt denna balk, medför skador som inte

förutsågs av miljödomstolen när tillståndet meddelades, får den

skadelidande framställa anspråk på ersättning enligt 31 kap.

Om fråga är om betydande skador för enskild eller för något allmänt

intresse, får begäras sådana ändringar på verksamhetsutövarens

bekostnad av vattenverksamheten eller vattenanläggningen som, utan att

medföra skador för tredje man eller väsentliga olägenheter för

tillståndshavaren, är ägnade att förebygga eller minska framtida skador.

I fråga om allmänna intressen förs talan av Naturvårdsverket,

Kammarkollegiet, länsstyrelse eller kommun.

Anspråk på grund av oförutsedda skador skall för att få tas upp till

prövning framställas till miljödomstolen inom fem år eller den längre tid,

högst tjugo år, som kan ha bestämts i samband med tillståndet. Tiden

räknas från utgången av den av domstolen bestämda tiden inom vilken

arbetena skall vara utförda.

Vid skada som avses i 7 kap. 7 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet utgår tiden för framställan dock

aldrig tidigare än två år från det att skadan uppkom.

Bestämmelserna i preskriptionslagen (1981:130) gäller inte anspråk

enligt denna paragraf.

Paragrafen motsvarar närmast 15 kap. 17 § vattenlagen. Den sakliga

ändring som har gjorts är att även länsstyrelsen och Naturvårdsverket får

föra talan i fråga om allmänna intressen.

Paragrafen innebär en inskränkning av tillståndets rättskraft. För att

paragrafen skall vara tillämplig skall det röra sig om en missbedömning i

fråga om de faktiska verkningarna av en vattenverksamhet. En

oförutsedd skada skall alltså anses föreligga om domstolen förbisett att

en skada kunde uppkomma eller missbedömt omfattningen av den. Att

tillstånd till att ta anläggning för bortledande av grundvatten ur bruk inte

omfattas av paragrafen framgår av 11 kap. 22 §.

Anspråk enligt andra stycket får framställas såväl av enskilda sakägare

som av företrädare för allmänna intressen.

Parterna kan genom avtal i förväg reglera eventuellt uppkommande

oförutsedda skador. En sakägare kan alltså avstå från rätten till ersättning

för oförutsedda skador.

Ett exempel på oförutsedd skada är erosionsskador. Dessa kan ofta inte

förutses eller bedömas omfattningen av.

Domstolen skall bestämma tiden till mellan fem och tjugo år. Så lång

tid som tjugo år bör utgöra ett undantag.

14 § Framställan som avses i 13 § skall vara skriftlig och ges in till

miljödomstolen i tre exemplar. Ett exemplar skall delges tillståndshava-

ren.

Anspråket prövas före eller efter utgången av den tid som gäller för

framställan. Beträffande förfarandet gäller vad som stadgas om

förfarandet i stämningsmål i 7 kap. 8 12 §§ lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet. Dessutom tillämpas 22 kap. 23 §

samt 28 § andra och tredje stycket.

Anspråk på oförutsedd skada kan framställas redan innan tiden för

anmälan utgått.

5.1.25 25 kap. Rättegångskostnader och liknande kostnader

Rättegångskostnader vid domstol m. m.

1 § I mål om utövande av miljöfarlig verksamhet gäller inte

rättegångsbalken i fråga om rättegångskostnader.

Första paragrafen innebär att rättegångskostnadsersättningar inte kommer

att betalas i mål om utövande av miljöfarlig verksamhet. En anledning till

detta är den vida sakägarkretsen vid luftföroreningar. Det skulle därför

komma att föra för långt att ålägga sökandena att på samma sätt som i

mål om vattenverksamhet enligt nästföljande paragraf stå för samtliga

kostnader.

2 § I ansökningsmål om vattenverksamhet, utom sådana som anges i

andra stycket, och i mål som avses i 21 kap. 1 § andra stycket, skall

sökanden svara för sina egna och motparternas kostnader vid

miljödomstolen. I mål som innefattar bildande av samfällighet för

markavvattning, bevattning eller vattenreglering svarar sökanden inte

för kostnader i länsstyrelsen eller miljödomstolen som uppkommit för

deltagare i samfälligheten. Organisation som avses i 16 kap. 13 § har

inte rätt att erhålla ersättning för eller skyldighet att betala

rättegångskostnader.

I sådana överklagade mål som avses i första stycket första meningen

skall sökanden svara för sina egna kostnader i högre rätt och för de

kostnader som där har uppkommit för motparterna genom att sökanden

har klagat.

Paragrafens första meningen innehåller huvudregeln om kost-

nadsansvaret i mål om vattenverksamhet. Innebörden är att sökanden

skall svara för både sina egna kostnader och motparternas kostnader.

Vilka kostnader som ersätts framgår av 18 kap. 8 § rättegångsbalken,

som också innehåller en bestämmelse om rätt till ränta på kostnadsersätt-

ningen. Avsteg från huvudregeln om sökandens kostnadsansvar kan

göras med stöd av 18 kap. 6 § rättegångsbalken, som innebär att en

motpart till sökanden kan bli skyldig att ersätta kostnader som han

förorsakat genom försumlig processföring m.m. Regeln om

kostnadsansvaret i ansökningsmål om vattenverksamhet gäller också i de

fall att målet enligt 21 kap. 1 § andra stycket skall handläggas som ett

stämningsmål. När det talas om sökandens kostnadsansvar bör beaktas

att, om frågan om rättegångskostnader aktualiseras sedan tillstånd till

verksamheten har getts, t.ex. efter ett uppskov med prövningen av vissa

frågor enligt 22 kap. 27 §, den som innehar tillståndet kan vara en annan

än den som ansökte om tillståndet. Ett exempel är att den samfällighet

som deltagarna i en regleringsverksamhet bildar förfogar över meddelat

tillstånd. I sådana fall måste vad som i paragrafen sägs om sökanden

anses gälla tillståndshavaren. Det bör framhållas att reglerna också blir

tillämpliga i fråga om anspråk på oförutsedd skada. Genom en anmälan

av sådant anspråk anhängiggörs inget nytt mål, utan prövningen sker

inom ramen för det ursprungliga ansökningsmålet.

Första stycket andra meningen innehåller en specialregel för

ansökningsmål som innefattar bildandet av vattenrättsliga samfälligheter.

Sökandens kostnadsansvar enligt första meningen gäller enligt be-

stämmelsen inte deltagare i samfälligheten.

Enligt sista meningen kommer organisationer enligt 16 kap. 13 § inte

att ha vare sig rätt eller skyldighet till kostnadsersättning.

Andra stycket innebär att en sakägare som klagar till högre rätt får stå

för sina egna kostnader, om han förlorar, men att han inte kan åläggas att

betala sökandens kostnader annat än med tillämpning av 18 kap. 6 §

rättegångsbalken. Bestämmelsen är tillämplig inte bara vid klagan i

huvudsaken utan också då något beslut under rättegången överklagas.

3 § I mål som gäller återkallelse, förbud mot fortsatt verksamhet eller

omprövning enligt 24 kap. 3 6 §§ eller 7 kap. 15 § lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet skall Naturvårdsverket,

Kammarkollegiet, länsstyrelsen och tillståndshavaren svara för sina

kostnader vid miljödomstolen. I mål enligt 24 kap. 5 § som avser

omprövning för att tillgodose allmänna intressen skall den myndighet

som ansökte om omprövning dessutom svara för kostnader vid

miljödomstolen som uppkommer för andra motparter än

tillståndshavaren. Detta gäller dock inte omprövning enligt 24 kap. 5 §

första stycket 11. Gäller ett mål enligt 24 kap. 5 § första stycket 10

omprövning för att förbättra en anläggnings säkerhet skall dock

tillståndshavaren i stället för Naturvårdsverket, Kammarkollegiet och

länsstyrelsen svara för senast nämnda kostnader.

Vid omprövning m.m. enligt 24 kap. 3 6 §§ samt 7 kap. 15 § lagen

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet är det Naturvårdsverket,

Kammarkollegiet, länsstyrelse eller tillståndshavare som är sökande.

Paragrafen avser endast dessa typer av mål.

4 § I mål som gäller omprövning på grund av ändrade förhållanden i

samfälligheter enligt 7 kap. 17 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet i fråga om kretsen av deltagare eller

kostnadsfördelningen eller enligt 7 kap. 18 § samma lag skall varje part

svara för sina kostnader.

Omprövningar enligt 7 kap. 17 § lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet kan i vissa fall avse endast förhållandena mellan

deltagarna i en samfällighet. Detta gäller alltid omprövningar enligt 18 §

samma lag. Vid sådana omprövningar skall enligt tredje meningen i den

paragrafen varje part svara för sina rättegångskostnader.

5 § Bestämmelserna i 2 4 §§ gäller inte, om annat följer av 18 kap. 6

eller 8 § rättegångsbalken.

Beträffande särskilda frågor i ansökningsmål om vattenverksamhet får

efter vad som är skäligt förordnas att vardera parten skall svara för sina

kostnader eller att part som förlorar skall ersätta annan parts kostnader.

Enligt andra stycket kan avsteg göras från huvudregeln om sökandens

kostnadsansvar i mål om vattenverksamhet enligt 2-4 §§.

Bestämmelsen kan tillämpas i alla instanser. Som exempel på fall då

stadgandet bör kunna tillämpas kan nämnas att sakägare tvistar om

fördelningen mellan dem om ett ersättningsbelopp. Sökanden har i regel

inte något eget intresse att bevaka i tvister som enbart gäller fördelningen

av beloppet. Bestämmelsen kan tillämpas också i andra fall där avvikelse

från huvudregeln framstår som motiverad.

6 § Ogillas i mål enligt 31 kap. 13 § talan som har väckts av fastig-

hetsägaren eller innehavare av särskild rätt till fastigheten angående

ersättning eller inlösen men har den som väckt talan haft skälig

anledning att få sin talan prövad av miljödomstolen, kan miljödomstolen

förordna att motparten skall ersätta fastighetsägaren eller innehavaren

av särskild rätt för rättegångskostnader eller att vardera parten skall

svara för sina kostnader vid miljödomstolen.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Enligt paragrafen gäller generösare regler för sakägare än enligt

rättegångsbalken.

7 § I mål om vattenverksamhet får sökanden förpliktas att betala

ersättning för motparters rättegångskostnader även om deras talan inte

har blivit prövad slutligt vid domstolen. Ersättning skall även innefatta

ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) från dagen för beslutet till dess

betalning sker.

Paragrafen har en motsvarighet i 20 kap. 4 § vattenlagen.

Paragrafen innebär att miljödomstolen i särskilda avgöranden slutligt

kan avgöra frågan om ersättning för de kostnader som sakägare dittills

haft.

8 § I ansökningsmål är sökanden skyldig att ersätta miljödomstolens

kostnader för

1. kungörelser,

2. aktförvarare,

3. sakkunniga som har tillkallats av domstolen, och

4. lokaler för sammanträden.

Första stycket tillämpas även i stämningsmål som avses i 7 kap. 2 §

lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Vad som

i första stycket sägs om sökanden gäller därvid käranden.

I högre rätt gäller vad som i första och andra stycket sägs om sökande

eller kärande den som fullföljt talan.

På begäran av domstolen skall förskott på ersättningen betalas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Paragrafen innehåller bestämmelser om att sökanden skall betala

ersättning för kostnader för kungörelser, lokaler m.m. Detta gäller även i

högre rätt. Sökanden är på begäran skyldig att betala förskott.

9 § I fråga om rättegångskostnader i mål som avses i 32 kap. 11 § och i

mål enligt 31 kap. 10 § gäller bestämmelserna om kostnader i

expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen ogillas, gäller dock

bestämmelserna om rättegångskostnader i rättegångsbalken.

Ogillas talan om förbud mot miljöfarlig verksamhet eller åläggande

för den som utövar sådan verksamhet att iaktta försiktighetsmått som

avses i 21 kap. 4 § på den grund att svaranden efter talans väckande har

sökt och fått tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter

omständigheterna förordna att vardera parten själv skall bära sin

rättegångskostnad eller att en av dem skall få full eller jämkad

ersättning.

Första stycket motsvarar 14 § miljöskadelagen (1986:225).

Andra stycket, som har en motsvarighet i 37 § miljöskyddslagen, har

tillkommit för att förhindra oskäliga resultat.

Övriga kostnader

10 § Om tillstånd meddelas till en markavvattning i mål som avses i

7 kap. 19 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet, skall sökandens kostnader fördelas mellan deltagarna

i markavvattningen efter vad som är skäligt. Meddelas inte tillstånd till

markavvattningen, skall sökanden betala de kostnader som har

uppkommit, om inte särskilda omständigheter föranleder att

betalningsskyldigheten fördelas mellan samtliga sakägare eller vissa av

dem. Om tillstånd inte meddelas till en markavvattning i ett mål som

enligt 7 kap. 20 § nämnda lag har inletts på grund av ett beslut vid en

fastighetsreglering, skall kostnaderna anses som förrättningskostnader

vid fastighetsregleringen.

Paragrafen har motsvarighet i gällande rätt i 20 kap 8 § vattenlagen.

11 § I ärenden hos regeringen om ianspråktagande av strömfall enligt

2 kap. 9 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet skall sökanden svara för samtliga kostnader.

I ärenden hos länsstyrelsen om fördelning av ersättning skall den

ersättningsskyldige svara för samtliga kostnader.

Första och andra stycket gäller inte om annat följer vid en

motsvarande tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § rättegångsbalken.

Frågor om ersättning enligt denna paragraf prövas av miljödom-

stolen.

Paragrafen har en motsvarighet i 20 kap. 10 § vattenlagen.

Denna paragraf innebär i likhet med 2 § att sökanden eller den

ersättningsskyldige skall stå för kostnaderna.

FEMTE AVDELNINGEN

Tillsyn m.m.

5.1.26 26 kap. Tillsyn

Allmänt om tillsynen

1 § Tillsynen skall syfta till att säkerställa att denna balk samt

föreskrifter, domar i ansökningsmål och beslut som har meddelats med

stöd av balken efterlevs.

Tillsynsmyndigheten skall kontrollera efterlevnaden av miljöbalken

och de föreskrifter som följer av balken, angivna domar och beslut samt

vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse.

Tillsynsmyndigheten skall dessutom, genom rådgivning, information

och liknande verksamhet, skapa förutsättningar för att balkens ändamål

skall kunna tillgodoses.

För att kunna uppnå miljöbalkens mål krävs en effektiv tillsyn över

miljöbalkens bestämmelser och föreskrifter, domar i ansökningsmål och

beslut som har meddelats med stöd av balken. Dels behövs kontroll i

efterhand, dels behövs förebyggande åtgärder.

Den verksamhet som tillsynsmyndigheterna bedriver genom

efterlevnadskontroll och vidtagande av åtgärder för att åstadkomma

rättelse i förekommande fall utgör myndighetsutövning.

Tillsynsmyndigheterna har inte endast en rätt till sådan

myndighetsutövning, utan det föreligger en skyldighet för

tillsynsmyndigheterna att kontrollera balkens efterlevnad och att vidta de

åtgärder som behövs.

Exempel på förebyggande åtgärder för att skapa förutsättningar för att

balkens ändamål skall kunna uppfyllas är dels rådgivning och

information i enskilda fall, dels rådgivande, utredande och uppföljande

verksamhet av mer generell karaktär som inbegriper det så kallade

miljöstrategiarbetet. Syftet är då att identifiera hälso- och miljöproblem,

utarbeta handlingsplaner och följa upp av statsmakterna beslutade

långsiktiga eller övergripande miljöpolitiska mål.

Ett säkerställande av balkens efterlevnad förutsätter att de

samordnande och de centrala tillsynsmyndigheterna genom uppföljning,

rådgivning och kontroll bistår de tillsynsmyndigheter som utövar den

direkta tillsynen med tillsynsvägledning. Sådana uppgifter ankommer

därför också på dessa tillsynsmyndigheter.

2 § Tillsynsmyndigheten skall anmäla överträdelser av bestämmelser i

balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken till

polis- eller åklagarmyndigheten, om det finns misstanke om brott.

Tillsynsmyndigheten är skyldig att, som ett led i tillsynen, anmäla de

överträdelser av balkens regler och andra regler som har utfärdats med

stöd av balken och som är straffbelagda till polis- eller

åklagarmyndigheten. Tillsynsmyndigheten skall inte själv göra någon

bedömning av om överträdelsen kan föranleda fällande dom eller om det

är ett ringa brott utan anmäla de faktiska förhållandena så snart en

straffbar överträdelse kan konstateras. Gärningens allvar, om vårdslöshet

eller uppsåt förelegat, vem som är ansvarig för överträdelsen i

straffrättslig mening och liknande bedömningar skall ske i den

efterföljande brottsutredningen.

3 § Tillsynen utövas av Naturvårdsverket, generalläkaren, länsstyrelsen,

andra statliga myndigheter och kommunerna (tillsynsmyndigheter), i

enlighet med vad regeringen bestämmer.

Varje kommun utövar genom den eller de nämnder som fullmäktige

bestämmer tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet enligt

9 kap., med undantag för sådan miljöfarlig verksamhet som kräver

tillstånd, över hanteringen av kemiska produkter enligt 14 kap. och över

avfallshanteringen enligt 15 kap.

Regeringen får föreskriva att den tillsynsmyndighet regeringen

bestämmer får överlåta åt en kommun att i ett visst avseende utöva sådan

tillsyn som annars skulle skötas av en statlig tillsynsmyndighet, om

kommunen har gjort framställning om det. Detta gäller inte verksamhet

som utövas av Försvarsmakten, Fortifikationsverket, Försvarets

materielverk eller Försvarets radioanstalt.

Paragrafen första och andra stycke har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

En samordning av tillsynsbestämmelserna i en miljöbalk förutsätter att

detaljreglering av fördelningen av tillsynsansvaret sker genom särskilda

förordningar utfärdade av regeringen med stöd av balken och inte

regleras i lag.

Regeringen föreslår att den centrala och regionala tillsynen även

fortsättningsvis skall utövas av statliga tillsynsmyndigheter. I de fall

tillsynsansvar åvilar generalläkaren likställs denne med statlig

tillsynsmyndighet.

Vad gäller den lokala tillsynen föreslås att kommunerna alltid skall ha

tillsyn över viss i bestämmelsen angiven verksamhet. Denna verksamhet

omfattar den tillsyn kommunerna har idag enligt lagen om kemiska

produkter, hälsoskyddslagen och renhållningslagen samt över icke

tillståndspliktig verksamhet enligt miljöskyddslagen. Regeringen har

också, enligt paragrafens första stycke, möjlighet att förordna att

kommunen skall ansvara för annan lokal tillsyn enligt miljöbalken.

Paragrafens utformning har ändrats efter förslag från Lagrådet för att

klargöra att den tillsyn som avses i andra stycket alltid skall utövas av

kommunen och att det inte är fråga om tillsyn som regeringen med stöd

av första stycket har lagt på kommunerna. Kommunens obligatoriska

tillsynsansvar bör genom sådan förordning redan vid balkens

ikraftträdande utökas att omfatta bl.a. sådan verksamhet som idag

regleras av skötsellagen, naturvårdslagen och en del av den

tillståndspliktiga verksamheten enligt miljöskyddslagen. Därutöver skall

kommunerna, enligt tredje stycket ha möjlighet att från länsstyrelserna ta

över annan tillsyn. Hur tillsynsansvaret bör fördelas behandlas utförligare

i avsnitt 4.28.2.

Tredje stycket behandlar överlåtelse av tillsyn till en kommun. Det kan

förutses att det endast undantagsvis kan komma ifråga för en annan

myndighet än länsstyrelsen att överlåta tillsynsansvar till kommunen. Se

dock under avsnitt 4.28.3 om kemikalietillsyn. Bestämmelsen bör

däremot få stor praktisk betydelse för fördelningen av tillsynsansvaret

mellan länsstyrelserna och kommunerna. Länsstyrelsen får, om det inte

är olämpligt med hänsyn till förutsättningarna för att tillsynen skall

kunna utövas tillfredsställande, överlåta tillsynen i visst avseende åt en

kommun som åtar sig den.

Regeringens förslag till fördelning av tillsynsansvaret i avsnitt 4.28.2

bygger på att överlåtelse av viss verksamhet skall ske regelmässigt. Till

skillnad från idag skall överlåtelsen normalt avse grupper av

verksamheter och inte enskilda tillsynsobjekt. Tillsynsansvaret för annan

verksamhet skall överlåtas endast under vissa förutsättningar. I de fall

kommunen redan tagit över tillsynsansvaret bör detta som huvudregel

ligga kvar på kommunen. Avgörande för om övertagande skall få ske är å

ena sidan verksamhetens karaktär och hälso- och miljöpåverkan och å

andra sidan kommunens kompetens och resurser. Enligt kommunallagen

får ansvaret för driften och tillsynen av en verksamhet inte ligga på

samma nämnd. En grundläggande princip bör vara att drifts- och

tillsynsansvaret skiljs åt även på förvaltningsnivå.

Tillsynen över vissa anläggningar av särskild betydelse, t.ex.

kärnkraftsanläggningar, bör aldrig kunna överlåtas på kommunerna.

4 § Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen enligt

3 § och finner den tillsynsmyndighet som avses där att tillsynen inte bör

överlåtas i enlighet med framställningen, skall tillsynsmyndigheten med

eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för avgörande, om

kommunen begär det.

Tillsynsmyndigheten får återkalla överlåtelsen av tillsyn till en

kommun. Har regeringen beslutat om överlåtelse, skall regeringen

besluta om återkallelse.

Om länsstyrelsen inte vill överlämna tillsynen skall frågan, om

kommunen begär det, hänskjutas till regeringens prövning.

Om omständigheterna föranleder det får överlåtelsen återkallas. Både

omständigheter som kan hänföras till kommunen och omständigheter

som kan hänföras till tillsynsobjekten kan föranleda återtagande. Det kan

vara fråga om en omorganisering i den kommunala förvaltningen som

gör att drifts- och tillsynsansvar inte kan skiljas åt eller nedskärningar

som leder till att erforderlig kompetens försvinner. Det kan vara

förändringar av verksamheterna som ställer särskilda krav på tillsynen

eller som har betydelse för regionala eller nationella förhållanden. Även

verksamhetens påverkan på miljön i en inte förutsedd omfattning kan

innebära att förnyade överväganden måste göras. Erfarenheten kan också

visa att tillsynen inte kan fullgöras av kommunen på det sätt som hade

förutsetts. Har regeringen beslutat om överlåtelse skall regeringen besluta

om återkallelse. Om den centrala eller regionala tillsynsmyndigheten

uppmärksammar att överlåtet tillsynsansvar bör återkallas skall de alltså

överlämna frågan till regeringen för prövning.

5 § Regeringen får förordna att tillsynsbestämmelserna skall gälla även i

fråga om tillsyn över efterlevnaden av EG:s förordningar inom denna

balks tillämpningsområde.

EG:s miljöregler är i allmänhet utformade som direktiv. Det finns dock

några EG-förordningar som avser miljöfrågor, framför allt på kemikalie-

och avfallsområdet. Förordningsform används ofta för regler som avser

export och import från tredje land.

Sedan Sverige blivit medlem i EU gäller EG-förordningar direkt enligt

2 § lagen (1994:1500) med anledning av Sveriges anslutning till

Europeiska unionen och behöver inte överföras till det svenska

regelsystemet. Däremot ställs det i förordningar krav på att

medlemsstaterna skall säkerställa att de åligganden fullgörs som gäller

för enskilda enligt förordningarna. De behöriga tillsynsmyndigheterna

måste kunna utöva tillsyn för att säkerställa att enskilda fullgör sina

skyldigheter som gäller enligt EG-förordningarna. En sådan utökad

tillsynsbefogenhet måste regleras i lag. Regeringen kan sedan i

förordning ange de EG-förordningar för vilka ett tillsynsansvar skall

gälla, dvs. de EG-förordningar som rör de rättsområden som omfattas av

balken.

6 § Tillsynsmyndigheter skall samarbeta med varandra samt med sådana

statliga och kommunala organ som skall utöva tillsyn i särskilda

hänseenden eller som på annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för

tillsynsverksamheten.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att tillsynsmyndigheterna skall lämna sådana

uppgifter som behövs för att en regional eller central tillsynsmyndighet

skall kunna fullgöra sitt samordnande, kontrollerande och uppföljande

ansvar.

Det primära syftet med tillsynsmyndigheternas verksamhet är att

miljöbalkens ändamål uppfylls. För att uppnå detta krävs i vissa fall

åtgärder och aktioner som inte begränsar sig till en kommun, ett län eller

ett ansvarsområde. Det kan gälla miljötillståndet i ett vattendrag som

breder ut sig i flera kommuner, det kan gälla luftföroreningar av global

betydelse, det kan gälla en sällsynt art som inte alls bryr sig om läns-

eller kommunindelning. Exemplen är många. Det kan också handla om

samarbete med SMHI, SCB och många andra myndigheter som inte är

tillsynsmyndigheter. Det finns skäl att understryka att

tillsynsmyndigheterna och andra kommunala och statliga organ skall

samarbeta för att uppnå största möjliga kostnadseffektivitet och på bästa

sätt söka uppnå miljöbalkens syften. Samarbete skall alltså ske i den

utsträckning det främjar tillsynsverksamheten. Enligt 26 kap. 2 § skall

tillsynsmyndighet om misstanke om brott föreligger anmäla detta till

polis- eller åklagarmyndighet. Det kan i detta sammanhang inte nog

understrykas att tillsynsmyndigheter och polis- och åklagarmyndigheter

bör samordna sina resurser och samarbeta för att åstadkomma ett så

effektivt beivrande av brott mot miljön som möjligt. Vad angår det

praktiska tillsynsarbetet så bör i detta ingå att göra oanmälda

tillsynsbesök.

För att göra möjligt ett rationellt och effektivt miljöarbete måste

miljötillståndet i olika områden och i olika avseenden samt olika

åtgärders effekt följas upp. Detta bör ske inte bara lokalt utan även

övergripande på såväl regional som nationell nivå. En förutsättning för

att ett effektivt övergripande strategiskt miljöarbete skall kunna

genomföras är att de tillsynsmyndigheter som utövar den operativa

tillsynen bistår de regionala och de centrala tillsynsmyndigheterna med

den information de behöver för detta arbete. Regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer bemyndigas i paragrafens andra stycke

att utfärda föreskrifter angående rapportering av relevanta uppgifter för

att säkerställa att detta sker på ett tillförlitligt och effektivt sätt.

7 § En kommun får träffa avtal med en annan kommun om att

tillsynsuppgifter som kommunen har enligt denna balk skall skötas helt

eller delvis av den andra kommunen. Kommunen får dock inte överlåta

befogenheten att meddela beslut i ärendet.

Kommunen får också efter överenskommelse med en annan kommun

uppdra åt anställda i den kommunen att besluta på kommunens vägnar i

ett visst ärende eller en grupp av ärenden, dock inte i de fall som avses i

6 kap. 34 § kommunallagen (1991:900). Föreskrifterna i 6 kap. 24 27

och 35 §§ kommunallagen om jäv och anmälan av beslut till nämnd skall

tillämpas på den som fattar sådana beslut.

Genom paragafens första stycke ges kommunen rätt att träffa avtal med

en annan kommun om att den senare helt eller delvis skall ombesörja

kommunens tillsynsuppgifter enligt balken. Med detta avses sådana

uppgifter som inte innefattar meddelande av beslut. Exempel på sådana

uppgifter som kan komma ifråga är inspektioner, mätningar eller andra

utredningar av betydelse för tillsynen.

I andra stycket ges kommunen rätt att delegera beslutanderätt till

anställd vid en annan kommun efter överenskommelse med den

kommunen. I detta ligger att delegation inte kan ske till någon i egenskap

av förtroendevald eller till någon som är anställd i ett företag som ägs av

kommunen. Av andra stycket framgår också de begränsningar som råder

i rätten att delegera. Vissa ärenden kan enligt kommunallagen inte

delegeras, t.ex. ärenden av principiell betydelse eller annars av större

vikt.

Kommunallagens jävsbestämmelser och bestämmelser om anmälan till

nämnden av de beslut delegaten fattar gäller för delegation till anställd i

annan kommun enligt paragrafen.

8 § Den tillsynsmyndighet som har ansvar för tillsynen kan uppdra åt

någon som inte är anställd vid en tillsynsmyndighet att utföra i

tillståndsbeslut föreskriven besiktning av en anläggning.

I miljöbalken införs en möjlighet att föreskriva att besiktning skall ske av

utförda anläggningar för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet

som omfattas av miljöbalkens tillämpningsområde (22 kap. 25 §). Det

bör dock understrykas att det är själva anläggningen och inte

verksamheten som är föremål för besiktningen. Tillsynsmyndighetens

möjlighet att förordna om utredning av verksamheten och dess

verkningar regleras i 26 kap. 22 §.

Besiktning av en anläggning utförs i vissa fall lämpligast av någon som

har särskild kompetens av relevans för den särskilda anläggningen.

Tillsynsmyndigheten, som förordnar besiktningsman, bör i sådana fall,

efter samråd med sakkunniga organ, kunna uppdra åt någon som har

erforderlig kompetens, oavsett om denne är anställd vid en

tillsynsmyndighet, att utföra besiktningen. Ett sådant uppdrag bör vara

klart avgränsat.

Det ankommer på verksamhetsutövaren att anmäla till

tillsynsmyndigheten när anläggningen är klar att besiktas.

Verksamhetsutövaren svarar för kostnaden för besiktningen.

Tillsynsmyndigheten bestämmer ersättningens storlek. Det är

tillsynsmyndighetens skyldighet att minimera kostnaden varför

upphandling bör ske vid varje tillfälle besiktning skall ske.

Förelägganden och förbud

9 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som

behövs i ett enskilt fall för att denna balk eller föreskrifter, tillstånd,

villkor eller andra beslut som har meddelats med stöd av balken skall

efterlevas.

Mer ingripande åtgärder än vad som behövs i det enskilda fallet får

inte tillgripas.

Förelägganden och förbud får inte begränsa ett beslut eller en dom om

tillstånd i ansökningsmål som har rättskraft enligt 24 kap. 1 §.

Ett tillståndsbeslut eller en tillståndsdom hindrar dock inte en

tillsynsmyndighet från att meddela sådana brådskande förelägganden

eller förbud som är nödvändiga för att undvika att ohälsa eller allvarlig

skada på miljön uppkommer.

Paragrafen är av central betydelse för tillsynsverksamheten. Den reglerar

när en tillsynsmyndighet kan vidta åtgärder vid överträdelser i enskilda

fall. Möjligheten för tillsynsmyndigheten att meddela förelägganden och

förbud blir genom bestämmelsen densamma för all verksamhet som

omfattas av miljöbalken.

En tillsynsmyndighet kan enligt första stycket meddela de

förelägganden och förbud som behövs för att stadgandena i miljöbalken

eller föreskrifter, tillstånd, villkor eller andra beslut som meddelats med

stöd av balken skall efterlevas.

Av 24 kap. 1 § framgår att lagakraftvunna domar och beslut som avser

tillstånd enligt balken gäller mot alla såvitt avser frågor som har prövats i

domen eller beslutet. Detta innebär att vad gäller tillståndsgiven

verksamhet är det de i tillståndsbeslutet angivna villkoren som närmare

beskriver vad som åligger verksamhetsutövaren i olika avseenden.

Beträffande sådana frågor som har prövats vid tillståndsgivningen kan i

princip inte ytterligare krav ställas på verksamhetsutövaren med

hänvisning till de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Förelägganden kan

komma ifråga endast om domen eller beslutet åsidosätts. I de fall villkor i

domar eller beslut är utformade som gränsvärden eller andra

målangivelser utan att det ställs krav på att någon särskild metod eller

teknik skall användas för att uppfylla villkoren, kan ett föreläggande

hänföra sig till det angivna gränsvärdet eller målangivelsen. Det

ankommer enligt 2 kap. 1 § alltid på verksamhetsutövaren att visa att de

åtgärder som behövs har vidtagits. Det är således i dessa fall inte

tillsynsmyndighetens skyldighet att i föreläggandet ange vilken teknik

som skall användas för att villkoret skall uppfyllas. Även ett sådant

föreläggande skall kunna förenas med vite enligt 14 §.

Undantag från regeln att vad som kan krävas beträffande en

tillståndsprövad verksamhet begränsar sig till tillståndets villkor kan

emellertid göras om risk finns för att ohälsa eller allvarlig skada på

miljön uppkommer.

 Det förtjänar att även i detta sammanhang påpekas att dispens från

förbud inte är att jämställa med tillstånd. Ett sådant dispensbesluts rätts-

kraft begränsar sig till den åtgärd det avser och medför således inte

befrielse från vad som följer av miljöbalken i övrigt. De allmänna

hänsynsreglerna t.ex., skall tillämpas vid utförandet av den aktuella

åtgärden.

Vad gäller sådana frågor som faller under miljöbalkens

tillämpningsområde, men som inte har varit föremål för bedömning vid

prövningen av en i och för sig tillståndspliktig verksamhet, kan

tillsynsmyndigheten däremot grunda beslut om föreläggande direkt på

balkens regler. Detta gäller t.ex. vid åsidosättande av de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap.

Var och en är bunden av de allmänna hänsynsreglerna om det inte

särskilt anges att regeln endast avser näringsverksamhet. Förelägganden

kan alltså föranledas av annat än åtgärder som vidtas i

näringsverksamhet. Med åtgärd avses i 2 kap. varje åtgärd som inte är av

försumbar betydelse i det enskilda fallet.

Tillsynsmyndigheten kan agera inte bara vid direkt miljöpåverkande

överträdelser, utan även när t.ex. principen om resurshushållning eller

kretsloppsprincipen inte iakttas. I enlighet med vad som sagts ovan kan

ett föreläggande avseende resurshushållning riktas mot en tillståndsgiven

verksamhet där denna aspekt inte varit föremål för bedömning även om

verksamhetsutövaren följer de villkor som föreskrivits för verksamheten.

En del verksamheter och åtgärder som kan motverka miljöbalkens mål

och således omfattas av miljöbalkens tillämpningsområde regleras i

annan lag. Miljöbalken och annan lag gäller som huvudregel parallellt. I

den mån en fråga är reglerad i särskilda avseenden i annan lag kan

föreskrivas att dessa bestämmelser skall gälla istället för miljöbalkens

regler. Tillsynsmyndigheten kan således inte ingripa med stöd av balkens

regler i sådana fall. När balkens regler gäller parallellt med annan lag för

en verksamhet kan tillsynsmyndigheten däremot naturligtvis ingripa med

stöd av balkens regler.

I praxis har hittills gjorts skillnad mellan överträdelser av

tillståndsbeslut som sådana och överträdelser av villkoren för tillstånden.

I själva tillståndsbeslutet anges regelmässigt tillåten omfattning av

verksamheten. Endast överträdelse av villkoren har ansetts kunna

föranleda att tillståndet upphävs. Denna tillämpning har knappast varit

åsyftad av lagstiftaren utan har blivit ett resultat av en otydlig utformning

av lagtexten. Detta förhållande läggs tillrätta i 24 kap. 3 och 5 §§ med

bestämmelser om bl.a. tillstånds giltighet och omprövning.

Bemyndigandet att vidta tillsynsåtgärder har formulerats för att göra det

tydligt att åtgärder kan komma ifråga oavsett i vilken del eller på vad sätt

ett tillståndsbeslut överträds.

I enlighet med principen att förorenaren betalar föreskrivs i

miljöbalken att ansvaret för verksamhetsutövaren skall kvarstå till dess

olägenheten upphört, jfr. 2 kap. 8 § och 10 kap. Det saknar betydelse om

verksamhetsutövaren inte längre driver verksamheten beroende på att

verksamheten har överlåtits eller lagts ned. Tillsynsmyndigheten kan

följaktligen meddela förelägganden mot den som bedrev verksamheten

vid olägenhetens uppkomst även om verksamheten har lagts ned eller

överlåtits vid tiden för föreläggandet. Har flera bedrivit verksamhet som

kan ha bidragit till olägenheterna ansvarar de som huvudregel solidariskt.

Även den som har förvärvat en fastighet med vetskap om att den var

förorenad eller som borde ha upptäckt detta kan bli

efterbehandlingsansvarig. Fastighetsägaren ansvarar efter

verksamhetsutövarna.

Stadgandet i 2 kap. 8 § avser ett ansvar för att skadan avhjälps. Regler

om rättelse på den felandes bekostnad finns i 26 kap. 18 §. I enlighet med

förvaltningsrättsliga traditioner bör tillsynsmyndigheten i första hand

bereda den ansvarige möjlighet att avhjälpa skadan. Vem som ansvarar

för efterbehandling, detta ansvars omfattning och hur ansvaret bör

fördelas utvecklas i avsnitt 4.15 och författningskommentaren till 10 kap.

Tillsynsmyndigheten skall naturligtvis aldrig tillgripa mer ingripande

tvångsåtgärder än vad som krävs i det enskilda fallet för att åstadkomma

att balkens regler följs.

En lagstadgad möjlighet att meddela råd i vissa fall behövs inte då

rådgivning ingår i den verksamhet som ankommer på

tillsynsmyndigheterna enligt 1 §. Tillsynsmyndigheten bör själv kunna

avgöra i vilka fall det är tillräckligt att söka åstadkomma rättelse genom

råd och i vilka fall det är lämpligare att använda sig av mer ingripande

åtgärder såsom föreläggande om rättelse eller förbud.

10 § Om tillståndet till en vattenverksamhet har förfallit enligt 24 kap.

2 §, får tillsynsmyndigheten förelägga tillståndshavaren att riva ut en

med stöd av tillståndet uppförd anläggning som kan skada allmänna eller

enskilda intressen.

I tillstånd till vattenverksamhet skall anges inom vilken tid anläggningen

måste genomföras. Denna tid kan sättas till högst 10 år. Hinner inte

anläggningen slutföras inom angiven tid förfaller tillståndet. I de fall

anläggningsarbetet inte har påbörjats krävs ingen ytterligare åtgärd. Det

förekommer emellertid att vissa åtgärder har utförts. Ett återställande

kan, allrahelst om viss tid har förflutit och omgivningen anpassat sig till

de vidtagna åtgärderna, medföra skador eller andra olägenheter för

enskilda och från allmän synpunkt. Hur återställningen skall genomföras

behöver därför i vissa fall regleras.

Tillsynsmyndigheten har enligt miljöbalken till uppgift att bl.a. bevaka

att villkoren i tillstånden efterlevs och att följa upp olika verksamheters

påverkan på miljön. Det faller sig naturligt att det ankommer på

tillsynsmyndigheten att meddela förelägganden om utrivning i

förevarande fall. Föreläggandet måste utformas med tanke på att det kan

krävas tillstånd till utrivningen.

11 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett

område av betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område

att ordna grindar eller andra genomgångar som behövs för att

allmänheten skall kunna komma till mark inom ett sådant område som

omfattas av allemansrätten.

Är det uppenbart att ett stängsel endast är avsett att utestänga

allmänheten från området, får föreläggande meddelas om att ta bort det.

Vad som nu har sagts om stängsel skall tillämpas på motsvarande sätt

när det gäller diken.

Med hänsyn till att det inte går att generellt ange i vilka fall ett stängsel

eller dike måste utföras så att det blir möjligt att passera, bemyndigas

tillsynsmyndigheten att i enskilda fall meddela föreläggande om detta.

Tillsynsmyndigheten skall i sitt beslut beakta gällande lag, sedvanerätt

och de särskilda omständigheterna i det aktuella fallet

12 § Har tidigare ägare av en fastighet eller tidigare tomträttshavare i

denna egenskap kunnat föreläggas att avhjälpa skada eller olägenhet

som uppstått vid deras användning av en fastighet eller en byggnad,

anläggning eller anordning på annans mark enligt 7, 8, 11 eller 12 kap.,

får en tillsynsmyndighet ge ett sådant föreläggande mot en ny ägare eller

tomträttshavare, om det är skäligt.

I paragrafen regleras bl.a. en ny ägares eller tomträttshavares ansvar för

att vidta rättelse vid överträdelser av förbud eller förskrifter beträffande

nationalpark, naturreservat, vattenskyddsområde, kulturreservat,

naturminne, strandskydd, biotopskydd eller annat skydd för växt- och

djurlivet, täkt eller vilthägn som skett under en tidigare ägares eller

tomträttshavares innehav. Enligt bestämmelsen får tillsynsmyndighetens

föreläggande om åtgärder riktas mot den nye ägaren eller

tomträttshavaren. Det är inte en förutsättning att det är den tidigare

innehavaren som har begått överträdelsen.

13 § Har ett föreläggande riktats mot någon i egenskap av ägare till en

fastighet, i egenskap av nyttjanderättshavare till berörd egendom eller

mot både ägaren och nyttjanderättshavaren, och övergår ägande- eller

nyttjanderätten till någon annan, får tillsynsmyndigheten ålägga den

tidigare ägaren eller nyttjanderättshavaren, att utan dröjsmål lämna

uppgift om den nya ägarens eller nyttjanderättshavarens namn och

adress.

Paragrafens syfte är att göra ett snabbt ingripande mot ny ägare eller

nyttjanderättshavare möjligt, om rättelse inte har skett i enlighet med

tidigare föreläggande. Det är inte meningen att den nye ägaren eller

nyttjanderättshavaren skall vara skydlig att utföra några egna

undersökningar utan skyldigheten begränsar sig till att lämna de

uppgifter om namn och adress som har erhållits vid överlåtelsen.

Vite

14 § Beslut om förelägganden eller förbud får förenas med vite.

Användning av vite förutsätter stöd i lag. Bestämmelser om

vitesföreläggandes adressat, beräkning av storlek, utformning och

utdömande finns i lagen (1985:206) om viten. Viteshotet tvingar fram

konkreta lösningar och verkar vanligtvis snabbare än straffsanktioner. De

problem som förekommer hänger i regel samman med de långa

handläggningstiderna vid överklagande av vitesbeslutet. Det har

förekommit att möjligheten att överklaga har satts i system och

förhindrat en effektiv användning. Ett sätt att komma till rätta med

tredska är att utnyttja möjligheten i 4 § viteslagen att förelägga löpande

viten. Ett sådant vite kan dessutom, om det skrivs in i fastighetsregistret,

bli gällande även mot ny ägare till fastigheten.

Tillsynsmyndigheten bör fortsättningsvis i större utsträckning än

hittills kunna använda sig av vitesförelägganden på ett sådant sätt att

tillsynsverksamheten blir effektiv.

Vitesbestämmelser är i allmänhet effektivare och verkar förebyggande

på ett helt annat sätt än straffbestämmelser. Vad gäller utdömande av vite

redogör regeringen för sin inställning i dessa sammanhang i avsnitt

4.28.1

Underrättelse till inskrivningsmyndigheten och dess rättsverkningar

15 § Om en tillsynsmyndighet har meddelat ett föreläggande eller förbud

mot någon i egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare eller

ägare till en byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör

någon annan, får tillsynsmyndigheten sända beslutet till

inskrivningsmyndigheten för anteckning i inskrivningsregistret. Är

föreläggandet förenat med löpande vite, skall även detta antecknas. Den

som senast sökt lagfart eller inskrivning av förvärv av tomträtt skall, om

den sökande inte är föreläggandets eller förbudets adressat, av

inskrivningsmyndigheten genast i rekommenderat brev underrättas om

anteckningen.

Har anteckning gjorts, gäller föreläggandet eller förbudet mot ny

ägare av egendomen. Har den nya ägaren förvärvat egendomen genom

köp, byte eller gåva och utgör egendomen fastighet eller tomträtt, gäller

även löpande vite mot den nya ägaren räknat från tidpunkten för

äganderätts-övergången. Annat vite gäller inte mot en ny ägare av

egendomen, men tillsynsmyndigheten får sätta ut nytt vite för den ägaren.

Löpande vite som avser en viss period får tas ut endast av den som var

ägare vid periodens början.

Har ett antecknat föreläggande eller förbud upphävts genom ett beslut

som vunnit laga kraft eller har den åtgärd som avses med föreläggandet

vidtagits eller har ändamålet med föreläggandet eller förbudet förlorat

sin betydelse, skall tillsynsmyndigheten så snart den fått vetskap om

förhållandet anmäla detta till inskrivningsmyndigheten för anteckning i

inskrivningsregistret.

Föreläggande riktat mot någon i egenskap av ägare eller

nyttjanderättshavare till fastighet eller byggnad eller annan anläggning på

fastighet förekommer i de fall föreläggandet är föranlett av

naturvårdsbestämmelser, hälsoskyddsbestämmelser eller bestämmelser

om miljöfarlig verksamhet som avser förvaring. Sådana förelägganden

med anledning av överträdelser av naturvårdsbestämmelser eller

förvaringsfallen är inte fler än att de alltid bör sändas till

inskrivningsregistret för anteckning. Överträdelser av

hälsoskyddsbestämmelser däremot, kan förekomma i många fall och vara

av ytterst skiftande karaktär. Det är inte alltid det finns skäl att anteckna

sådana. Det ankommer på den tillsynsmyndighet som har utfärdat

föreläggandet att bedöma när anteckning bör ske.

Avsikten med att anteckna föreläggandet i fastighetsregistret är att det

då direkt gäller ny rättighetsinnehavare till fastigheten eller byggnaden

eller anläggningen på fastigheten. Det bör dock påpekas att det endast är

löpande viten som blir direkt gällande. Har anteckning inte gjorts måste

tillsynsmyndigheten utfärda ett nytt föreläggande riktat mot den nya

rättighetsinnehavaren. Nytt beslut om andra viten än löpande måste också

alltid meddelas.

Såsom Lagrådet har påpekat kan, med anledning av de skärpta

reglerna om efterbehandlingsansvar i 10 kap., tvekan uppkomma om vem

det är som har att följa ett föreläggande om efterbehandling av en

fastighet. Om någon i egenskap av fastighetsägare förelagts att

efterbehandla en fastighet och detta föreläggande har antecknats i

fastighetsregistret måste tillsynsmyndigheten, för att åstadkomma att

denne behåller sitt ansvar att följa föreläggandet även efter en överlåtelse

av fastigheten, återkalla det ursprungliga föreläggandet mot denne och

utfärda ett nytt föreläggande mot honom. Det är angeläget att

tillsynsmyndigheten i fall av detta slag ger till känna för de berörda på

lämpligt sätt vem som skall följa föreläggandet.

16 § Överlåts en fastighet eller en tomträtt eller en byggnad, anläggning

eller anordning på annans mark sedan ett beslut som avses i 15 § har

överklagats, skall rättegångsbalkens bestämmelser om verkan av att

tvisteföremålet överlåts och om tredje mans deltagande i rättegång

tillämpas.

Innebörden av bestämmelsen är att en överlåtelse av exempelvis en

fastighet inte medför att ett ärende måste tas om från början, utan

handläggningen kan fortsätta i vanlig ordning, men med den nye ägaren

som part. På så sätt undviks att ärenden fördröjs på grund av att

överlåtelse av fastigheten sker.

Verkställighet och rättelse på den felandes bekostnad

17 § Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud

enligt 9 13 §§ och blir det inte åtlytt, skall kronofogdemyndigheten efter

ansökan av tillsynsmyndigheten verkställa dess beslut. Därvid får

beslutet verkställas enligt utsökningsbalken.

Har någon begått en gärning som avses i 29 kap. 1 4, 8, 9 eller 10 §,

får kronofogdemyndigheten efter ansökan av tillsynsmyndigheten

meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse. I fråga om

sådan handräckning finns bestämmelser i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning. Avgörande i sådant mål

överklagas hos miljödomstolen.

Huvudregeln medger verkställighet i enlighet med vad som gäller i

utsökningsbalken beträffande verkställighet av förvaltningsbeslut (3 kap.

20 § och 16 kap. 10-12 §§ utsökningsbalken). Bestämmelsen kommer att

gälla samtliga tillsynsmyndigheters beslut och blir därmed en ganska

omfattande utvidgning av möjligheten till verkställighet av tillsynsbeslut.

Verkställighet kan komma ifråga även av beslut grundade på de allmänna

hänsynsreglerna i 2 kap. Verkställighet förutsätter inte att förbudet eller

föreläggandet har förenats med vite. I de fall tillsynsmyndigheten inte har

förordnat att beslutet skall gälla omedelbart krävs att det har fått laga

kraft innan verkställighet får ske.

Andra stycket avser fall där det inte finns något beslut meddelat av

tillsynsmyndigheten utan rättelse föranleds av att någon har begått en

gärning som objektivt sett är straffbar enligt 29 kap. I sådana fall måste

frågan om rättelse prövas först. Ärendet skall sedan behandlas av

kronofogdemyndigheten som särskild handräckning enligt reglerna i

lagen om betalningsföreläggande och handräckning (1990:746). Detta

innebär att kronofogden bl.a. skall pröva lagligheten av det framställda

yrkandet. Kronofogden avgör frågan i ett utslag som sänds till parterna.

Utslaget kan överklagas till tingsrätten.

Rätten att begära handräckning enligt miljöbalken bör begränsas till

tillsynsmyndigheten. Skulle en enskild person ha rätt till handräckning på

grund av någon åtgärd som strider mot miljöbalken bör sådan meddelas i

form av särskild handräckning med stöd av 4 § första stycket första

punkten lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Någon

särskild bestämmelse om detta behövs inte i miljöbalken.

18 § I stället för att begära verkställighet enligt 17 § får

tillsynsmyndigheten besluta att rättelse skall vidtas på den felandes

bekostnad.

Beslut om rättelse på den felandes bekostnad får meddelas utan

föregående föreläggande eller förbud, om tillsynsmyndigheten med

hänsyn till risken för allvarliga skador finner att rättelse bör göras

genast eller det finns andra särskilda skäl.

Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag.

Enligt första stycket kan tillsynsmyndigheten besluta om rättelse på

den felandes bekostnad, om denne inte rättar sig efter ett föreläggande

eller förbud som tillsynsmyndigheten meddelat. Det kan gälla fall där det

är nödvändigt med en snabb handläggning för att undanröja en hälso-

eller miljörisk. Det kan också avse bagatellartade fall där rättelse kan ske

på ett enkelt sätt genom tillsynsmyndighetens försorg.

Eftersom tillsynsmyndigheten måste förskottera kostnaden för rättelse

torde det vanliga vara att tillsynsmyndigheten istället för att använda sig

av denna möjlighet meddelar ett föreläggande eller förbud och, om det

visar sig att rättelse inte sker, begär verkställighet genom kronofogdens

försorg enligt 17 §. Då kan kostnaderna för verkställigheten tas ut i

samma ärende.

Enligt paragrafens andra stycke kan tillsynsmyndigheten under där

angivna förutsättningar besluta om rättelse på den felandes bekostnad

även utan föregående föreläggande eller förbud. Det är i dessa fall

tillräckligt att någon låter bli att vidta en åtgärd, som åligger honom

enligt balken eller enligt föreskrifter eller villkor som meddelats med

stöd av balken. Ett sådant förordnande om rättelse kan aktualiseras om

det finns skäl att anta att ett föreläggande eller förbud inte skulle följas

eller att det inte tillräckligt snabbt eller effektivt skulle leda till det

önskade resultatet. Exempel på andra särskilda skäl är de fall då

efterbehandling måste ske och flera verksamhetsutövare är ansvariga. Av

praktiska skäl kan det vara lämpligast att någon utför hela

efterbehandlingen och att kostnadsansvaret sedan fördelas i enlighet med

reglerna i 10 kapitlet.

Tillsynsmyndigheten skall alltid fatta ett formellt beslut om rättelse.

Detta gäller även i brådskande fall. Beslutet kan överklagas. Det finns

därför ofta skäl, framför allt om beslut enligt andra stycket meddelats, att

förena beslutet med ett verkställighetsförordnande enligt 26 §.

I lagrådsremissen föreslogs att paragrafen skulle innehålla ett tredje

stycke enligt vilket beslut om rättelse på den felandes bekostnad skulle få

verkställas enligt utsökningsbalken. Lagrådet har anfört att

bestämmelsens första och andra stycket, som syftar till att

tillsynsmyndigheten själv skall kunna få föranstalta om rättelse utan att

behöva gå omvägen via kronofogdemyndigheten och därigenom få

tillgång till ett snabbare och enklare förfarande, inte är förenliga med en

regel om att verkställighet av ett sådant beslut skall kunna ske enligt

utsökningsbalken. Lagrådet påpekar att om tillsynsmyndigheten hyser

tvekan om den felandes vilja eller möjlighet att betala kostnaderna, kan

den ju begära verkställighet enligt 17 § istället för att besluta om rättelse

på den felandes bekostnad. Tredje stycket har tagits bort med anledning

av Lagrådets påpekanden.

Verksamhetsutövarens kontroll och miljörapport

19 § Den som bedriver verksamhet eller vidtar åtgärder som kan befaras

medföra olägenheter för människors hälsa eller påverka miljön skall

fortlöpande planera och kontrollera verksamheten för att motverka eller

förebygga sådana verkningar.

Den som bedriver sådan verksamhet eller vidtar sådan åtgärd skall

också genom egna undersökningar eller på annat sätt hålla sig

underrättad om verksamhetens eller åtgärdens påverkan på miljön.

Den som bedriver sådan verksamhet skall lämna förslag till

kontrollprogram eller förbättrande åtgärder till tillsynsmyndigheten, om

tillsynsmyndigheten begär det.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela närmare föreskrifter om kontrollen.

Ansvaret för miljöbalkens efterlevnad ligger främst på

verksamhetsutövarna. Det är verksamhetsutövarens skyldighet att se till

att balkens regler inte åsidosätts och att verksamheten bedrivs så att

miljöbalkens syften uppfylls. Det är den som bedriver en verksamhet

som har störst kunskap om den och dess verkningar. Detta gäller för all

verksamhet av betydelse för miljöbalkens syften oavsett om det avser

näringsverksamhet eller åtgärder som vidtas av någon privat. Även sådan

verksamhet som inte kan räknas till en fast anläggning, t.ex. transporter,

omfattas. Kravet på egenkontroll måste naturligtvis anpassas till varje

verksamhet så att det inte får orimliga konsekvenser. Vad som kan

fordras av den som utövar en hobby skiljer sig väsentligt från vad som

bör ankomma på den som driver en industriell verksamhet. Samtidigt

måste naturligtvis hälso- och miljöeffekterna av verksamheten vara

avgörande.

Verksamhetsutövarens ansvar inskränker sig inte till att kontrollera att

balkens bestämmelser och för verksamheten särskilt meddelade villkor

efterlevs. Det ankommer därutöver på denne att aktivt hålla sig

informerad om verksamhetens påverkan på miljön även i den mån det

inte är fråga om en i och för sig otillåten påverkan. Ett sätt att få en

uppfattning om en verksamhets miljöpåverkan är att använda

livscykelanalyser.

Verksamhetsutövaren skall planera sin verksamhet på ett sådant sätt att

miljöbalkens syfte inte motverkas, utan tvärtom skall verksamheten

bedrivas så att balkens syften nås. Detta förutsätter bl.a. att verksamheten

organiseras så att en tydlig ansvarsfördelning föreligger.

För tillståndspliktig verksamhet föreskrivs ofta i villkoren att

kontrollprogram skall upprättas av verksamhetsutövaren, ibland i samråd

med tillsynsmyndigheten. Det är rimligt att det finns en möjlighet att

kräva att förslag till kontrollprogram skall lämnas även av den

verksamhetsutövare som inte bedriver tillståndspliktig verksamhet i de

fall tillsynsmyndigheten bedömer att det finns ett behov av ett sådant

program.

Enligt fjärde stycket får regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer meddela närmare föreskrifter om kontrollen. Sådana

föreskrifter kommer framför allt att tas fram av Naturvårdsverket men

även andra centrala tillsynsmyndigheter kan bemyndigas att meddela

föreskrifter om kontrollåtgärder avseende frågor som rör deras

ansvarsområde. Påverkan av direkt betydelse för människors hälsa är

t.ex. en fråga för Socialstyrelsen. Det främsta syftet med generella

föreskrifter avseende kontrollåtgärder är att få till stånd kvalitetssäkring

och en metodmässig samordning i mätverksamheten. Föreskrifter har

med stöd av gällande rätt meddelats t.ex. beträffande mätningar avseende

avloppsutsläpp, svavel- och kväveoxidutsläpp från energianläggningar

och utsläpp till vatten från massafabriker.

20 § Om en miljöfarlig verksamhet omfattas av tillståndsplikt enligt vad

som föreskrivs med stöd av 9 kap. 6 § första stycket skall den som utövar

verksamheten varje år lämna en miljörapport till den tillsynsmyndighet

som utövar tillsynen över verksamheten. Detta gäller också den som

förelagts att ansöka om tillstånd enligt 9 kap. 6 § andra stycket. I

miljörapporten skall redovisas de åtgärder som har vidtagits för att

uppfylla villkoren i ett tillståndsbeslut och resultaten av dessa åtgärder.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att en miljörapport skall innehålla en redovisning av

verksamhetens miljöpåverkan även i annat avseende än vad som

omfattas av villkoren i ett tillståndsbeslut. Även redovisning av andra

uppgifter som är relaterade till balkens tillämpningsområde och mål får

föreskrivas.

Även om en verksamhet inte är tillståndspliktig, får en föreskrift om

skyldighet att lämna en miljörapport meddelas.

Paragrafen riktar sig delvis till verksamhetsutövaren och delvis till

tillsynsmyndigheten. Den avser emellertid i sin helhet tillsyn, nämligen

dels vad som ibland kallas egenkontroll, dels uppgifter som ankommer

på tillsynsmyndighet.

Var och en som bedriver tillståndspliktig miljöfarlig verksamhet skall

enligt huvudregeln varje år ge in en miljörapport som ger en samlad bild

av företagets arbete med att uppfylla och kontrollera att villkoren i

tillståndsbeslutet efterlevs. Detta gäller oavsett om tillståndsplikten följer

av förordning eller föreläggande i det enskilda fallet. Rapporten bör

också innehålla ett ställningstagande till hur villkoren uppfyllts. Regler

om den närmare utformningen av miljörapporten bör ges i föreskrifter.

Vid utfärdandet av föreskrifter skall syftet med miljörapporten beaktas.

Syftet med miljörapporten är dels att förstärka verksamhetsutövarens

egenkontroll, dels att förbättra myndigheternas tillsyn över

verksamheten. Ett annat syfte som tillkommit på senare tid, är att

tillgodose informationsbehov hos andra intressenter, exempelvis

allmänheten och finansiella aktörer. Miljörapporterna ger också en bild

av de samlade utsläppen från miljöfarlig verksamhet i landet.

En effektiv tillsyn över tillståndet i miljön förutsätter dock att

miljörapporten innehåller uppgifter som gör det möjligt att vid sidan av

villkorskontrollen också bedöma belastningen på miljön. Det är viktigt

att med hjälp av tillförlitlig statistik kunna bedöma om utsläppen minskar

och kunna pröva om de av riksdagen fastlagda miljömålen uppnås.

Uppgifterna i miljörapporten kan tillgodose detta syfte.

Det förekommer emellertid, särskilt i äldre tillståndsbeslut, att

villkoren inte omfattar utsläpp av sådana miljöfarliga ämnen, om vilka

riksdagen uttalat, att utsläppen skall minska avsevärt. Sådana

riksdagsbeslut utgör en del av de nationella miljömålen. I fråga om dessa

utsläpp finns det alltså fog för att de skall omfattas av uppgifterna i en

miljörapport, inte minst för att säkerställa statistiskt underlag för

förutsättningarna att nå de nationella miljömålen. En rätt för regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva att

miljörapporten skall omfatta en redovisning av verksamhetens

miljöpåverkan även i andra avseenden än vad som omfattas av villkoren,

finns i andra stycket. Detta kan exempelvis gälla miljörelaterade

uppgifter om de produkter som tillverkas vid anläggningen. I samband

med att sådana föreskrifter meddelas bör givetvis berörda myndigheter

och organisationer ges tillfälle att yttra sig.

Miljöbalksutredningen avser att återkomma till frågan om förskrifter

om miljörapportens omfattning i ett kommande betänkande.

Flera miljöfarliga verksamheter kan efter miljöbalkens införande

komma att omfattas av generella föreskrifter istället för tillståndsplikt.

För dessa gäller inget krav på miljörapport enligt huvudregeln. Enligt

paragrafens tredje stycke kan regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer föreskriva skyldighet att lämna miljörapport även

om verksamheten inte är tillståndspliktig. Härigenom kan åstadkommas

dels en kvalitetssäkring av egenkontrollen även för dessa verksamheter,

dels att utsläppen även från dessa verksamheter kan beaktas vid

bedömningen av miljötillståndet och möjligheterna att uppnå de

nationella miljömålen.

Upplysningar och undersökningar

21 § Tillsynsmyndigheten får förelägga den som bedriver verksamhet

eller vidtar en åtgärd som det finns bestämmelser om i denna balk eller i

föreskrifter som meddelats med stöd av balken, att till myndigheten

lämna de uppgifter och handlingar som behövs för tillsynen. Detsamma

gäller också för den som annars är skyldig att avhjälpa olägenheter från

sådan verksamhet.

Den som bedriver en sådan verksamhet eller vidtar en sådan åtgärd som

omfattas av balkens tillämpningsområde är skyldig att på begäran lämna

de uppgifter och de handlingar som behövs för tillsynen till

tillsynsmyndigheten. Detta gäller även den som annars är skyldig att

avhjälpa olägenheter från sådan verksamhet. Således omfattar

bestämmelsen t.ex. en markägare som kan bli saneringsansvarig enligt

10 kap. Ett sådant föreläggande är, till skillnad från vad som gäller idag,

inte straffsanktionerat. Det är enligt regeringens bedömning tillräckligt

med möjligheten att förena detta med vite.

Tillsynsmyndigheten kan inte göra anspråk på vilka uppgifter och

handlingar som helst, utan bara på sådant som är av betydelse för

tillsynen. Med detta avses emellertid inte enbart den löpande tillsynen.

Tillsynsmyndigheten kan också begära uppgifter som den behöver för

övergripande, samordnande och uppföljande strategiskt miljöarbete.

Tillsynsmyndigheten kan med stöd av denna paragraf endast begära

sådana uppgifter och handlingar som inte förutsätter närmare utredning.

Det kan vara fråga om driftförhållanden, omfattningen av verksamheten,

kemikalieanvändning, råvaruval, bränsleval etc. Bestämmelser om

verksamhetsutövarens utredningsplikt finns i 22 §. När ett

utredningsföreläggande enligt 22 § meddelas omfattas de upplysningar

som framkommer och de handlingar som upprättas med anledning av

föreläggandet enligt den paragrafen av skyldigheten att lämna

upplysningar.

22 § Den som bedriver verksamhet eller vidtar en åtgärd som kan

befaras medföra olägenheter för människors hälsa eller miljön eller den

som annars är skyldig att avhjälpa olägenhet från sådan verksamhet är

skyldig att även i andra fall än som avses i 14 kap. 7 § utföra sådana

undersökningar av verksamheten och dess verkningar som behövs för

tillsynen. Detsamma gäller den som upplåter en byggnad för bostäder

eller för allmänna ändamål, om det finns skäl att anta att byggnadens

skick medför olägenheter för människors hälsa. Om det är lämpligare

kan tillsynsmyndigheten i stället föreskriva att en sådan undersökning

skall utföras av någon annan och utse någon att göra undersökningen.

Den som är skyldig att utföra undersökningen är skyldig att ersätta

kostnaderna för en undersökning som någon annan utsetts att göra med

det belopp som tillsynsmyndigheten fastställer.

Beslut om undersökning får förenas med förbud att överlåta den

berörda fastigheten eller annan egendom till dess undersökningen är

slutförd.

Den som utövar verksamhet eller vidtar åtgärder som kan befaras

medföra olägenhet för människors hälsa eller påverkan på miljön kan

föreläggas att utföra de undersökningar av verksamheten eller åtgärden

och dess verkningar som behövs för att tillsynsmyndigheterna på ett

riktigt sätt skall kunna fullgöra sina tillsynsuppgifter.

Verksamhetsutövaren skall själv svara för kostnaderna för

undersökningarna. Till skillnad från gällande rätt omfattas inte endast

verksamhet vid fasta anläggningar utan all verksamhet och alla åtgärder

som ryms inom balkens tillämpningsområde. T.ex. omfattas även

färjetrafik. Skyldigheten kommer också att omfatta även exempelvis

bostäder och byggnader som är upplåtna för allmänna ändamål som vård,

undervisning, hotell m.m.

Undersökningen skall syfta till att tillförsäkra tillsynsmyndigheten

fakta som underlag för bedömning av den individuella verksamheten

eller åtgärden. Undersökningar kan också krävas för att klarlägga om

verksamheten eller åtgärden är hälso- eller miljöfarlig.

Begreppet undersökning bör ges en vid tolkning. Det omfattar inte

endast provtagningar och dylikt, utan även exempelvis besiktning.

Undersökningspliktens omfattning skall bedömas med hänsyn till

förhållandena i det enskilda fallet. Ibland räcker det med en enstaka

undersökning, men ibland krävs fortlöpande undersökningar.

Undersökningsplikten begränsar sig dock alltid till vad som behövs för

att tillsynsmyndigheten skall kunna fullgöra sina skyldigheter.

Bestämmelsen innebär att i princip samma krav på undersökning skall

kunna ställas oavsett om en verksamhet är tillståndspliktig eller ej.

Kraven på utredning får dock inte vara orimliga (jämför 2 kap. 7 §), och

det kan föreligga skillnader i vad som kan anses som rimligt beträffande

olika typer av verksamhet. Bestämmelsen ger således rätt att begära t.ex.

en utredning av de tekniska möjligheterna att begränsa utsläppen till en

viss nivå eller annars nå ett visst mål, så som sker i tillståndsärenden.

Verksamhetsutövaren kan dock inte åläggas att utföra undersökningar

som utgör ren forskning. Undersökningsplikten innebär givetvis också att

verksamhetsutövaren skall redovisa resultaten av undersökningarna till

tillsynsmyndigheten.

I de fall flera verksamheter gemensamt åstadkommer skador på miljön

bör undersökningsplikt kunna komma ifråga för varje verksamhet som

kan befaras medverka till skadan. Då kan ett underlag tas fram för vilka

skadeverkningarna är i området, i vad mån varje enskild verksamhet

bidrar till dessa och vilka åtgärder som skall kunna krävas av var och en.

Tillsynsmyndigheten kan också föreskriva att undersökningen skall

göras, inte av den som bedriver verksamheten, utan på dennes bekostnad

av fristående expertis med teknisk och vetenskaplig sakkunskap på just

det aktuella sakområdet. Tillsynsmyndigheten bör inhämta

verksamhetsutövarens uppfattning i frågan innan beslut fattas om att

vissa undersökningar skall utföras av särskild fristående expertis.

Tillsynsmyndigheten är skyldig att se till att en sådan undersökning inte

blir onödigt kostsam. Beslut att anlita annan för att utföra undersökning

skall fattas skriftligen.

Beslutet om undersökning kan enligt tredje stycket förenas med

överlåtelseförbud av det som undersökningen avser. Avsikten med ett

sådant förbud är att undvika ansvarsflykt. Kan detta uppnås på ett annat

lindrigare sätt skall förbud inte tillgripas. Ett överlåtelseförbud skall vara

klart avgränsat i tiden.

Naturvårdsvakter

23 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utse

naturvårdsvakter för tillsynen över efterlevnaden av föreskrifter för

områden, naturföremål och djur- och växtarter som omfattas av

förordnanden enligt 7 och 8 kap., 11 kap. 14 § eller 12 kap. 6 §.

En naturvårdsvakt får avvisa personer som uppehåller sig där de på

grund av dessa föreskrifter inte har rätt att vistas.

En naturvårdsvakt får ta i beslag jakt- och fångstredskap,

fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för

utredning av brottet, om vakten ertappar någon på bar gärning, som

bryter mot förbud eller föreskrifter meddelade med stöd av 7 kap. 3, 5,

11, 12, 24 eller 28 §, 8 kap. 1 3 §§, 11 kap. 14 § eller 12 kap. 6 §, om

detta är straffbelagt enligt 29 kap.

Paragrafen innehåller föreskrifter om tillsynsmän för naturvårdsobjekt,

dvs. naturvårdsvakter.

Enligt första stycket kan naturvårdsvakter utses för tillsynen av

områden såsom nationalparker, naturreservat och naturvårdsområden,

eller naturföremål som omfattas av förordnande enligt 7 kap. 10 §.

Naturvårdsvakternas befogenheter framgår av andra och tredje stycket.

Enligt andra stycket får en naturvårdsvakt avvisa den som vistas inom

ett naturvårdsobjekt utan att vara berättigad till det. Bestämmelsen är

tillämplig om tillträdesförbud gäller för ett område. När det gäller

möjligheten att använda våld för att genomföra en avvisning finns

bestämmelser i 10 § polislagen (1984:387) som enligt 23 § samma lag

blir tillämpliga på naturvårdsvakter. Våld får användas endast i den mån

andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är

försvarligt samt om den som skall genomföra åtgärden möts av motstånd.

Enligt tredje stycket får föremål som kan antas ha betydelse för

utredningen av exempelvis överträdelse av förbud mot att genomföra ett

samrådspliktigt arbetsföretag eller överträdelse av förbud eller

föreskrifter enligt bestämmelserna om biotopskydd tas i beslag.

Ett beslag får således ske enbart i utredningssyfte. Någon möjlighet att

förverka beslagtagna föremål finns inte.

24 § Om en naturvårdsvakt har tagit ett föremål i beslag, skall vakten

skyndsamt anmäla detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den

tjänsteman som tar emot en anmälan skall vidta samma åtgärder som om

tjänstemannen själv hade gjort beslaget.

Paragrafen reglerar både vad en naturvårdsvakt skall göra vid beslag och

hur den som tar emot en sådan anmälan vid polis- eller åklagar-

myndigheten skall göra.

Övriga bestämmelser

25 § Den som har fått dispens från en föreskrift för områden eller

naturföremål som omfattas av förordnande enligt 7 och 8 kap. eller 11

kap. 14 § är skyldig att efter begäran visa upp beslutet för en

naturvårdsvakt eller en polis vid vistelse inom det område där dispensen

gäller.

För att en naturvårdsvakt eller en polis skall kunna kontrollera om den

som t.ex. vistas inom ett område med tillträdesförbud har medgetts

dispens från förbudet är denne skyldig att på begäran visa upp beslutet

om dispens. Bestämmelsen är tillämplig endast om ett sådant beslut har

meddelats i ett särskilt fall. Om det i en föreskrift om tillträdesförbud

t.ex. anges att förbudet inte gäller för markägaren och dennes anställda

gäller skyldigheten enligt paragrafen inte dem.

 Den i paragrafen angivna skyldigheten är straffbelagd enligt 29 kap.

5 §.

26 § En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla

omedelbart även om det överklagas.

Enligt paragrafen ankommer det på tillsynsmyndigheten att bestämma i

vilka fall beslutet skall gälla omedelbart. Verkställighetsförordnande bör

i första hand förbehållas ärenden där skyndsamma åtgärder krävs för att

förhindra skador eller olägenheter. Verkställighetsförordnande bör också

kunna meddelas i de fall villkor i tillståndsbeslut eller föreskrifter, som

har meddelats med stöd av balken, inte har iakttagits.

I de fall beslutet avser en genteknisk verksamhet bör

verkställighetsförordnande normalt meddelas. Enligt 21 § gentekniklagen

gäller i dag tillsynsmyndighetens beslut omedelbart om inte annat sägs i

beslutet. Huvudregeln där är alltså den motsatta.

De beslut som meddelas med anledning av åsidosättande av de

allmänna hänsynsreglerna bör gälla först sedan de vunnit laga kraft.

Eftersom det inte framgår direkt av de allmänna hänsynsreglerna vilka

åtgärder som skall vidtas eller som inte får vidtas måste

skälighetsbedömningar göras vid tillämpningen av dessa regler. I de fall

den som berörs av ett tillsynsbeslut inte delar tillsynsmyndighetens

bedömning bör frågan prövas av domstol innan verkställighet får ske.

27 § De som har tagit befattning med ärenden enligt denna balk eller har

utfört sådana undersökningar som anges i 22 § första stycket tredje

meningen får inte obehörigen röja eller utnyttja vad de därvid har fått

veta om affärs- eller driftsförhållanden eller förhållanden av betydelse

för landets försvar.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Bestämmelsen föreskriver tystnadsplikt för den som tagit befattning med

ärenden enligt balken. Med befattning avses såväl den administrativa

hanteringen som praktiska åtgärder som t.ex. mätning.

Vissa undersökningar kan utföras av enskilda på uppdrag av

tillsynsmyndigheten. För dessa och andra enskilda som deltar i

myndigheternas verksamhet enligt balken gäller tystnadsplikt enligt

paragrafens första stycke.

För de som är verksamma vid en statlig eller kommunal myndighet

gäller sekretesslagens regler i enlighet med vad som framgår av andra

stycket.

5.1.27 27 kap. Avgifter

Avgift för myndigheters verksamhet

1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om avgift för myndigheters kostnader för prövning

och tillsyn enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av balken samt för prövning och tillsyn med anledning av EG:s

förordningar inom denna balks tillämpningsområde. Kommunfullmäktige

får meddela föreskrifter om sådana avgifter när det gäller en kommunal

myndighets verksamhet.

Regeringen får föreskriva att en myndighet får bestämma att dess

beslut om påförande av avgift enligt balken eller enligt föreskrifter som

har meddelats med stöd av balken skall gälla omedelbart även om

beslutet överklagas.

Med stöd av bestämmelsen kan föreskrifter meddelas om avgifter för en

myndighets kostnader för prövning och tillsyn. Bemyndigandet avser

balkens hela tillämpningsområde. Till skillnad mot idag blir det därför

möjligt att införa prövningsavgifter för exempelvis verksamhet och

åtgärder i vatten. Bemyndigandet ger också rätt att ta ut avgift för sådana

kostnader som föranleds av EG:s förordningar inom balkens

tillämpningsområde.

När föreskrifter om avgifter beslutas måste alltid gränsdragningen

mellan skatt och avgift beaktas. Gränsen har betydelse eftersom

riksdagen enligt 8 kap. 7 § regeringsformen inte får delegera

beslutanderätten angående skatter till regeringen eller underlydande

myndigheter. Regeringsformen (RF) innehåller ingen definition av

begreppen skatt och avgift utan gränsdragningen får i första hand göras

med utgångspunkt i förarbetena till RF. Departementschefen anförde

bl.a. att skatt kan karaktäriseras som ett tvångsbidrag till det allmänna

utan direkt motprestation, medan med avgift vanligen förstås en

penningprestation som betalas för en specificerad motprestation från det

allmänna (prop. 1973:90 s 213). Till närmare belysning av

gränsdragningsfrågan uttalade han vidare (s. 219):

"Enligt min mening har man i allmänhet att göra med en avgift i RF:s

bemärkelse endast om ett specificerat vederlag utgår för den erlagda

penningprestationen. Även i vissa andra fall får dock en penningpålaga

anses ha karaktären av avgift och inte skatt. Ett sådant fall föreligger

när penningprestationen tas ut endast i näringsreglerande syfte och i

sin helhet tillförs näringsgrenen i fråga enligt särskilda regler.

Kännetecknande för dessa fall är ofta att avgifterna och de däremot

svarande utgifterna inte redovisas i statsbudgeten. Från sådana

utgångspunkter bör man alltjämt kunna betrakta de avgifter som utgår

som led i prisregleringen inom jordbrukets och fiskets område som

avgifter i statsrättslig bemärkelse."

Beträffande hur detaljerat ett bemyndigande skall vara anförde han att det

får avgöras av riksdagen från fall till fall. Vid för medborgarna mindre

ingripande föreskrifter bör man kunna ge tämligen vidsträckta

bemyndiganden. När det gäller föreskrifter, t.ex. på näringsrättens

område, där mer väsentliga medborgarintressen kan komma att beröras

av regleringen, bör riksdagen däremot preciserat ange de ramar inom

vilken regeringen skall få röra sig (s. 209).

Gränsdragningen mellan skatt och avgift har aktualiserats framför allt

när centrala tillsynsmyndigheter enligt förordningar skall få finansiera

sin verksamhet med avgifter. Frågan har bedömts av Lagrådet såvitt

avser avgifter till Bankinspektionen (prop. 1978/79:170 s. 131 ff) där tre

av Lagrådets fyra ledamöter ansåg att fråga var om avgift. Vidare har

gränsdragningsfrågan bedömts av Lagrådet beträffande avgifter till

ansvariga myndigheter enligt lagen om genetiskt modifierade organismer

(prop. 1993/94:198, s 162 f), mer om det yttrandet senare. Lagrådet har

också bedömt en föreslagen allmän fiskevårdsavgift (prop. 1994/95:231).

I propositionen framhölls att avgiftsmedlens användning skulle komma

de fiskande till del i form av åtgärder som på olika sätt befrämjar

fiskevården och som därmed skapar goda fiskemöjligheter för den

enskilde. Lagrådet konstaterade att fiskevårdsavgiften inte kunde

hänföras till en sådan typ av avgift för vilken det lämnas en direkt

motprestation till den enskilde avgiftsbetalande. Det stod emellertid klart

att avgiftsbegreppet sedan länge ansetts kunna inbegripa även vissa fall

där vederlaget inte är individuellt bestämt utan i stället utgörs av en s.k.

kollektiv motprestation. Lagrådet gjorde bedömningen att

fiskevårdsavgiften, sådan den beskrivits i propositionen, rättsligt kunde

betraktas som en avgift. Yttrandet över fiskevårdsavgiften hade

inhämtats av riksdagens jordbruksutskott och finns därför inte redovisat i

propositionen. Propositionen återkallades sedermera.

Frågan om en avgift i själva verket är att betrakta som en skatt har

också bedömts av Högsta domstolen såvitt avser avgifter för

Socialstyrelsens läkemedelskontroll (NJA 1980 s. 718) och

Regeringsrätten såvitt avser avgifter för Kemikalieinspektionens

verksamhet (RÅ 1991 ref. 87). Det senare rättsfallet är av särskilt intresse

eftersom Kemikalieinspektionens verksamhet kommer att ligga under

miljöbalken. Regeringsrätten redogör inledningsvis för bl.a. regeln i 11

kap. 14 § RF. Där stadgas att om domstol eller annat offentligt organ

finner att en föreskrift står i strid med bestämmelse i grundlag eller annan

överordnad författning eller att stadgad ordning i något väsentligt

hänseende har åsidosatts vid dess tillkomst, får föreskriften icke

tillämpas. Har riksdagen eller regeringen beslutat föreskriften, skall

tillämpning dock underlåtas endast om felet är uppenbart.

Regeringsrätten konstaterar därefter att kemikalieavgiften utgår

huvudsakligen för att bekosta samhällets kemikaliekontroll och att det

uppenbarligen är ett starkt allmänt intresse att en sådan kontroll

upprätthålls men det kan även ligga i de enskilda företagens intresse att

så sker. Eftersom kemikalieavgiften utgick som en allmän produktavgift

utan direkt anknytning till någon motprestation från

Kemikalieinspektionens sida kunde det enligt Regeringsrätten inte anses

att "ett specificerat vederlag utgår för den erlagda penningprestationen".

Kemikalieavgiften uppfyllde således inte avgiftskriteriet. Vid en

bedömning med utgångspunkt i de förarbeten till RF som rör

gränsdragningen mellan skatter och avgifter i statsrättslig bemärkelse

måste, enligt Regeringsrätten, visserligen starkt ifrågasättas om

kemikalieavgiften är att betrakta som en avgift. Det saknades emellertid

uttryckliga föreskrifter i RF om skatte- och avgiftsbegreppens innebörd

och föredragande statsråd hade framhållit att gränsen var flytande. Visst

utrymme för en vidare bestämning av det statsrättsliga avgiftsbegreppet

kunde därför inte uteslutas. Frågan om kemikalieavgiftens karaktär av

avgift eller skatt hade också diskuterats i förarbetena till lagen och

förordningen om kemiska produkter. Departementschefen var där av

uppfattningen att det var fråga om en avgift och inte någon skatt.

Lagrådet hade inte berört saken i sitt yttrande och riksdagen hade inte

heller anmält någon avvikande mening. Efter att ha redogjort för hur

avgifterna till bankinspektionen hade behandlats samt hänvisat till

Högsta domstolens avgörande beträffande avgifter för

läkemedelskontroll fann Regeringsrätten slutligen att

författningsregleringen av kemikalieavgiften i vart fall inte var uppenbart

felaktig.

Beträffande avgiften i förslaget till lag om genetiskt modifierade

organismer fann Lagrådet "att avgiftskriterierna torde vara uppfyllda i

den mån avgiften utgör vederlag för en myndighets kostnader i samband

med myndighetsutövning som är riktad direkt mot den avgiftsskyldige.

Detta gäller t.ex. avgifter som tas ut för kostnader för handläggning av en

ansökan eller anmälan eller för provtagning eller inspektion.

Delegationsbestämmelsen i förevarande paragraf ger emellertid

möjlighet att föreskriva en generell avgift för företag som bedriver

verksamhet som avses i lagen, dvs. en avgift som utgår även om företaget

inte varit föremål för någon direkt åtgärd från myndigheternas sida. En

sådan avgift får anses ha karaktären av skatt. Det innebär att

delegationsbestämmelsen i den delen står i strid med RF. Om avsikten är

att en sådan avgift skall tas ut måste alltså avgiften regleras i lagen i vart

fall så att grunderna för avgiftsuttaget anges."

Enligt regeringens bedömning bör självfallet avgifternas utformning

enligt miljöbalken vara sådan att delegering till regering eller

underlydande myndighet stämmer överens med RF. Av genomgången

ovan kan det emellertid konstateras att rättsläget är oklart när det gäller

gränsdragningen mellan skatter och avgifter. Avgifterna skall enligt

regeringens bedömning omfatta myndigheternas kostnader i samband

med prövning och tillsyn och kostnader i anmälningsärenden. Det är

särskilt viktigt att beakta de begränsningar som finns i RF när det gäller

bedömningen av vilka kostnader för verksamhet av förebyggande och

stödjande karaktär - t.ex. rådgivning, information och liknande

verksamhet - som kan finansieras genom avgifter, dvs. verksamhet som

inte kan hänföras till direkt myndighetsutövning. En viss schablonisering

vid utformningen av avgiftsförordningarna är nödvändig. Förordningarna

måste dock utformas så att avgifterna kommer att stå i rimlig proportion

till de kostnader som den avgiftsbetalande åsamkar myndigheterna.

I dag förenas ofta beslut om avgift med så kallat

verkställighetsförordnande. Enligt paragrafens andra stycke kan

regeringen föreskriva att sådant verkställighetsförordnande får meddelas

för beslut om påförande av avgift.

Skyldighet att ersätta en myndighets kostnader

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet att ersätta en myndighets kostnader.

Bestämmelser om skyldighet att ersätta en myndighets kostnader finns

också i 10 kap. 11 §, 25 kap. 8 § och 26 kap. 22 § andra stycket.

Utöver avgifter enligt 1 § för myndigheters verksamhet kan en

verksamhetsutövare åläggas att betala ersättning för direkta utlägg som

myndigheten har haft. Ett sådant kostnadsansvar förutsätter att det finns

uttryckliga bestämmelser (jfr 3 § avgiftsförordningen). Med stöd av

paragrafens bemyndigande kan sådana föreskrifter meddelas.

Kostnadsansvaret kan exempelvis gälla en tillsynsmyndighets kostnader

för provtagning och undersökning av prov.

3 § Alla som är skyldiga att betala avgift enligt en föreskrift som har

meddelats med stöd av 1 § första stycket eller som är skyldiga att ersätta

kostnader enligt 2 § första stycket eller 26 kap. 22 § andra stycket skall

lämna de uppgifter som behövs för att avgiftens eller ersättningens

storlek skall kunna bestämmas. Uppgifterna skall lämnas till den

myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen

eller efter regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver.

Med stöd av paragrafen kan den myndighet som skall fastställa en avgift

för sin verksamhet kräva in uppgifter som behövs för att bestämma

storleken på avgiften. Detsamma gäller myndigheter som skall ta ut

ersättning för sina kostnader. Ytterligare bestämmelser får meddelas om

uppgiftsskyldigheten.

Bestämmelsen gäller generellt i miljöbalken. Den kan tillämpas t.ex. då

en avgift skall beräknas med hänsyn till verksamhetens omfattning.

Renhållningsavgift

4 § Kommuner får meddela föreskrifter om att avgift skall betalas för

insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall som enligt

denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken utförs genom deras försorg. Avgiften skall enligt kommunens

bestämmande betalas till kommunen eller till den som utför

renhållningen.

Särskilda bestämmelser om avgift för hantering av avfall från fartyg

finns i lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg.

I paragrafen ges kommunen rätt att ta ut avgifter för den renhållning som

kommunen är skyldig att utföra. Bemyndigandet avser insamling,

transport, återvinning och bortskaffande av avfall. Avgiften får endast

avse sådan hantering som utförs genom kommunens försorg.

Vad gäller Lagrådets påpekande om behov av föreskrifter om anmälan

av den som avser att själv ta hand om sitt avfall hänvisas till vad som

sägs i avsnitt 4.20.4.

I paragrafens andra stycke erinras om att det finns särskilda

bestämmelser om avgifter i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg.

5 § En avgift som avses i 4 § första stycket skall vara årlig eller på annat

sätt periodisk. Om avgiften avser insamling, transport och bortskaffande

vid enstaka tillfällen, får kommunen besluta att avgiften skall betalas

särskilt för varje tillfälle i fråga.

Avgiften skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att täcka

nödvändiga planerings-, kapital- och driftskostnader för renhållningen.

Från dessa kostnader skall räknas av kostnaderna för användning av

anläggningar eller utrustning för andra ändamål än renhållning.

Avgiften får tas ut på ett sådant sätt att återanvändning, återvinning eller

annan miljöanpassad avfallshantering främjas.

Avtalar kommunen med någon annan att utföra renhållningen, får

avtalet läggas till grund för beräkning av avgiften, om kostnaden

därigenom inte blir väsentligt högre än om kommunen själv utför

renhållningen.

Av paragrafen framgår efter vilka grunder renhållningsavgiften skall

beräknas. Självkostnadsprincipen gäller, vilken innebär att

renhållningsverksamheten inte får bedrivas med överskott.

Av praxis följer att även likställighetsprincipen gäller. Principen

innebär att kommuninvånarna skall vara likställda i fråga om sina

rättigheter och skyldigheter gentemot kommunen. Samma avgift skall

därför tas ut för samma prestation. Utan hinder av likställighetsprincipen

kan en viss differentiering ske, exempelvis för att uppnå en rättvis

kostnadsfördelning mellan permanent- och fritidsbebyggelse. I enlighet

med vad som framgår nedan hindrar inte heller likställighetsprincipen att

avgiften tas ut på sådant sätt att återanvändning, återvinning och annan

miljöanpassad avfallshantering stimuleras.

Avgiften skall enligt det första stycket vara årlig eller på annat sätt

periodisk. En anläggningskostnad får därför inte täckas med en

engångsavgift. Engångsavgift får dock tas ut för insamling, transport och

bortskaffande vid enstaka tillfällen.

Enligt det andra stycket ingår bland de kostnader som ligger till grund

för avgiften nödvändiga planeringskostnader. Att kommunen har

skyldighet att planera avfallshanteringen framgår av 15 kap. 8 och 11 §§.

Även kapital- och driftskostnader får ligga till grund för avgiften. Om

anläggningen eller utrustningen används för annat ändamål än

kommunens renhållning skall avgiften minskas med en motsvarande del.

En behandlingsanläggning kan exempelvis användas för

värmeproduktion. En anläggning eller utrustning kan vidare användas för

en annan kommuns renhållning.

Avgiften får enligt paragrafens andra stycke tas ut på sådant sätt att

återanvändning, återvinning och annan miljöanpassad avfallshantering

främjas. Utan hinder av likställighetsprincipen får alltså avfallstaxan

differentieras i styrande syfte. Härigenom skall t.ex. källsortering av

avfall kunna stimuleras.

Om kommunen har lagt ut renhållningen på entreprenad får enligt det

tredje stycket avtalet med entreprenören ligga till grund för avgiftens

beräkning. Detta gäller emellertid inte om kostnaden härigenom skulle

bli väsentligt högre än om kommunen sköter renhållningen. Avgiften får

i detta fall innefatta en skälig vinst för entreprenören.

Även om endast viss renhållning utförs av entreprenören och övrig

renhållning fortfarande sköts av kommunen, bör om möjligt endast en

avgift tas ut. Kommunen och entreprenören får sedan göra en avräkning.

6 § Avgift enligt 4 § första stycket skall betalas enligt den taxa som

kommunfullmäktige antar.

I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan i övrigt

saknar tillämplig bestämmelse om avgift. De grunder som anges i 5 §

skall då beaktas.

Taxan skall innehålla bestämmelser om vem som är avgiftsskyldig och

till vem avgiften skall betalas.

I paragrafen ges grundläggande bestämmelser om taxan för

renhållningsavgifter. Enligt det första stycket är det endast

kommunfullmäktige som får anta renhållningstaxan. Av detta följer att

inte heller någon annan får ändra taxan. Taxan får inte fastställas för

förfluten tid.

Kommunfullmäktiges beslut får enligt 10 kap. 1-2 §§ kommunallagen

överklagas hos länsrätten. Rätt att överklaga har varje kommunmedlem,

dvs. de som är folkbokförda i kommunen, äger fast egendom i

kommunen eller är taxerad till kommunalskatt där (1 kap. 4 §

kommunallagen). Länsrätten prövar endast beslutets laglighet och alltså

inte dess lämplighet. Mål om fordran på renhållningsavgift kan prövas av

kronofogdemyndighet enligt lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning eller av tingsrätt.

Av det andra stycket följer att det måste anges i taxan hur avgiften

skall bestämmas i alla de fall då taxan saknar tillämplig bestämmelse och

alltså inte endast då insamling, transport eller bortskaffande av avfallet

måste ske i särskild ordning på grund av avfallets mängd eller

sammansättning. Individuell avgiftsberäkning kan bli nödvändig

beträffande avfall av sådant slag eller sådan omfattning att hanteringen

måste ske på särskilt sätt. Detta kan vara fallet för industriavfall.

Bestämmelsen talar inte om vem som är behörig att besluta om avgifter

i individuella fall. Detta får avgöras efter vad som befinns vara lämpligt.

Beslut kan tänkas fattas av ansvarigt kommunalt organ eller av en

entreprenör.

Självkostnads- och likställighetsprinciperna gäller även när avgiften

bestäms enligt paragrafens andra stycke.

Enligt det tredje stycket skall av taxan framgå vem som skall betala

avgift och till vem betalning skall ske.

Producentavgift

7 § Regeringen, de kommuner eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om att producenter skall betala

avgift för insamling, transport och bortskaffande av avfall som utförs

genom kommunens försorg. Sådana föreskrifter får meddelas om avfall

för vilket producentansvar gäller enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av 15 kap. 6 §.

Avgiften får avse även kostnader för information om hanteringen.

Avgiften skall betalas till de kommuner eller till den myndighet som

regeringen bestämmer.

Producentansvar kan enligt 15 kap. 6 § föreskrivas för avfall av de varor

eller förpackningar som en producent tillverkar m.m. Producentansvaret

innebär bl.a. en skyldighet att samla in och transportera bort avfallet. För

vissa typer av varor kan det vara mindre lämpligt att lägga ett fysiskt

återtagandeansvar på producenten. Det kan bl.a. finnas risk för att icke

seriösa entreprenörer kommer att utnyttjas och därvid vålla större skada

än nytta från miljösynpunkt. Det kan dessutom vara svårt att utöva

tillräcklig kontroll av avfallshanteringen. I sådana och liknande fall är det

lämpligt att kommunen behåller det fysiska ansvaret för hanteringen och

omhändertagandet av avfallet samtidigt som producenten får det

ekonomiska ansvaret. I paragrafen ges därför ett bemyndigande att

föreskriva att en avgift får tas ut av producenten för insamling,

borttransport och bortskaffande av avfall av viss egendom genom

kommunens försorg.

Med producent avses enligt 15 kap. 4 § den som yrkesmässigt

tillverkar, för in till Sverige eller säljer en vara eller en förpackning. Med

producent avses enligt samma lagrum vidare den som i sin yrkesmässiga

verksamhet frambringar avfall som kräver särskilda åtgärder av

renhållnings- eller miljöskäl.

Avgifterna bör i många fall baseras på generellt beräknade kostnader

för omhändertagandet av respektive avfallsslag. Avgiftens storlek blir

normalt inte beräknad efter lokala förhållanden och det bör då bli en

uppgift för regeringen att meddela föreskrifter om avgifter. Avgifterna

bör i dessa fall tas ut centralt av företagen och fördelas till kommunerna.

Kommunerna bör emellertid få möjlighet att ta ut en producentavgift

beräknad efter lokala förhållanden i de fall det är lämpligt.

Om producenten har ansvaret för ett eller ett par av momenten

insamling, transport och bortskaffande får avgift ändå tas ut för det eller

de moment som utförs av kommunen.

Enligt paragrafens andra stycke får avgiften även användas till att

täcka kostnaden för information om hanteringen. Information kan behöva

ges till hushållen exempelvis om var avfallet skall lämnas.

Avgiften skall enligt det tredje stycke betalas till den statliga

myndighet som regeringen bestämmer eller kommunerna.

Bygdeavgift och fiskeavgift

8 § Bestämmelser om bygdeavgift och fiskeavgift finns i 6 kap. lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

Paragrafen innehåller en hänvisning till de detaljerade bestämmelserna

om bygdeavgifter och fiskeavgifter, som finns intagna i lagen med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet.

5.1.28 28 kap. Tillträde m.m.

Tillträde för att fullgöra en myndighets uppgifter

1 § För att fullgöra sina uppgifter enligt denna balk har en myndighet

och den som på myndighetens uppdrag utför ett arbete rätt att få tillträde

till fastigheter, byggnader, andra anläggningar samt transportmedel och

att där utföra undersökningar och andra åtgärder. Bestämmelser om rätt

till ersättning för skada och intrång finns i 31 kap. 10 §.

Enligt paragrafen har en myndighet rätt att mot en ägares eller

innehavares vilja få tillträde till dennes egendom och där vidta åtgärder,

allt i den utsträckning det behövs för att myndigheten skall kunna

fullgöra sina uppgifter. I första hand skall tillträde ske efter

överenskommelse med ägaren eller innehavaren. I den mån en effektiv

tillsyn förutsätter oanmälda inspektionsbesök skall emellertid sådana, på

samma sätt som enligt tidigare praxis, kunna ske. Endast om ägaren eller

innehavaren motsätter sig tillträde blir det aktuellt att tvångsvis bereda

sig tillträde. Bestämmelsen har med nödvändighet fått en generell

utformning. Eftersom den gäller tvångsingripanden är det emellertid

viktigt att den används med omdöme. Av paragrafens ordalydelse

framgår att endast sådana åtgärder får vidtas som behövs för att

myndigheten skall kunna fullgöra sina uppgifter. En myndighet har alltså

inte längre gående rätt än vad som motiveras av dess åligganden.

Paragrafen har i första hand betydelse för myndigheter som skall

fullgöra tillsynsuppgifter. Det har då ingen betydelse om den verksamhet

som är föremål för myndighetens intresse har upphört eller inte. Tillträde

kan även ske till andra fastigheter än den där verksamheten bedrivs, t.ex.

för att utföra mätningar av verksamhetens utsläpp. Tillträde kan vidare

ske för att utföra särskilda undersökningar eller kartläggningar som t.ex.

radonmätningar.

Paragrafen syftar även på andra myndighetsuppgifter än tillsyn, såsom

när naturvårdande myndigheter gör förberedande undersökningar sedan

en fråga har väckts om att ett område skall skyddas som naturreservat.

Även myndigheter som skall pröva frågor om tillstånd eller dispens kan

ibland behöva få tillträde till annans mark.

Med stöd av paragrafen får tillträde ske till fastigheter, byggnader,

andra anläggningar samt transportmedel. Med byggnad avses även

bostad. I 6 § finns dock en stark begränsning för tillträde till bostäder.

Om det finns misstanke om att ett brott har begåtts som har fängelse i

straffskalan får därutöver åklagare, polis eller domstol besluta om

husrannsakan enligt 28 kap. 1 § rättegångsbalken.

Tillträde till transportmedel kan bli aktuellt t.ex. när en

tillsynsmyndighet skall fullgöra uppgifter i frågor om dumpning av avfall

eller olovlig hantering av utrotningshotade djur- och växtarter.

Paragrafen ger rätt till tillträde inte bara för myndigheter, utan också

för den som handlar på myndighetens uppdrag. Den kan exempelvis

åberopas av den som enligt 26 kap. 8 § utför en besiktning på en

tillsynsmyndighets vägnar. Ett annat exempel är att någon utför en

kartläggning för samhällets behov, t.ex. en inventering av naturresurser.

I paragrafens andra stycke erinras om ersättningsbestämmelserna i 31

kap. 10 §.

Tillträde för att utföra kompensationsåtgärder m.m.

2 § Om någon enligt 7 kap. 7 § fjärde stycket eller 16 kap. 9 § är skyldig

att utföra undersökningar, kompensationsåtgärder eller andra åtgärder

på annans fastighet, byggnad eller annan anläggning, får länsstyrelsen

besluta att tillträde skall lämnas under viss tid.

Den som utför undersökningarna eller åtgärderna skall betala

ersättning för skada och intrång. Talan om ersättning skall väckas vid

miljödomstol.

Av 7 kap. 7 § fjärde stycket framgår att intrång i naturvårdsintresset skall

kompenseras när ett naturreservat helt eller delvis upphävs eller när

dispens meddelas från föreskrifterna för ett reservat. Även i andra fall

kan en myndighet som meddelar tillstånd eller dispens till en åtgärd sätta

som villkor att kompensationsåtgärder skall vidtas. Detta framgår av

16 kap. 9 §, där också behandlas annat än kompensationsåtgärder. Enligt

den paragrafen får ett tillstånd, ett upphävande av ett tillstånd eller en

dispens förenas med skyldighet att utföra en särskild undersökning av

berört område, särskilda åtgärder för att bevara detta område eller

särskilda åtgärder för att kompensera det intrång i allmänna intressen

som verksamheten medför. Med allmänna intressen avses i första hand

naturvårdsintressen.

Nu behandlade åtgärder kan ibland behöva ske på annans mark. Med

stöd av paragrafen kan åtgärderna utföras mot fastighetsägares och andra

rättsinnehavares vilja.

Den som har ålagts att utföra åtgärderna kan begära beslut om

tvångstillträde om innehavaren av marken eller anläggningen motsätter

sig tillträde. Bedömningen av om tillträde till annans mark bör få ske

skall naturligtvis göras samtidigt med bedömningen om åtgärderna skall

vidtas. Enligt förfarandereglerna skall ägaren och andra rättsinnehavare

beredas tillfälle att yttra sig. Detta innebär att de som berörs av beslutet

får möjlighet att yttra sig dels när det egentliga beslutet som innefattar

åtgärderna fattas, dels när verksamhetsutövaren vänder sig till

länsstyrelsen för beslut angående verkställighet. Länsstyrelsen skall i

tillträdesbeslutet avgränsa tillträdesrätten i det enskilda fallet. Längre

gående tvångsrätt än vad som är nödvändigt skall inte medges.

Avgränsningen kan avse både den tid under vilken tillträde får ske och

hur detta får utnyttjas på marken eller anläggningen. Även i detta

hänseende skall samtliga berörda rättsinnehavare ges tillfälle att yttra sig.

Paragrafens andra stycke innehåller en ersättningsregel, som innebär

att den som använder sig av sin rätt till tillträde skall lämna ersättning för

skador som uppkommer. Miljödomstolen prövar tvister om ersättning.

Tillträde för att utreda en verksamhets verkningar

3 § Länsstyrelsen får, om det finns skäl för det, besluta att tillträde till

annans mark skall lämnas under viss tid, om någon som bedriver eller

avser att bedriva verksamhet eller vidta en åtgärd vill utreda

verkningarna av verksamheten eller åtgärden genom mätningar eller

annat undersökningsarbete på fastigheten.

Den som bedriver eller avser att bedriva verksamheten eller åtgärden

skall betala ersättning för skada och intrång. Talan om ersättning skall

väckas vid miljödomstol.

Länsstyrelsen får kräva att den som skall utföra undersökningen

ställer säkerhet för framtida ersättningsanspråk innan arbetet påbörjas.

Om säkerhet ställs får länsstyrelsen förordna att arbetena får påbörjas

även om beslutet om tillträde överklagas.

Paragrafen gör det möjligt för en verksamhetsutövare eller en blivande

sådan att få tillträde till annans mark för att undersöka verkningarna av

verksamheten. Tillträdesrätt föreligger inte automatiskt, utan förutsätter

länsstyrelsens tillstånd.

Tillträde kan för det första medges för att utreda verkningarna av en

planerad verksamhet eller åtgärd. Det blir i sådana fall ofta aktuellt med

markundersökningar, t.ex. för att utreda förutsättningarna för en deponi.

Tillträde kan för det andra medges för att kontrollera verkningarna av

befintlig verksamhet. Mätutrustning kan då behöva sättas upp på annans

mark. En situation som kan tänkas uppstå är att en av flera

verksamhetsutövare som har ett gemensamt grupptillstånd motsätter sig

att mätningar sker vid den egna anläggningen. Det kan då få till följd att

villkoren för grupptillståndet överträds med konsekvenser för samtliga. I

ett sådant fall är det av största betydelse att övriga tillståndshavare kan få

rätt till tillträde till den tredskandes anläggning.

Det får anses ligga i sakens natur att länsstyrelsen får väga eventuellt

motstridiga intressen mot varandra. Under normala förhållanden har

länsstyrelsen knappast anledning att motsätta sig att instrument sätts upp

på annans mark under kortare tid för att mäta effekterna i omgivningen

av en befintlig verksamhet. Annorlunda förhåller det sig när det är fråga

om att utföra undersökningar på annans mark för att där senare bedriva

en verksamhet. Sådana ansökningar måste bedömas restriktivt och

undersökningar torde bara kunna komma i fråga för allmännyttiga

verksamheter. Som exempel kan nämnas att en kommun medges rätt att

på annans mark utföra geologiska undersökningar för att utreda

förutsättningarna för att där deponera avfall (Bjällås m.fl.,

Miljöskyddslagen, 1996, s. 154). I gällande rätt har paragrafen en

motsvarighet endast beträffande miljöfarlig verksamhet samt, såvitt avser

förberedande undersökningar, beträffande vattenverksamhet.

Bestämmelsen görs i miljöbalken tillämplig på all verksamhet.

Länsstyrelsen skall i beslutet ange inom vilken tid som tillträde får ske.

Tiden kan naturligtvis förlängas om sökanden visar skäl för detta.

Paragrafen innehåller i andra och tredje stycket bestämmelser om

ersättning, säkerhet och omedelbar verkställighet. Om den som äger eller

annars innehar en fastighet på vilken undersökningar skall utföras begär

det, kan länsstyrelsen förordna att säkerhet skall ställas för framtida

ersättningsanspråk med anledning av den skada eller det intrång som

undersökningen kan föranleda. Sådan säkerhet skall ställas innan arbetet

påbörjas.

Tillträde för att utföra förebyggande och avhjälpande åtgärder

4 § Om någon som bedriver eller avser att bedriva verksamhet eller vidta

en åtgärd åläggs att vidta sådana försiktighetsmått och skyddsåtgärder

på annans mark, byggnad eller annan anläggning, som behövs för att

förebygga eller minska skada av verksamheten, får länsstyrelsen besluta

att tillträde får ske under viss tid till en fastighet eller anläggning som

ägs eller innehas av någon annan för att där utföra sådana åtgärder.

Den som vidtar försiktighetsmått eller skyddsåtgärder skall betala

ersättning för skada och intrång. Talan om ersättning skall väckas vid

miljödomstol. Om beslut om tillträde meddelas i ett mål om tillstånd till

en vattenverksamhet, skall frågan om ersättning prövas i målet.

Vid prövning av tillstånd eller dispens för en verksamhet eller åtgärd kan

prövningsmyndigheten bestämma om att skyddsåtgärder skall utföras på

annans egendom. Även vid andra tillfällen än vid tillstånds- och dispens-

prövning kan sådana åtgärder vara aktuella. Om fastighetesägaren eller

innehavaren motsätter sig tillträde kan länsstyrelsen besluta om

tvångstillträde så att åtgärderna kan utföras.

Förebyggande skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått kan ske till

skydd för såväl allmänna som enskilda intressen.

Exempel på skyddsåtgärder som enligt paragrafen kan tillåtas på

annans mark är uppförandet av bullervallar.

Tillstånd kan vara förenat med villkor som gäller två eller flera

verksamhetsutövare. (16 kap. 8 §). Det åligger var och en av

tillståndshavarna att se till att villkoren följs. Överträdelser kan leda till

påföljd eller t.o.m. att tillståndet återkallas. Vid sådana förhållanden

måste det föreligga en rätt för varje verksamhetsutövare som omfattas av

tillståndet att få vidta åtgärder i syfte att uppfylla villkoren oavsett på

vilken av anläggningarna åtgärden skall vidtas.

Enligt paragrafens andra stycke skall i vattenmål frågan om ersättning

prövas direkt i målet. Av 22 kap. 27 § följer dock att

ersättningsprövningen i vissa fall kan skjutas upp. Vid andra tillstånds-

eller dispens-prövningar sker inte någon omedelbar ersättningsprövning.

Talan om ersättning får då väckas i efterhand vid miljödomstolen.

Tillträde för efterbehandling

5 § Länsstyrelsen får besluta om tillträde under viss tid till en fastighet,

en byggnad eller en anläggning om någon annan än den som äger eller

innehar den är skyldig att där efterbehandla förorenade områden eller

göra undersökningar för sådan efterbehandling.

Den som utför åtgärderna skall betala ersättning för skada och intrång

om inte fastighetsägaren eller innehavaren av särskild rätt själv har

kostnadsansvar för åtgärderna. Talan om ersättning skall väckas vid

miljödomstol.

Enligt 2 kap. 8 § ansvarar den som bedriver eller har bedrivit en

verksamhet som har medfört skada eller olägenhet för människors hälsa

eller miljön för att de åtgärder som behövs för att avhjälpa skadan eller

olägenheten vidtas. Av paragrafen följer en skyldighet att utföra

efterbehandling av förorenade områden. Efterbehandling kan ibland

behöva ske på mark som någon annan äger eller innehar med särskild

rätt.

I dag saknar den som är ansvarig för efterbehandling rätt att utföra

undersökningar och vidta åtgärder på mark som tillhör någon annan. I

allmänhet är detta inte något problem, eftersom även markägaren normalt

är intresserad av att området efterbehandlas. För de ovanliga fallen att

ägaren eller innehavaren av marken skulle motsätta sig undersökning

eller efterbehandling ges i paragrafen ett rättsligt stöd för att tvångsvis

genomföra dessa åtgärder.

I paragrafens andra stycke finns en ersättningsbestämmelse. Med stöd

av denna kan ersättning utgå till fastighetsägare och innehavare av

särskild rätt som drabbas av skada eller annat intrång för att

efterbehandling sker på fastigheten. Ersättning skall inte betalas om den

ersättningsberättigade själv har ett kostnadsansvar enligt 2 kap. 7 § eller

10 kap. Om obehörig vinst uppkommer enligt 10 kap. 5 § skall detta

beaktas vid bedömningen av ersättningens storlek.

Aktsamhetskrav

6 § Åtgärder enligt 1 5 §§ skall utföras så att minsta skada och intrång

orsakas.

Tillträde till bostäder får endast ske i den utsträckning det behövs för

att förebygga eller undanröja olägenheter för människors hälsa.

I paragrafen finns en aktsamhetsregel som är gemensam för de

behandlade bestämmelserna om tillträde. Undersökningar och andra

åtgärder skall utföras så att skada och annan olägenhet i möjligaste mån

undviks. Såväl intrång i allmänna som enskilda intressen skall undvikas.

Vad gäller bostäder är rätten till tillträde starkt begränsad med hänsyn

till det särskilda integritetsintrång ett sådant tillträde innebär. Tillträde

får

där ske endast i den utsträckning det behövs för att förebygga eller

undanröja olägenhet för människors hälsa. Begränsningen vad gäller

bostad gäller inte utanför själva bostaden, t.ex. i en villaträdgård.

Av 1-5 §§ framgår att ersättning skall betalas om det trots allt uppstår

skada eller annat intrång. Ersättning skall utgå även om kravet på

aktsamhet har iakttagits.

Förbud mot att rubba utrustning

7 § Om en mätapparat eller liknande utrustning behöver sättas ut vid

undersökningar enligt 1 5 §§ får förbud vid vite meddelas att rubba eller

skada utrustningen. Detsamma gäller om utrustning för pumpning eller

liknande behöver sättas ut.

Vid undersökningar på annans mark kan ofta mätinstrument och liknande

utrustning behöva sättas ut. När åtgärder på annans mark syftar till att

förbättra miljön kan det bli aktuellt att placera pumpanordningar och

liknande utrustning på marken. Med stöd av paragrafen får förbud

meddelas vid vite att rubba eller skada sådan utrustning.

Den myndighet som enligt 1 § har rätt till tillträde meddelar själv

beslut om förbud att rubba utrustningen. Om någon annan än en

myndighet med stöd av 1 § vidtar åtgärder på en myndighets vägnar skall

vitesförbudet meddelas av myndigheten. I fall som avses i 2-5 §§

meddelas beslutet av den myndighet som har att pröva om tillträde får

ske.

Polishjälp

8 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för tillträde och

åtgärder enligt 1 5 §§.

Enligt paragrafen skall polismyndigheten på begäran biträda den som har

rätt att utföra åtgärder på annans mark. Möjligheten skall naturligtvis inte

användas annat än när det är nödvändigt för att tillträde eller en åtgärd

skall kunna ske.

Tillträde till vattenståndsmätare m.m.

9 § Den som är beroende av hur en vattenverksamhet bedrivs, allmän

åklagare och tjänsteman vid Sveriges meteorologiska och hydrologiska

institut har rätt att få tillträde till platser för vattenståndsmätare, vatten-

mätare eller observationsrör samt att ta del av anteckningar som

verksamhetsutövaren är skyldig att föra om vattenstånd, vattnets

avrinning eller de vattenmängder som har tillgodogjorts.

Tjänstemän hos Fiskeriverket och fisketillsynsmän som har förordnats

för detta skall ges tillfälle att utöva tillsyn över att ett villkor till skydd

för fisket fullgörs.

Paragrafens första stycke innehåller en bestämmelse om rätt för den som

är beroende av driften av en vattenverksamhet samt vissa offentliga

tjänstemän att få tillträde till vattenståndsmätare m.m. för att därigenom

kunna kontrollera hur verksamheten drivs.

Enligt det andra stycket skall vissa offentliga tjänstemän kunna få

tillträde för att utöva tillsyn över bestämmelser som har meddelats till

skydd för fisket.

I 1 § finns bestämmelser om tillträde för att fullgöra myndigheters

uppgifter enligt miljöbalken. Nu behandlad paragraf skiljer sig från 1 §

genom att den dels ger rätt till tillträde för att fullgöra även annat än

myndighetsuppgifter, dels avser även myndighetsuppgifter som fullgörs

med stöd av andra författningar än miljöbalken.

Särskild tvångsrätt för vattenverksamhet

10 § Den som utför eller skall utföra en vattenverksamhet kan av

miljödomstolen ges rätt att utföra anläggningar eller åtgärder på

fastigheter som tillhör någon annan och ta i anspråk mark för detta, när

det är fråga om

1. vattenverksamhet som utförs av staten, kommuner eller

vattenförbund och som är önskvärda från hälso- eller miljösynpunkt eller

som främjar fisket,

2. vattenverksamhet för att motverka förorening genom avloppsvatten,

3. vattenverksamhet som avser tillgodogörande av yt- eller grund-

vatten,

4. vattenreglering,

5. vattenverksamhet som avser allmän farled eller allmän hamn, eller

6. markavvattning.

Ett område som tas i anspråk enligt första stycket får lösas in, om det

skall ingå i en strömfallsfastighet.

Har rätten upphört enligt denna paragraf att med annat än äganderätt

ta annans mark i anspråk, skall anläggningar som uppförts eller

placerats på marken tillfalla markägaren utan lösen, om det inte har

förts bort inom ett år från upphörandet.

Paragrafen behandlar särskilda tvångsrätter vid vattenverksamhet.

Tvångsrätterna uppkommer genom beslut av miljödomstolen, vanligen i

samband med prövningen av frågan om tillstånd till vattenverksamhet.

Tvångsrätt kan dock inte komma i fråga vid alla typer av

vattenverksamhet.

Enligt första styckets två första punkter får tvångsrätt medges vid vissa

miljövårdande åtgärder. Exempel på sådan vattenverksamhet är att

vattenytan höjs i sjöar och våtmarker.

Enligt den tredje punkten kan tvångsrätt komma i fråga för

vattenverksamhet som avser tillgodogörande av vatten. Med detta avses

bl.a. vattentäkt och kraftverk.

Vid vattenreglering kan ges tvångsrätt med stöd av den fjärde punkten.

Vattenreglering definieras i 11 kap. 5 §. Av paragrafen framgår att

vattenöverledning utgör en form av vattenreglering.

I den femte punkten tas upp tvångsrätt för vattenverksamhet som avser

allmän farled och allmän hamn. Tvångsrätt kan inte meddelas för

farleden eller hamnen som sådan utan endast för vattenverksamhet som

ingår i denna. Om det är nödvändigt att utan samband med en

vattenverksamhet ta i anspråk fast egendom på land får expropriation

tillgripas (se 2 kap. 2 § expropriationslagen).

Enligt den sjätte punkten kan tvångsrätt meddelas vid markavvattning.

Tvångsrätt enligt det första stycket kan bl.a. innebära rätt till s.k.

utmål, dvs. mark för erforderliga byggnader m.m., såsom kraftstation och

maskinistbostad. Till åtgärder som får vidtas enligt det första stycket hör

inte täkt av massor som behövs för en i stadgandet angiven

vattenverksamhet. Däremot bör bestämmelsen kunna tillämpas i fråga

om uppläggning av jord- eller bergmassor som erhålls t.ex. vid

schaktning eller sprängning för ett kraftverk. Tvångsrätt bör också kunna

ges för att helt eller delvis riva annans anläggning i vatten eller på land.

Tvångsrätten behöver inte vara inskränkt till fastigheter i närheten av

verksamhetsutövarens egendom. Ägaren av ett strömfall i nedre delen av

en älv kan alltså medges rätt att utföra en regleringsdamm vid någon av

älvens källsjöar.

Tvångsrätt kan medges också för tillfälliga ändamål och kan avse plats

för arbetarebostäder eller andra byggnader, vägar, arbetsmaskiner och

liknande. När det inte längre finns behov av att använda marken för det

avsedda ändamålet skall den återställas till ägaren i såvitt möjligt samma

skick som när den togs i anspråk. I beslut om tillfälliga tvångsrätter bör

erinras om verksamhetsutövarens skyldighet att efter viss tid återställa

marken. Som kommenteras nedan innehåller det tredje stycket en särskild

regel om övergång av äganderätten till anordningar på marken, inbegripet

vattenområde, som har lämnats kvar.

Tvångsrätt enligt det första stycket kan inte medges för broar och

liknande. För sådana anläggningar kan tvångsrätt dock skaffas med stöd

av väglagen, lagen om enskilda vägar eller anläggningslagen.

Även i 7 kap. fastighetsbildningslagen finns bestämmelser om

vattenrättsliga tvångsrätter. Förhållandet mellan bestämmelserna i

fastighetsbildningslagen och tidigare bestämmelser i 1983 års vattenlag

kommenteras i[REDACTED_EFTERNAMN], Vattenlagen, 1984, s. 121 ff.

Tvångsrätter liknande de nu berörda kan i många fall också erhållas

med stöd av annan lagstiftning, exempelvis expropriationslagen och

ledningsrättslagen.

De anläggningar och åtgärder för vilka tvångsrätt kan utverkas utgör

en del av vattenverksamheten. När tvångsrättsfrågan aktualiseras i ett

ansökningsmål om tillstånd till verksamheten skall den tillståndsprövas

dels enligt balkens generella bestämmelser i första avdelningen, dels

enligt de särskilda bestämmelserna om vattenverksamhet i 11 kap. Av

grundläggande betydelse är bestämmelsen i 2 kap. 3 § att de

försiktighetsmått skall vidtas som behövs för att hindra att verksamheten

medför skada eller annan olägenhet. Detta innebär bl.a. att tvångsrätt

skall medges endast om ändamålet inte kan uppnås på ett annat och

mindre ingripande sätt.

Tvångsrätt kan också utverkas utan samband med ett pågående

ansökningsmål. Enligt 7 kap. 2 § 6 lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet sker detta i ett stämningsmål. Prövningen begränsas då

till behovet av tvångsrätten för genomförandet av den tillåtna

vattenverksamheten. Tvångsrätten gäller endast mellan parterna i

stämningsmålet.

Tvångsrätten vinner sakrättsligt skydd genom beslutet av

miljödomstolen. Detta innebär att tvångsrätten måste respekteras av inte

bara motparten, utan även av tredje man, exempelvis en ny ägare av den

fastighet som belastas med tvångsrätten. Någon inskrivning av

rättigheten behövs därför inte och kan inte heller ske. Rättigheten upphör

först när tillståndet till vattenverksamheten förfaller eller förklaras

förverkad eller en omprövning sker som berör tvångsrätten. Tvångsrätter

för tillfälliga ändamål upphör när behovet inte längre föreligger.

Enligt paragrafens andra stycke kan marken i ett visst fall avstås med

äganderätt. Inlösen kan ske också enligt bestämmelserna i 31 kap. 17 §.

Som framgår av 7 kap. 4 § första stycket lagen med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet skall sökanden i en ansökan om

tillstånd till ett vattenkraftverk ange ett lämpligt område som bör utgöra

strömfallsfastighet.

I paragrafens tredje stycke regleras vem som skall anses vara ägare till

en anläggning, om tvångsrätten inte längre utövas. Stadgandet innehåller

inte någon skyldighet att föra bort anläggningen. Även utan ett sådant

stadgande torde den som har utfört anläggningen i vissa fall kunna bli

skyldig att betala ersättning för markens återställande, trots att

anläggningen utan lösen tillfaller markägaren.

Tillträde för att underhålla en vattenanläggning

11 § Den som är skyldig att underhålla en vattenanläggning har rätt att

nyttja annans mark för arbeten eller åtgärder som behövs för att

underhållsskyldigheten skall kunna fullgöras.

Den underhållsskyldige skall betala ersättning för skada och intrång.

Talan om ersättning skall väckas vid miljödomstol.

Paragrafen ger rätt för den som är skyldig att underhålla en

vattenanläggning att få tillträde till annans mark för att fullgöra

underhållsskyldigheten. Regler om vem som är underhållsskyldig finns i

11 kap. 17, 20 och 21 §§ samt i 24 kap. Talan om ersättning skall enligt

paragrafen väckas vid miljödomstol. Av 7 kap. 2 § 12 lagen med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet framgår att målet

handläggs som stämningsmål.

Rätt att använda annans vattenanläggning

12 § Om det inte medför en väsentlig olägenhet för ägaren av en

vattenanläggning, kan någon annan ges rätt att ändra anläggningen eller

att använda den för en egen vattenverksamhet eller för att förebygga

eller minska skador av en egen vattenverksamhet. Skall anläggningen

ändras, har ägaren rätt att utföra ändringen och få ersättning för

kostnaderna.

Den som ges rätt att använda en anläggning skall ge anläggningens

ägare skälig ersättning för rätten att använda anläggningen.

Med stöd av paragrafen kan den som utför en vattenverksamhet ges rätt

att använda någon annans vattenanläggning. Vattenverksamhet definieras

i 11 kap. 2 § och vattenanläggning i 11 kap. 3 §.

Som exempel på en tvångsrätt som kan utverkas med stöd av

paragrafen kan nämnas att en damm för årsreglering kan behöva

användas för att utjämna flödesändringar som orsakas av en

korttidsreglering vid ett kraftverk uppströms dammen. Stadgandet kan

tillämpas också när någon med stöd av 11 kap. 20 § eller 24 kap. 4 § har

övertagit underhållet av en vattenanläggning och vill använda den t.ex.

för en vattenuppdämning eller vattenreglering som denne avser att

utverka tillstånd till.

Rätten att använda anläggningen innebär inte någon rätt att inverka på

vattenförhållandena till skada för anläggningens ägare eller andra och

inte heller någon rätt att göra intrång i ägarens rätt till vattnet. Den

berättigade behöver alltså ha ett särskilt tillstånd för att utföra en

vattenverksamhet.

Beslut om tvångsrätt meddelas av miljödomstolen i samband med

prövningen av frågan om tillstånd till den vattenverksamhet som

tvångsrätten skall tillgodose. Tvångsrätt kan emellertid också utverkas

utan samband med något ansökningsmål (se 7 kap. 2 § 6 lagen med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet).

Om det är fråga om en anläggning som har tillkommit utan tillstånd

före miljöbalkens ikraftträdande, får en ansökan inte prövas om inte

samtidigt anläggningens laglighet prövas. Ansökan om

laglighetsförklaring kan förutom av ägaren göras av den som vill

använda anläggningen (se 17 § lagen om införande av miljöbalken).

I stadgandet slås också fast dels att tvångsrätt även kan ges för att

utföra ändringar på anläggningen, dels att anläggningens ägare alltid har

rätt att själv utföra ändringarna. Oavsett vem som utför ändringsarbetena

bör miljödomstolen meddela behövliga föreskrifter om arbetenas

utförande.

Den som har fått rätt att använda annans vattenanläggning är enligt

11 kap. 17 § andra stycket tillsammans med ägaren underhållsskyldig.

Andra stycket innehåller en bestämmelse om ersättning för rätten att

använda en anläggning. Ersättningen kan bestämmas som ett

engångsbelopp eller som en andel i kapital- och driftskostnaderna.

Paragrafen kompletterar 1 kap. 4 § lagen med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet, där det anges att vid en tillståndsprövning villkor

kan meddelas om att en vattenverksamhet skall utföras så att det medför

nytta för andra.

Förbud mot fiske

13 § Förbud mot fiske inom ett visst område får meddelas i samband med

beslut om anordningar för att främja fisket eller för att förebygga skador

på fisket.

Enligt 11 kap. 8 § är den som skall utföra en vattenverksamhet som kan

skada fisket skyldig att vidta och underhålla anordningar för fiskens

framkomst och bestånd. I samband med sådana åtgärder kan det vara

motiverat med ett fiskeförbud. Även i andra fall kan det vara lämpligt att

införa fiskeförbud, exempelvis när stat, kommun eller vattenförbund

skall utföra vattenverksamhet som skall främja fisket.

Ett fiskeförbud kan avse områden inom vilka fiskerätten tillkommer

andra än den som skall utföra vattenverksamheten. För skada till följd av

ett fiskeförbud har fiskerättshavarna rätt till ersättning av

verksamhetsutövaren enligt 31 kap. 16 §.

Fiskeförbudet är straffsanktionerat i 37 § fiskelagen. I 45 och 47 §§

fiskelagen finns bestämmelser om förverkande och beslag av bl.a. fisk

och fiskeredskap.

SJÄTTE AVDELNINGEN

Påföljder

5.1.29 29 kap. Straffbestämmelser och förverkande

1 § Den som med uppsåt

1. förorenar mark, vatten eller luft på ett sätt som medför eller kan

medföra sådana hälsorisker för människor eller sådana skador på djur

eller växter som inte är av ringa betydelse eller annan betydande

olägenhet i miljön,

2. förvarar avfall eller annat ämne på ett sätt som genom förorening

kan medföra hälsorisker, skador eller annan olägenhet som anges under

1, eller

3. orsakar betydande olägenhet i miljön genom buller, skakning eller

strålning

döms, om inte behörig myndighet har tillåtit förfarandet, eller detta är

allmänt vedertaget, för miljöbrott till böter eller fängelse i högst två år.

Är brottet grovt, skall gärningsmannen dömas till fängelse i lägst sex

månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall

särskilt beaktas, om det har vållat eller kunnat vålla varaktiga skador av

stor omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art.

Om gärningen med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarlig,

döms inte till ansvar enligt denna paragraf.

Paragrafen har flyttats över oförändrad från 13 kap. 8 a § brottsbalken.

Förarbetena till 13 kap. 8 a § återfinns i prop 1980/81:108, JuU

1980/81:37 samt NJA II 1981 s. 298 ff. Paragrafen kommenteras i

Brottsbalken II på s. 37 ff. (Beckman m.fl. 6 uppl.).

Paragrafen är den centrala på miljöstraffrättens område. Skälen för att

arbeta in den i miljöbalkens kapitel om straffbestämmelser utvecklas i

avsnitt 4.31.1.

Den brottsliga gärningen är beskriven under tre punkter i paragrafens

första stycke. Under punkterna 1 och 2 talas om förorening. Utan att det

uttryckligen anges omfattar paragrafen även fall då den miljöskadliga

effekten uppstår på grund av kumulation med andra föroreningar.

Under samma punkter används uttrycket "kan medföra". Det skall för

att straffansvar skall inträda vara fråga om en praktiskt beaktansvärd risk.

Det är tillräckligt för ansvar att det typiskt sett föreligger en risk för en

miljöskadlig effekt. Den miljöskadliga effekten behöver alltså inte

beläggas i det enskilda fallet.

Under punkten 3 är inte avsikten att t.ex störande buller som är av

tillfällig natur skall omfattas. Med uttrycket buller avses att det är fråga

om en störning som medför menlig påverkan eller risk för menlig

påverkan.

Med strålning avses såväl joniserande strålning som ljusstrålning från

t.ex. reklamanordningar.

Miljöbrottet har en omfattande brottsbeskrivning. För att begränsa det

straffbara området har därför förfaranden som är allmänt vedertagna

undantagits. Självklart är det således inte straffbart att köra bil trots att

detta kan medföra buller eller utsläpp med miljöskadliga effekter. Vad

sedan angår straffrihetsgrunden försvarligt bör t.ex. beprövade metoder

inom jordbruket inte alltid omfattas av straffbarheten även om de inte är

allmänt vedertagna.

Enligt andra stycket gäller en särskild straffskala för brott som är att

anse som grovt. De omständigheter som särskilt skall beaktas är att se

som exempel och alltså innehåller stycket inte någon fullständig

uppräkning.

Enligt 11 § döms inte till ansvar om samma eller strängare straff kan

ådömas enligt brottsbalken. Detta innebär t.ex. att brottsbalksbrotten

spridande av gift eller smitta (13 kap. 7 §) samt förgöring (13 kap. 8 §) är

att tillämpa före miljöbrott och vållande till miljöstörning.

2 § Den som av oaktsamhet begår gärning som anges i 1 §, döms för

vållande till miljöstörning till böter eller fängelse i högst två år.

Paragrafen har flyttats över från 13 kap. 9 § andra stycket brottsbalken

och endast justerats språkligt. Förarbetena till 13 kap 9 § andra stycket

återfinns i prop 1980/81:108, JuU 1980/81:37, NJA II 1981 s. 316 samt

prop. 1987/88:85 och JoU 1987/88:23. Paragrafen kommenteras i

brottsbalken II på s. 46 ff. (Beckman m.fl. 6 uppl.).

Genom paragrafen kompletteras straffbeläggningen i 1 § genom att

även oaktsamma gärningar straffsanktioneras.

Gärningen skall till sin objektiva beskaffenhet vara sådan som beskrivs

i 1 §.

3 § Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet tar befattning med en

kemisk produkt eller vara som innehåller eller har behandlats med en

kemisk produkt, utan att vidta de skyddsåtgärder, produktval eller

försiktighetsmått i övrigt som behövs på grund av produktens eller

varans inneboende egenskaper för att hindra eller motverka skador på

människor eller i miljön, döms för miljöfarlig kemikaliehantering till

böter eller fängelse i högst två år.

Till ansvar enligt första stycket döms inte, om ansvar för gärningen

kan utdömas enligt 1 eller 2 §.

Skälen för att straffbelägga denna hänsynsregel framgår av avsnitt 4.31.3

medan skälen för straffhöjningen i förhållande till gällande rätt i lagen

(1985:426) om kemiska produkter framgår av avsnitt 4.31.4.

En säker hantering av kemiska produkter är så viktig att en oriktig

hantering har straffbelagts i denna paragraf. Innebörden är att den som

med uppsåt eller av grov oaktsamhet underlåter att vidta erforderliga

försiktighetsmått kan straffas. Avgörande är att det är produktens

inneboende egenskaper som skall medföra att försiktighetsmått behövs.

Som en del i att vidta de försiktighetsmått som behövs kan ingå att

välja en mindre farlig produkt om en sådan finns. Den som uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet tar befattning med den farligare produkten och

därvid på grund av produktens eller varans inneboende egenskaper inte

hindrar eller motverkar skador på människor eller i miljön kan således

bestraffas enligt denna paragraf.

Vidare krävs att miljöbalken skall vara tillämplig på hanteringen. Av

1 kap. 3 § följer att om det i någon annan lag finns bestämmelser som

reglerar en fråga som omfattas av miljöbalken så tillämpas utöver

miljöbalken även dessa bestämmelser. Detta innebär t.ex. att

straffbestämmelserna i lagen (1982:821) om transport av farligt gods

inom det tillämpningsområde som ges i lagen har företräde framför

denna paragraf.

Utformningen av bestämmelsen medför att det krävs fara för skador på

människor eller i miljön. Det är tillräckligt med abstrakt fara. Det skulle

föra för långt att ställa krav på att det skall visas att någon person eller

miljön skall ha utsatts för fara i det enskilda fallet.

I 1 och 2 § upptas de allvarligaste brotten. Kan ansvar ådömas för

miljöbrott eller vållande till miljöstörning skall ansvar inte ådömas enligt

förevarande paragraf.

4 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet påbörjar eller bedriver en

verksamhet eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha inhämtat

tillåtlighetsbeslut, tillstånd, godkännande eller medgivande eller gjort en

anmälan som föreskrivs i denna balk eller i föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken, döms för otillåten miljöverksamhet till

böter eller fängelse i högst två år.

Detsamma gäller den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot

villkor som meddelats i samband med tillåtlighetsbeslut, tillstånd,

godkännande eller dispens enligt denna balk eller enligt föreskrifter som

har meddelats med stöd av balken eller vid omprövning av sådana

tillstånd eller villkor.

Till ansvar enligt första eller andra stycket döms inte om ansvar för

gärningen kan utdömas enligt 1 eller 2 §.

Paragrafen innehåller ansvarsbestämmelser avseende den som antingen

åsidosätter krav på beslut om tillåtlighet, tillstånd, godkännande,

medgivande, anmälan eller bryter mot villkor som meddelats i samband

med tillåtlighetsbeslut, tillstånd, godkännande eller dispens. Observera

att det i en del fall kan krävas både regeringens beslut om tillåtlighet och

tillstånd av miljödomstolen eller myndighet, jfr.

författningskommentaren till 17 kap. 1 §.

Exempel på överträdelser som omfattas av paragrafens första stycke är

att någon utan att regeringen har meddelat tillstånd eller medgett

undantag från kravet på tillstånd påbörjar en anläggning eller vidtar

någon annan åtgärd som anges i 17 kap. 1 § i miljöbalken. Detsamma

gäller den som påbörjar eller fortsätter utförandet av en anläggning eller

åtgärd sedan regeringen enligt 17 kap. 3 § i balken har beslutat att

anläggningen eller åtgärden inte får utföras utan tillstånd. Ett annat

exempel är att någon påbörjar arbeten enligt 11 kap. 10 § innan tillstånd

har meddelats.

Lagrådet har anfört att det möter betänkligheter att straffsanktionera

den anmälningsskydighet som föreskrivs i 12 kap. 6 § första stycket som

endast innehåller rekvisitet att en verksamhet som inte omfattas av

tillstånd enligt balken kan komma att väsentligt ändra naturmiljön. Detta

rekvisit synes på samma sätt som de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap.

alltför allmänt hållet och obestämt för att kunna ligga till grund för

sådana rättsverkningar. De exempel på samrådsfall som ges i motiven

synes utan svårighet kunna preciseras i de föreskrifter som regeringen

avses meddela. Därtill kommer att styckets generella avfattning

inbegriper även fall då en verksamhet är tillståndspliktig enligt någon

annan författning än miljöbalken - exempelvis plan- och bygglagen - och

samråd eller anmälan skall ske i annan ordning. Förslaget gör ej heller

undantag för fall då en verksamhet är synnerligen brådskande, såsom vid

naturkatastrofer och liknande händelser, och arbetena måste sättas igång

innan dispens från igångsättningsförbudet hinner utverkas.

Med hänvisning till det anförda förordar Lagrådet att tredje stycket

utformas på ett sådant sätt att man behåller den nuvarande ordningen och

således begränsar straffsanktionen till de fall då särskilda föreskrifter om

anmälningsskyldighet har meddelats. Därvid måste regleringen utformas

på ett sådant sätt att ett åsidosättande av 12 kap. 6 § första styckets

allmänt hållna regel inte faller under förevarande, vilken generellt riktar

sig bl.a. mot fall då någon påbörjar en verksamhet utan att ha gjort

föreskriven anmälan. Detta resultat uppnås, om "skall" i första stycket

ändras till "bör". Som ett alternativ kan en undantagsbestämmelse

införas i förevarande paragraf.

Regeringen har i avsnitt 4.17.2 redogjort för varför lagrådsremissens

förslag till utformning av 12 kap. 6 § bör väljas. Angående frågan om det

som Lagrådet alternativt föreslagit bör göras ett undantag från

straffsanktioneringen i förevarande paragraf av den

anmälningsskyldighet som föreskrivs i 12 kap. 6 § första stycket anser

regeringen att något undantag inte bör göras av följande skäl. Det är av

stor vikt att mera flagranta fall av brott mot anmälningsskyldigheten inte

lämnas osanktionerade. Det straffbara området begränsas genom att det

skall vara fråga om en väsentlig ändring i naturmiljön. Det är lätt att

fullgöra skyldigheten vid tveksamhet genom att göra anmälan.

I andra stycket straffbeläggs att med uppsåt eller oaktsamhet bryta mot

villkor meddelade i samband med tillåtlighetsprövning, tillstånd,

godkännande eller dispens. Exempel på detta är att en tillståndshavare

släpper ut mer än vad som föreskrivits i ett villkor. Ett annat exempel är

att tillståndshavaren bryter mot villkor som regeringen meddelat med

stöd av 17 kap. 7 §. Slutligen straffbeläggs att någon bryter mot villkor

som meddelats i samband med omprövning av tillstånd eller villkor.

I 1 och 2 § upptas de allvarligaste brotten. Kan ansvar ådömas för

miljöbrott eller vållande till miljöstörning skall ansvar inte ådömas enligt

denna paragraf.

5 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet i strid mot vad som

föreskrivs i denna balk eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av

balken, underlåter att lämna underrättelse eller uppgift eller lämnar en

oriktig uppgift och därigenom försvårar en tillståndsprövning eller en

tillsynsmyndighets verksamhet, döms för försvårande av miljökontroll

till böter eller fängelse i högst två år.

Regler om uppgiftsskyldighet finns i flera av de lagar som skall

integreras i miljöbalken. I balkens kapitel om ansvar är frågor om ansvar

när sådan skyldighet åsidosätts reglerade i 5 och 6 §§. Förevarande

paragraf är inriktad på brott där en tillståndsmyndighets prövning eller en

tillsynsmyndighets verksamhet försvåras av handlingen eller

underlåtenheten. Enligt 6 § straffas brott mot en mer allmän

informationsskyldighet.

I paragrafen föreskrivs straffansvar dels för underlåtenhetsbrott, dels

för lämnande av oriktiga uppgifter. Även ofullständiga uppgifter kan vara

att anse som oriktiga uppgifter. Underlåtenheten består i att inte lämna en

uppgift eller att exempelvis inte underrätta tillsynsmyndigheten enligt

10 kap. 9 §. Skyldigheten att lämna uppgiften skall bygga antingen direkt

på balkens bestämmelser eller på en föreskrift som meddelats med stöd

av balken. En förutsättning för att uppgift skall behöva lämnas kan

naturligtvis vara och är ofta att den begärs av en tillstånds- eller

tillsynsmyndighet, men myndighetens begäran måste ha stöd i balken

eller en föreskrift för att straffansvar skall kunna inträda.

Tillsynsmyndigheten kan förelägga vite för att få ut en viss uppgift.

Om ett sådant vitesföreläggande inte följs, får talan föras om utdömande

av vitet. I ett sådant fall kan enligt 11 § tredje stycket straff inte utdömas

för underlåtenheten.

Ytterligare krävs för straffansvar enligt förevarande paragraf att

underlåtenheten eller den oriktiga uppgiften försvårar en

tillståndsprövning eller en tillsynsmyndighets kontroll. Annars faller

underlåtenheten eller den oriktiga uppgiften under den lindrigare

straffskalan i 6 §.

Upptäcks felaktiga uppgifter eller att uppgifter utelämnats som har

betydelse för tillståndet eller villkoren efter det att tillstånd, godkännande

eller dispens lämnats är självfallet gärningen att bestraffa enligt denna

paragraf eftersom tillståndsprövningen då har försvårats. Det kan också

bli fråga om återkallelse av tillstånd eller omprövning av villkor m.m.

enligt de regler som gäller för detta.

Som exempel på en handling som faller under 5 § kan anföras att

någon som enligt 26 kap. 21 § har förelagts inkomma med upplysningar

inkommer med oriktiga uppgifter eller att någon underlåter att inkomma

med miljörapport enligt 26 kap. 20 § och därigenom försvårar

tillsynsmyndighetens kontroll av verksamheten. Ett annat exempel är att

någon åsidosätter skyldighet enligt 26 kap. 25 § att vid anfordran uppvisa

beslut för en naturvårdsvakt eller polis. Ännu ett exempel är att någon

lämnar en oriktig uppgift i en miljökonsekvensbeskrivning enligt 6 kap.

6 § Den som i något annat fall än som avses i 5 § med uppsåt eller av

oaktsamhet

1. inte ger in en handling med uppgifter som skall ges in enligt balken,

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken, eller i en

sådan handling lämnar oriktig uppgift eller utelämnar uppgift, eller

2. underlåter att fullgöra i balken eller i föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken föreskriven skyldighet att märka en

produkt som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer

eller en kemisk produkt, en bioteknisk organism eller en vara som

innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt

döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad att försvåra

bedömningen av riskerna för att människors hälsa eller miljön skall

skadas, för bristfällig miljöinformation till böter eller fängelse i högst

ett år.

Medan 5 § är inriktad på brott mot uppgiftsskyldighet där en

tillståndsmyndighets prövning eller en tillsynsmyndighets verksamhet

försvåras, är i 6 § föreskrivet straff för brott mot en mer allmän

informationsskyldighet.

Det är en förutsättning för straffansvar att uppgiften skall lämnas

antingen i en skriftlig handling eller i en märkning, t.ex. av en kemisk

produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk

produkt. Enbart en muntligt lämnad oriktig uppgift är sålunda inte

straffbar enligt denna paragraf.

En ytterligare förutsättning för straffansvar är att den bristfälliga

informationen är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att

människors hälsa eller miljön skall skadas. Det krävs alltså inte att någon

faktiskt blivit vilseledd, utan det är tillräckligt att oriktigheten är ägnad

att försvåra riskbedömningen i nu angivna hänseenden.

Under nu angivna förutsättning bestraffas både passivitet och ett aktivt

uppgiftslämnande. Underlåtenhet att avge en handling eller utföra en

märkning som krävs enligt bestämmelse i balken eller annan författning

som har meddelats med stöd av balken är alltså straffbar i samma

utsträckning som en oriktig eller utebliven uppgift i en sådan handling

eller märkning.

Som exempel på en straffbar handling som avses med denna

bestämmelse kan nämnas att i märkning enligt 14 kap. 8 § lämna oriktig

uppgift som är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att

människors hälsa eller miljön skall skadas.

7 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet skräpar ned utomhus på en

plats som allmänheten har tillträde eller insyn till döms för

nedskräpning till böter eller fängelse i högst ett år.

Paragrafen innehåller en ansvarsregel vid nedskräpning.

Den motsvarar 37 § första stycket 7 och 23 § naturvårdslagen

(1964:822). Någon saklig ändring är inte avsedd.

8 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som med uppsåt eller

av oaktsamhet bryter mot

1. föreskrift för totalförsvaret meddelad med stöd av 1 kap. 5 §, om

överträdelse av den lagbestämmelse från vilken avvikelse har föreskrivits

är straffbelagd,

2. i beslut om naturreservat eller kulturreservat angivna

inskränkningar i rätten att använda mark enligt 7 kap. 5 § andra eller

tredje stycket,

3. förbud att bedriva verksamhet eller vidta åtgärder inom

biotopskyddsområde enligt 7 kap. 11 §,

4. föreskrifter som behövs för särskilt skydd för djur eller växter enligt

7 kap. 12 §,

5. förbud att inom strandskyddsområde uppföra ny byggnad eller vidta

annan åtgärd i strid mot 7 kap. 16 §,

6. föreskrifter om försiktighetsmått inom miljöskyddsområde

meddelade med stöd av 7 kap. 20 §,

7. föreskrifter om inskränkning inom vattenskyddsområde meddelade

med stöd av 7 kap. 22 §,

8. interimistiskt förbud enligt 7 kap. 24 § första stycket,

9. föreskrifter om förbud till skydd för djur- och växtarter meddelade

med stöd av 8 kap. 1 eller 2 §,

10. föreskrifter om förbud eller föreskrifter om särskilda villkor för att

sätta ut djur- eller växtarter meddelade med stöd av 8 kap. 3 §,

11. föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 4 § genom att ta sådan

befattning med djur, växter, ägg, rom, bon eller produkter av djur eller

växter som strider mot en sådan föreskrift eller mot ett villkor i beslut i

enskilt fall,

12. föreskrifter eller beslut om förbud mot utsläpp av avloppsvatten

m.m. meddelade med stöd av 9 kap. 4 §,

13. föreskrifter om försiktighetsmått vid miljöfarlig verksamhet

meddelade med stöd av 9 kap. 5 §,

14. inskränkningar, villkor eller anmälningsskyldighet föreskrivna

beträffande miljöriskområde enligt 10 kap. 12 §,

15. skyldighet att underhålla en vattenanläggning enligt 11 kap. 17 §

första stycket eller 20 § första stycket eller 21 § första stycket,

16. förbud att påbörja en verksamhet enligt 12 kap. 6 § tredje stycket,

17. förbud till skydd för naturmiljön enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket,

18. särskilda föreskrifter om utredning och försiktighetsmått vid

genteknisk verksamhet meddelade med stöd av 13 kap. 8 eller 11 §,

19. förbud att sprida bekämpningsmedel från luftfartyg enligt 14 kap.

18 § andra stycket,

20. förbud att sprida bekämpningsmedel mot lövsly enligt 14 kap. 19 §

första stycket,

21. föreskrifter som avser förbränning, handel, överlåtelse eller

införsel av bränslen meddelade med stöd av 14 kap. 21 §,

22. föreskrifter i fråga om hantering, införsel och utförsel av kemiska

produkter eller biotekniska organismer meddelade med stöd av 14 kap.

24 §,

23. förbud att hantera, föra in eller föra ut kemisk produkt eller

bioteknisk organism enligt 14 kap. 25 §,

24. förbud mot dumpning eller förbränning av avfall enligt 15 kap.

31 §,

25. skyldighet att göra anmälan eller lämna uppgifter enligt rådets

förordning (EEG) nr 2455/92 av den 23 juli 1992 om export och import

av vissa farliga kemikalier eller att lämna uppgifter enligt rådets

förordning (EEG) nr 793/93 av den 23 mars 1993 om bedömning och

kontroll av risker med existerande ämnen,

26. förbud eller skyldighet att lämna uppgifter enligt rådets förordning

(EG) nr 3093/94 av den 15 december 1994 om ämnen som bryter ned

ozonskiktet,

27. bestämmelser om transport och därigenom transporterar avfall i

strid mot rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om

övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från

Europeiska gemenskapen,

28. en bestämmelse eller mot villkor i beslut i enskilt fall som

meddelats med stöd av rådets förordning (EG) nr 338/97 av den

9 december 1996 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom

kontroll av handeln med dem såvitt avser import till Sverige, export och

reexport från Sverige, handel med artificiellt förökade växter, transport

och transitering eller köp, försäljning och annan kommersiell åtgärd.

För försök till brott mot första stycket 24 döms till ansvar enligt

23 kap. brottsbalken.

Till ansvar enligt första eller andra stycket döms inte, om ansvar kan

ådömas enligt 1 eller 2 §.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag utom såvitt

avser första stycket 16 och 18.

Genom paragrafen sanktioneras att någon bryter mot de bestämmelser

till vilka paragrafen hänvisar. Kriminaliseringen i denna och nästa

paragraf har skett med utgångspunkt från att kriminaliseringen skall var

densamma som i dag. De mera allvarliga brotten finns i denna paragraf,

medan de förhållandevis mindre allvarliga har arbetats in i nästa

paragraf.

Lagrådet anser att punkten 16 i första stycket bör utgå som obehövlig

eftersom en överträdelse av det i punkten angivna förbudet måste vara att

hänföra till Otillåten miljöverksamhet enligt 4 §. Enligt regeringens

mening är detta inte riktigt. För att 4 § skall vara tillämplig förutsätts det

att anmälningsskyldigheten inte fullgjorts. Förevarande punkt tar

emellertid sikte på det fallet att anmälan gjorts men förbudet att påbörja

arbetet tidigare än sex veckor efter anmälan inte åtlytts.

Straffsanktioneringen i förevarande punkt bör därför stå kvar.

Lagrådet har i anslutning till första stycket 25-27 anfört att dessa

punkter motsvarar gällande rätt i 20 § första stycket 4-6 lagen om

kemiska produkter (LKP). Det finns ingen motsvarighet till 21 § LKP

som straffbelägger lämnande av oriktig uppgift. Enligt Lagrådets mening

bör emellertid en bestämmelse som är formulerad så, att den föreskriver

straff för den som bryter mot skyldighet att lämna uppgifter i visst

hänseende kunna anses inbegripa även lämnande av oriktig uppgift i

samma hänseende. Regeringen delar Lagrådets mening.

I andra stycket sanktioneras förbud avseende dumpning redan på

försöksstadiet. Detta överensstämmer med gällande rätt.

I tredje stycket anges att ansvar i första hand skall ådömas för de

allvarligare brotten i 1 eller 2 §.

9 § Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som med

uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot

1. föreskrifter om allmänhetens uppträdande meddelade med stöd av

7 kap 30 §,

2. föreskrifter om förbud mot djurhållning meddelade med stöd av

9 kap. 11 §,

3. föreskrifter till skydd mot olägenheter för människors hälsa

meddelade med stöd av 9 kap. 12 §,

4. skyldighet att göra anmälan enligt 11 kap. 15 § tredje stycket om

arbeten som kan skada fisket,

5. föreskrifter rörande skötsel av jordbruksmark meddelade med stöd

av 12 kap. 8 §,

6. föreskrifter om begränsning av djurantalet i ett jordbruk m.m.

meddelade med stöd av 12 kap. 10 §,

7. förbud eller föreskrifter om transport enligt 15 kap. 21 § genom att

yrkesmässigt eller annars i större omfattning samla in och forsla bort

avfall,

8. föreskrifter om borttransport meddelade med stöd av 15 kap. 25 §

första stycket 2,

9. nya eller ändrade villkor för vilthägn enligt 24 kap. 12 §,

10. förbud mot fiske enligt 28 kap. 13 §,

11. skyldighet enligt rådets förordning (EG) nr 338/97 av den

9 december 1996 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom

kontroll av handeln med dem att i en ansökan eller annan handling

lämna uppgift om förhållanden av betydelse för tillstånd eller tillsyn.

Till ansvar enligt första stycket döms inte, om ansvar kan ådömas

enligt 1 eller 2 §.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag utom såvitt

avser första stycket punkterna 7 och 8.

Paragrafen innehåller straffsanktionering av förhållandevis mindre

allvarliga brott än de som upptas i 8 §. I likhet med 3, 4 och 8 §§ är

ansvaret enligt förevarande paragraf subsidiärt till ansvaret enligt 1-2 §§.

10 § Till böter eller fängelse i högst två år döms den som obehörigen tar

befattning med exemplar av en djur- eller växtart, ägg, rom eller bon

som gärningsmannen vet eller har skälig anledning att anta har

åtkommits genom brott mot föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 1

eller 2 §.

Paragrafen har en motsvarighet i 46 § jaktlagen (1987:259) som

behandlar jakthäleri. För att den bestämmelsen skall var tillämplig skall

det dock vara fråga om jaktbrott. För att stärka skyddet för fredade djur

och växter togs 1994 (prop. 1994/95:117, bet. 1994/95:JoU10) in en

motsvarande bestämmelse i naturvårdslagen (37 b §). Genom att arbeta

in förevarande bestämmelse i miljöbalken ges samma skydd för fredade

djur och växter som enligt gällande rätt.

11 § Om gärning som avses i 3 10 §§ är att anse som ringa, döms inte

till ansvar.

Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med

samma eller strängare straff i brottsbalken eller om ansvar för

gärningen kan dömas ut enligt lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt

detta kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet.

Enligt paragrafens första stycke undantas ringa fall från straffbarhet.

Detta överensstämmer med gällande rätt. Avsikten är att endast

bagatellartade förseelser skall undantas från det straffbara området. Detta

utvecklas i avsnitt 4.31.4. Skälet till att 1 och 2 §§ inte omfattas är att i

dessa paragrafer är ringa fall redan undantagna genom lokutioner som

"som inte är av ringa betydelse" och "betydande olägenhet".

I paragrafens andra stycke anges att det inte skall dömas till ansvar

enligt balken om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i

brottsbalken. Olika miljöbrott kan tänkas motsvara också förhållandevis

lindrigare gärningar som behandlas i brottsbalken, t.ex. skadegörelse och

åverkan. I sådant fall skall alltså dömas till ansvar enligt miljöbalken.

Detta är dock inte fallet med brott mot varusmugglingslagen som alltså

skall bedömas enligt den lagen framför detta kapitel av balken. Detta

medför bl.a. att införsel av bränsle i strid mot föreskrift som har

meddelats med stöd av 14 kap. 21 § är att bedöma enligt

varusmugglingslagen.

I tredje stycket anges att om ett vitesföreläggande har överträtts så

skall det inte dömas till ansvar för gärning som omfattas av

föreläggandet.

12 § Djur, växter, produkter som utvunnits av djur eller växter, kemiska

produkter, biotekniska organismer eller varor innehållande kemiska

produkter eller genetiskt modifierade organismer eller produkter som

innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer vilka har

varit föremål för brott enligt 1 4, 6, 8, 9 eller 10 § får förklaras

förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller värdet

av egendomen eller utbytet av sådant brott.

Fortskaffningsmedel och andra hjälpmedel som har använts eller

medförts vid brott enligt 1 4, 8, 9 eller 10 § får förklaras förverkade om

det behövs för att förebygga brott eller annars finns särskilda skäl. I

stället för hjälpmedlet kan dess värde helt eller delvis förklaras

förverkat.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Dock har

tillagts att produkter som innehåller eller består av genetiskt modifierade

organismer kan förverkas. Detta är i överensstämmelse med gällande rätt.

Det kan ibland finnas behov av att kunna förverka kemiska produkter

eller biotekniska organismer, t.ex. sådana som förts in i strid med 8 §

första stycket 23 punkten. Detsamma gäller t.ex. utrotningshotade djur-

och växtarter som hanterats i strid med förbud enligt 8 § första stycket 9

punkten.

Det skulle kunna framstå som stötande om den som begår brott skulle

få behålla ett exemplar av en art som skyddas av balken eller behålla

pengar som fåtts vid en försäljning. Det är ibland fråga om en hantering

som är mycket lönsam. Djurarter kan betinga ett högt pris på marknaden.

I paragrafen ges därför möjlighet att förverka värdet och utbytet av

brottet.

Vid brotten används ofta fortskaffningsmedel som närmast är en

förutsättning eller hjälpmedel för att hanteringen skall kunna ske. Dessa

kan också förverkas.

Som ytterligare exempel på hjälpmedel som det kan bli aktuellt att

förverka enligt andra stycket kan nämnas värmelådor för transport av

levande ägg och fågelungar samt frysboxar för förvaring av döda djur.

13 § Den som begått brott enligt 8 § första stycket 24 döms vid svensk

domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § brottsbalken inte är tillämplig. Har

brottet förövats i Sveriges ekonomiska zon, får åtal väckas vid den

tingsrätt vars domkrets är närmast den plats där brottet förövades.

Genom paragrafen utsträcks svensk domsrätt till att omfatta gärningar

begångna utom riket. Paragrafen motsvarar 10 § i lagen (1971:1154) om

förbud mot dumpning av avfall i vatten. I lagen (1996:517) om

begränsningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska

fartyg finns särskilda bestämmelser om svensk domsrätt när dumpning

sker från utländskt fartyg.

14 § Om någon som ådragit sig ansvar enligt 1 eller 2 §, frivilligt avvärjt

en sådan fara eller verkan som anges där innan avsevärd olägenhet har

uppkommit, får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för

gärningen.

Paragrafen har vad angår miljöbrott och vållande till miljöstörning brutits

ut ur 13 kap. 11 § brottsbalken. Någon saklig ändring är inte avsedd.

5.1.30 30 kap. Miljösanktionsavgifter

1 § En särskild avgift (miljösanktionsavgift) skall betalas av en

näringsidkare som vid bedrivandet av näringsverksamhet

1. åsidosätter föreskrifter som har meddelats med stöd av denna balk,

2. påbörjar en verksamhet som är tillståndspliktig eller

anmälningspliktig enligt denna balk eller enligt föreskrifter meddelade

med stöd av balken, utan att tillstånd har meddelats eller anmälan har

gjorts, eller

3. åsidosätter tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av

denna balk eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av balken.

Detta gäller dock endast för sådana överträdelser för vilka regeringen

har föreskrivit om avgift enligt 2 §.

Miljösanktionsavgift skall tas ut även om överträdelsen inte har skett

uppsåtligen eller av oaktsamhet. Miljösanktionsavgift skall dock inte tas

ut om det är uppenbart oskäligt.

Miljösanktionsavgiften skall tillfalla staten.

I paragrafen anges vem som kan påföras miljösanktionsavgift och för

vilka överträdelser sådan avgift kan komma ifråga.

Avgift kan påföras näringsidkare. Uttrycket har samma betydelse som

på andra håll i lagstiftningen, exempelvis i 1 § bokföringslagen

(1976:125). Det är att notera att i begreppet näringsidkare inräknas

kommuner som bedriver verksamhet som omfattas av balken. Det är

endast överträdelser som näringsidkaren gör sig skyldig till i sin

verksamhet som kan föranleda miljösanktionsavgift.

Det krävs inte att överträdelsen har medfört ekonomisk fördel. Detta

saknar betydelse från miljösynpunkt. Syftet är inte att eliminera den

ekonomiska fördel överträdelsen föranlett, utan att öka den allmänna

noggrannheten vid bedrivandet av näringsverksamhet. Så snart en

överträdelse kan konstateras skall därför avgift påföras, oavsett om den

medfört fördel för näringsidkaren eller inte. Det saknar också betydelse

om överträdelsen har medfört någon olägenhet i det enskilda fallet.

Alla miljööverträdelser kan inte föranleda miljösanktionsavgift. Det är

enbart de i första stycket angivna överträdelserna som kan komma i fråga

för sanktionsavgift.

 Första punkten avser föreskrifter. I balken finns bemyndiganden att

meddela generella föreskrifter på olika områden för att ge mer

detaljerade regler inom miljöbalkens ramar. Föreskrifterna kan utfärdas

av regeringen eller i vissa fall av myndigheter. Åsidosättande av sådana

föreskrifter kan föranleda att miljösanktionsavgifter påförs.

Andra punkten tar sikte på att sådan verksamhet som kräver anmälan

eller tillstånd påbörjas utan att anmälan har gjorts eller tillstånd har

erhållits. Med denna punkt avses även ansökan om dispens där sådan

krävs för att en anläggning eller verksamhet skall få påbörjas. Reglerna

för områdesskydd är exempel där sådan dispens kan krävas. Naturligtvis

omfattas inte enbart ny verksamhet, utan även förändringar i pågående

verksamhet.

Att den som bedriver näringsverksamhet fullgör sina skyldigheter vad

gäller anmälan och ansökan är av avgörande betydelse för möjligheterna

att begränsa miljöpåverkan på ett adekvat sätt. Det har betydelse inte bara

för villkor om begränsningar och försiktighetsmått i de enskilda fallen,

utan även som faktaunderlag till grund för utfärdande av generella

föreskrifter, upprättande av åtgärdsprogram med anledning av

miljökvalitetsnormer etc. Det är också en inkörsport eller incitament för

tillsyn. Att myndigheterna känner till vilken verksamhet som bedrivs är

också en förutsättning för en meningsfull samhällsplanering. Även om

underlåtenhet i detta avseende inte med nödvändighet i det enskilda fallet

har någon betydelse för miljön, får betydelsen av att varje

verksamhetsutövare tar sitt ansvar anses vara så stor att det finns skäl att

ha en möjlighet till ett snabbt sanktionsförfarande.

Tredje punkten avser åsidosättande av tillstånd eller villkor som har

meddelats vid prövning i enskilda fall. Även överträdelser av tillåten

produktionsvolym eller andra begränsningar i verksamhetens omfattning

kan medföra påförande av miljösanktionsavgift.

I paragrafens första stycke anges de överträdelser som kan föranleda

avgift. Av andra stycket framgår att det endast är i de fall regeringen

genom föreskrifter har fastställt med vilket belopp avgift skall påföras

som miljösanktionsavgift kan komma ifråga.

Av tredje stycket framgår att avgift skall föras på oavsett om uppsåt

eller oaktsamhet föreligger. Det får anses vila på den som utövar

näringsverksamhet ett ansvar för att verksamheten bedrivs på ett sådant

sätt att i paragrafen angivna överträdelser inte sker. Ett strikt ansvar kan

antas öka den allmänna aktsamheten och noggrannheten vid driften av

verksamhet som har inverkan på hälsa och miljö.

Om det i något fall är uppenbart oskäligt, finns möjlighet att besluta

om att inte föra på någon avgift. Det kan vara fallet exempelvis om

överutsläpp har skett till följd av att en felaktig kemikalie har levererats,

vilket har varit omöjligt att kontrollera, eller att ett ämne har ingått som

inte framgår av innehållsförteckningen.

Det har inte någon betydelse för frågan om påförande av

miljösanktionsavgift om straff ådöms för samma gärning.

Miljösanktionsavgiften är en administrativ avgift som tas ut i särskild

ordning oavsett om åtal väcks.

2 § Regeringen meddelar föreskrifter om de överträdelser för vilka

miljösanktionsavgift skall betalas och om avgiftens storlek för olika

överträdelser. När avgiftens storlek bestäms, skall hänsyn tas till

överträdelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som

överträdelsen avser.

Miljösanktionsavgiften skall uppgå till minst 5 000 kronor och högst

500 000 kronor.

I första stycket slås fast att det är regeringen som genom föreskrifter dels

bestämmer för vilka överträdelser miljösanktionsavgift skall betalas, dels

bestämmer avgiftens storleken för dessa fall. Av 1 § andra stycket

framgår att en näringsidkare kan påföras avgift endast för sådana

överträdelser som regeringen enligt 2 § har fastställt en avgift för.

Vidare anges i detta stycke de grunder som gör det möjligt för

regeringen att föreskriva om avgifternas storlek för olika överträdelser

mera schablonmässigt. De parametrar som regeringen skall beakta när

den bestämmer avgiften för en överträdelse är dels överträdelsens allvar,

dels betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser.

Med "överträdelsens allvar" avses de objektiva omständigheterna,

medan "betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser" syftar

på betydelsen av bestämmelsen som sådan och intresset av det den är

avsedd att reglera.

I den allmänna motiveringen, avsnitt 4.32.3, har närmare angivits vad

som avses med de olika parametrarna. I avsnittet har också givits

exempel på tariffer, dvs. vilka överträdelser som kan bli aktuella för

miljösanktionsavgift och vilka avgiftsbelopp de olika överträdelserna kan

rendera.

I andra stycket anges det spann inom vilket regeringen kan fastställa

avgifterna för olika överträdelser. Utrymmet är från 5 000 kronor till

500 000 kronor. Variationerna i konsekvenserna av de gärningar som kan

föranleda avgift motiverar ett relativt stort spann. Det innebär att det

maximala beloppet som kan bestämmas i ett beslut är 500 000 kronor.

Det gäller även vid fortlöpande överträdelser som beräknas per tidsenhet.

Om rättelse inte sker kan dock tillsynsmyndigheten fatta ett beslut som

avser en annan tidsperiod och även då kan upp till 500 000 kronor

utkrävas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

3 § Tillsynsmyndigheten beslutar om miljösanktionsavgift.

Innan tillsynsmyndigheten beslutar om avgift skall den som anspråket

riktas mot ges tillfälle att yttra sig.

I första stycket slås fast att det är tillsynsmyndigheterna som skall besluta

om påförande av miljösanktionsavgifter. Detta kan användas som ett

verktyg i tillsynsverksamheten när en överträdelse har upptäckts.

Tillsynsmyndigheten ansvarar för att erforderlig kompetens för

prövning och beslutsfattande finns. Tillsynsmyndigheter som inte själva

direkt har den efterfrågade kompetensen kan enligt 26 kap. 7 § efter

överenskommelse med annan tillsynsmyndighet utnyttja kompetensen

där.

Av andra stycket framgår att näringsidkaren skall beredas tillfälle att

yttra sig över tillsynsmyndighetens iakttagelser innan beslut fattas. Om

näringsidkaren då vidtar rättelse innebär inte det att möjligheten att föra

på miljösanktionsavgift bortfaller. Så snart de i 1 § angivna

förutsättningarna har uppkommit skall miljösanktionsavgift påföras även

om förutsättningarna har upphört innan beslut meddelas. Det blir inte

fråga om någon skuldbedömning, eftersom strikt ansvar gäller.

4 § Beslut om att ta ut miljösanktionsavgift skall delges

verksamhetsutövaren.

Ett beslut om påförande av miljösanktionsavgift skall delges den det

avser. Delgivning skall ske enligt bestämmelserna i delgivningslagen

(1970:428). Att delgivning sker har betydelse så till vida att tiden för

överklagande börjar löpa från delgivning.

Att näringsidkaren har delgivits beslutet är ingen förutsättning för

verkställighet (jämför 5 §).

5 § Miljösanktionsavgift skall betalas inom trettio dagar efter det att

avgiften har beslutats eller den längre tid som anges i beslutet.

Beslut om miljösanktionsavgift får efter sista betalningsdagen

verkställas såsom en dom som har vunnit laga kraft.

Av första stycket framgår att miljösanktionsavgiften skall betalas inom

30 dagar från det att den har beslutats. Tillsynsmyndigheterna ges dock

en möjlighet att förlänga denna frist inom vilken avgiften skall betalas.

Tillsynsmyndigheterna kan också dela upp betalningarna på olika

betalningsterminer. Möjligheten att frångå tidsfristen kan tillämpas

exempelvis när en påförd avgift med hänsyn till sin storlek, företagets

likviditetsförhållanden och liknande kan hota företagets existens om den

tas ut inom just trettiodagarsperioden.

I andra stycket anges att ett beslut om miljösanktionsavgift får

verkställas såsom en dom som har vunnit laga kraft. Det innebär att

avgiften kan tas ut, i sista hand med hjälp av kronofogdemyndigheten,

även om beslutet att påföra avgiften har överklagats.

För att miljösanktionsavgiften skall bli ett effektivt styrmedel krävs att

avgift inte bara kan beslutas, utan att beslutet också kan verkställas inom

kort tid från det att förutsättningar för påförande föreligger.

Finns det skäl att avvakta med verkställighet kan domstolen inhibera

det överklagade beslutet i enlighet med 28 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291).

6 § Miljösanktionsavgift får inte beslutas, om den som anspråket riktas

mot inte inom fem år från det att förutsättningarna enligt 1 § att besluta

om avgift har inträffat har getts tillfälle att yttra sig.

Preskriptionstiden stämmer överens med motsvarande straffrättsliga

reglering i 35 kap. brottsbalken för brott av normalgraden.

7 § Den som enligt ett beslut av en tillsynsmyndighet skall betala en

miljösanktionsavgift får överklaga beslutet till miljödomstol.

I paragrafen ges den näringsidkare som påförs miljösanktionsavgift

möjlighet att överklaga beslutet. Organisationer eller enskilda har inte

talerätt även om de berörs av överträdelsen. Dessa har möjlighet att yttra

sig och föra talan avseende tillstånd och villkor för verksamhet som

omfattas av miljöbalkens regler. Det ankommer sedan på myndigheterna

att säkerställa att de miljöregler som har beslutats följs och

miljösanktionsavgiften är ett verktyg i detta arbete. Frågor om

miljösanktionsavgift är en angelägenhet för det allmänna och den

näringsidkare som påförs avgift. Enskildas möjlighet att agera är att de

kan anmäla de faktiska förhållandena till tillsynsmyndigheten.

Överklagandet görs till miljödomstolen. Prövningen i miljödomstolen

sker enligt förvaltningsprocesslagens regler, se 20 kap. 3 §.

8 § En beslutad miljösanktionsavgift faller bort, om beslutet om avgiften

inte har verkställts inom tio år från det att beslutet har vunnit laga kraft.

Bestämmelsen innebär att fullgörande av beslutet inte kan krävas efter

det att tio år gått sedan beslutet har vunnit laga kraft. Detta gäller även de

fall då endast en del av avgiften återstår att betala.

9 § Miljösanktionsavgift skall återbetalas, om betalningsansvaret har

upphävts genom beslut som har vunnit laga kraft.

Ränta på miljösanktionsavgift som återbetalas enligt första stycket

lämnas enligt 5 § räntelagen (1975:635) för tiden från den dag avgiften

betalades till och med den dag avgiften återbetalas.

Beslut om miljösanktionsavgift är direkt verkställbar som

lagakraftvunnen dom enligt 5 § andra stycket. Genom första stycket

regleras återbetalning av avgiften i de fall beslutet ändras. Enligt andra

stycket skall ränta utgå på det belopp som betalas åter. Räntan beräknas

enligt 5 § räntelagen.

10 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

närmare föreskrifter om den ordning i vilken miljösanktionsavgifter

skall betalas.

Genom paragrafen bemyndigas regeringen att föreskriva om sättet för

betalning av miljösanktionsavgifter. Regeringen får bemyndiga en

myndighet att meddela föreskrifterna.

SJUNDE AVDELNINGEN

Ersättning och skadestånd m.m.

5.1.31 31 kap. Ersättning vid ingripanden av det allmänna och vid

tillståndsprövning av vattenverksamhet m.m.

Kapitlets innehåll m.m.

1 § Detta kapitel är tillämpligt i frågor om ersättning vid vissa

ingripanden av det allmänna samt vid tillståndsprövning av

vattenverksamhet. Kapitlet innehåller dessutom bestämmelser om

ersättning när skada uppkommit till följd av förbud mot fiske.

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt.

Naturvårdslagens och vattenlagens bestämmelser om ersättning och

inlösen har i miljöbalken arbetats samman, eftersom de har stora likheter.

Naturvårdslagens bestämmelser avser skador vid vissa ingripanden av

det allmänna. Vattenlagens bestämmelser avser ersättning för skador som

har bestämts i samband med tillståndsprövning av vattenföretag eller

enligt bestämmelserna om oförutsedd skada. I vattenlagen finns

dessutom bestämmelser om ersättning när skada uppkommit till följd av

fiskeförbud. Likheten mellan lagarna består huvudsakligen i att

expropriationsrättsliga ersättningsprinciper gäller. Vattenlagen innehåller

vidare bestämmelser om vattenskyddsområden som, liksom

naturvårdslagens regler, avser skador vid ingripanden av det allmänna.

Kapitlet skall tillämpas även vid provisoriska bestämmelser om

ersättning enligt 22 kap. 27 § och då ersättning för oförutsedd skada

bestäms enligt 24 kap. 13-14 §§.

2 § Bestämmelserna i expropriationslagen (1972:719) skall gälla vid

ersättning och inlösen enligt detta kapitel, om inte balken innehåller

avvikande bestämmelser.

Paragrafen, som har sin motsvarighet i 25 § andra stycket

naturvårdslagen, innehåller en hänvisning till expropriationslagen.

Hänvisningen avser både värderingsregler och förfaranderegler i den

sistnämnda lagen. Vissa avvikande bestämmelser finns i balken, inte bara

i detta kapitel utan även t.ex. bland de processuella reglerna.

Ersättningsberäkningen enligt expropriationslagen utgår normalt från

fastighetens marknadsvärde. Avvikelser förekommer dock, såsom att

sådan värdeändring som expropriationsföretaget medför inte skall

beaktas (4 kap. 2 § expropriationslagen) och att värdeökning som har

skett de senaste tio åren endast ersätts om det blir utrett att

värdeökningen beror på annat än förväntningar om ändring i markens

tillåtna användningssätt (4 kap. 3 § expropriationslagen; jfr 32 § nedan).

Här kan erinras om att Markersättningsutredningen i betänkandet

Presumtionsregeln i exprop-riationslagen (SOU 1996:45) har föreslagit

att 4 kap. 3 § expropriationslagen ändras så att den som exproprierar

åläggs bevisbördan för att värdeökningen beror på förväntningar om

ändring i markens tillåtna användningssätt.

Tre ersättningsformer förekommer i expropriationslagen, nämligen

löseskilling, intrångsersättning och annan ersättning.

Om en fastighet exproprieras i sin helhet skall enligt 4 kap. 1 §

expropriationslagen en löseskilling betalas motsvarande fastighetens

marknadsvärde. Regler om löseskilling blir i miljöbalken tillämpliga vid

inlösen av hel fastighet.

Skador enligt miljöbalken uppstår dock normalt inte på hela

fastigheten. Det blir då i stället aktuellt att tillämpa expropriationslagens

bestämmelser om intrångsersättning. Även om fastigheten i sin helhet

skadas utan att inlösen sker bör reglerna om intrångsersättning tillämpas.

Sådan ersättning skall enligt 4 kap. 1 § expropriationslagen betalas vid

expropriation av del av fastighet. Intrångsersättningen skall motsvara

minskningen av fastighetens marknadsvärde. Sådan ersättning bör inte

bestämmas med strikt utgångspunkt från fastighetsindelningen. Om flera

fastigheter tillsammans bildar en brukningsenhet, bör den utgöra

utgångspunkt för intrångsersättningens bestämmande.

Ersättningsposten annan ersättning avser ekonomisk följdskada som

uppkommer. Det är alltså fråga om allmän förmögenhetsskada och inte

om fastighetsskada.

Vid beräkningen av ersättningens storlek skall enligt 4 kap. 1 § andra

stycket expropriationslagen hänsyn tas till skademinskande åtgärder som

den ersättningsskyldige utför.

Ersättningen skall enligt 5 kap. 23 § expropriationslagen bestämmas

särskilt för varje sakägare och löseskilling, intrångsersättning och annan

ersättning skall bestämmas var för sig.

Ersättningen får enligt 5 kap. 25 och 26 §§ expropriationslagen inte

bestämmas till högre belopp än det som den ersättningsberättigade har

begärt och inte heller till lägre belopp än det som den ersättningsskyldige

har erbjudit. Miljöbalken innehåller i 22 kap. 18 § en bestämmelse som i

någon mån avviker från dessa regler.

Ersättningen skall enligt 5 kap. 27 § expropriationslagen bestämmas i

pengar att betalas på en gång. Löseskilling och intrångsersättning betalas

enligt 6 kap. 1 § samma lag normalt genom nedsättning, eller med ett

annat ord deposition, hos länsstyrelsen. Syftet med depostionen är att se

till att innehavare av panträtt i fastigheten inte lider förlust av att

fastigheten går ner i värde. Deposition skall enligt 6 kap. 2 § inte ske om

fastigheten inte svarar mot någon beviljad eller sökt inteckning eller om

de borgenärer som har panträtt i fastigheten medgett att ersättningen

betalas ut till den ersättningsberättigade. Medgivande behövs inte av

panthavare för vars rätt avgörandet saknar betydelse. Det är praktiskt att

domstolen först gör en oskadlighetsprövning och därefter talar om vilka

medgivanden som behövs.

Enligt 6 kap. 3 § expropriationslagen skall domstolen när den

bestämmer löseskillingen eller intrångsersättningen ange i vad mån

deposition skall ske. Om deposition inte sker skall ersättningen enligt 6

kap. 4 § samma lag betalas direkt till den ersättningsberättigade.

Deposition skall enligt 6 kap. 7 § expropriationslagen ske senast tre

månader efter det att domen har vunnit laga kraft. Enligt 18 § i samma

kapitel skall länsstyrelsen betala ut deponerat belopp till den som är

berättigad till medlen.

3 § Vad som i detta kapitel sägs om fastighet skall även gälla särskild

rätt till fastighet.

Enligt paragrafen skall vad som sägs om fastighet i kapitlets

bestämmelser även gälla särskild rätt till fastighet. Det betyder alltså att

ersättning skall betalas även till innehavare av särskild rätt, när denna rätt

går förlorad eller rubbas. Vidare kan inlösen ske av den särskilda rätten.

Med särskild rätt till fastighet avses arrende, hyra, tomträtt och annan

nyttjanderätt samt servitut, rätt till elektrisk kraft och liknande sakrätter.

Hit torde räknas även renskötselrätt.

Av 13 kap. 26 § andra stycket jordabalken framgår redan att tomträtt är

likställd med fast egendom vid expropriation och liknande tvångsförvärv.

Miljöbalkens bestämmelse omfattar dock mera eftersom den dels avser

även annan särskild rätt än tomträtt, dels avser även andra ingrepp än

sådana tvångsförvärv som liknar expropriation.

Ersättning och inlösen på grund av vissa föreskrifter, förelägganden och

förbud

4 § Fastighetsägaren har rätt till ersättning på grund av beslut som

innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom

berörd del av en fastighet avsevärt försvåras, om beslutet gäller

1. föreskrifter enligt 7 kap. 3 § om åtgärder och inskränkningar som

rör nationalparker,

2. föreskrifter enligt 7 kap. 5, 6 eller 9 § om åtgärder och

inskränkningar som rör naturreservat och kulturreservat,

3. förbud enligt 7 kap. 11 § andra stycket inom biotopskyddsområde,

4. föreskrifter enligt 7 kap. 22 § om åtgärder och inskränkningar som

rör vattenskyddsområden, eller

5. förelägganden eller förbud enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket som rör

viss verksamhet.

En föreskrift enligt 7 kap. 3 § om begränsning av rätten till jakt efter

björn, lo, varg, järv, älg eller örn medför inte rätt till ersättning.

Enligt paragrafens första stycke skall ersättning betalas när det allmänna

meddelar vissa särskilt angivna beslut som medför att mark tas i anspråk

eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet

avsevärt försvåras. Paragrafen har utformats efter mönster i 26 § första

stycket naturvårdslagen och 19 kap. 7 § första och andra stycket

vattenlagen. Mark kan tas i anspråk med stöd av bestämmelserna i 7 kap.

6 och 22 §§. Vad som menas med uttrycken "pågående

markanvändning", "inom berörd del av en fastighet" och "avsevärt

försvåras" har utvecklats i avsnitt 4.33.1.

Enligt det tredje stycket skall ersättning inte betalas när jakten på vissa

djur inskränks i en nationalpark.

5 § Innebär ett beslut som avses i 4 § första stycket 1 4 att det krävs

tillstånd för en viss verksamhet eller åtgärd betalas ersättning endast om

tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor.

Har förbud att vidta en åtgärd utan tillstånd meddelats enligt 7 kap.

24 § och vägras tillstånd, gäller 4 § första stycket.

Föreskrifter för nationalparker, natur- och kulturreservat,

biotopskyddsområden eller vattenskyddsområden kan ibland innebära att

det är förbjudet att vidta en viss åtgärd utan tillstånd. I sådana fall gäller

inte huvudregeln att ersättningsskyldighet föreligger genast när

föreskrifterna har meddelats. Ersättning skall enligt paragrafens första

stycke i stället betalas först sedan tillståndsfrågan har prövats och

resulterat i ett avslag eller att tillståndet har förenats med villkor.

Ersättningsfrågan skall även i dessa fall bedömas med utgångspunkt i

förhållandena när värderingen sker. Detta utesluter emellertid inte att

tidpunkten för meddelande av föreskriften beaktas så att ersättning

betalas för förlust genom att pågående markanvändning försvårades

redan då. En fastighetsägare som har vägrats tillstånd till en åtgärd och

har fått ersättning för detta har givetvis inte rätt till ytterligare

ersättning,

om han ansöker om tillstånd på nytt och åter får avslag. Situationen blir

inte annorlunda om fastigheten har bytt ägare och den nya ansökan görs

av fastighetens nya ägare. Upplysningar om tidigare beslut kan

fastighetens förvärvare få i länsstyrelsens naturvårdsregister. Paragrafens

andra stycke behandlar möjligheten att få ersättning vid interimistiska

förbud enligt 7 kap. 24 §. Ett interimistiskt förbud skall innebära att

åtgärder inte får vidtas utan tillstånd. I sådana fall kan ersättning utgå

först sedan tillstånd har vägrats.

6 § Ersättning som avses i 4 § skall minskas med ett belopp som

motsvarar vad fastighetsägaren är skyldig att tåla utan ersättning.

Enligt gällande rätt betalas ersättning för hela den skada som en

fastighetsägare lider när den s.k. kvalifikationsgränsen är överskriden,

dvs. när pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten

avsevärt försvåras. När däremot en inskränkning inte är så ingripande att

pågående markanvändning avsevärt försvåras utgår inte någon ersättning.

I avsnitt 4.33.1 har redovisats de skäl som ligger till grund för att i

miljöbalken föra in en paragraf enligt vilken avdrag skall göras för ett

belopp som motsvarar ersättning för skada upp till kvalifikationsgränsen.

Paragrafen har utformats enligt förebild i 14 kap. 10 § andra stycket plan-

och bygglagen.

Skada som inte ersätts enligt paragrafen kan senare komma att beaktas

vid tillämpning av den s.k. ackumuleringsregeln i 9 §. Detta

kommenteras ytterligare vid nämnda paragraf.

7 § Ersättning enligt 4 § betalas av staten. Har föreskrifter som avses i

4 § beslutats av en kommun, skall ersättningen i stället betalas av

kommunen.

Har föreskrifter som avses i 4 § första stycket 4 beslutats av

länsstyrelsen efter ansökan av en kommun eller den i vars intresse

vattenskyddsområdet fastställts, skall ersättningen betalas av den

sökande.

I paragrafen anges vem som skall betala ersättning vid ingripanden av det

allmänna. Huvudregeln i det första stycket är att sådan ersättning skall

betalas av staten eller av kommun. Enligt vad som har utvecklats i avsnitt

4.13.2 ges kommunerna i miljöbalken en vidgad rätt direkt i lag att

besluta om områdesskydd.

Vid vattenskyddsområden gäller enligt paragrafens andra stycke i

någon mån andra regler om betalningsansvar. Länsstyrelsen eller

kommun kan ta upp frågor om vattenskyddsområden, utan att någon

framställning har gjorts. En kommun, som inte själv beslutar om

vattenskyddsområde, eller någon annan som vill ha särskilt skydd för en

vattentillgång kan vända sig till länsstyrelsen och begära att länsstyrelsen

meddelar skyddsföreskrifter. Den som har begärt skyddsföreskrifter skall

då enligt paragrafens andra stycke svara för eventuella

ersättningsanspråk.

8 § Om det i ett fall som avses i 4 § första stycket uppstår synnerliga

olägenheter vid pågående användning av fastigheten, har

fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst i stället för att få ersättning

enligt 4 §. Beror olägenheten på ett förbud att vidta viss åtgärd utan

tillstånd skall 5 § första stycket tillämpas.

Paragrafen ger fastighetsägaren rätt att få sin fastighet inlöst när

inskränkande föreskrifter innebär mycket allvarliga intrång. Som framgår

av bestämmelsens formulering finns det inlösenplikt endast beträffande

hel fastighet. Det är inte tillräckligt att synnerliga olägenheter

uppkommer för en mindre "berörd del" av fastigheten.

Prövningen beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Avgörande

bör vara om fastigheten till följd av föreskrifterna blivit så onyttig för

ägaren att det framstår som skäligt att den övertas av staten eller

kommunen.

Synnerliga olägenheter skall enligt paragrafens lydelse uppstå när

fastigheten används. Även i detta fall blir alltså uttrycket "pågående

markanvändning" av betydelse. Hänsyn skall alltså inte tas till eventuell

framtida ändrad markanvändning.

Vid inlösen skall löseskilling betalas.

9 § Vid tillämpningen av 4 och 8 §§ skall beaktas även andra beslut

enligt 7 kap. 3, 5, 6, 9 eller 22 §, förbud enligt 7 kap. 11 § andra stycket,

förelägganden och förbud enligt 12 kap. 6 § fjärde stycket, beslut enligt

18 § skogsvårdslagen (1979:429) samt beslut som avses i 14 kap. 8 §

första stycket plan- och bygglagen (1987:10). Detta gäller under

förutsättning att besluten har meddelats inom tio år före det senaste

beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden

enligt 30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt inom samma

tid.

Har rätt till talan, ersättning eller inlösen med anledning av ett sådant

beslut förlorats på grund av bestämmelserna i 12 eller 13 § eller

motsvarande bestämmelser i plan- och bygglagen, utgör detta

förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första

stycket.

Paragrafen innehåller den s.k. ackumuleringsregeln. Den tillkom vid

riksdagsbehandlingen av plan- och bygglagen med följdlagstiftning.

Regeln har därefter funnits i bl.a. 27 a § naturvårdslagen och 19 kap. 7 §

femte och sjätte styckena vattenlagen. Enligt paragrafen skall vissa beslut

under de senaste tio åren läggas samman med det senaste beslutet när

bedömningen görs av om kvalifikationsgränsen för skadeersättning eller

inlösen har överträtts. Härigenom ökar möjligheten till ersättning

respektive inlösen. Regeln motiverades med att det ansågs stötande om

lagstiftningen skulle kunna utnyttjas på ett sådant sätt att en

fastighetsägare genom skilda på varandra följande restriktioner tvingades

acceptera ett större intrång, än om skadan hade bedömts i ett

sammanhang (bet 1986/87:BoU1, s. 152).

En förutsättning för att ackumuleringsregeln skall bli aktuell är att de

skador som uppstår genom skilda regleringar berör samma del av en

fastighet. Om detta är fallet är det den sammanlagda skadan som skall

beräknas, utan hinder av att sakägaren kan ha försuttit sin rätt att föra

talan för en tidigare skada. Ackumuleringsregeln avser främst fall där

skadan uppkommit stegvis. Den blir emellertid också tillämplig när två

skador inträffar samtidigt.

Givetvis får endast sådana beslut räknas för vilka ersättning inte har

betalats. Anledningen till att de tidigare besluten inte har föranlett någon

ersättning är vanligen att restriktionerna har legat under

kvalifikationsgränsen.

En nyhet i förslaget till miljöbalk är att ersättningen skall minskas med

ett belopp som motsvarar kvalifikationsgränsen (se 6 §).

Ackumuleringsregeln innebär att detta belopp räknas den skadelidande

tillgodo när en ny skada kommer upp till bedömning. Om exempelvis en

fastighetsägare vid ett tidigare beslut har drabbats av en skada uppgående

till 12 000 kr och kvalifikationsgränsen ansetts ligga vid 10 000 kr har

avräkningsregeln i 6 § medfört att ersättning endast utgått med 2 000 kr.

Vid ett nytt beslut som medför skada innebär ackumuleringsregeln att

någon avräkning enligt 6 § inte skall ske. (För enkelhetens skull bortses

här från eventuella förändringar av kvalifikationsgränsen eller

penningvärdet.) Om fastighetsägarens skada vid det tidigare beslutet i

stället uppgick till 6 000 kr utgick inte någon ersättning. Vid ett nytt

beslut som medför skada innebär ackumuleringsregeln att 4 000 kr skall

räknas av enligt 6 §.

En särskild fråga är vem som skall svara för ersättningen av

ackumulerade intrångsskador om besluten har fattats av olika instanser.

Bostadsutskottet ansåg att det är den som meddelar det senare beslutet,

dvs. det beslut som medför att kvalifikationsgränsen passeras, som

gentemot den ersättningsberättigade skall svara för hela den

ackumulerade skadan (bet. 1986/87:BoU4, s. 30). Något annat ansågs

med hänsyn till de förhandlingsmässiga och processuella svårigheter som

skulle uppstå knappast praktiskt tänkbart. Bostadsutskottet påpekade att

inget hindrar att den part som fått betala ersättning även för tidigare

intrång i efterhand gör sin regressrätt gällande såvitt avser kostnaderna.

Genom att avräkningsregeln i 6 § införs uppkommer frågan om

Bostadsutskottets uttalande alltjämt är relevant. Det kan nämligen

ifrågasättas om en part har regressrätt på den grunden att ett mindre

avdrag enligt 6 § har kunnat tillgodoräknas än vad som skulle ha varit

fallet om något tidigare beslut inte hade funnits. Följande exempel kan

illustrera problemet. En kommunal myndighet fattar ett beslut som

medför en skada på 6 000 kr. Kvalifikationsgränsen är 10 000 kr. Någon

ersättning utgår därför inte. En statlig myndighet fattar därefter ett beslut

som medför en skada på 12 000 kr. Om det kommunala beslutet aldrig

hade fattats hade staten fått betala ersättning med 12 000 - 10 000 =

2 000 kr. Ackumuleringsregeln medför dock att ersättning i stället

skall betalas med 12 000 - 10 000 + 6 000 = 8 000 kr. I detta fall bör

regressrätt föreligga varvid staten kan få kompensation av kommunen

som sluppit att betala något alls.

Bostadsutskottets uttalanden om regressrätt skulle vidare kunna

ifrågasättas när en enskild skall betala ersättning vid

vattenskyddsområden. Vid inrättande av sådana områden skall enligt 7 §

andra stycket ersättning betalas av den som har begärt de

ersättningsgrundande föreskrifterna. Föreskrifterna kan begäras av

kommun eller den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställts, se 7 §

andra stycket. Även en enskild kan alltså bli ersättningsskyldig och om

utskottets uttalande följs skulle den enskilde samtidigt kunna bli skyldig

att stå för skador på grund av tidigare beslut av det allmänna.

Möjligheten att göra gällande en regressrätt om kostnaden medför att

utskottets uttalande bör vara vägledande även när det senaste beslutet

avser föreskrifter för vattenskyddsområde som har begärts av en enskild.

I miljöbalken används kvalifikationsgränsen "pågående

markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras".

Enligt ackumuleringsregeln skall i vissa fall hänsyn tas till skador enligt

bestämmelser där en annan kvalifikationsgräns används. Detta är fallet

beträffande vissa beslut enligt 14 kap. 8 § plan- och bygglagen, för vilka

det anges att rätt till ersättning föreligger om "skadan är betydande i

förhållande till värdet av berörd del av fastigheten". Frågan om

ackumuleringsregelns tillämpning i fråga om skador för vilka gäller olika

kvalifikationsgränser diskuteras i bet. 1986/87:BoU4, s. 29 f.

Ersättning vid vissa undersökningar

10 § För skada och intrång som tillfogas fastighetsägaren genom

åtgärder enligt 28 kap. 1 § betalas ersättning av staten. Om åtgärderna

har vidtagits av en kommun eller av någon annan på uppdrag av en

kommun, skall ersättning i stället betalas av kommunen.

Ersättning enligt första stycket skall inte betalas, om åtgärderna vidtas

med anledning av tillsyn över en verksamhet som utövas på fastigheten.

Talan om ersättning väcks vid den miljödomstol inom vars område

marken eller större delen av den finns.

För att fullgöra sina uppgifter enligt denna balk har enligt 28 kap. 1 § en

myndighet och den som på myndighetens uppdrag utför ett arbete rätt att

få tillträde till fastigheter, byggnader, andra anläggningar samt

transportmedel och att där utföra undersökningar och andra åtgärder.

Åtgärderna skall enligt 28 kap. 6 § utföras så att minsta skada och intrång

orsakas. Trots detta kan det naturligtvis uppkomma skador och intrång.

Paragrafen ger rätt till ersättning, även om det allmänna har iakttagit all

tänkbar aktsamhet. Det är alltså fråga om ett rent strikt ansvar.

Rätten till ersättning är inte begränsad till fall där markägarens

rådighet över marken har inskränkts. Ersättning förutsätter alltså inte att

pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten har avsevärt

försvårats. Ersättning kan givetvis utgå för t.ex. hinder i den verksamhet

som bedrivs, men även för faktiska skador på marken.

Ersättning skall betalas av staten eller en kommun. Detta gäller även

om skadan har orsakats av någon annan som handlar på statens eller

kommunens vägnar.

Tillträde enligt 28 kap. 1 § sker ofta för att utöva tillsyn.

Ersättningsskyldighet enligt paragrafen föreligger inte för åtgärder som

sker som ett led i utövande av tillsyn mot en verksamhet som bedrivs på

den skadade fastigheten. Detta gäller även om verksamheten utövas av

någon annan än fastighetsägaren och åtgärderna medför skada för

fastighetsägaren. Rätt till ersättning har däremot den fastighetsägare som

lider skada t.ex. för att mätinstrument placeras på fastigheten som ett led

i utövandet av tillsyn över en verksamhet som bedrivs på en annan

fastighet.

Undantaget från ersättningsskyldighet i det andra stycket hindrar inte

att skadestånd kan utgå enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen vid fel eller

försummelse i myndighetsutövning.

Talan om ersättning skall enligt paragrafens tredje stycke väckas vid

miljödomstol.

Ersättning vid förelägganden om stängselgenombrott

11 § Den som har stängsel och har anordnat en grind eller någon annan

genomgång på grund av ett föreläggande enligt 26 kap. 11 § är

berättigad till ersättning av staten för detta och för underhåll av

genomgången. Ersättning skall dock inte betalas, om det är uppenbart att

stängslet endast avser att stänga ute allmänheten från ett område där

den annars skulle ha fått färdas fritt.

Första stycket gäller också, när en övergång har gjorts över ett dike

på grund av ett föreläggande enligt 26 kap. 11 §.

Enligt paragrafen skall staten betala ersättning vid förelägganden om

stängselgenombrott och dikesövergångar. Motsvarande gäller idag enligt

30 § naturvårdslagen. Både materialkostnad och arbetskostnad skall

ersättas. Däremot skall ersättning inte utgå för eventuell olägenhet av att

allmänheten får tillträde till området.

Ersättningsskyldighet föreligger inte om stängslet eller diket enbart har

som syfte att utestänga allmänheten från ett område som är tillgängligt

enligt allemansrätten.

Anmälan om ersättningsanspråk

12 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan leda till ersättning

enligt 4, 5, 10 eller 11 §, får myndigheten förelägga den som vill göra

anspråk på betalning eller inlösen att inom viss tid, minst två månader,

anmäla sitt anspråk och ange sina yrkanden vid påföljd att rätten till

talan annars förloras.

Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller

uppenbarligen förutsatts gälla mellan den ersättningsskyldige och en

sakägare gäller även mot den som efter det att rätten till betalning

uppkom har förvärvat sakägarens rätt till fastigheten.

Med stöd av paragrafens första stycke kan en myndighet som exempelvis

skall inrätta ett naturreservat förelägga alla som vill göra anspråk på

ersättning eller inlösen att inom viss tid anmäla sina anspråk. På detta sätt

kan myndigheten i förväg bedöma kostnaden för det planerade skyddet.

Lagtexten har förtydligats genom att det uttryckligen anges att

sakägaren i anmälan skall ange sina yrkanden i fråga om ersättning eller

inlösen. Enbart ett påstående att sakägaren har ett anspråk är alltså inte

tillräckligt. Alltför stränga krav får dock inte ställas på preciseringen av

yrkandena. Det är naturligt att sakägaren inte lägger ner alltför stora

kostnader på att beräkna sin skada innan denne vet om åtgärden kommer

att genomföras.

Föreläggandet bör utformas på ett sådant sätt att sakägaren får

tillräckligt underlag för sin bedömning. I föreläggandet skall erinras om

att rätten till ersättning eller inlösen går förlorad om inte föreläggandet

följs.

Tidsfristen skall vara minst två månader. Tiden bör sättas längre i

komplicerade fall, där sakägaren behöver tid för ingående utredningar

och överväganden i ersättningsfrågan.

Möjligheten att meddela förelägganden är ny vad gäller

vattenskyddsområden.

Paragrafens andra stycke innebär bl.a. att en ny ägare av en fastighet är

bunden av avtal om ersättning, som den tidigare ägaren slutit med den

ersättningsskyldige.

Ersättningstalan

13 § Har inte överenskommelse träffats om ersättning enligt 4 eller 11 §

eller om inlösen enligt 8 § och har inte rätten till talan gått förlorad

enligt 12 §, skall den som vill göra anspråk på ersättning eller kräva

inlösen väcka talan hos miljödomstolen mot den som är skyldig att betala

ersättning eller att lösa in fastigheten. Sådan talan skall väckas inom ett

år från det att beslutet på vilket anspråket grundas har vunnit laga kraft

vid påföljd att rätten till ersättning eller inlösen annars går förlorad.

Ersättningsfrågor bör i första hand lösas förhandlingsvägen. Om någon

uppgörelse inte kan träffas ankommer det på den som vill ha ersättning

eller få sin fastighet inlöst att väcka talan om detta. Talan om ersättning

eller inlösen kan dock föras även om några förhandlingar inte har förts

mellan parterna. Regler om sådan ersättningstalan motsvarande 33 §

första stycket naturvårdslagen och 19 kap. 8 § vattenlagen meddelas i

denna paragraf i miljöbalken.

Talan skall väckas inom ett år från det att beslutet som anspråket

grundar sig på vann laga kraft. Ettårsfristen kan dock efterges av den

ersättningsskyldige, t.ex. om det behövs för fortsatta förhandlingar.

Preskription inträder även om ersättningsfrågan diskuteras. Om sådana

förhandlingar drar ut på tiden bör därför den enskilde väcka talan vid

domstol.

14 § När föreskrifter skall meddelas enligt 7 kap. 5, 6, 9 eller 22 §, får

den ersättningsskyldige vid miljödomstolen väcka talan mot en sakägare

för att fastställa de villkor som skall gälla för ersättning eller inlösen, om

föreskrifterna meddelas. Meddelas inte föreskrifter med det innehåll som

förutsatts vid miljödomstolen inom ett år från det att målet har avgjorts

genom en dom som har vunnit laga kraft, skall domen inte längre vara

bindande för parterna.

När det blir aktuellt att meddela inskränkande föreskrifter för t.ex.

naturreservat kan staten eller kommunen enligt denna paragraf i förväg få

domstolsbesked i fråga om storleken på kommande ersättningar och på

vilket sätt inlösen skall ske. Paragrafen motsvarar 33 § andra stycket

naturvårdslagen.

Domen är endast bindande om de föreskrifter som har bedömts i

domen sedan meddelas inom ett år från det att domen vann laga kraft.

Återbetalning av ersättning

15 § Har ersättning enligt 4 § betalats med anledning av föreskrifter

eller tillståndsvägran och upphävs föreskrifterna helt eller delvis eller

ges tillstånd eller dispens, får fastighetsägaren förpliktas att betala

tillbaka ersättningen eller en del av den, om det är skäligt med hänsyn

till fastighetsägarens nytta av beslutet och omständigheterna i övrigt.

Detta gäller också, om en åtgärd har vidtagits i strid mot sådana

föreskrifter eller mot ett sådant beslut om tillståndsvägran och

tillsynsmyndigheten har beslutat att inte kräva rättelse.

Talan om återbetalning skall väckas vid miljödomstolen inom ett år

från det att beslutet som anspråket grundas på har vunnit laga kraft och

senast tio år efter det att ersättningen betalades ut vid påföljd att rätten

att föra talan annars går förlorad.

Det är under vissa omständigheter rimligt att uppburen ersättning betalas

tillbaka. Paragrafen, som motsvarar 35 § naturvårdslagen, ger möjlighet

att besluta om återbetalning av ersättning som har betalats på grund av

inskränkande föreskrifter om föreskrifterna sedan helt eller delvis

upphävs. Detsamma gäller om dispens senare meddelas från

föreskrifterna. Ersättning kan vidare ha betalats ut enligt 5 § på grund av

tillståndsvägran. Om tillstånd senare lämnas kan även i sådana fall

ersättningen krävas åter.

Återbetalning får krävas om det är skäligt med hänsyn till

fastighetsägarens nytta av beslutet och omständigheterna i övrigt. Som

exempel på situationer där det kan vara skäligt att återbetalning sker kan

nämnas att markägaren har fått betydande ersättning på grund av

inskränkningar i förfoganderätten och inskränkningen upphävs efter kort

tid, eller att ersättning utgått på grund av tillståndsvägran, men tillstånd

senare meddelas på grund av ändrade förhållanden.

Den omständigheten att en fastighet har bytt ägare sedan ersättningen

har betalats talar normalt mot att ersättningen krävs åter.

Om en fastighetsägare som har fått ersättning på grund av

inskränkande föreskrifter eller tillståndsvägran senare trotsar föreskriften

eller avslagsbeslutet skall ersättningen krävas åter. Detta gäller dock

endast om tillsynsmyndigheten avstår från att kräva rättelse.

Ersättning och inlösen vid tillstånd till vattenverksamhet

16 § Den som med stöd av tillstånd enligt 11 kap. genom inlösen eller på

annat sätt tar i anspråk annans egendom eller vidtar en åtgärd som

skadar annans egendom skall betala ersättning för vad som avstås eller

skadas, om annat inte är särskilt föreskrivet. Ersättning skall betalas

även för skada till följd av förbud mot fiske enligt 28 kap. 13 §.

Ersättning skall betalas endast för skador som kvarstår, sedan

förebyggande eller avhjälpande åtgärder har utförts av

tillståndshavaren.

I paragrafens första stycke, som har utformats enligt Lagrådets förslag,

ges den grundläggande bestämmelsen om ersättningsskyldighet för skada

orsakad i samband med vattenverksamhet. Ersättningsskyldighet

förutsätter att tillstånd har meddelats. Med tillstånd avses även

godkännande enligt 11 kap. 16 § av brådskande arbeten och

lagligförklaring enligt 17 § lagen om införande av miljöbalken. Om

vattenverksamhet som bedrivs utan tillstånd har orsakat en skada kan

skadestånd utgå enligt andra bestämmelser. Det är framför allt reglerna i

32 kap. denna balk, 3 kap. jordabalken och skadeståndslagen är av

intresse i sådana situationer.

I 22 och 23 §§ finns bestämmelser om begränsning av rätten till

ersättning.

Genom hänvisningen i 2 § till expropriationslagen gäller de

grundläggande principerna för ersättning i den lagen. Rätt till ersättning

förutsätter till att börja med att det har uppstått en ekonomisk skada.

Ersättning utges alltså inte för mistade affektionsvärden. Grundprincipen

är att den skadelidandes förmögenhetsställning bör vara densamma som

om någon skada inte hade skett. Ersättning utgår enligt 4 kap. 1 §

expropriationslagen i formerna löseskilling, intrångsersättning och annan

ersättning.

Vem som har rätt till ersättning diskuteras i avsnitt 4.26, i samband

med att sakägarbegreppet behandlas.

Enligt 2 kap. 3 § denna balk skall en verksamhetsutövare vidta de

försiktighetsmått som behövs för att förebygga skada. Med stöd av

samma bestämmelse kan alltså den som skall utföra en vattenverksamhet

åläggas att vidta åtgärder till förebyggande av skada. Åtgärderna kan

naturligtvis i enlighet med vad som har varit gällande enligt 9 kap. 1 §

tredje stycket vattenlagen vara av reparativt slag. Skadeförebyggande

åtgärder måste ofta utföras på annans mark. Med stöd av 28 kap. 4 § kan

åtgärderna utföras även mot markägarens vilja.

Ersättning utgår enligt paragrafens andra stycke endast för skador som

kvarstår sedan de förebyggande eller avhjälpande åtgärderna har

vidtagits. Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. En

liknande bestämmelse finns i 4 kap. 1 § andra stycket

expropriationslagen.

17 § Fastigheter eller fastighetsdelar som drabbas av synnerliga

olägenheter av en verksamhet för vilken tillstånd har meddelats enligt 11

kap., skall lösas in, om ägaren begär det.

Den ersättningsskyldige har rätt till inlösen, om detta skulle medföra

endast en ringa höjning av fastighetsägarens ersättning och

fastighetsägaren inte har något beaktansvärt intresse av att behålla

fastigheten eller fastighetsdelen. Kostnaderna för åtgärder som avses i

16 § andra stycket skall då räknas in i ersättningen.

Enligt paragrafens första stycke har fastighetsägaren rätt till inlösen av

fastigheten eller en del av fastigheten om vattenverksamhet medför

synnerliga olägenheter. Vid tolkningen av paragrafen, som motsvarar 9

kap. 2 § vattenlagen, kan vägledning hämtas från inlösenbestämmelserna

i 8 § och 32 kap. 11 § samt olika bestämmelser om inlösen utanför

balken.

I paragrafens andra stycke finns en bestämmelse om att även den

ersättningsskyldige har rätt till inlösen i vissa fall. Detta gäller om

inlösen bara skulle medföra en obetydlig höjning av fastighetsägarens

ersättning och fastighetsägaren inte har något beaktansvärt intresse av att

behålla fastigheten eller fastighetsdelen.

Skada på egen fastighet vid tillstånd till vattenverksamhet

18 § Om en verksamhet för vilken tillstånd har lämnats enligt 11 kap.

medför skada på en fastighet som tillhör den som har fått tillståndet,

skall ersättning för skadan bestämmas. Detta gäller dock inte, om

medgivanden har lämnats av samtliga borgenärer som har panträtt i

fastigheten. Om fastigheten är intecknad gemensamt med annan

fastighet, krävs det dessutom att fastighetsägare och fordringshavare

lämnar de medgivanden som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 §

jordabalken. Medgivande fordras dock inte av den för vars rätt

domstolens avgörande är väsentligen utan betydelse.

Paragrafen, som motsvarar 9 kap. 10 § vattenlagen, innehåller

bestämmelsen att ersättning under vissa förutsättningar skall fastställas

även för fastighet som tillhör den som skall utföra den skadebringande

vattenverksamheten. Syftet är att ge borgenärer med panträtt skydd mot

att fastigheten går ner i värde.

Ersättning vid utrivning av en vattenanläggning

19 § Den som har fått tillstånd till utrivning av en vattenanläggning eller

har ålagts eller medgetts enligt 24 kap. 4 § att riva ut en

vattenanläggning skall betala skälig ersättning för skador på annans

egendom som orsakas av bestående ändring i vattenförhållandena.

Skyldighet att betala ersättning för en sådan förlust av förmån som

orsakas av utrivningen finns endast om förmånen har tillförsäkrats i

tillståndsdomen eller i avtal som träffats i samband med

vattenanläggningens tillkomst. Ersättning lämnas i sådant fall endast för

kostnader orsakade av förlusten av förmånen.

Om medgivande att riva ut en vattenanläggning har lämnats till någon

annan än den som är skyldig att underhålla anläggningen och skyldighet

att betala ersättning har ålagts i samband med detta, får ersättningen

sökas åter av den underhållsskyldige.

Paragrafens första stycket innehåller bestämmelser om ersättning vid

utrivning av vattenanläggningar. Utrivning av en vattenanläggning i

ytvatten är en vattenverksamhet enligt definitionen i 11 kap. 2 § 1. Av

detta följer att de allmänna bestämmelserna om ersättning vid

vattenverksamhet blir tillämpliga. Emellertid har ersättningsskyldigheten,

i förhållande till vattenverksamhet i allmänhet, begränsats något för den

som river ut en vattenanläggning. Skälen till detta har utvecklats i

förarbetena till motsvarande bestämmelser i 9 kap. 11 § första och andra

stycket vattenlagen (prop. 1981/82:130, s. 134 f).

Enligt första meningen i första stycket gäller att den som river ut en

anläggning skall betala skälig ersättning för de skador på annans

egendom som orsakas av den bestående ändring av vattenförhållandena,

som blir följden av utrivningen. Innebörden av bestämmelsen är att

miljödomstolen i vissa fall kan jämka ersättningen. Jämkning bör kunna

ske i de fall skadorna av utrivningen blir betydande och den skadelidande

genom att överta ansvaret för anläggningen enligt 11 kap. 20 § hade

kunnat undvika skadan. Vid bedömande av jämkningsfrågan bör hänsyn

tas till kostnaden för ett fortsatt underhåll av vattenanläggningen. En

jämkning bör förekomma endast i de fall skadeersättningen avsevärt

överstiger kostnaden för ett fortsatt underhåll. Även i andra fall bör det

någon gång kunna anses skäligt att jämka ersättningen, exempelvis då

skadeersättningen framstår som oproportionerligt stor i förhållande till

arten och omfattningen av den vattenanläggning som skall rivas ut.

Ett exempel på en ersättningsgill förmån enligt den andra meningen i

det första stycket är rätt till andelskraft. Om andelskraft finns det

bestämmelser i 8 kap. lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

Vad som skall ersättas vid förlust av förmån är enligt den tredje

meningen i det första stycket kostnader i anledning av förlust av

förmånen. Ersättning utgår alltså inte för utebliven vinst. Ersättningsgilla

är bl.a. omställningskostnader som uppkommer exempelvis genom att

den som har rätt till andelskraft måste tillgodose sitt elkraftbehov på

något annat sätt. Om den skadelidande har bidragit till kostnaderna för

anläggningen bör han också ha rätt till ersättning för att han inte har

möjlighet att utnyttja anläggningen under förutsatt tid. Ersättning bör

slutligen kunna utgå för åtgärder som den skadelidande har bekostat för

att kunna utnyttja anläggningen och som blir onödiga genom utrivningen.

Vid prövningen av frågan om ersättningens skälighet bör bl.a. beaktas

den skadelidandes möjligheter att överta underhållsansvaret enligt 11

kap. 20 §.

Andra stycket innebär att om exempelvis Kammarkollegiet har

utverkat ett tillstånd till utrivning med stöd av 24 kap. 4 § får den

ersättning som kollegiet tvingas utge sökas åter av den ansvarige.

Ersättning vid omprövning av vattenverksamhet

20 § Ersättning för en förlust eller en inskränkning lämnas, om

omprövning enligt 24 kap. 5 § eller enligt 7 kap. 13 eller 14 § lagen

(0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet medför förlust

av vatten eller fallhöjd eller inskränkning i rätten att reglera vattnets

avrinning för den som har tillstånd till den vattenverksamhet som avses

med omprövningen och om annat inte följer av 22 §. Ersättning lämnas

inte till den del förlusten eller inskränkningen är att räkna som

förbättring av en vattenanläggnings säkerhet.

Ersättning lämnas om omprövning av vattenverksamhet enligt denna

balk eller enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet medför skada för någon annan än tillståndshavaren

som omfattas av omprövningen. För mottagare av andelskraft gäller

dock viss begränsning enligt 8 kap. 4 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet.

På ersättning enligt första eller andra stycket skall 16 18 §§

tillämpas.

Den som har tillstånd till vattenverksamhet och som lider ekonomisk

skada på grund av omprövning av den omfattas inte av den allmänna

bestämmelsen om rätt till ersättning enligt 16 §. Paragrafen, som

motsvarar 9 kap. 12 § vattenlagen, innehåller därför en allmän föreskrift

om tillståndshavares rätt till ersättning vid omprövning. Ersättning utgår

för förlust av vattenmängd eller fallhöjd eller inskränkning i

regleringsrätt som har åsamkats på grund av omprövning enligt 24 kap.

5 § eller enligt 7 kap. 13 eller 14 § lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet. Ersättningen utgår dock inte i fall som regleras i 22 §

eller till den del förlusten eller inskränkningen är att hänföra till

förbättring av en vattenanläggnings säkerhet. Ersättning utgår inte för

förpliktelser att vidta skadeförebyggande eller skadekompenserande

åtgärder.

I andra stycket regleras frågan om ersättning för skador som annan än

tillståndshavaren åsamkas på grund av omprövningen.

I tredje stycket hänvisas till de allmänna ersättningsbestämmelserna i

16 18 §§.

21 § Ersättning enligt 20 § första stycket betalas av den som har begärt

omprövningen eller, om omprövning enligt 7 kap. 14 § lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet omfattar tillstånden till

konkurrerande vattentäkter, av vardera tillståndshavaren.

Ersättning enligt 20 § andra stycket betalas,

1. om omprövningen sker enligt 24 kap. 5 eller 8 §, av

tillståndshavaren,

2. om omprövning enligt 7 kap. 14 § lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet omfattar tillstånden till

konkurrerande vattentäkter, av vardera tillståndshavaren,

3. vid annan omprövning, av den som har begärt omprövningen.

Ersättning för minskning av andelskraft från vattenkraftverk som

omfattas av omprövningen betalas av den som har tillstånd till

kraftverket.

I paragrafen regleras frågan om vem som skall betala ersättning i

anledning av omprövning helt i enlighet med 9 kap. 13 § vattenlagen.

Begränsning i ersättningsrätten vid omprövning av viss vattenverksamhet

22 § En tillståndshavare är skyldig att utan ersättning tåla viss del av en

förlust eller inskränkning om det är en förlust eller inskränkning som

avses i 20 § första stycket och den föranleds av omprövning till förmån

för det allmänna fiskeintresset, allmän farled, allmän hamn eller

hälsovården eller, vid omprövning enligt 24 kap. 5 § eller enligt 7 kap.

13 § första meningen lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet, till förmån för den allmänna miljövården.

Den del som inte ersätts avser den sammanlagda förlusten eller

inskränkningen till följd av de skilda omprövningarna och av

vattenverksamhet som avses i 23 § och motsvarar i fråga om

1. vattenkraftverk: högst en femtedel och lägst en tjugondel av

produktionsvärdet av den vattenkraft som enligt meddelat tillstånd kan

tas ut vid kraftverket efter avdrag för den del av produktionsvärdet som

är en följd av vattenregleringar,

2. vattenreglering för kraftändamål: högst en femtedel och lägst en

tjugondel av det produktionsvärde av den vattenkraft som enligt

meddelade tillstånd kan tas ut vid varje kraftverk och som är en följd av

regleringen,

3. andra vattenverksamheter: högst en femtedel och lägst en tjugondel

av värdet av den vattenmängd, fallhöjd eller magasinsvolym som

omfattas av tillståndet till verksamheten.

När miljödomstolen lämnar tillstånd till en vattenverksamhet för vilken

denna begränsning i ersättningsrätten skall gälla, skall domstolen inom

de gränser som anges i andra stycket 1 3 fastställa den del som inte

ersätts. Hänsyn skall då tas främst till verksamhetens inverkan på

vattenstånds- och avrinningsförhållandena, den fördel eller olägenhet

som verksamheten väntas medföra från allmän synpunkt samt graden av

nytta för tillståndshavaren och mottagare av andelskraft.

Vid omprövning före den enligt 24 kap. 5 § första stycket 1 fastställda

tidpunkten skall den del som inte ersätts minskas i förhållande till den tid

som återstår till denna tidpunkt.

I paragrafen begränsas tillståndshavarens rätt till ersättning enligt

huvudregeln i 19 §. Paragrafen, som motsvarar 9 kap. 14 § vattenlagen,

kommenteras i prop. 1981/82:130, s. 115 ff och s. 473 f.

23 § Rätten till ersättning är begränsad på samma sätt som gäller enligt

22 § om den som har tillstånd enligt denna balk till en vattenverksamhet

orsakas förlust av vatten eller fallhöjd eller inskränkning i rätten att

reglera vattnets avrinning till följd av att tillstånd lämnas till en

vattenverksamhet som skall tillgodose det allmänna fiskeintresset, allmän

farled eller allmän hamn, hälsovården eller den allmänna miljövården.

Vad som sagts nu gäller även förlust av fallhöjd som inte är utbyggd.

Därvid skall den del som inte ersätts motsvara en tjugondel av värdet av

vattenkraften i det berörda strömfallet efter avdrag för vad som av detta

värde är en följd av vattenregleringar.

Paragrafen, som motsvarar 9 kap. 15 § vattenlagen kommenteras i prop.

1981/82:130, s. 122 ff och s. 475 f.

Betalningsanmälan som rör ersättning vid tillstånd till vattenverksamhet

24 § Anmälan till länsstyrelsen enligt 6 kap. 4 § expropriationslagen

(1972:719) behöver vid tillämpningen av detta kapitel endast göras för

ersättning som avser mark som skall lösas in.

Enligt 6 kap. 1 § expropriationslagen skall löseskilling och

intrångsersättning betalas genom nedsättning hos länsstyrelsen.

Nedsättning skall däremot inte ske av annan ersättning. Även för

löseskilling och intrångsersättning finns det i 6 kap. 1 § andra stycket och

2 § expropriationslagen undantag från kravet på nedsättning. Ersättning

som inte skall nedsättas skall enligt 6 kap. 4 § i nämnda lag utbetalas till

den ersättningsberättigade. Det åligger enligt nämnda stadgande den

exproprierande att hos länsstyrelsen anmäla och därvid styrka att

ersättning har betalats.

Bestämmelsen i 6 kap. 4 § expropriationslagen har en motsvarighet i

16 kap. 4 § vattenlagen. I vattenlagens bestämmelse gäller dock

anmälningsskyldighet endast beträffande ersättning som avser mark som

skall lösas in. Samma inskränkta anmälningsskyldighet bör gälla i

miljöbalken. Följaktligen sägs i paragrafen att anmälan enligt 6 kap. 4 §

expropriationslagen endast skall ske när ersättningen avser mark som

skall lösas in.

Betalningsfrist som rör ersättning vid tillstånd till vattenverksamhet

25 § När tillstånd har lämnats enligt 11 kap. skall ersättning för inlöst

mark betalas och anmälan enligt 6 kap. 4 § expropriationslagen

(1972:719) göras inom sex månader från det att såväl tillståndsfrågan

som ersättningsfrågan har avgjorts slutligt. Ersättning som inte avser

inlöst mark och som skall tas ut på en gång skall betalas inom två år från

samma tid. Om den ersättningsskyldige inte iakttar vad som har sagts nu,

är den rätt som förvärvats gentemot den ersättningsberättigade förlorad.

Tidsfristerna får förkortas eller förlängas när parterna är ense om det

eller om det finns särskilda skäl för det.

När tillstånd har lämnats till en vattenverksamhet kan det ta lång tid att

planera hur den skall utföras i detalj. Det är därför rimligt att

verksamhetsutövaren ges en viss betänketid. Av hänsyn till de

ersättningsberättigade får tiden inte sättas för lång. Betänketiden har, på

samma sätt som i 16 kap. 7 § vattenlagen, satts till sex månader vid

inlösen och två år i andra fall. Tiden räknas från det att samtliga

tillstånds- och ersättningsfrågor har avgjorts slutligt. Paragrafen gäller

endast när tillståndet ännu inte har tagits i anspråk. Enligt 29 § får

tillståndet tas i anspråk först sedan betalning har skett. I vissa situationer

kan dock tillståndet tas i anspråk redan dessförinnan. Då gäller 26 §.

Enligt paragrafens andra stycke kan tidsfristen förkortas eller

förlängas. Ett skäl för förlängning kan vara att miljödomstolen har

föreskrivit så stora förändringar i förhållande till ansökan att

detaljprojekteringen blir långvarig.

Ersättning bestämd efter det att tillstånd till vattenverksamhet har tagits i

anspråk

26 § Om ersättningen till följd av en vattenverksamhet eller annan

åtgärd har bestämts slutligt först efter det att tillståndet har tagits i

anspråk, skall den del av ersättningen som överstiger vad som fastställts

tidigare betalas och anmälan enligt 6 kap. 4 § expropriationslagen

(1972:719) göras inom en månad från det ersättningen bestämdes

slutligt. Detsamma gäller ersättning som har bestämts i samband med

godkännandet av en vattenverksamhet som redan har utförts.

Om den slutligt fastställda ersättningen inte överstiger den ersättning

som tidigare har fastställts och det annars skulle ha funnits depositions-

eller anmälningsskyldighet, skall den ersättningsskyldige anmäla

ersättningsbeslutet hos länsstyrelsen sedan detta har vunnit laga kraft.

I paragrafen behandlas situationer där ersättningen bestäms först efter det

att tillståndet har tagits i anspråk. Paragrafen avser till en början fall då

ersättningen bestäms slutligt först efter uppskov enligt 22 kap. 27 § första

stycket. Paragrafen avser vidare den situationen att miljödomstolen har

förordnat om omedelbar verkställighet av ett tillståndsbeslut enligt

22 kap. 28 § första stycket och högre rätt därefter dömer ut en högre

ersättning. Andra fall då paragrafen skall tillämpas är vid ersättning för

oförutsedda skador samt då ersättning bestäms i samband med en

lagligförklaring av vattenverksamhet.

27 § På ersättning som avses i 26 § första stycket beräknas ränta enligt

5 § räntelagen (1975:635) från den dag marken tillträddes,

vattenverksamheten påbörjades eller åtgärden utfördes, om inte något

annat följer av andra stycket. Om betalningen inte görs i rätt tid, tas det

ut ränta enligt 6 § räntelagen för tiden efter det dröjsmålet inträdde.

På ersättning som avser oförutsedd skada tas det ut ränta enligt 6 §

räntelagen från den dag ersättningsanspråket framställdes vid

miljödomstolen.

Om den ersättningsskyldige försummar att betala sådan ersättning

enligt 26 § första stycket som skall betalas genom deposition skall

länsstyrelsen på begäran av den som är berättigad till ersättningen eller

en del av denna söka verkställighet av den dom eller det beslut

varigenom ersättningen har bestämts.

Paragrafen innehåller bestämmelser, huvudsakligen motsvarande 16 kap.

12 § vattenlagen, om ränta och verkställighet när ersättning har

tillkommit i de fall som avses i 26 §.

Fullbordande av inlösen som rör tillstånd till vattenverksamhet

28 § Inlösen av mark är fullbordad när den ersättningsskyldige har

fullgjort sina skyldigheter enligt 6 kap. 1 § första stycket och 4 §

expropriationslagen (1972:719). Inlösen fullbordas även om ränta enligt

27 § första stycket inte betalas.

Enligt paragrafen är inlösen fullbordad när ersättningen har satts ned hos

länsstyrelsen. Om nedsättning inte skall ske är inlösen fullbordad när

ersättningen har betalats till den berättigade och detta har anmälts och

styrkts hos länsstyrelsen. Att anmälningsskyldigheten är begränsad i

förhållande till expropriationslagen framgår av 24 §.

Rätt att utnyttja tillståndet till vattenverksamhet

29 § Den ersättningsskyldige får utnyttja tillståndet genom att ta i

anspråk egendomen eller vidta åtgärder som medför skada för någon

annan när de skyldigheter som gäller enligt 6 kap. 1 § första stycket och

4 § expropriationslagen (1972:719) har fullgjorts. För detta fall skall

den begränsning av anmälningsskyldigheten som framgår av 24 § gälla.

Om det behövs med hänsyn till den ersättningsberättigades

förhållanden, får miljödomstolen bestämma skäligt uppskov med

tillträdet eller med utförandet av åtgärden.

I paragrafen finns bestämmelser om rätt att tillträda inlöst fastighet och

att på annat sätt ta i anspråk annans egendom eller vidta andra åtgärder

som medför skada för annan. Förutsättningen är att ersättningen har

nedsatts eller betalats ut och i vissa fall dessutom att anmälan har gjorts

till länsstyrelsen.

Paragrafen har en motsvarighet i 6 kap. 9 § expropriationslagen, men

på samma sätt som i 16 kap. 9 § vattenlagen behövs dock en särskild

bestämmelse i miljöbalken. Bestämmelserna skiljer sig nämligen åt på

flera punkter. Bland annat kan sakägaren enligt miljöbalkens

bestämmelse medges uppskov. Denna möjlighet saknas i

expropriationslagen.

Återbetalning av ersättning som rör tillstånd till vattenverksamhet

30 § Ersättningsbelopp som har betalats med anledning av tillstånd

enligt 11 kap. får inte till någon del återkrävas. Beloppet får dock

återkrävas om det tillstånd som har föranlett beslutet om ersättning

upphävs på talan av den ersättningsberättigade.

Enligt paragrafen, som överensstämmer med 16 kap. 18 § vattenlagen,

får utbetald ersättning inte krävas åter. Förhållandet är alltså annorlunda

än när det gäller ersättningar vid ingripanden av det allmänna (se 15 §).

Utbetald ersättning får dock krävas åter om tillståndet upphävs av högre

instans på talan av den ersättningsberättigade.

Övriga bestämmelser

31 § Ersättning enligt detta kapitel skall bestämmas i pengar som skall

betalas vid ett tillfälle.

Ersättning i fall som avses i 5 § andra stycket skall dock betalas med

ett visst årligt belopp. Om det finns särskilda skäl får ersättningen

räknas av mot ersättning som kan komma att lämnas enligt 4 § första

stycket eller 8 §.

Om det finns särskilda skäl, kan det på begäran av den

ersättningsskyldige eller den ersättningsberättigade fastställas att också

ersättning enligt 4 § första stycket eller 11 § skall betalas med ett visst

årligt belopp med rätt att få omprövning vid ändrade förhållanden.

I fråga om ersättning enligt 4 § till följd av skada eller olägenhet för

renskötseln gäller 30 § andra stycket rennäringslagen (1971:437).

Som huvudregel gäller enligt det första stycket att ersättningen skall

betalas i pengar och att den skall betalas vid ett tillfälle. Denna regel

gäller enligt 5 kap. 27 § expropriationslagen även för

expropriationsersättning. Det kan tyckas att bestämmelsen är onödig i

balken, eftersom 2 § hänvisar till denna lag. I balken måste dock införas

undantag från denna regel och för tydlighets skull har därför huvudregeln

tagits in i balken.

 5 kap. 27 § expropriationslagen och i 9 kap. 3 § första stycket

vattenlagen anges att ersättningen skall betalas "på en gång". I stället för

detta uttryck skrivs i balken "vid ett tillfälle". Anledningen är att det

uttryck som används i gällande rätt kan ge intryck av att betalning skall

ske genast. Särskilda bestämmelser om när betalning skall ske finns dock

i 6 kap. 7 § expropriationslagen (inom tre månader) och i 16 kap. 7 §

vattenlagen (inom sex månader respektive två år). För

vattenverksamheternas del kommer miljöbalken i 25 § att ha en särskild

bestämmelse om när betalning skall ske.

Ersättning får alltså inte dömas ut i form av naturaprestation.

Anledningen är att panthavare skall skyddas. Om frivilliga

överenskommelser träffas om ersättning i annat än pengar, t.ex. genom

markbyte, måste det ses till att panthavare inte lider skada. I 33 § finns

bestämmelser som ger skadelidande borgenärer rätt till ersättning.

Paragrafen i övrigt innehåller undantag från huvudregeln att ersättning

skall betalas vid ett tillfälle. Enligt det andra stycket skall ersättning vid

interimistiska förbud utgå med årliga belopp. Ersättningen avser att täcka

den årliga förlust som markägaren gör. Det kan endast i undantagsfall bli

aktuellt att räkna av den ersättning som har utgått när senare ersättning

bestäms för det definitiva beslutet.

Med stöd av det tredje stycket får det bestämmas att periodisk

ersättning skall utgå även i andra fall än vid interimistiska beslut. Ett

sådant fall är när intrånget får anses vara övergående, t.ex. därför att ett

förordnande är tidsbegränsat. Såväl den ersättningsskyldige som den

ersättningsberättigade kan begära omprövning vid ändrade förhållanden.

I paragrafens fjärde stycke görs en hänvisning till rennäringslagen.

Ersättningen skall enligt den lagen delas mellan sameby och samefonden

när skadan inte drabbar någon bestämd person.

32 § Bestämmelserna i 4 kap. 3 § expropriationslagen (1972:719) gäller

vid tillämpningen av detta kapitel i fråga om värdeökning under tiden

från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

I 4 kap. 3 § expropriationslagen uttrycks en av grundprinciperna vid

beräkning av expropriationsersättning. Den ökning av fastighetens värde

som har skett de senaste tio åren presumeras bero på förväntningar om en

ändring av markens användningssätt. Regeln tillkom för att dämpa

värdestegring på mark. Den ersättningsskyldige skall inte behöva betala

ersättning för en värdeökning som den ersättningsskyldige själv har

åstadkommit. Den ersättningsskyldige har bevisbördan för att en

värdeökning har skett. Om en värdeökning har skett skall ersättningen

beräknas utifrån det tidigare, lägre marknadsvärdet, om inte ägaren

lyckas visa att värdeökningen beror på annat än förväntningar om en

ändring av markens tillåtna användningssätt. Andra orsaker till

värdeökningen kan vara att fastighetens skick har förändrats, t.ex. på

grund av ny bebyggelse eller förbättrad jordbruksmark, att en rättighet

som gäller till förmån för eller belastar fastigheten har förändrats, att

fastighetens avkastningsmöjligheter har förbättrats genom en prisstegring

på fastighetens produkter samt att det allmänna prisläget har förändrats.

Alltför höga krav bör inte ställas på styrkan av den bevisning som

fastighetsägaren kommer med.

Markersättningsutredningen har i betänkandet Presumtionsregeln i

expropriationslagen (SOU 1996:45) föreslagit att 4 kap. 3 §

expropriationslagen ändras så att den som exproprierar åläggs

bevisbördan för att värdeökningen beror på förväntningar om ändring i

markens tillåtna användningssätt.

I miljöbalken gäller, liksom enligt 25 § andra stycket naturvårdslagen

och 9 kap. 6 § första stycket vattenlagen, att presumtionstidpunkten

infaller tio år före det att talan om ersättning väcktes vid miljödomstolen.

Om en detaljplan har tillkommit under tioårsperioden och marken

enligt planen är avsedd för enskilt byggande, skall enligt 4 kap. 3 § andra

stycket expropriationslagen endast sådan värdestegring bedömas som har

inträffat efter beslutet om detaljplan.

När den berörda fastigheten är bebyggd med bostadshus gäller den s.k.

villagarantin i 4 kap. 3 § tredje stycket expropriationslagen. Ersättningen

får då aldrig sättas lägre än som behövs för att skaffa en

ersättningsbostad. Garantin gäller både permantbostad och fritidshus.

33 § Om en borgenär som hade panträtt i fastigheten när rätten till

ersättning uppkom gör en förlust därför att ersättningen inte har

deponerats hos länsstyrelsen, har borgenären rätt till ersättning av den

ersättningsskyldige för förlusten mot avskrivning på

fordringshandlingen. Detsamma gäller, om en borgenär gör en förlust

därför att ersättning inte har bestämts eller blivit för låg och

ersättningen efter överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och

den ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte prövats

av domstol. Rätt till ersättning finns också för förlust till följd av att

överenskommelse har träffats om ersättning i annat än pengar eller om

att förebyggande eller avhjälpande åtgärder skall utföras.

Talan om ersättning enligt första stycket skall väckas vid

miljödomstolen.

I 6 kap. expropriationslagen finns bestämmelser om nedsättning eller

med ett annat ord deposition av ersättningen. Dessa regler skall skydda

borgenärer med panträtt i fastigheten. Reglerna om deposition beskrivs

kortfattat vid 2 § i detta kapitel. En borgenär som ändå gör en förlust har

rätt till ersättning enligt vad som anges i paragrafen och som motsvarar

34 § andra stycket naturvårdslagen och 16 kap. 19 § vattenlagen.

Borgenären har enligt paragrafen rätt till ersättning även i vissa andra

fall. Sista meningen i paragrafens första stycke har med hänvisning till

vad som anförts under 16 § i detta kapitel utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

34 § Om det behövs, skall det i beslut om ersättning tas in bestämmelser

som skall hindra att ersättningstagaren gör en förlust till följd av

ändringar i penningvärdet under tiden från ersättningsbeslutet till dess

betalning gjorts.

I 4 kap. 4 § expropriationslagen ges bestämmelser om den s.k.

värdetidpunkten när ersättningsfrågan avgörs i efterhand. Hänsyn skall

enligt nämnda paragrafs första stycke inte tas till ändringar i fastighetens

värde som har skett efter det att en fastighet har tillträtts i sin helhet. En

tillämpning av denna regel i miljöbalkssammanhang innebär att hänsyn

inte skall tas till ändringar som har skett efter den ersättningsgilla skadan.

Den ersättningsberättigade skall alltså få den ersättning som skulle ha

utgått om ersättningen hade bestämts från början. Värdetidpunkten kan

på detta sätt komma att ligga långt före domen. Enligt 4 kap. 4 § andra

stycket expropriationslagen skall därför den ersättningsberättigade

kompenseras för försämringen av penningvärdet mellan

värderingstidpunkten och domen.

I större vattenmål har det varit vanligt förekommande med villkor att

ersättningen även under tiden mellan ersättningsbeslutet och det att

betalning sker skall räknas upp på grund av ändringar i penningvärdet.

En särskild bestämmelse, motsvarande 9 kap. 7 § tredje stycket

vattenlagen, behövs om detta, eftersom någon sådan möjlighet inte ges i

expropriationslagen. Enligt paragrafen kan därför en indexuppräkning

ske. Konsumentprisindex kan utgöra underlag för denna uppräkning.

Bestämmelsen saknar i dag motsvarighet i naturvårdslagen.

35 § När inlösen av mark är fullbordad, skall detta antecknas i

inskrivningsregistret.

När inlösen är klar skall detta antecknas i inskrivningsregistret. På

samma sätt som gäller för närvarande enligt 25 § vattenrättsförordningen

kan i särskild förordning ges föreskrift om länsstyrelsens skyldighet att

underrätta inskrivningsmyndigheten.

36 § Om det råder tvist om bättre rätt till ersättning, skall ersättningen

deponeras hos länsstyrelsen, även om depositionen inte behövs enligt

6 kap. 1 § expropriationslagen (1972:719). Bestämmelserna i 6 kap. 17

19 §§ i samma lag skall tillämpas i fråga om sådan deposition.

Av 6 kap. 1 och 2 §§ expropriationslagen framgår när ersättningen skall

deponeras hos länsstyrelsen. Vid kommentaren till 2 § redogörs kortfattat

för dessa bestämmelser. Enligt den paragraf som behandlas nu skall

nedsättning ske i ytterligare ett fall, nämligen om det råder tvist om bättre

rätt till ersättningen. Tvisten behöver inte vara under prövning vid

domstol, utan det räcker med att det har framkommit att flera gör anspråk

på ersättningen. Miljödomstolen kan bestämma att deposition skall ske.

Om det råder tvist måste dock den ersättningsskyldige deponera

ersättningen, även om domen inte innehåller någon bestämmelse om

detta.

Paragrafen, som delvis utformats efter mönster i 16 kap. 17 §

vattenlagen, saknar i dag motsvarighet vid ersättning enligt

naturvårdslagen.

Vissa bestämmelser i expropriationslagen om placering av deponerade

medel, utbetalning och fördelning av medlen samt

fördelningssammanträde skall tillämpas även på sådan deposition.

5.1.32 32 kap. Skadestånd för vissa miljöskador och andra enskilda

anspråk

I detta kapitel har bestämmelser arbetats in som motsvarar nu gällande

miljöskadelag (1986:225). 12 § kommer dock från miljöskyddslagen. När

det gäller förarbetena till miljöskadelagen kan i första hand hänvisas till

prop. 1985/86:83.

Inledande bestämmelser

1 § Skadestånd enligt detta kapitel skall betalas för personskada och

sakskada samt ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet

har orsakat i sin omgivning.

En ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts

dock endast om skadan är av någon betydelse.

Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet

ersätts bara i den utsträckning den störning som har orsakat skadan inte

skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess

allmänna förekomst under jämförliga förhållanden.

Paragrafen motsvarar 1 § miljöskadelagen. Författningskommentar till

1 § miljöskadelagen återfinns i prop. 1985/86:83 s. 36-42.

2 § Kapitlet tillämpas inte på skador som har orsakats av joniserande

strålning eller inverkan av elektrisk ström från elektrisk anläggning i fall

då särskilda bestämmelser gäller.

Paragrafen motsvarar 2 § miljöskadelagen. Författningskommentar till

2 § miljöskadelagen återfinns i prop. 1985/86:83 s. 42 och 43.

Förutsättningar för skadestånd

3 § Skadestånd enligt detta kapitel betalas för skador genom

1. förorening av vattenområden,

2. förorening av grundvatten,

3. ändring av grundvattennivån,

4. luftförorening,

5. markförorening,

6. buller,

7. skakning, eller

8. annan liknande störning.

Första stycket 1 3 gäller inte skador som har orsakats av verksamhet

som bedrivs i enlighet med tillstånd till vattenverksamhet. För sådana

skador tillämpas 31 kap.

En skada skall anses ha orsakats genom en störning som avses i första

stycket, om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art,

andra möjliga skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger

övervägande sannolikhet för ett sådant orsakssamband.

Paragrafen motsvarar närmast 3 § miljöskadelagen. Endast redaktionella

ändringar har gjorts. Författningskommentar till 3 § miljöskadelagen

återfinns i prop. 1985/86:83 s.43-48.

I förslaget till miljöbalk används termen "vattenområden" för att

beteckna vad som i dag i miljöskadelagen benäms med "vattendrag, sjöar

och andra vattenområden". Första stycket punkten 1 har justerats i

enlighet därmed.

4 § Skadestånd skall också betalas för skador genom sprängsten eller

andra lössprängda föremål, om skadan orsakas av ett sprängningsarbete

eller av en annan verksamhet som medför särskild fara för explosion.

Paragrafen motsvarar 4 § miljöskadelagen. Endast redaktionella

ändringar har gjorts. Författningskommentar till 4 § miljöskadelagen

återfinns i prop. 1985/86:83 s. 48 och 49.

5 § I andra fall än som anges i 3 eller 4 § skall skadestånd betalas för

skador som orsakas av grävning eller liknande arbete, om den som utför

eller låter utföra arbetet har försummat att vidta sådana skyddsåtgärder

som anges i 3 kap. 3 § jordabalken eller i ett annat hänseende har brustit

i omsorg vid arbetets utförande.

Om arbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför

särskild risk, skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om

den som utför eller låter utföra arbetet inte har varit försumlig.

Paragrafen motsvarar 5 § miljöskadelagen. Endast redaktionella

ändringar har gjorts. Författningskommentar till 5 § miljöskadelagen

återfinns i prop. 1985/86:83 s. 49-51.

Skadeståndsansvariga

6 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är den som bedriver

eller låter bedriva den skadegörande verksamheten i egenskap av

fastighetsägare eller tomträttshavare. Samma skadeståndsskyldighet har

andra som bedriver eller låter bedriva den skadegörande verksamheten

och som brukar fastigheten i sin näringsverksamhet eller i offentlig

verksamhet.

Om någon annan som brukar fastigheten bedriver eller låter bedriva

den skadegörande verksamheten är han eller hon skadeståndsskyldig

enligt detta kapitel endast om han eller hon har orsakat skadan

uppsåtligen eller genom vårdslöshet.

Paragrafen motsvarar 6 § miljöskadelagen. Endast redaktionella

ändringar har gjorts. Författningskommentar till 6 § miljöskadelagen

återfinns i prop. 1985/86:83 s. 51-54.

7 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är också den som

utan att vara fastighetsägare, tomträttshavare eller annan brukare av

fastigheten, i egen näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på

fastigheten.

Paragrafen motsvarar 7 § miljöskadelagen. Endast redaktionella

ändringar har gjorts. Författningskommentar till 7 § miljöskadelagen

återfinns i prop. 1985/86:83 s.54 och 55.

8 § Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar

de solidariskt för skadeståndet i den mån inte annat följer av att

begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av

dem.

Vad de solidariskt ansvariga har betalat i skadestånd skall, om inte

annat har avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med

hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga

skadan och omständigheterna i övrigt.

Paragrafen motsvarar 8 § miljöskadelagen. Endast redaktionella

ändringar har gjorts. Författningskommentar till 8 § miljöskadelagen

återfinns i prop. 1985/86:83 s. 55-58.

Ersättning för framtida skador på egendom

9 § Kan i fråga om skador som avser egendom ersättningens belopp

lämpligen uppskattas på förhand, skall ersättning bestämmas för

framtida skador, om en part begär det.

Om det finns skälig anledning, kan ersättningen bestämmas till ett visst

årligt belopp. Ändras förhållandena sedan ersättningen har bestämts på

detta sätt, kan ersättningen jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn

till de ändrade förhållandena.

Paragrafen överensstämmer med 9 § miljöskadelagen.

Författningskommentar till 9 § miljöskadelagen återfinns i prop.

1985/86:83 s. 58.

10 § I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning

som fastställs att betalas på en gång för framtida skador på en fastighet

och som tillkommer ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt

i denna tillämpas expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller

verkan av sådan nedsättning, fördelning och utbetalning skall den lagen

tillämpas.

Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att

ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och

ersättningen till följd av överenskommelse mellan den

ersättningsskyldige och den ersättningsberättigade eller av någon annan

anledning inte har blivit prövad av domstol, har borgenären rätt till

gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att borgenärens fordran i

denna del skrivs av på fordringshandlingen.

Paragrafen motsvarar 10 § miljöskadelagen. Författningskommentar till

10 § miljöskadelagen återfinns i prop. 1985/86:83 s. 58 och 59.

Inlösen av fastighet m.m.

11 § Medför en verksamhet som avses i detta kapitel att en fastighet helt

eller delvis blir onyttig för ägaren eller att det uppstår synnerligt men vid

användningen, skall fastigheten eller fastighetsdelen på ägarens begäran

lösas in av den som bedriver verksamheten.

Första stycket tillämpas också, om någon som är ansvarig för

efterbehandling enligt 10 kap. vidtar en åtgärd som medför att

fastigheten blir helt eller delvis onyttig för ägaren eller att synnerligt

men uppkommer vid användningen. Vad som nu har sagts gäller dock

inte om ansvaret för efterbehandling vilar även på ägaren.

I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719).

Beträffande värdeökning som har ägt rum under tiden från dagen tio år

före det att talan väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag.

Paragrafen har uformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Paragrafen motsvarar närmast 11 § miljöskadelagen.

Författningskommentar till 11 § miljöskadelagen återfinns i prop.

1985/86:83 s. 59.

Andra stycket är nytt. Fastighetsägare bör kunna begära inlösen även

om efterbehandlingsansvarigs utredning eller efterbehandling medför att

fastigheten blir helt eller delvis onyttig för ägaren eller att synnerligt men

uppkommer vid användningen. Detta bör dock inte, som Lagrådet anfört,

gälla för det fall fastighetsägaren själv, antingen som verksamhetsutövare

eller subsidiärt i sin egenskap av fastighetsägare, är

efterbehandlingsansvarig enligt reglerna i 10 kap. För sådana fall synes

det inte rimligt att exempelvis en tidigare fastighetsägare som ålgts

efterbehandling skall vara skyldig att lösa in fastigheten.

12 § Utöver talan om skadestånd och inlösen får enskild, mot den som

bedriver eller har bedrivit miljöfarlig verksamhet utan tillstånd, väcka

talan om förbud mot fortsatt verksamhet eller om att skyddsåtgärder

eller andra försiktighetsmått skall vidtas.

Paragrafen motsvarar närmast 34 och 36 §§ miljöskyddslagen.

Av paragrafen följer att det även i fortsättningen skall vara möjligt att

framställa enskilt anspråk om annat än skadestånd. Sådant anspråk får

avse att förbud mot fortsatt verksamhet skall meddelas eller att

skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått skall vidtas.

5.1.33 33 kap. Miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring

1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada som avses i

32 kap. och för betalning av kostnader som har uppkommit vid

tillämpning av 26 kap. 17 eller 18 § skall, om kostnaden är hänförlig till

miljöfarlig verksamhet, det finnas miljöskadeförsäkring och

saneringsförsäkring med villkor som har godkänts av regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer. Den som utövar miljöfarlig

verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra

till försäkringarna med belopp som framgår av tabeller som har

godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Beloppen skall betalas i förskott för kalenderår.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

bestämmelserna i första stycket.

Första stycket motsvarar närmast 65 § och andra stycket 68 §

miljöskyddslagen. Regeringen har dock gjort den bedömningen att det

bör finnas en saneringsförsäkring.

Paragrafens första stycke innehåller den grundläggande bestämmelsen

om miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring. Som framgår av

avsnitt 4.35 har ett antal försäkringsbolag gått samman i ett

försäkringskonsortium och detta har till regeringen gett in ett åtagande att

betala ut försäkringsersättning från en miljöskadeförsäkring. Det

ankommer på regeringen att godkänna villkoren i denna försäkring.

Godkännandet kan tidsbegränsas.

Den föreslagna ändringen innebär att även saneringskostnader som har

uppkommit vid tillämpning av 26 kap. 17 eller 18 § kommer att omfattas

av en saneringsförsäkring. De allmänna skälen för den föreslagna

ändringen har redovisats i avsnitt 4.35 De närmare förutsättningarna för

att saneringsförsäkringen skall tas i anspråk framgår av redogörelsen i

författningskommentaren till 3 §.

Alla som bedriver tillstånds- eller anmälningspliktig miljöfarlig

verksamhet skall, om inte undantag har föreskrivits med stöd av andra

stycket, bidra till miljöskadeförsäkringen och saneringsförsäkringen.

2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i

försäkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- och

sakskada som avses i 32 kap. om

1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 32 kap., men inte

kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är

förlorad, eller

2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan.

Paragrafen motsvarar närmast 66 § miljöskyddslagen.

I paragrafen anges dels de principiella förutsättningar, under vilka

ersättning utgår till skadelidande, dels de skador, som omfattas av

ersättningsreglerna. Bestämmelsen är utformad som ett minimikrav på

miljöskadeförsäkringen. Detta innebär bl.a. att försäkringen kan göras

generösare mot de skadelidande. Den närmare utformningen av

försäkringen anges i försäkringsvillkoren.

En grundförutsättning för att någon skall vara berättigad till ersättning

är att denne har drabbats av en skada som omfattas av bestämmelserna i

32 kap.

Med formuleringen i punkten 1 att den skadelidande "inte kan få

skadeståndet betalt" menas det fallet att den skadeståndsansvarige saknar

ekonomiska resurser att betala och inte att han vägrar att betala.

Om den skadeståndsansvarige är okänd och det inte kan utredas vem

som är ansvarig för skadan finns det också rätt till ersättning ur

miljöskadeförsäkringen enligt punkten 2. För att ersättning skall utgå då

den som har orsakat skadan inte kan identifieras gäller i princip

detsamma som när den som orsakat skadan är känd, nämligen att

förutsättningarna i 32 kap. skall vara uppfyllda. När det inte är känt vem

som orsakat skadan kan 32 kap. inte tillämpas fullt ut, men

förutsättningarna för rätt till skadestånd skall vara uppfyllda i tillämpliga

delar.

3 § Från saneringsförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i

försäkringsvillkoren, ersättning för saneringskostnader som har

uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet har begärt

verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse

enligt 26 kap. 18 §, om den som är ansvarig enligt denna balk inte kan

betala. Ersättning som nu sagts skall dock inte betalas för kostnader som

har uppkommit med anledning av räddningsinsatser enligt

räddningstjänstlagen (1986:1102).

I paragrafen anges de principiella förutsättningarna för att

saneringsförsäkringen skall få tas i anspråk. Ansvaret för efterbehandling

behandlas i 10 kap.

Med saneringsåtgärder avses endast sådana åtgärder som är

nödvändiga för att i förebyggande syfte undanröja skador eller risk för

skador på omgivningen. Om ett "avfall" inte utgör eller kan komma att

utgöra någon fara för omgivningen där det ligger, bör försäkringsmedel

således inte tas i anspråk. Inte heller bör försäkringen tas i anspråk om

exempelvis mark är förorenad men det inte föreligger någon risk för att

föroreningen sprider sig. Däremot skall naturligtvis kostnader för

omhändertagande av t.ex. tunnor innehållande farligt avfall omfattas.

Tunnorna kan ju av olika skäl komma att läcka, även om det ibland kan

ta tid innan så sker.

Räddningstjänstinsatser är undantagna från saneringsförsäkringen

eftersom sådana insatser i huvudsak omfattar annat än kostnader för

sanering.

4 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen eller saneringsförsäkringen

inte har betalats inom trettio dagar efter anmaning, skall

försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten om

betalningsförsummelsen.

Tillsynsmyndigheten får förelägga den betalningsskyldige vid vite att

fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får inte överklagas.

Paragrafen motsvarar 67 § miljöskyddslagen.

Paragrafen har fått sitt innehåll för att det skall kunna säkerställas att

bidrag till försäkringarna betalas med rätt belopp och i rätt tid.

Flera remissinstanser har reagerat mot att tillsynsmyndigheterna skall

uppträda som "ombud" för miljöskadekonsortiet. Regeringen gör den

bedömningen att bestämmelsen är den bästa lösning som finns på

problemet med de som inte vill betala frivilligt.

5.2 Förslaget till lag med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § Denna lag är tillämplig på vattenverksamhet och

vattenanläggningar. Bestämmelser om vattenverksamhet och

vattenanläggningar finns också i miljöbalken.

Enligt vad som har anförts i avsnitt 4.16 innebär miljöbalksreformen att

vattenlagen i de delar den har anknytning till centrala miljöfrågor ersätts

av miljöbalkens generella bestämmelser jämte vissa övergripande

bestämmelser med avseende på vattenverksamhet. Vattenlagen är dock

ett lagverk som också innehåller utpräglat vattenrättsliga bestämmelser

utan närmare anknytning till de bestämmelser som sammansmälts i

miljöbalken. Eftersom systematiska och praktiska skäl ger anledning att

även fortsättningsvis hålla samman de bestämmelser från vattenlagen

som inte arbetas in i balken, föreslår regeringen att de får bilda en lag

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. I den lagen ingår

således i huvudsak de bestämmelser i vattenlagen, som är av teknisk

natur och inriktade speciellt på verksamhet i eller med vatten. En

redogörelse för de huvudsakliga principer som har använts vid

uppdelningen av bestämmelserna om vatten mellan miljöbalken och den

särskilda lagen lämnas i avsnitt 4.16. Det skall sägas att bestämmelserna i

denna lag i allt väsentligt hämtats från vattenlagen utan någon ändring i

sak. Under respektive paragraf lämnas en hänvisning till motsvarande

paragraf i vattenlagen. Vad som anges i de ursprungliga motiven - främst

prop. 1981/82:130 och 1982/83:26, samt bet. 1982/83:JoU30 - gäller

därför alltjämt.

I paragrafen, som närmast motsvarar 1 kap. 2 § första stycket första

meningen vattenlagen, anges lagens tillämpningsområde. Det framgår av

paragrafen och utvecklas något närmare i anslutning till nästa paragraf att

begreppen vattenverksamhet och vattenanläggning har samma innebörd i

denna lag som i miljöbalken.

2 § De definitioner som finns i miljöbalken gäller också i denna lag.

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt.

Enligt paragrafen skall de definitioner som ges i miljöbalken gälla

också i den särskilda lagen. De definitioner som i första hand är av

intresse avser vattenverksamhet (11 kap. 2 § miljöbalken),

markavvattning (11 kap. 2 § 4), vattenanläggning (11 kap. 3 §),

vattenområde (11 kap. 4 §), vattentäkt (11 kap. 5 § första stycket),

vattenreglering (11 kap. 5 § andra stycket) och vattenöverledning (11

kap. 5 § tredje stycket).

3 § När vattenverksamhet enligt denna lag skall bedrivas inom ramen för

en samfällighet, skall tillses att var och en av deltagarna tillgodoses utan

väsentlig nackdel för någon annan deltagare.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 9 § vattenlagen.

4 § Om det vid tillståndsprövningen av vattenverksamhet framgår att

verksamheten utan väsentlig ändring kan bedrivas så att den medför en

betydande nytta för någon annan, skall på begäran av denne villkor

meddelas om detta. Sådana villkor får dock inte meddelas om det finns

förutsättningar för att bilda en samfällighet enligt denna lag.

Den som får nytta enligt första stycket skall betala skälig ersättning till

tillståndshavaren.

En tillståndshavare som får en kostnad på grund av villkor enligt

första stycket har rätt till ersättning enligt 31 kap. miljöbalken.

Paragrafen motsvarar 3 kap. 10 § vattenlagen.

2 kap. Rådighet över vatten m.m.

1 § För att få bedriva vattenverksamhet skall verksamhetsutövaren ha

rådighet över vattnet inom det område där verksamheten skall bedrivas.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § vattenlagen.

2 § Var och en råder över det vatten som finns inom hans fastighet.

Rådighet över en fastighets vatten kan också någon ha till följd av

upplåtelse av fastighetsägaren eller, enligt vad som är särskilt

föreskrivet, förvärv tvångsvis.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 2 § vattenlagen.

3 § I rinnande vatten råder vardera sidans ägare över en lika stor andel i

vattnet, även om en större del av vattnet rinner fram på den enes

fastighet än på den andres.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 3 § vattenlagen.

4 § Den som vill bedriva vattenverksamhet har för detta ändamål

rådighet som anges i 1 §, om vattenverksamheten innebär

1. vattenreglering,

2. vattentäkt för allmän vattenförsörjning, allmän värmeförsörjning

eller bevattning,

3. markavvattning,

4. vattenverksamhet som behövs för allmän väg, allmän farled eller

allmän hamn,

5. vattenverksamhet som behövs för att motverka förorening genom

avloppsvatten, eller

6. vattenverksamhet som behövs för järnväg.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 4 § vattenlagen.

5 § Staten, kommuner och vattenförbund har rådighet som anges i 1 § för

att bedriva sådan vattenverksamhet som är önskvärd från allmän miljö-

eller hälsosynpunkt eller som främjar fisket.

Den som är beroende av att vattenförhållandena består har också

sådan rådighet för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup

eller läge eller för att omedelbart återställa ett vattendrag som har vikit

från sitt förra läge eller som på något annat sätt har förändrat sitt lopp.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 5 § vattenlagen.

6 § Utförs rensningar eller andra åtgärder som avses i 5 § andra stycket,

får rensningsmassorna läggas på närmaste strand, om det inte medför

avsevärda olägenheter från allmän eller enskild synpunkt. Massorna får

annars föras till ett lämpligt ställe i närheten.

Markens ägare skall underrättas innan rensningsmassorna läggs upp.

Den som lägger upp massorna är skyldig att vidta åtgärder för att

förebygga eller minska skada av uppläggningen. Kravet gäller inte

åtgärder som leder till att verksamhetsutövaren därigenom drabbas av

oskäliga kostnader.

Den som lägger upp massorna och därigenom skadar annans

egendom, skall betala ersättning för vad som skadas. Ersättning skall

dock endast betalas för skador som kvarstår sedan förebyggande eller

avhjälpande åtgärder har utförts.

Till den som har rådighet över vattnet enligt andra stycket i föregående

paragraf ges i denna paragraf en tvångsrätt att lägga de massor som har

uppkommit genom åtgärderna på närmaste strand. Motsvarande

tvångsrätt gäller i dag enligt 8 kap. 3 § vattenlagen. Här skall anmärkas

att det enligt 11 kap. 15 § miljöbalken inte behövs tillstånd för att utföra

rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge eller för att

omedelbart återställa ett vattendrag som har vikit från sitt förra läge eller

som på något annat sätt har förändrat sitt lopp.

Tvångsrätt enligt förevarande paragraf avser inte massor som kommer

från rensningar för sådan vattenverksamhet, som förutsätter tillstånd

enligt 11 kap. I dessa fall kan tvångsrätt i stället meddelas enligt 28 kap.

10 § miljöbalken.

Tvångsrätten förutsätter inte något särskilt beslut. En förutsättning är

dock att massuppläggningen inte orsakar avsevärda olägenheter från

allmän eller enskild synpunkt. En sådan olägenhet kan t.ex. vara att

närliggande bostäder utsätts för stank. Den omständigheten att massorna

innehåller ogräsfrö kan innebära hinder mot att de placeras på eller invid

jordbruksmark. I detta sammanhang finns skäl att erinra om

samrådsskyldigheten när en verksamhet som inte är tillståndspliktig kan

komma att väsentligt ändra naturmiljön enligt 12 kap 6 § miljöbalken.

Trots att rätten att ta mark i anspråk för rensningsmassor inte

förutsätter tillstånd enligt 11 kap. miljöbalken, kan det i vissa fall krävas

tillstånd eller dispens enligt andra bestämmelser. Om rensningsmassorna

är av någon omfattning kan strandskyddsdispens krävas enligt 7 kap.

18 § miljöbalken. När åtgärden undantagsvis är brådskande, dvs. när

rensningen görs för att undvika översvämning, får frågan om

strandskyddsdispens prövas först efter det att rensningsmassorna har

lagts upp. Tillstånd kan vidare krävas enligt reglerna om miljöfarlig

verksamhet i 9 kap. miljöbalken, om det finns risk för att massorna

orsakar förorening av mark, vattenområde eller grundvatten.

Eftersom någon tillståndsprövning inte sker kan markägaren

visserligen inte hindra att massorna läggs upp på ifrågavarande mark,

men om upplaget vållar avsevärda olägenheter kan markägaren väcka

talan vid miljödomstolen om att rensningsmassorna skall tas bort eller att

skadeförebyggande åtgärder skall vidtas (se 7 kap. 2 § 6 denna lag).

Markägaren kan också begära ersättning för skada enligt vad som anges i

paragrafens tredje stycke.

Enligt ett tidigare förarbetsuttalande (prop. 1981/82:130, s. 465) har

ägaren till den fastighet på vilken rensningen utförs rätt att tillgodogöra

sig massorna. Om den nyssnämnda markägaren inte vill göra det

tillkommer massorna enligt samma uttalande ägaren till de fastigheter där

massorna läggs upp.

Beträffande ersättningsbestämmelserna i paragrafens tredje stycke kan

i huvudsak hänvisas till vad som anges i författningskommentaren till

31 kap. 16 § miljöbalken. Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag.

7 § Den som äger strand vid någon annans vattenområde har rätt att för

sin fastighets behov ha mindre brygga, båthus eller någon annan sådan

byggnad vid stranden, om inte vattenområdets ägare genom byggnaden

lider skada av någon betydelse.

I 1 kap. 6 § jordabalken finns bestämmelser om att även andra än

strandägare kan ha denna rätt.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 6 § vattenlagen.

8 § Tillhör en fallsträcka olika ägare, får en av dem tillgodogöra sig

vattenkraften i hela sträckan, om denna ägare råder över mer än hälften

av kraften på grund av äganderätt eller annan rättighet som gäller mot

alla och inte är begränsad till tiden. Hänsyn skall tas till den kraft som

svarar mot andelar i en sådan samfällighet som avses i 1 kap. 3 §

fastighetsbildningslagen (1970:988).

Detta gäller även när någon i ett vattenkraftverk vill tillgodogöra sig

vattenkraft i fallsträckor som ingår i olika vattendrag, om det

gemensamma tillgodogörandet är en från teknisk och ekonomisk

synpunkt nödvändig förutsättning för kraftverkets tillkomst.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 7 § vattenlagen.

9 § Regeringen får besluta att ett strömfall eller särskild rätt till det får

tas i anspråk, om någon som vill tillgodogöra sig vattenkraften har

ansökt om det och det för att kraftförsörjningen skall utvecklas

planmässigt är nödvändigt att det tas i anspråk ett sådant strömfall som

någon annan än staten har och som inte är utnyttjat på ett från allmän

synpunkt ändamålsenligt sätt.

Den som har fått ett tillstånd som avses i första stycket skall inom ett

år från det att tillståndet beviljades ansöka om bestämmande av

ersättning hos miljödomstolen för vad som tas i anspråk enligt första

stycket. Om ansökan inte görs inom den tiden, upphör tillståndet att

gälla.

Rätt att ta strömfall i anspråk på grund av ett beslut enligt första

stycket får inte utan regeringens medgivande övergå från innehavaren

till någon annan.

Regeringen får besluta de villkor för rättighetens utnyttjande som

behövs från allmän synpunkt.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 8 § vattenlagen.

10 § Den som bedriver en vattenverksamhet eller råder över en

vattentillgång enligt 2 § är skyldig att vid allvarlig vattenbrist avstå det

vatten som är oundgängligen nödvändigt för den allmänna

vattenförsörjningen eller för något annat allmänt behov, om

vattenbristen orsakas av torka eller någon annan jämförlig

omständighet.

Den som lider skada genom att avstå vatten har rätt till skälig

ersättning.

Länsstyrelsen får vid vite förelägga den som bedriver verksamheten

eller råder över vattentillgången att iaktta sin skyldighet enligt första

stycket. Länsstyrelsen får då bestämma att beslutet skall gälla även om

det överklagas.

Paragrafen motsvarar 2 kap. 9 § vattenlagen.

3 kap. Markavvattningssamfälligheter

Allmänna bestämmelser

1 § Ansöker någon om tillstånd enligt miljöbalken till en markavvattning

skall verksamheten bedrivas så att den blir till nytta även för en annan

fastighet, om det begärs av ägaren till den andra fastigheten och det

prövas lämpligt. Ägare av fastigheter för vilka markavvattningen medför

nytta skall delta i verksamheten. Skyldighet att delta i annan

markavvattning än dikning finns dock endast om det begärs av ägare till

fastigheter som får mer än hälften av den beräknade nyttan av

verksamheten.

Första stycket gäller även väghållare som inte är fastighetsägare, om

vägen medför en avsevärd inverkan på markavvattningen.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 1 § vattenlagen.

2 § För utförande och drift av verksamheten utgör deltagarna en

samfällighet. Tillståndet till verksamheten samt anläggningar och

rättigheter som hör till verksamheten är samfällda för deltagarna.

När en samfällighet har bildats, gäller för samfälligheten vad som i

denna lag och i miljöbalken föreskrivs om tillståndshavare eller ägare av

en anläggning.

Inlöst mark är samfälld för de fastigheter som vid inlösen ägs av

deltagare i samfälligheten och omfattas av markavvattningen.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 2 § vattenlagen.

3 § Kostnaderna för verksamhet som utgör markavvattning fördelas

mellan deltagarna på grundval av andelstal som bestäms efter vad som

är skäligt med hänsyn främst till den nytta var och en har av

verksamheten.

Markavvattning skall delas in i avdelningar som avgränsas med

hänsyn till olikheterna, om det med hänsyn till olikheter i

naturförhållandena eller av någon annan anledning kan antas att ett

visst område skulle få en avsevärt mindre kostnad i förhållande till

nyttan av markavvattningen om ett annat område inte hade omfattats av

verksamheten.

Vad deltagarna har kommit överens om kostnadsfördelningen skall

läggas till grund för tillståndsbeslutet, om borgenärer med panträtt i de

fastigheter som ägs av deltagare och omfattas av markavvattningen

medger det. Om en fastighet svarar för gemensam inteckning, krävs det

dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som

föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Medgivande av

rättsägare behövs inte, om överenskommelsen inte har väsentlig

betydelse för dem.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 3 § vattenlagen.

4 § Bestämmelserna i 1 3 §§ gäller inte i fråga om markavvattning som

söks av någon annan än en ägare av en fastighet eller en väghållare.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 4 § vattenlagen.

Markavvattning och avledande av avloppsvatten

5 § Kan ledningar för en markavvattning med väsentlig fördel användas

för att avleda avloppsvatten från en fastighet, skall ägaren av denna

fastighet delta i verksamheten, om ägaren själv eller den sökande till

markavvattningen begär det. Detta skall gälla även vid avledande av

avloppsvatten från verksamhetsområdet för en allmän vatten- och

avloppsanläggning. Vad som sägs om fastighetens ägare skall då i stället

gälla huvudmannen för anläggningen.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 5 § vattenlagen.

Miljöskyddskommittén anförde i betänkandet Följdlagstiftning till

miljöbalken (SOU 1994:96) att bestämmelserna om avledande av

avloppsvatten i 5 kap. 5-8 §§ vattenlagen kan förefalla äventyrliga från

hälso- och miljöskyddssynpunkt (s. 405). Kommittén fann emellertid att

behovet av att överväga bestämmelserna inte var särskilt stort.

Kommittén hänvisade till att det av förarbetena till vattenlagen framgår

att vid ett sådant avledande miljömässiga faktorer skall beaktas samt att

det avloppsvatten som idag avleds till ledningar så gott som alltid

undergått viss rening innan det släppts ut. Regeringen, liksom

Miljöbalksutredningen, gör inte någon annan bedömning.

6 § Kostnaderna för utförande och drift av en gemensam ledning

fördelas mellan markavvattningsintresset och avloppsintresset med

hänsyn till den mängd och det slag av vatten som tillförs ledningen samt

till vad som kan anses skäligt med hänsyn till intressenternas nytta av

ledningen.

Detta gäller också vid fördelningen av kostnaderna mellan

avloppsintressenter.

I fråga om överenskommelser mellan intressenterna tillämpas 3 §

tredje stycket.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 6 § vattenlagen.

7 § Bestämmelserna i 5 och 6 §§ om avledande av avloppsvatten från

fastigheter får tillämpas även i fråga om avledande av avloppsvatten från

byggnader och anläggningar som inte hör till någon fastighet, om det

kan ske utan olägenhet av betydelse för de övriga deltagarna.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 7 § vattenlagen.

8 § Bestämmelserna i 5 7 §§ gäller inte avledande av avloppsvatten från

enskilda fastigheter inom verksamhetsområdet för en allmän vatten- och

avloppsanläggning.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 8 § vattenlagen.

Markavvattning och vägföretag m. m.

9 § Skall för markavvattning ett vattenavlopp byggas genom en väg eller

ett avlopp genom en väg utvidgas eller fördjupas och vill väghållaren

själv utföra åtgärden, har väghållaren rätt till detta.

Är det inte oskäligt skall sådana åtgärder bekostas av väghållaren, om

åtgärden behövs för avvattning till 1,2 meters djup av åker och äng som

sedan vägens tillkomst eller sedan minst tjugofem år räknat från dagen

för begäran om åtgärden varit att hänföra till åker eller äng.

Väghållarens kostnadsansvar gäller inte i fråga om ägovägar eller

därmed jämförliga vägar och inte heller i fråga om broar och annan

vattenverksamhet som har bedrivits i överensstämmelse med tillstånd

som har meddelats enligt miljöbalken, vattenlagen (1983:291) eller

vattenlagen (1918:523).

När väghållaren inte har kostnadsansvar enligt andra stycket, skall

åtgärden bekostas av den för vilken markavvattning görs.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 9 § vattenlagen.

10 § Om den kostnad som väghållaren har enligt 9 § andra stycket

avsevärt överstiger värdet av den skada som uppstår om åtgärden inte

utförs, får väghållaren i stället för att bekosta åtgärden betala ersättning

för skadan.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 10 § vattenlagen.

11 § Om en väg skall byggas eller ändras och en markägare begär att ett

vattenavlopp för en framtida markavvattning skall göras genom vägen,

skall väghållaren utföra åtgärden om det kan göras utan olägenhet för

vägens framtida brukbarhet. I fråga om kostnadsansvaret för den

fördyring av byggandet och driften av vägen som åtgärden medför gäller

9 § andra och tredje stycket samt 10 §.

En sådan begäran skall framställas hos väghållaren eller, i fråga om

enskild väg för vilken det ännu inte finns någon väghållningsskyldighet,

hos den som handlägger vägförrättningen. Begäran skall vara skriftlig

och i fråga om mer omfattande åtgärder vara åtföljd av en plan för

markavvattningen.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 11 § vattenlagen.

12 § Bestämmelserna i 9 11 §§ innebär inte någon inskränkning i den

rätt som väghållaren eller markägaren kan grunda på dom, avtal eller

någon annan särskild rättsgrund.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 12 § vattenlagen.

13 § Bestämmelserna i 9 12 §§ gäller också i fråga om banvallar för

järnvägar, tunnelbanor och spårvägar.

Paragrafen motsvarar 5 kap. 13 § vattenlagen.

4 kap. Bevattningssamfälligheter

1 § Om flera ansöker om tillstånd enligt miljöbalken till vattentäkt för

bevattning ur samma vattentillgång och vattnet behöver fördelas mellan

dem, får det vid meddelande av tillstånd bestämmas att tillståndshavarna

skall utgöra en samfällighet för sådan fördelning (bevattningssam-

fällighet).

Om någon har fått tillstånd till en vattentäkt för bevattning och någon

annan söker tillstånd till en ny vattentäkt för bevattning ur samma

vattentillgång, får miljödomstolen, om det finns särskilda skäl, vid

meddelande av det nya tillståndet bestämma att tillståndshavarna skall

utgöra en bevattningssamfällighet. Om en samfällighet bildas enligt

första stycket får i stället bestämmas att den som redan har tillstånd skall

ingå i samfälligheten.

Om, sedan en samfällighet har bildats, någon gör en ansökan om

tillstånd till en ny vattentäkt för bevattning ur samma vattentillgång, får

miljödomstolen vid meddelande av tillstånd till vattentäkten bestämma

att tillståndshavaren skall ingå i samfälligheten.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 1 § vattenlagen.

2 § Deltagarna i en bevattningssamfällighet fördelar tillgängligt vatten

mellan sig, om det behövs på grund av vattenbrist eller någon annan

omständighet eller om någon deltagare inte utnyttjar sin rätt att ta

vatten. Vid fördelningen skall de villkor iakttas som har bestämts av

miljödomstolen i samband med att tillstånd meddelades.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 2 § vattenlagen.

3 § Om det är lämpligt, får miljödomstolen bestämma att gemensamma

anläggningar för bevattning skall inrättas för samtliga eller vissa av dem

som skall ingå i samfälligheten.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 3 § vattenlagen.

4 § En gemensam anläggning får endast inrättas för sådana deltagare i

samfälligheten för vilka det är av väsentlig betydelse att ha del i

anläggningen.

En gemensam anläggning får inte inrättas, om de som skall delta i

anläggningen mera allmänt motsätter sig åtgärden och har

beaktansvärda skäl för det. Vid denna prövning skall främst deras

mening beaktas som har störst nytta av anläggningen.

Andra stycket gäller inte, om behovet av anläggningen är synnerligen

angeläget för att tillgodose motstående allmänna och enskilda intressen.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 4 § vattenlagen.

5 § En gemensam anläggning och rätt till utrymme är samfällda för dem

som deltar i anläggningen. Deltagarna svarar gemensamt för utförande

och drift av anläggningen.

Mark som har lösts in för gemensamma anläggningar är samfälld för

de fastigheter som vid inlösen ägs av deltagare i samfälligheten och

omfattas av bevattningsverksamheten.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 5 § vattenlagen.

6 § En bevattningssamfällighets förvaltningskostnader och kostnader för

utförande och drift av gemensamma anläggningar fördelas mellan

deltagarna efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den mängd

vatten som var och en får ta ut enligt meddelat tillstånd. I enlighet med

detta bestäms andelstal för varje deltagare.

Om det finns särskilda skäl, får särskilda andelstal bestämmas för en

viss del av verksamheten.

Om det är lämpligt, får kostnaderna för driften av gemensamma

anläggningar fördelas genom avgifter som beräknas på grundval av den

omfattning i vilken varje deltagare utnyttjar anläggningarna.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 6 § vattenlagen.

7 § Vad deltagarna har överenskommit om andelstalen och grunderna

för avgiftsberäkningen skall läggas till grund för miljödomstolens dom,

om borgenärer med panträtt i fastigheter som ägs av deltagare och

omfattas av bevattningsverksamheten medger det. Om en fastighet svarar

för gemensam inteckning, krävs dessutom de medgivanden från

fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22

kap. 11 § jordabalken. Medgivande av rättsägare behövs inte, om

överenskommelsen är väsentligen utan betydelse för dem.

Paragrafen motsvarar 6 kap. 7 § vattenlagen.

5 kap. Vattenregleringssamfälligheter

Vattenreglering för kraftändamål

1 § På yrkande av den som ansöker om eller har fått tillstånd enligt

miljöbalken till vattenreglering för kraftändamål skall miljödomstolen

besluta att ägare av andra strömfall som får nytta av regleringen skall

delta i regleringsverksamheten. Detta skall ske om mer än hälften av

verksamhetens nytta belöper på de strömfall som tillhör den som

framställer yrkandet och dem som förenat sig med denne samt varje

strömfall som yrkandet avser är utbyggt eller kan beräknas bli utbyggt

för kraftändamål inom den närmaste tiden.

Om någon ansöker om eller har fått tillstånd enligt miljöbalken till

vattenreglering för kraftändamål, skall miljödomstolen på yrkande av

ägaren av ett annat strömfall som får nytta av regleringen besluta att

denne skall delta i verksamheten.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 1 § vattenlagen.

2 § Har beslut enligt 1 § meddelats, utgör samtliga deltagare i

regleringsverksamheten en samfällighet för utförande och drift av

verksamheten. Tillståndet till verksamheten samt anläggningar och

rättigheter som hör till den är samfällda för deltagarna.

När en samfällighet har bildats gäller vad som i denna lag och i

miljöbalken föreskrivs om tillståndshavare eller ägare av en anläggning

istället samfälligheten.

Inlöst mark är samfälld för de fastigheter som vid inlösen ägs av

deltagarna i samfälligheten och till vilka deras strömfall hör.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 2 § vattenlagen.

3 § Kostnaderna för regleringsverksamheten fördelas mellan deltagarna

på grundval av andelstal som bestäms efter vad som är skäligt med

hänsyn främst till den nytta var och en har av verksamheten.

Om en vattenreglering avser flera sjöar eller skilda sträckor i ett

vattendrag och det på grund av detta behövs flera dammbyggnader eller

särskilda anläggningar, skall, om det behövs, kostnaderna för varje

sådan del av verksamheten beräknas särskilt och fördelas enligt

grunderna i första stycket.

Vad deltagarna har överenskommit om kostnadsfördelningen skall

läggas till grund för miljödomstolens dom, om borgenärer med panträtt i

de fastigheter till vilka deltagarnas strömfall hör medger det. Om en

fastighet svarar för gemensam inteckning, krävs det dessutom de

medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs

för relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Medgivande av rättsägare

behövs inte, om överenskommelsen är väsentligen utan betydelse för

dem.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 3 § vattenlagen.

Vattenreglering för bevattning

4 § På yrkande av den som ansöker om eller har fått tillstånd till

vattenreglering för bevattning skall miljödomstolen besluta att andra

som har tillstånd till vattentäkt för bevattning och som får stadigvarande

fördel av regleringen genom förbättrade möjligheter att bevattna skall

delta i regleringsverksamheten. Detta skall ske om den som framställer

yrkandet och de som förenat sig med denne om verksamheten har större

fördel av regleringsverksamheten än de som yrkandet avser.

Om någon ansöker om eller har fått tillstånd till vattenreglering för

bevattning, skall på yrkande av någon annan som har tillstånd till

vattentäkt för bevattning och som får stadigvarande fördel av

regleringen genom förbättrade möjligheter att bevattna beslutas att

denne skall delta i verksamheten.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 4 § vattenlagen.

5 § När det gäller vattenreglering för bevattning skall 2 och 3 §§

tillämpas med följande avvikelser.

Inlöst mark är samfälld för de fastigheter som, vid inlösen, ägs av

deltagare i regleringssamfälligheten och för vilkas bevattning

regleringen sker.

Deltagarnas andelstal bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn

främst till den mängd vatten som varje deltagare får ta ut enligt meddelat

tillstånd till vattentäkt.

Vid tillämpningen av 3 § tredje stycket första meningen gäller att

medgivande skall lämnas av borgenärer som har panträtt i fastigheter

som ägs av deltagare i regleringssamfälligheten och för vilkas bevattning

regleringen sker.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 5 § vattenlagen.

Vattenreglering på grund av överenskommelse

6 § Har tillstånd till vattenregleringsverksamhet meddelats på ansökan

av flera som till gemensam nytta vill utföra verksamheten, utgör

sökandena en samfällighet för utförande och drift av verksamheten, om

de inte har kommit överens om annat.

Om vattenregleringsverksamhet, till vilken tillstånd har lämnats enligt

första stycket, avser olika slag av ändamål, skall 1 och 4 §§ inte

tillämpas.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 6 § vattenlagen.

7 § För vattenregleringsverksamhet enligt 6 § gäller i tillämpliga delar

1. i fråga om inlösen: 2 § tredje stycket och 5 § andra stycket, och

2. i fråga om kostnadsfördelningen: 3 § samt 5 § tredje och fjärde

stycket.

Paragrafen motsvarar 7 kap. 7 § vattenlagen.

6 kap. Avgifter

Bygdeavgifter

1 § Den som har tillstånd till vattenverksamhet skall betala en årlig

bygdeavgift som bestäms av miljödomstolen att tas ut efter avgiftsenheter

och avgiftsklasser enligt 2 och 3 §§, om verksamheten innebär

1. drift av ett vattenkraftverk,

2. vattenreglering som avser års- eller flerårsreglering,

3. vattenöverledning för något annat ändamål än kraftändamål, eller

4. ytvattentäkt.

Avser vattenverksamheten utvidgning av annan vattenverksamhet eller,

om utvidgning tidigare har skett, flera andra vattenverksamheter, för

vilka tillstånd har lämnats enligt miljöbalken, skall en gemensam avgift

fastställas såsom för en enda verksamhet. Denna avgift ersätter tidigare

avgifter.

Bygdeavgift skall enligt de närmare bestämmelser som meddelas av

regeringen användas dels för att förebygga eller minska sådana skador

av vattenverksamheten eller anläggningar för denna som inte har ersatts

enligt 31 kap. miljöbalken och för att gottgöra sådana skador, dels för

att tillgodose allmänna ändamål för den bygd som berörs av

vattenverksamheten eller anläggningar för denna.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 1 § vattenlagen.

Enligt gällande rätt har regeringen i förordningen (1983:945) om

avgifter enligt vattenlagen (1983:291), m.m. meddelat föreskrifter om

bygdeavgifternas användning. Av förordningen framgår att avgiften i

första hand skall användas till att täcka skador som inte har ersatts.

Avgiften får i övrigt användas till investeringar för ändamål, som främjar

näringsliv eller service i bygden eller annars är till nytta för bygden.

Miljöbalksutredningen kommer att lämna förslag till nya bestämmelser i

förordning som grundar sig på bemyndigandet i denna paragraf.

2 § Avgiftsenheter är

1. för vattenkraftverk: varje enhet installerad generatoreffekt som

omfattar tio kilowatt intill 150 procent av effekten vid medelvattenföring

och varje enhet om tjugo kilowatt därutöver,

2. för vattenregleringar: varje enhet av regleringsmagasinets rymd

som omfattar 25 000 kubikmeter intill 100 miljoner kubikmeter, varje

ytterligare enhet om 50 000 kubikmeter intill 1 000 miljoner kubikmeter

samt varje enhet om 100 000 kubikmeter därutöver, och

3. för vattenöverledningar och ytvattentäkter: varje kubikmeter i

sekunden av den vattenmängd som högst får ledas bort enligt meddelat

tillstånd.

Avgift skall inte betalas för vattenkraftverk eller vattenregleringar, om

antalet avgiftsenheter är mindre än femhundra.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 2 § vattenlagen.

3 § För vattenkraftverk och vattenregleringar är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 0,5 promille av basbeloppet,

klass 2: 1 promille av basbeloppet,

klass 3: 1,5 promille av basbeloppet,

klass 4: 2 promille av basbeloppet.

För vattenöverledningar och vattentäkter är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 5 procent av basbeloppet,

klass 2: 10 procent av basbeloppet,

klass 3: 15 procent av basbeloppet,

klass 4: 20 procent av basbeloppet.

Med basbeloppet avses det basbelopp som har bestämts enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring för det år som avgiften avser.

Vid inplacering i avgiftsklass skall det tas hänsyn till de mindre eller

större förändringar i vattenförhållandena samt de mindre eller större

olägenheter eller fördelar för bygden som vattenverksamheten eller

anläggningar för denna medför.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 3 § vattenlagen.

4 § Bygdeavgift skall tas ut från och med kalenderåret närmast efter det

år då tillståndet till vattenverksamhet togs i anspråk till och med det år

då verksamheten läggs ned.

Bygdeavgiften skall före varje kalenderårs utgång betalas till

länsstyrelsen i det län där verksamheten huvudsakligen bedrivs.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 4 § vattenlagen.

Fiskeavgifter

5 § Miljödomstolen eller länsstyrelsen får, om det är lämpligare, i stället

för att meddela villkor enligt 11 kap. 8 § miljöbalken ålägga

tillståndshavaren att betala en särskild avgift för främjande av fisket i det

vatten som berörs av vattenverksamheten eller inom något angränsande

vattenområde. Avgiften kan fastställas som en engångsavgift eller som en

årlig avgift.

Beloppet av årlig avgift beräknas så, att det av miljödomstolen eller

länsstyrelsen fastställda avgiftsbeloppet multipliceras med det tal som

anger förhållandet mellan basbeloppet enligt lagen (1962:381) om

allmän försäkring för det år då avgiften skall betalas och basbeloppet för

det år då avgiften fastställdes.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 5 § vattenlagen.

6 § Om vattenverksamhet som avses i 1 § eller anläggningar för denna

kan antas skada fisket eller kommer att orsaka en inte obetydlig ändring i

de naturliga vattenståndsförhållandena, skall den som har tillstånd till

verksamheten betala en årlig allmän fiskeavgift för främjande av fisket

inom landet.

Avgiften bestäms av miljödomstolen att tas ut efter avgiftsenheter och

avgiftsklasser enligt 7 och 8 §§.

Avser vattenverksamhet utvidgning av annan vattenverksamhet eller,

om utvidgning tidigare har skett, flera andra vattenverksamheter, för

vilka tillstånd har lämnats enligt miljöbalken, skall en gemensam avgift

fastställas såsom för en enda verksamhet. Denna avgift ersätter tidigare

avgifter.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 6 § vattenlagen.

7 § Avgiftsenheter är

1. för vattenkraftverk: varje enhet installerad generatoreffekt som

omfattar tio kilowatt intill 150 procent av effekten vid medelvattenföring

och varje enhet om tjugo kilowatt därutöver,

2. för vattenregleringar: varje enhet av regleringsmagasinets rymd

som omfattar 25 000 kubikmeter intill 100 miljoner kubikmeter och varje

enhet om 50 000 kubikmeter därutöver, och

3. för vattenöverledningar och ytvattentäkter: varje kubikmeter i

sekunden av den vattenmängd som högst får ledas bort enligt meddelat

tillstånd.

Avgift skall inte betalas för vattenkraftverk och vattenregleringar, om

antalet avgiftsenheter är mindre än tio.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 7 § vattenlagen.

8 § För vattenkraftverk och vattenregleringar är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 0,05 promille av basbeloppet,

klass 2: 0,1 promille av basbeloppet,

klass 3: 0,15 promille av basbeloppet,

klass 4: 0,2 promille av basbeloppet.

För vattenöverledningar och vattentäkter är avgiften för varje

avgiftsenhet, om verksamheten tillhör

klass 1: 1 procent av basbeloppet,

klass 2: 5 procent av basbeloppet,

klass 3: 10 procent av basbeloppet,

klass 4: 15 procent av basbeloppet.

Med basbeloppet avses det basbelopp som har bestämts enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring för det år som avgiften avser.

Vid inplacering i avgiftsklass skall hänsyn tas till

 den omfattning i vilken fisk och fiske förekommer i det vattenområde

som berörs av vattenverksamheten eller anläggningar för denna,

 den utsträckning i vilken vattenförhållandena och fisket påverkas av

vattenverksamheten eller anläggningar för denna, och

 omfattningen av de förpliktelser som verksamhetsutövaren har ålagts

enligt 5 § eller i villkor enligt 11 kap. 8 § miljöbalken.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 8 § vattenlagen.

9 § Om det årliga beloppet av den allmänna fiskeavgiften är ringa, får

miljödomstolen eller länsstyrelsen bestämma att avgiftsskyldigheten skall

fullgöras genom engångsbetalning. Ett sådant villkor skall meddelas om

det årliga avgiftsbeloppet skulle understiga femhundra kronor.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 9 § vattenlagen.

10 § En årlig fiskeavgift enligt 6 § skall tas ut från och med kalenderåret

närmast efter det år då arbeten eller andra åtgärder som inverkar på

vattenförhållandena påbörjades eller då beslut om lagligförklaring

meddelades till och med det år då verksamheten läggs ned.

Årlig fiskeavgift enligt 5 eller 6 § skall före varje kalenderårs utgång

betalas till Fiskeriverket.

Engångsavgift skall betalas till Fiskeriverket senast vid den tidpunkt

som anges när avgiften bestäms.

Paragrafen motsvarar 10 kap. 10 § vattenlagen.

7 kap. Prövningen av viss vattenverksamhet

Ansökningsmål

1 § Bestämmelser om ansökningsmål finns i 21 kap. 1 § miljöbalken.

Ansökningsmål är även mål om

1. bestämmande enligt 2 kap. 9 § av ersättning för rätten att ta i

anspråk ett strömfall,

2. inrättande enligt 4 kap. 3 § av en gemensam anläggning för

bevattning, sedan en samfällighet enligt 4 kap. har bildats,

3. överflyttning enligt 8 kap. 3 § första stycket av rätten till andelskraft,

4. omprövning, utan samband med pågående ansökningsmål, enligt

17 § första stycket eller omprövning enligt 17 § andra stycket, och

5. fastställelse enligt 18 § av en överenskommelse.

Paragrafen motsvarar delvis 13 kap. 13 § vattenlagen.

Stämningsmål

2 § Stämningsmål är talan om

1. utrivning eller ändring av en vattenanläggning, när talan grundas

på att anläggningen inte har tillkommit i laga ordning eller inte är av

laga beskaffenhet,

2. ersättning för skada eller intrång genom en sådan anläggning som

avses i 1,

3. ersättning för skada genom utrivning av en vattenanläggning, om

utrivningen har skett utan tillstånd men sådant tillstånd skulle ha

behövts, eller ersättning, utan samband med pågående ansökningsmål,

enligt 11 kap. 22 § andra stycket miljöbalken,

4. ersättning enligt 2 kap. 10 § andra stycket,

5. deltagande, utan samband med pågående ansökningsmål, i en

vattenreglering enligt 5 kap. 1 eller 4 §,

6. särskild tvångsrätt, utan samband med pågående ansökningsmål,

enligt 2 kap. 6 § tredje stycket denna lag och 28 kap. 10 13 §§

miljöbalken,

7. omprövning enligt 8 kap. 2 § andra stycket,

8. meddelande av bestämmelser enligt 16 §,

9. ersättning enligt 31 kap. 33 § miljöbalken,

10. ersättning eller annat på grund av att en vattenanläggning inte

underhålls i enlighet med 11 kap. 17 eller 18 §§ miljöbalken,

11. ersättning för skada på grund av att vattenverksamhet inte drivs i

enlighet med villkoren i en tillståndsdom eller ett tillståndsbeslut eller,

om sådana villkor saknas, drivs så att det genom inverkan på

vattenförhållandena skadar allmänna eller enskilda intressen,

12. ersättning enligt 28 kap. 11 § miljöbalken,

13. ersättning, utan samband med pågående ansökningsmål, enligt

25 kap. 11 § miljöbalken, och

14. fördelning av vatten enligt 9 kap. 6 §.

Paragrafen motsvarar 13 kap. 14 § vattenlagen.

Förfarandet vid miljödomstolarna i ansökningsmål

3 § Bestämmelser om förfarandet vid miljödomstolarna i ansökningsmål

finns även i 22 kap. miljöbalken.

Paragrafen är ny.

Miljöbalkens regler om förfarandet vid miljödomstolarna i

ansökningsmål skall naturligtvis iakttas även om vattenverksamheten

kommer att bedömas enligt bestämmelser i denna lag. Här meddelas

endast kompletterande bestämmelser inriktade på mera vattenspecifik

verksamhet.

4 § Om vattenverksamhet avser utförande av ett vattenkraftverk, skall

ansökan innehålla uppgift om det område som enligt sökanden bör

utgöra strömfallsfastighet.

En ansökan enligt 1 § 1 skall innehålla ritningar jämte beskrivning av

strömfallets läge och beskaffenhet, uppgift om erbjudna

ersättningsbelopp samt övriga upplysningar som behövs för att bedöma

ersättningsfrågan.

Till en ansökan enligt 1 § 3 skall fogas dels ett gravationsbevis

rörande den fastighet varifrån rätten till andelskraft skall flyttas över,

dels överenskommelser som har träffats med borgenärer med panträtt i

fastigheten och andra rättsägare.

Paragrafen motsvarar delvis 13 kap. 19 och 20 §§ vattenlagen.

5 § Innan miljödomstolen meddelar en dom om ersättning för strömfall

som skall avstås enligt 2 kap. 9 § och utgör fastighetsdel, skall en karta

med beskrivning ha upprättats över området samt dess gränser ha

utmärkts i den ordning som gäller för fastighetsbildning.

Innan miljödomstolen meddelar en dom om tillstånd till ett

vattenkraftverk, skall domstolen se till att det finns en lämplig fastighet,

som ägs av sökanden och med vilken rätten till tillgodogörandet av

vattenkraften för framtiden skall vara förenad (strömfallsfastighet).

Paragrafen motsvarar 13 kap. 46 § vattenlagen.

6 § Domar i mål som rör vattenverksamhet skall utöver vad som följer

av 22 kap. 25 § miljöbalken i förekommande fall även innehålla

bestämmelser om

1. de områden som får tas i anspråk för vattenverksamheten och de

särskilda tvångsrätter i övrigt som medges sökanden,

2. strömfallsfastighet,

3. vilka som skall delta i en vattenreglerings- eller

bevattningssamfällighet samt varje deltagares andelstal i fråga om

kostnaderna för verksamheten, och

4. villkor beträffande tillhandahållande av andelskraft och om

kostnadsbidrag härför.

Paragrafen motsvarar delvis 13 kap. 47 § vattenlagen.

7 § Fastställs bestämmelser om innehållande och tappning av vatten för

att under osedvanliga förhållanden tillgodose säkerheten hos en vatten-

anläggning och kan de skador som följer om bestämmelserna utnyttjas

inte lämpligen uppskattas på förhand, får miljödomstolen skjuta upp

frågan om ersättning.

Anspråk på grund av skada som avses i första stycket prövas på det

sätt som föreskrivs i 24 kap. 13 § miljöbalken.

Paragrafen motsvarar 13 kap. 49 a § vattenlagen.

Förfarandet vid miljödomstolarna i stämningsmål

8 § Talan i stämningsmål väcks genom ansökan om stämning.

Paragrafen motsvarar 13 kap. 51 § vattenlagen.

9 § Förberedelsen är skriftlig eller muntlig.

Kallelser och andra meddelanden till parterna skall delges.

Paragrafen motsvarar 13 kap. 52 § vattenlagen.

10 § Om målet avgörs utan huvudförhandling i annat fall än som avses i

42 kap. 18 § första stycket 1 4 rättegångsbalken, skall miljödomstolen ha

den sammansättning som anges i 20 kap. 4 § första stycket miljöbalken.

Beträffande förelägganden för parterna att avge skriftligt svaromål

eller att inställa sig vid muntlig förberedelse eller vid huvudförhandling

och om parts utevaro från ett sådant sammanträde gäller

rättegångsbalkens bestämmelser rörande en sak, varom förlikning inte är

tillåten.

Paragrafen som motsvarar 13 kap. 53 § vattenlagen har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

11 § I fråga om förfarandet i stämningsmål gäller i övrigt

bestämmelserna om ansökningsmål i 22 kap. 11 § fjärde stycket, 12 och

13 §§, 16 § första stycket, 18 och 20 §§, 21 § första och andra stycket

samt 24 § miljöbalken.

I mål enligt 2 § 6 gäller också 22 kap. 23 och 28 §§ miljöbalken. Om

det i ett sådant mål är fråga om arbete för att förebygga eller minska

skador eller olägenheter till följd av verksamhet enligt balken eller denna

lag, gäller även 22 kap. 14 § miljöbalken.

Paragrafen som motsvarar 13 kap. 54 § vattenlagen har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

12 § Om svaranden för att bemöta käromålet gör en ansökan hos

miljödomstolen enligt 21 kap. 1 § första stycket 3 miljöbalken eller om

ändrade bestämmelser om vattentappning enligt 13 § detta kapitel,

handläggs målet i dess helhet som ett ansökningsmål, om inte målet med

stöd av 21 kap. 1 § andra stycket miljöbalken ändå behandlas som ett

stämningsmål.

Har beslut om borttagande eller ändring av en vattenanläggning

meddelats av miljödomstolen i ett stämningsmål, av

kronofogdemyndigheten med stöd av lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning eller av tillsynsmyndigheten

enligt 26 kap. 9, 10 eller 18 § miljöbalken och görs en ansökan som

avses i första stycket, får miljödomstolen i ansökningsmålet bestämma att

beslutet inte får verkställas innan målet har blivit slutligt avgjort eller

miljödomstolen förordnar annat. Sökanden skall ställa säkerhet för

kostnader och skador.

Paragrafen som motsvarar 13 kap. 55 § vattenlagen har utformats i

enlighet med Lagrådets förslag.

Tillstånds giltighet, omprövning m.m.

13 § Miljödomstolen kan fastställa ändrade eller nya bestämmelser om

innehållande och tappning av vatten efter ansökan av annan än

tillståndshavaren, om han vill utnyttja vattenkraften i sitt strömfall

bättre, eller efter ansökan av en kommun eller ett vattenförbund som vill

tillgodose den allmänna miljövården eller hälsovården eller främja

fisket. Till förmån för allmänna farleder, allmänna hamnar, bevattnings-

och mark-avvattningssamfälligheter samt avloppsföretag kan sådana

bestämmelser fastställas på ansökan av huvudmannen.

Paragrafen motsvarar 15 kap. 9 § vattenlagen.

14 § Ett tillstånd till vattentäkt får omprövas av miljödomstolen efter

ansökan av den som driver en annan vattentäkt som är beroende av

samma vattentillgång eller av den som söker tillstånd till en sådan

vattentäkt. Därvid äger vad som i 16 kap. 11 § miljöbalken föreskrivs om

jämkning av verksamheten eller företräde åt den ena verksamheten

motsvarande tillämpning.

Paragrafen motsvarar 15 kap. 11 § vattenlagen.

15 § På ansökan av länsstyrelse eller den avgiftsskyldige får

miljödomstolen föreskriva den ändring av en bygdeavgift eller en allmän

fiskeavgift som kan behövas med hänsyn till erfarenheterna av

vattenverksamhetens verkningar eller till bestående hinder att utnyttja

verksamheten i den avsedda omfattningen.

Frågan om ändring av en sådan avgift får även tas upp till prövning i

samband med en omprövning enligt 24 kap. 5 och 8 §§ miljöbalken samt

13 och 14 §§ detta kapitel.

Paragrafen motsvarar 15 kap. 12 § vattenlagen.

16 § Saknas bestämmelser om innehållande eller tappning av vatten

beträffande en vattenverksamhet eller bestämmelser om nyttjandet av en

vattentäkt eller är meddelade bestämmelser ofullständiga, får

miljödomstolen på talan av den som lider skada genom de rådande

förhållandena fastställa sådana bestämmelser som är ägnade att för

framtiden förebygga eller minska skador. Bestämmelserna får inte ändra

vad som lagligen kan gälla och inte heller skada tredje mans rätt.

Paragrafen motsvarar 15 kap. 19 § vattenlagen.

Ändrade förhållanden i samfälligheter

17 § Om en dom eller ett beslut enligt 24 kap. 5 eller 8 § miljöbalken

eller 13 16 §§ inverkar på frågan om en samfällighets fortsatta bestånd,

kretsen av deltagare eller kostnadsfördelningen mellan dem, får

meddelas de ändrade bestämmelser som behövs.

Inträder, sedan en samfällighet har bildats enligt denna lag, i andra

fall än som avses i första stycket ändrade förhållanden som inte i ringa

mån inverkar på frågan om sättet för verksamhetens bedrivande, kretsen

av deltagare eller kostnadsfördelningen mellan dem, får frågan på

ansökan av en deltagare omprövas av miljödomstolen. Även utan att

sådana förhållanden har inträtt, får en omprövning äga rum, om någon

vill ansluta sig som deltagare eller i det tidigare avgörandet har

föreskrivits att frågan får omprövas efter en viss tid och denna tid har

gått ut.

Vid omprövningen gäller bestämmelserna om vattenverksamhet i

tillämpliga delar.

Den som inträder som deltagare i en bestående samfällighet skall

åläggas att i skälig utsträckning ersätta de övriga deltagarna deras

kostnader som nedlagts i gemensamma anläggningar. Vad som sagts nu

gäller också när andelstalet höjs för en deltagare som ingår i en

samfällighet.

Paragrafen motsvarar 15 kap. 15 § vattenlagen.

18 § En överenskommelse om att någon skall inträda i eller utträda ur en

samfällighet enligt denna lag, att en deltagares andelstal skall ändras

eller att samfälligheten skall upphöra har samma verkan som en

tillståndsdom eller ett tillståndsbeslut, om överenskommelsen på ansökan

av en deltagare godkänns av miljödomstolen. Ett sådant godkännande

får inte lämnas om det är uppenbart att överenskommelsen strider mot

denna lag.

Paragrafen motsvarar 15 kap. 16 § vattenlagen.

Markavvattning

19 § Länsstyrelsen skall överlämna ärenden enligt miljöbalken om

tillstånd till markavvattning till miljödomstolen, om det framställs

yrkande om

1. att även någon annan än sökanden skall delta i markavvattningen,

2. särskild tvångsrätt enligt 28 kap. 10 § miljöbalken, eller

3. ersättning enligt 31 kap. 16 § miljöbalken eller inlösen enligt

31 kap. 17 § miljöbalken.

Länsstyrelsen får överlämna ärenden enligt miljöbalken om andra

fastigheter än sökandens kan komma att beröras.

Länsstyrelsen skall tillsammans med ärendet överlämna ett yttrande

avseende den ansökta verksamhetens inverkan på allmänna intressen. I

yttrandet skall särskild vikt läggas vid naturvårdsfrågorna.

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt.

Tillstånd till markavvattning prövas av länsstyrelsen. Vissa ärenden

skall dock enligt paragrafen lämnas över till miljödomstolen. Skälen för

detta finns i avsnitt 4.24.

Ett överlämnande skall ske om det framställs yrkande om att flera skall

delta i markavvattningen. Ett sådant yrkande kan framställas av antingen

sökanden eller någon annan som vill delta. I 3 kap. 1 § finns

bestämmelser om rätt och skyldighet att delta i en markavvattning.

Överlämnande skall vidare ske om sökanden begär att få särskild

tvångsrätt. Regler om särskilda tvångsrätter finns i 28 kap. 10 §

miljöbalken. Enligt nämnda paragraf kan den som utför eller skall utföra

vattenverksamhet ges rätt att utföra anläggningar eller åtgärder på

fastigheter som tillhör någon annan och ta i anspråk mark för detta.

Något överlämnande skall däremot inte ske enbart av den anledningen att

sökanden med stöd av 28 kap. 4 § miljöbalken begär att få utföra

skadeförebyggande åtgärder på annans fastighet.

Överlämnande skall slutligen ske om någon framställer yrkande om

ersättning eller om sökanden eller någon annan begär inlösen.

Länsstyrelsen skall överlämna ärendet även om den anser att det

yrkande som föranleder överlämnandet saknar fog.

Enligt andra stycket får länsstyrelsen överlämna ett ärende till

miljödomstolen om andra fastigheter än sökandens kan komma att

beröras. Det kan t.ex uppstå behov av avvattning även på andra

fastigheter än sökandens.

När länsstyrelsen överlämnar ärendet skall den enligt det tredje stycket

samtidigt överlämna ett eget yttrande. I yttrandet skall anges om

länsstyrelsen, utifrån sin bedömning av om verksamheten inverkar på

allmänna intressen, tillstyrker ansökan eller inte samt vilka

naturvårdshänsyn som enligt länsstyrelsen skall tas samt skälen för sin

bedömning.

20 § Om det vid en fastighetsreglering beslutas att en fråga om

markavvattning skall prövas enligt miljöbalken, skall detta anmälas av

lantmäterimyndigheten till miljödomstolen. Ägarna av de fastigheter som

ingår i fastighetsregleringen anses då som sökande.

Anmälan skall vara skriftlig och innehålla samma uppgifter som en

ansökan om tillstånd till markavvattning.

Paragrafen motsvarar delvis 12 kap. 9 § andra stycket och 10 § tredje

stycket vattenlagen.

En lantmäterimyndighet kan enligt gällande rätt i vissa fall själv

besluta om enklare markavvattningar. Enligt 9 kap. 1 §

fastighetsbildningslagen skall anläggningsarbete eller liknande åtgärd

verkställas under förrättning för fastighetsreglering som ett för sakägarna

gemensamt arbete. Förutsättningarna är att det främjar

fastighetsregleringens syfte och att arbetet ej lämpligen bör ombesörjas

av enskild sakägare. För vattenverksamheternas del gäller bestämmelsen

endast sådana markavvattningsföretag, för vilka tillståndsplikt föreligger

enbart på grund av 4 kap. 2 § andra stycket vattenlagen. För större

markavvattningar får lantmäterimyndigheten i stället förordna om

prövning enligt vattenlagen.

Möjligheten för lantmäterimyndigheten att kunna förordna om

prövning av markavvattning hos annan myndighet bör enligt regeringen

finnas kvar. Eftersom det är fråga om sådana markavvattningar i vilka

flera deltar bör denna prövning ske vid miljödomstolen.

I paragrafen föreskrivs därför att lantmäterimyndigheten efter beslut

om att markavvattningsfrågan skall prövas enligt miljöbalken skall

anmäla detta till miljödomstolen. Anmälan skall vara skriftlig och

innehålla samma uppgifter som en ansökan om tillstånd gjord av en

sakägare. I 16 kap. 2 § tredje stycket miljöbalken finns ett bemyndigande

för regeringen att meddela föreskrifter om vad en ansökan skall

innehålla.

21 § Om det vid prövningen av en markavvattning enligt miljöbalken

framställs yrkande om att även någon annan än sökanden skall delta i

markavvattningen, skall miljödomstolen förordna en

markavvattningssakkunnig. En markavvattningssakkunnig skall

förordnas även i mål som inletts genom en anmälan enligt 20 §.

Någon markavvattningssakkunnig behöver inte förordnas om det är

uppenbart hur frågan om delaktighet skall lösas.

Miljödomstolen får även i annat fall förordna en

markavvattningssakkunnig.

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt.

Enligt paragrafen skall en markavvattningssakkunnig förordnas när det

blir aktuellt att även andra fastigheter än sökandens skall delta i

markavvattningen. Skälen för att införa paragrafen finns redovisade i

avsnitt 4.24. Någon sakkunnig skall enligt det andra stycket inte

förordnas om frågan om delaktighet endast kan avgöras på ett sätt. Detta

kan vara fallet när det står klart att något deltagande från annan inte skall

ske. Något förordnande skall inte heller ske när någon annan skall delta

och detta uppenbarligen bara kan lösas på ett sätt. Normalt krävs det i

detta fall att de inblandade parterna är överens. Det bör anmärkas att

domstolen inte är bunden av ett medgivande av yrkandet att någon annan

skall delta. Andra förhållanden, främst hänsyn till naturen och till andra

sakägare, kan göra att markavvattningen inte skall utföras på det sätt som

parterna är överens om.

Paragrafens tredje stycke ger en möjlighet att förordna en

markavvattningssakkunnig i även andra fall än de nyss diskuterade. Vid

omprövningar av tillstånd till markavvattningar kan detta vara lämpligt

när förhållandet mellan deltagarna behöver ändras.

22 § Särskilda bestämmelser om behörighet att vara

markavvattningssakkunnig får meddelas av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer.

Paragrafen motsvarar delvis 12 kap. 1 § andra stycket vattenlagen.

23 § Som markavvattningssakkunnig får inte förordnas någon som står i

ett sådant förhållande till saken eller någon av parterna att

tillförlitligheten kan anses förringad.

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt. Den har utformats efter

förebild i 40 kap. 2 § rättegångsbalken.

I paragrafen behandlas frågor om jäv.

24 § Den markavvattningssakkunnige bör samråda med sökanden och

övriga sakägare samt de myndigheter som berörs av markavvattningen.

Paragrafen motsvarar delvis 12 kap. 12 § andra stycket vattenlagen.

25 § Den markavvattningssakkunnige får utföra besiktning. Sökanden,

övriga sakägare och de myndigheter som berörs av markavvattningen

skall underrättas om besiktningen.

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt.

Vid förrättning enligt nuvarande vattenlag skall sammanträde alltid

hållas. Den markavvattningssakkunnige kommer däremot inte alltid att

företa besiktning. Miljödomstolen skall däremot normalt hålla

sammanträde. Vid ett sådant sammanträde bör ofta syn hållas. Den

markavvattningssakkunnige bör normalt delta vid sammanträdet.

26 § Om det behövs med anledning av besiktningen, har den

markavvattningssakkunnige rätt att gå in i byggnader, beträda ägor,

göra mätningar och markundersökningar samt utföra därmed

sammanhängande eller jämförliga åtgärder. I trädgårdar eller liknande

planteringar får träd inte skadas eller fällas utan ägarens samtycke.

Även i övrigt skall skador undvikas, om det är möjligt. Rätt att beträda

annans ägor har också den som vid miljödomstolen för talan i målet.

Sökanden skall betala ersättning för skador som har uppkommit genom

åtgärder enligt första stycket. Yrkande om ersättning skall framställas

innan målet avgörs.

Polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs för att den

markavvattningssakkunniges befogenheter enligt första stycket första

meningen skall kunna utövas.

Paragrafen motsvarar delvis 12 kap. 24 § vattenlagen.

Enligt paragrafen har den markavvattningssakkunnige, sökanden och

andra som för talan rätt att beträda annans ägor. Den

markavvattningssakkunnige, men däremot inte sökanden eller andra som

för talan, ges dessutom rätt att gå in i byggnader och att utföra vissa

åtgärder.

Sökanden skall betala ersättning för skador som är självförvållade eller

som någon annan orsakar i samband med besiktningen. Med stöd av

25 kap. 10 § miljöbalken kan andra sakägare än sökanden i vissa fall

åläggas att stå för delar av sökandens kostnader.

27 § Om sökanden återkallar sin ansökan, skall de sakägare som har

framställt yrkande om att delta i markavvattningen underrättas. Om

sådana sakägare saknas eller inte inom föreskriven tid begär att

handläggningen fortsätter, skall målet skrivas av.

Sakägare på vars begäran målet handläggs vidare anses därefter som

sökande.

Paragrafen motsvarar delvis 12 kap. 25 § första och andra stycket

vattenlagen.

28 § Ett mål som har inletts efter anmälan av lantmäterimyndigheten

enligt 20 § skall skrivas av, om fastighetsregleringsförrättningen ställs

in. Handläggningen skall dock fortsätta, om sakägare som har fört talan

i målet och som har kunnat ansöka om markavvattningen begär det.

Underrättas sakägarna om regleringsförrättningens inställande vid ett

sammanträde vid miljödomstol, skall begäran framställas vid

sammanträdet. I annat fall skall begäran framställas inom den tid som

miljödomstolen bestämmer.

Paragrafen motsvarar delvis 12 kap. 26 § vattenlagen.

29 § Den markavvattningssakkunnige skall till miljödomstolen ge in ett

yttrande. Om den markavvattningssakkunnige anser att ansökan skall

bifallas, skall yttrandet innehålla

1. förslag om hur markavvattningen skall utformas, med angivande av

de miljökonsekvenser en sådan utformning kommer att medföra,

2. vilka som skall delta i markavvattningen, och

3. varje deltagares andelstal i fråga om kostnaderna för verksamheten.

Den markavvattningssakkunnige bör samtidigt med yttrandet ge in sin

kostnadsräkning.

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt.

I paragrafens första stycke anges vad den markavvattningssakkunniges

yttrande skall innehålla.

Enligt paragrafens andra stycke bör den markavvattningssakkunnige

samtidigt med yttrandet ge in sin kostnadsräkning. Av 25 kap. 8 §

miljöbalken framgår att sökanden skall ersätta denna kostnad. Sökandens

kostnader skall enligt 25 kap. 10 § miljöbalken fördelas mellan

sakägarna.

8 kap. Andelskraft

1 § Den vars vattenkraft skall tillgodogöras av annan med stöd av 2 kap.

8 § eller på grund av överenskommelse, får delta i tillgodogörandet, om

det är av betydelse för hans verksamhet och om hans rätt till kraften är

grundad på äganderätt eller annan rättighet som gäller mot alla och som

inte är begränsad till tiden. Han är då berättigad till andel i

kraftproduktionen (andelskraft) och skyldig att bidra till kostnaderna för

kraftanläggningens utförande och drift, allt i förhållande till sin andel i

den vattenkraft som skall tillgodogöras vid anläggningen. Motsvarande

gäller den vars strömfall tas i anspråk enligt 2 kap. 9 §, om ersättning

för ianspråktagandet inte redan har bestämts.

Skyldigheten att tillhandahålla andelskraft ligger på

strömfallsfastigheten.

Rätten till andelskraft skall vara förenad med den fastighet till vilken

vattenkraften har hört eller rättigheten har överflyttats enligt 3 § första

stycket.

Paragrafen motsvarar 9 kap. 16 § vattenlagen.

2 § I samband med ett beslut om tillhandahållande av andelskraft skall

nödvändiga bestämmelser meddelas om villkoren för tillhandahållandet

och om kostnadsbidrag.

Om förhållandena ändras, har kraftanläggningens ägare eller

mottagaren av andelskraft rätt till omprövning av rättsförhållandet

mellan dem. Vid omprövningen får endast sådana ändringar beslutas

som innebär väsentlig fördel för någon av parterna utan att medföra

betydande olägenhet för motparten. Om det beslutas att rätten till

andelskraft skall avlösas mot ersättning i pengar, gäller bestämmelserna

i 31 kap. miljöbalken om skadereglering vid tillståndsprövning av

vattenverksamhet.

Paragrafen motsvarar 9 kap. 17 § vattenlagen.

3 § På ansökan av ägaren till en fastighet som har rätt till andelskraft får

beslutas att rätten till andelskraft skall flyttas över till någon annan

fastighet som tillhör samma ägare, om detta kan ske utan skada för

borgenärer med panträtt eller andra rättsägare.

Rätten till andelskraft får upplåtas av ägaren till den fastighet som har

denna rätt. Avtal om upplåtelse är inte bindande längre än femtio år från

det avtalet slöts. Upplåtelser för någons livstid gäller dock utan

begränsning till viss tid.

Paragrafen motsvarar 9 kap. 18 § vattenlagen.

4 § Om den kraftmängd som tas ut som andelskraft minskas i sådana fall

som avses i 31 kap. 22 eller 23 § miljöbalken eller till följd av

omprövning för att förbättra en vattenanläggnings säkerhet, är

mottagaren av andelskraften skyldig att utan ersättning tåla denna

minskning i samma utsträckning som innehavaren av det kraftverk från

vilket andelskraften tillhandahålls.

Paragrafen motsvarar 9 kap. 19 § vattenlagen.

9 kap. Övriga bestämmelser

1 § Vid prövningen av frågor om vattenverksamhet och

vattenanläggningar skall bestämmelser om fastigheter gälla också

gruvor. Detta gäller dock inte i sådana fall som avses i 3 kap. 2 § tredje

stycket.

Paragrafen motsvarar delvis 22 kap. 1 § vattenlagen.

2 § Vattenverksamhet skall anses beröra en viss fastighet

1. när ett yrkande framställs om skyldighet för fastighetens ägare att

delta i verksamheten,

2. när fastigheten eller dess vatten tas i anspråk för verksamheten eller

för en anläggning i samband med verksamheten, eller

3. när verksamheten kan medföra skador på mark eller vatten som

tillhör fastigheten, på byggnader eller anläggningar som finns på

fastigheten eller på fastighetens användningssätt.

Paragrafen motsvarar 22 kap. 2 § vattenlagen.

3 § Om en säkerhet som skall ställas enligt denna lag eller miljöbalken

inte har godkänts av den till vars förmån den ställs, skall säkerheten

prövas av länsstyrelsen.

Borgen får godkännas av länsstyrelsen endast om borgensmannen

svarar som för egen skuld och, om flera har tecknat borgen, de svarar

solidariskt.

Staten, kommuner, landsting och kommunalförbund behöver inte ställa

säkerhet.

Paragrafen motsvarar 22 kap. 3 § vattenlagen.

4 § På begäran av någon som vill bedriva vattenverksamhet men som

ännu inte har ansökt om tillstånd, får miljödomstolen förordna en

sakkunnig som på verksamhetsutövarens bekostnad gör nödvändiga

undersökningar. Om undersökningarna avser verksamhetens inverkan på

det allmänna fiskeintresset, skall som sakkunnig förordnas den som

Fiskeriverket föreslår.

Paragrafen motsvarar 22 kap. 5 § vattenlagen.

5 § Efter ansökan av ägaren till en vattenanläggning eller av någon vars

rätt berörs av anläggningen kan länsstyrelsen förordna en

besiktningsman för att utreda om anläggningen har kommit till i laga

ordning eller är av laga beskaffenhet.

Den som har ansökt om besiktning enligt första stycket skall betala

kostnaderna för besiktningen med ett belopp som länsstyrelsen

bestämmer. Om besiktningsmannen begär det, är den som har gjort

ansökan även skyldig att betala förskott på kostnaderna för besiktningen.

Paragrafens första stycke motsvarar 18 kap. 4 § vattenlagen. Det andra

stycket motsvarar 20 kap. 12 § samma lag.

6 § Är flera fastigheter beroende av samma grundvattentillgång för

förbrukning till husbehov, skall vattnet fördelas mellan dem efter vad

som är skäligt, om fastigheternas behov inte kan täckas helt. Vid en

sådan fördelning får en fastighet inte berövas vatten, som den med

hänsyn till läge och naturlig beskaffenhet, äldre bebyggelse eller andra

omständigheter bör anses ha företräde till.

En fördelning får jämkas, om förhållandena har ändrats.

Paragrafen motsvarar 22 kap. 7 § vattenlagen.

7 § Miljödomstolen skall föra en förteckning över vattenverksamhet inom

domsområdet (vattenbok) i den utsträckning som regeringen föreskriver.

Paragrafen motsvarar 22 kap. 8 § vattenlagen.

Regeringen har, enligt gällande regler, i vattenboksförordningen

(1983:789) meddelat ytterligare bestämmelser om vattenbok. Efter

förslag av Miljöbalksutredningen kommer regeringen att besluta nya

bestämmelser i förordning som grundar sig på bemyndigandet i denna

paragraf.

5.3 Förslaget till lag med särskilda bestämmelser om

gaturenhållning och skyltning

Den föreslagna lagen består av bestämmelser som i dag finns i

renhållningslagen (1979:596) och naturvårdslagen (1964:822), men som

av systematiska skäl innehållsmässigt inte passar in särskilt bra i

miljöbalken (se avsnitt 4.20.8). Lagen kommer alltså i sak framför allt att

bestå av paragrafer motsvarande 18 20 §§ renhållningslagen samt 17 §

andra stycket och 22 § naturvårdslagen. För en utförligare

författningskommentar hänvisas till tidigare förarbeten beträffande dessa

lagrum. Bestämmelserna i renhållningslagen överfördes i princip

oförändrade från den tidigare kommunala renhållningslagen (prop

1978/79:205, bet. 1979/80:JoU48, rskr. 1979/80:366). Bestämmelserna i

18 och 19 §§ renhållningslagen fick dock sin nuvarande utformning i

samband med att ordningslagen infördes (prop 1992/93:210, bet.

1993/94:JuU1, rskr. 1993/94:1). Bestämmelserna i naturvårdslagen har

ändrats vid ett flertal tillfällen. 22 § infördes ursprungligen i samband

med naturvårdslagen (prop. 1964:148, 3 LU 1964:41, rskr. 1964:371). I

samband med att ändringar gjordes i lagen ändrades detta lagrum och 17

§ andra stycket infördes i lagen (prop. 1974:166, bet. 1974:JoU52, rskr.

1974:405). Övriga ändringar har huvudsakligen varit av

följdlagstiftningskaraktär.

Definition

1 § Med fastighetsinnehavare avses i denna lag den som äger

fastigheten eller den som enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen

(1979:1152) skall anses som fastighetsägare.

Paragrafen motsvarar 1 § fjärde stycket renhållningslagen. Samma

definitionen av fastighetsinnehavare gäller vid tillämpning av

bestämmelserna om avfall enligt 15 kap. 5 § miljöbalken.

Gaturenhållning m.m.

2 § På gator, torg, parker och andra allmänna platser som är redovisade

i detaljplan enligt plan- och bygglagen (1987:10) och för vilka

kommunen är huvudman, ansvarar kommunen för att platserna genom

gaturenhållning, snöröjning och liknande åtgärder hålls i ett sådant

skick att uppkomsten av olägenheter för människors hälsa hindras och de

krav tillgodoses som med hänsyn till förhållandena på platsen och övriga

omständigheter kan ställas i fråga om trevnad, framkomlighet och

trafiksäkerhet. Kommunens skyldigheter gäller inte, om åtgärderna skall

utföras av staten som väghållare.

Fastighetsinnehavare är skyldig att utföra sådana åtgärder som avses

i första stycket inom områden som i detaljplan redovisas som

kvartersmark och som har iordningställts och begagnas för allmän

trafik.

Utan hinder av vad som sägs i andra stycket ansvarar dock kommunen

i enlighet med vad som anges i första stycket för områden som skall

användas för allmän trafik och som har upplåtits till kommunen med

nyttjanderätt eller annan särskild rätt enligt 14 kap. 2 § plan- och

bygglagen.

När särskilda skäl föreligger, får regeringen på framställning av

kommunen medge undantag från kommunens skyldighet enligt första

stycket.

Paragrafen, som motsvarar 18 § renhållningslagen, innehåller

grundläggande bestämmelser om gaturenhållning på allmänna platser

som har upplåtits för allmän trafik.

En redaktionell ändring i förhållande till renhållningslagen har gjorts i

första stycket genom att uttrycket väg strukits från uppräkningen av

allmänna platser redovisade i detaljplan för vilka kommunen är

huvudman. Skälet för detta är att uttrycket väg används för områden för

fordons- och gångtrafik i en sådan detaljplan där kommunen har bestämt

att det inte skall vara kommunalt huvudmannaskap. Är kommunen

huvudman för område för fordons- och gångtrafik används uttrycket gata

(prop. 1985/86:1 med förslag till ny plan- och bygglag, s. 561, bet.

1985/86:BoU1, rskr. 1985/86:27).

Ytterligare en förändring har gjorts i formuleringen av paragrafen för

att klargöra att kommunens ansvar för renhållningen innefattar även

kravet på trevnad.

Paragrafen innehåller uttrycket olägenhet för människors hälsa.

Motsvarande uttryck används i miljöbalken. Begreppet definieras i 9 kap.

3 § miljöbalken. Definitionen kan vara vägledande också för

tillämpningen av denna lag.

3 § Kommunen kan ålägga en fastighetsinnehavare inom ett område med

detaljplan där kommunen är huvudman för allmänna platser att utföra de

åtgärder som avses i 2 § första stycket i fråga om gångbanor eller andra

utrymmen utanför fastigheten som behövs för gångtrafiken.

Regeringen eller efter regeringens bemyndigande en kommun får

meddela närmare föreskrifter i fråga om de åtgärder som skall vidtas av

fastighetsinnehavaren.

Paragrafen motsvarar 19 § renhållningslagen. Första stycket ger

kommunen rätt att ålägga fastighetsägare att hålla rent på gångbana eller

något annat utrymme utanför fastigheten.

I andra stycket finns ett bemyndigande som ger regeringen eller efter

regeringens bemyndigande en kommun rätt att meddela detaljföreskrifter

för fastighetsinnehavare. Sådana föreskrifter kan t.ex. avse

fastighetsinnehavares skyldighet att utföra vinterväghållning på visst sätt

eller att undanröja sand eller motsvarande fr.o.m. en viss tidpunkt.

4 § Om andra platser utomhus än som avses i 2 § där allmänheten får

färdas fritt har skräpats ned eller annars osnyggats, är kommunen

skyldig att återställa platsen i sådant skick som med hänsyn till

ortsförhållandena, platsens belägenhet och omständigheterna i övrigt

tillgodoser skäliga anspråk.

Dessa bestämmelser skall inte tillämpas, om skyldigheten skall

fullgöras av någon annan enligt lag eller annan författning eller

särskilda föreskrifter.

Paragrafen kommer från kommunala renhållningslagen (1970:892) och

överfördes med endast vissa språkliga förändringar till 20 § renhållnings-

lagen. Kommunens åliggande enligt denna paragraf, jämte undantaget i

andra stycket, införs i den nya lagen utan att någon ändring görs i

förhållande till vad som gäller nu.

Skyltar m.m.

5 § Skyltar varigenom allmänheten avvisas från ett visst område, som är

av betydelse för friluftslivet, får inte finnas uppsatta utan tillstånd av

kommunal myndighet. Tillstånd behövs dock inte om det är uppenbart att

allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten är behörig

av något annat skäl.

Paragrafen motsvarar 17 § andra stycket naturvårdslagen. Genom

paragrafen föreskrivs tillståndstvång för skyltar som avvisar allmänheten

från ett visst område. Sådan skyltar får bara finnas uppsatta med tillstånd

av kommunen. I lagrummet har den redaktionella ändringen gjorts att det

inte längre anges vilken kommunal myndighet som skall pröva

tillståndsfrågan.

Enligt nuvarande förhållanden ger 17 § tredje stycket naturvårdslagen

kommunen möjlighet att förelägga den ansvariga att ta bort en skylt som

har satts upp utan lov. I föreliggande lag finns bestämmelser i 12 § om

förelägganden och förbud som beslutas av kommunen.

6 § Tavla, skylt, inskrift eller därmed jämförlig anordning för reklam,

propaganda eller liknande ändamål får inte finnas varaktigt uppsatt

utomhus utan tillstånd av regeringen eller statlig eller kommunal

myndighet som regeringen bestämmer.

Paragrafen motsvarar 22 § första stycket naturvårdslagen.

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om mera varaktigt

anbringade anordningar, innebär ingen ändring i det rättsläge som gäller

för närvarande.

När det gäller skyltar inom ett avstånd av 50 meter från vägområde

krävs för närvarande även tillstånd enligt 46 § väglagen (1971:948). Den

föreliggande paragrafen innebär således formellt sett att det sker en

dubbelprövning av skyltar i närheten av vägar. Denna ordning gäller

redan i dag. Prövningsmyndighet enligt båda lagstiftningarna är

länsstyrelsen. Eftersom länsstyrelsen handlägger ärendena i ett

sammanhang utgör emellertid dubbelprövningen inte något problem. Den

föreslagna paragrafen utformas så att det tills vidare finns möjlighet att

behålla det system för prövningen som gäller idag. Det betyder att

länsstyrelsen kan kvarstå som tillståndsmyndighet enligt väglagen

samtidigt som den kan vara tillståndsmyndighet enligt denna lagstiftning.

Att länsstyrelsen är tillståndsmyndighet enligt denna lag behöver dock

inte anges i lagtexten, utan kan regleras i förordning. Paragrafen

innehåller ett bemyndigande som skapar möjlighet att smidigt övergå till

en annan ordning för prövningen om det i framtiden visar sig mera

ändamålsenligt.

7 § Vad som sägs i 6 § gäller inte anordning som informerar om

affärsrörelse eller annan verksamhet på platsen eller anslagstavla för

meddelanden om kommunala angelägenheter, föreningssammanträden,

auktioner eller liknande. Den som vill sätta upp en sådan anordning eller

anslagstavla får dock söka tillstånd till det hos den myndighet som avses

i 6 §.

Paragrafen motsvarar närmast 22 § andra stycket naturvårdslagen.

Genom paragrafen ges vissa undantag från det tillståndstvång som

stadgas i 6 §.

8 § En sådan anordning eller anslagstavla som avses i 7 § får inte finnas

uppsatt om den är uppenbart vanprydande.

Paragrafen motsvarar delvis 22 § andra stycket naturvårdslagen.

I gällande bestämmelse finns en regel om att föreläggande kan

meddelas om borttagande eller ändring av sådana anordningar som avses

i lagrummet. Denna regel har tagits bort eftersom det i 12 § finns en

möjlighet för kommunen att besluta om de förelägganden och förbud

som behövs för att lagen, och föreskrifter meddelade med stöd av lagen,

skall efterlevas. I stället har i paragrafen införts en materiell regel som

tillsynsmyndigheten kan grunda sitt beslut på.

Vanligtvis är det den som har satt upp anordningen som också skall

anses vara ansvarig för att den tas ner. Det kommer säkerligen situationer

som innebär att den som har satt upp anordningen är okänd eller av annat

skäl inte anträffbar. Då bör tillsynsmyndigheten ha möjlighet att vända

sig mot ansvariga i företag, organisationer osv. även om de inte i praktisk

mening har satt upp anordningen. Därför används uttrycket "får inte

finnas uppsatt" i stället för uttrycket "får inte sättas upp" som

korresponderar med gällande rätt.

9 § Affisch eller annan tillfällig anordning utomhus för reklam,

propaganda eller liknande ändamål skall i andra fall än som avses i 7 §

tas bort av den som ansvarar för anordningen inom fyra veckor efter

uppsättandet, om inte den myndighet som avses i 6 § har medgett annat.

Paragrafen, som motsvarar 22 § tredje stycket naturvårdslagen, innehåller

regler som ger möjlighet att komma till rätta med gamla och skräpiga

affischer samt annan tillfällighetsreklam.

Paragrafen motsvarar det rättsläge som gäller för närvarande.

Beträffande ansvaret för anordningen hänvisas till vad som har anförts i

författningskommentaren till 8 §.

10 § Bestämmelserna i 6 9 §§ gäller inte anordningar inom vägområde

eller för vilka bygglov krävs eller har lämnats. Bestämmelserna gäller

inte heller sådana åtgärder avseende skyltar och ljusanordningar som

inte kräver bygglov efter beslut enligt 8 kap. 5 § första stycket plan- och

bygglagen (1987:10).

Paragrafen motsvarar de förhållanden som gäller för närvarande enligt

22 § fjärde stycket naturvårdslagen. Bestämmelsen syftar till att undvika

dubbelprövning av ärenden om skyltar m.m. som prövas enligt väglagen

och plan- och bygglagen. Det bör observeras att den avsedda prövningen

enligt väglagen endast omfattar anordning inom vägområde. Beträffande

prövning av anordningar utanför vägområde men inom ett avstånd av 50

meter från vägområdet råder fortfarande en situation med

dubbelprövning enligt vad som har utvecklats i författningskommentaren

till 6 §.

Tillsyn m.m.

11 § Naturvårdsverket utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden

av bestämmelserna i denna lag och föreskrifter meddelade med stöd av

lagen. Den omedelbara tillsynen utövas av kommunen.

Paragrafen motsvarar delvis 21 § renhållningslagen. Genom paragrafen

pekas ut vilka myndigheter som har tillsynen över att lagstiftningen följs.

12 § Kommunen får besluta om de förelägganden och förbud som behövs

i ett enskilt fall för att denna lag eller föreskrifter meddelade med stöd av

lagen skall efterlevas. I ett beslut om föreläggande eller förbud får vite

sättas ut.

Blir ett föreläggande eller förbud inte åtlytt får kommunen låta vidta

åtgärder på den ansvariges bekostnad.

Kommunen får bestämma att dess beslut skall gälla omedelbart även

om det överklagas.

Paragrafens två första stycken motsvaras av delar av 23 §

renhållningslagen och 17 § tredje stycket naturvårdslagen. Tredje stycket

motsvaras av 25 § renhållningslagen och 39 § fjärde stycket

naturvårdslagen.

Kommunen har i sin egenskap av tillsynsmyndighet både en rättighet

och en skyldighet att meddela de förelägganden och förbud som behövs

för att lagens bestämmelser och föreskrifter meddelade med stöd av lagen

skall efterlevas. Jämför också bestämmelserna om straff i 14 §.

Beslut om föreläggande och förbud får kombineras med vite. Närmare

bestämmelser om vitesföreläggande finns i lagen (1985:206) om viten.

Av viteslagen följer att frågor om utdömande av vite vanligtvis prövas av

länsrätt.

I andra stycket ges kommunerna en befogenhet att verkställa ett beslut

om föreläggande eller förbud på den försumliges bekostnad. Denna

möjlighet bör i allmänhet ses som en utväg att rätta till ett

missförhållande, om övriga vägar har prövats utan framgång.

Enligt tredje stycket ankommer det på kommunen att besluta i vilka

fall beslutet skall gälla omedelbart.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

13 § Regeringen får meddela föreskrifter om avgift för en myndighets

prövning av fråga om tillstånd eller medgivande enligt 5 7 och 9 §§.

Regeringen får överlåta åt myndigheten att meddela sådana föreskrifter.

Paragrafen saknar direkt motsvarighet i gällande rätt. Om det blir många

ansökningar om tillstånd eller medgivande enligt 5 7 och 9 §§ kan

uppgiften att pröva ansökningarna bli betungande för den statliga eller

kommunala myndighet som prövar tillstånden. I så fall bör en avgift

kunna tas ut för tillståndsprövningen. I paragrafen föreslås en

bestämmelse om rätt för regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, myndigheten att meddela föreskrifter om sådana avgifter.

Bestämmelsen har delvis mönster i 27 kap. 1 § miljöbalken. Vad som i

kommentaren till den bestämmelsen sägs om avgifter för tillstånd och

medgivanden har motsvarande tillämpning på avgifter av förevarande

slag. Förevarande bestämmelse innebär dock inte, till skillnad mot

miljöbalkens bestämmelser, att avgift för tillsyn kan utgå.

Ansvarsbestämmelser m.m.

14 § Till böter döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet

1. inte fullgör sin skyldighet enligt 2 § andra stycket eller 3 § som

fastighetsinnehavare,

2. bryter mot 6 eller 9 § eller mot föreskrift som meddelats i samband

med medgivande enligt 9 §.

Till ansvar enligt denna lag döms inte om gärningen är belagd med

straff i brottsbalken eller miljöbalken.

Den som överträtt vitesföreläggande döms inte till ansvar enligt denna

lag för gärning som omfattas av föreläggandet.

Paragrafen motsvarar 24 § tredje - femte styckena renhållningslagen samt

37 § första stycket 6 och tredje stycket naturvårdslagen.

Straffet för överträdelser mot de bestämmelser som samlats i

förevarande lag är enligt naturvårdslagen böter eller fängelse i högst sex

månader och enligt renhållningslagen böter. Det är rimligt att samma

straffskala tillämpas för samtliga överträdelser mot de bestämmelser som

samlas i lagen. Eftersom det fråga om ordningsförseelser synes strängare

straff än böter inte behöva följa på överträdelserna.

15 § Den som gjort sig skyldig till en gärning som avses i 14 § får

förpliktas att ersätta kommunen de kostnader som föranleds av

gärningen.

Paragrafen har motsvarighet i 38 § naturvårdslagen. För de

straffbestämmelser i 14 § som har sitt ursprung i renhållningslagen

saknas motsvarighet. Det finns dock inget sakligt skäl att särbehandla

dessa gärningar.

Överklagande

16 § Kommunens beslut enligt denna lag överklagas till länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Första stycket har motsvarighet i 26 § första stycket renhållningslagen.

Av andra och tredje styckena framgår att överklagande sker till allmän

förvaltningsdomstol.

____________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Tavlor, skyltar, inskrifter eller därmed jämförliga anordningar som

avses i 6 § och som inte undantas i 7 § får bibehållas trots vad som sägs i

de bestämmelserna, om de har satts upp lagligen före den 1 januari

1965.

Om en sådan anordning är uppenbart vanprydande i landskapsbilden,

får länsstyrelsen förelägga den som ansvarar för anordningen att ta bort

den eller ändra den. Föreläggandet får förenas med vite. Om

föreläggandet inte följs skall kronofogdemyndigheten efter ansökan från

länsstyrelsen verkställa beslutet. Verkställighet enligt utsökningsbalken

får då ske.

Om det finns särskilda skäl, skall länsstyrelsen tillerkänna den som

har förelagts att ta bort anordningen ersättning för förlust med ett

belopp som högst motsvarar kostnaderna för att skaffa, sätta upp eller ta

bort anordningen.

Övergångsbestämmelserna motsvarar 47 § naturvårdslagen (1964:822).

Enligt 6 § lagen med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och

skyltning behövs tillstånd för att sätta upp reklamskyltar och vissa

liknande anordningar. Tillståndsplikten gäller dock enligt 7 § inte bl.a.

anordningar som informerar om en verksamhet som bedrivs på platsen.

Bestämmelserna i 6 § har i sak samma innehåll som 22 § första och andra

stycket naturvårdslagen, vilka har gällt sedan naturvårdslagens

ikraftträdande den 1 januari 1965.

5.4 Förslaget till lag om införande av miljöbalken

Allmänna bestämmelser

1 § Miljöbalken och denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Utan hinder av första stycket skall vad som sägs i 21 och 22 §§ denna

lag träda i kraft den dag regeringen bestämmer.

Miljöbalken skall enligt paragrafen träda i kraft den 1 januari 1999.

Detsamma gäller denna promulgationslag. Tidpunkten för ikraftträdandet

blir dock naturligtvis beroende av när miljöbalken kan komma att antas

av riksdagen.

Andra stycket i paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under

rubriken Prövning vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m.

2 § Genom miljöbalken upphävs med de begränsningar som framgår av

denna lag

1. naturvårdslagen (1964:822),

2. miljöskyddslagen (1969:387),

3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten,

4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle,

5. lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark,

6. renhållningslagen (1979:596),

7. hälsoskyddslagen (1982:1080),

8. vattenlagen (1983:291),

9.lagen (1983:292) om införande av vattenlagen (1983:291),

10. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över

skogsmark,

11. lagen (1985:426) om kemiska produkter,

12. miljöskadelagen (1986:225),

13. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m.,

14. lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska

bekämpningsmedel,

15. lagen (1994:900) om genetiskt modifierade organismer, och

16. lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som

tillhör skyddade arter.

Bestämmelserna i 15 lagar samordnas i miljöbalken. Dessa lagar skall

enligt paragrafen upphöra att gälla samtidigt som miljöbalken träder i

kraft. Även vattenlagens promulgationslag skall upphöra att gälla vid

nämnda tidpunkt.

Av 16 § framgår att vattenlagen fortfarande skall tillämpas i några fall.

3 § Om det i en lag eller någon annan författning hänvisas till

bestämmelser som har ersatts genom bestämmelser i miljöbalken eller i

denna lag, skall i stället de nya bestämmelserna tillämpas.

I följdlagstiftningsarbetet kommer att föreslås ändringar i alla de lagar

där hänvisningar förekommer till någon lag som skall upphävas enligt

2 §. För det fall att någon lag förbises liksom beträffande författningar av

lägre dignitet - vilka kanske inte alla hinner gås igenom innan balken

träder i kraft - finns en bestämmelse i denna paragraf att de nya

bestämmelserna skall tillämpas även om det hänvisas till bestämmelser

som ersatts av balken eller denna lag. Bestämmelsen syftar inte bara på

lagar som enligt 2 § upphävs i samband med miljöbalkens ikraftträdande,

utan också på alla författningar och föreskrifter som hänvisar till en

bestämmelse som får sin motsvarighet i miljöbalken.

4 § Föreskrifter som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande skall anses

meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i balken, om de har

meddelats med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller

motsvarande bestämmelser i en äldre lag. Detta gäller dock inte om

regeringen föreskriver något annat. Det gäller inte heller för föreskrifter

som har meddelats av en annan myndighet än regeringen, om den

myndighet som regeringen bestämmer föreskriver något annat.

I avsnitt 4.37.4 under rubriken Föreskrifter har anförts att föreskrifter

som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande alltjämt skall gälla,

om de inte har hunnit ersättas av nya föreskrifter. Enligt paragrafen skall

därför sådana föreskrifter anses meddelade med stöd av motsvarande

bestämmelser i miljöbalken. Föreskrifter, dvs. normer, finns i mycket

stort antal. Bland dessa ingår även sådana som har meddelats på lokal

nivå. Även beslut om generella förbud omfattas.

Det kan tänkas att det finns föreskrifter utfärdade med stöd av ännu

äldre lagar än de som nu föreslås upphävda, exempelvis enligt lagen

(1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor. Även sådana föreskrifter

omfattas av övergångsbestämmelsen.

Paragrafen medför att de föreskrifter som har meddelats med stöd av

äldre lag kommer att vara straffsanktionerade genom

ansvarsbestämmelserna i miljöbalken.

5 § Tillstånd, godkännanden, lagligförklaringar, undantag, dispenser,

beslut om överlåtelse av tillsynsansvar, medgivanden, förelägganden och

förbud enligt 20 § naturvårdslagen (1964:822), villkor eller

registreringar som avser verksamheter, hanteringar eller andra åtgärder

skall fortsätta att gälla, om de har meddelats genom beslut enligt

bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i

äldre lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av sådana

bestämmelser. Besluten skall anses meddelade med stöd av motsvarande

bestämmelser i miljöbalken eller i föreskrifter som har meddelats med

stöd av miljöbalken, om det inte följer något annat av denna lag eller av

föreskrifterna.

Första stycket gäller inte sådan dispens från skyldigheten att söka

tillstånd som anges i 10 § andra stycket eller 17 § andra stycket

miljöskyddslagen (1969:387) i dess lydelse före den 1 juli 1981.

Villkoren för en sådan dispens skall dock fortsätta att gälla till dess

något annat bestäms. Bestämmelserna i 26 kap. 9 § miljöbalken

tillämpas på villkoren. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter

mot sådant villkor, döms till böter eller fängelse i högst två år.

Tillstånd, godkännanden, lagligförklaringar, undantag, dispenser, beslut

om överlåtelse av tillsynsansvar, medgivanden, förelägganden och

förbud enligt 20 § naturvårdslagen (1964:822), villkor och registreringar

fortsätter enligt paragrafen att gälla enligt sitt innehåll. De skall anses

som beslut meddelade med stöd av balken eller av föreskrifter utfärdade

med stöd av bemyndiganden i balken. Undantag från detta kan dock följa

av denna lag. Även i nya föreskrifter, enligt vilka de äldre besluten skulle

anses meddelade, kan föreskrivas att de äldre besluten inte skall anses

som beslut enligt föreskrifterna, om det finns skäl till det.

Paragrafen omfattar inte bara tillstånd etc. enligt de lagar som upphävs

genom miljöbalken, utan även sådana som har meddelats enligt äldre

lagar som har ersatts av de nu upphävda lagarna. Exempelvis omfattas

vattendomstols eller synemans medgivande enligt vattenlagen (1918:523)

att släppa ut förorenat vatten eller lägga upp fast avfall. Ett annat

exempel är regeringens tillstånd enligt 136 a § byggnadslagen (1947:385)

att anlägga stora verksamheter.

Bestämmelsen innebär bl.a. att miljöbalkens omprövningsregler kan

tillämpas på de gamla tillstånden. Vissa begränsningar i detta gäller dock

enligt bestämmelserna i denna lag.

I avsnitt 4.37.7 under rubriken Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd

har anförts att tillståndsprövning skall ske av verksamheter som bedrivs

med stöd av dispenser enligt miljöskyddslagen (1969:387) i dess lydelse

före den 1 juli 1981. Av paragrafens andra stycke framgår därför att

dispenserna inte skall fortsätta att gälla. De villkor som har meddelats i

dispenserna skall dock fortsätta att gälla tills något annat bestäms. Det

normala blir att villkoren ersätts av villkor i ett tillstånd.

Bestämmelserna i 26 kap. 9 § miljöbalken skall tillämpas på villkoren

i en dispens. Detta innebär bl.a. att en tillsynsmyndighet med stöd av

26 kap. skall kontrollera efterlevnaden av villkoren och kunna meddela

nya förelägganden eller förbud enligt det kapitlet. Vidare har i andra

stycket sista meningen angetts att den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet bryter mot sådant dispensvillkor som meddelats enligt

lydelsen före den 1 juli 1981, döms till böter eller fängelse i högst två år.

Detta motsvarar den straffbestämmelse som fanns i punkt 4 i

övergångsbestämmelserna till ändringarna 1981.

6 § Mål och ärenden som har inletts före miljöbalkens ikraftträdande

skall handläggas och bedömas enligt äldre bestämmelser, om det inte

följer något annat av denna lag. Bestämmelserna om

miljökvalitetsnormer i 5 kap. och 16 kap. 5 § miljöbalken skall tillämpas

omedelbart.

Miljödomstolarna och Miljööverdomstolen skall i överklagade eller

överlämnade mål och ärenden som har inletts före miljöbalkens

ikraftträdande tillämpa bestämmelserna i miljöbalken i fråga om

förfarandet. Äldre bestämmelser skall dock fortfarande tillämpas i fråga

om miljökonsekvensbeskrivningar.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken Prövning vid

domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m.

7 § Vad som enligt miljöbalken gäller om ägare av en fastighet skall

tillämpas även på den som innehar en fastighet med ständig

besittningsrätt eller med fideikommissrätt.

När det i miljöbalken talas om ägare till en fastighet skall bestämmelsen

tillämpas även på ständig besittningsrätt och fideikommissrätt.

Med ständig besittningsrätt avses bl.a. stadgad åborätt. Detta är en

ärftlig besittningsrätt som från och med 1700-talet uppläts åt landbor på

kronohemman. Äldre bestämmelser gäller enligt 7 § lagen (1970:995) om

införande av jordabalken fortfarande för stadgad åborätt.

Med fideikommiss avses egendom som till följd av en föreskrift i ett

fideikommissbrev eller ett testamente för alltid skall stanna i en viss

släkt. Fideikommissinstitutet har funnits i Sverige sedan 1600-talet.

Möjligheten att upprätta fideikommiss i fast egendom kvarstod till år

1810. Kvarstående fideikommiss skall enligt 3 § lagen (1963:583) om

avveckling av fideikommiss upphöra när den som vid lagens

ikraftträdande var innehavare av fideikommisset avlider. Lagen

innehåller dock bestämmelser om uppskjuten avveckling. Av

Kulturarvsutredningens delbetänkande Kulturegendomar och

kulturföremål, SOU 1995:128, bil. 2, framgår att det 1995 fanns 36

kvarvarande fideikommiss med fastighet. Tre av dessa var under

avveckling. Beträffande fideikommissens framtid är att märka att

Kulturarvsutredningen har föreslagit att kulturhistoriskt värdefulla

fideikommiss inte skall avvecklas förrän deras långsiktiga bevarande i

sammanhållen form tryggats på annat sätt (SOU 1995:128 s. 212 f).

I punkt 6 i övergångsbestämmelserna till expropriationslagen

(1972:719) finns en bestämmelse som är av intresse för miljöbalken.

Enligt bestämmelsen får löseskilling och intrångsersättning för en

fastighet som innehas med fideikommissrätt inte sättas lägre än som

föranleds av lagens ersättningsregler. Sådan ersättning som tillkommer

innehavaren av fideikommissegendomen skall alltid nedsättas hos

länsstyrelsen och får inte betalas ut innan Fideikommissnämnden har

bestämt vad som skall ske med ersättningen. Expropriationslagens

övergångsbestämmelse gäller även vid tillämpningen av miljöbalkens

regler om inlösen och ersättning vid ingripanden av det allmänna och

vattenverksamhet (31 kap. 2 § miljöbalken). Den behöver därför inte

upprepas i miljöbalkens övergångsbestämmelser.

Särskilda övergångsbestämmelser till 2 kap. miljöbalken m.m.

8 § Bestämmelserna i 2 kap. 8 § och 10 kap. 2 § miljöbalken skall

tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet vars faktiska drift har pågått

efter den 30 juni 1969, om verkningarna av verksamheten alltjämt pågår

vid tiden för miljöbalkens ikraftträdande enligt 1 §, och det föreligger

behov av att avhjälpa skador eller olägenheter som har orsakats av

verksamheten.

Paragrafen innebär att miljöbalkens regler om skyldighet att avhjälpa

skada eller olägenhet i 2 kap. 8 § miljöbalken och reglerna om

efterbehandlingsansvar i 10 kap. 2 § miljöbalken skall tillämpas i fråga

miljöfarlig verksamhet vars faktiska drift har pågått efter

miljöskyddslagens ikraftträdande den 1 juli 1969, om verkningarna av

verksamheten alltjämt pågår vid miljöbalkens ikraftträdande.

Efterbehandlingsansvarets omfattning framgår av 10 kap. 4 §. Det är

solidariskt enligt 10 kap. 6 §. Dessa sistnämnda bestämmelser är

accessoriska till 10 kap. 2 §. Att det här knytes an till den faktiska

driften, till skillnad från vad nedan och i den allmänna motiveringen

utvecklas om att det är verkningarna av den miljöfarliga verksamheten

som har betydelse, har att göra med att övergångsregeln i paragrafen

utgör en avgränsning mot tiden före miljöskyddslagens ikraftträdande

den 1 juli 1969. Före denna tidpunkt existerade inte begreppet miljöfarlig

verksamhet. Vid sådant förhållande är det lämpligare att låta

miljöbalkens reglers tillämpning bero på att den faktiska driften bedrivits

efter den 30 juni 1969.

Vad som menas med miljöfarlig verksamhet enligt miljöbalken

framgår av 9 kap. 1 §. I paragrafen definieras begreppet miljöfarlig

verksamhet. Det är därför i likhet med miljöskyddslagen inte säkert att en

verksamhet är farlig för miljön bara för att den har betecknats som

miljöfarlig i 9 kap. 1 § miljöbalken. Om miljön påverkas eller kan

påverkas på något av de sätt som anges i 9 kap. 1 § så är det fråga om

miljöfarlig verksamhet. Vidare skall i likhet med vad som gäller enligt

miljöskyddslagen ordet verksamhet inte övertolkas. Någon verksamhet i

form av en mänsklig aktivitet behöver inte bedrivas. Det räcker med att

förutsättningarna i någon av punkterna 1-3 i 9 kap. 1 § är uppfyllda för

att miljöfarlig verksamhet skall anses vara för handen. En

markanvändning, där någon mänsklig aktivitet inte bedrivs, men där det

finns risk för att den leder till utsläpp eller någon annan form av

olägenhet för omgivningen, definieras som miljöfarlig verksamhet. En

nedlagd soptipp, där det inte längre tippas sopor och där det

överhuvudtaget inte pågår någon verksamhet, är ändå enligt miljöbalkens

definition i 9 kap. 1 § att betrakta som en miljöfarlig verksamhet

eftersom markanvändningen kan leda till förorening av omgivningen

genom lakvattenläckage från soptippen.

 Enligt 9 kap. 1 § miljöbalken kommer det alltså i likhet med vad som

gäller enligt miljöskyddslagen att vara verkningarna av verksamheten

som har betydelse. Behovet av att avhjälpa en skada eller en olägenhet är

normalt kopplat till en förorening som är utsträckt i tiden eller med andra

ord ett perdurerande förhållande. Olägenheten kvarstår till dess

avhjälpande sker. Det är angeläget att avhjälpande sker och behovet av

avhjälpande kvarstår till dess verkningarna upphört. Kravet på

återställning kan inte preskriberas enligt miljöbalken (10 kap. 4 § andra

stycket).

 Det väsentliga för frågan om miljöfarlig verksamhet pågår eller ej är

således enligt såväl miljöbalken som enligt vedertagen uppfattning enligt

miljöskyddslagen när verkningarna av verksamheten upphört. När den

faktiska driften upphört saknar som nyss nämnts betydelse.

 När ansvarets omfattning bestäms skall bl.a. beaktas hur lång tid som

förflutit sedan föroreningarna ägt rum, 10 kap. 4 § miljöbalken. Detta kan

i vissa situationer leda till jämkat ansvar eller att något ansvar inte skall

utkrävas. Skälighetsbedömningen utvecklas i avsnitt 4.37.5.

Särskilda övergångsbestämmelser till 7 kap. miljöbalken

9 § Beslut som har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande om att

skydda och vårda ett område eller föremål samt beslut om ändring av

tidigare sådana beslut gäller fortfarande. Sådana beslut skall anses

meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i miljöbalken.

Naturvårdsområden skall vid tillämpningen av miljöbalken anses som

naturreservat.

Om ett förordnande enligt 2 kap. 14 § tredje stycket vattenlagen

(1918:523) till skydd mot förorening eller 2 kap. 62 § samma lag till

skydd för vattenförsörjningen ändras eller upphävs, skall det antecknas i

inskrivningsregistret.

Av paragrafen framgår att tidigare beslut om områdesskydd skall

fortsätta att gälla. Bestämmelsen omfattar både områdesförordnandet

som sådant och de föreskrifter som detta beslut innehåller. Den gäller

även beslut om att t.ex. ändra omfattningen av ett redan skyddat område

eller att lägga till föreskrifter.

Exempel på skyddsformer från naturvårdslagen (1964:822) som

omfattas av paragrafen är nationalpark, naturreservat, naturminne, s.k.

djur- eller växtskyddsområden enligt 14 b § i den lagen samt

naturvårdsområden. Övergångsbestämmelsen omfattar också

miljöskyddsområden som har inrättats enligt 8 a § miljöskyddslagen

(1969:387) och vattenskyddsområden inrättade enligt 19 kap. 2 §

vattenlagen (1983:291). Vidare omfattas biotopskydd enligt 21 §

naturvårdslagen, i de fall där området har pekats ut i enskilda fall, samt

strandskyddsområden enligt 15 § samma lag, när området i enskilda fall

har vidgats utöver den generella 100-metersgränsen.

Paragrafen gäller även skyddsformer enligt redan upphävd lagstiftning,

i den mån detta skydd fortfarande fanns vid miljöbalkens ikraftträdande.

En skyddsform som fortfarande har stor betydelse är förordnanden till

skydd för landskapsbilden enligt 19 § naturvårdslagen i dess lydelse före

den 1 januari 1975. Enligt punkt 6 i övergångsbestämmelserna till 1974

års ändringar i den lagen gäller i fråga om förordnanden som har

meddelats enligt 19 § i dess tidigare lydelse äldre bestämmelser intill

dess länsstyrelsen förordnar annat.

Bestämmelserna i miljöbalken innebär att skyddsformerna

naturreservat och naturvårdsområde slås samman till en skyddsform som

benämns naturreservat. Som framgår av avsnitt 4.13.2 och 4.37.6

bibehålls däremot det särskilda skyddet enligt 14 b § naturvårdslagen för

en djur- eller växtart inom ett visst område som ett självständigt

skyddsinstitut. Miljöbalkens bestämmelser om naturreservat skall således

enligt vad som anges i den tredje meningen i paragrafens första stycke

tillämpas även på områden som skyddas som naturvårdsområde.

Beträffande skyddsformer i sedan tidigare upphävda lagar får det

avgöras efter omständigheterna vilken skyddsform i miljöbalken som

skall tillämpas. Vid denna bedömning har områdesskyddets syfte störst

betydelse. Vägledning kan vidare hämtas från de regler som finns för att

uppnå syftet. Om det inte går att hitta någon motsvarighet i miljöbalken

bör det gamla förordnandet om områdesskydd omprövas.

Föreskrifter enligt 1918 års vattenlag till skydd mot förorening eller till

skydd för vattenförsörjningen antecknades vid sin tillkomst i

fastighetsboken. Om de nu ändras eller upphävs måste därför även det

antecknas. Detta framgår av paragrafens andra stycke.

10 § Strandområden som vid utgången av juni 1975 ingick i fastställd

generalplan, stadsplan eller byggnadsplan skall inte omfattas av

strandskydd enligt miljöbalken, om det inte bestäms något annat.

Paragrafen motsvarar punkt 4 i övergångsbestämmelserna till 1974 års

ändringar i naturvårdslagen (SFS 1974:1025).

Fortfarande finns ett stort antal stadsplaner och byggnadsplaner enligt

byggnadslagen (1947:385). Dessa gäller enligt 17 kap. 4 § plan- och

bygglagen (1987:10) som detaljplaner. Fastställda generalplaner gäller

enligt 17 kap. 3 § samma lag som områdesbestämmelser. När det

generella strandskyddet infördes år 1975 undantogs områden som ingick

i fastställda generalplaner, stadsplaner eller byggnadsplaner. Detta

undantag kommer alltså att finnas kvar även i fortsättningen.

Det har hittills rått tvekan om vad som skall gälla med avseende på

strandskyddet när en sådan äldre plan som avses här upphävs (jfr t.ex.

SOU 1990:38 s. 231ff och Naturvårdsverkets allmänna råd 97:1 s. 28f).

Såsom Lagrådet har framhållit avses motsvarande oklarhet bli undanröjd

för framtiden genom 7 kap. 15 § andra stycket sista meningen

miljöbalken. Där föreskrivs att strandskydd återinträder om området

upphör att ingå i detaljplan eller områdesbestämmelser. Miljöbalkens

regel avses således inte få tillämplighet även på områden som omfattades

av en plan vid utgången av juni 1975. I enlighet med vad Lagrådet har

konstaterat, innebär alltså den föreslagna regleringen att strandområden

som vid utgången av 1975 ingick i fastställd generalplan, stadsplan eller

byggnadsplan aldrig kommer att omfattas av strandskydd med mindre än

att något annat bestäms.

11 § Förordnanden om undantag från strandskydd som har meddelats

enligt 15 § andra stycket första meningen naturvårdslagen (1964:822) i

dess lydelse före den 1 juli 1994 skall omprövas med tillämpning av

7 kap. 13 § miljöbalken senast den 30 juni 1999. Har ett förordnande

inte omprövats innan dess, upphör förordnandet att gälla.

Paragrafen motsvarar punkt 2 i övergångsbestämmelserna till de

ändringar i naturvårdslagens strandskyddsregler som trädde i kraft den 1

juli 1994 (SFS 1994:854).

Syftet med strandskyddet var före den 1 juli 1994 enbart att trygga

förutsättningarna för allmänhetens friluftsliv. Från och med nämnda

datum syftar strandskyddet dessutom till att bevara goda livsvillkor på

land och i vatten för djur- och växtlivet. Med stöd av äldre lydelse av

15 § andra stycket första meningen naturvårdslagen (jfr 7 kap. 15 § första

stycket i förslaget till miljöbalk) har länsstyrelsen haft rätt att upphäva

strandskyddet inom områden som uppenbart saknar betydelse för

allmänhetens friluftsliv. Sådana områden kan dock ha betydelse för

strandskyddets nya syfte, att bevara goda livsvillkor för djur- och

växtarter. En omprövning skall därför ske av tidigare upphävanden. Om

omprövning inte sker senast den 30 juni 1999 inträder åter strandskydd.

Det bör påpekas att denna övergångsbestämmelse inte gäller för de

undantag som skett i samband med detaljplaner eller

områdesbestämmelser, eftersom dessa undantag har meddelats enligt

15 § tredje stycket i tidigare lagstiftning.

Enligt punkt 3 i övergångsbestämmelserna till nämnda ändringar i

naturvårdslagen skulle ett beslut om dispens från strandskydd som har

meddelats enligt 16 a § naturvårdslagen före den ändrade lydelsen gälla

även därefter. Detta följer redan av den övergångsbestämmelse som

meddelas i 5 § denna promulgationslag. Någon särskild

övergångsbestämmelse om strandskyddsdispens behövs därför inte.

Enligt punkt 4 i övergångsbestämmelserna till nämnda ändringar får

byggnader, anläggningar eller anordningar som tillkommit före

ändringen av 15 § naturvårdslagen användas för sitt ändamål också i

fortsättningen. Detta bör betraktas som en självklarhet och behöver inte

sägas i övergångsbestämmelserna.

12 § Bestämmelsen i 7 kap. 18 § andra stycket miljöbalken om när ett

beslut om dispens från förbudet att vidta åtgärder i strandskyddsområde

upphör, skall från och med den 1 januari 2000 tillämpas också på

dispenser meddelade före den 1 augusti 1991.

Från och med den 1 augusti 1991 infördes i naturvårdslagen en

bestämmelse av den innebörden att ett beslut om dispens från förbudet att

vidta åtgärder i strandskyddsområde skulle upphöra att gälla om den

åtgärd som dispensen avsåg inte påbörjats inom två år eller avslutats

inom fem år från den dag då beslutet vann laga kraft. I förevarande

paragraf föreskrivs att efter den 1 januari 2000 skall detsamma gälla även

för dispenser meddelade före införandet av naturvårdslagens

bestämmelsen. Avsnitt 4.37.6 innehåller ytterligare motiv till att införa

denna paragraf i miljöbalkens promulgationslag.

13 § Föreskrifter enligt 7 kap. 20 § miljöbalken för ett

miljöskyddsområde innebär inte inskränkningar av tillstånd enligt

miljöskyddslagen (1969:387).

En nyhet i miljöbalken är att föreskrifter för ett miljöskyddsområde skall

kunna innebära inskränkningar i tillstånds rättskraft. Detta skall dock inte

gälla tillstånd som har meddelats enligt miljöskyddslagen. Dessa tillstånd

kan dock omprövas för att de strider mot föreskrifterna. Ytterligare motiv

till paragrafen lämnas i avsnitt 43.7.6.

14 § Bestämmelserna om förlängning av interimistiska förbud i

naturvårdslagen (1964:822) skall fortfarande tillämpas i fråga om

förbud som gäller vid miljöbalkens ikraftträdande.

Då en fråga har uppkommit om bildande av naturreservat eller om

meddelande av beslut om nya grunder för ett reservat eller ytterligare

inskränkningar i reservatet, får länsstyrelsen enligt 11 § naturvårdslagen

för viss tid, högst tre år, meddela förbud mot att utan länsstyrelsens

tillstånd vidta åtgärder som strider mot syftet med

reservatsföreskrifterna. Om det finns särskilda skäl får det interimistiska

förbudet förlängas med högst tre år. Bestämmelsen kan tillämpas också

vid skyddsformerna naturminne och naturvårdsområde.

I miljöbalken kommer det enligt 7 kap. 24 § att bli möjligt att meddela

interimistiska förbud på högst fem år. Tiden blir alltså kortare. Dessutom

kommer det att krävas synnerliga skäl för det sista året. Enligt

förevarande paragraf i promulgationslagen skall den nya bestämmelsen

inte tillämpas på förbud som gäller vid balkens ikraftträdande. Detta

innebär att en treårig förlängning skall kunna ske även efter det att balken

har trätt i kraft.

Särskilda övergångsbestämmelser till 10 kap. miljöbalken

15 § Vid tillämpningen av 10 kap. 3 § beaktas inte förvärv som har skett

före miljöbalkens ikraftträdande.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

De i paragrafen angivna föreskrifterna i 10 kap. miljöbalken är av

sådan karaktär att de skall tillämpas först när miljöbalken träder i kraft.

Miljöbalksförslaget innehåller således i 10 kap. en betungande regel för

enskilda, en regel som inte har någon motsvarighet i gällande rätt. Den

betungande regeln återfinns i 10 kap. 3 § och innebär att den som

förvärvat fastighet med vetskap om förorening eller som vid en

undersökning borde ha upptäckt föroreningen skall ha ett

efterbehandlingsansvar. Denna regel skall inte tillämpas på förvärv som

skett före miljöbalkens ikraftträdande.

Särskilda övergångsbestämmelser till 11 kap. miljöbalken

16 § I fråga om allmänna flottleder skall fortfarande tillämpas

bestämmelserna i vattenlagen (1983:291) om

1. rådighet i 2 kap. 4 § 4 och 5 § första stycket 2,

2. särskilda tvångsrätter i 8 kap. 1 § första stycket 3,

3. ersättning i 9 kap. 3 § andra stycket, 11 § tredje stycket, 14 § och

15 §,

4. prövningen av vattenmål i 13 kap. 13 § första stycket 8,

5. utrivning i 14 kap. 3 §, och

6. omprövning i 15 kap. 9 §.

Vad som sägs i 14 kap. 3 § och 15 kap. 9 § vattenlagen (1983:291) om

vattendomstolen skall i stället gälla miljödomstolen.

Utöver vad som har sagts nu gäller vattenlagen (1983:291) även i den

utsträckning som framgår av 7 och 13 §§ lagen (1919:426) om flottning i

allmän flottled samt i 12 och 25 §§ lagen (1976:997) om vattenförbund.

Bestämmelsen kommenteras i avsnitt 4.37.7. I förhållande till

Miljöbalksutredningens förslag har paragrafen kompletterats med ett nytt

sista stycke. Det innehåller ett undantag från huvudregeln i 3 § om att

hänvisningar till upphävd lag skall ses somhänvisningar till miljöbalken.

Undantaget innebär att hänvisningarna i flottningslagen och lagen om

vattenförbund till vissa delar av vattenlagen (1983:291) alltjämt skall

avse sistnämnda lag. Regleringen är föranledd av Miljöbalksutredningens

förslag i betänkandet Följdlagstiftning till miljöbalken (SOU 1997:32)

som kommer att ligga till grund för regeringens kommande proposition

med förslag till följdändringar i bl.a. de lagar som anges i förevarande

paragraf.

17 § Om en vattenanläggning har tillkommit utan tillstånd enligt

vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre lagstiftning eller om

tillståndsfrågan beträffande en sådan anläggning är oklar, får den som

äger anläggningen eller avser att utnyttja den för vattenverksamhet

begära prövning av anläggningens laglighet hos miljödomstolen.

Begärs tillstånd att ändra en vattenanläggning som har tillkommit

utan tillstånd före miljöbalkens ikraftträdande, skall ansökan samtidigt

göras om prövning av anläggningens laglighet.

Andra stycket gäller också när ansökan görs enligt 28 kap. 12 § miljö-

balken om att få använda någon annans anläggning. Den som gör en

sådan ansökan får även begära prövning av anläggningens laglighet.

En lagligförklaring får förenas med villkor.

Det vattenrättsliga institutet laglighetsprövning, som reglerats i 4 kap. 5 §

vattenlagen, saknar motsvarighet i övriga lagar som skall ingå i

miljöbalken. Såsom framgår av avsnitt 4.16 har institutet ansetts

otidsenligt i ett miljöbalksperspektiv och inte förts in i miljöbalken.

Eftersom det alltjämt finns behov av institutet beträffande

vattenanläggningar som tillkommit i förfluten tid har regler om

lagligförklaring, efter inrådan av Lagrådet, tagits in bland

övergångsbestämmelserna till miljöbalken. Reglerna har dock i någon

mån utformats på ett annat sätt än Lagrådet föreslagit. Den huvudsakliga

skillnaden består i att förevarande bestämmelse endast avser

lagligförklaring av vattenanläggningar. Prövningen som gäller

lagligförklaring enligt vattenlagen har kunnat avse "vattenföretag" varvid

inte bara utförande av vattenanläggning utan också verksamhet som

påbörjats utan tillstånd omfattats av institutet. Med hänsyn till grunderna

för att mönstra ut institutet ur miljöbalken saknas skäl för att ge

ifrågavarande övergångsbestämmelse motsvarande tillämpningsområde,

dvs. miljöbalkens bestämmelser är principiellt inriktade på att

verksamheter och anläggningar skall förprövas. Enligt förevarande

paragraf avses prövningen som gäller lagligförklaring således kunna

komma ifråga enbart beträffande äldre anläggningar, exempelvis diken,

dammar och andra kraftverksanläggningar, bryggor etc, för vilka det inte

har meddelats något tillstånd eller tillståndsfrågan är oklar. Utnyttjas

anläggningen för vattenverksamhet, såsom denna definieras i

miljöbalken, skall tillstånd för själva verksamheten prövas enligt

miljöbalken. Liksom enligt vattenlagens regel är förutsättningen för

laglighetsprövning att vattenanläggningen har tillkommit utan tillstånd.

Det saknar betydelse om tillståndsskyldighet har förelegat eller inte.

Beträffande äldre vattenanläggningar är det ofta svårt att avgöra om

tillstånd finns. Detta bör inte utgöra något hinder mot att en ansökan om

lagligförklaring tas upp till prövning. I förtydligande syfte har paragrafen

kompletterats så att det av lagtexten framgår att laglighetsprövning kan

ske i de fall då tillståndsfrågan är oklar.

Enligt paragrafens andra stycke får en ansökan om tillstånd att ändra

en vattenanläggning som har utförts utan tillstånd prövas endast om

prövning av anläggningens laglighet begärs samtidigt. Detta gäller

oavsett om tillståndsplikt har förelegat enligt äldre lag eller inte.

Det tredje stycket behandlar lagligförklaring av vattenanläggningar

som någon annan än anläggningens innehavare begär att få använda.

18 § Frågan om lagligheten av en vattenanläggning som har tillkommit

före ikraftträdandet av miljöbalken utan tillstånd enligt vattenlagen

(1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser bedöms enligt de

bestämmelser som gällde vid anläggningens tillkomst.

Av föregående paragraf framgår att laglighetsprövning av

vattenanläggningar som utförts före miljöbalkens ikraftträdande skall

vara möjlig. Prövningen av lagligheten skall ske med utgångspunkt i de

bestämmelser som gällde vid anläggningens tillkomst, dvs. 1983 års

vattenlag, 1918 års vattenlag eller motsvarande äldre bestämmelser.

Någon tillståndsprövning av en vattenanläggning som är att anse som

laglig enligt äldre bestämmelser behöver alltså inte ske enligt

miljöbalken. Anläggningen är däremot underkastad miljöbalkens regler

om bl.a. underhåll och tillsyn.

19 § Vad som föreskrivs om underhåll i 11 kap. 17 § andra stycket

miljöbalken gäller även den som med stöd av 8 kap. 2 § vattenlagen

(1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser har getts rätt att

använda någon annans vattenanläggning.

Vad som föreskrivs om en ny fastighetsägares skyldigheter i 11 kap.

21 § första stycket miljöbalken gäller även när den förra ägaren har

övertagit underhållsskyldigheten med stöd av 14 kap. 2 § vattenlagen

(1983:291).

Med stöd av 28 kap. 12 § miljöbalken skall miljödomstolen kunna ge en

person rätt att använda någon annans vattenanläggning. Den som får

denna rätt blir enligt 11 kap. 17 § andra stycket underhållsskyldig

tillsammans med ägaren. Motsvarande rätt att använda någon annans

vatten-anläggning följer av 8 kap. 2 § vattenlagen (1983:291). Enligt den

nu behandlade paragrafens första stycke skall miljöbalkens regel om

underhållsskyldighet gälla även för den som får använda någon annans

anläggning med stöd av äldre bestämmelser.

Enligt 11 kap. 20 § miljöbalken kan miljödomstolen i stället för att

lämna tillstånd att riva ut en vattenanläggning i ytvatten förordna att

skyldigheten att underhålla anläggningen och att fullgöra vad som i

övrigt åligger anläggningens ägare skall övergå på en fastighetsägare

som skulle skadas av utrivningen. Om fastigheten därefter överlåts svarar

enligt 11 kap. 21 § den nya ägaren för de skyldigheter som följer av

övertagandet. Enligt andra stycket i förevarande paragraf gäller detta

även när skyldigheten att underhålla anläggningen har övergått på den

förra fastighetsägaren med stöd av 14 kap. 2 § vattenlagen (1983:292).

Miljöbalkens regler om underhåll av vattenanläggningar gäller i övrigt

för äldre anläggningar utan att någon särskild övergångsbestämmelse

meddelas om detta.

Särskilda övergångsbestämmelser till 16-23 kap. miljöbalken

20 § Mål och ärenden som före miljöbalkens ikraftträdande har inletts

hos en domstol, en annan myndighet eller en förrättningsman som enligt

miljöbalken eller föreskrifter meddelade med stöd av balken inte skall

handlägga sådana mål eller ärenden, skall slutföras av den domstolen,

myndigheten eller förrättningsmannen, om inte annat följer av denna lag.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken Prövning vid

domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m.

21 § Ett ärende hos Koncessionsnämnden för miljöskydd som inte har

avgjorts vid miljöbalkens ikraftträdande skall därefter handläggas av

den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 § miljöbalken.

Paragrafen, som kommenteras närmare i avsnitt 4.37.8 under rubriken

Prövning vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m., innebär att

icke avgjorda ärenden hos Koncessionsnämnden för miljöskydd skall

överlämnas till miljödomstol för fortsatt handläggning när nämnden

läggs ner. Av detta följer att ärenden som enligt äldre bestämmelser

skulle ha överklagats hos nämnden istället skall överklagas hos och

handläggas av den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap. 8 §

miljöbalken. Enligt 1 § andra stycket denna lag kan regeringen bestämma

tidpunkten för ikraftträdandet av denna paragraf.

22 § Ett mål hos en vattendomstol som inte har avgjorts vid miljöbalkens

ikraftträdande skall därefter handläggas av den miljödomstol som är

behörig enligt 20 kap. 8 § miljöbalken.

Ett mål hos Vattenöverdomstolen som vid ikraftträdandet inte har

avgjorts skall därefter handläggas av Miljööverdomstolen.

Paragrafen överensstämmer i sak med föregående paragraf, men handlar

om mål hos vattendomstol respektive Vattenöverdomstolen som inte har

avgjorts vid tidpunkten för miljöbalkens ikraftträdande. Av denna

paragraf följer också att avgöranden som enligt äldre bestämmelser

skulle ha överklagats hos vattendomstol och Vattenöverdomstolen istället

skall överklagas och handläggas hos miljödomstol respektive

Miljööverdomstolen. Paragrafen kommenteras ytterligare i avsnitt 4.37.8

under rubriken Prövning vid domstolar och förvaltningsmyndigheter

m.m. Se även 1 § andra stycket denna lag.

23 § Äldre bestämmelser gäller i fråga om överklagande och krav på

prövningstillstånd, om

1. en dom eller ett beslut har meddelats före miljöbalkens

ikraftträdande, eller

2. en dom eller ett beslut har meddelats av en allmän

förvaltningsdomstol efter miljöbalkens ikraftträdande.

Beslut som efter miljöbalkens ikraftträdande meddelas av statlig

förvaltningsmyndighet enligt någon av de lagar som upphävs genom 2 §

skall överklagas till miljödomstol, om ett beslut i motsvarande fråga

enligt miljöbalken skall överklagas till sådan domstol. Beslut som efter

ikraftträdandet meddelas av Koncessionsnämnden för miljöskydd skall

dock överklagas till Miljööverdomstolen.

Har före miljöbalkens ikraftträdande beslut i ärende enligt någon av

de lagar som upphävs genom 2 § överklagats hos regeringen och har

ärendet vid miljöbalkens ikraftträdande ännu inte avgjorts, får

regeringen föreskriva eller i det enskilda ärendet besluta att överlämna

ärendet för prövning vid den miljödomstol som är behörig enligt 20 kap.

8 § miljöbalken.

Enligt paragrafens första stycke gäller äldre bestämmelser i fråga om

överklagande och krav på prövningstillstånd, om en dom eller ett beslut

har meddelats före miljöbalkens ikraftträdande liksom i det fallet att en

dom eller ett beslut har meddelats av en allmän förvaltningsdomstol efter

balkens ikraftträdande. Motsättningsvis följer av detta att ett beslut som

efter miljöbalkens ikraftträdande har meddelats av en länsstyrelse eller

annars av en annan statlig myndighet än Koncessionsnämnden för

miljöskydd skall överklagas till miljödomstol, om beslutet har fattats

med stöd av någon av de lagar som upphävs genom 2 § och ett beslut i

motsvarande fråga enligt miljöbalken skall överklagas till sådan domstol.

Detta framgår av vad som har anförts i avsnitt 4.37.8 under rubriken

Prövning vid domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m. Som

Lagrådet har påpekat bör det ändå för klarhetens skull komma till uttryck

också i en föreskrift i promulgationslagen, särskilt som huvudregeln

enligt 6 § är att mål och ärenden som har inletts före miljöbalkens

ikraftträdande skall handläggas enligt äldre bestämmelser.

I det avsnitt som nyss nämndes har också anförts att

Koncessionsnämnden skall kunna bestå övergångsvis till dess att

regeringen enligt 1 § förordnar om ikraftträdande av 21 §. Det bör i en

övergångsbestämmelse anges vad som i detta fall skall gälla i fråga om

överklagande av sådana beslut av nämnden som meddelas efter

miljöbalkens ikraftträdande. Av detta skäl anges i den förevarande

paragrafens andra stycket att sådana beslut överklagas till

Miljööverdomstolen. Stycket har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag.

I paragrafens tredje stycke införs en övergångsbestämmelse som ger

regeringen möjlighet att till miljödomstol överlämna överklagade

ärenden av sådan typ som efter miljöbalkens ikraftträdande skall prövas

av domstol.

24 § Domar och beslut som en tingsrätt eller en fastighetsdomstol med-

delar efter miljöbalkens ikraftträdande och som innefattar prövning av

frågor som regleras i 31 och 32 kap. miljöbalken överklagas till

Miljööverdomstolen. Detsamma gäller i fråga om beslut under

rättegången i mål vari sådan fråga skall prövas.

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och

kommenteras ur mera principiell synvinkel i det avsnitt som nämndes

under den förra paragrafen.

I paragrafen anges att domar och beslut som en tingsrätt eller en

fastighetsdomstol meddelar efter miljöbalkens ikraftträdande och som

innefattar frågor som regleras i 31 eller 32 kap. skall överklagas till

Miljööverdomstolen. Paragrafen tar självfallet främst sikte på frågor om

ersättning vid ingripande av det allmänna och om ersättning för

miljöskada. Ett avgörande som innefattar prövning av en sådan fråga kan

emellertid omfatta även andra frågor som faller utanför

Miljööverdomstolens behörighet sådan denna reglerats i miljöbalken.

Enligt 12 § miljöskadelagen har t.ex. en fastighetsdomstol möjlighet att

gemensamt med ett miljöskademål handlägga även andra mål mellan

samma eller olika parter, om det med hänsyn till utredningen och övriga

omständigheter är lämpligt. Det kan då inte komma i fråga att olika delar

av avgörandet skall överklagas till skilda instanser. I vissa fall skulle

situationen kunna lösas genom att målen särskiljs, men detta kan inte

alltid förutsättas vara lämpligt eller ens möjligt. Den lämpligaste

lösningen är, som Lagrådet har föreslagit, att hela avgörandet skall

överklagas till Miljööverdomstolen så snart någon sådan fråga som avses

här har prövats genom avgörandet. Detta skall alltså gälla oberoende av

om avgörandet även rör andra spörsmål. Detsamma bör gälla i fråga om

beslut under rättegången i sådana mål där en fråga som nu avses skall

prövas.

25 § Beslut som en förrättningsman meddelar efter miljöbalkens

ikraftträdande i frågor som regleras i 12 kap. vattenlagen (1983:291)

skall överklagas till miljödomstolen.

När miljödomstolen prövar sådana överklaganden skall den tillämpa

13 kap. 30 33, 36, 38, 41 43 och 45 §§, 46 § första stycket, 47 50 §§

samt 56 63 §§ vattenlagen (1983:291). Vad som sägs om vattendomstol

skall gälla miljödomstol. Vad som i 61 § sägs om nämndemän skall gälla

sakkunniga ledamöter.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken Prövning vid

domstolar och förvaltningsmyndigheter m.m.

26 § Tillstånd, godkännanden, undantag eller dispenser som enligt äldre

bestämmelser har lämnats för obegränsad tid får vid en omprövning

tidsbegränsas enligt 16 kap. 2 § första stycket miljöbalken, endast om

1. det följer av Sveriges internationella åtaganden att en sådan

tidsbegränsning skall ske, eller

2. tidsbegränsning kunde ske vid en omprövning enligt de äldre

bestämmelserna.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken Allmänt om

prövningen.

27 § Har länsstyrelsen enligt väglagen (1971:948) eller lagen

(1995:1649) om byggande av järnväg godkänt

miljökonsekvensbeskrivning för ny väg eller järnväg före miljöbalkens

ikraftträdande, krävs inte regeringens tillåtlighetsprövning enligt 17 kap.

1 § 18 eller 19 miljöbalken om arbetsplan för vägen eller järnvägsplan

för järnvägen fastställts före den 1 januari 2001.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken

Regeringsprövning.

28 § Mål som gäller lagligförklaring enligt 17 § denna lag skall utgöra

ansökningsmål enligt 21 kap. 1 § miljöbalken.

Genom institutet lagligförklaring tas in bland övergångsbestämmelserna

till miljöbalken finns det behov av en regel som anger i vilken ordning

sådan prövning skall ske. Av förevarande paragraf framgår att mål som

gäller lagligförklaring skall utgöra ansökningsmål enligt 21 kap. 1 §

miljöbalken. Det innebär att ansökan som lagligförklaring av äldre

anläggning eller anläggningsdel kan handläggas av miljödomstolen

gemensamt med en ansökan om tillstånd till verksamhet som

anläggningen nyttjas för. För ytterligare kommentarer avseende

prövningen hänvisas till författningskommentarerna under paragrafer i 21

och 22 kap. miljöbalken.

29 § Om ett vattenföretag har utförts under vattenlagens (1983:291)

giltighetstid utan tillstånd, är företagaren bevisskyldig i fråga om de

förhållanden som rådde i vattnet innan företaget utfördes.

Detsamma gäller andra vattenföretag än dikning som har utförts

under vattenlagens (1918:523) giltighetstid, om den lagen var tillämplig

på företaget.

16 kap. 10 § miljöbalken föreslås innehålla en bestämmelse om

bevisskyldighet i fråga om förhållanden som rådde i vattnet innan

verksamheten sattes igång. Enligt bestämmelsen är verksamhetsutövaren

bevisningsskyldig om verksamheten har bedrivits utan tillstånd.

Bestämmelsen har hämtats från 4 kap. 6 § vattenlagen (1983:291).

Angående synpunkter som Lagrådet har anfört beträffande 16 kap. 10 §

miljöbalken och som har anknytning till förevarande paragraf hänvisas

till författningskommentaren under balkens paragraf.

Miljöbalkens paragraf gäller bara vattenverksamhet som har bedrivits

utan tillstånd efter miljöbalkens ikraftträdande. Det behövs därför en

övergångsbestämmelse för att vidmakthålla den bevisningsskyldighet

som följer av 4 kap. 6 § vattenlagen (1983:291) och motsvarande

bestämmelser i 1918 års vattenlag. Anknytningen till 1918 års vattenlag

har utformats mot bakgrund av att dels dikning inte omfattades av kravet

på tillståndsplikt i den lagen, dels definitionen av vattenföretag var delvis

annorlunda. I anslutning till det sist sagda skall anmärkas att begreppet

vattenföretag används i paragrafen eftersom dess bestämmelser syftar

tillbaka på verksamhet som reglerats i äldre lagstiftning innan begreppet

vattenverksamhet införts genom miljöbalken.

Särskilda övergångsbestämmelser till 24 kap. miljöbalken

30 § Beträffande lagligförklaring enligt 17 § denna lag gäller detsamma

som föreskrivs om tillstånd i 24 kap. miljöbalken.

Motivet till att denna paragraf införs i promulgationslagen

överensstämmer med det som har utvecklats i anslutning till 28 § denna

lag. För närmare kommentarer vad avser lagligförklaringsbeslutens

giltighet, omprövning m.m. hänvisas till vad som sägs om tillstånd i

författningskommentarer beträffande paragrafer i 24 kap. miljöbalken.

31 § Vid omprövning enligt 24 kap. 5 § miljöbalken av ett tillstånd enligt

miljöskyddslagen (1969:387) får en produktionsmängd eller annan

omfattning av verksamheten som angetts i tillståndet ändras mot

tillståndshavarens bestridande endast när omprövningen görs enligt den

paragrafen första stycket 2.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken Tillstånds

giltighet och omprövning.

32 § Bestämmelsen i 24 kap. 5 § första stycket 1 miljöbalken om att

omprövning får göras tio år efter det att ett tillståndsbeslut har vunnit

laga kraft innebär inte någon inskränkning av omprövningstider som har

bestämts i domar och beslut meddelade enligt äldre bestämmelser.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.8 under rubriken Tillstånds

giltighet och omprövning.

33 § Ett tillstånd enligt vattenlagen (1918:523) till vattenkraftverk eller

vattenreglering för kraftändamål eller villkoren för ett sådant tillstånd

får omprövas enligt 24 kap. 5 § första stycket 1 miljöbalken tidigast

trettio år efter den dag då företaget enligt meddelade föreskrifter skall

vara fullbordat, om inte något annat följer av andra stycket. Om

nyprövning har gjorts enligt vattenlagen (1918:523), får en sådan

omprövning göras tidigast trettio år efter den dag då domen om

nyprövning vann laga kraft.

Om företaget skulle ha kunnat underkastas nyprövning enligt 4 kap.

vattenlagen (1918:523) vid en tidpunkt efter den 31 december 1983, får

omprövning göras så snart den för nyprövning gällande tiden har gått ut.

Ett tillstånd enligt vattenlagen (1918:523) eller villkoren för ett sådant

tillstånd får omprövas enligt 24 kap. 5 § första stycket 6 miljöbalken

endast om förändringen i omgivningen har skett efter den 31 december

1983.

Paragrafen motsvarar delvis 20 § lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen. Den innehåller bestämmelser om när omprövning av vissa

tillstånd meddelade enligt 1918 års lag tidigast får ske. Se även vad som

anförs om begreppet vattenföretag i författningskommentaren till 28 §.

34 § Omprövning enligt miljöbalken kan göras av en sådan särskild

rättighet att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 § vattenlagen

(1918:523).

Paragrafen motsvarar delvis 19 § andra stycket lagen (1983:292) om

införande av vattenlagen.

Enligt paragrafen skall särskilda rättigheter att förfoga över vattnet

enligt 2 kap. 41 § vattenlagen (1918:523) kunna omprövas enligt

miljöbalken. I nämnda bestämmelse talades om "den rätt och frihet, som

är förunnad bergverk, kvarnar och fiskeverk". Vidare talades om "annan

rättighet att stänga eller uppdämma vattendrag eller i övrigt förfoga över

vattnet". Rättigheterna har i regel karaktären av servitut till förmån för en

fastighet där en vattenanläggning ligger. I 40 § finns en särskild

bestämmelse om begränsning av rätten till ersättning vid omprövning.

Särskilda övergångsbestämmelser till 26 kap. miljöbalken

35 § Ett föreläggande eller förbud skall anses beslutat enligt 26 kap.

miljöbalken, om en tillsynsmyndighet har beslutat det enligt

bestämmelser i en lag som anges i 2 § denna lag eller motsvarande

bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av sådana bestämmelser.

Den tillsynsverksamhet som pågår i samband med miljöbalkens

ikraftträdande bör fortgå ostörd och utan avbrott. Förelägganden och

förbud som har meddelats av centrala, regionala eller lokala

tillsynsmyndigheter före ikraftträdandet bör därför gälla även efter den

tidpunkten. Detta åstadkoms genom en bestämmelse om att

föreläggandena och förbuden anses som beslut enligt balken. Av 5 §

andra stycket framgår att även villkor i gamla dispensbeslut enligt

miljöskyddslagen skall gälla som förelägganden enligt 26 kap. 9 §

miljöbalken.

Genom förslaget utvidgas möjligheterna till verkställighet av

tillsynsmyndigheters beslut genom kronofogdemyndighetens försorg.

Även tillsynsmyndighetens möjlighet att besluta om rättelse på den

felandes bekostnad utökas. Nu behandlad paragraf medför att

verkställighet och rättelse enligt balken kan avse även genomförande av

beslut som har meddelats före balkens ikraftträdande.

36 § Särskild handräckning enligt 26 kap. 17 § andra stycket miljöbalken

får meddelas även vid en gärning som har begåtts före miljöbalkens

ikraftträdande, om gärningen var straffbar när den begicks.

Enligt paragrafen får särskild handräckning enligt miljöbalken ske även

när en gärning har begåtts före ikraftträdandet. En förutsättning för detta

är att gärningen var straffbar även när den begicks.

Särskilda övergångsbestämmelser till 30 kap. miljöbalken

37 § Bestämmelserna om miljösanktionsavgift i 30 kap. miljöbalken

tillämpas endast på överträdelser som har ägt rum efter att balken har

trätt i kraft.

Bestämmelserna om miljöskyddsavgift i miljöskyddslagen (1969:387)

skall fortfarande tillämpas i mål och ärenden om sådan avgift, om

ansökan om påförande av avgift har kommit in till Koncessionsnämnden

för miljöskydd innan miljöbalken trädde i kraft.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.10 under rubriken

Miljösanktionsavgifter.

Särskilda övergångsbestämmelser till 31 kap. miljöbalken

38 § I stället för reglerna i 31 kap. miljöbalken om ersättning vid vissa

ingripanden av det allmänna skall äldre bestämmelser gälla i fråga om

rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som har meddelats

före balkens ikraftträdande.

Reglerna i 31 kap. miljöbalken om tillstånd till vattenverksamhet skall

även gälla lagligförklaring enligt 17 § denna lag.

Paragrafen kommenteras i avsnitt 4.37.11 under rubriken Ersättning vid

ingripande av det allmänna och vid tillståndsprövning av

vattenverksamhet.

39 § Vid omprövning av ett tillstånd enligt vattenlagen (1918:523) eller

motsvarande äldre bestämmelser gäller följande i fråga om ersättning

enligt 31 kap. 20 22 §§ miljöbalken:

1. Vad som sägs om andelskraft i 31 kap. 21 § tredje stycket

miljöbalken tillämpas även på ersättning genom överföring av kraft

enligt vattenlagen (1918:523) i dess lydelse före den 1 juli 1974.

2. I stället för vad som sägs i 31 kap. 22 § andra fjärde stycket

miljöbalken är tillståndshavaren skyldig att utan ersättning tåla förlusten

eller inskränkningen till så stor del som, tillsammans med vad

tillståndshavaren tidigare efter den 1 januari 1984 har avstått enligt 12

eller 14 § lagen (1983:292) om införande av vattenlagen (1983:291),

motsvarar en tjugondel av det produktionsvärde eller det värde av

vattenmängd, fallhöjd eller magasinsvolym som avses i 31 kap. 22 §

andra stycket miljöbalken.

Har ansökan om omprövning gjorts före den 1 juli 1995 skall i stället

tillämpas 11 och 12 §§ lagen (1983:292) om införande av vattenlagen

(1983:291) i deras lydelse före detta datum.

Paragrafens första stycke motsvarar delvis 11 och 12 §§ lagen

(1983:292) om införande av vattenlagen. Eftersom miljöbalkens

bestämmelser om omprövning av tillstånd skall tillämpas även på

tillstånd meddelade före balkens ikraftträdande har de nu behandlade

bestämmelserna arbetats om så att de endast innehåller undantag från och

tillägg till balkens bestämmelser.

Tillståndshavare och andra har i de fall som anges i 31 kap. 20 §

miljöbalken rätt till ersättning vid omprövning. I 31 kap. 21 § finns en

bestämmelse om vem som skall betala ersättningen. Ersättning vid

minskning av andelskraft från vattenkraftverk skall betalas av den som

har tillstånd till kraftverket. Vad som sägs om andelskraft skall enligt

punkt 1 i förevarande paragraf tillämpas även på ersättningskraft enligt

1918 års vattenlag.

I 31 kap. 22 § miljöbalken finns bestämmelser om begränsning av

tillståndshavarens rätt till ersättning vid omprövning. Denna begränsning

är enligt punkt 2 i den paragraf som behandlas nu annorlunda utformad

när tillståndet har meddelats enligt 1918 års vattenlag eller ännu äldre

bestämmelser.

I 8 kap. 4 § lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet

finns en bestämmelse om begränsning av rätten till ersättning för

mottagaren av andelskraft. Enligt 13 § lagen om införande av lagen med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet skall detta gälla även

ersättningskraft och andelskraft enligt 1918 års vattenlag.

Paragrafens andra stycke motsvarar punkt 2 i

övergångsbestämmelserna till den ändring som gjordes den 1 juli 1995 av

11 och 12 §§ lagen om ändring i lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen (SFS 1995:346). Före den 1 juli 1995 gällde att innehavare

av tillstånd enligt äldre vattenrättslig lagstiftning hade rätt till ersättning

även för kostnader med anledning av sådana nya eller ändrade villkor om

skadeförebyggande eller skadekompenserande åtgärder som föreskrevs

vid omprövning av villkoren för tillståndet. Om ansökan om omprövning

har gjorts före nämnda datum skall tillståndshavaren ha kvar denna rätt

till ersättning.

40 § Bestämmelserna i 38 § skall tillämpas också vid omprövning av en

sådan särskild rättighet att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 §

vattenlagen (1918:523).

Paragrafen motsvarar 13 § lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen.

Enligt 34 § kan rättigheter enligt 2 kap. 41 § vattenlagen (1918:523) att

förfoga över vattnet omprövas enligt reglerna i miljöbalken. I

kommentaren till den paragrafen redogörs kortfattat för vilka rättigheter

som avses.

Vid omprövning av rättigheterna blir om inte annat anges miljöbalkens

bestämmelser om ersättning vid omprövning tillämpliga. Samma

begränsning av tillståndshavarens rätt till ersättning bör dock gälla som

enligt tillstånd meddelade enligt 1918 års lag. Detta åstadkoms genom nu

behandlad paragraf.

41 § Bestämmelsen i 31 kap. 23 § miljöbalken om begränsning av rätten

till ersättning skall gälla innehavare av tillstånd enligt vattenlagen

(1918:523) eller äldre bestämmelser, endast om bestämmelserna om

kungsådra var tillämpliga på vattenföretaget. Begränsning skall i sådana

fall även ske om det nya vattenföretaget är en markavvattning eller en

vattentäkt för bevattning.

Första stycket gäller också i fråga om förlust eller inskränkning som

den drabbats av som utan särskilt tillstånd driver ett vattenföretag som

har kommit till före den 1 januari 1984.

Paragrafen motsvarar delvis 14 § lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen.

I 31 kap. 23 § första stycket miljöbalken finns en bestämmelse om

begränsning av rätten till ersättning för en tillståndshavare som förlorar

vatten, fallhöjd eller rätt att reglera vattnets avrinning på grund av att

tillstånd lämnas till viss allmännyttig vattenverksamhet. Av 5 § i denna

lag följer att bestämmelsen skall tillämpas även när den

ersättningsberättigades tillstånd har meddelats med stöd av äldre lag.

Beträffande tillstånd som har meddelats enligt 1918 års vattenlag eller

ännu äldre bestämmelser skall dock enligt den paragraf som behandlas nu

en förutsättning vara uppfylld för att balkens begränsningar av rätten till

ersättning skall gälla. Förutsättningen är att reglerna om kungsådra var

tillämpliga på den ersättningsberättigades vattenföretag. Kungsådra var

en benämning på den del av en strömfåra som skulle hållas öppen till

förmån för fisket, sjöfarten och flottningen. Enligt 1 kap. 5 § vattenlagen

(1918:523) fanns kungsådra i vissa särskilt uppräknade vattendrag, som

vid lågvatten hade en vattenföring av minst fem kubikmeter per sekund.

Såvitt avser tillstånd enligt 1918 års lag eller motsvarande äldre

bestämmelser räknas även markavvattning och vattentäkt för bevattning

som sådan form vattenverksamhet som medför att ersättningsrätten för

befintlig vattenverksamhet skall begränsas.

Vad som sägs om gamla tillstånd gäller enligt paragrafens andra stycke

även vattenföretag som har tillkommit före ikraftträdandet av 1983 års

vattenlag och som saknar tillstånd.

Se om begreppet vattenföretag i författningskommentaren till 29 §.

5.5 Förslaget till lag om införande av lagen med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet

Allmänna bestämmelser

1 § Lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet och

denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Enligt paragrafen skall lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet (LSV) och dess promulgationslag träda i kraft den 1

januari 1999 dvs. samtidigt med miljöbalken. Tidpunkten för

ikraftträdandet blir dock beroende av när miljöbalken och LSV kan

komma att antas av riksdagen.

2 § Om det i en lag eller någon annan författning hänvisas till

bestämmelser som har ersatts av vad som föreskrivs i lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet eller i denna lag, skall i

stället de nya bestämmelserna tillämpas.

För en kommentar av den paragraf hänvisas till författningskommentaren

till 3 § lagen om införande av miljöbalken.

3 § Föreskrifter som gäller vid ikraftträdandet av lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet skall anses meddelade med

stöd av motsvarande bestämmelser i den lagen, om de har meddelats med

stöd av bestämmelser i vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre

lag och föreskrifterna gäller frågor som regleras i den nya lagen. Detta

gäller dock inte om regeringen föreskriver något annat. Det gäller inte

heller för föreskrifter som har meddelats av en annan myndighet än

regeringen, om den myndighet som regeringen bestämmer föreskriver

något annat.

Vattenlagen (1983:291) innehåller endast ett fåtal bemyndiganden. Ett

exempel är 10 kap. 1 §, där regeringen ges rätt att föreskriva hur

bygdeavgifter skall användas. Bemyndigandet har utnyttjats i

förordningen (1983:945) om avgifter enligt vattenlagen. I 6 kap. 1 § LSV

upprepas bemyndigandet.

Föreskrifter som har meddelats före lagens ikraftträdande skall alltjämt

gälla, om de inte har hunnit ersättas av nya föreskrifter. Enligt

bestämmelsen skall därför sådana föreskrifter anses meddelade med stöd

av motsvarande bestämmelser i den nya lagen.

4 § Vad som enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet gäller om ägare av en fastighet skall tillämpas även på

den som innehar en fastighet med ständig besittningsrätt eller med

fideikommissrätt.

För en kommentar av bestämmelsen hänvisas till

författningskommentaren till 7 § lagen om införande av miljöbalken.

Särskilda övergångsbestämmelser till 2 kap. nya lagen

5 § Genom 2 kap. 2 och 3 §§ lagen (0000) med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet inskränks inte den rätt som någon hade före lagens

ikraftträdande på grund av dom, urminnes hävd eller någon annan

särskild rättsgrund eller enligt 1 kap. 2 § andra stycket andra meningen

vattenlagen (1918:523).

Bestämmelsen motsvarar 7 § lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen.

Bestämmelserna om rådighet över vatten innebär inte några

inskränkningar i rättigheter som förvärvats tidigare. Uttrycket "annan

särskild rättsgrund" avser t.ex. lantmäteriförrättning, privilegiebrev eller

skattläggning. Enligt 1 kap. 2 § andra stycket andra meningen i 1918 års

vattenlag fick vid rinnande vatten ena sidans ägare tillgodogöra sig mer

än hälften, om han när lagen trädde i kraft med stöd av äldre lag

tillgodogjorde sig detta vid lågvatten.

6 § Av 16 § lagen (0000) om införande av miljöbalken följer att

bestämmelserna om rådighet i 2 kap. 4 § 4 och 5 § första stycket 2

vattenlagen (1983:291) fortfarande skall tillämpas i fråga om allmänna

flottleder.

I paragrafen erinras om den paragaf i miljöbalkens promulgationslag

varav framgår att vissa bestämmelser i vattenlagen (1983:291) alltjämt

skall tillämpas i fråga om allmänna flottleder. Förevarande paragraf

kommenteras i avsnitt 4.37.7 under rubriken Vattenverksamhet.

Särskilda övergångsbestämmelser till 3, 4 och 5 kap. nya lagen

7 § Samfälligheter som har bildats enligt vattenlagen (1983:291) skall

anses vara bildade enligt lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

I vattenlagen (1983:291) finns bestämmelser om samfälligheter i bl.a. 5

7 kap. Bestämmelserna har överförts till lagen med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet utan att ändras i sak. De nya

bestämmelserna kan därför utan svårighet tillämpas på de gamla

samfälligheterna. Lagtekniskt uppnås detta genom att samfälligheterna

skall anses vara bildade enligt den nya lagen.

8 § Bestämmelserna i 3 kap. 12 25 och 27 §§, 7 kap. 61 65 §§ samt

8 kap. 38 45 §§ vattenlagen (1918:523) om flera deltagares förvaltning

av företag som har kommit till enligt den lagen skall tillämpas så länge

företagets förvaltning inte har ordnats på något annat sätt.

Paragrafen motsvarar 26 § lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen.

Beträffande samfälligheter bildade med stöd av 1918 års vattenlag kan

inte utan vidare de nya bestämmelserna tillämpas. Enligt paragrafen skall

i stället de gamla förvaltningsbestämmelserna fortsätta att tillämpas till

dess att förvaltningen har ordnats på något annat sätt. En sådan ändring

kan ske på det sätt som anges i 11 §.

Särskilda övergångsbestämmelser till 6 kap. nya lagen

9 § Om någon är skyldig att betala årlig avgift enligt 2 kap. 8 § eller 10 §

eller 4 kap. 14 § vattenlagen (1918:523) eller motsvarande äldre lag

skall avgiften utan särskilt beslut räknas om årligen i förhållande till den

ändring av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring

som har skett mellan avgiftsåret och året innan dess.

Paragrafen motsvarar 16 § tredje samt delar av femte stycket lagen

(1983:292) om införande av vattenlagen.

I 16 § lagen om införande av vattenlagen har meddelats bestämmelser

om omräkning av regleringsavgifter och fiskeavgifter enligt 1918 års

vattenlag eller ännu äldre lag. Omräkning skall enligt bestämmelserna

normalt ha skett år 1984. Därefter skall årliga omräkningar ske med

utgångspunkt i basbeloppet. Eftersom förstnämnda omräkning således

redan skall ha skett räcker det att nu ha en övergångsbestämmelse om

därefter kommande omräkningar.

Omräkning skall ske med utgångspunkt i basbeloppet även om det har

angetts i den dom där avgiftsskyldigheten fastlagts att omräkningen skall

ske med hänsyn till förändringar i penningvärdet. Detta anges särskilt i

16 § sjätte stycket lagen om införande av vattenlagen. Eftersom det

framgår redan av den föreslagna lagtexten behöver det dock inte

upprepas i den nu diskuterade övergångsbestämmelsen.

Särskilda övergångsbestämmelser till 7 kap. nya lagen

10 § Bestämmelsen om ändring av bygdeavgift och fiskeavgift i 7 kap.

15 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet

gäller också avgifter enligt 2 kap. 8 och 10 §§ samt 4 kap. 14 §

vattenlagen (1918:523).

Paragrafen motsvarar delvis 19 § fjärde stycket lagen (1983:292) om

införande av vattenlagen. Enligt den kan även fiske- och

regleringsavgifter enligt vattenlagen (1918:523) omprövas enligt lagen

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Att även fiske- och

bygdeavgifter enligt vattenlagen (1983:291) kan omprövas framgår av

lydelsen av 7 kap. 15 § lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet.

11 § Bestämmelserna i 7 kap. 17 och 18 §§ lagen (0000) med särskilda

bestämmelser om vattenverksamhet skall tillämpas även på

1. samfälligheter enligt 3 kap. vattenlagen (1918:523) som avser

vattenreglering enbart för kraftändamål,

2. samfälligheter enligt 7 kap. vattenlagen (1918:523),

3. samfälligheter för de ändamål som avses i 8 kap. 20 § vattenlagen

(1918:523), och

4. samfälligheter enligt motsvarande äldre bestämmelser.

Om kretsen av deltagare i en sådan samfällighet eller

kostnadsfördelningen mellan dem ändras genom omprövning enligt

7 kap. 17 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet eller godkännande av en överenskommelse enligt

7 kap. 18 § samma lag, skall en samfällighet enligt den nya lagen anses

bildad.

Paragrafen motsvarar 22 § lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen.

I 7 kap. 17 och 18 §§ lagen med särskilda bestämmelser om

vattenverksamhet finns bestämmelser om ändrade förhållanden i

samfälligheter. Av 7 § denna lag följer att dessa bestämmelser skall gälla

också samfälligheter bildade enligt 1983 års vattenlag. De skall enligt

första stycket i den nu behandlade paragrafen dessutom tillämpas på

sådana samfälligheter i 1918 års lag som har en motsvarighet i dagens

regler.

Beträffande förvaltningen av samfälligheter som bildats enligt 1918 års

vattenlag skall enligt 8 § äldre bestämmelser fortfarande tillämpas. Detta

gäller fram till dess att förvaltningen har ordnats på något annat sätt.

Enligt den nu behandlade paragrafens andra stycke skall de nya

bestämmelserna tillämpas också om en omprövning enligt 7 kap. 17 §

lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet har medfört

ändring av deltagarkretsen eller kostnadsfördelningen i en äldre

samfällighet. Detsamma skall gälla om en överenskommelse om en sådan

ändring har fastställs enligt 7 kap. 18 § samma lag.

En följd av att en samfällighet enligt den nya lagen anses bildad blir att

deltagandet blir av personlig art. Några fastigheter är alltså inte deltagare.

Vid omprövningen bör hänsyn tas till de konsekvenser som detta kan

medföra.

12 § Av 16 § lagen (0000) om införande av miljöbalken följer att

bestämmelserna om omprövning i 15 kap. 9 § vattenlagen (1983:291)

fortfarande skall tillämpas i fråga om allmänna flottleder.

Liksom i 6 § erinras i denna paragraf om den paragaf i miljöbalkens

promulgationslag varav framgår att vissa bestämmelser i vattenlagen

(1983:291) alltjämst skall tillämpas i fråga om allmänna flottleder.

Förevarande paragraf kommenteras i avsnitt 4.37.7 under rubriken

Vattenverksamhet.

Särskilda övergångsbestämmelser till 8 kap. nya lagen

13 § Bestämmelsen i 8 kap. 4 § lagen (0000) med särskilda bestämmelser

om vattenverksamhet skall tillämpas också i fråga om andelskraft enligt

vattenlagen (1918:523) och ersättning genom överföring av kraft enligt

samma lag i dess lydelse före den 1 juli 1974.

Paragrafen motsvarar 15 § lagen (1983:292) om införande av

vattenlagen.

Mottagare av andelskraft är i vissa fall som regleras i 8 kap. 4 § lagen

med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet skyldig att utan

ersättning tåla en minskning av den kraftmängd som utgår som

andelskraft. Enligt paragrafen gäller detta även mottagare av

ersättningskraft eller andelskraft enligt vattenlagen (1918:523).

14 § I fråga om ersättning som enligt vattenlagen (1918:523) i dess

lydelse före den 1 juli 1974 skall lämnas genom överföring av kraft

gäller fortfarande bestämmelserna i den lagen.

På talan av part får miljödomstolen bestämma att sådan rättighet till

överföring av kraft skall avlösas mot ersättning i pengar, om detta inte

medför betydande olägenhet för en motpart. För en sådan talan gäller

bestämmelserna om talan som avses i 7 kap. 2 § 7 lagen (0000) med

särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Miljödomstolen

bestämmer dag då skyldigheten att fullgöra kraftöverföringen upphör.

Ersättningsgivaren skall innan dess ha betalat föreskriven

penningersättning. I fråga om sådan ersättning gäller i övrigt

bestämmelserna i 31 kap. miljöbalken.

Paragrafen motsvarar punkt 6 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1974:273) om ändring i vattenlagen (1918:523). Vid tillkomsten av

vattenlagen (1983:291) upprepades inte denna övergångsbestämmelse.

Möjligheten till avlösen av ersättningskraft har dock fortfarande

betydelse, varför bestämmelsen bör återinföras. I fråga om motiven till

stadgandet hänvisas till prop. 1974:83 s. 59, 149 och 214.

5.6 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

7 kap.

16 a § Förvaltaren skall till den myndighet som enligt 26 kap.

miljöbalken har att utöva tillsyn anmäla om han har anledning att anta

att konkursgäldenären har lämnat kvar kemiska produkter, biotekniska

organismer eller farligt avfall som behöver omhändertas. Detsamma

gäller vid misstanke om mark- eller vattenföroreningar.

I paragrafen föreskrivs en anmälningsskyldighet för konkursförvaltare

avseende fall då kemiska produkter, biotekniska organismer eller farligt

avfall har kvarlämnats eller mark- eller vattenförorening kan misstänkas.

Kemiska produkter och biotekniska organismer behandlas i avsnitt

5.1.14. Mark- och vattenföroreningar i avsnitt 5.1.9 och 5.1.10. Farligt

avfall är sådant avfall som omfattas av förordningen (1996:971) om

farligt avfall. Det finns vidare definitioner av kemisk produkt i 14 kap.

2 § och bioteknisk organism i 14 kap. 3 § förslaget till miljöbalk.

5.7 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

13 kap. 8 a §

Denna paragraf upphävs i brottsbalken då den i sin helhet har överförts

till 29 kap. 1 § miljöbalken. Skälen för detta framgår av avsnitt 4.31.1.

13 kap. 9 §

Denna paragrafs andra stycke uppphävs i brottsbalken då stycket har

överförts till miljöbalken och bildat 29 kap. 2 §. Skälen för detta framgår

av avsnitt 4.31.1.

13 kap. 11 §

Paragrafen har konsekvensändrats på så sätt att det ur paragrafen har

brutits ut vad som har avseende på miljöbrott (8 a §) och vållande till

miljöstörning (9 § andra stycket). I dessa delar har paragrafen fått bilda

29 kap. 14 § miljöbalken.

4

1

4

4

265

4

43

123

43