Regeringens proposition

1997/98:101

Översyn av förvaltningsprocessen; en allmän regel

om domstolsprövning av förvaltningsbeslut m.m.

Prop.

1997/98:101

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att det i förvaltningslagen införs en allmän och

kompletterande regel om att beslut av förvaltningsmyndigheter får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om något annat inte är

särskilt föreskrivet. Därmed överges den tidigare huvudregeln om att

statliga myndigheters beslut i avsaknad av bestämmelser om

överklagande får överklagas hos närmast högre myndighet och i sista

hand hos regeringen.

Förslaget syftar inte till att flytta överprövningen av förvaltnings-

ärenden till en annan instans än den som nu gör överprövningen. Den nya

regeln om överklagande är i stället närmast av författningsteknisk

karaktär och innebär en lagreglering av en huvudregel om domstols-

prövning som i praktiken redan gäller. Därutöver är ett syfte med regeln

att anvisa en behörig domstol för det fall en rätt till domstolsprövning

skulle finnas enligt EG-rätten eller Europakonventionen och en sådan rätt

inte är förutsedd i lagstiftningen. Bestämmelsen syftar också till att

begränsa risken för negativa kompetenskonflikter mellan de allmänna

domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna.

Den nya regeln föranleder följdändringar i form av särskilda

överklagandebestämmelser om rätt att överklaga till regeringen i ett antal

lagar. I ärendet föreslås också att det införs särskilda överklagande-

bestämmelser som innebär att överprövningen av beslut enligt ett fåtal

lagar flyttas från regeringen till allmän förvaltningsdomstol och i två

speciella fall, som gäller lantmäterimyndighets beslut, att överprövningen

flyttas från regeringen till fastighetsdomstol.

I propositionen föreslås vidare flera ändringar i bestämmelserna om

förfarandet i de allmänna förvaltningsdomstolarna.

För att undanröja den rådande osäkerheten i fråga om dels i vilken mån

kravet på prövningstillstånd i kammarrätt omfattar olika processuella

frågor med anknytning till saken, dels i vilken sammansättning dom-

stolarna skall besluta i sådana frågor föreslås ändringar i förvaltnings-

processlagen och lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Flera av

förslagen i propositionen avser prövningen av frågan om ett över-

klagande har kommit in i rätt tid. Det föreslås att såväl kammarrätt som

Regeringsrätten vid en sådan prövning skall vara domför i en mindre

sammansättning än vad som nu är fallet samt att överklagandeförbud

skall gälla när ett beslut i en sådan fråga har överprövats av en

domstolsinstans. Vidare föreslås en ändring i kammarrättens samman-

sättning i mål om laglighetsprövning enligt kommunallagen och

kyrkolagen som innebär att kammarrätten skall vara domför utan

särskilda ledamöter vid prövning av mål av enkel beskaffenhet. Det

föreslås också en generell regel om att utgångspunkten för beräkningen

av överklagandetiden för en myndighet eller annan allmän part som

företräder det allmänna skall vara när avgörandet har meddelats i stället

för delgivningsdagen. Slutligen föreslås att det införs bestämmelser om

överlämnande av mål mellan förvaltningsdomstolarna samt att krav på

prövningstillstånd i kammarrätt skall gälla i ytterligare två måltyper, mål

om återkrav av utgivet bistånd enligt socialtjänstlagen och mål om

utdömande av vite enligt viteslagen.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 oktober 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagtext 8

2.1 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken 8

2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken 9

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och

förmynderskap 10

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m. 11

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän

försäkring 12

2.6 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988) 13

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:991) om ändring i

kommunal och ecklesiastik indelning i samband med

fastighetsbildning 14

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar 15

2.9 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) 19

2.10 Lag om ändring i lagen (1971:1037) om

äganderättsutredning och legalisering 22

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:1154) om förbud

mot dumpning av avfall i vatten 23

2.12 Förslag till lag om ändring i datalagen (1973:289) 24

2.13 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

 (1973:1149) 25

2.14 Lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter 26

2.15 Förslag till lag om ändring i kreditupplysningslagen

(1973:1173) 28

2.16 Förslag till lag om ändring i inkassolagen (1974:182) 29

2.17 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen

 (1975:1410) 30

2.18 Förslag till lag om ändring i körkortslagen (1977:477) 32

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:729) om

Patentbesvärsrätten 33

2.20 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620) 34

2.21 Förslag till lag om ändring i hälsoskyddslagen

 (1982:1080) 36

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:206) om viten 37

2.23 Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen

 (1986:223) 38

2.24 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

 (1988:327) 40

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1119) om teknisk

kontroll 41

2.26 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:931) om

individuellt pensionssparande 42

2.27 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1623) om

skattereduktion för riskkapitalinvesteringar 43

2.28 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 44

2.29 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor 45

2.30 Förslag till lag om ändring i yrkestrafiklagen

 (1998:000) 46

2.31 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:000) om

biluthyrning 47

3 Ärendet och dess beredning 48

4 Överklagande av förvaltningsbeslut 49

4.1 En allmän regel om domstolsprövning av

förvaltningsbeslut 49

4.2 Utformningen av den nya regeln om domstolsprövning 60

4.3 En ändrad instansordning för vissa överklaganden och

följdändringar i andra författningar 64

4.4 Vissa speciella ärendegrupper inom lantmäteriområdet 67

4.4.1 Överklagande av räkningar avseende avgifter

för lantmäteriförrättningar m.m. 68

4.4.2 Vissa ärenden enligt lagen om

äganderättsutredning och legalisering 69

4.4.3 Vissa ärenden enligt lagen om förvaltning av

samfälligheter 71

5 Omfattningen av kravet på prövningstillstånd i kammarrätt och

Regeringsrätten 73

6 Krav på prövningstillstånd i kammarrätt i ytterligare måltyper 80

7 Regeringsrättens sammansättning vid prövning av vissa

avvisningsbeslut 84

8 Kammarrättens sammansättning vid prövning av vissa

avvisningsbeslut 85

9 Förbud mot att överklaga vissa avvisningsbeslut 87

10 Rättens sammansättning vid prövning av processuella frågor i mål

där prövningstillstånd krävs 90

11 Kammarrättens sammansättning i mål om laglighetsprövning 91

12 Överklagandetidens beräkning 92

13 Överklagandetidens längd 95

14 Överlämnande av mål mellan domstolar 98

15 Ekonomiska konsekvenser 104

16 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 104

17 Författningskommentar 105

17.1 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken 105

17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m. 105

17.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän

försäkring 105

17.4 Förslaget till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988) 106

17.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar 106

17.6 Förslaget till lag om ändring av förvaltningsprocesslagen

(1971:291) 108

17.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:1037) om

äganderättsutredning och legalisering 109

17.8 Förslaget till lag om ändring i datalagen (1973:289) 110

17.9 Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149) 110

17.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter 110

17.11 Förslaget till lag om ändring i körkortslagen

 (1977:477) 111

17.12 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620) 111

17.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:206) om

 viten 111

17.14 Förslaget till lag om ändring i förvaltningslagen

(1986:223) 112

17.15 Förslaget till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327) 113

17.16 Övriga förslag till lagändringar 113

Bilaga 1 Promemorian Översyn av förvaltningsprocessen (Ds

1996:40) lagförslag 115

Bilaga 2 Promemorian Fortsatt översyn av förvaltningsprocessen

(Ds 1997:29) lagförslag 137

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Översyn av förvaltningsprocessen 138

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Fortsatt översyn av förvaltningsprocessen 139

Bilaga 5 Författningsförslag i promemorian Några

överklagandefrågor 140

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Några överklagande frågor 143

Bilaga 7 Lagrådsremissen lagförslag 144

Bilaga 8 Lagrådets yttrande 184

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998 188

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i föräldrabalken,

2. lag om ändring i äktenskapsbalken,

3. lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap,

4. lag om ändring i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk

sprit m.m.,

5. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring,

6. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988),

7. lag om ändring i lagen (1970:997) om ändring i kommunal och

ecklesiastik indelning i samband med fastighetsbildning,

8. lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings-

domstolar,

9. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

10. lag om ändring i lagen (1971:1037) om äganderättsutredning

och legalisering,

11. lag om ändring i lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning

av avfall i vatten,

12. lag om ändring i datalagen (1973:289),

13. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149),

14. lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter,

15. lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173),

16. lag om ändring i inkassolagen (1974:182),

17. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

18. lag om ändring i körkortslagen (1977:477),

19. lag om ändring i lagen (1977:729) om Patentbesvärsrätten,

20. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

21. lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080),

22. lag om ändring i lagen (1985:206) om viten,

23. lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223),

24. lag om ändring i fordonskattelagen (1988:327),

25. lag om ändring i lagen (1992:1119) om teknisk kontroll,

26. lag om ändring i lagen (1993:931) om individuellt pensions-

sparande,

27. lag om ändring i lagen (1995:1623) om skattereduktion för

riskkapitalinvesteringar,

28. lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring,

29. lag om ändring i lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor,

30. lag om ändring i yrkestrafiklagen (1998:000),

31. lag om ändring i lagen (1998:000) om biluthyrning.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att det i föräldrabalken skall införas en ny

paragraf, 20 kap. 9 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 kap

9 §

Länsstyrelsens beslut i ett

ärende enligt 19 kap. 17 § får

överklagas hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att det i äktenskapsbalken skall införas en ny

paragraf, 15 kap. 5 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 kap.

5 §

Länsstyrelsens beslut i fråga

som avses i 4 kap. 3 § 4 får

överklagas hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om

vissa internationella rättsförhållanden rörande

äktenskap och förmynderskap

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1904:26 s. 1) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap

skall införas en ny paragraf, 1 kap. 10 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

10 §

Länsstyrelsens beslut enligt 3 §

1 får överklagas hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m.

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1961:181) om försäljning av

teknisk sprit m.m. skall införas en ny paragraf, 18 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

Läkemedelsverkets beslut enligt

denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om

allmän försäkring

Härigenom föreskrivs att 20 kap. 11 § lagen (1962:381) om allmän

försäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 kap.

11 §

Beslut av en allmän försäkringskassa eller Riksförsäkringsverket i

ärenden om försäkring enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Ett beslut som har fattats av en tjänsteman hos

försäkringskassan får dock inte överklagas av en enskild innan beslutet

har omprövats enligt 10 §. En enskilds överklagande av ett sådant beslut

innan beslutet har omprövats skall anses som en begäran om omprövning

enligt nämnda paragraf.

Vid prövning av besvär över länsrättens beslut i mål som avses i första

stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän deltagit i

länsrätten.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Bestämmelsen i 33 § fjärde

stycket förvaltningsprocesslagen

(1971:291) gäller inte avvisnings-

beslut som har meddelats av en

försäkringskassa.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.6 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988)

Härigenom föreskrivs att 15 kap. 6 § fastighetsbildningslagen

(1970:988) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 kap.

6 §

Överklagas i annat fall än som avses i 2 5 §§ beslut eller åtgärd av

lantmäterimyndigheten, skall skrivelsen med överklagandet ges in till

lantmäterimyndigheten inom fyra veckor från den dag då förrättningen

förklarades avslutad eller inställd.

Åtgärd varigenom gräns utmärkts får överklagas inom ett år från den

dag då uppgift om fastighetsbildningen eller fastighetsbestämningen in-

fördes i fastighetsregistret eller, om utmärkningen gjorts först efter

nämnda dag, från det åtgärden slutfördes.

Beslut om debitering av för-

rättningskostnader får överklagas

inom tre veckor från den förfallo-

dag som anges i beslutet.

Överklagande enligt denna paragraf får göras av sakägare. Den som

ålagts att betala ersättning eller kostnad får överklaga beslutet, även om

han inte är sakägare.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:991) om

ändring i kommunal och ecklesiastik indelning i

samband med fastighetsbildning

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1970:991) om ändring i

kommunal och ecklesiastik indelning i samband med fastighetsbildning

skall införas en ny paragraf, 8 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Länsstyrelsens beslut enligt 4 §

får överklagas hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar

dels att 4 a, 8, 12, 13 a och 14 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

På avdelning dömer fem regeringsråd. Avdelningen är dock domför

med fyra regeringsråd, om tre av dessa är ense om slutet.

Vid prövning av ansökningar om resning eller återställande av för-

sutten tid och vid prövning av frågor som avses i 28 § förvaltnings-

processlagen (1971:291) är avdelningen domför med tre regeringsråd,

om prövningen är av enkel beskaffenhet. Har regeringsrätten tidigare

avslagit en ansökan om resning från samma sökande beträffande samma

avgörande och anför sökanden inget nytt som är av betydelse för

prövningen av ansökningen, är avdelningen dock domför med ett

regeringsråd, om ansökningen avslås eller avvisas.

Vid prövning av talan mot

beslut varigenom besvär avvisats

såsom för sent inkomna samt vid

beslut om avvisande av för sent

inkomna besvär är avdelningen

domför med tre regeringsråd.

Vid prövning av talan mot ett

beslut där ett överklagande har

avvisats såsom för sent inkommet

samt vid beslut om avskrivning av

mål efter återkallelse är avdel-

ningen domför med ett regerings-

råd.

Vid beslut om avskrivning av

mål efter återkallelse är

avdelningen domför med ett rege-

ringsråd.

Frågor om prövningstillstånd får

avgöras av ett regeringsråd. Fler

än tre regeringsråd får inte delta.

Frågor om prövningstillstånd får

avgöras av ett regeringsråd. Fler

än tre regeringsråd får inte delta.

Detsamma gäller vid behandling

av andra frågor i mål där pröv-

ningstillstånd krävs för prövning

av överklagande, om frågorna be-

handlas före eller i samband med

frågan om prövningstillstånd.

8 §

Kammarrätt prövar

1. överklagande som enligt lag eller annan författning görs hos

domstolen,

2. mål som underställs dom-

stolen enligt folkbokföringslagen

(1967:198),

3. mål enligt lagen (1989:479)

om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m. m. i

den utsträckning som är före-

skrivet i den lagen,

2. mål enligt lagen (1989:479)

om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m. m. i

den utsträckning som är före-

skrivet i den lagen,

4. sådana ansökningar om

resning i mål eller ärenden som

enligt 11 kap. 11 § regerings-

formen skall prövas av förvalt-

ningsdomstol, om målet eller

ärendet slutligt avgjorts av en

länsrätt eller förvaltningsmyn-

dighet,

3. sådana ansökningar om

resning i mål eller ärenden som

enligt 11 kap. 11 § regerings-

formen skall prövas av förvalt-

ningsdomstol, om målet eller

ärendet slutligt avgjorts av en

länsrätt eller förvaltningsmyn-

dighet,

5. ansökningar om återställande

av försutten tid för överklagande

eller därmed jämförbar åtgärd till

länsrätt, kammarrätt eller förvalt-

ningsmyndighet,

4. ansökningar om återställande

av försutten tid för överklagande

eller därmed jämförbar åtgärd till

länsrätt, kammarrätt eller förvalt-

ningsmyndighet,

6. ansökningar enligt lagen

(1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut i den

utsträckning som är föreskrivet i

den lagen,

5. ansökningar enligt lagen

(1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut i den

utsträckning som är föreskrivet i

den lagen,

7. mål om sådant onödigt

uppehållande av ärende som enligt

föreskrift i lag skall prövas av

kammarrätt.

6. mål om sådant onödigt

uppehållande av ärende som enligt

föreskrift i lag skall prövas av

kammarrätt.

Regeringen förordnar om kammarrätternas domkretsar.

8 a §

Förekommer det vid mer än en

kammarrätt flera mål som har

nära samband med varandra, får

målen handläggas vid en av

kammarrätterna, om det kan göras

utan avsevärd olägenhet för någon

part.

En kammarrätt får, om det finns

särskilda skäl och det kan göras

utan avsevärd olägenhet för någon

part, lämna över ett mål till en

annan kammarrätt som hand-

lägger sådana mål.

Närmare föreskrifter om över-

lämnande av mål mellan kam-

marrätter meddelas av regeringen.

12 §

Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra

lagfarna ledamöter får ej sitta i rätten.

När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten, är

kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler

än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant fall ej sitta i

rätten. Kammarrätt är dock domför utan nämndemän

1. vid prövning av besvär över

beslut som ej innebär att målet

avgöres,

1. vid prövning av överklagande

av beslut som ej innebär att målet

avgöres,

2. vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande samt

vid annan åtgärd som avser endast måls beredande,

3. vid beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att detta

prövats i sak.

Handlägges mål som avses i andra stycket gemensamt med annat mål,

får nämndemän deltaga vid handläggningen även av det senare målet.

Om domförhet vid behandling av vissa mål finns bestämmelser i

fastighetstaxeringslagen (1979:1152) och lagen (1990:886) om gransk-

ning och kontroll av filmer och videogram. Bestämmelser om domförhet

vid behandling av kommunalbesvärsmål finns i 13 a §.

Vid behandling av frågor om

prövningstillstånd är kammarrätten

domför med två ledamöter, om de

är ense om slutet.

Vid behandling av frågor om

prövningstillstånd är kammarrätten

domför med två ledamöter, om de

är ense om slutet. Detsamma

gäller vid behandling av andra

frågor i mål där prövningtillstånd

krävs för prövning av över-

klagande, om frågorna behandlas

före eller i samband med frågan

om prövningstillstånd. Vid be-

handling av en fråga om avvisning

av ett överklagande på grund av

att det har kommit in för sent är

kammarrätten domför med två

ledamöter, om de är ense om

slutet.

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är kammarrätten

domför med en lagfaren domare.

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en

lagfaren ledamot i kammarrätten eller, om de inte är av sådant slag att de

bör förbehållas lagfarna ledamöter, av en annan tjänsteman i

kammarrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare

bestämmelser om detta meddelas av regeringen.

13 a §

Kammarrätten skall vid behandling av mål enligt 10 kap. kommunal-

lagen (1991:900) och 22 kap. kyrkolagen (1992:300) bestå av tre

lagfarna ledamöter och två sådana särskilda ledamöter som anges i

13 b §.

Kammarrätten är dock domför

utan de särskilda ledamöterna i

sådana fall som anges i 12 § andra

stycket 1 3 samt vid prövning av

överklagande som uppenbarligen

inte kan bifallas.

Kammarrätten är dock domför

utan de särskilda ledamöterna i

sådana fall som anges i 12 § andra

stycket 1 3 samt vid prövning av

mål som är av enkel beskaffenhet.

14 §

Om det i lag eller annan för-

fattning föreskrivs att talan skall

väckas vid eller överklagas till

allmän förvaltningsdomstol, skall

det göras vid en länsrätt.

Om det i lag eller annan

författning föreskrivs att talan

skall väckas vid eller beslut över-

klagas till allmän förvaltnings-

domstol, skall det göras vid en

länsrätt.

Ett beslut skall överklagas till den länsrätt inom vars domkrets ärendet

först prövats, om inte regeringen för ett visst slag av mål föreskriver

något annat.

Förekommer det vid mer än en

länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen

handläggas vid en av länsrätterna

om det kan göras utan avsevärd

olägenhet för någon enskild.

Närmare föreskrifter om över-

lämnande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Förekommer det vid mer än en

länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen

handläggas vid en av länsrätterna

om det kan göras utan avsevärd

olägenhet för någon part.

En länsrätt får, om det finns

särskilda skäl och det kan göras

utan avsevärd olägenhet för någon

part, lämna över ett mål till en

annan länsrätt som handlägger

sådana mål.

Närmare föreskrifter om över-

lämnande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.9 Förslag till lag om ändring i

förvaltningsprocesslagen (1971:291)

Härigenom föreskrivs i fråga om förvaltningsprocesslagen (1971:291)

dels att 33 och 34 a §§ skall ha följande lydelse,

dels att nuvarande 7 § skall betecknas 6 a § och ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

6 a §

En besvärshandling tillställs den

myndighet som har meddelat det

beslut som överklagas. Hand-

lingen skall ha kommit in inom tre

veckor från den dag då klaganden

fick del av beslutet.

Ett överklagande tillställs den

myndighet som har meddelat det

beslut som överklagas. Över-

klagandet skall ha kommit in inom

tre veckor från den dag då

klaganden fick del av beslutet

eller, om klaganden är en part

som företräder det allmänna, inom

tre veckor från den dag läns-

rättens eller kammarrättens beslut

meddelades.

Den myndighet som har

meddelat beslutet prövar om

besvärshandlingen har kommit in i

rätt tid. Har handlingen kommit in

för sent, skall myndigheten avvisa

den, om inte annat följer av tredje

stycket.

Den myndighet som har

meddelat beslutet prövar om

överklagandet har kommit in i rätt

tid. Har överklagandet kommit in

för sent, skall myndigheten avvisa

det, om inte annat följer av tredje

stycket.

Handlingen skall inte avvisas,

om förseningen beror på att

myndigheten har lämnat klaganden

en felaktig underrättelse om hur

man överklagar. Handlingen skall

inte heller avvisas, om den inom

överklagandetiden har kommit in

till den domstol som skall pröva

överklagandet. I ett sådant fall

skall domstolen vidarebefordra

handlingen till den myndighet som

har meddelat beslutet och

samtidigt lämna uppgift om vilken

dag handlingen kom in till den

högre instansen.

Överklagandet skall inte

avvisas, om förseningen beror på

att myndigheten har lämnat

klaganden en felaktig underrättelse

om hur man överklagar. Över-

klagandet skall inte heller avvisas,

om det inom överklagandetiden

har kommit in till den domstol

som skall pröva överklagandet. I

ett sådant fall skall domstolen

vidarebefordra överklagandet till

den myndighet som har meddelat

beslutet och samtidigt lämna

uppgift om vilken dag överkla-

gandet kom in till den högre

instansen.

Om besvärshandlingen inte

avvisas enligt denna paragraf,

skall den myndighet som har

meddelat beslutet överlämna den

och övriga handlingar i ärendet till

den domstol som skall pröva

överklagandet. Detta gäller dock

inte när överklagandet förfaller

enligt 28 § förvaltningslagen

(1986:223).

Om överklagandet inte avvisas

enligt denna paragraf, skall den

myndighet som har meddelat

beslutet överlämna det och övriga

handlingar i ärendet till den

domstol som skall pröva

överklagandet. Detta gäller dock

inte när överklagandet förfaller

enligt 28 § förvaltningslagen

(1986:223).

7 §

Finner en länsrätt eller kam-

marrätt i samband med att ett mål

inleds att den saknar behörighet

att handlägga målet men att en

annan motsvarande domstol skulle

vara behörig, skall handlingarna i

målet lämnas över till den dom-

stolen, om den som inlett målet

inte har något att invända mot

detta och det inte heller finns

något annat skäl mot att hand-

lingarna överlämnas. Hand-

lingarna skall anses ha kommit in

till den senare domstolen samma

dag som de kom in till den domstol

som först tog emot handlingarna.

33 §

Länsrätts beslut överklagas hos kammarrätt. Kammarrätts beslut

överklagas hos Regeringsrätten.

Beslutet får överklagas av den som det angår, om det gått honom emot.

Kammarrättens beslut att meddela prövningstillstånd får inte

överklagas.

Om ett överklagande har av-

visats såsom för sent inkommet

och en domstol efter överklagande

har prövat detta beslut eller

vägrat prövningstillstånd i fråga

om ett sådant överklagande, får

domstolens beslut inte överklagas.

34 a §

I de fall det är särskilt före-

skrivet får kammarrätten pröva ett

överklagande från länsrätten

endast om kammarrätten har

meddelat prövningstillstånd.

Sådant tillstånd behövs dock inte

när talan förs av Riksdagens

ombudsmän eller Justitiekanslern.

För de mål det är särskilt före-

skrivet krävs prövningstillstånd

för att kammarrätten skall pröva

ett överklagande av ett beslut som

länsrättens meddelat i målet. Det-

samma gäller länsrätts beslut i en

fråga som har ett direkt samband

med ett sådant mål. Sådant

tillstånd behövs dock inte när talan

förs av Riksdagens ombudsmän

eller Justitiekanslern.

Prövningstillstånd meddelas om

1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet

prövas av högre rätt,

2. anledning förekommer till ändring i det slut vartill länsrätten

kommit eller

3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

Meddelas inte prövningstillstånd, står länsrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i kammarrättens beslut.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. Bestämmelsen i

förutvarande 7 § första stycket skall tillämpas i fråga om beslut som har

meddelats före ikraftträdandet. 33 § fjärde stycket gäller inte om det

överklagade avvisningsbeslutet har meddelats före ikraftträdandet.

2.10 Lag om ändring i lagen (1971:1037) om ägande-

rättsutredning och legalisering

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1971:1037) om äganderättsutred-

ning och legalisering skall införas en ny paragraf, 26 a §, med följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 a §

Beslut av en länsstyrelse enligt

denna lag får överklagas hos all-

män förvaltningsdomstol. Det-

samma gäller Lantmäteriverkets

beslut enligt 1 §.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:1154) om

förbud mot dumpning av avfall i vatten

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1971:1154) om förbud mot

dumpning av avfall i vatten skall införas en ny paragraf, 11 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

En förvaltningsmyndighets be-

slut enligt 3 § får överklagas hos

regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.12 Förslag till lag om ändring i datalagen (1973:289)

Härigenom föreskrivs att 25 § datalagen (1973:289) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Om det är en statlig myndighet som är register-

ansvarig överklagas dock beslutet hos regeringen.

Justitiekanslern får överklaga ett beslut enligt denna lag för att

tillvarata allmänna intressen.

Om en myndighet som är registeransvarig avslår en begäran om

underrättelse enligt 10 §, överklagas beslutet på samma sätt som gäller ett

beslut av myndigheten att avslå en begäran om utlämnande av allmän

handling. Med myndighet jämställs därvid ett annat organ i den

utsträckning som anges i 1 kap. 8 och 9 §§ sekretesslagen (1980:100).

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande eller

utdömande av vite.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

2.13 Förslag till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

Härigenom föreskrivs att 30 § anläggningslagen (1973:1149) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

30 §

I fråga om fullföljd av talan mot beslut eller åtgärd av lantmäterimyn-

digheten enligt denna lag äger 15 kap. fastighetsbildningslagen

(1970:988) motsvarande tillämpning. Bestämmelserna om fastighets-

bildningsbeslut skall därvid tillämpas på anläggningsbeslut.

Mot anläggningsbeslut eller beslut om inställande av förrättning som

begärts av hyresgästorganisation får organisationen föra talan i likhet

med vad som gäller för sakägare.

Mot lantmäterimyndighetens beslut enligt 4 § andra stycket och 33 a §

denna lag förs talan särskilt på sätt och inom tid som anges i 15 kap. 2 §

fastighetsbildningslagen.

Vid tillämpning av 15 kap. 6 §

fastighetsbildningslagen i ärende

om godkännande enligt 43 § denna

lag räknas besvärstiden från dagen

för lantmäterimyndighetens beslut.

Mot beslut om sådant godkän-

nande får en sådan nämnd som

avses i 23 § och länsstyrelsen föra

talan såsom mot anläggningsbe-

slut.

Vid tillämpning av 15 kap. 6 §

fastighetsbildningslagen i ärende

om godkännande enligt 43 § denna

lag räknas tiden för överklagande

från dagen för lantmäterimyndig-

hetens beslut. Mot beslut om så-

dant godkännande får en sådan

nämnd som avses i 23 § och läns-

styrelsen föra talan såsom mot

anläggningsbeslut. Bestämmel-

serna i 15 kap. 6 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen skall till-

lämpas på lantmäterimyndighetens

beslut om debitering av kostnader

för prövning av ärenden om god-

kännande enligt 43 §.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

2.14 Lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning

av samfälligheter

Härigenom föreskrivs att 66 och 67 §§ samt rubriken närmast före 66 §

lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Fastighetsdomstols behörighet

Lantmäterimyndighets och fastig-

hetsdomstols behörighet

66 §

Ärenden som enligt denna lag

skall prövas av en lantmäterimyn-

dighet tas, med det undantag som

föreskrivs i 25 §, upp av den lant-

mäterimyndighet inom vars verk-

samhetsområde samfälligheten är

belägen. Är samfälligheten be-

lägen inom flera lantmäterimyn-

digheters verksamhetsområden,

prövas ärendet av den statliga

lantmäterimyndighet inom vars

verksamhetsområde huvuddelen av

samfälligheten är belägen. Det-

samma gäller om ärendet rör flera

samfälligheter som är belägna

inom skilda lantmäterimyndig-

heters verksamhetsområden.

Mål eller ärende, som enligt denna lag skall prövas av fastighetsdom-

stol, upptages av den fastighetsdomstol inom vars område samfälligheten

är belägen. Ligger samfälligheten under flera fastighetsdomstolar, uppta-

ges talan av den domstol under vilken huvuddelen ligger. Detsamma

gäller om målet eller ärendet rör flera samfälligheter som ligger under

skilda fastighetsdomstolar.

67 §

Lantmäterimyndighetens beslut,

varigenom ansökan om eller an-

mälan för registrering avskrivits

eller registrering vägras enligt

denna lag, får överklagas hos all-

män förvaltningsdomstol inom två

månader från dagen för beslutet.

Lantmäterimyndighetens beslut

får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol. I fråga om beslut,

där ansökan om eller anmälan för

registrering avskrivits eller

registrering vägrats enligt denna

lag, gäller att beslutet får över-

klagas inom två månader från den

dag då det meddelades.

Länsstyrelsens beslut enligt 31 §

första stycket första eller tredje

punkten, 32 §, 33 § första stycket,

61 § eller 64 § får överklagas hos

regeringen.

Länsstyrelsens beslut i övrigt får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Länsstyrelsens beslut får över-

klagas hos allmän förvaltnings-

domstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

2.15 Förslag till lag om ändring i kreditupplysningslagen

(1973:1173)

Härigenom föreskrivs att 23 § kreditupplysningslagen (1973:1173)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Justitiekanslern får föra talan för att ta till vara

allmänna intressen.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande eller

utdömande av vite.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

2.16 Förslag till lag om ändring i inkassolagen (1974:182)

Härigenom föreskrivs att 19 § inkassolagen (1974:182) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Justitiekanslern får föra talan för att ta till vara

allmänna intressen.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande eller

utdömande av vite.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

2.17 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen

(1975:1410)

Härigenom föreskrivs att 5 § trafikskadelagen (1975:1410) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Trafikförsäkring får meddelas av

1. en försäkringsgivare som har fått tillstånd till det av regeringen,

samt

2. en försäkringsgivare som är verksam här i landet enligt lagen

(1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige.

En försäkringsgivare som får

meddela trafikförsäkring är

skyldig att på begäran meddela

trafikförsäkring. I ett tillstånd

enligt första stycket 1 kan dock

skyldigheten begränsas till att

gälla försäkring åt personer som

tillhör en viss yrkesgrupp eller

intressegrupp eller som är bosatta

inom ett visst område. Finans-

inspektionen kan efter ansökan

medge motsvarande begränsning

för försäkringsgivare som driver

verksamhet här som avses i första

stycket 2.

En försäkringsgivare som får

meddela trafikförsäkring är

skyldig att på begäran meddela

trafikförsäkring. I ett tillstånd

enligt första stycket 1 kan dock

skyldigheten begränsas till att

gälla försäkring åt personer som

tillhör en viss yrkesgrupp eller

intressegrupp eller som är bosatta

inom ett visst område. Finans-

inspektionen kan efter ansökan

medge motsvarande begränsning

för försäkringsgivare som driver

verksamhet här som avses i första

stycket 2. Finansinspektionens

beslut får överklagas hos rege-

ringen.

En försäkringsgivare som avser att meddela trafikförsäkring genom

gränsöverskridande verksamhet med stöd av 2 kap. 1 § lagen om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige men som inte har fast driftställe

i Sverige skall ha en representant här i landet. Representanten skall vara

bosatt i Sverige eller vara en svensk juridisk person. Försäkringsgivaren

skall utfärda en fullmakt för representanten att gentemot skadelidande

företräda försäkringsgivaren och att själv eller genom annan tala och

svara för denne angående försäkringsfall. Representanten skall även ha

behörighet att företräda försäkringsgivaren vid kontroll av om det finns

giltig trafikförsäkring. Försäkringsgivaren skall informera försäkrings-

tagarna om vem som är försäkringsgivarens representant och om dennes

adress. Ytterligare föreskrifter om villkor beträffande representanter får

meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finans-

inspektionen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.18 Förslag till lag om ändring i körkortslagen

(1977:477)

Härigenom föreskrivs att 49 § körkortslagen (1977:477) skall upphöra

att gälla vid utgången av september 1998.

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1977:729) om

Patentbesvärsrätten

Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1977:729) om Patentbesvärs-

rätten skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

I fråga om överklagande av ett slutligt beslut av Patentbesvärsrätten

finns bestämmelser i patentlagen (1967:837), mönsterskyddslagen

(1970:485), varumärkeslagen (1960:644), namnlagen (1982:670), lagen

(1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrande-

frihetsgrundlagens områden samt i växtförädlarrättslagen (1997:306).

Ett beslut av Patentbesvärsrätten, som inte är slutligt, får överklagas

endast i samband med överklagande av beslut i själva målet. Ett beslut

får dock överklagas särskilt när rätten har

1. ogillat invändning om jäv mot ledamot av rätten eller invändning om

att hinder föreligger för talans prövning,

2. avvisat ombud eller biträde,

3. utdömt vite eller straff för underlåtenhet att iaktta föreläggande eller

ålagt vittne eller sakkunnig att ersätta kostnad som vållats genom

försummelse eller tredska,

4. förordnat angående ersättning för någons medverkan i målet,

5. utlåtit sig i annat fall än som avses i 4 i fråga som gäller rättshjälp.

Sådant särskilt överklagande

som avses i andra stycket får göras

av den som beslutet angår, om det

har gått honom emot. Beslutet

överklagas till Regeringsrätten.

Därvid tillämpas bestämmelserna i

7 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291) och i 35-37 §§ samma

lag om överklagande av kammar-

rättens beslut. Patentbesvärsrättens

beslut skall innehålla uppgift om

att det krävs särskilt tillstånd för

prövning av överklagande till

Regeringsrätten och om de

grunder på vilka ett sådant till-

stånd meddelas.

Sådant särskilt överklagande

som avses i andra stycket får göras

av den som beslutet angår, om det

har gått honom emot. Beslutet

överklagas till Regeringsrätten.

Därvid tillämpas bestämmelserna i

6 a § förvaltningsprocesslagen

(1971:291) och i 35-37 §§ samma

lag om överklagande av kammar-

rättens beslut. Patentbesvärsrättens

beslut skall innehålla uppgift om

att det krävs särskilt tillstånd för

prövning av överklagande till

Regeringsrätten och om de

grunder på vilka ett sådant till-

stånd meddelas.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.20 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)

 dels att 73 och 74 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 74 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

73 §

Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol,

om nämnden har meddelat beslut i fråga om

försörjningsstöd enligt 6 b §,

vägran eller nedsättning av fortsatt försörjningsstöd enligt 6 d §,

annat bistånd enligt 6 f §,

ansökan enligt 6 h §,

medgivande, återkallelse av medgivande eller om samtycke enligt

25 §, eller

förbud eller begränsning enligt 27 §.

Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första

stycket.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt

eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först

sedan det har vunnit laga kraft.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

74 §

Länsstyrelsens beslut i ärenden om tillstånd enligt 69 §, om

föreläggande eller förbud enligt 70 § och om omhändertagande av

personakt enligt 70 c § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I

fråga om överklagande av länsstyrelsens beslut enligt 70 b § gäller i

tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100).

Länsstyrelsens beslut om föreläggande eller förbud enligt 70 § och om

omhändertagande av personakt enligt 70 c § samt domstols motsvarande

beslut gäller omedelbart. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som

behövs för att verkställa ett beslut om omhändertagande av personakt.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

74 a §

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut enligt denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

2.21 Förslag till lag om ändring i hälsoskyddslagen

(1982:1080)

Härigenom föreskrivs att det i hälsoskyddslagen (1982:1080) skall

införas en ny paragraf, 25 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 a §

Generalläkarens beslut enligt

denna lag får överklagas hos

regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:206) om

viten

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1985:206) om viten skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Frågor om utdömande av viten

prövas av länsrätt på ansökan av

den myndighet som har utfärdat

vitesföreläggandet eller, om detta

har skett efter överklagande i

frågan om vitesföreläggande, av

den myndighet som har prövat

denna fråga i första instans.

Ansökan om utdömande görs hos

länsrätten i det län där

myndigheten är belägen. Vad som

har sagts nu gäller dock ej i fall

som avses i andra stycket eller 7 §.

Frågor om utdömande av viten

som har förelagts av regeringen

prövas av länsrätten i Stockholms

län på ansökan av Justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten

prövas av länsrätt på ansökan av

den myndighet som har utfärdat

vitesföreläggandet eller, om detta

har skett efter överklagande i

frågan om vitesföreläggande, av

den myndighet som har prövat

denna fråga i första instans.

Ansökan om utdömande görs hos

länsrätten i det län där

myndigheten är belägen. Vad som

har sagts nu gäller dock ej i fall

som avses i andra stycket eller 7 §.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Frågor om utdömande av viten

som har förelagts av regeringen

prövas av länsrätten i Stockholms

län på ansökan av Justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon

annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat

motsvarande förfarande prövas utan särskild ansökan av den myndighet

som har utfärdat föreläggandet.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

2.23 Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen

(1986:223)

Härigenom föreskrivs i fråga om förvaltningslagen (1986:223)

dels att 1 och 23 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 22 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 22 a §, av följande

lydelse,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller förvaltnings-

myndigheternas handläggning av

ärenden och domstolarnas hand-

läggning av förvaltningsärenden.

Bestämmelserna i 4 6 §§ gäller

också annan förvaltningsverk-

samhet hos dessa myndigheter.

Denna lag gäller förvaltnings-

myndigheternas handläggning av

ärenden och domstolarnas hand-

läggning av förvaltningsärenden.

Bestämmelserna i 4 6 §§ gäller

också annan förvaltningsverk-

samhet hos dessa myndigheter. I

22 a § finns bestämmelser om

överklagande och om krav på

prövningstillstånd i kammarrätt.

Vem som får överklaga

Överklagande

22 a §

Beslut överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Detta gäller

dock inte beslut i administrativa

ärenden och beslut i ärenden som

avses i 20 § första stycket 5.

Om överklagande har skett med

stöd av första stycket krävs pröv-

ningstillstånd vid överklagande till

kammarrätten.

Av 3 § framgår att särskilda

föreskrifter som har meddelats

angående överklagande eller

överklagandeförbud gäller i stället

för bestämmelserna i första och

andra stycket.

23 §

Ett beslut överklagas skriftligt. I skrivelsen skall klaganden ange vilket

beslut som överklagas och den ändring i beslutet som han begär.

Skrivelsen ges in till den

myndighet som har meddelat

beslutet. Den skall ha kommit in

dit inom tre veckor från den dag då

klaganden fick del av beslutet.

Skrivelsen ges in till den

myndighet som har meddelat

beslutet. Den skall ha kommit in

dit inom tre veckor från den dag då

klaganden fick del av beslutet. Om

klaganden är en part som före-

träder det allmänna och beslutet

överklagas till en länsrätt eller

kammarrätt, skall överklagandet

dock ha kommit in inom tre veckor

från den dag då beslutet

meddelades.

Tiden för överklagande av sådana beslut som gäller föreskrifter som

avses i 8 kap. regeringsformen och som inte delges räknas från den dag

då beslutet gavs till känna. Har beslutet getts till känna vid mer än ett

tillfälle, räknas tiden från dagen för det sista föreskrivna

tillkännagivandet.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. Den nya lydelsen av 23 §

gäller inte i fråga om beslut som har meddelats före ikraftträdandet.

2.24 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

Härigenom föreskrivs att 84 § fordonsskattelagen (1988:327) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

84 §

Beslut om skatt som avses i 38,

39 eller 42 § eller beslut som avses

i 89 § eller som avser rättelse

enligt 45 § första stycket eller

anstånd att betala skatt får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol av den skattskyldige

och av Riksskatteverket. Riks-

skatteverkets överklagandetid räk-

nas från beslutets dag.

Beslut om skatt som avses i 38,

39 eller 42 § eller beslut som avses

i 89 § eller som avser rättelse

enligt 45 § första stycket eller

anstånd att betala skatt får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol av den skattskyldige

och av Riksskatteverket.

Riksskatteverket får överta beskattningsmyndighetens uppgift att i

länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. Riksskatteverket

för det allmännas talan i Regeringsrätten.

Beslut enligt 64 § andra stycket får överklagas hos Riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte överklagas.

Bestämmelserna i 8 kap. 1 §

andra stycket, 7 och 8 §§ lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter gäller även

för fordonsskatt. Riksskatteverket

får föra talan till den skatt-

skyldiges förmån. Riksskatte-

verket har då samma behörighet

som den skattskyldige.

Bestämmelserna i 8 kap. 1 §

andra stycket och 8 § lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter gäller även

för fordonsskatt. Riksskatteverket

får föra talan till den skatt-

skyldiges förmån. Riksskatte-

verket har då samma behörighet

som den skattskyldige.

Har en part överklagat ett beslut om fastställande av skatt eller om

efterbeskattning får också motparten överklaga beslutet, även om den för

honom stadgade överklagandetiden gått ut. Motpartens överklagande

skall ha kommit in inom två veckor från utgången av den tid inom vilken

det första överklagandet senast skulle ha kommit in. Återkallas eller

förfaller på annat sätt det första överklagandet, är även det senare

förfallet.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1119) om

teknisk kontroll

Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Beslut av Styrelsen för ackre-

ditering och teknisk kontroll enligt

15 § och om åtgärd enligt 18 § får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Beslut av Styrelsen för ackre-

ditering och teknisk kontroll enligt

15 och 20 §§ och om åtgärd enligt

18 § får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Bestämmelserna i 23 25 §§ förvaltningslagen (1986:223) om hur

beslut överklagas skall tillämpas också i fråga om beslut enligt 9 § av

bolag eller annan juridisk person.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

2.26 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:931) om

individuellt pensionssparande

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1993:931) om individuellt

pensionssparande skall införas en ny paragraf, 7 kap. 5 §, samt närmast

före denna paragraf en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

Överklagande

5 §

Beslut som Finansinspektionen

meddelar med stöd av 1 kap. 4 §

samt 6 kap. 2 § och 4 § första

stycket får överklagas hos kam-

marrätten.

Andra beslut som inspektionen

meddelar får, med undantag av

vad som följer av hänvisningen i

2 § till bestämmelser i lagen

(1991:981) om värdepappers-

rörelse, överklagas hos länsrätten.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

2.27 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1623) om

skattereduktion för riskkapitalinvesteringar

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1995:1623) om skattereduktion

för riskkapitalinvesteringar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Beslut av skattemyndigheten får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol. Skattemyndighetens

beslut får överklagas av Riks-

skatteverket inom tre veckor från

dagen för beslutet.

Beslut av skattemyndigheten får

överklagas hos allmän förvalt-

ningdomstol.

Riksskatteverket får överklaga ett beslut av allmän förvaltningsdomstol

även om verket inte tidigare har fört det allmännas talan i målet.

Riksskatteverket för det allmännas talan i Regeringsrätten.

Riksskatteverket får uppdra åt en tjänsteman vid skattemyndighet att

företräda verket i allmän förvaltningsdomstol.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.28 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 60 § lagen (1997:238) om arbetslöshets-

försäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

60 §

Vid överklagande till kammarrätt krävs det prövningstillstånd.

Bestämmelsen i 33 § fjärde

stycket förvaltningsprocesslagen

(1971:291) gäller inte avvisnings-

beslut som har meddelats av en

arbetslöshetskassa.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.29 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor

Härigenom föreskrivs att 110 § lagen (1997:239) om arbetslöshets-

kassor skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

110 §

Vid överklagande till kammarrätt krävs det prövningstillstånd.

Bestämmelsen i 33 § fjärde

stycket förvaltningsprocesslagen

(1971:291) gäller inte avvisnings-

beslut som har meddelats av en

arbetslöshetskassa.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2.30 Förslag till lag om ändring i yrkestrafiklagen

(1998:000)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 8 § yrkestrafiklagen (1998:000) skall

ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1997/98:63

Föreslagen lydelse

7 kap.

8 §

Om en förvaltningsmyndighet

överklagar en allmän förvaltnings-

domstols beslut, skall överklagan-

det ha kommit in inom tre veckor

från den dag då beslutet med-

delades.

En förvaltningsmyndighet får föra talan även till förmån för den

enskilda parten.

2.31 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:000) om

biluthyrning

Härigenom föreskrivs att 23 § lagen om biluthyrning (1998:000) skall

ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1997/98:63

Föreslagen lydelse

23 §

Om prövningsmyndigheten över-

klagar en allmän förvaltnings-

domstols beslut, skall överkla-

gandet ha kommit in inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades.

Prövningsmyndigheten får föra talan även till förmån för den enskilda

parten.

3 Ärendet och dess beredning

I promemorian Översyn av förvaltningsprocessen (Ds 1996:40) som har

upprättats inom Justitiedepartementet, föreslås olika lagändringar som

syftar till att effektivisera förvaltningsprocessen. En del av förslagen har

redan tagits upp av regeringen och medfört lagstiftning. Det gäller

bestämmelser om länsrättens sammansättning (prop. 1996/97:133, bet.

1996/97JuU17, rskr. 1996/97:216, SFS 1997:392). I promemorian

lämnas också förslag beträffande bl.a. kammarrättens och Regerings-

rättens sammansättning, omfattningen av kravet på prövningstillstånd i

kammarrätt och Regeringsrätten vad gäller processuella frågor,

klagofristens beräkning och längd samt överlämnande av mål mellan

förvaltningsdomstolarna.

Därefter har inom Justitiedepartementet upprättats promemorian

Fortsatt översyn av förvaltningsprocessen (Ds 1997:29). I promemorian

föreslås att det i förvaltningsrätten införs en allmän princip om

domstolsprövning av förvaltningsbeslut och att principen skall komma

till uttryck genom en bestämmelse i förvaltningslagen om att talan mot

beslut får föras i allmän förvaltningsdomstol genom en ansökan om

rättens prövning. I 1997 års promemoria lämnas också flera andra

förslag, bl.a. om kompletterande regler för förfarandet i mål om resning,

återställande av försutten tid och rättsprövning. Förslaget om en allmän

princip om domstolsprövning bygger på Fri- och rättighetskommitténs

förslag i betänkandet Domstolsprövning av förvaltningsärenden (SOU

1994:117).

I detta ärende tar regeringen upp förslaget i 1997 års promemoria om

att i förvaltningsrätten införa en allmän princip om domstolsprövning av

förvaltningsbeslut, men tar inte ställning till om ett nytt rättsmedel

ansökan om rättens prövning bör införas i förvaltningsprocessen. Den

frågan kommer att beredas vidare inom Justitiedepartementet liksom de

övriga förslag som förs fram i 1997 års promemoria. I detta ärende tar

regeringen också upp de kvarstående förslagen i 1996 års promemoria.

Promemoriornas lagförslag i dessa delar finns i bilaga 1 och 2.

Promemoriorna har remissbehandlats. Förteckningar över remiss-

instanserna finns i bilaga 3 och 4. Sammanställningar över remissvaren

finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr Ju96/2496 och Ju97/1333).

Vidare tar regeringen i detta ärende upp en promemoria, Några

överklagandefrågor, som utarbetats i Inrikesdepartementet som ett led i

arbetet att befria regeringen från löpande ärenden. Promemorian

innehåller förslag till ändringar avseende instansordningen för vissa

överklaganden enligt dels lagen (1971:1037) om äganderättsutredning

och legalisering, dels lagen (1973:1150) om förvaltning av sam-

fälligheter. Den innehåller också förslag om en ändrad instansordning för

överklagande av räkningar avseende avgifter för lantmäteriförrättningar.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 5. Promemorian har

remissbehandlats. En förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 6.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr

Ju98/526). Regeringen tar i detta ärende upp de frågor som har

behandlats i promemorian och som kräver lagändringar.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 februari 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i bilaga

8. Lagrådet har haft synpunkter på förslaget till ändring i

fastighetsbildningslagen (1970:988). Vi behandlar detta i avsnitt 4.4.1.

Lagrådet har lämnat övriga förslag utan erinran, men har haft synpunkter

på vissa paragrafers utformning (se avsnitt 4.2, 5 och 9). Vissa redak-

tionella ändringar har gjorts i lagtexten.

I remissen till Lagrådet föreslog regeringen att en ändring skulle göras

i taxeringslagen samt med anledning därav flera följdändringar i andra

skatteförfattningar. De förslagen läggs inte fram i propositionen. Vi

återkommer till den frågan i avsnitt 9. Där tar vi i stället upp några

förslag till lagändringar utöver de som ingick i remissen, lagförslag 5, 28

och 29.

Efter Lagrådets granskning har tillkommit två ytterligare följd-

ändringar, lagförslag 13 och 19. Vi återkommer till detta i avsnitt 4.2 och

12.

4 Överklagande av förvaltningsbeslut

4.1 En allmän regel om domstolsprövning av

förvaltningsbeslut

Regeringens förslag: En allmän regel om domstolsprövning av

förvaltningbeslut skall införas.

Förslaget i 1997 års promemoria överensstämmer i sak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna är positiva till

förslaget om att införa en allmän princip om domstolsprövning av

förvaltningsbeslut. Boverket avstyrker dock förslaget och anför bl.a. att

tillämpningsområdet för principen inte är tillräckligt klarlagt. Göteborgs

kommun anser att förslaget inte kan accepteras i promemorians ut-

formning. Enligt kommunen bör det endast när det gäller laglighetsfrågor

kunna övervägas att tillämpa en ny princip om domstolsprövning.

Svenska Kommunförbundet avstyrker förslaget och förordar att över-

väganden om fullföljd görs på de speciella sakområden där det kan

befaras att svensk rätt kommer i konflikt med Europakonventionen.

Bakgrund: I äldre tider skilde man i Sverige inte så noga mellan

rättskipning och förvaltning och än mindre mellan förvaltnings-

rättskipning och förvaltning. Såväl den högsta förvaltande som den

högsta rättskipande makten fanns samlad hos kungen. Denna ordning var

bestående under lång tid. Genom 1809 års regeringsform stärktes

domstolarnas oberoende, men fortfarande bestod regeringsmakten och

den högsta administrativa domsmakten som en enhet. Rättssäkerhets-

tänkandet ökade i betydelse under 1800-talet och krav började resas på

domstolskontroll över förvaltningen. Detta ledde till att överprövningen i

åtskilliga ärendegrupper flyttades från förvaltningsmyndigheterna till de

då befintliga domstolarna. I syfte bl.a. att lätta på regeringens arbetsbörda

inrättades Regeringsrätten år 1909 och rätten att överklaga förvaltnings-

beslut började utvecklas. Rätten att överklaga reglerades ofta i

författning, men även om sådana bestämmelser saknades ansågs gälla en

allmän rätt att få förvaltningsbeslut fattade av statliga myndigheter under

regeringen överprövade av överordnad myndighet och i sista hand av

Kungl. Maj:t.

Genom förvaltningsrättsreformen 1971 och länsrättsreformen 1979

förbättrades de organisatoriska förutsättningarna att överpröva förvalt-

ningsbeslut i domstol och överprövningen av förvaltningsbeslut har i allt

fler målgrupper förlagts till förvaltningsdomstol i stället för hos

regeringen.

Under 1990-talet har förvaltningsprocessen förändrats genom stegvisa

reformer. Ett viktigt steg togs genom införandet av den allmänna

tvåpartsprocessen som innebär en väsentlig förändring av förhållandet

mellan förvaltningsförfarandet och förvaltningsprocessen. Vidare har

tyngdpunkten i förvaltningsdomstolsorganisationen förskjutits nedåt på

så sätt att länsrätt utgör första domstolsinstans i det övervägande antalet

mål samtidigt som krav på prövningstillstånd blivit huvudregel i

kammarrätt. Länsrätterna har numera att handlägga mål enligt omkring

500 olika författningar. Samtidigt har strävandena att avlasta regeringen

från besvärsprövning varit framgångsrika. Arbetet är dock ännu inte

slutfört. Riksdagen fastställde år 1984 riktlinjer för en systematisk

översyn av reglerna om rätten att överklaga beslut till regeringen. I

enlighet med dessa riktlinjer har strävandena inriktats på bl.a. att från

regeringen lyfta bort sådana ärenden som inte kräver ställningstaganden

från regeringen som politiskt organ. Enligt riktlinjerna bör det i

allmänhet ankomma på regeringen att pröva överklaganden i frågor där

försvars-, ordnings-, säkerhets-, allmänekonomiska eller andra statsnytto-

synpunkter är särskilt framträdande medan förvaltningsdomstolarna

huvudsakligen bör befatta sig med sådana mål av rättslig natur, vilka rör

förhållandet mellan enskilda inbördes eller mellan enskilda och det

allmänna och vilkas avgörande kan vara av väsentlig betydelse för den

enskilde (prop. 1983/84:120).

Förvaltningsdomstolarnas behörighet att pröva överklagade förvalt-

ningsbeslut framgår av uttryckliga bestämmelser i författning. I avsaknad

av sådana bestämmelser gäller som en allmän oskriven regel att statliga

myndigheters beslut får överklagas hos närmast högre myndighet.

Principen att beslut i sista hand får överklagas till regeringen om inte

annat är särskilt föreskrivet kommer till uttryck i 35 § verksförordningen

(1995:1322).

Förvaltningsbesluts överklagbarhet

I 22 § förvaltningslagen (1986:223) anges att ett beslut får överklagas av

den som beslutet angår, om det gått honom emot och beslutet kan

överklagas. Förvaltningslagen ger emellertid, bortsett från vissa beslut

som meddelas under handläggning, inget svar på frågan om vilka beslut

som kan överklagas. Överklagbarheten regleras i stället i viss mån genom

bestämmelser i specialförfattningar och myndighetsinstruktioner. Dessa

bestämmelser kompletteras av allmänna principer som har utbildats i

praxis.

I svensk förvaltningsrätt anses den oskrivna huvudregeln gälla, att

statliga myndigheters beslut kan överklagas även om bestämmelser om

överklagande saknas. Om det för kommunala beslut saknas special-

bestämmelser om överklagande kan besluten i vissa fall bli föremål för

laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900) eller kyrkolagen

(1992:300). För att förvaltningsbeslut som meddelas av organ som står

utanför den statliga och kommunala organisationen skall kunna

överklagas krävs däremot uttryckligt författningsstöd.

Specialförfattningarnas bestämmelser om överklagbarhet är långt ifrån

enhetliga. I vissa fall ger bestämmelserna helt allmänt uttryck för att

beslut enligt en viss författning eller av en viss myndighet får överklagas

och i andra fall innehåller de ett allmänt förbud mot att beslut enligt

författningen överklagas. Det finns också bestämmelser som är mera

preciserade. De kan innehålla uppräkningar av sådana beslut som får

överklagas, medan ingenting nämns om andra beslut. Avsikten kan då

vara att sistnämnda beslut inte får överklagas. När det gäller kommunala

beslut kan emellertid avsikten i stället vara att besluten får överklagas i

den ordning som gäller enligt kommunallagen. Bestämmelserna kan

också vara preciserade på så sätt att det uttryckligen anges att vissa beslut

enligt författningen inte får överklagas utan att det anges vad som gäller i

övrigt eller med tillägget att andra beslut får överklagas.

Uttryckliga överklagandeförbud kan ange antingen att besluten inte alls

får överklagas eller att överklagandet inte får fullföljas till en högre

instans. Motiven för överklagandeförbuden är skiftande. I vissa fall har

besluten ansetts sakna sådana rättsverkningar som motiverar att de kan

överklagas. I några fall har ansetts att det inte finns någon högre instans

som har bättre förutsättningar än beslutsinstansen att göra den

bedömning som beslutet förutsätter. I andra fall har syftet varit att

förkorta handläggningen genom att koncentrera möjligheten att överklaga

till ett enda stadium i förfarandet.

Även om det i en författning anges att ett beslut enligt författningen

eller ett beslut av en viss myndighet kan överklagas, skall detta inte

uppfattas så att alla sådana beslut är överklagbara. Överklagbarheten är

nämligen begränsad till följd av de allmänna principer som har utbildats i

praxis. Bland dessa principer kan nämnas följande. En förutsättning för

att ett beslut skall kunna överklagas är att beslutet har karaktären av ett

skriftligt uttalande. En myndighets faktiska handlande eller underlåtenhet

att handla kan inte överklagas. En annan förutsättning för överklagbarhet

är att beslutet har någon inte alltför obetydlig verkan för parter eller

andra. En myndighets förslag eller yttrande till en annan myndighet, som

har att besluta i saken, är normalt inte heller överklagbart. Beslut som rör

myndigheternas interna förhållanden kan som huvudregel inte över-

klagas. Ett principbeslut, som är avsett att vara vägledande i kommande

enskilda fall, är som regel inte heller överklagbart. Samma sak gäller för

förhandsbesked som inte är bindande. Normbeslut får däremot i princip

överklagas i samma utsträckning som beslut i enskilda fall. Beslut under

beredningen av ett ärende är som regel inte överklagbara annat än i

samband med att det slutliga avgörandet i ärendet överklagas. Beslut på

verkställighetsstadiet kan i allmänhet inte heller överklagas. Normalt

saknas också möjlighet att klaga över motiveringen till ett beslut.

Kompetensfördelningen allmän domstol allmän förvaltningsdomstol

Kompetensfördelningen mellan de allmänna domstolarna och förvalt-

ningsdomstolarna beror i första hand av uttryckliga bestämmelser i

författning. Förvaltningsdomstolarnas kompetens är nästan alltid bestämd

genom sådana bestämmelser. Tidigare angavs förvaltningsdomstolarnas

behörighet väsentligen genom en uppräkning i lagen (1971:309) om

behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål samt lagen

(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Uppräkningen av de fall

i vilka talan får väckas eller när ett beslut får överklagas hos

förvaltningsdomstol finns numera inte samlad, utan i stället anges i varje

författning om och i vad mån detta får ske. Det har därför inte ansetts

vara möjligt att med ledning av endast en saks natur avgöra om en

förvaltningsdomstol är behörig att ta upp saken till prövning. Möjlig-

heten att överklaga är i stället beroende av vad som anges i special-

författning. Huvudsyftet med denna författningsreglering är att fördela

kompetensen mellan förvaltningsmyndigheterna och regeringen å ena

sidan och förvaltningsdomstolarna å andra sidan. Grundtanken vid denna

fördelning har, som vi redovisat i det föregående, varit att lämplig-

hetsfrågor bör prövas av förvaltningsmyndigheterna och i sista hand av

regeringen medan rättsfrågor bör prövas av domstolarna. Avsikten med

regleringen har således inte varit att skilja de allmänna domstolarnas

kompetensområde från förvaltningsdomstolarnas.

De allmänna domstolarnas kompetens bestäms inte med hjälp av en

motsvarande uppräkning. Även om dessa domstolars kompetens någon

gång kan vara bestämd genom särskilda lagstadganden, saknas oftast

specialbestämmelser i ämnet. Man får i stället söka ledning i den

allmänna princip som ligger till grund för rättegångsbalken och som

anger att alla tvistemål skall avgöras av allmän domstol, om inte annat

särskilt stadgas. I 10 kap. 17 § rättegångsbalken finns en uppräkning av

vilka slags tvister som inte kan prövas av allmän domstol. I lagrummet

anges bl.a. att rätten inte är behörig att pröva tvist, som skall prövas av

annan myndighet än domstol eller av särskild domstol. Denna

bestämmelse innebär att allmän domstol kan vara förhindrad att pröva en

fråga i vilken en förvaltningsmyndighet har tillerkänts beslutanderätt. För

att allmän domstol skall anses förhindrad att pröva en sådan fråga har

ansetts krävas att det genom ett författningsbemyndigande anförtrotts åt

förvaltningsmyndighet att allsidigt och slutgiltigt pröva frågan. Om så

inte är fallet brukar myndighetens beslut betraktas som ett partsbesked

och inte hindra en prövning av allmän domstol.

Med början under 1980-talets förra hälft har kunnat noteras en ökning

av antalet mål där kompetensfördelningsfrågan varit föremål för

bedömning. Frågan har blivit än mer aktuell genom den utökning av

rätten till domstolsprövning som följer av artikel 6 i den europeiska

konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna (Europakonventionen). Vi återkommer till den

frågan i det följande. Om kompetensfördelningen mellan allmän domstol

och förvaltningsdomstol är oklar, riskerar rätten till domstolsprövning att

inte få fullt genomslag i svensk rätt. Saken har nyligen aktualiserats i ett

mål som var föremål för prövning i såväl Högsta domstolen (NJA 1994 s.

657) som Regeringsrätten (RÅ 1995 ref. 58).

Jordbruksverket hade med stöd av förordningar beviljat en

privatperson (S) ett visst belopp som inkomststöd och djurbidrag. I

förordningarna angavs att beslutet inte kunde överklagas. Beloppet

utbetalades emellertid inte till S, utan till en tidigare brukares

konkursbo. S ansåg att beloppet hade utbetalats till fel mottagare och

ansökte därför om stämning mot staten med yrkande att utfå det

belopp som hon gått miste om. Högsta domstolen fann att det i målet

var fråga om en civil rättighet och att en rätt till domstolsprövning

därför förelåg. Högsta domstolen ansåg emellertid att denna prövning

inte skulle ske i allmän domstol och avvisade S:s talan. Högsta

domstolen anförde bl.a. att det inte finns någon särskild

lagbestämmelse som i fall som det förevarande reglerar frågan om

tvisten skall prövas i allmän domstol eller i förvaltningsdomstol,

varför man enligt doktrinen får falla tillbaka på den allmänna

principen att alla tvistemål och brottmål skall avgöras av allmän

domstol om inget annat är särskilt stadgat. Högsta domstolen slog

emellertid fast att denna princip har utvecklats före tillkomsten av

1971 års förvaltningsrättsreform. Sedan det genom denna reform

tillskapats ett rättegångsförfarande i förvaltningsdomstol, som ger

bättre garantier för den enskildes rättssäkerhet, har i den nya

regeringsformen förvaltningsdomstolarna behandlats som likvärdiga

med de allmänna domstolarna. Högsta domstolen tillade dessutom att

principen har tillkommit utan att man förutsåg att det till följd av

Europakonventionen inte skulle vara möjligt att upprätthålla

grundsatsen att domstol saknar behörighet att avgöra en tvist, som det

enligt författning inte ankommer på domstol att pröva. Högsta

domstolen menade därför att man i det aktuella målet inte kunde utgå

från principen. Tvärtom ansåg domstolen tvistefrågans karaktär vara

sådan att starka sakliga skäl talade för att prövningen snarare borde

ske i förvaltningsdomstol än i allmän domstol. Avslutningsvis

konstaterade Högsta domstolen att det med den metod som används i

gällande lag för att bestämma förvaltningsdomstols behörighet kunde

vara svårt att hitta en behörig förvaltningsdomstol.

S vände sig därefter till allmän förvaltningsdomstol. När målet

slutligen kom under Regeringsrättens prövning fann dess majoritet, till

skillnad mot Högsta domstolen, att det inte fanns några säkra belägg

för att rätten till ekonomiska bidrag som det förevarande är en fråga

som omfattas av begreppet civila rättigheter i Europakonventionens

artikel 6. Majoriteten fastslog därför att grund saknades för slutsatsen

att Europakonventionen skulle göra en domstolsprövning av anspråket

nödvändig. Domstolens majoritet saknade således anledning att ta

ställning i frågan om kompetensfördelningen mellan allmän domstol

och förvaltningsdomstol. Minoriteten var skiljaktig beträffande

motiveringen. Man delade majoritetens bedömning att det saknades

underlag för några säkra uttalanden i frågan om rätten till

ifrågavarande bidrag utgör en civil rättighet i Europakonventionens

mening. Minoriteten menade emellertid att den frågan inte var

avgörande för bedömningen av om S:s talan kunde prövas av

förvaltningsdomstol. Man ansåg att, oavsett hur det förhöll sig i den

nyssnämnda frågan, en förvaltningsdomstols kompetens i varje

särskilt fall måste framgå av författning och att en sådan författning

saknades i det aktuella fallet.

Domstolarnas ställningstaganden är ett tecken på att en negativ

kompetenskonflikt kan uppkomma, dvs. en situation där varken allmän

domstol eller förvaltningsdomstol anser sig behörig att pröva en fråga

trots att båda domstolarna funnit att en rätt till domstolsprövning

föreligger.

I debatten har framförts den uppfattningen att situationen är

otillfredsställande och att det bör ankomma på lagstiftaren att vidta

åtgärder med avseende på domstolarnas kompetensområde (se bl.a.
[REDACTED_EFTERNAMN], FT 1995 s. 214f,[REDACTED_EFTERNAMN], SvJT 1996 s. 193 och Warnling-

Nerep, FT 1996 s. 11).

Europarättens krav på domstolsprövning

Enligt artikel 6 i Europakonventionen har var och en rätt att få en tvist

rörande hans civila rättigheter och skyldigheter prövade i en opartisk och

offentlig rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol som

upprättats enligt lag. Såvitt gäller tvister om civila rättigheter och

skyldigheter framgår av Europadomstolens praxis att artikeln är

tillämplig och rätt till domstolsprövning föreligger om det är fråga om en

reell och seriös tvist mellan enskilda eller mellan en enskild och en

myndighet, som rör en rättighet som är erkänd i den nationella rätten och

som kan karaktäriseras som en civil rättighet. Särskilda svårigheter

uppkommer när det gäller att avgöra om den omtvistade rättigheten kan

karaktäriseras som en civil rättighet . Någon egentlig definition av detta

begrepp har inte givits i domstolens praxis. Klart är emellertid att

uttrycket omfattar inte bara sådana rättigheter som kan hänföras till den

traditionella civilrätten utan även sådana rättigheter som regleras i

offentligrättslig ordning. Men bestämmelsen syftar inte till att skapa nya

materiella rättigheter utan till att garantera rätten till en opartisk prövning

av tvister om existerande sådana rättigheter och dessas innehåll.

Innebörden av begreppet civila rättigheter har lagts fast i en serie

avgöranden som har sin utgångspunkt i målet Ringeisen mot Österrike

(Ser. A No. 13) i vilket bl.a. slogs fast att rätten till domstolsprövning av

tvister om civila rättigheter innefattar alla förfaranden där utgången är

avgörande för den enskildes privata rättigheter och skyldigheter och att

det saknar betydelse huruvida tvisten avgjorts i förvaltningsrättslig

ordning enligt den nationella rättsordningen. Begreppet har därefter

genomgått en fortlöpande utveckling och dess innebörd, och därmed

rätten till domstolsprövning, har med tiden blivit tämligen vidsträckt.

Den praxis som Europadomstolen utvecklat rörande tolkningen av

begreppet civila rättigheter och skyldigheter och tillämpligheten av

artikel 6 på tvisten kan sammanfattas på följande vis. Artikeln är

tillämplig på tvister som rör eller påverkar äganderättsförhållanden, t.ex.

expropriation eller expropriationsliknande förfaranden (se t.ex. målen

Sporrong-Lönnroth mot Sverige, Ser. A No. 52, Bodén mot Sverige, Ser.

A No. 125-B och Lithgow mot Storbritannien, Ser. A No. 102), tvister

om förvärvstillstånd (Håkansson-Sturesson mot Sverige, Ser. A No. 171-

A), bygglovs- och byggnadsplanetvister (målen Allan och Mats
[REDACTED_EFTERNAMN] mot Sverige, Ser. A No. 163 och 180-A), tvist om utnyttjande

av grustäkt (målet Fredin mot Sverige, Ser. A No. 192). Hit hör även

tvister om tillstånd att bedriva viss näringsverksamhet (se t.ex. målen

Benthem mot Nederländerna, Ser. A No. 97, Pudas mot Sverige, Ser. A

No. 125-A, och Tre Traktörer mot Sverige, Ser. A No. 159). Inom

tillämpningsområdet för artikel 6 faller också vissa sociala rättigheter och

förmåner under förutsättning bl.a. att villkoren för att få del av förmånen

är närmare angivna (se målen Salesi mot Italien, Ser. A No. 257-E, och

Schuler-Zgraggen mot Schweiz, Ser. A No. 263) liksom tvist om

skyldighet att erlägga avgift till socialförsäkringssystemet (målet

Schouten och Meldrum mot Nederländerna, Ser. A No. 304). Intrång i

skyddet för privat- och familjelivet (artikel 8), t.ex. umgängesrätts-

begränsningar, har regelmässigt bedömts som omfattade av begreppet

 civila rättigheter (se t.ex. målen[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] II mot Sverige,

Ser. A No. 156 och 250).

Det är mer vanskligt att med någon säkerhet uttala sig om vad som inte

omfattas av begreppet civila rättigheter och vad som alltså faller

utanför tillämpningsområdet för artikel 6. Domstolspraxis saknas och

man är huvudsakligen hänvisad till kommissionspraxis i mål som inte

tagits upp till prövning och som alltså inte underställts domstolen. Av

denna kommissionspraxis framgår emellertid att bl.a. skatteprocessen,

medborgarskapsfrågor, asylprocessen och vissa typer av offentligrättsligt

reglerade skadeståndskrav mot det allmänna samt tvister om anställning

och avskedande av offentliganställda torde falla utanför tillämpnings-

området.

EG-rättens krav på domstolsprövning finns inte samlade i någon

speciell författning, utan får sökas på olika håll. Några bestämmelser

finns i EG:s primära rätt, dvs. fördragen om de tre gemenskaperna och

om den europeiska unionen. Rätten till domstolsprövning är också

sekundärrättsligt reglerad i EG-förordningar och EG-direktiv. Andra

normer utvecklas genom EG-domstolens avgöranden, vilka bygger på

bl.a. medlemsländernas interna rättsordningar och principer som ligger

till grund för gemensamma rättsåskådningar.

I EG-rätten finns en rätt till domstolsprövning som ansluter till artikel 6

i Europakonventionen och som utvecklas genom praxisbildning i EG-

domstolen. Europakonventionen utgör också enligt EG-domstolens

praxis en del av EG-rätten.

Frågan om omfattningen av EG-rättens krav på domstolsprövning har

nyligen varit föremål för avgörande i Regeringsrätten. Genom dom den

25 november 1997 (RÅ 1997 ref. 65) har Regeringsrätten fastslagit att

detta krav omfattar vissa beslut som enligt svensk författning inte fick

överklagas. Målet gällde Jordbruksverkets beslut rörande arealersättning

enligt förordningen (1994:1715) om EG:s förordningar om jordbruks-

produkter. I förordningen angavs att Jordbruksverkets beslut inte fick

överklagas. Regeringsrätten konstaterade att talan avsåg ett på EG-

rättslig grund framställt anspråk om ekonomiskt stöd i samband med

jordbruksproduktion. Regeringsrätten hänvisade i sin dom till att EG-

domstolen i det s.k. Borelli-målet (C-97/91- /1992/ Rec.I s. 6313) uttalat

att den som påstår sig ha anspråk av detta slag har rätt att få sin sak

prövad av domstol. Mot bakgrund bl.a. härav ansåg Regeringsrätten att

överklagandeförbudet inte är förenligt med EG-rättens allmänna

rättsprinciper och att klaganden har rätt att få sin ansökan om

arealersättning prövad av domstol. Enligt Regeringsrätten skulle en

annan överklagandebestämmelse i förordningen, som anger att

Jordbruksverkets beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol,

tillämpas även i detta fall. Betydelsen av detta avgörande berörs närmare

i det följande.

I den mån ett förvaltningsbeslut i ordinär ordning kan överklagas till

allmän förvaltningsdomstol föreligger givetvis inte någon konflikt med

kraven på domstolsprövning enligt Europakonventionen eller EG-rätten.

Vidare är rättsprövningsinstitutet avsett att möjliggöra en domstols-

prövning av förvaltningsbeslut som omfattas av Europakonventionens

krav på sådan prövning, men där möjligheten inte står öppen till prövning

på ordinär väg genom överklagande till förvaltningsdomstol. Frågan om

institutet uppfyller konventionens krav har ännu inte varit föremål för

Europadomstolens bedömning, men domstolens avgörande i målet Fredin

II mot Sverige ger ett starkt stöd för ett antagande att domstolen godtar

institutet som sådant. Flera avgöranden i Europakommissionen talar

också till förmån för att rättsprövningslagen uppfyller konventionens

krav, se t.ex. målen[REDACTED_EFTERNAMN], och Allan[REDACTED_EFTERNAMN] II mot Sverige.

Frågan om rättsprövningslagens tillämpningsområde togs upp av

regeringen i prop. 1995/96:133, Några frågor om rättsprövning m.m.,

varvid konstaterades följande. Europadomstolen har gett begreppet

 civila rättigheter och skyldigheter en allt vidare tolkning. Huruvida

tvister om statliga bidrag och stöd på exempelvis jordbruksområdet kan

anses gälla civila rättigheter har ännu inte prövats av Europadomstolen.

Till följd av den kontinuerliga utvecklingen av begreppets innehåll, är det

knappast någonsin möjligt att definitivt ta ställning till om den svenska

lagstiftningen helt och hållet uppfyller konventionens krav på rätt till

domstolsprövning. Regeringen var mot den bakgrunden inte beredd att i

det lagstiftningsärendet utvidga rättsprövningslagens tillämpningsområde

utan avsåg att noga följa utvecklingen och vid behov föreslå nödvändiga

förändringar.

Fri- och rättighetskommitténs förslag

Fri- och rättighetskommittén avslutade sitt arbete i augusti 1994 då den

lade fram slutbetänkandet Domstolsprövning av förvaltningsärenden

(SOU 1994:117). Kommittén hade till uppgift bl.a. att överväga frågan

om utökade möjligheter till domstolsprövning av normbeslut och

förvaltningsbeslut. I betänkandet föreslås bl.a. att som ett steg mot en

generell rätt till domstolsprövning av förvaltningsbeslut en ny princip

skall införas i förvaltningsrätten som innebär att beslut i förvalt-

ningsärenden får överklagas hos de allmänna förvaltningsdomstolarna

såvida inte något annat är särskilt föreskrivet. Kommittén föreslår att

denna nya princip skall bli lagfäst i förvaltningslagen. Kommittén

föreslår också en ändring av 30 § verksförordningen (1987:1100)

eftersom det i förordningen finns uttryckt den nuvarande huvudregeln att

förvaltningsmyndigheternas beslut får överklagas till regeringen.

Verksförordningen (1987:1100) är numera ersatt av verksförordningen

(1995:1322). Innehållet i 30 § i den upphävda förordningen återfinns

oförändrat i 35 § nu gällande förordning.

Utgångspunkterna för kommitténs arbete var dels att det för den

enskilde har blivit alltmer angeläget att det finns tillgång till en prövning

av förvaltningsbeslut, dels att det bör säkerställas att lagstiftningen står i

överensstämmelse med internationella åtaganden, dels att regeringen

skall befrias från att pröva överklaganden i ärenden där en politisk

styrning av praxis inte är nödvändig eller önskvärd. En annan

utgångspunkt var att ärenden som kräver en politisk bedömning och

ärenden som innehåller stora mått av lämplighetsbedömningar även

fortsättningsvis bör kunna överklagas hos regeringen, medan ärenden

som kan väntas vara särskilt betydelsefulla för den enskilde och som

dessutom har ett inslag av rättslig bedömning bör kunna överprövas i

domstol.

Kommittén konstaterar att i de fall där det för närvarande är föreskrivet

att överklagande av beslut får ske hos regeringen eller hos en högre

förvaltningsmyndighet får införandet av den nya principen inga

omedelbara konsekvenser. Principen om överprövning i allmän

förvaltningsdomstol skall dock vara vägledande när man utformar nya

regler om överklagande av förvaltningsbeslut. Eftersom den direkta

konsekvensen av principen blir begränsad föreslås i betänkandet att

principen kompletteras med att vissa ärendegrupper, i vilka meddelade

beslut för närvarande får överklagas i administrativ ordning till

regeringen, skall överflyttas till prövning i de allmänna förvaltnings-

domstolarna. Kommittén tar emellertid inte definitiv ställning till vilka

ärendegrupper som skall överflyttas, utan nöjer sig med att ange riktlinjer

om vilka typer av ärenden som bör prövas av domstol respektive av

regeringen. Riktlinjerna innebär bl.a. att överklaganden av beslut i

personalärenden, normbeslut och beslut i dispensärenden såvitt de inte

lämpligen kan avskäras från överprövning eller prövningen kan läggas i

en lägre administrativ instans alltjämt bör prövas av regeringen.

Kommitténs ledamöter var inte eniga. Några parlamentariska

ledamöter uttalar i en reservation att man inte i princip motsätter sig

förslaget om en ny instansordningsprincip, men att man för närvarande

inte kan ställa sig bakom kommittéförslaget eftersom det är otillräckligt

underbyggt. Denna minoritet anser att kommittén inte alls har klarlagt i

vilka fall särskilda överklagandebestämmelser saknas och där den

nuvarande instansordningsprincipen alltså gäller, vilket anges göra det

svårt att veta vilket genomslag den föreslagna nya ordningen skulle få.

Samma minoritet pekar på att kommittén inte på ett systematiskt sätt har

behandlat frågan om möjligheter och skyldigheter för förvaltningsmyn-

digheter och förvaltningsdomstolar att, med eget förslag till beslut,

överlämna vissa typer av ärenden till regeringen för slutligt avgörande

samt hur en sådan möjlighet skulle kunna komma till ytterligare

användning. Även på andra punkter framförs skiljaktiga meningar av

ledamöter av kommittén.

Fri- och rättighetskommitténs slutbetänkande har remissbehandlats.

Ett drygt åttiotal remissinstanser har avgivit svar. De flesta remiss-

instanserna är positiva till förslaget om en ny instansordningsprincip eller

lämnar det utan erinran. Ett antal instanser som i och för sig tillstyrker

principen ställer sig emellertid bakom den kritik som framförs av

kommittéminoriteten, dvs. att det saknas en analys av de ärendegrupper

som kan komma att påverkas av den nya principen liksom en

konsekvensbeskrivning av förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Under lång tid har utvecklingen gått

mot att förvaltningsbeslut i ökad utsträckning prövas av förvaltnings-

domstol i stället för av enbart förvaltningsmyndighet. Denna utveckling

har motiverats av omsorgen om den enskildes rättssäkerhet, strävandena

att begränsa regeringens arbetsbörda samt nödvändigheten av att uppfylla

internationella åtaganden. I takt med denna utveckling har ifrågasatts om

inte den oskrivna regeln borde ändras och ersättas av en uttrycklig regel

med motsatt innebörd.

I 1997 års promemoria föreslås, liksom av Fri- och rättighets-

kommittén, att det i förvaltningslagen införs en regel som ger uttryck för

en allmän princip att talan mot ett beslut i ett förvaltningsärende får föras

i allmän förvaltningsdomstol. I promemorian föreslås vidare att

särbestämmelser i specialförfattning av innebörd att talan mot ett beslut

skall föras i annan ordning än i enlighet med den allmänna principen

skall fortsätta att gälla. Med en sådan lösning får i specialförfattning

regleras de fall i vilka talan mot ett myndighetsbeslut inte skall följa den

nya allmänna principen utan där talan skall föras hos annan instans än

förvaltningsdomstol. Beslut av myndigheter under regeringen i

personalärenden och andra administrativa beslut samt beslut i norm-

givningsärenden omfattas inte av promemorians förslag utan är

uttryckligen undantagna från den föreslagna bestämmelsens tillämp-

ningsområde. I de fall den nya principen om prövning i allmän

förvaltningsdomstol blir aktuell att tillämpa, föreslås i promemorian att

anhängiggörandet av talan skall ske genom ansökan om rättens prövning.

Promemorians förslag om ett nytt rättsmedel tas inte upp i detta ärende.

Som vi redovisat i avsnitt 3 kommer den frågan att beredas vidare inom

Justitiedepartementet.

Förslagen i 1997 års promemoria kan sägas utgöra en bearbetning och

vidareutveckling av Fri- och rättighetskommitténs förslag. Promemorian

innehåller också den information och de konkreta förslag som efterlysts

under remissbehandlingen av kommitténs förslag. I promemorian

redovisas cirka 75 författningar myndighetsinstruktioner oräknade

som saknar överklagandebestämmelser, och för vilka den föreslagna

ordningen således skulle bli tillämplig. Det föreslås att prövningen enligt

vissa av dessa skall flyttas från regeringen till allmän förvaltnings-

domstol medan prövningen enligt återstoden av författningarna även i

fortsättningen skall göras av regeringen.

De remissinstanser som yttrat sig har i allmänhet tillstyrkt såväl

förlaget om en ändrad princip för prövning av förvaltningsbeslut som

förslaget om överflyttning av vissa måltyper från regeringsprövning till

prövning i allmän förvaltningsdomstol.

Sammanfattar man det förhållande som numera råder mellan

förvaltningsdomstolarna och regeringen såsom överprövningsinstanser

av förvaltningsbeslut kan det med fog göras gällande att huvudregeln

redan i dag är att förvaltningsbeslut överklagas hos förvaltningsdomstol.

Detta skulle enligt regeringens mening ensamt kunna utgöra tillräckliga

skäl för att i lag slå fast att huvudregeln är att förvaltningsbeslut

överprövas i förvaltningsdomstol.

Ett annat skäl för en huvudregel om domstolsprövning av förvalt-

ningsbeslut är Europarättens krav på domstolsprövning. Såsom framgått

av den tidigare framställningen finns det en inte obetydlig risk för att

Europakonventionens krav på domstolsprövning inte kan tillgodoses fullt

ut när det är fråga om gynnande beslut och det enligt föreskrift föreligger

förbud mot överklagande till domstol. Detta har, som vi redovisat i det

föregående, på senare tid blivit belyst i olika avgöranden av Högsta

domstolen och Regeringsrätten. Liknande fall från andra rättsområden än

jordbruksområdet kan komma att aktualiseras vid förvaltningsdom-

stolarna. I sådana fall skulle en allmän princip om domstolsprövning

fylla en viktig uppgift genom att anvisa en behörig domstol och därmed

också bidra till ett klargörande av kompetensfördelningen mellan allmän

domstol och förvaltningsdomstol. Risken för negativa kompetens-

konflikter mellan Högsta domstolen och Regeringsrätten skulle minska

samtidigt som den svenska rättsordningen skulle bringas i bättre

samklang med internationella åtaganden och den enskildes rättssäkerhet

stärkas.

Ett ytterligare skäl som talar för införande av en allmän regel om

domstolsprövning är att det i 11 kap. 4 § regeringsformen anges att om

domstolarnas rättskipningsuppgifter, om huvuddragen av deras organisa-

tion och om rättegången föreskrives i lag. Detta innebär bl.a. att bestäm-

melser om överklagande till domstol bör stå i lag. I prop. 1994/95:27

s. 143 anges att överklaganderegleringen inte annat än övergångsvis bör

finnas i förordning utan i möjligaste mån i lag. För närvarande återfinns

emellertid en stor mängd äldre överklagandebestämmelser i förordning,

vilket naturligtvis inte är tillfredsställande. Det har inte varit möjligt att

gå igenom och ge lagform åt samtliga förordningsbestämmelser som

anger att överklagande skall ske till domstol. Tillvägagångssättet skulle i

princip kräva en lag med överklagandebestämmelser i anslutning till

varje förordning. En allmän bestämmelse i lag av innebörd att den som

vill överklaga ett förvaltningsbeslut hänvisas till allmän förvaltnings-

domstol erbjuder en lösning på det ifrågavarande problemet. En sådan

bestämmelse medför att bestämmelser om överklagande till förvalt-

ningsdomstol i förordning blir överflödiga och kan upphävas. En annan

positiv effekt med en generell lagregel om domstolsprövning av förvalt-

ningsbeslut är att den gör det möjligt att enkelt föra över överprövningen

av ärenden från regeringen till förvaltningsdomstol, om och i den mån

det i framtiden bedöms lämpligt.

Mot denna bakgrund anser regeringen att en generell lagregel om

domstolsprövning av förvaltningsbeslut bör införas. En sådan regel

innebär att man överger den nuvarande delvis oskrivna regeln om rätten

att gå till kungs , dvs. rätten att överklaga till närmast högre myndighet

och i sista hand till regeringen. När överklagande i fortsättningen skall

ske till regeringen bör detta i stället göras med stöd av uttryckliga regler.

En uttrycklig regel om domstolsprövning av förvaltningsbeslut innebär

visserligen en grundläggande nyskapelse när det gäller att anvisa rätt

forum för den rättsliga kontrollen av förvaltningen. Införandet av regeln

innebär dock inte att överprövningen av förvaltningsbeslut flyttas från

myndigheterna, och regeringen, till förvaltningsdomstolarna. Den nya

regeln är främst att se som ett uttryck för en princip om att den rättsliga

kontrollen av förvaltningsbeslut bör ske vid domstol och kan enligt

regeringens mening snarast ses som en slags kodifiering av en huvud-

regel som i praktiken redan gäller. Reformen innebär i den meningen en

nyhet endast i författningstekniskt hänseende. De författningar lagar

och förordningar som saknar överklagandebestämmelser men där

prövning fortfarande bör ske i administrativ ordning, bör därför i

allmänhet kompletteras med en föreskrift om att beslutet kan överklagas

till regeringen. I fråga om ett smärre antal författningar bör dock

instansordningen ändras och överklagande ske till allmän förvaltnings-

domstol i stället för till regeringen. Vi återkommer till detta i avsnitt 4.2.

Samtidigt med den nya regelns ikraftträdande kan föreskrifter om

överklagandeförbud som strider mot EG-rätten upphävas. Föreskrifter i

förordning om överklagande till allmän förvaltningsdomstol bör ersättas

med en hänvisning till den nya regeln. Vi återkommer till detta i avsnitt

4.3.

Införandet av en ny princip om domstolsprövning syftar inte i sig till

att förskjuta gränslinjen mellan allmän domstols och förvaltnings-

domstols behörighet. Den nuvarande gränslinjen är på det stora hela

ändamålsenlig och bör i allt väsentligt ligga fast även i fortsättningen.

4.2 Utformningen av den nya regeln om

domstolsprövning

Regeringens förslag: Den nya regeln om domstolsprövning av

förvaltningsbeslut skall införas i förvaltningslagen och utformas så att

förvaltningsbeslut som är överklagbara får överklagas till allmän för-

valtningsdomstol om inte något annat är särskilt föreskrivet. Från

bestämmelsens tillämpningsområde undantas uttryckligen beslut i

administrativa ärenden samt normgivningsbeslut. Om ett beslut

överklagas med stöd av den nya bestämmelsen skall prövningstillstånd

krävas vid överklagande till kammarrätt.

Förslaget i 1997 års promemoria överensstämmer i sak med

regeringens förslag. Promemorian tar inte upp frågan om prövnings-

tillstånd och innehåller därför inga förslag i den delen.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna uttalar sig inte

om den föreslagna regelns närmare utformning. Av de instanser som

yttrat sig i denna del är dock de allra flesta positiva till promemorians

förslag. Regeringsrätten påpekar att även ytterligare kategorier av beslut

kan tänkas behöva undantas från regelns tillämpningsområde, exempelvis

beslut om rekommendationer och andra allmänna råd där en möjlighet till

överprövning hos regeringen alltjämt ter sig bäst lämpad. Länsrätten i

Jönköpings län anför att det förhållandet att regeringen är allmänt

behörig att meddela dispenser inte i sig innebär att allmän förvalt-

ningsdomstol inte skulle kunna vara behörig att pröva ett överklagande

av ett myndighetsbeslut att vägra dispens. Länsrätten anser att undantag

uttryckligen bör göras för dispensärenden för vilka inga överkla-

gandebestämmelser har meddelats. Socialstyrelsen anser att effekten av

den föreslagna bestämmelsen är osäker vad beträffar dispensärenden och

framför att om avsikten är att beslut i dessa ärenden skall gå att överklaga

till regeringen, bör detta anges tydligare och regleras. Statens

jordbruksverk framför att den föreslagna regeln kan tänkas föranleda

vissa problem beträffande beslut som har sin grund i regleringsbrev.

Länsstyrelsen i Kalmar län efterlyser en definition av begreppet

administrativa ärenden och även Kammarrätten i Stockholm påpekar att

begreppet inte är entydigt.

Skälen för regeringens förslag: Den naturliga platsen för den nya

bestämmelsen är i förvaltningslagen, som idag innehåller regler om vad

som gäller om överklagande till såväl högre myndighet som till

förvaltningsdomstol. En sådan lösning innebär inget ställningstagande till

frågan om behovet och lämpligheten av att i framtiden införa

grundlagsbestämmelser i ämnet. Exempel på sådana lösningar finns,

såsom framgår av Fri- och rättighetskommitténs betänkande, i utländsk

rätt.

Genom bestämmelsens placering i förvaltningslagen sker en naturlig

avgränsning av principen till att avse beslut som faller under lagens

tillämpningsområde enligt lagens 1 §, nämligen främst beslut i anledning

av förvaltningsmyndigheters handläggning av förvaltningsärenden.

Såsom framgår av det följande bör dock normbeslut som faller under 1 §

förvaltningslagen inte i likhet med vad som gäller enligt rätts-

prövningslagen kunna överprövas av förvaltningsdomstol. Inte heller

bör administrativa beslut överprövas av förvaltningsdomstol. Detta

innebär att domstolarnas handläggning av förvaltningsärenden, vilken

enligt 1 § också faller under lagens tillämpningsområde, som regel

undantas från förvaltningsdomstols överprövningsrätt. De förvaltnings-

ärenden som avgörs av regeringen omfattas inte heller av regeln,

eftersom regeringsärenden formellt inte faller under förvaltningslagens

tillämpningsområde.

Genom bestämmelsen i 3 § förvaltningslagen, som innehåller en före-

skrift om att om annan lag eller författning innehåller någon bestämmelse

som avviker från förvaltningslagen så gäller den bestämmelsen, får den

nya principen en klar avgränsning. Innehåller en specialförfattning lag

eller förordning ett förbud mot överklagande så gäller alltså det

förbudet. Den nya principen innebär således inte att fullföljdsrätten

vidgas i ett sådant fall av bristande överklagbarhet. Även särskilda

föreskrifter om överklagande till allmän förvaltningsdomstol eller till

regeringen har företräde framför den nya regeln. Regler i special-

författningar om när beslut får överklagas och om vilken instans som

skall pröva överklagandena påverkas alltså inte av den nya regeln om

domstolsprövning. Vi återkommer till detta i det följande och i avsnitt

4.3.

Även om det i en författning anges att ett beslut enligt författningen

eller av en viss myndighet får överklagas till förvaltningsdomstol, är det

som vi tidigare redovisat (avsnitt 4.1) inte säkert att alla sådana beslut är

överklagbara. Överklagbarheten kan vara utesluten till följd av allmänna

förvaltningsrättsliga grundsatser som har utvecklats i praxis. Regeln i 22

§ förvaltningslagen, som innehåller en erinran om att ett beslut skall vara

överklagbart för att kunna överklagas, utgör därmed en ytterligare

avgränsning när det gäller de beslut som faller inom den nya regelns

tillämpningsområde. Härigenom blir också den praxis som vi redovisat i

avsnitt 4.1 tillämplig.

I 22 § förvaltningslagen finns också en allmän regel om vem som har

klagorätt, den subjektiva klagorätten. Där anges att ett beslut får

överklagas av den som beslutet angår, om det gått honom emot.

Bestämmelser om klagorätt återfinns i specialförfattningar men regler har

också utvecklats genom en rikhaltig praxis. Även dessa regler blir

tillämpliga i mål som faller under den nya regeln.

Den nya allmänna regeln om överklagande av förvaltningsbeslut bör

anges i en ny 22 a § i förvaltningslagen. Rubriken före 22 § bör därför

ges lydelsen överklagande. Regeringen följer i dessa hänseenden

Lagrådets förslag. Även när det gäller paragrafens formulering ansluter

vi oss, med ett undantag, till Lagrådets förslag (se vidare författnings-

kommentaren).

Enligt vår mening finns det för närvarande inte några skäl att låta den

nya regeln ersätta alla de föreskrifter om överklagande till allmän

förvaltningsdomstol som förekommer i den förvaltningsrättsliga lagstift-

ningen, dvs. när föreskriften har tagits in i lag. Tvärtom fyller sådana

föreskrifter en viktig funktion som information till allmänheten. En

bestämmelse om att överklagande skall ske till allmän förvaltnings-

domstol har också sin naturliga placering i anslutning till föreskrifter om

krav på prövningstillstånd och olika särbestämmelser om partsställning

m.m. som förekommer i den förvaltningsprocessrättsliga lagstiftningen.

Vi har således en annan uppfattning än den som förs fram i 1997 års

promemoria, där det sägs att den nya bestämmelsen kan ersätta

uttryckliga bestämmelser i den förvaltningsrättsliga lagstiftningen om

överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Särskilda regler om

överklagande till förvaltningsdomstol bör därför tills vidare behållas och

även i fortsättningen föras in i ny förvaltningsrättslig lagstiftning.

Regeringen vill dock påpeka att det i framtiden kan framkomma

anledning att överväga behovet av särskilda överklagandebestämmelser i

de materiella författningarna. Frågan skulle kunna aktualiseras t.ex. vid

en diskussion om att ge hela överklaganderegleringen en mera generell

utformning genom låta den bestå av ett fåtal allmänna regler, vilket det

finns exempel på i utländsk rätt.

Tillämpningsområdet för den nya bestämmelsen blir alltså i praktiken

begränsat till att gälla överklaganden av beslut som grundar sig på

bestämmelser i förordning. Som vi redan har framhållit i avsnitt 4.1 avser

regeringen att upphäva de bestämmelser om överklagande till allmän

förvaltningsdomstol som i dag förekommer i förordning och ersätta dem

med föreskrifter som upplyser om överklagandebestämmelsen i 22 a §

förvaltningslagen.

I förordningarna finns regelmässigt en föreskrift om att prövnings-

tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt. Bestämmelser om

prövningstillstånd bör, liksom regler om överklagande till domstol, tas in

i lag (se avsnitt 4.1). En lagregel om att prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätt i de fall överklagande sker med stöd av den

nya regeln bör därför införas. En sådan bestämmelse hör i och för sig

naturligare hemma i förvaltningsprocesslagen än i förvaltningslagen. En

placering i förvaltningsprocesslagen skulle dock bryta mot den gängse

lagstiftningstekniken om att regler om krav på prövningstillstånd för en

viss måltyp tas in i anslutning till reglerna om överklagande till allmän

förvaltningsdomstol. Enligt regeringens mening framkommer kravet på

prövningstillstånd tydligare om det anges i anslutning till den tillämpliga

överklagandebestämmelsen. Regeringen anser således att den lämpligaste

placeringen för föreskriften om krav på prövningstillstånd är att lägga

den som ett särskilt stycke i den nya bestämmelsen i förvaltningslagen.

Bestämmelsen kommer därmed att utgöra en sådan särskild föreskrift om

prövningstillstånd som avses i 34 a § förvaltningsprocesslagen.

Även om ett beslut är överklagbart kan det, av skäl som tidigare

redovisats, vara av sådan karaktär att det inte lämpar sig för dom-

stolsprövning utan i stället bör förbehållas regeringens prövning. I vissa

ärenden finns det typiskt sett inte något behov av en domstolskontroll.

Hit hör i första hand administrativa ärenden samt normgivningsärenden

vilka enligt terminologin i 1 § förvaltningslagen utgör förvaltnings-

ärenden. Beslut i sådana ärenden bör genom en generell bestämmelse

undantas från den föreslagna huvudregeln att prövningen skall ske i

domstol och i stället i förekommande fall överprövas hos högre

myndighet och ytterst hos regeringen. Begreppet normgivningsärenden

bör i enlighet med promemorians förslag definieras genom en hänvisning

till 20 § första stycket 5 förvaltningslagen som gäller ärenden om

meddelande av föreskrifter som avses i 8 kap. regeringsformen.

Vad som är ett administrativt beslut är som någon remissinstans påtalat

inte entydigt. Begreppet kan ha olika innebörd beroende på det

sammanhang i vilket det används. Vår avsikt är att från domstols-

prövning avskilja sådana myndighetsbeslut som inte är ett uttryck för

någon egentlig myndighetsutövning mot enskilda utanför myndigheten.

Hit hör i första hand beslut i personalärenden men också beslut rörande

verksamhetsinriktningen m.m. Exempel på sådana beslut är normalt

beslut som har sin grund i regleringsbrev. Terminologin anknyter till vad

som redan har tillämpats i ett antal myndighetsinstruktioner. Det får

överlämnas till rättstillämpningen att med beaktande av det angivna

syftet närmare ange vilka typer av beslut som skall anses som

administrativa. Det praktiska problemet skall emellertid inte överdrivas.

Redan de allmänna principerna om besluts överklagbarhet torde

nämligen ofta utgöra ett hinder mot att beslut i administrativa ärenden

kommer under förvaltningsdomstols prövning.

Det kan ifrågasättas om ett undantag i den nya regeln om

domstolsprövning bör göras för beslut i dispensärenden. Några

remissinstanser har föreslagit ett sådant undantag. Det rör sig här om

ärenden i vilka den enskilde har ansökt om dispens från författnings-

bestämmelser. Sådana ärenden handläggs och avgörs ofta av en

myndighet som första instans med stöd av bestämmelser i special-

författning. I dessa fall finns i allmänhet också särskilda bestämmelser

om att besluten kan överklagas till regeringen. Det finns dock såväl i

lag som i förordning exempel på att beslut i dispensärenden får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. För de fall där inga särskilda

bestämmelser finns följer av 11 kap. 12 § regeringsformen att regeringen

 som enda instans har en allmän rätt att medge dispens från föreskrift i

förordning eller från bestämmelse som har meddelats med stöd av beslut

från regeringen, om annat inte anges i lag eller anslagsbeslut. Regeringen

finner mot bakgrund härav inte anledning att föreslå något undantag för

beslut i dispensärenden.

En av remissinstanserna har ansett att beslut om rekommendationer

och andra allmänna råd bör undantas från tillämpningsområdet för den

nya regeln. Enligt regeringens mening har dock dessa beslut typiskt sett

en sådan allmän karaktär att de inte torde uppfylla de krav på över-

klagbarhet m.m. som följer av 22 § förvaltningslagen. Vi anser därför att

det saknas anledning att undanta dessa beslut från den nya regelns

tillämpningsområde.

Såsom har berörts i avsnitt 4.1 kan kommunala beslut i avsaknad av

särskilda överklagandebestämmelser i speciallagstiftning ofta bli föremål

för laglighetsprövning. För sådana ärenden gäller särskilda bestämmelser

om talerätt, prövningsram m.m. enligt föreskrifterna i 10 kap. kommunal-

lagen (1991:900) och 22 kap. kyrkolagen (1992:300). Den nya regeln om

domstolsprövning bör självfallet inte vara tillämplig på sådana beslut.

Enligt 31 § förvaltningslagen gäller inte bestämmelserna i 13 30 §§

sistnämnda lag de ärenden som omfattas av reglerna om laglighets-

prövning. Regeringen finner därför att någon särskild föreskrift där de

beslut som kan bli föremål för laglighetsprövning undantas från den nya

regelns tillämpningsområde inte är nödvändig.

4.3 En ändrad instansordning för vissa överklaganden

och följdändringar i andra författningar

Regeringens förslag: Prövningen av överklaganden enligt lagen

(1961:181) om försäljning av teknisk sprit m.m., lagen (1992:1119) om

teknisk kontroll och lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande

flyttas från regeringen till allmän förvaltningsdomstol. En uttrycklig

föreskrift om detta tas in i respektive lag. I lagar som saknar föreskrifter

om överklagande men där överprövningen även i fortsättningen skall ske

hos regeringen införs uttryckliga föreskrifter om att besluten får

överklagas till regeringen.

Förslaget i 1997 års promemoria överensstämmer delvis med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Det fåtal av remissinstanserna som yttrar sig över

promemorians förslag i denna del är positiva till förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Såsom vi redovisat i avsnitt 4.1 och

4.2 kräver den nya bestämmelsen om domstolsprövning av förvalt-

ningsbeslut en uttrycklig författningsreglering av de fall där regeringen

även i fortsättningen skall vara den högsta överprövningsinstansen.

Bestämmelser i specialförfattning som redan anger att regeringen är

överklagandeinstans bör därför kvarstå oförändrade. När det gäller de

författningar som för närvarande saknar överklagandebestämmelser och

som därför enligt 35 § verksförordningen kan föranleda överklagande till

regeringen anser regeringen att i flertalet fall överprövningen även i

fortsättningen skall göras av regeringen.

I 1997 års promemoria redovisas i en bilaga en förteckning med ett 75-

tal författningar, varav 18 lagar och återstoden förordningar, som saknar

överklagandebestämmelser. I fråga om flertalet av dessa föreslås i

promemorian att överklagande även fortsättningsvis skall ske till

regeringen. Vi ansluter oss delvis till promemorians förslag och föreslår

att föreskrifter om överklagande till regeringen skall tas in i fyra lagar,

nämligen

 äktenskapsbalken (4 kap. 3 § 4)

 lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden

rörande äktenskap och förmynderskap (1 kap. 3 § 1)

 lagen (1970:991) om ändring i kommunal och ecklesiastik indelning

i samband med fastighetsbildning och

 trafikskadelagen (1975:1410).

Enligt några av dessa författningar ingår länsstyrelsen i besluts-

organisationen. Regeringen avser inte att ändra på detta utan

länsstyrelsens prövning skall kvarstå.

I fråga om lagen (1983:890) om allemanssparande, aktiekontolagen

(1989:827) och lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning

till värdepappersfonder, föreslår vi att några bestämmelser om över-

klagande inte skall införas eftersom dessa lagar omfattas av pågående

lagstiftningsärenden där instansordningsfrågan ingår.

I några andra fall som omfattas av förslagen i promemorian har vi

funnit att bestämmelser om överklagande inte behövs, bl.a. därför att det

enligt dessa lagar inte fattas några förvaltningsbeslut eller därför att de

aktuella besluten inte omfattas av den allmänna regeln. Det gäller för

virkesmätningslagen (1966:209), lagen (1970:498) om skydd för vapen

och vissa andra officiella beteckningar, lagen (1987:519) om Riks-

revisionsverkets granskning av statliga aktiebolag och stiftelser, arkiv-

lagen (1990:782), lagen (1992:701) om Konungariket Sveriges stads-

hypotekskassa, lagen (1994:759) om Sveriges allmänna hypoteksbank

och lagen (1994:1383) om överlämnande av allmänna handlingar till

andra organ än myndigheter för förvaring.

Lagen (1992:1631) om lämplighetsprövning av större ägare i bank-

aktiebolag, som omfattas av promemorians förslag, har upphävts.

I ett fall har det utöver vad som anges i promemorian framkommit ett

behov av en överklagandebestämmelse. Det gäller vissa beslut enligt

föräldrabalken som även fortsättningsvis bör överklagas till regeringen.

Promemorians inventering omfattar inte författningar som berörs av

regeringens förslag till miljöbalk (prop. 1997/98:45). I angivna pro-

position har regeringen lämnat förslag till en ny instansordning för

överklagande av beslut på miljöområdet samt föreslagit att bestäm-

melserna skall träda i kraft den 1 januari 1999. I den nya balken har 15

lagar på miljöområdet smälts samman och arbetats in i den nya balken. I

en av dessa, lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i

vatten, saknas bestämmelser om överklagande. I en annan av lagarna,

hälsoskyddslagen (1982:1020), saknas det delvis sådana bestämmelser.

Den allmänna regeln om överklagande skulle i dessa fall, om inga

särskilda lagstiftningsåtgärder vidtas, innebära att under en tidsbegränsad

period får vissa beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol i stället

för som nu till regeringen, för att när bestämmelserna om miljöbalken

träder i kraft följa en annan instansordning. Detta är självfallet inte

lämpligt och det bör därför övergångsvis införas särskilda regler i dessa

lagar som utesluter en ändrad instansordning till följd av den allmänna

regeln.

I anslutning till reformens ikraftträdande avser regeringen att utfärda

motsvarande föreskrifter om överklagande till regeringen i de

förordningar som saknar bestämmelser om överklagande. Som påpekats

under remissbehandlingen är detta aktuellt i ett antal förordningar utöver

de som redovisats i promemorian.

I promemorian föreslås också att det i tolv författningar, varav sex

lagar och återstoden förordningar, skall införas bestämmelser om

överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Remissinstanserna har inte

haft några synpunkter på detta. Enligt regeringens mening bör

överprövningen enligt två av dessa lagar flyttas till allmän förvaltnings-

domstol. Det gäller lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit

m.m. (beslut i fråga om bl.a. införande och försäljning av teknisk sprit)

och lagen (1992:1119) om teknisk kontroll (vissa avgiftsbeslut). De

övriga lagarna för vilka promemorian föreslår en ändrad instansordning

ingår bland de nyss nämnda lagarna där vi anser att några överklagande-

bestämmelser inte behövs.

I ett fall där det i promemorian föreslås att det införs bestämmelser om

överklagande till regeringen anser vi att överprövningen i stället bör

flyttas till domstol. Det gäller beslut enligt lagen (1993:931) om

individuellt pensionssparande. Vi föreslår att Finansinspektionens beslut

i fråga om dels tillstånd att bedriva pensionssparrörelse, dels tillstånd för

pensionssparinstitut att avveckla sin pensionssparrörelse och dels

godkännande av avtal om överlåtelse av ett återstående bestånd av

pensionssparavtal skall få överklagas till kammarrätt. Finansins-

pektionens övriga beslut enligt lagen bör få överklagas till länsrätt och i

dessa fall bör gälla krav på prövningstillstånd i kammarrätten. Den

överklagandeordning som vi föreslår beträffande angivna lag ligger i

linje med vad som gäller i fråga om Finansinpektionens beslut enligt

näraliggande författningar, se prop. 1994/95:27 s. 156 f.

I promemorian föreslås inga lagändringar i de författningar enligt vilka

prövningen skall överflyttas till allmän förvaltningsdomstol. Enligt

promemorians förslag skall beslut enligt dessa författningar i stället

överklagas till allmän förvaltningsdomstol med stöd av den nya regeln i

förvaltningslagen. Regeringen väljer här, som vi redovisat i avsnitt 4.2,

en annan lagstiftningsteknik och förordar en ordning som innebär att

uttryckliga regler om överklagande till allmän förvaltningsdomstol även i

fortsättningen normalt skall tas in i den förvaltningsrättsliga

lagstiftningen.

De förordningar där överklagande i fortsättningen skall ske till allmän

förvaltningsdomstol kommer, som vi redovisat i avsnitt 4.1, att förses

med en hänvisning till den nya regeln i förvaltningslagen.

Det har inom Regeringskansliet gjorts en genomgång av författ-

ningarna mot bakgrund av Regeringsrättens uttalanden i 1997 års

avgörande (se avsnitt 4.1). Därvid har inte framkommit att det i lag skulle

finnas några sådana föreskrifter om överklagandeförbud som berörs av

Regeringsrättens uttalanden i det nämnda målet. I den mån sådana

föreskrifter förekommer i förordning kommer dessa att upphävas i

anslutning till reformens ikraftträdande. Ett antal förordningsändringar

har redan genomförts med anledning av avgörandet. Överklagande

kommer sedan att kunna ske till allmän förvaltningsdomstol med stöd av

den nya lagregeln.

Den nu gällande huvudregeln att ett myndighetsbeslut ytterst får

överklagas hos regeringen kommer till uttryck i 35 § verksförordningen.

Av denna paragraf framgår nämligen att myndighetens beslut får

överklagas hos regeringen, om något annat inte följer av lagen

(1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa

mål, lagen (1987:439) om inskränkning i rätten att överklaga eller andra

föreskrifter. Införandet av en ny allmän princip om domstolsprövning av

den tidigare förordade lydelsen innebär att den angivna huvudregeln

modifieras och förutsätter därför att 35 § verksförordningen får en ändrad

och snävare innebörd som korresponderar med den nya bestämmelsen i

förvaltningslagen. Beslut i t.ex. normgivningsärenden kommer därmed

även i fortsättningen att överklagas till regeringen med stöd av

verksförordningen. Myndigheternas instruktioner måste också ses över.

4.4 Vissa speciella ärendegrupper inom

lantmäteriområdet

Inom lantmäteriområdet finns ett fåtal beslut som överklagas till

regeringen, i några fall på grund av att det saknas bestämmelser om

överklagande. De ärendegrupper för vilka det saknas överklagande-

bestämmelser skulle enligt den nya huvudregeln för överklagande

komma att prövas av allmän förvaltningsdomstol. Några av de aktuella

ärendegrupperna bör emellertid, som framgår av det följande, överklagas

till fastighetsdomstol. Överklagandefrågan för dessa ärenden bör lösas i

samband med förslaget till den nya huvudregeln. Förslagen i detta avsnitt

grundas på en inom Inrikesdepartementet upprättad promemoria Några

överklagandefrågor.

4.4.1 Överklagande av räkningar avseende avgifter för

lantmäteriförrättningar m.m.

Regeringens förslag: Räkningar avseende förrättningskostnader m.m.

skall överklagas till fastighetsdomstol.

Förslaget i promemorian Några överklagandefrågor överens-

stämmer i sak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Förslaget i promemorian har tillstyrkts eller läm-

nats utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt förordningen (1995:1459) om

avgifter vid lantmäteriförrättningar överklagas en lantmäterimyndighets

räkningar för förrättningskostnader till Lantmäteriverket. Möjligheten att

överklaga har sedan skurits av så att Lantmäteriverket är sista instans.

Dessa räkningar bör dock enligt regeringens mening kunna prövas av

någon instans utanför lantmäteriorganisationen. Denna överprövning bör

göras av domstol och därmed uppkommer frågan om i vilken dom-

stolsorganisation prövningen bör ske. Enligt huvudregeln överklagas

beslut av förvaltningsmyndigheter till allmän förvaltningsdomstol.

Undantag finns dock, bl.a. i fråga om lantmäterimyndighets beslut. Dessa

överklagas vanligtvis till fastighetsdomstol.

En prövning i fastighetsdomstol av ärenden enligt den nu aktuella

förordningen förordas också i Lantmäteri- och inskrivningsutredningens

slutbetänkande (SOU 1994:90 s. 497). Det underlättar enligt utredningen

för sakägarna om såväl räkningen som beslutet om fördelning av kostna-

derna prövas av samma domstol. Enligt utredningen är det inte heller

någon nackdel att den domstol som skall handlägga överklagandet av

räkningar också har erfarenhet av att överpröva förrättningar. Man

påpekar vidare att både prövning av räkningen och prövning av

fördelningen av kostnaderna kräver tillgång till förrättningsakten.

Majoriteten av de remissinstanser som uttalade sig i frågan tillstyrkte

utredningens förslag, men ett par remissinstanser ansåg att besluten

borde prövas av förvaltningsdomstolarna på grund av sin administrativa

karaktär.

Det kan i och för sig ifrågasättas om den ordning som utredningen

föreslog är lämplig i de fall endast räkningen överklagas och således

själva förrättningen inte prövas av domstolen. Med hänsyn till att

fastighetsdomstol överprövar lantmäterimyndighets förrättningsbeslut

och mot bakgrund av de övriga skäl utredningen anfört anser regeringen

emellertid att det är lämpligare att även räkningarna prövas av

fastighetsdomstol. Vid en prövning i fastighetsdomstol undviks också

bl.a. de praktiska problem som uppkommer från parts- och dom-

stolssynpunkt när både räkningen och förrättningen överklagas. Vidare

undviks ett förfarande med parallella prövningar i olika domstolsorgani-

sationer innan ett slutligt avgörande föreligger i fråga om avgiften för

varje berörd sakägare. För att instanskedjan inte skall bli för lång bör

räkningarna inte först prövas av Lantmäteriverket. Regeringen föreslår

därför att räkningar avseende avgifter för lantmäteriförrättningar skall

överklagas från lantmäterimyndigheten till fastighetsdomstol.

Enligt förslaget i promemorian skulle frågan lagtekniskt lösas genom

en ändring i förordningen om avgifter vid lantmäteriförrättningar. Som

framgår av det föregående bör en sådan förändring av instansordningen

för räkningarna som innebär att dessa skall kunna överprövas av domstol

ske genom lag. I lagrådsremissen föreslogs en ändring i fastighets-

bildningslagen (1970:988) som skulle reglera överklaganden av alla

räkningar som omfattas av förordningen (1995:1459) om avgifter vid

lantmäteriförrättningar, dvs. även sådana som avser godkännande av

överenskommelser enligt 43 § anläggningslagen (1974:1149) och sådan

återutsättning av gränsmärken enligt bestämmelserna i 2 § mätnings-

kungörelsen (1974:339) som handläggs av en lantmäterimyndighet.

Lagrådet konstaterade att en ändring i fastighetsbildningslagen inte

kunde omfatta mer än förrättningskostnader. Nya bestämmelser bör

därför föras in i både fastighetsbildningslagen och anläggningslagen.

Regeringen föreslår således att ett nytt stycke förs in i 15 kap. 6 § fastig-

hetsbildninglagen som innebär att räkningar för förrättningskostnader får

överklagas till fastighetsdomstol samt att det i 30 § fjärde stycket

anläggningslagen förs in en hänvisning till den nya bestämmelsen i

fastighetsbildningslagen. Regeringen anser att Lagrådets hörande skulle

sakna betydelse när det gäller den nu föreslagna hänvisningen.

Frågan om överklagande av räkningar för återutsättande av gräns-

märken får övervägas vidare i samband med den översyn av mätnings-

kungörelsen som pågår.

4.4.2 Vissa ärenden enligt lagen om äganderättsutredning och

legalisering

Regeringens förslag: En länsstyrelses eller Lantmäteriverkets beslut i

fråga om förordnande om äganderättsutredning och en länsstyrelses

beslut i fråga om legalisering skall överklagas till allmän förvaltnings-

domstol. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till

kammarrätten.

Förslaget i promemorian Några överklagandefrågor överensstäm-

mer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Förslagen har tillstyrkts eller lämnats utan erinran

av nästan alla remissinstanser. Kammarrätten i Jönköping har dock ifrå-

gasatt om inte beslut om förordnande om äganderättsutredning och lega-

lisering bör prövas av fastighetsdomstol. Kammarrätten har också påpe-

kat att det kan uppstå svårigheter med att bedöma inom vilket län ärendet

först prövats när ärendet exempelvis genom beslut av länsstyrelsen

överlämnats till Lantmäteriverket för prövning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen (1971:1037) om ägande-

rättsutredning och legalisering (prop. 1971:180, bet. 1971:CU29, rskr.

1971:320) har länsstyrelserna bl.a. till uppgift att meddela förordnande

om äganderättsutredning.

Om frågan om äganderättsutredning blir aktuell i en pågående fastig-

hetsbildningsförrättning meddelas förordnandet i stället av lantmäte-

rimyndigheten. I vissa fall skall ärendet överlämnas till Lantmäteriverket

för avgörande.

Frågor om legalisering, dvs. att en privat jorddelning genom ett särskilt

beslut erkänns som fastighetsbildning, skall prövas på ansökan av någon

som äger del i den berörda fasta egendomen. Reglerna i fastighetsbild-

ningslagen (1970:988) om ansökan om fastighetsbildning skall tillämpas.

I två fall kan en fråga om legalisering prövas utan ansökan. I det ena

fallet förordnar lantmäterimyndigheten om prövningen och i det andra

länsstyrelsen.

Beträffande talan mot beslut av lantmäterimyndigheterna hänvisar la-

gen om äganderättsutredning och legalisering till bestämmelser i fastig-

hetsbildningslagen (1970:988), vilket medför att besluten överklagas hos

fastighetsdomstolarna. När det gäller länsstyrelsernas beslut saknas be-

stämmelser om överklagande. Detta kommenteras inte i förarbetena.

Överklagande kan dock enligt praxis ske hos regeringen med stöd av 5 §

förordningen (1990:1510) med länsstyrelseinstruktion och 35 § verksför-

ordningen (1995:1322), till vilken instruktionen hänvisar. Lantmäteriver-

kets beslut kan på motsvarande sätt överklagas hos regeringen med stöd

av 8 § förordningen (1995:1418) med instruktion för det statliga lantmä-

teriet och 35 § verksförordningen. Regeringen prövar något enstaka

ärende per år.

Det saknas anledning för regeringen att pröva överklaganden av läns-

styrelsernas och Lantmäteriverkets beslut i nu angivna ärenden. Dessa

ärenden bör enligt regeringens mening prövas av de allmänna förvalt-

ningsdomstolarna, dvs. länsrätterna i första instans, vilket regeringen

också föreslår. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till

kammarrätterna.

En särskild fråga som Kammarrätten i Jönköping tagit upp rör de

ärenden som prövas av Lantmäteriverket. Dessa ärenden bör enligt

regeringens uppfattning överklagas till den länsrätt inom vars domkrets

ärendet först prövades, även när den prövningen görs hos Lantmäteri-

verket.

4.4.3 Vissa ärenden enligt lagen om förvaltning av

samfälligheter

Regeringens förslag: Ärenden som skall prövas av en lantmäte-

rimyndighet skall, med visst undantag, tas upp av den lantmäterimyn-

dighet inom vars verksamhetsområde samfälligheten är belägen. Är

samfälligheten belägen inom flera lantmäterimyndigheters verksam-

hetsområden, skall ärendet prövas av den statliga lantmäterimyndighet

inom vars verksamhetsområde huvuddelen av samfälligheten är belä-

gen. Detsamma skall gälla om ärendet rör flera samfälligheter som är

belägna inom skilda lantmäterimyndigheters verksamhetsområden.

Alla överklagbara beslut av lantmäterimyndigheterna och länssty-

relserna får överklagas hos de allmänna förvaltningsdomstolarna.

Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätten.

Förslaget i promemorian Några överklagandefrågor överens-

stämmer med regeringens förslag, förutom att det inte klart framgår att

ärenden som berör flera lantmäterimyndigheters verksamhetsområden

alltid skall handläggas av en statlig lantmäterimyndighet.

Remissinstanserna: Förslagen har tillstyrkts eller lämnats utan erinran

av nästan alla remissinstanser. Malmö tingsrätt har dock anfört att det

inte torde vara ovanligt att en del av de förvaltningsbeslut som omfattas

av den ändrade instansordningen har samband med sådana beslut som

prövas av fastighetsdomstol. Tingsrätten har också pekat på den ändring

som nyligen gjorts i anläggningslagen (1973:1149) och som innebär att

beslut att förordna en syssloman för att genomföra anläggningsbeslut får

överklagas till fastighetsdomstol (prop. 1996/97:92, bet. 1996/97:TU8,

rskr. 1996/97:202, SFS 1997:616) och ansett att det kan finnas skäl att

överväga överklagande till fastighetsdomstol i stället för till allmän

förvaltningsdomstol. Lantmäteriverket har anfört att ärenden som berör

flera lantmäterimyndigheters verksamhetsområden i konsekvens med

bestämmelsen i 5 § första stycket 2 lagen (1995:1393) om kommunal

lantmäterimyndighet bör handläggas av en statlig lantmäterimyndighet.

Skälen för regeringens förslag

Beslut av länsstyrelser

Vissa av de beslut som fattas av länsstyrelser enligt lagen (1973:1150)

om förvaltning av samfälligheter (prop. 1973:160, bet. 1973:CU33, rskr.

1973:389), samfällighetslagen, överklagas hos regeringen. Det gäller

förordnande om att antalet styrelseledamöter i en samfällighetsförening

skall vara flera än som anges i stadgarna, utseende av styrelseledamot,

entledigande av styrelseledamot, förordnande av syssloman i vissa fall

samt beslut att medge upplösning av en samfällighetsförening eller av-

veckling av den verksamhetsgren som en samfällighet utgör. Andra be-

slut enligt samfällighetslagen som fattas av länsstyrelser överklagas till

allmän förvaltningsdomstol, dvs. länsrätt. I förarbetena till samfällig-

hetslagen berörs bestämmelserna om överklagande av länsstyrelsebeslut

kortfattat. Det konstateras endast att vissa av besluten är av sådant slag

att överprövningen av dem bör ankomma på Kungl. Maj:t (a. prop.

s. 454). Vidare framgår att en bestämmelse i dåvarande lagen om eko-

nomiska föreningar var förebild för bestämmelsen om att talan mot läns-

styrelsens beslut att vägra registrering av en uppgift i samfällighetsregist-

ret skulle föras hos kammarrätten inom två månader från beslutets dag.

Därefter har ändringar skett beträffande bl.a. instansordningen och re-

gisterförande myndighet. I samband med en ändring som avsåg bl.a. vil-

ken myndighet som skulle föra register uttalades att de tidigare nämnda

besluten av länsstyrelsen liksom tidigare borde kunna överklagas hos

regeringen (prop. 1990/91:27 s. 32). Regeringen prövar ett fåtal sådana

ärenden per år.

Beslut av lantmäterimyndigheterna

Om delägarna i en samfällighet som står under delägarförvaltning inte

kan enas i fråga om en viss förvaltningsåtgärd skall lantmäterimyndig-

heten eller den som myndigheten förordnar, om någon delägare begär

det, hålla sammanträde med delägarna för att avgöra frågan eller, om

omständigheterna föranleder det, anordna föreningsförvaltning. Vidare

har lantmäterimyndigheten befogenhet att vidta interimistiska åtgärder

för att säkerställa delägarbeslutet, under förutsättning att det finns

synnerliga skäl. Sådana åtgärder kan vara t.ex. förordnande av god man

som tillfälligt förvaltar fastigheten eller meddelande av avverknings- el-

ler täktförbud.

Motsvarande gäller om sammanträde för bildande av en samfällighets-

förening.

I samband med förrättningar enligt fastighetsbildningslagen

(1970:988), anläggningslagen (1973:1149), lagen (1987:11) om exploate-

ringssamverkan eller vattenlagen (1983:291) kan lantmäterimyndigheten,

eller en särskild förrättningsman som förordnats enligt anläggningslagen,

hålla sammanträde beträffande en samfällighet som berörs av för-

rättningen även om ingen delägare begärt det. Sådant sammanträde skall

hållas om det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt att en sam-

fällighetsförening bildas.

Bestämmelser om överklagande av en lantmäterimyndighets beslut

saknas i samfällighetslagen utom såvitt avser beslut varigenom en ansö-

kan eller anmälan för registrering avskrivits eller registrering vägrats.

Dessa beslut överklagas hos allmän förvaltningsdomstol inom två måna-

der från dagen för beslutet. En statlig lantmäterimyndighets beslut att

förordna någon att hålla sammanträde eller om interimistiska åtgärder

torde dock kunna överklagas hos Lantmäteriverket med stöd av 24 § för-

ordningen (1995:1418) med instruktion för det statliga lantmäteriet. Av-

saknaden av bestämmelser om överklagande synes bero på ett förbise-

ende i samband med en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1990

(prop. 1988/89:77, bet. 1988/89:BoU11, rskr. 1988/89:255) och som in-

nebar att dessa ärenden skulle handläggas av de dåvarande fastighets-

bildningsmyndigheterna (numera lantmäterimyndigheterna) i första in-

stans i stället för i fastighetsdomstolarna.

Både beslut om förordnande av sammanträdesledare och beslut om in-

terimistiska åtgärder måste vara överklagbara enligt allmänna principer.

Detta innebär att överklagande av en statlig lantmäterimyndighets beslut

nu får ske till Lantmäteriverket enligt 24 § förordningen (1995:1418)

med instruktion för det statliga lantmäteriet samt att Lantmäteriverkets

beslut i frågan får överklagas hos regeringen enligt 35 § verksförord-

ningen, vilken skall tillämpas på Lantmäteriverkets beslut enligt 8 §

nämnda instruktion. Något sådant ärende har dock inte överklagats till

regeringen.

Överväganden och förslag

Det finns enligt regeringens mening inte något behov av politisk styrning

av praxis i de ärendegrupper som nu är ifråga. Eftersom de ärendegrup-

per som nu prövas av lantmäterimyndigheterna tidigare prövades av fas-

tighetsdomstolarna som första instans, kan det ligga nära till hands att

låta i vart fall lantmäterimyndigheternas beslut överklagas dit. Som

Malmö tingsrätt påpekat har den vägen valts för beslut som avser

förordnande av syssloman för att säkerställa genomförandet av en

anläggningsförrättning. Regeringen anser dock att sambandet med

förrättningsverksamheten är svagare för de nu aktuella ärendena. Rege-

ringen föreslår därför att samtliga slags ärenden skall få överklagas till

allmän förvaltningsdomstol i enlighet med huvudregeln för förvaltnings-

beslut. Det krav på prövningstillstånd i kammarrätten som redan stadgas i

samfällighetslagen bör även gälla de nya måltyperna.

För en lantmäterimyndighets beslut att vägra registrering eller avskriva

ansökan om eller anmälan för registrering gäller särskilda bestämmelser

med avseende på tiden för överklagande. Sådana beslut får överklagas

inom två månader från dagen för beslutet. Denna särskilda reglering bör

kvarstå, eftersom motsvarande bestämmelse finns i den nu gällande lagen

(1987:667) om ekonomiska föreningar (15 kap. 6 § andra stycket).

Bestämmelser om vilken lantmäterimyndighet som skall vara behörig

att pröva ett ärende enligt samfällighetslagen bör tas in i 66 §. Reglerna

föreslås motsvara vad som gäller beträffande fastighetsdomstolarnas be-

hörighet.

5 Omfattningen av kravet på prövningstillstånd

i kammarrätt och Regeringsrätten

Regeringens förslag och bedömning: Omfattningen av kravet på

prövningstillstånd i kammarrätt förtydligas och skall gälla länsrätts beslut

och beslut som har ett direkt samband med sådant mål som, enligt vad

som är särskilt föreskrivet, omfattas av kravet på prövningstillstånd. Inga

ändringar föreslås beträffande Regeringsrätten.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer med regeringens

förslag när det gäller frågan om den närmare omfattningen av kravet på

prövningstillstånd i kammarrätt. I promemorian föreslås också att kravet

på prövningstillstånd i Regeringsrätten skall göras generellt vad gäller

kammarrättens beslut.

Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker eller

lämnar promemorians förslag utan erinran. Sveriges Domareförbund

ifrågasätter dock att kravet på prövningstillstånd i Regeringsrätten skall

omfatta även kammarrätts beslut att avvisa ett överklagande på grund av

att det har kommit in för sent. Förbundet anser att det i det fortsatta

lagstiftningsarbetet bör övervägas i vad mån det är motiverat med skilda

lösningar för Regeringsrätten och Högsta domstolen i detta hänseende.

Bakgrund: För att Regeringsrätten skall pröva ett överklagande av

kammarrätts beslut i mål som har väckts hos kammarrätten genom

överklagande, underställning eller ansökan krävs enligt 35 § första

stycket förvaltningsprocesslagen att Regeringsrätten har meddelat pröv-

ningstillstånd. Frågor om prövningstillstånd får avgöras av ett rege-

ringsråd, och fler än tre regeringsråd får inte delta (4 a § femte stycket

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar).

För regleringen av kravet på prövningstillstånd i kammarrätt har en

annan lagstiftningsteknik valts. I 34 a § förvaltningsprocesslagen stadgas

att kammarrätten, i de fall det är särskilt föreskrivet, får pröva ett

överklagande från länsrätten endast om kammarrätten har meddelat

prövningstillstånd. Vilka mål som omfattas av kravet på prövnings-

tillstånd framgår sedan av den materiella lagstiftningen för varje måltyp.

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd är kammarrätten domför

med två ledamöter, om de är ense om slutet (12 § femte stycket lagen om

allmänna förvaltningsdomstolar). Enligt 22 § tredje stycket i för-

ordningen (1996:380) med kammarrättsinstruktion skall kammarrätts-

presidenten, en kammarrättslagman eller ett kammarrättsråd tillika vice

ordförande delta när frågor om prövningstillstånd avgörs.

Frågan om kravet på prövningstillstånd skall omfatta även olika

processuella frågor, t.ex. beslut under rättegången, har inte reglerats i

förvaltningsprocesslagen. Vidare saknas det i förvaltningsprocessen sär-

skilda bestämmelser om kammarrättens sammansättning när processuella

frågor avgörs innan eller i samband med att domstolen tar ställning till

om prövningstillstånd skall meddelas i själva målet. Det saknas också

särskilda regler om förfarandet, t.ex. i fråga om kommunikation av

handlingar, i mål där prövningstillstånd krävs.

I de nu påtalade hänseendena skiljer sig förvaltningsprocessen från

reglerna i rättegångsbalken i det att såväl omfattningen av kravet på

prövningstillstånd som förfarandefrågorna har reglerats i rättegångs-

balken. I tvistemål om mindre värden krävs prövningstillstånd vid

överklagande till hovrätt. Kravet på prövningstillstånd har knutits till

yrkandena i tingsrätten. Kravet omfattar domar och beslut i sådana mål

utan några begränsningar. Det innebär att kravet på prövningstillstånd

omfattar inte bara beslut som tagits in i domar utan även beslut som

meddelats tidigare i målet, såväl sådana som endast får överklagas i

samband med domen som sådana som får överklagas särskilt (49 kap.

12 § rättegångsbalken). Från kravet på prövningstillstånd har uttryckliga

undantag gjorts i nämnda bestämmelse för avgöranden i mål som skall

handläggas av tingsrätten i särskild sammansättning, beslut som rör

någon annan än en part eller en intervenient, beslut genom vilket tings-

rätten ogillat jäv mot en domare och beslut genom vilket en miss-

nöjesanmälan eller en ansökan om återvinning eller ett överklagande

avvisats.

I brottmål krävs prövningstillstånd i hovrätt bl.a. om den tilltalade inte

har dömts till annan påföljd än böter (49 kap. 13 § rättegångsbalken). Till

skillnad från vad som gäller i tvistemål har kravet på prövningstillstånd

inte knutits till yrkandena i målet utan till den faktiska utgången i

tingsrätten. Ytterligare en skillnad är att kravet endast omfattar tings-

rättens dom och inte dess slutliga beslut. Enligt en uttrycklig bestäm-

melse (49 kap. 13 § fjärde stycket rättegångsbalken) omfattar kravet på

prövningstillstånd även beslut som får överklagas endast i samband med

överklagande av domen. Kravet omfattar således inte beslut som får

överklagas särskilt.

För de ärenden i tingsrätt som handläggs enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden (ärendelagen) har en lagstiftningsteknik liknande den

som gäller för överklagande till kammarrätt valts. Här gäller att hovrätt i

de fall det är särskilt föreskrivet får pröva ett överklagande av tingsrätts

beslut endast om hovrätten har meddelat prövningstillstånd (39 §

ärendelagen).

I Högsta domstolen krävs prövningstillstånd för att domstolen skall

pröva hovrätts dom eller slutliga beslut i mål eller ärende som har väckts

i tingsrätt. Detsamma gäller hovrätts slutliga beslut i ett ärende som har

ett direkt samband med ett sådant mål eller ärende (54 kap. 9 § rätte-

gångsbalken). Krav på prövningstillstånd gäller även i fråga om hovrätts

beslut under rättegången (54 kap. 14 § rättegångsbalken). Krav på pröv-

ningstillstånd gäller inte beslut genom vilket hovrätt avvisat en miss-

nöjesanmälan, en ansökan om återvinning eller återupptagande eller ett

överklagande av hovrätts dom eller beslut (54 kap. 9 och 17 §§ rätte-

gångsbalken).

I rättegångsbalken finns det särskilda förfaranderegler om skriftväxling

m.m. i hovrätt och i Högsta domstolen i mål där prövningstillstånd krävs.

Skälen för regeringens förslag: Frånvaron av bestämmelser som

närmare reglerar omfattningen av kravet på prövningstillstånd i kam-

marrätt har medfört osäkerhet och delvis skiftande tillämpning hos

domstolarna. Osäkerheten har uppgivits gälla även i fråga om förfarandet

vid prövningen av frågan om prövningstillstånd. Tveksamheterna

beträffande dispenskravet har bl.a. gällt beslut enligt 34 § förvaltnings-

processlagen. Denna bestämmelse reglerar överklagande av processuella

beslut och innehåller en uppräkning av beslut som får överklagas särskilt

och alltså innan domstolen har avgjort målet slutligt. Rätt att överklaga

sådana beslut under rättegången gäller bl.a. lägre rätts beslut i fråga om

inhibition och rättshjälp. Osäkerheten i fråga om dispenskravet har också

gällt om andra frågor med anknytning till huvudsaken kräver pröv-

ningstillstånd. Exempel på sådana frågor är yrkanden om muntlig

förhandling och inhibition som inte har framställts i den lägre instansen

utan först i överinstansen.

Reformen genom vilken prövningstillstånd har införts i kammar-

rätterna innebär att ställning har tagits målgrupp för målgrupp i vad mån

krav på prövningstillstånd skall införas. Kravet har angetts i special-

lagstiftningen och inte i förvaltningsprocesslagen, såsom fallet är för

Regeringsrätten. Den nuvarande regleringen har dock medfört att i

måltyper vari prövningstillstånd krävs har det ibland i processuella frågor

upprätthållits krav på prövningstillstånd, ibland inte. Därmed har

dispensfrågan i kammarrätten kunnat avgöras av två ledamöter medan

olika processuella frågor i vissa fall ansetts fordra tre ledamöter. Detta är

givetvis ett från saklig synpunkt otillfredställande resultat. Det finns inga

skäl för att t.ex. en fråga om avvisning av ett yrkande som framställts i

kammarrätten i strid mot instansordningsprincipen skall kräva med-

verkan av tre ledamöter, medan avgörandet av dispensfrågan kan ske

med två ledamöter, även om detta med fog kan ha uppfattats som ett

resultat av den nuvarande regleringen.

Sett från domstolens perspektiv är naturligtvis frågan om domförheten

väsentlig och vi återkommer till den frågan i avsnitt 10. Ett klargörande

av dispenskravets omfattning har emellertid ett självständigt värde, både

för de inblandade parterna och för domstolarna. Regeringen tar därför

upp den frågan i det följande.

Omfattningen av kravet på prövningstillstånd i kammarrätt

- Beslut som överklagats till kammarrätt

Vid klargörandet av omfattningen av dispenskravet i kammarrätt bör den

yttre ramen vara att krav på prövningstillstånd är föreskrivet för den

aktuella måltypen. Det är således inte aktuellt att låta vissa slags frågor,

t.ex. vissa processuella frågor, alltid omfattas av krav på prövnings-

tillstånd oavsett om prövningstillstånd krävs i själva målet där frågan

uppstår. En annan utgångspunkt bör vara att en för kammarrätterna och

Regeringsrätten så enhetlig reglering som möjligt skall eftersträvas.

Promemorian har samma utgångspunkter.

Inledningsvis bör klarläggas vilka överklagade beslut som skall

omfattas av kravet på prövningstillstånd.

Kravet på prövningstillstånd bör, utöver avgörandet i själva saken,

omfatta alla andra slags beslut varigenom länsrätten skiljer målet från

sig. Således bör i dispenskravet också innefattas beslut om att avvisa ett

överklagande eller att skriva av ett mål.

Ett annat slags beslut varigenom rätten skiljer målet från sig är ett

beslut att avvisa ett överklagande på grund av att det har kommit in för

sent (inom förvaltningsprocessen kallat desertionsbeslut). Den instans

som fattar desertionsbeslutet har i dessa fall redan tidigare skilt målet

från sig, men genom överklagandet och avvisningsbeslutet skiljer rätten

målet från sig på nytt. I promemorian föreslås att länsrätts desertions-

beslut skall omfattas av krav på prövningstillstånd i kammarrätt.

Regeringsrätten har helt nyligen, den 4 december 1997 (mål nr 2436-

1997), prövat frågan och fann att dispenskravet omfattade länsrättens

desertionsbeslut.

Regeringen har ingen annan uppfattning, särskilt som dispens-

grunderna i kammarrätt innefattar att prövningstillstånd skall beviljas om

anledning förekommer till ändring i det slut vartill länsrätten kommit,

s.k. ändringsdispens. Vi återkommer till frågan huruvida även kam-

marrätts desertionsbeslut bör omfattas av krav på prövningstillstånd i

Regeringsrätten.

De processuella beslut som inte innebär att rätten skiljer målet från

sig kan delas in i dels beslut som får överklagas endast i samband med

överklagande av det slutliga avgörandet, dels beslut som får överklagas

särskilt (34 § förvaltningsprocesslagen). Båda dessa typer av beslut anses

redan idag omfattas av kravet på prövningstillstånd i kammarrätt och i

Regeringsrätten. Att beslut av nu angivet slag som länsrätt fattar under

rättegången och som får överklagas särskilt omfattas av dispenskravet i

kammarrätten framgår av Regeringsrättens pleniavgörande RÅ 1996

ref. 26.

Beträffande vissa av de frågor som anges i 34 § förvaltnings-

processlagen skulle det i och för sig kunna hävdas att de borde undantas

från dispenskravet i kammarrätt, eftersom motsvarande beslut inte

omfattas av dispenskravet i hovrätt. Exempel på sådana beslut är beslut

att ogilla invändning om jäv och beslut om förskott på ersättning till ett

rättshjälpsbiträde. Mot detta talar dock att besluten redan nu anses

omfattas av dispenskravet i kammarrätten. Remissinstanserna har i det nu

aktuella hänseendet inte heller haft några principiella invändningar i

fråga om beslut under rättegången och det har över huvud taget inte

framkommit något skäl som talar för att kravet på prövningstillstånd bör

inskränkas och inte avse dessa beslut. Beslut under rättegången bör

därför även fortsättningsvis omfattas av dispenskravet i kammarrätten.

Enligt regeringens mening bör kravet på prövningstillstånd i kam-

marrätt således omfatta samtliga länsrätts beslut, såväl slutliga beslut

som beslut under rättegången, i mål där prövningstillstånd krävs i

huvudsaken. Vi föreslår att det klarläggs att dispenskravet skall omfatta

länsrätts beslut utan några begränsningar och att det sker genom en

ändrad lydelse av 34 a § förvaltningsprocesslagen. I bestämmelsen bör

anges att för de mål det är särskilt föreskrivet krävs prövningstillstånd för

att kammarrätten skall pröva ett överklagande av ett beslut som

länsrättens meddelat i målet. För att dispenskravet skall omfatta även

desertionsbeslut och andra beslut hänförliga till målet som länsrätten kan

fatta efter det att länsrätten skilt målet ifrån sig, t.ex. beslut med

anledning av för sent framställda yrkanden, bör i bestämmelsen tilläggas

att kravet på prövningstillstånd även gäller länsrätts beslut i en fråga som

har ett direkt samband med ett sådant mål. Lagtexten har formulerats om

med anledning av påpekande från Lagrådet.

- Nya frågor som väcks i kammarrätt

Genom den föreslagna ändrade lydelsen av 34 a § förvaltningsprocess-

lagen klargörs samtidigt att kravet på prövningstillstånd i kammarrätt

endast omfattar det överklagade beslutet och att dispenskravet aldrig kan

omfatta nya frågor som väcks i den högre instansen. Av redovisningen i

promemorian (s. 99) framgår att sådana frågor hanteras på ett växlande

sätt. I promemorian redovisas också att det på sina håll har efterlysts ett

klarläggande av hur olika processuella frågor som väcks i kammarrätt,

t.ex. yrkanden om inhibition och om muntlig förhandling, skall hanteras

och bl.a. i vilken utsträckning frågorna skall prövas särskilt före frågan

om prövningstillstånd. Promemorian innehåller inga sådana förslag utan

uttalar att det är något som får överlämnas till rättstillämpningen.

Om det framställs nya yrkanden i sak som på grund av instans-

ordningsprincipen inte kan tas upp till prövning, t.ex. en begäran om

socialt bistånd för ytterligare en tidsperiod, skall yrkandet avvisas genom

ett särskilt beslut. Detsamma gäller yrkanden som inte lagligen kan

prövas i förvaltningsdomstol, såsom t.ex. skadestånd. Det råder heller

ingen tveksamhet om att t.ex. reglerna i 5 § förvaltningsprocesslagen om

avvisning vid underlåtenhet att komplettera överklagandet fullt ut är

tillämpliga i mål som i och för sig kräver prövningstillstånd. Eventuella

avvisningsbeslut fattas alltid före dispensprövningen. I denna del krävs

det enligt regeringens mening inte någon förtydligande lagreglering.

När det gäller andra processuella frågor som framställs i kammarrätt är

det ofta så att de står och faller med frågan om prövningstillstånd beviljas

eller inte. Frågor som är betydelselösa om prövningstillstånd vägras

kräver inga särskilda beslut utan faller automatiskt och kammarrätten

behöver därmed inte uttala sig särskilt i frågan. Det kan t.ex. gälla en

begäran om muntlig förhandling eller att utredningen skall kompletteras.

Om prövningstillstånd vägras finns det inga skäl för domstolen att

särskilt uttala sig i dessa frågor. Detsamma gäller en begäran om

inhibition om prövningstillstånd vägras. Ibland kan emellertid ett

inhibitionsbeslut behövas för tiden fram till dispensprövningen. Ett

yrkande om inhibition som prövas innan och fristående från dispens-

prövningen måste alltid utmynna i ett särskilt beslut. Om prövnings-

tillstånd beviljas krävs, naturligtvis, också ett särskilt beslut i inhibi-

tionsfrågan. Frågor om rättshjälp torde normalt alltid kräva ett särskilt

beslut från domstolen, vare sig prövningstillstånd beviljas eller inte.

Av det nu sagda framgår att en reglering av hur samtliga processuella

frågor skall behandlas i ett mål där det krävs prövningstillstånd kräver en

grundlig analys. Vi har inte tillräckligt beredningsunderlag för detta. Det

kan dock finnas anledning att återkomma till frågan i ett annat

sammanhang. En fråga som kan behöva regleras är i vilken utsträckning

skriftväxling bör ske, eller i vad mån muntlig förhandling skall kunna

hållas, innan frågan om prövningstillstånd avgörs (jfr motsvarande

förslag för de allmänna domstolarnas del i propositionen 1996/97:131

Prövningstillstånd i hovrätten).

Omfattningen av kravet på prövningstillstånd i Regeringsrätten

I promemorian föreslås också att kravet på prövningstillstånd skall

omfatta samtliga beslut av kammarrätt. Detta skulle bl.a. få den effekten

att kammarrättens beslut i fråga om utlämnande av allmän handling som

förvaras i kammarrätten omfattas av dispenskravet. Enligt dispens-

förutsättningarna för Regeringsrätten finns inte någon möjlighet till

ändringsdispens. Det innebär att en möjlighet att få en ändring till stånd

av kammarrättens beslut i den angivna frågan i princip skulle bli

begränsad till de fall där målet innefattar en prejudikatfråga. En sådant

system utgör i princip en eninstansprövning av de angivna besluten.

Enligt regeringens mening är detta, särskilt med beaktande av sekretess-

målens karaktär, inte godtagbart.

I promemorian har betonats att förslaget att samtliga kammarrätts

beslut skall omfattas av krav på prövningstillstånd i Regeringsrätten

medför att även kammarrättens desertionsbeslut omfattas av dispens-

kravet. Kammarrättens desertionsbeslut anses i nuläget inte omfattas av

kravet på prövningstillstånd i Regeringsrätten, vilket följer av Rege-

ringsrättens avgörande RÅ 1987 ref. 60. Förslaget i promemorian har

motiverats med att en liknande lösning föreslagits för Högsta domstolens

del av Hovrättsprocessutredningen (SOU 1995:124). Utredningens

förslag innebär att Högsta domstolen skulle få pröva ett överklagande av

hovrättens beslut att avvisa ett överklagande av hovrättens dom endast

om Högsta domstolen meddelat prövningstillstånd. Vidare skulle

dispensgrunderna utökas för dessa frågor och bl.a. innefatta ändrings-

dispens. Regeringen har därefter i propositionen 1996/97:131 Pröv-

ningstillstånd i hovrätten tagit ställning till utredningens förslag i den nu

aktuella frågan. Därvid anförde regeringen (s. 89) att man genom

utredningens förslag skulle bygga upp ett helt nytt dispenssystem i

Högsta domstolen, vilket enligt regeringens mening skulle bli lagtekniskt

komplicerat och bara innebära marginella vinster. Vi anförde också att

man å andra sidan inte generellt kan begränsa möjligheterna till en andra

prövning av dessa hovrättsavgöranden så kraftigt som man skulle göra

om man endast tillät prejudikatdispens och extraordinär dispens, vilket

skulle bli fallet om man helt enkelt tillämpade Högsta domstolens

dispensregler som nu gäller för mål som har inletts i tingsrätt. Rege-

ringens proposition har sedermera återkallats, men vår bedömning i den

berörda frågan kvarstår.

Omständigheterna kring den i detta ärende aktuella frågan om krav på

prövningstillstånd i Regeringsrätten för beslut genom vilka kammarrätt

avvisat ett överklagande av sitt eget avgörande samt de lagliga förut-

sättningarna för prövningstillstånd i Regeringsrätten är i allt väsentligt

desamma som de som gäller för Högsta domstolens prövning av

motsvarande frågor. Det finns därför enligt regeringens mening inte skäl

att i detta ärende göra en annan bedömning än den som vi redovisade i

den nämnda propositionen. Den som överklagar ett beslut till

Regeringsrätten bör inte behandlas på ett annat och strängare sätt än den

som överklagar ett beslut till Högsta domstolen.

På grund av det nu anförda bör promemorians förslag att kravet på

prövningstillstånd i Regeringsrättens skall gälla samtliga kammarrätts

beslut inte genomföras och inte heller någon föreskrift om krav på

prövningstillstånd införas beträffande kammarrätts desertionsbeslut.

6 Krav på prövningstillstånd i kammarrätt i

ytterligare måltyper

Regeringens förslag: Krav på prövningstillstånd i kammarrätt införs i

mål om återkrav av utgivet bistånd enligt socialtjänstlagen och mål om

utdömande av vite enligt viteslagen.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Det stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker

eller lämnar förslaget utan erinran. Justitieombudsmannen anser dock att

de mål som inleds genom en ansökan hos länsrätt rent principiellt bör

behandlas lika vad gäller frågan om krav på prövningstillstånd och att

denna målgrupp bör behandlas i ett sammanhang. Länsrätten i Hallands

län anser att tiden snart bör vara mogen för att införa en generell

bestämmelse som föreskriver krav på prövningstillstånd vid över-

klagande till kammarrätt, varvid undantag från detta får föreskrivas i

respektive speciallagar. Enligt länsrätten bör en större översyn av

regelsystemet ske med den angivna inriktningen och i avvaktan på detta

bör principen upprätthållas att endast mål som prövats av en förvalt-

ningsmyndighet innan det når länsrätt skall kräva prövningstillstånd vid

överklagande till kammarrätt. Länsrätten i Göteborgs och Bohus län,

som tillstyrker förslagen, framför också att det bör övervägas om kravet

på prövningstillstånd i kammarrätt kan utökas till att avse ännu flera

måltyper än de som nu har föreslagits. Enligt länsrättens mening gäller

detta i första hand skattemålen.

Skälen för regeringens förslag: Genom inledandet av in-

stansordningsreformen (prop. 1993/94:133) och det fortsatta reform-

arbetet inom förvaltningsprocessen (prop. 1994/95:27 och prop.

1995/96:22) har tyngdpunkten i förvaltningsrättskipningen förskjutits

nedåt. Den första domstolsprövningen sker numera som huvudregel i

länsrätt i stället för i kammarrätt. Samtidigt har krav på prövnings-

tillstånd i ledet länsrätt kammarrätt införts etappvis för ett stort antal

måltyper. Införandet av krav på prövningstillstånd har även gällt mål-

typer som sedan tidigare prövades i länsrätt som första domstolsinstans.

Krav på prövningstillstånd i kammarrätt har införts i så många

författningar (över 300 författningar) att detta numera kan betraktas som

huvudregel.

I promemorian föreslås att krav på prövningstillstånd införs i

ytterligare två måltyper: mål om återkrav av utgivet bistånd enligt

socialtjänstlagen (1980:620) och mål om utdömande av vite enligt

viteslagen (1985:206). Det som skiljer dessa måltyper från det stora

flertalet måltyper där krav på prövningstillstånd nu är föreskrivet är att de

båda inleds genom en ansökan hos länsrätt och att frågorna således inte

har varit föremål för en prövning i egentlig mening hos förvaltnings-

myndighet.

Några remissinstanser har haft synpunkter på denna fråga. Justitie-

ombudsmannen anser att de mål som inleds genom en ansökan till

länsrätt rent principiellt bör behandlas lika i detta avseende och i ett

sammanhang. Länsrätten i Hallands län efterlyser en större översyn av

regelsystemet med inriktningen på införande av en generell bestämmelse

om krav på prövningstillstånd i kammarrätt och anser att i avvaktan på

detta bör ett sådant krav inte införas i de nu aktuella måltyperna,

eftersom någon förvaltningsmyndighet inte har beslutat som första

instans.

Det förhållandet att förfarandet i en viss måltyp inleds i länsrätt är

enligt regeringens mening i princip inte något hinder mot ett införande av

krav på prövningstillstånd i måltypen. Vi kan här hänvisa till de

uttalanden som gjordes i prop. 1993/94:133 angående de allmänna prin-

ciper som bör gälla för införande av krav på prövningstillstånd i olika

måltyper (s. 34).

Ett system med prövningstillstånd i kammarrätt kan inte göras helt

generellt. Det måste prövas för varje måltyp om prövningstillstånd

skall krävas vid överklagande till kammarrätt. Vissa allmänna

principer bör dock gälla. Till en början bör det understrykas att en

förutsättning för prövningstillstånd är att målet överklagats från

länsrätt. Vidare bör prövningstillstånd användas främst i de fall målet

prövats av en förvaltningsmyndighet innan det prövats av länsrätt.

Men på motsvarande sätt som det i fråga om vissa mål kan vara

motiverat med ett undantag från regeln om att den första

domstolsprövningen skall ske i länsrätt, kan det finnas skäl för ett

undantag när det gäller krav på prövningstillstånd också för vissa

typer av mål. Frågan bör därför prövas målgrupp för målgrupp. En

naturlig ordning är att prövningen av frågan om prövningstillstånd

skall införas eller inte för olika måltyper görs parallellt med arbetet att

flytta ner målen i instanskedjan. Det kan emellertid inte uteslutas att

det finns måltyper som lämpar sig väl för ett system med

prövningstillstånd, även om det inte prövats av en förvaltnings-

myndighet innan det når länsrätt.

Det finns också redan exempel på att prövningstillstånd krävs i

kammarrätt i sådana mål som inleds genom en ansökan hos länsrätt. I

mål om tilläggsavgift enligt plan- och bygglagen (1987:10) finns ett

sådant krav i lagens 10 kap. 8 § tredje stycket. Vidare finns ett sådant

krav i mål om utdömande av vite som förelagts med stöd av datalagen

(1973:289), kreditupplysningslagen (1973:1173) och inkassolagen

(1974:182).

Som framgått av det nyss anförda är det fortfarande regeringens

mening att frågan huruvida prövningstillstånd bör införas måste avgöras

efter överväganden på grundval av förhållandena i den aktuella måltypen,

vilket självklart även inbegriper det förhållandet att ett förfarande inleds

först i länsrätt. Visserligen skulle en översyn av systemet med

prövningstillstånd i kammarrätt och då innefattande en bedömning av

förhållandena i samtliga s.k. ansökningsmål kunna utgöra ett sätt att gå

vidare med frågan om krav på prövningstillstånd bör införas för dessa.

Enligt regeringens mening är det dock att föra den i detta lagstift-

ningsärende aktuella frågan för långt, även om tiden i och för sig snart är

mogen för en utvärdering av prövningstillståndsreformen.

Mål om återkrav av utgivet bistånd enligt socialtjänstlagen

En socialnämnd får under de förutsättningar som anges i 33 §, 33 a § och

34 § socialtjänstlagen återkräva bl.a. bistånd som utgetts enligt social-

tjänstlagen. Av 36 § nämnda lag framgår att socialnämnden får föra talan

hos länsrätten om ersättning som den enskilde inte betalar godvilligt.

Socialnämnden får också helt eller delvis efterge ersättningsskyldigheten

med stöd av 37 § samma lag.

Frågan om eftergift enligt 37 § kan aktualiseras av den enskilde, men

nämnden kan även självständigt väcka frågan om återbetalnings-

skyldighet genom en ansökan hos länsrätten enligt 36 § utan att

spörsmålet om eftergift ännu aktualiserats.

Av de många olika slags beslut av varierande beskaffenhet som kan

fattas med stöd av socialtjänstlagen utgör beslut med anledning av

socialnämndens ansökan om återkrav det enda slags beslut som inte

omfattas av krav på prövningstillstånd i kammarrätt. I fråga om mål om

eftergift av ersättningsskyldigheten, som har ett nära samband med

återkravsmålen, infördes krav på prövningstillstånd i kammarrätt den 1

april 1995. Till följd av ändringar i bestämmelserna om bistånd enligt

socialtjänstlagen, som trädde i kraft den 1 januari 1998 (SFS 1997:313),

får socialnämndens beslut enligt 37 § inte längre överklagas såsom

förvaltningsbesvär utan sådana beslut kan endast bli föremål för

laglighetsprövning. Även för mål om laglighetsprövning gäller, sedan

den 1 april 1995, krav på prövningstillstånd i kammarrätt (10 kap. 13 §

kommunallagen).

Så gott som samtliga remissinstanser har ställt sig bakom prome-

morians förslag att kravet på prövningstillstånd skall gälla även mål om

återkrav av utgivet bistånd.

Enligt regeringens mening talar det sagda med styrka för att kravet på

prövningstillstånd skall omfatta även dessa mål. Den ändring i social-

tjänstlagen som därmed krävs bör göras genom införande av en ny

bestämmelse, 74 a § socialtjänstlagen, där det framgår att prövnings-

tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av mål enligt social-

tjänstlagen. Samtidigt kan de befintliga föreskrifterna om prövnings-

tillstånd i 73 och 74 §§ utgå.

Mål om utdömande av vite enligt viteslagen

Viteslagen gäller viten som enligt lag eller annan författning får

föreläggas av myndigheter. Bestämmelser förekommer i ett betydande

antal författningar, bl.a. på miljöområdet. Enligt 6 § viteslagen prövas

frågor om utdömande av viten av länsrätt på ansökan av i första hand den

myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet. Ansökan om utdömande

görs hos länsrätten i det län där myndigheten är belägen. Frågor om

utdömande av viten som har förelagts av regeringen prövas av Länsrätten

i Stockholms län på ansökan av Justitiekanslern. I ett begränsat antal

måltyper prövar allmän domstol efter särskild talan frågor om utdömande

av vite. I sådana fall skall målet i tillämpliga delar handläggas enligt

reglerna i rättegångsbalken om mål om åtal för brott för vilket svårare

straff än böter inte är föreskrivet. För sådana mål krävs prövningstillstånd

i hovrätt.

När det gäller överklagande av beslut om föreläggande av vite som

finns i den offentligrättsliga lagstiftningen gäller genomgående krav på

prövningstillstånd i kammarrätt.

Frågan om prövningstillstånd vid utdömande av vite har aktualiserats i

ett par lagstiftningsärenden. Som ett led i arbetet med att förskjuta tyngd-

punkten i rättskipningen till första instans har överklaganden av beslut

enligt bl.a. datalagen, kreditupplysningslagen och inkassolagen flyttats

från regeringen till allmän förvaltningsdomstol med länsrätt som första

instans (prop. 1993/94:217 och 1994/95:51). Därvid gjordes det ställ-

ningstagandet att prövningstillstånd i ledet länsrätt kammarrätt inte

borde införas generellt för dessa mål. Däremot infördes prövnings-

tillstånd vid överklagande till kammarrätten av beslut om föreläggande

eller utdömande av vite. I detta hänseende anfördes följande i den

förstnämnda propositionen, som gällde datalagen (s. 28).

Sedan en tid krävs prövningstillstånd i hovrätten för bl.a. bötesmål.

Det offentligrättsliga vitet påminner om böter. Vad som främst skiljer

det individuella vitet från böter är att vitet i förväg bestäms till ett visst

belopp. Såvitt avser frågan om prövningstillstånd finns det inte

anledning att behandla mål om vite på ett annat sätt än bötesmål. Med

prövningstillstånd kan det förutses att vitesmål vinner laga kraft i ett

tidigare skede än annars. Att så blir fallet har den fördelen att

reaktionen mot den som bryter mot ett vitesföreläggande kommer

relativt omgående.

Samma argument anfördes i prop. 1994/95:51 (s. 18) beträffande

kreditupplysnings- och inkassoärenden.

I samband med ändringarna i datalagen föreskrevs i 34 a § förvalt-

ningsprocesslagen att prövningstillstånd inte behövs när talan förs av

Justitiekanslern. Motsvarande kom även att gälla i mål enligt kredit-

upplysnings- och inkassolagarna.

De överväganden som legat till grund för detta har enligt regeringens

mening samma bäring på vitesmålen i stort. Mot bakgrund härav anser

regeringen att ett krav på prövningstillstånd bör införas i fråga om mål

om utdömande av vite enligt viteslagen. Detta kan ske genom en

föreskrift i 6 § första stycket viteslagen. Föreskriften i datalagen,

kreditupplysnings- och inkassolagarna om att prövningstillstånd krävs i

kammarrätt i mål om utdömande av vite kan därmed utgå.

7 Regeringsrättens sammansättning vid

prövning av vissa avvisningsbeslut

Regeringens förslag: Regeringsrätten skall vara domför med en ledamot

vid prövning av talan mot beslut varigenom ett överklagande avvisats

såsom för sent inkommet.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över

förslaget tillstyrker eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: En allmän utgångspunkt vid

utformningen av domförhetsreglerna är att mål inte skall handläggas i en

mera kvalificerad sammansättning än saken kräver. Vad gäller dom-

förhetsreglerna för Regeringsrätten har dessa också successivt anpassats

till domstolens roll, så att domstolens resurser inte i alltför hög grad skall

behöva tas i anspråk för annat än den egentliga rättsbildande verk-

samheten. Som exempel kan nämnas att vid frågor om prövningstillstånd,

avskrivning av mål efter återkallelse och i vissa upprepade prövningar av

resningsansökningar har sammansättningen ändrats från tre ledamöter till

en ledamot (prop. 1991/92:158, SFS 1992:508).

Enligt nuvarande ordning är Regeringsrätten domför med tre ledamöter

vid överprövning av ett beslut varigenom ett överklagande har avvisats

såsom för sent inkommet (4 a § tredje stycket lagen om allmänna

förvaltningsdomstolar). Beträffande Högsta domstolen har domförhets-

reglerna ändrats med verkan från den 1 juli 1996 (prop. 1995/96:116,

SFS 1996:157) och domstolen är numera domför med en ledamot vid

prövning av bl.a. den nu aktuella avvisningsfrågan (3 kap. 6 §

rättegångsbalken). I propositionen till grund för ändringen framförde

regeringen som sin uppfattning (s. 11 f.) att det från flera synpunkter är

önskvärt att undvika att mål och ärenden handläggs i en mera

kvalificerad sammansättning än saken kräver och att den aktuella frågan

till sin karaktär är sådan att det oftast är tillräckligt att den prövas av en

ledamot. Regeringen poängterade också att bestämmelsen rörde

domförheten, dvs. det minsta antal ledamöter som måste delta i

avgörandet och att domstolen alltså i dessa fall kan bestå av flera

ledamöter om så av någon anledning skulle krävas i ett enskilt fall.

Vid Lagrådets granskning av förslaget noterades att det inte föreslogs

någon förändring i sammansättningsreglerna för Regeringsrätten. Enligt

Lagrådet borde detta övervägas. I propositionen (s. 13) anförde

regeringen att man avsåg att återkomma till den av Lagrådet väckta

frågan.

Domförhetsreglerna är, bortsett från vad som gäller i nu aktuellt

hänseende, lika i Regeringsrätten och Högsta domstolen, förutom att

Högsta domstolen har möjlighet att pröva frågor i halvt plenum. I

promemorian har föreslagits den ändring som Lagrådet tidigare har

efterlyst och som medför att domförhetsregeln för Regeringsrättens

prövning av om ett överklagande inkommit i rätt tid överensstämmer

med vad som gäller för Högsta domstolen. Det finns enligt regeringens

mening inte något skäl för att behålla skillnaden och de skäl som

anfördes i propositionen för en ändring för Högsta domstolens del har

lika stor betydelse i fråga om Regeringsrätten. Regeringen anser sålunda

att sammansättningsreglerna för Regeringsrätten bör ändras. I 4 a § lagen

om allmänna förvaltningsdomstolar bör anges att Regeringsrätten vid

prövning av talan mot beslut där ett överklagande har avvisats såsom för

sent inkommet är domför med ett regeringsråd.

8 Kammarrättens sammansättning vid prövning

av vissa avvisningsbeslut

Regeringens förslag: Kammarrätten skall vara domför med två

ledamöter, om de är ense om slutet, vid fråga om avvisning av ett för

sent inkommet överklagande.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över

förslaget tillstyrker eller lämnar det utan erinran. Kammarrätten i

Sundsvall och Riksskatteverket anser det tillräckligt att kammarrätt i

dessa fall är domför med en ledamot.

Skälen för regeringens förslag: Kammarrätt är normalt domför med

tre lagfarna ledamöter. Vid behandling av frågor om prövningstillstånd är

kammarrätten enligt 12 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar

domför med två ledamöter, om de är ense om slutet. Den ene av dem

skall enligt 22 § tredje stycket förordningen (1996:380) med kammar-

rättsinstruktion vara kammarrättspresident, kammarrättslagman eller

kammarrättsråd tillika vice ordförande. När kammarrätten skall över-

pröva en underinstans beslut att avvisa ett överklagande såsom för sent

inkommet kräver detta, enligt gällande domförhetsregler, att kammar-

rätten är sammansatt av tre ledamöter eller, om prövningstillstånd krävs,

två ledamöter. När kammarrätt skall avvisa ett för sent inkommet

överklagande över kammarrättens eget avgörande kräver detta en

sammansättning med tre lagfarna ledamöter. Detta gäller också i de fall

där kammarrättens avgörande utgjort ett beslut att vägra prövnings-

tillstånd. Genom att krav på prövningstillstånd införts i flertalet måltyper

i kammarrätt har vi alltså den anmärkningsvärda situationen att målet kan

avgöras slutligt med två ledamöter samtidigt som frågan om ett över-

klagande kommit in för sent kräver tre ledamöter.

En utgångspunkt vid utformningen av domförhetsreglerna är, som har

berörts även i föregående avsnitt, att mål inte skall handläggas i en mera

kvalificerad sammansättning än saken kräver. Både för Regeringsrätten

och Högsta domstolen finns regler om ett mindre antal ledamöter i

sammansättningen vid avgörande av vissa frågor som typiskt sett är av

enklare beskaffenhet. I det föregående (avsnitt 7) har regeringen

föreslagit att en bestämmelse motsvarande den som gäller för Högsta

domstolen skall införas även för Regeringsrättens del och att Rege-

ringsrätten således skall kunna pröva dessa frågor med ett regeringsråd.

Frågan om ett överklagande har skett inom rätt tid är normalt enkel att

avgöra. Sådana mål är inte heller svårare i kammarrätt än i Rege-

ringsrätten. Remissinstanserna är positiva till att i dessa mål minska

antalet ledamöter i kammarrätten och två instanser vill till och med gå

längre än promemorians förslag och låta kammarrättens sammansättning

vara en ledamot i dessa fall. Det finns med hänsyn till det nu anförda

goda skäl för förslaget.

Vid bedömningen av vad som är en lämplig sammansättning för

kammarrätt i dessa fall anser regeringen att det ligger närmast till hands

att anknyta till den domförhetsregel som gäller för behandling av frågor

om prövningstillstånd, dvs. att kammarrätt skall vara domför med två

ledamöter, om de är ense. Detta får i nuläget betraktas som en tillräcklig

förändring av sammansättningsreglerna för prövning av den aktuella

frågan. En bestämmelse om att kammarrätt i sådana fall är domför med

två ledamöter bör införas i 12 § lagen om allmänna förvaltnings-

domstolar.

I de fall där överklagandet av en kammarrätts avgörande har skett i rätt

tid utförs den s.k. rättidsprövningen regelmässigt av registratorn vid

kammarrätten. Den bestämmelse som nu föreslås syftar givetvis inte till

att ändra på detta. Bestämmelsen måste därför utformas så att den avser

de fall där fråga är om avvisning av ett överklagande på grund av att det

inte har skett inom rätt tid. Vårt förslag avviker här från promemorians

förslag.

Ändringen i 12 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar bör gälla

generellt när kammarrätt skall pröva frågan om avvisning på grund av att

ett överklagande inte har skett i rätt tid. Således bör bestämmelsen

utformas så att den blir tillämplig både när ett sådant beslut har fattats av

t.ex. länsrätt och överklagats till kammarrätt och när kammarrätt prövar

frågan om ett överklagande av kammarrättens eget avgörande skall

avvisas. I detta lagstiftningsärende föreslår regeringen emellertid

ytterligare lagändringar som påverkar förfarandet vid avgörande av fråga

om ett överklagande kommit in i rätt tid. Sålunda föreslås i nästföljande

avsnitt att det införs överklagandeförbud för de fall där förvaltnings-

domstol har överprövat ett beslut om avvisning på grund av att ett

överklagande inkommit för sent. Vidare har vi föreslagit (avsnitt 5) att

länsrätts beslut om avvisning på grund av att ett överklagande har

kommit in för sent skall vara underkastat krav på prövningstillstånd i

kammarrätt, om prövningstillstånd krävs i själva målet. Effekterna av det

förslag som läggs i förevarande avsnitt blir därför begränsade. I praktiken

blir den nya regeln således endast tillämplig när huvudfrågan i målet inte

kräver prövningstillstånd och vid kammarrätts prövning av om ett

överklagande av kammarrättens eget avgörande skall avvisas.

9 Förbud mot att överklaga vissa avvisnings-

beslut

Regeringens förslag: Om en förvaltningsdomstol har överprövat ett

beslut om avvisning på grund av att ett överklagande kommit in för sent,

skall domstolens beslut inte få överklagas. Denna regel skall tills vidare

inte gälla beslut som fattats av en försäkringskassa eller en arbets-

löshetskassa.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer med regeringens

förslag. Promemorian innehåller dock inga förslag till undantag för

beslut på socialförsäkringsområdet.

Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker eller

lämnar förslaget utan erinran. Justitieombudsmannen anför dock att när

helst det övervägs att begränsa en fullföljdsrätt genom lag, bör det

uppmärksammas vilka konsekvenser detta kan få för den enskildes

möjligheter att tillgodose sina rättigheter och även för prejudikat-

bildningen på området. Justitieombudsmannen ifrågasätter också om det

står så mycket att vinna med den föreslagna reformen, om det

extraordinära rättsmedlet återställande av försutten tid i stället kommer

att bli den normala vägen för att uppnå en prövning av högre instans.

Skälen för regeringens förslag: Enligt den nu gällande ordningen kan

länsrätts beslut att avvisa ett överklagande såsom för sent inkommet

överklagas till kammarrätt och även bli föremål för prövning i

Regeringsrätten, förutsatt att prövningstillstånd meddelas. I de fall där ett

sådant avvisningsbeslut härrör från en förvaltningsmyndighet och prövas

av länsrätt efter överklagande utgörs prövningskedjan av ytterligare en

instans. Sålunda saknas i förvaltningsprocesslagen bestämmelser som

begränsar rätten att överklaga beslut om att avvisa ett överklagande

såsom för sent inkommet.

I fråga om sådana avvisningsbeslut gäller en annan ordning enligt

förvaltningslagen. Av 30 § i sistnämnda lag följer att sådana beslut som

överklagas från en förvaltningsmyndighet till en överordnad förvalt-

ningsmyndighet inte får överklagas vidare utan att överklagandeförbud

gäller i detta fall. Bestämmelsen om överklagandeförbud om en förvalt-

ningsmyndighet efter överklagande funnit att ett överklagande av en

annan förvaltningsmyndighets beslut inkommit för sent infördes genom

den nya förvaltningslagen (1986:223). Enligt förslaget till ny förvalt-

ningslag skulle beslutsinstansen i stället för, som tidigare, överkla-

gandeinstansen pröva om ett överklagande hade kommit in i rätt tid.

Departementschefen anförde (prop. 1985/86:80 s. 53 f.) att detta förslag

medförde att ett ökat antal instanser skulle komma att pröva denna fråga.

Vidare anfördes bl.a. följande.

I praktiken överklagas ganska ofta sådana beslut som innebär att ett

överklagande inte tas upp till prövning därför att det har kommit in

för sent. Vid överprövningen gäller det alltså den formella frågan

om överklagandet har kommit in i rätt tid eller inte.

Instansordningen i avvisningsfrågan skiljer sig i princip inte från

den som gäller i huvudsaken. Regeringen är alltså normalt högsta

instans utom i sådana fall då överprövningen ankommer på

förvaltningsdomstolarna. --- Regeringen prövar varje år ett bety-

dande antal överklaganden i formella frågor av detta slag. I de allra

flesta är naturligtvis avvisningsbeslutet riktigt och överklagandet

hos regeringen alltså utsiktslöst. --- Den prövning som det här

gäller (kontroll av delgivningskvitton m.m.) kräver uppenbarligen

inte ett ställningstagande från regeringen. --- Också i andra fall bör

det vara tillräckligt att frågan om överklagande har gjorts i rätt tid

prövas i två instanser, dvs. av beslutsmyndigheten och en högre

instans. Man bör alltså inte få överklaga ett beslut, om detta innebär

att myndigheten som andra instans prövar frågan om överklagande

har skett i rätt tid. - Några remissinstanser har invänt att en sådan

avskuren instansordning i avvisningsfrågan kan hindra preju-

dikatbildningen. Invändningen är knappast befogad. Förut-

sättningarna för att ett överklagande skall anses ha kommit in i rätt

tid är så ingående reglerade i lagen att det inte finns något större

utrymme för tolkning eller tvekan i tillämpningen. Behovet av

vägledande avgöranden i högre instans är i motsvarande mån

begränsat och i principfrågor kommer det som jag strax

återkommer till att kunna tillgodoses genom bl.a. Regerings-

rättens avgöranden. --- En reglering av överklagbarheten i fråga om

avvisningsbeslut är av det generella slag som gör att det är

lämpligast att ta in den i förvaltningslagen. Jag föreslår därför att

det i lagen införs en bestämmelse i enlighet med vad jag har anfört.

--- Länsrätterna prövar som andra instans frågor bl.a. på skatte- och

socialtjänstområdena. För dessa domstolars del bör man överväga,

om det bör införas en motsvarande begränsning av rätten att

överklaga avvisningsbeslut som den jag förordar för de fall då en

förvaltningsmyndighet är andra instans. Skall en sådan begränsning

göras, kan det ske genom ett tillägg till 33 § förvalt-

ningsprocesslagen. Frågan får övervägas närmare under följd-

lagstiftningsarbetet.

Arbetet med följdlagstiftningen föranledde inte någon regel för

förvaltningsdomstolarna av den i propositionen antydda innebörden. På

skatteområdet har emellertid en regel om begränsning av överklagande-

rätten i fråga om dessa avvisningsbeslut senare införts. I 6 kap. 10 § taxe-

ringslagen (1990:324) anges att länsrättens beslut avseende skatte-

myndighets beslut att avvisa en begäran om omprövning såsom för sent

inkommen inte får överklagas.

Den nu aktuella avvisningsfrågan är, som tidigare anförts, vanligtvis

enkel att bedöma. I avsnitt 7 och 8 har regeringen därför föreslagit att

sådana mål skall kunna prövas i en mindre sammansättning i kammarrätt

och Regeringsrätten än vad som nu gäller. Förvaltningsprocessen bör

emellertid kunna effektiviseras ytterligare när det gäller denna avvis-

ningsfråga. Det är också svårt att se något hållbart skäl för att

överklagandeförbud skall gälla om beslut i en sådan fråga överprövas av

en förvaltningsmyndighet men inte om de överprövas av en förvalt-

ningsdomstol.

Justitieombudsmannen har gett uttryck för tveksamhet till förslaget om

en minskning av antalet överklagandeinstanser i detta fall. Regeringen

vill här påpeka att prövningen av frågan om ett överklagande har kommit

in i rätt tid, såsom berördes även i propositionen till förvaltningslagen, i

huvudsak gäller kontroll av delgivningskvitton o. d. Det rör sig också om

en prövning för vilken förutsättningarna är tydligt angivna i författ-

ningstexten. Med hänsyn härtill torde det enligt regeringens mening

saknas anledning till oro för rättsförluster för enskilda. Vidare finns det

redan rättspraxis på området. Dessutom kvarstår fortfarande möjligheten

till prövning i Regeringsrätten av kammarrätts avvisningsbeslut, vilket

medför förutsättningar för fortsatt rättsbildning även i den högsta

förvaltningsdomstolen. Regeringen anser därför att inte heller frågan om

behovet av prejudikat utgör ett skäl emot förslaget.

Förslaget att minska antalet överklagandeinstanser i dessa frågor

medför också den fördelen att ett lagakraftvunnet avgörande i avvis-

ningsfrågan kommer att föreligga tidigare än vad som nu är fallet om

parten fortsätter att överklaga till dess målet har avgjorts i högsta instans.

I promemorian framförs också en annan positiv effekt av den föreslagna

regeln. Beträffande ett för sent inkommet överklagande förekommer det

att förutsättningar finns för återställande av försutten tid. Denna fråga

avgörs numera även av kammarrätt, när överklagandet gäller länsrätt,

kammarrätt eller förvaltningsmyndighet. Har kammarrätt eller Rege-

ringsrätten avgjort målet slutligt ankommer prövningen på Regerings-

rätten. Om det fortfarande finns en klagomöjlighet öppen har det ansetts

att det saknas en frist att återställa. Detta har bedömts utgöra hinder för

kammarrätt att, såsom är möjligt för Regeringsrätten, samtidigt pröva

såväl frågan om överklagandet anförts i rätt tid som frågan om

återställande av tiden. Reformen att flytta ned frågor om återställande av

försutten tid från Regeringsrätten till kammarrätt har därigenom inte fått

fullt genomslag. Ett överklagandeförbud för de nu aktuella avvis-

ningsbesluten medför förbättrade förutsättningar för kammarrätt att

kunna ta upp frågor om återställande av försutten tid.

Regeringen föreslår därför att det i förvaltningsprocesslagen införs en

bestämmelse motsvarande 30 § förvaltningslagen. I 33 § förvaltnings-

processlagen bör införas en föreskrift av innebörd att om förvaltnings-

domstol efter överklagande har prövat ett beslut om avvisning på grund

av att ett överklagande inkommit för sent, eller vägrat prövningstillstånd

i ett sådant mål i enlighet med förslaget i avsnitt 5, får domstolens beslut

inte överklagas. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att paragrafen

bör formuleras på annat sätt än enligt remissens förslag. Vi förordar dock

en något annorlunda formulering än den Lagrådet föreslagit. I likhet med

Lagrådet anser regeringen att den nya bestämmelsen bör utgöra sista

stycket i paragrafen.

Som en följd av den nya regeln om överklagandeförbud föreslog

regeringen i lagrådsremissen att bestämmelsen i 6 kap. 10 § taxerings-

lagen skulle upphävas samt att flera skatteförfattningar som innehåller en

hänvisning till taxeringslagens bestämmelse skulle ändras. Den angivna

bestämmelsen i taxeringslagen tar emellertid sikte på en begäran om

omprövning och gäller inte ett överklagande av skattemyndighetens

beslut. Bestämmelsen skall därför kvarstå. Det blir då inte heller aktuellt

med några följdändringar i andra skatteförfattningar.

Även på socialförsäkringsområdet och när det gäller rätten till

arbetslöshetsersättning finns särskilda bestämmelser om omprövning,

som innebär att såväl en begäran om omprövning som ett överklagande

kan avvisas på grund av att de har kommit in för sent. Bestämmelsen om

överklagandeförbud i 33 § förvaltningsprocesslagen, som regeringen har

föreslagit ovan, skulle endast komma att omfatta de fall där ett

överklagande har kommit in för sent, men inte när avvisningsbeslutet

avser en för sent inkommen begäran om omprövning av t.ex. en

försäkringskassas beslut. Det torde enligt regeringens mening knappast

finnas skäl för att i det nu aktuella hänseendet göra skillnad mellan ett

överklagande och en begäran om omprövning. Vi har dock i detta ärende

inte underlag för att utvidga förslaget i 33 § fjärde stycket förvaltnings-

processen till att även avse en begäran om omprövning. På grund härav

föreslår vi att det i de berörda författningarna, lagen (1962:381) om

allmän försäkring, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och

lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor, tills vidare införs undantag från

föreskriften i 33 § fjärde stycket förvaltningsprocesslagen. Undantaget

bör endast avse de desertionsbeslut som fattas av försäkringskassorna

och arbetslöshetskassorna, eftersom det endast är i det fallet som det kan

vara fråga om att dels avvisa ett överklagande, dels avvisa en begäran om

omprövning. När länsrätt fattar ett desertionsbeslut i ett mål enligt de

angivna författningarna rör det sig alltid om att avvisa ett överklagande.

De ändringar som nu föreslås har inte varit föremål för Lagrådets gransk-

ning. Lagändringarna är dock av sådan författningsteknisk karaktär att

Lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

Regeringen avser att i ett annat sammanhang återkomma till frågan om

överklagandeförbud för de fall där det första beslutet har utgjort ett beslut

att avvisa en begäran om omprövning.

10 Rättens sammansättning vid prövning av

processuella frågor i mål där prövnings-

tillstånd krävs

Regeringens förslag: Regeringsrättens och kammarrätts domförhet med

en respektive två ledamöter vid prövning av fråga om prövningstillstånd

utvidgas till att även avse olika processuella frågor som behandlas före

eller i anslutning till frågan om prövningstillstånd.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer i sak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över

förslaget tillstyrker eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser

har dock synpunkter på den lagtekniska utformningen.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5 har regeringen konstaterat

att nya frågor som väcks i överinstansen aldrig omfattas av dispenskravet

i samma instans. Detta innebär i sin tur att det krävs medverkan av tre

ledamöter i kammarrätten och fem eller fyra ledamöter i Regeringsrätten

för att pröva t.ex. om ett yrkande i målet skall avvisas samtidigt som

dispensfrågan kan prövas i en mindre sammansättning. Det är natur-

ligtvis en opraktisk och processekonomiskt otillfredsställande ordning.

Sådana frågor bör kunna hanteras i den sammansättning som gäller för

avgörande av frågan om prövningstillstånd, dvs. med två ledamöter i

kammarrätten och en ledamot i Regeringsrätten. Domförhetsreglerna i

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar, för kammarrätten 12 § och för

Regeringsrätten 4 a §, bör därför ändras så att rätten vid prövning av

processuella frågor i mål som kräver prövningstillstånd i vissa fall är

domför med två respektive en ledamot.

Det handlar i första hand om frågor som rätten prövar innan

dispensprövningen sker, t.ex. frågor om avvisning. Men även frågor som

rätten tar ställning till i samband med dispensprövningen bör kunna

prövas i den mindre sammansättningen. Det förekommer nämligen att

domstolen i samband med att prövningstillstånd meddelas fattar beslut i

olika processuella frågor, t.ex. om att komplettera utredningen i målet

med ett sakkunnigutlåtande. Enligt regeringens mening bör således även

beslut som fattas i samband med att prövningstillstånd meddelas kunna

fattas i samma sammansättning som dispensfrågan. Detta medför att

frågor i mål som omfattas av krav på prövningstillstånd får en enhetlig

behandling fram till dess att frågan om prövningstillstånd har avgjorts.

Processuella frågor som avgörs därefter bör prövas i den vanliga

sammansättningen. Vårt förslag överensstämmer med promemorians

förslag men vi förordar en annan lagteknisk lösning.

11 Kammarrättens sammansättning i mål om

laglighetsprövning

Regeringens förslag: Möjligheterna för kammarrätt att avgöra mål

om laglighetsprövning utan medverkan av särskilda ledamöter skall

utvidgas till att avse mål av enkel beskaffenhet.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker

eller lämnar förslaget utan erinran. Justitieombudsmannen anser att den

föreslagna ändringen är mycket långtgående, särskilt mot bakgrund av de

motiv som en gång föranledde införandet av en särskild sammansättning

i kommunalbesvärsmålen. Kammarrätten i Stockholm påpekar att krav på

prövningstillstånd numera gäller i dessa mål och att det när sådant

tillstånd meddelas sällan torde vara fråga om mål av enkel beskaffenhet.

Skälen för regeringens förslag: Domförhetsreglerna för länsrätt har

nyligen ändrats, genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 september

1997 (prop. 1996/97:133, bet. 1996/97JuU17, rskr. 1996/97:216, SFS

1997:392). På grundval av förslag i 1996 års promemoria infördes då i

18 § fjärde stycket 1 lagen om allmänna förvaltningsdomstolar en allmän

regel om att mål av enkel beskaffenhet får avgöras av en juristdomare

ensam. Denna regel ersatte bl.a. en bestämmelse om att länsrätt var dom-

för med en juristdomare ensam i mål där saken var uppenbar. Samtidigt

ändrades 17 a § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar som reglerar

länsrätts sammansättning vid prövning av mål om laglighetsprövning,

dvs. mål enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900) och 22 kap.

kyrkolagen (1992:300). I sådana mål är länsrätt numera som huvudregel

domför utan särskilda ledamöter om målet är av enkel beskaffenhet.

För kammarrätternas del regleras i 13 a § lagen om allmänna förvalt-

ningsdomstolar frågan om domförhet i de mål om laglighetsprövning där

prövningstillstånd har meddelats. Enligt andra stycket i paragrafen är

kammarrätten domför utan särskilda ledamöter vid prövning av

överklagande som uppenbarligen inte kan bifallas.

Som skäl för den utvidgade ensamdomarkompetensen i länsrätt

anförde regeringen i den ovan nämnda propositionen bl.a. effektivitets-

hänsyn. Inget mål bör avgöras av fler domare än som är motiverat i det

enskilda fallet (s. 42). I konsekvens med en allmän regel om att mål i

länsrätt fick prövas av en juristdomare ensam ansåg regeringen att

motsvarande ändring skulle göras i regeln om domstolens samman-

sättning i mål om laglighetsprövning. Det fanns sålunda inte anledning

att särbehandla dessa mål (s. 45). Regeringen anser att de nämnda

effektivitetshänsynen har samma relevans vad gäller laglighets-

prövningsmålen i kammarrätt. Det finns enligt regeringens mening också

ett värde i sig i att domförhetsreglerna för dessa instansers prövning av

samma slags mål innehåller samma kriterier. Med en sådan ordning finns

bl.a. bättre möjligheter för en skyndsam praxisbildning i fråga om den

närmare innebörden av begreppet mål av enkel beskaffenhet på

laglighetsprövningsområdet.

Som Kammarrätten i Stockholm har påpekat torde det i de mål om

laglighetsprövning där prövningstillstånd meddelas sällan vara fråga om

mål av enkel beskaffenhet. Detta bör emellertid inte ses som ett skäl mot

en utvidning av möjligheten att avgöra laglighetsprövningsmål utan

deltagande av särskilda ledamöter, utan utgör enligt regeringens mening

snarare en omständighet till stöd för en utvidgning. Det framstår

nämligen som att den nuvarande regeln i det närmaste saknar tillämp-

ningsområde till följd av kravet på prövningstillstånd och det finns därför

anledning att i viss mån utöka tillämpningsområdet. Mot bakgrund av det

anförda anser regeringen att regeln om avgörande av mål om

laglighetsprövning i kammarrätt utan deltagande av särskilda ledamöter

bör anpassas till motsvarande regel för länsrätt. Rekvisitet för när

kammarrätt är domför utan särskilda ledamöter vid prövning av

överklagande bör således vara att målet är av enkel beskaffenhet. 13 a §

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar bör ändras i enlighet härmed.

12 Överklagandetidens beräkning

Regeringens förslag: Utgångspunkten för överklagandetidens beräkning

för en förvaltningsmyndighet eller annan part som företräder det

allmänna skall vara dagen då det överklagade beslutet meddelades.

Förslaget föranleder ändringar i förvaltningsprocesslagen och förvalt-

ningslagen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Promemorian innehåller inget förslag till ändringar i förvaltningslagen.

Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker

promemorians förslag eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande huvudregeln är att ett

överklagande av allmän förvaltningsdomstols beslut skall ha kommit in

inom tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet (7 § första

stycket förvaltningsprocesslagen). En reglering motsvarande den i

förvaltningsprocesslagen finns också i förvaltningslagen, vilket innebär

att föreskrifterna överlappar varandra när beslutsmyndigheten är en

förvaltningsmyndighet och överklagande sker till förvaltningsdomstol.

Från den generella bestämmelsen har dock gjorts flera undantag i de

materiella speciallagarna. I körkortsmålen skall en länsstyrelses över-

klagande av allmän förvaltningsdomstols beslut ha kommit in inom tre

veckor från den dag då det överklagade beslutet meddelades. I skatte-

målen gäller att skattemyndighetens, Riksskatteverkets och kommuners

överklagande av länsrättens eller kammarrättens beslut skall ha kommit

in inom två månader från den dag då beslutet meddelades (6 kap. 13 §

taxeringslagen). Samma slags regel gäller även för allmän försäkrings-

kassas och Riksförsäkringsverkets överklagande i socialförsäkringsmål

(20 kap. 13 § lagen om allmän försäkring). Även i andra författningar

finns särskilda bestämmelser om utgångspunkten för beräkning av

klagotiden.

I förarbetena till körkortslagen och lagen om allmän försäkring

diskuterades inte närmare frågan om klagotidens beräkning. Inom

skatterätten har ordningen med att skattemyndigheten skall överklaga

inom viss tid från beslutsdagen gällt sedan länge (jfr prop. 1956:150 s.

281). I förarbetena till körkortslagen gjordes sedan endast en hänvisning

till ordningen inom skatterätten (jfr prop. 1979/80:178 s. 84).

Till följd av reformen med allmän tvåpartsprocess i de allmänna

förvaltningsdomstolarna (prop. 1995/96:22, bet. 1995/96:JuU7, rskr.

1995/96:55, SFS 1995:1692) har antalet klagoberättigade myndigheter

utökats. En effekt av detta är att antalet fall av delgivning med allmänna

parter utökats i betydande grad. De rutiner som tillämpas i främst länsrätt

och kammarrätt innebär att domar och beslut översänds till de klago-

berättigade med begäran om att de genast skall återsända mottagningsbevis

till domstolen. Sker inte detta görs påminnelse och vidare delgivnings-

försök med rekommenderat brev. I viss utsträckning utnyttjas möjlig-

heterna till förenklad delgivning enligt 3 a § delgivningslagen (1970:428).

Domstolen skickar då först en upplysning till parten om att förenklad

delgivning kommer att användas i målet. När sedan en handling skickas ut,

t.ex. ett beslut, sänder domstolen minst en dag senare ett meddelande om

att handlingen sänts ut. Parten anses därefter delgiven två veckor efter det

att meddelandet skickats.

Behovet av att undvika onödiga delgivningar är starkt uttalat inom

förvaltningsprocessen. I allmän domstol räknas överklagandetiden oftast

med utgångspunkt från avgörandets dag. Redan i nuläget är dessutom

beslutsdagen utgångspunkt för klagotiden i den stora delen av förvaltnings-

domstolarnas verksamhet som utgörs av mål om skatt, körkort och

socialförsäkring. Detta utgör enligt regeringens mening starka skäl för att

allmänt vid överklagande av länsrätts och kammarrätts beslut låta

beslutsdagen utgöra utgångspunkt för klagotiden för en part som företräder

det allmänna. Detsamma gäller vid överklagande av en förvaltnings-

myndighets beslut till länsrätt. I promemorian har också diskuterats om

samma utgångspunkt bör tillämpas även i fråga om överklagande som görs

av en enskild. Med hänsyn till att detta skulle innebära ett frångående av en

sedan länge förhärskande princip inom förvaltningsrätten och att negativa

effekter i fråga om enskildas rättssäkerhet inte kan uteslutas vid en sådan

övergång ställer sig regeringen för närvarande tveksam till detta. Vi

instämmer således i den bedömning som görs i promemorian, att det i nu

aktuellt hänseende bör dras en skiljelinje mellan enskilda och företrädare

för det allmänna. Även fortsättningsvis bör alltså delgivning av beslut ske

med enskilda parter i förvaltningsdomstol. Det finns för övrigt också

möjligheter till effektivisering genom att domstolarna använder sig av de

möjligheter som finns till förenklad delgivning.

Sammanfattningsvis bör bestämmelserna i nuvarande 7 § förvaltnings-

processlagen ändras på så sätt att utgångspunkten för klagotidens

beräkning för en myndighet eller annan part som företräder det allmänna är

dagen då beslutet meddelas. Vi anser vidare att bestämmelserna i nu-

varande 7 § bör flyttas till en ny 6 a §. Av den sakliga ändringen följer att

även vid överklagande till länsrätt skall utgångspunkten för en allmän parts

överklagande vara beslutsdagen. Med hänsyn till att även 23 § förvalt-

ningslagen gäller för de fall där överklagande sker från förvaltnings-

myndighet till allmän förvaltningsdomstol krävs en motsvarande ändring i

sistnämnda bestämmelse, vilket inte har föreslagits i promemorian. Sam-

tidigt bör förvaltningsprocesslagens bestämmelse begränsas till att gälla

överklagande från länsrätt respektive kammarrätt. Därigenom försvinner

den nuvarande överlappningen mellan förvaltningsprocesslagen och

förvaltningslagen i fråga om utgångspunkten för överklagandetiden vid

överklagande till en allmän förvaltningsdomstol.

Utöver vad som angivits i lagrådsremissen bör en ändring göras i 17 §

lagen (1977:729) om Patentbesvärsrätten på så sätt att hänvisningen till

7 § förvaltningsprocesslagen ersätts med en hänvisning till den nya 6 a §.

Denna ändring är av lagteknisk karaktär och kräver inte Lagrådets

yttrande.

I olika materiella författningar finns föreskrifter om utgångspunkten för

överklagandetiden. Vi föreslår att de föreskrifter vars innehåll fullt ut

motsvaras av det som skall vara huvudregeln utmönstras. Det gäller

föreskrifter i fordonsskattelagen (1988:327) och lagen (1995:1623) om

skattereduktion för riskkapitalinvesteringar samt i de av regeringen nyligen

beslutade förslagen till ny yrkestrafiklag och ny lag om biluthyrning (prop.

1997/98:63). Vi föreslår också en motsvarande justering av körkortslagen

(1977:477), jfr dock regeringens proposition 1997/98:124 med förslag till

ny körkortslag som beslutas denna dag.

Promemorian innehåller inga förslag om att det skall införas nya

särskilda föreskrifter som avviker från den nya huvudregeln om

utgångspunkten för överklagandetiden. Vi har inte heller funnit skäl att

föreslå något sådant undantag. Med hänsyn till att det för vissa måltyper

kan råda speciella förhållanden kan det dock finnas anledning att

återkomma till frågan. Ett sådant behov skulle kunna framkomma t.ex. i de

mål där en svensk utlandsmyndighet fattar beslut i första instans och där

utlandsmyndigheten således är motpart efter överklagande till allmän

förvaltningsdomstol. Den nya ordningen skulle kunna medföra problem på

grund av postgången. Regeringen har för avsikt att följa utvecklingen.

13 Överklagandetidens längd

Regeringens bedömning: En allmän bestämmelse om att klagotiden

skall vara tre veckor vid överklagande av länsrätts eller kammarrätts

beslut skall för närvarande inte införas.

Förslaget i 1996 års promemoria: I promemorian föreslås att

klagotiden skall vara tre veckor i alla slags mål vid överklagande av

länsrätts eller kammarrätts avgörande, med undantag för de mål som i

dag har obegränsad överklagandetid. I anslutning härtill föreslås att tiden

för anslutningstalan i taxeringsprocessen skall förkortas till två veckor.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. En majoritet av remiss-

instanserna tillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran. Riksskatte-

verket och Riksförsäkringsverket är dock negativa till förslaget och

Regeringsrätten och Länsrätten i Malmöhus län uttrycker tveksamhet till

förslaget.

Justitieombudsmannen finner inte de skäl för förslaget som anförs i

promemorian övertygande. Regeringsrätten anser det sannolikt att en

reducering av klagotiden leder till försämrad rättssäkerhet för den

enskilde. Riksskatteverket motsätter sig bestämt att klagotiden i

skattemål förkortas till tre veckor. Verket anför att enklare skattemål i

stort sett har försvunnit från domstolarna genom införandet av den nya

taxeringsprocessen. Det är därför av stor vikt att skatteförvaltningen inte

i onödan tvingas byta processförare mellan domstolsinstanserna. En

klagofrist om tre veckor skulle, framförallt under somrarna och i

samband med större helger, innebära att en annan processförare än den

som fört myndighetens talan i målen skulle behöva bevaka inkommande

domar och på kort tid sätta sig in i målen för att ta ställning till eventuella

överklaganden. Med tanke på den arbetsbelastning processförarna har

kommer det inte att vara möjligt för dem att ägna tillräcklig tid åt att läsa

in andras ärenden. För att inte riskera att en dom som bort överklagas

vinner laga kraft kommer sannolikt bevakande processförare i flertalet

fall att överklaga domar för säkerhets skull varav en hel del av dessa

överklaganden senare återkallas. En förkortad klagotid har då bara lett till

administrativa merkostnader för domstolen och skatteförvaltningen.

Även för den skattskyldige torde en klagofrist om tre veckor i skattemål

framstå som oacceptabelt kort. Riksskatteverket har till stöd för sin

uppfattning även anfört ytterligare omständigheter hänförliga till hur

processföringen hos skattemyndigheterna är organiserad. Verket anser

också att tre veckor är en för kort överklagandetid även när det gäller

verkets egna processverksamhet. Riksförsäkringsverket anser att klago-

tiden på två månader i socialförsäkringsmål bör kvarstå och anför till stöd

för detta väsentligen samma grunder som anförts av Riksskatteverket.

Riksförsäkringsverket påtalar också att i ärenden som avgörs av social-

försäkringsnämnd tillkommer rätten att överklaga ett länsrättsavgörande

nämnden. Nämnden sammanträder som regel varannan vecka men under

sommartid håller nämnden ofta sina sammanträden med längre mellanrum.

Genom den i promemorian föreslagna ordningen skulle nämnden i

praktiken frånhändas möjligheten att ta ställning till ett överklagande och

tvingas att ge ett generellt bemyndigande till en tjänsteman hos kassan att

överklaga. Kammarrätten i Stockholm anser att förslaget innebär en

välkommen förenkling men ifrågasätter om den föreslagna över-

klagandetiden är lämplig i alla målgrupper. Det torde enligt kammar-

rätten vara möjligt att för en del klart avgränsade tyngre målgrupper

behålla en längre överklagandetid. Regeringsrätten, Kammarrätten i

Stockholm och Länsrätten i Malmöhus län påtalar samtliga att antalet s.k.

blanka överklaganden, med därpå följande kompletteringsförelägganden,

sannolikt skulle komma att öka om förslaget genomförs.

 Bakgrund: Tiden för överklagande av allmän förvaltningsdomstols

avgörande är enligt huvudregeln i nuvarande 7 § förvaltningsprocess-

lagen tre veckor. Från denna regel finns undantag vad gäller huvuddelen

av skattemålen och socialförsäkringsmålen, där överklagandetiden är två

månader.

Tanken på en enhetlig överklagandetid är ingen nyhet inom

förvaltningsprocessen. Redan vid tillkomsten av förvaltningsprocess-

lagen var enhetliga lösningar inom förvaltningsprocessen ett angeläget

mål. När frågan då togs upp om en samordning av överklagandetidens

längd i skattemål till vad som skulle gälla enligt huvudregeln anförde

departementschefen bl.a. följande (prop. 1971:60 s. 103-104).

 Intresset av enhetlighet i förvaltningsprocessen genom regler som är

gemensamma för olika delar av förvaltningsområdet talar starkt för att

den föreslagna treveckorstiden också bör gälla som besvärstid för

besvär till kammarrätt och regeringsrätt. Emellertid måste man även i

fortsättningen räkna med att ett stort antal beslut av skatterätt meddelas

under sådan tid att de tillställs parterna strax före eller under semestern.

Samma situation föreligger om beslut tillställs skattskyldig i samband

med någon av de större helgerna under året. För många skattskyldiga

skulle det under sådana omständigheter kunna bli mycket svårt att inom

en så kort tidsfrist som tre veckor ta ställning till om och i vilket eller

vilka avseenden han vill överklaga ett beslut som gått honom emot. Man

får i detta sammanhang inte glömma att det är mycket vanligt att den

skattskyldige inte själv i tillräcklig grad behärskar den problematik som

det är fråga om i ett skattemål och att han alltså ofta behöver anlita

sakkunnig hjälp. Också för de skattskyldigas motparter, främst

taxeringsintendenterna, kan det befaras att en så väsentlig förkortning av

tiden för anförande av besvär till överinstanserna som det är fråga om

skulle vålla vissa svårigheter. Ofta kommer många beslut, kanske flera

hundra, på en gång eller med korta mellanrum. Sedan det konstaterats

om beslutet gått taxeringsintendenten emot, skall han avgöra om och i

vilken omfattning han har anledning överklaga beslutet. Enligt min

mening föreligger således otvivelaktigt ett starkt intresse av att såväl de

skattskyldiga som deras motparter, främst taxeringsintendenterna, är

tillförsäkrade en inte alltför kort besvärstid. Jag vill i detta sammanhang

särskilt understryka att skattemålen i en helt annan omfattning än andra

slags mål berör allmänheten och i särskilt stor utsträckning förs av den

skattskyldige själv utan hjälp av annan. Jag är därför som framgår av det

anförda inte beredd att nu förorda en förkortning av den gällande

tvåmånaderstiden för anförande av taxeringsbesvär i överinstanserna.

Detta utesluter emellertid inte, vilket jag vill särskilt betona, att frågan

om en sådan förkortning kan aktualiseras senare.

Skatteförenklingskommittén ansåg i sitt betänkande (SOU 1985:42

s. 214) att de skäl som anfördes i 1971 års proposition mot en treveckors

överklagandetid för de skattskyldiga hade fortsatt giltighet. Vidare ansåg

kommittén att även för det allmännas del var en överklagandetid på tre

veckor för kort för att dess företrädare skulle kunna fullgöra sina

åligganden.

Beträffande socialförsäkringsmålen förlängdes överklagandetiden från

tre veckor till två månader i samband med att försäkringsrätterna inrättades

och med motiveringen att en förlängning av överklagandetiden

underlättade för den försäkrade att få beslut prövade i högre instans (prop.

1977/78:20 s. 102).

Skälen för regeringens bedömning: Frågan om en allmän

överklagandetid på tre veckor bör införas måste till stor del vara beroende

av vilka effekter en sådan reform skulle få i de måltyper där

överklagandetiden förkortas. Det finns därför fog för att, såsom också

gjorts i promemorian, gå närmare in på de faktiska förhållandena för

skattemålen respektive socialförsäkringsmålen.

Bestämmelserna om den nya taxeringsprocessen, som tillämpades första

gången vid 1991 års taxering, innefattar en skyldighet för skattemyn-

digheten att ompröva de beslut som överklagas. Vidare har möjligheten att

ompröva taxeringsbeslut utsträckts till fem år efter taxeringsåret. Den nya

taxeringsprocessen har medfört att antalet skattemål minskat avsevärt och

även inneburit ett betydligt jämnare flöde av mål till domstolarna. Den nya

ordningen är så utformad att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i

första instans, vilket också är en allmän strävan inom förvaltnings-

processen. Enligt den nya processordningen bör prövningen i kammarrätt

och Regeringsrätten också omfatta samma processmaterial som

underinstansen haft att bedöma. De domar i skattemål som går

skattemyndigheten emot och som det därför kan finnas anledning för

myndigheten att överklaga utgör endast en mindre del av alla skattedomar.

Även i fråga om mål inom socialförsäkringsområdet finns bestäm-

melser som tillgodoser att tyngdpunkten i rättskipningen ligger i första

instans, bl.a. genom att reglerna om obligatorisk tvåpartsprocess även

gäller dessa mål. De nya bestämmelserna om tvåpartsprocess innebär att,

såvida inte Riksförsäkringsverket beslutar att överta rätten att föra talan,

försäkringskassans styrelse eller en av styrelsen utsedd tjänsteman skall

föra försäkringskassans talan. I ärenden som beslutas av en social-

försäkringsnämnd företräds dock försäkringskassan i stället av nämnden

eller en av nämnden utsedd tjänsteman. Ändringsfrekvensen till förmån för

den enskilde i länsrätt i socialförsäkringsmål är låg. Detta torde innebära

att försäkringskassorna har anledning att föra talan mot länsrättsdomar i

endast ett litet antal mål. Även i kammarrätt är ändringsfrekvensen låg.

Antalet mål som går Riksförsäkringsverket emot är således begränsat.

 Det är enligt regeringens mening lätt att se fördelar med en enhetlig

överklagandetid. En sådan lösning innebär en minskad risk för misstag i

fråga om den tid inom vilken ett beslut skall överklagas och en förenklad

hantering vid domstolarnas målkanslier. Ett viktigt skäl för en generell och

därmed för vissa måltyper förkortad överklagandetid är att avgörandet i

dessa mål skulle vinna laga kraft tidigare än vad som nu är fallet, vilket i

sin tur medför att verkställighet kan ske tidigare. Parterna skulle således på

ett tidigare stadium kunna vidta dispositioner på grundval av det slutliga

beskedet i målet. För de mål där överklagandetiden nu är två månader

skulle promemorians förslag också undanröja de komplikationer som kan

uppstå när det gäller att avgöra om talan mot beslut i processuella frågor

skall följa överklagandetiden på tre veckor enligt förvaltningsprocesslagen

eller om den skall följa överklagandetiden i speciallagen.

Som regeringen tidigare varit inne på måste emellertid förslaget i

promemorian ses i belysning av samtliga de effekter som förslaget kan

få. Det ligger i sakens natur att bedömningen av dessa effekter måste

grundas i de förhållanden som nu råder hos berörda myndigheter och

domstolar. Trots vad som angivits ovan om bl.a. de förändringar av

processreglerna som skett både i fråga om skattemålen och socialförsäk-

ringsmålen samt vad som anförts om fördelarna med förslaget finner

regeringen att det vid bedömningen av förslagets lämplighet inte går att

bortse från den kritik som bl.a. Riksskatteverket och Riksförsäk-

ringsverket riktat mot förslaget. Denna kritik har i huvudsak sin grund i

att en treveckors överklagandetid är svår att hantera för skattemyn-

digheterna och försäkringskassorna med den organisation som dessa

myndigheter har, vilket i förlängningen medför en risk för merarbete

även för domstolarna. Vi anser därför att det mot bakgrund av nuvarande

förhållanden inte finns tillräckliga skäl för att införa en bestämmelse om

en generell treveckors överklagandetid.

14 Överlämnande av mål mellan domstolar

Regeringens förslag: En motsvarighet till regeln om att mål som har

samband med varandra vid flera länsrätter kan sammanföras till en av

domstolarna införs för kammarrätternas del. Vidare införs för länsrätt

och kammarrätt en regel om att en behörig domstol får överlämna mål till

en annan länsrätt eller kammarrätt som handlägger sådana mål. Det

införs också en regel om att länsrätt och kammarrätt i de fall domstolen

när ett mål inleds finner att den inte är behörig, får lämna över målet till

behörig domstol.

Förslaget i 1996 års promemoria överensstämmer med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Det stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker

förslagen eller lämnar dem utan erinran. Flera remissinstanser har dock

synpunkter på enskildheter i förslagen. Justitieombudsmannen,

Länsrätten i Malmöhus län och Länsrätten i Kronobergs län tar upp

frågan om möjligheten att överlämna mål från en obehörig domstol till

den behöriga domstolen skall avse överlämnande till andra domstolar än

de allmänna förvaltningsdomstolarna. Länsrätten i Stockholms län anser

att frågan om överlämnande från en obehörig domstol till den behöriga

domstolen inte bör göras beroende av att parten inte har något att invända

mot ett överlämnande. Enligt länsrättens mening kan en sådan ordning

leda till rättsförluster för parterna. Länsrätten ifrågasätter om inte det

aktuella rekvisitet kan utgå och anser att frågan i annat fall kan förbli

oreglerad.

Bakgrund: Enligt den allmänna forumregeln i 14 § andra stycket

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar skall beslut överklagas till den

länsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om inte regeringen för

ett visst slag av mål föreskriver något annat. I specialförfattning

förekommer regler som pekar ut en viss länsrätt som behörig för en viss

måltyp. För kammarrätternas del finns forumregler i förordningen

(1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m.

Överklaganden och ansökningar i mål skall ske hos den kammarrätt inom

vars domkrets beslutande förvaltningsmyndighet eller domstol i första

instans är belägen. Forumreglerna för de allmänna förvalt-

ningsdomstolarna utgår således i allmänhet från var den myndighet eller

domstol som fattat beslut i första instans är belägen.

Nuvarande föreskrifter om överlämnande av mål mellan allmänna

förvaltningsdomstolar är begränsade till två typsituationer. Om det vid

mer än en länsrätt förekommer flera mål som har nära samband med

varandra, får målen enligt 14 § tredje stycket lagen om allmänna

förvaltningsdomstolar handläggas vid en av länsrätterna om det kan

göras utan avsevärd olägenhet för någon enskild. Den andra situationen

är då det vid mer än en kammarrätt förekommer mål om beskattning som

gäller samma förvärvskälla eller som på annat sätt har nära samband med

varandra. Målen får då enligt 4 § i förordningen om allmänna förvalt-

ningsdomstolars behörighet m.m. handläggas vid en av kammarrätterna,

om inte särskilda skäl talar mot detta. Motsvarande gäller för vissa andra

i förordningen angivna måltyper, om dessa mål har ett nära samband med

mål om beskattning. Regeringen har meddelat föreskrifter om förfarandet

vid överlämnande av mål.

Utöver de nu angivna överlämnandesituationerna finns inte inom

förvaltningsprocessen några generella bestämmelser om överlämnande

av enstaka mål som anhängiggjorts vid rätt domstol men som av

särskilda skäl bör handläggas vid en annan. I mål enligt lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård finns dock för länsrätternas del

möjlighet att flytta ett pågående mål till en annan länsrätt. I 34 § nämnda

lag anges att frågor enligt denna lag prövas av länsrätten i det län där

sjukvårdsinrättningen är belägen. Enligt förarbetena till bestämmelsen

(prop. 1990/91:58 s. 276) finns det inte något hinder mot att flytta ett mål

till en annan länsrätt i de fall den enskilde flyttas från en

sjukvårdsinrättning till en annan under handläggningen av målet. Det

finns också bestämmelser som möjliggör för vissa förvaltnings-

myndigheter att flytta över ärenden till en annan förvaltningsmyndighet

inom samma myndighetsorganisation.

Inom förvaltningsprocessen saknas också bestämmelser om över-

lämnande av mål som anhängiggjorts vid en obehörig domstol, till en

behörig domstol. Av redogörelsen i promemorian framgår att i praktiken

sker i dessa fall överlämnande formlöst genom registrators eller

motsvarande befattningshavares försorg. Målet kan emellertid också

avvisas av rätten på grund av att domstolen inte anser sig behörig.

Regleringen för de allmänna domstolarna är betydligt mer detaljerad.

Med ikraftträdande den 1 juli 1996 (SFS 1996:247) har i rättegångs-

balken införts regler för såväl tvistemål som brottmål om överlämnande

av mål från en obehörig till en behörig domstol. Samtidigt infördes med

den nya ärendelagen motsvarande regler avsedda för de rättsvårds-

ärenden som faller under lagen.

Skälen för regeringens förslag: Möjligheterna att överlämna mål

mellan de allmänna förvaltningsdomstolarna är mycket begränsade.

Enligt regeringens mening finns det bl.a. processekonomiska skäl att,

som det föreslås i promemorian, införa en mer flexibel ordning i fråga

om överlämnande av mål.

Det bör inte komma i fråga att låta en part mera allmänt styra över vid

vilken domstol målet skall prövas. Såsom föreslås i promemorian bör i

stället möjligheter att besluta om undantag från forumreglerna vara

förbehållen domstolarna, med beaktande av parternas berättigade

intressen.

Överlämnande av mål som har nära samband med ett annat mål

I fråga om överlämnande av mål som har samband med ett eller flera mål

som väckts vid en annan domstol finns, som framgår av den tidigare

redovisningen, små sakliga skillnader mellan vad som gäller i länsrätt

och i kammarrätt. Skillnaden består i att möjligheten för en länsrätt att

överlämna mål till en annan länsrätt inte är begränsad till vissa måltyper,

medan detta emellertid är fallet för kammarrätternas del. Regeringen

delar den uppfattning som kommer till uttryck i promemorian, att det

saknas anledning att behålla denna skillnad. Detta innebär att

kammarrätt, efter förebild i 14 § lagen om allmänna förvaltnings-

domstolar, bör få möjlighet att i samtliga måltyper föra samman mål som

har nära samband med varandra från andra kammarrätter. En regel om

detta bör införas i en ny 8 a § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar.

Regeln om överlämnande i 4 § förordningen om allmänna förvaltnings-

domstolars behörighet m.m. kan därmed upphävas. Den närmare regle-

ringen av hur en sammanläggning skall ske bör behållas i förordning.

När det gäller tolkningen av rekvisitet mål som har nära samband med

varandra åsyftar regeringen ingen saklig förändring gentemot de

situationer som tidigare har reglerats för domstolarna. Regeln om

överlämnande av mål till en annan domstol bör inte ges en alltför vid

tillämpning. Det bör alltså inte vara möjligt att föra samman mål enbart

av det skälet att de handlar om ett och samma skatteupplägg som använts

av flera personer eller en typ av skada som uppstått vid samma slags

arbete på olika arbetsplatser.

Överlämnande av mål från en behörig domstol

Det är inte ovanligt att det uppstår ett behov av att kunna flytta över ett

enstaka mål från en domstol till en annan domstol. Detta aktualiseras

bl.a. i de inte helt sällan förekommande fall då muntlig förhandling skall

hållas i ett körkortsmål i länsrätt och då körkortshavaren måste bege sig

till en avlägset belägen länsrätt. Tidigare löstes detta problem genom att

länsrätten med stöd av 35 § körkortsförordningen (1977:722) fick hän-

skjuta målet till den länsrätt inom vars län körkortshavaren vistades.

Denna möjlighet till överlämnande försvann för länsrätternas del i

samband med att länsstyrelserna blev första instans i körkortsmål. Regeln

ändrades till att i stället ge en länsstyrelse möjlighet att hänskjuta mål till

annan länsstyrelse. Till skillnad från i körkortsmålen finns det, som

berörts ovan, möjlighet att flytta ett pågående mål enligt lagen om

psykiatrisk tvångsvård från en länsrätt till en annan. Det finns dock ingen

motsvarande möjlighet för kammarrätterna att flytta över ett sådant mål

till annan kammarrätt om den enskilde vilket förekommer flyttas till

en ny sjukvårdsinrättning under målets handläggning i kammarrätten.

Muntliga förhandlingar är vanligt förekommande i psykiatrimål i kam-

marrätt och av promemorian framgår att en möjlighet till överlämnande i

angivna fall har efterfrågats.

Det ligger enligt regeringens mening nära till hands att anta att ett

behov av att överlämna mål där muntlig förhandling skall hållas kan

uppstå i så gott som alla måltyper. I takt med att det muntliga inslaget

ökar i förvaltningsprocessen delvis till följd av Europakonventionens

krav kan också behovet av att överlämna mål öka.

Fördelarna med att kunna lämna över mål när det uppstår behov av

muntlighet i förfarandet är främst ekonomiska. I bl.a. psykiatrimål, där

muntlig förhandling ofta hålls på sjukvårdsinrättningen, skulle dom-

stolens ledamöter om en möjlighet till överlämnande fanns inte behöva

företa en onödigt lång resa. I andra fall skulle möjligheten att överlämna

mål innebära ett den enskilde besparas en lång resa. Är handläggningen

skriftlig uppnås dock sällan några fördelar med ett överlämnande av ett

enstaka mål.

Vid en diskussion om fördelarna med en möjlighet till överlämnande

av ett mål måste även inverkan av den nya tvåpartsprocessen beaktas.

Om ett mål lämnas över till en annan domstol för att den enskilde skall få

närmare till domstolen kan det innebära en längre resa för det allmännas

företrädare. Fördelarna med ett överlämnande kan då gå förlorade.

Såsom anförts i promemorian bör ett överlämnande i sådana fall komma i

fråga främst i de fall kostnaderna kan begränsas exempelvis genom att

myndigheten uppdrar åt någon befattningshavare vid en annan myndighet

att föra myndighetens talan i målet.

Mot denna bakgrund anser regeringen att det bör införas en generell

möjlighet till överlämnande av mål mellan domstolarna under förutsätt-

ning att det finns särskilda skäl för detta. Möjligheten bör finnas såväl

mellan länsrätter som mellan kammarrätter.

En regel av denna innebörd bör emellertid förses med begränsningar

med hänsyn till den sakliga kompetensen hos domstolarna. Det bör inte

vara möjligt att överlämna ett mål till en domstol som normalt aldrig

handlägger mål av den aktuella typen.

Det bör även framhållas att regeln är avsedd för enskilda fall. Det kan

inte komma i fråga att tillämpa regeln systematiskt i ett antal typ-

situationer, eventuellt för att korrigera det resultat som forumreglerna ger

i allmänhet. Inte heller bör regeln utnyttjas för att åstadkomma en

utjämning av arbetsbördan mellan olika domstolar.

Regleringen bör ske i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar och

utformas lika för länsrätt och kammarrätt samt ges den innebörden att

domstolen får, om det finns särskilda skäl och det kan göras utan

avsevärd olägenhet för någon part, flytta över mål till en annan domstol

som handlägger sådana mål. Ändringarna bör göras genom tillägg till den

nya 8 a § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar respektive 14 §

samma lag. Den närmare regleringen för hur ett överlämnande skall

komma till stånd bör ske genom förordning med stöd av bemyndiganden

som samtidigt införs i nämnda paragrafer.

Överlämnande av mål från en obehörig domstol

När det gäller frågan om handläggning av mål som kommer in till en

obehörig domstol men där det finns en annan domstol som är behörig

saknas uttryckliga regler inom förvaltningsprocessen. De allmänna

förvaltningsdomstolarna torde, som tidigare har berörts, ändå överlämna

målet till den allmänna förvaltningsdomstol som är behörig. I vissa fall,

t.ex. om det framgår klart av överklagandet att den enskilde vill att just

den domstolen skall pröva hans mål, behandlas frågan formellt och

överklagandet avvisas.

Såsom nämnts inledningsvis infördes den 1 juli 1996 bestämmelser för

de allmänna domstolarnas del om överlämnande av mål från en obehörig

till en behörig domstol. I förarbetena till bestämmelsen anförde

regeringen bl.a. följande (prop. 1995/96:115 s. 129 ff.).

Motiven för en reform ligger inte i första hand på domstolssidan även

om det finns vissa fördelar genom att förfarandet vid överlämnande är

enklare än vid avvisning. I stället är det främst intresset hos den part

som inleder förfarandet som träder i förgrunden. Denne slipper få

tillbaka de ingivna handlingarna för nytt ingivande (till behörigt

organ), och detta besparar honom givetvis en del arbete som han inte

helt utan fog skulle kunna uppfatta som orsakat av en onödig

byråkrati. En viktig fördel med överlämnande jämfört med det som

gäller vid avvisning är att den som inlett förfarandet automatiskt bör få

tillgodoräkna sig det första ingivandet som dag för förfarandets

inledande. --- Ett överlämnande är dock inte alltid till fördel för

käranden/sökanden. Denne kan ju mena att redan den domstol han

vänt sig till är behörig och vilja föra upp frågan till högre rätt. Om det

inte ställs upp något krav på att han skall ha gått med på att

överlämnandet sker eller på att han skall ha avstått från att göra någon

invändning, måste man därför införa regler om rätt att överklaga ett

beslut om överlämnande, något som krånglar till systemet. Även när

käranden/sökanden inser att den första domstolen är obehörig kan han

ha en befogad anledning att motsätta sig att målet eller ärendet

handläggs vid den behöriga domstolen. --- Det som har sagts nu

medför att ett överlämnande inte bör ske mot kärandens/sökandens

vilja. Eftersom denne behöver ha beretts tillfälle att yttra sig i frågan

om överlämnande får man den enklaste regleringen om man som

villkor för överlämnande ställer upp att käranden/sökanden inte har

något att invända mot en överflyttning. Att han får tillfälle att yttra sig

medför praktiskt sett att han också får kännedom om vilken domstol

som i fortsättningen handlägger hans mål eller ärende, ett

underrättelsebehov som annars måste tillgodoses på annat sätt. Att ett

krav på hörande av käranden/sökanden kan vara till nackdel för

honom när det finns en risk med dröjsmål, t.ex. när det gäller kvarstad,

är en konsekvens man mycket väl kan godta. --- Inte heller några

andra befogade intressen synes kunna bli åsidosatta genom ett sådant

överlämnande och det finns därför inte anledning att ställa upp t.ex. ett

krav på att käranden/sökanden handlat ursäktligt när han först vänt sig

till en obehörig domstol.

Bestämmelsen i ärendelagen fick efter förslag från Lagrådet den lydelsen

att om tingsrätt i samband med att ett ärende inleds finner att den saknar

behörighet att handlägga ärendet men att en annan domstol skulle vara

behörig, skall tingsrätten lämna över den skrivelse genom vilken ärendet

inletts till den domstolen, om den som inlett ärendet inte har något att

invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot att

skrivelsen överlämnas (8 § andra stycket).

De nyss angivna propositionsuttalandena som legat till grund för

överlämnandebestämmelserna för de allmänna domstolarna är av

generell natur och har enligt regeringens mening relevans även för

förvaltningsdomstolarnas del. Det bör därför i förvaltningsprocesslagen

införas en regel av samma innebörd som bestämmelsen i ärendelagen.

Detta bör ske genom en ny bestämmelse i 7 § förvaltningsprocesslagen.

Några remissinstanser har varit inne på frågan om möjligheten att

överlämna mål även skall innefatta överlämnande till allmän domstol

eller till specialdomstol. De berörda överlämnandebestämmelserna för de

allmänna domstolarnas del innebär att överlämnande inte kan ske till

allmän förvaltningsdomstol. I allmän domstol gäller regler om att part

kan bli skyldig att ersätta motpartens kostnader i målet, vilket i princip

saknas inom förvaltningsprocessen Den som inleder ett mål i allmän

förvaltningsdomstol har sålunda inte anledning att överväga risken att

drabbas av rättegångskostnader. Ett överlämnande från allmän förvalt-

ningsdomstol till allmän domstol skulle dock kunna medföra att en

skyldighet för den som inlett målet att ersätta motpartens rättegångs-

kostnader senare uppstår. Detta bör enligt regeringens mening utesluta en

sådan överlämnandemöjlighet. För tydlighets skull bör av bestämmelsen

framgå att överlämnande endast får ske till en annan allmän förvalt-

ningsdomstol. Vår formulering avviker här från utredningens.

Av bestämmelsen bör också framgå att handlingarna skall anses

inkomna till den senare domstolen samma dag som de kom in till den

domstol som först tog emot dem.

15 Ekonomiska konsekvenser

Den nya regeln om domstolsprövning (avsnitt 4) torde i sig inte medföra

annat än en ytterst begränsad ökning av antalet mål i förvaltningsdomstol

eftersom den i första hand är av författningsteknisk natur. Den nya regeln

skall emellertid också omfatta beslut enligt ett flertal förordningar där det

i dag föreskrivs överklagandeförbud, men som inte kan upprätthållas på

grund av EG-rättens krav på domstolsprövning. I ärendet föreslås också

att överprövningen enligt några författningar både lagar och förord-

ningar flyttas från regeringen till förvaltningsdomstol (avsnitt 4.3). Mot

bakgrund härav kan med säkerhet sägas att den nya regeln kommer att

medföra ett ökat antal mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna.

Domstolarnas ökade arbetsbörda motsvaras till viss del av en minskning

av arbetsbördan hos regeringen. Den nya regeln om domstolsprövning av

förvaltningsbeslut anvisar en behörig domstol för det fall att en rätt till

domstolsprövning skulle finnas enligt EG-rätten eller Europakonven-

tionen och en sådan rätt inte är förutsedd i lagstiftningen. Genom regeln

kan Sverige leva upp till internationella åtaganden. Risken för negativa

kompetenskonflikter mellan domstolarna minskar. De budgetmässiga

effekterna av detta kan knappast anges.

De övriga förslagen i detta ärende syftar i första hand till att

effektivisera förvaltningsprocessen. Genom att oregelbundenheter i

processordningen undanröjs kan vissa arbetsmoment vid handläggningen

av målen bli mindre tidsödande och därmed kostnadsbesparande. Genom

förenklingar, klarlägganden och mer enhetlighet i det processuella

regelsystemet skapas också mer utrymme för domstolarna att ägna sig åt

den egentliga tvistlösningen i målen. De föreslagna reglerna i avsnittet 14

om överlämnande av mål möjliggör en flexiblare ordning i fråga om

valet av forum. Reglerna torde dock inte få tillämpning i något större

antal fall. Fördelarna framträder framförallt för enskilda som kan slippa

kostnadskrävande inställelser hos domstolar på avlägsen ort. Förslagen i

denna del bör innebära förenklingar och förbättringar för främst

domstolarna samt medföra kostnadsbesparingar.

Sammantaget innebär förslagen i detta ärende att antalet mål i de

allmänna förvaltningsdomstolarna kommer att öka jämfört med i dag.

Det går dock inte att nu bedöma i vilken utsträckning arbetsbördan

kommer att öka, eftersom det hänger samman med bl.a. hur den nya

överklagandemöjligheten kommer att utnyttjas. Regeringen gör dock den

bedömningen att ett eventuellt ökat resursbehov för de allmänna

förvaltningsdomstolarna till följd av förslaget bör kunna tillgodoses inom

ramen för befintliga anslag för rättsväsendet.

16 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Såväl den nya överklaganderegeln som övriga bestämmelser bör träda i

kraft den 1 oktober 1998. Det är inte lämpligt att flytta över de ärenden

som redan handläggs hos regeringen till allmän förvaltningsdomstol. De

lagändringar som innebär en på angivet sätt ändrad överklagandeinstans

bör därför inte avse de fall där det överklagade beslutet har meddelats

före ikraftträdandet. Den nya överklagandebestämmelsen bör i övrigt

tillämpas även i de fall där det överklagade beslutet har meddelats före

ikraftträdandet, vilket blir fallet om några särskilda övergångs-

bestämmelser inte förs in. I fråga om krav på prövningstillstånd i

kammarrätt i ytterligare måltyper bör de nya bestämmelserna tillämpas

endast om det första beslutet i ärendet har meddelats efter ikraftträdandet.

Begränsningen av rätten att föra talan mot desertionsbeslut bör endast

gälla då det första avvisningsbeslutet har meddelats efter ikraftträdandet.

Övriga nya processuella bestämmelser bör tillämpas redan vid

ikraftträdandet.

17 Författningskommentar

17.1 Förslaget till lag om ändring i föräldrabalken

20 kap. 9 §

Den nya regeln i 22 a § förvaltningslagen om överklagande av för-

valtningsbeslut medför att om det i författning saknas överklagande-

bestämmelser skall beslut enligt författningen förutsatt att beslutet är

överklagbart som huvudregel få överklagas till allmän förvaltnings-

domstol. I föräldrabalken saknas föreskrifter om överklagande av läns-

styrelsens beslut i fråga om tillsyn över överförmyndares och över-

förmyndarnämnders verksamhet enligt 19 kap. 17 §. För att sådana beslut

även fortsättningsvis skall överklagas till regeringen, har en uttrycklig

bestämmelse om detta införts.

17.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m.

18 §

I lagen har införts en bestämmelse om att Läkemedelsverkets beslut får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol i stället för som nu hos

regeringen (se avsnitt 4.3). Prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätten (se avsnitt 4.2).

17.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om

allmän försäkring

20 kap. 11 §

Det nya fjärde stycket innehåller ett undantag från den nya regeln i 33 §

fjärde stycket förvaltningsprocesslagen om överklagandeförbud mot

desertionsbeslut, se avsnitt 17.6. Undantaget avser försäkringskassans

beslut att avvisa ett överklagande på grund av att det har kommit in för

sent och har motiverats i avsnitt 9. Till följd av lydelsen av den angivna

regeln i förvaltningsprocesslagen omfattas inte heller kassans mot-

svarande avvisningsbeslut beträffande en begäran om omprövning av

överklagandeförbudet. Flera materiella författningar, bl.a. lagen

(1976:380) om arbetsskadeförsäkring, innehåller en hänvisning till

handläggningsreglerna i lagen om allmän försäkring och däribland 20

kap. 11 § i lagen. Undantaget i fjärde stycket blir därför tillämpligt även i

fråga om mål enligt dessa författningar. I de fall där det är länsrätten som

avvisar ett överklagande i ett socialförsäkringsmål gäller däremot

överklagandeförbudet enligt förvaltningsprocesslagen. I ett sådant fall

blir således kammarrätten den sista instans som kommer att pröva frågan

om överklagandet har kommit in i rätt tid. Överklagandeförbudet mot

kammarrättens beslut påverkar dock inte Regeringsrättens möjlighet att

ta upp en överklagad fråga om ändring enligt 20 kap. 10 a § lagen om

allmän försäkring till prövning.

17.4 Förslaget till lag om ändring i fastighetsbildnings-

lagen (1970:988)

15 kap. 6 §

I ett nytt tredje stycke har införts en bestämmelse som innebär att en

räkning för en lantmäteriförrättning får överklagas inom tre veckor från

räkningens förfallodag. Syftet med den nya bestämmelsen är att ge

lagstöd för att lantmäterimyndigheternas räkningar avseende förrätt-

ningskostnader skall kunna prövas av fastighetsdomstol.

Eftersom bestämmelsen förs in i fastighetsbildningslagen, som inte i

övrigt behandlar räkningar för lantmäteriförrättningar, används ordet

räkning inte i lagtexten. Tiden för överklagande har bibehållits från den

nu gällande regleringen i 10 § förordningen (1995:1459) om avgifter vid

lantmäteriförrättningar. Bestämmelsen har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag. Ändringen behandlas i avsnitt 4.4.1.

17.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

4 a §

De nuvarande tredje och fjärde styckena i bestämmelsen har lagts

samman och utgör tredje stycket. Genom en saklig ändring föreskrivs att

en avdelning är domför med ett regeringsråd vid prövning av talan mot

beslut där ett överklagande har avvisats såsom för sent inkommet (se

avsnitt 7). Som ett led i utmönstringen av ordet besvär i den förvalt-

ningsprocessrättsliga lagstiftningen har ordet ersatts med det synonyma

ordet överklagande.

I fjärde stycket har lagts till att andra frågor i mål där prövningstill-

stånd krävs för prövning av överklagande får avgöras av ett regeringsråd,

vilket innebär en utökning av ensamdomarbehörigheten. Ändringen avser

nya processuella frågor som kan bli föremål för beslut före eller i

samband med dispensprövningen. Bestämmelsen har kommenterats

närmare i avsnitt 10.

8 §

I första stycket punkten 2 har hänvisningen till den gamla

folkbokföringslagen utgått. Den nya folkbokföringslagen (1991:481)

innehåller inte några bestämmelser om underställning.

8 a §

Paragrafen är ny och innehåller regler om överlämnande av mål mellan

kammarrätter. I 7 § förvaltningsprocesslagen finns vissa ytterligare

bestämmelser om överlämnande av mål.

I den nya paragrafens första stycke har möjligheten för kammarrätterna

att lägga samman mål som har nära samband med varandra till en

kammarrätt, vilket hittills reglerats i 4 § förordningen (1977:937) om

allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m., utvidgats till att avse

samtliga måltyper. Härigenom uppnås en med länsrätterna enhetlig

reglering i frågan. Ändringen har behandlats närmare i avsnitt 14.

I andra stycket finns bestämmelser om överlämnande av mål som inte

har samband med andra mål, mellan kammarrätterna. Detta får ske om

det finns särskilda skäl och det kan göras utan avsevärd olägenhet för

någon part. Överlämnande avses kunna ske exempelvis om det skall

hållas muntlig förhandling i målet och det framstår som process-

ekonomiskt fördelaktigt för både domstolarna och parterna att målet

handläggs vid en annan kammarrätt. Mottagande domstol måste dock

handlägga den typ av mål det gäller. Regeln innebär att exempelvis ett

skattemål i allmänhet kan överlämnas mellan kammarrätterna men

däremot inte ett mål enligt fordonsskattelagen (1988:327) eftersom

Länsrätten i Örebro län är specialforum och Kammarrätten i Jönköping

därigenom är den enda kammarrätt som handlägger måltypen. Den

angivna begränsningen av möjligheten att överlämna mål gäller även då

en viss typ av beslut enligt en lag förbehålls viss eller vissa

förvaltningsmyndigheter och till följd därav inte kan nå den domstol till

vilken ett överlämnande aktualiserats. Se vidare avsnitt 14.

Enligt tredje stycket skall närmare föreskrifter om överlämnande av

mål mellan kammarrätterna meddelas av regeringen.

12 §

Såsom framgår av den nya lydelsen av 34 a § förvaltningsprocesslagen

gäller kravet på prövningstillstånd samtliga länsrätts beslut i ett mål som

enligt den materiella lagstiftningen kräver prövningstillstånd samt vid

överklagande av beslut som har ett direkt samband med ett sådant mål.

Genom en ändring i 12 § femte stycket lagen om allmänna förvaltnings-

domstolar är kammarrätt domför med två ledamöter även vid behandling

av nya processuella frågor i mål där prövningstillstånd krävs för

prövning av överklagande. Detta är en ändring motsvarande den som

beträffande Regeringsrätten har gjorts i 4 a § lagen om allmänna förvalt-

ningsdomstolar. Bestämmelsen om den mindre sammansättningen gäller

dock endast om de nya frågorna prövas före eller i samband med

dispensprövningen. Bestämmelsen har kommenterats närmare i avsnitt

10. Enligt tredje meningen gäller samma domförhetsregel som vid

dispensprövningen även när kammarrätt fattar eller överprövar ett

desertionsbeslut, vilket har behandlats i avsnitt 8.

13 a §

Möjligheterna för kammarrätt att avgöra kommunalbesvärsmål utan

medverkan av särskilda ledamöter har utökats genom en ändring i andra

stycket. Ändringen har behandlats i avsnitt 11. Det nya rekvisitet i

bestämmelsen är att målet skall vara av enkel beskaffenhet, vilket

innebär att samma förutsättning gäller både för kammarrätts och länsrätts

prövning utan särskilda ledamöter, jfr 17 a §.

14 §

Promemorians förslag till språklig justering i första stycket har fått viss

remisskritik och har inte genomförts. En annan språklig ändring har dock

gjorts genom att ordet beslut lagts till.

I tredje stycket har ordet enskild ersatts med part, vilket utgör en

anpassning med hänsyn till den tidigare reformen med allmän tvåparts-

process inom förvaltningsprocessen. Ändringen innebär att vid bedöm-

ningen av om överlämnande skall ske enligt bestämmelsen skall hänsyn

även tas till de effekter som ett överlämnande får för en allmän part. För

kammarrätternas del införs en motsvarande bestämmelse i 8 a § första

stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar.

I ett nytt fjärde stycke regleras möjligheten att lämna över mål mellan

länsrätterna om särskilda skäl för ett sådan överlämnande finns.

Regleringen är utformad på samma sätt som för kammarrätterna, jfr

kommentaren till 8 a § andra stycket lagen om allmänna förvaltnings-

domstolar och avsnitt 14.

17.6 Förslaget till lag om ändring av förvaltnings-

processlagen (1971:291)

6 a §

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser som tidigare angavs i 7 §. I

paragrafen har ordet besvär genomgående bytts ut mot överklagande.

Genom en ändring i första stycket skall överklagandetiden för en

myndighet eller annan part som företräder det allmänna beräknas från

den dag beslutet meddelas. En domstol behöver således i fortsättningen

inte delge ett beslut med en företrädare för det allmänna om det inte finns

särskilda bestämmelser som anger att delgivning skall vara utgångspunkt

för överklagandetidens beräkning (se avsnitt 12).

7 §

Enligt den nya 7 § skall en länsrätt eller kammarrätt, som i samband med

att ett mål inleds finner att den inte är behörig att handlägga målet men

att det finns en annan motsvarande domstol som är behörig, lämna över

målet till den behöriga domstolen. Överlämnande kan ske mellan

länsrätter respektive mellan kammarrätter. Regeln är tillämplig på de

situationer då förfarandet i allmän förvaltningsdomstol inleds, men inte

vid överklagande från en förvaltningsdomstol till en annan.

Överlämnande får endast ske om den som inlett målet inte har något att

invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot ett

överlämnande. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 14. Handlingen

skall anses vara inkommen till den senare domstolen samma dag som den

kom in till den första domstolen.

33 §

I ett nytt fjärde stycke har tagits in en generell regel som motsvarar

bestämmelsen i 30 § förvaltningslagen. Om en allmän förvaltnings-

domstol har överprövat en underinstans beslut att avvisa ett överklagande

såsom för sent inkommet får domstolens beslut inte överklagas (se

avsnitt 9). På grund av att undantag har gjorts i bl.a. lagen om allmän

försäkring (se avsnitt 17.3 och 17.16), är bestämmelsen inte tillämplig på

t.ex. en försäkringskassas beslut att avvisa ett överklagande. Bestäm-

melsen har formulerats om med anledning av Lagrådets yttrande.

34 a §

Bestämmelsen som innehåller de allmänna förutsättningarna för

prövningstillstånd i kammarrätt har ändrats både språkligt och sakligt.

Av första stycket framgår att för de mål det är särskilt föreskrivet, krävs

prövningstillstånd för att kammarrätten skall pröva ett överklagande av

länsrättens beslut i målet. Av bestämmelsen följer att i mål där det

föreskrivs krav på prövningstillstånd för det materiella avgörandet gäller

detta krav samtliga länsrätts beslut i målet. Även beslut i frågor som har

ett direkt samband med ett sådant mål kräver prövningstillstånd. Således

omfattas exempelvis länsrätts desertionsbeslut av kravet på prövnings-

tillstånd. Lagändringen har kommenterats närmare i avsnitt 5. Bestäm-

melsen har formulerats om med anledning av Lagrådets yttrande.

17.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:1037) om

äganderättsutredning och legalisering

26 a §

Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om överklagande av

länsstyrelsernas och Lantmäteriverkets beslut enligt lagen, dvs. dels be-

slut av dessa myndigheter i fråga om förordnande om äganderättsutred-

ning, dels länsstyrelsernas beslut angående prövning av fråga om legali-

sering utan ansökan. Dessa beslut skall överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol enligt första stycket. Enligt andra stycket krävs prövnings-

tillstånd vid överklagande till kammarrätten. Eftersom 27 § innehåller

bestämmelser om talan mot lantmäterimyndigheternas beslut, tas den nya

paragrafen med bestämmelser om överklagande in omedelbart före 27 §.

Ändringen behandlas i avsnitt 4.4.2.

17.8 Förslaget till lag om ändring i datalagen (1973:289)

25 §

Genom en ändring i viteslagen införs ett allmänt krav på prövnings-

tillstånd i kammarrätt i mål om utdömande av vite enligt nämnda lag

(avsnitt 17.13). Föreskriften i 25 § fjärde stycket datalagen om att det i

mål om utdömande av vite som förelagts enligt datalagen krävs

prövningstillstånd i kammarrätt har därför utgått.

17.9 Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen

(1973:1149)

30 §

I fjärde stycket har ett tillägg gjorts som innebär att en räkning som avser

prövning av ett ärende om godkännande av en överenskommelse enligt

43 § anläggningslagen skall överklagas till fastighetsdomstol. I tillägget

hänvisas till 15 kap. 6 § tredje stycket fastighetsbildningslagen

(1970:988). Ändringen behandlas i avsnitt 4.4.1.

17.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:1150) om

förvaltning av samfälligheter

66 §

I paragrafen införs bestämmelser i ett nytt första stycke om vilken lant-

mäterimyndighet som skall vara behörig att pröva ett ärende enligt lagen.

Ärendet skall prövas av den lantmäterimyndighet inom vars område

samfälligheten är belägen. För det fall ärendet avser en samfällighet som

är belägen inom flera lantmäterimyndigheters verksamhetsområden,

prövas ärendet av den statliga lantmäterimyndighet inom vars verksam-

hetsområde huvuddelen av samfälligheten är belägen. Detsamma gäller

om ärendet rör flera samfälligheter som är belägna inom skilda lant-

mäterimyndigheters verksamhetsområden. För ärenden som rör

registrering skall dock även fortsättningsvis tillämpas den särskilda

forumregeln som gäller enligt 25 §.

Bestämmelserna om fastighetsdomstolarnas behörighet ändras inte,

men placeras i paragrafens andra stycke.

Rubriken närmast före 66 § ändras så att det framgår att även lantmäte-

rimyndigheternas behörighet regleras i paragrafen. Ändringen behandlas

i avsnitt 4.4.3.

67 §

En generell regel om att en lantmäterimyndighets beslut enligt samfällig-

hetslagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol förs in i första

stycket. Denna bestämmelse omfattar alltså även de beslut som lantmäte-

rimyndigheterna fattar enligt 7, 20 och 21 §§ om förordnande av sam-

manträdesledare samt om interimistiska åtgärder. I andra meningen före-

skrivs att en särskild tid för överklagande på två månader från beslutets

dag gäller i fråga om beslut om avskrivning av en ansökan om eller an-

mälan för registrering samt beslut att vägra registrering enligt samfällig-

hetslagen. Denna bestämmelse om tiden för att överklaga har en motsva-

righet i lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar (15 kap. 6 § andra

stycket). Någon ändring har därför inte gjorts i denna del.

Andra stycket i den hittillsvarande lydelsen, om rätt att överklaga vissa

länsstyrelsebeslut till regeringen, utgår. Det nuvarande tredje stycket blir

nytt andra stycke. Orden i övrigt tas bort, vilket medför att samtliga

länsstyrelsebeslut överklagas hos allmän fövaltningsdomstol. Ändringen

behandlas i avsnitt 4.4.3.

17.11 Förslaget till lag om ändring i körkortslagen

(1977:477)

49 §

Paragrafen har reglerat utgångspunkten för beräkningen av länsstyrelsens

överklagandetid vid talan mot allmän förvaltningsdomstols avgörande i

körkortsmål. Den har upphävts eftersom den i sak överensstämmer med

den införda generella regeln 7 § förvaltningsprocesslagen (avsnitt 17.6)

om att överklagandetiden för allmän part skall räknas från beslutsdagen.

17.12 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

73 §

Regeln i fjärde stycket att prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätt flyttas till en ny 74 a §.

74 §

Regeln i tredje stycket att prövningstillstånd krävs vid överklagande till

kammarrätt flyttas till en ny 74 a §.

74 a §

I paragrafen har införts en föreskrift som innebär att prövningstillstånd

krävs vid överklagande till kammarrätt av mål enligt socialtjänstlagen.

Härigenom omfattar kravet på prövningstillstånd även mål om återkrav

av utgivet bistånd enligt socialtjänstlagen. Ändringen har berörts i avsnitt

6.

17.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:206) om

viten

6 §

Krav på prövningstillstånd i kammarrätt har införts i mål om utdömande

av vite enligt viteslagen. Ändringen har berörts i avsnitt 6.

17.14 Förslaget till lag om ändring i förvaltningslagen

(1986:223)

1 §

Genom ett tillägg anges att det i 22 a § finns bestämmelser om över-

klagande och om krav på prövningstillstånd i kammarrätt.

Rubriken närmast före 22 § har ändrats.

22 a §

Paragrafen är ny och innehåller en allmän och kompletterande regel om

domstolsprövning av förvaltningsbeslut. I de fall bestämmelsen är

tillämplig skall beslutet få överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Genom den nya regeln överges i huvudsak den nu gällande delvis

oskrivna regeln att ett beslut av en statlig myndighet, om inte annat anges

i författning, får överklagas till närmast högre förvaltningsmyndighet och

ytterst till regeringen.

En förutsättning för att överklagande skall kunna ske med stöd av

regeln är att beslutet i fråga kan överklagas, jfr 22 § förvaltningslagen.

Mot bakgrund av att den nya paragrafen är placerad närmast efter 22 § är

det inte nödvändigt att som en förutsättning för den nya regelns

tillämpning uttryckligen ange att beslutet kan överklagas. Formuleringen

avviker här från Lagrådets förslag. Se vidare avsnitt 4.2.

Bestämmelsen om domstolsprövning i allmän förvaltningsdomstol

skall ses som ett uttryck för det som redan nu i praktiken är huvudregel i

fråga om överprövning av förvaltningsmyndigheternas beslut. Ett syfte

med regeln är att den skall utgöra överklagandebestämmelse för de beslut

som meddelas med stöd av förordning och som skall få överprövas i

allmän förvaltningsdomstol. Sådana bestämmelser har tidigare funnits i

respektive förordning. Ett annat syfte med den allmänna regeln är att

ange en behörig domstolsinstans för det fall att en domstol skulle finna

att ett i författning stadgat överklagandeförbud inte kan upprätthållas mot

bakgrund av Europakonventionen eller EG-rätten.

Från regelns tillämpningsområde har uttryckligen undantagits sådana

beslut som inte lämpar sig för domstolsprövning. Det gäller beslut i

administrativa ärenden och normgivningsärenden. Talan mot beslut i

dessa typer av ärenden skall således inte få föras i förvaltningsdomstol

med stöd av den allmänna regeln. Normgivningsärendena beskrivs

genom en hänvisning till 20 § första stycket 5, som i sin tur hänvisar till

8 kap. regeringsformen. För dessa slags ärenden kommer även i

fortsättningen överklagande att kunna ske till regeringen med stöd av

verksförordningen (1995:1322). Som redovisats i avsnitt 4.3 kommer 35

§ verksförordningen att ändras så att den korresponderar med den nya

bestämmelsen. Av 31 § förvaltningslagen framgår att den nya 22 a § inte

är tillämplig på beslut som får överklagas med stöd av bestämmelserna

om laglighetsprövning enligt kommunallagen eller kyrkolagen.

Om ett beslut har överklagats till länsrätt med stöd av 22 a § och om

länsrättens avgörande i målet överklagas till kammarrätten krävs

prövningstillstånd för att kammarrätten skall pröva överklagandet. Detta

framgår av andra stycket i paragrafen. Föreskriften gäller enbart för de

mål där överklagande har skett med stöd av den nya regeln. I andra fall,

dvs. där det i lag finns särskilda bestämmelser om överklagande till

länsrätt, krävs prövningstillstånd om det i den aktuella speciallagen

föreskrivs ett sådant krav. Kravet på prövningstillstånd i kammarrätt för

de beslut som avses i 22 a § omfattar även beslut som innebär att

länsrätten funnit att överklagande inte får ske med stöd av den nya

bestämmelsen vilket kan bero på t.ex. att beslutet inte är överklagbart

eller att beslutet omfattas av undantagen i andra stycket och där

länsrätten således avvisat överklagandet (se avsnitt 5).

I tredje stycket ges en särskild upplysning om att bestämmelsen inte

gäller om det i den i ärendet aktuella materiella lagstiftningen finns

föreskrifter om överklagande till en annan instans t.ex. till regeringen

eller en föreskrift om överklagandeförbud. Att bestämmelsen inte heller

gäller i de fall där det brister i fråga om överklagbarhet har redan nämnts

och följer av 22 § förvaltningslagen.

Den nya regeln om domstolsprövning kommenteras mer ingående i

avsnitt 4.

23 §

I denna bestämmelse har det i andra stycket införts en föreskrift om

utgångspunkten för beräkning av överklagandetiden för en allmän part.

Överklagandetiden skall i dessa fall räknas från beslutsdagen (se vidare

avsnitt 12). Bestämmelsen reglerar de fall där den allmänna parten

överklagar en myndighets beslut till länsrätt eller kammarrätt. I fråga om

allmän parts överklagande mellan förvaltningsdomstolar har i 6 a § första

stycket förvaltningsprocesslagen införts en regel som anger beslutsdagen

som utgångpunkt (jfr 17.6).

17.15 Förslaget till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

84 §

I första stycket tas föreskriften beträffande Riksskatteverkets över-

klagandetid bort eftersom generella regler om överklagandetidens beräk-

ning införs i 23 § förvaltningslagen och 6 a § förvaltningsprocesslagen.

I fjärde stycket har hänvisningen till 8 kap. 7 § lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter utgått med anledning av att den

sistnämnda bestämmelsen föreslås upphävd genom prop. 1997/98:65.

17.16 Övriga förslag till lagändringar

Ändringen i kreditupplysningslagen (1973:1173) och inkassolagen

(1974:182) motiveras av samma skäl som anförts i avsnitt 17.8.

Ändringen i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen

(1997:239) om arbetslöshetskassor har samma innebörd som ändringen i

lagen om allmän försäkring (17.3).

Ändringarna i förslagen till yrkestrafiklagen och lagen om biluthyrning

är desamma som ändringen i körkortslagen (17.11).

Övriga lagändringar avser i huvudsak införande av bestämmelser om

överklagande till regeringen respektive allmän förvaltningsdomstol.

Promemorian Översyn av förvaltningsprocessen (Ds

1996:40) lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:529) om

allmänna barnbidrag

Härigenom föreskrivs att 15 § lagen (1947:529) om allmänna barn-

bidrag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 §

Bestämmelserna i 20 kap. 10-

13 §§ lagen (1962:381) om allmän

försäkring om omprövning och

ändring av allmän försäkringskassas

beslut samt om överklagande av

allmän försäkringskassas och dom-

stols beslut har motsvarande

tillämpning i ärende enligt denna

lag. Omprövning av beslut i fråga

om återbetalningsskyldighet enligt

12 § skall göras av socialförsäk-

ringsnämnd, om det belopp som

utbetalats för mycket överstiger 10

procent av basbeloppet enligt 1 kap.

6 § lagen om allmän försäkring.

Bestämmelserna i 20 kap. 10-

13 §§ lagen (1962:381) om allmän

försäkring om omprövning och

ändring av allmän försäkringskassas

beslut samt om överklagande av

allmän försäkringskassas beslut har

motsvarande tilllämpning i ärende

enligt denna lag. Omprövning av

beslut i fråga om återbetalnings-

skyldighet enligt 12 § skall göras av

socialförsäkringsnämnd, om det

belopp som utbetalats för mycket

överstiger 10 procent av basbeloppet

enligt 1 kap. 6 § lagen om allmän

försäkring.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Motsvarande ändring bör vidtas även i följande författningar inom

socialförsäkringsområdet. Ikraftträdandebestämmelsen bör vara lika-

lydande för dessa ändringar.

32 § lagen (1973:371) om kontant arbetsmarknadsstöd

23 § tandvårdstaxan (1973:638)

12 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring

20 § lagen (1979:84) om delpensionsförsäkring

5 § lagen (1988:360) om handläggning av ärenden om bilstöd till

handikappade

14 § lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare

28 § lagen (1991:1047) om sjuklön

 4 § lagen (1993:16) om försäkring mot vissa semesterlönekostnader

17 § lagen (1993:389) om assistansersättning

29 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag

14 § lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:295) om

sjömansskatt

Härigenom föreskrivs att 34 § lagen (1958:295) om sjömansskatt skall

upphöra att gälla.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän

försäkring

Härigenom föreskrivs att 20 kap. 13 § lagen (1962:381) om allmän

försäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Har ett överklagande inom klagotiden kommit in till en allmän för-

valtningsdomstol, Riksförsäkringsverket eller en allmän försäkrings-

kassa, som inte har meddelat det överklagade beslutet, skall

överklagandet översändas till den myndighet som meddelat beslutet och

anses inkommet i rätt tid.

Överklagande av beslut i mål eller

ärenden om försäkring enligt denna

lag skall vara inkommet inom två

månader från den dag då klaganden

fick del av beslutet eller, om

överklagandet anförts av Riks-

försäkringsverket eller allmän för-

säkringskassa, inom två månader

från den dag då beslutet meddelades.

Överklagande av beslut i ärenden

om försäkring till länsrätt enligt

denna lag skall vara inkommet inom

två månader från den dag då

klaganden fick del av beslutet eller,

om överklagandet anförts av Riks-

försäkringsverket eller allmän

försäkringskassa, inom två månader

från den dag då beslutet meddelades.

Vad som sägs i denna paragraf om överklagande skall i tillämpliga

delar gälla en begäran om omprövning enligt 10 §.

Allmän försäkringskassas, Riksförsäkringsverkets och domstols beslut

skall omedelbart gälla, om inte annat föreskrivits i beslutet eller bestäms av

den domstol som har att pröva beslutet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

4 Förslag till lag om ändring i kupongskattelagen

(1970:624)

Härigenom föreskrivs att 30 § kupongskattelagen (1970:624) skall

upphöra att gälla.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs att 4 a, 8, 12, 13 a och 14§§ lagen (1971:289)

om allmänna förvaltningsdomstolar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

På avdelning dömer fem regeringsråd. Avdelningen är dock domför

med fyra regeringsråd, om tre av dessa är ense om slutet.

Vid prövning av ansökningar om resning eller återställande av försutten

tid och vid prövning av frågor som avses i 28 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291) är avdelningen domför med tre regeringsråd, om prövningen är

av enkel beskaffenhet. Har regeringsrätten tidigare avslagit en ansökan om

resning från samma sökande beträffande samma avgörande och anför

sökanden inget nytt som är av betydelse för prövningen av ansökningen, är

avdelningen dock domför med ett regeringsråd, om ansökningen avslås

eller avvisas.

Vid prövning av talan mot beslut

varigenom besvär avvisats såsom

för sent inkomna samt vid beslut om

avvisande av för sent inkomna

besvär är avdelningen domför med

tre regeringsråd.

Vid prövning av talan mot beslut

varigenom ett överklagande avvisats

såsom för sent inkommet samt vid

beslut om avskrivning av mål efter

återkallelse är avdelningen domför

med ett regeringsråd.

Vid beslut om avskrivning av mål

efter återkallelse är avdelningen

domför med ett regeringsråd.

Frågor om prövningstillstånd får

avgöras av ett regeringsråd. Fler än

tre regeringsråd får inte delta.

Frågor i mål som kräver pröv-

ningstillstånd får avgöras av ett

regeringsråd. Fler än tre rege-

ringsråd får inte delta. Efter det att

prövningstillstånd meddelats gäller

första tredje styckena.

8 §

Kammarrätt prövar

1. överklagande som enligt lag eller annan författning görs hos

domstolen,

2. mål som underställs domstolen

enligt folkbokföringslagen

(1967:198),

3. mål enligt lagen (1989:479)

om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m. m. i

den utsträckning som är föreskrivet

i den lagen,

4. sådana ansökningar om res-

ning i mål eller ärenden som enligt

11 kap. 11 § regeringsformen skall

prövas av förvaltningsdomstol, om

målet eller ärendet slutligt avgjorts

av en länsrätt eller förvaltnings-

myndighet,

5. ansökningar om återställande

av försutten tid för överklagande

eller därmed jämförbar åtgärd till

länsrätt, kammarrätt eller förvalt-

ningsmyndighet,

6. ansökningar enligt lagen

(1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut i den ut-

sträckning som är föreskrivet i den

lagen,

7. mål om sådant onödigt uppe-

hållande av ärende som enligt

föreskrift i lag skall prövas av

kammarrätt.

2. mål enligt lagen (1989:479)

om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m.m. i

den utsträckning som är föreskrivet

i den lagen,

3. sådana ansökningar om res-

ning i mål eller ärenden som enligt

11 kap. 11 § regeringsformen skall

prövas av förvaltningsdomstol, om

målet eller ärendet slutligt avgjorts

av en länsrätt eller förvaltnings-

myndighet,

4. ansökningar om återställande

av försutten tid för överklagande

eller därmed jämförbar åtgärd till

länsrätt, kammarrätt eller förvalt-

ningsmyndighet,

5. ansökningar enligt lagen

(1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut i den ut-

sträckning som är föreskrivet i den

lagen,

6. mål om sådant onödigt uppe-

hållande av ärende som enligt

föreskrift i lag skall prövas av

kammarrätt.

Regeringen förordnar om kammarrätternas domkretsar.

Förekommer det vid mer än en

kammarrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen

handläggas vid en av kammar-

rätterna, om det kan göras utan

avsevärd olägenhet för någon part.

En kammarrätt får, om det före-

ligger särskilda skäl och det kan

göras utan avsevärd olägenhet för

någon part, flytta över mål till en

annan kammarrätt som enligt lag

eller annan författning som be-

slutats av regeringen får ta upp ett

sådant mål.

Närmare föreskrifter om

överlämnande av mål mellan

kammarrätterna meddelas av

regeringen.

12 §

Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra

lagfarna ledamöter får ej sitta i rätten.

När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten, är

kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler

än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant fall ej sitta i

rätten. Kammarrätt är dock domför utan nämndemän

1. vid prövning av besvär över beslut som ej innebär att målet avgöres,

2. vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande samt

vid annan åtgärd som avser endast måls beredande,

3. vid beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att detta

prövats i sak.

Handlägges mål som avses i andra stycket gemensamt med annat mål,

får nämndemän deltaga vid handläggningen även av det senare målet.

Om domförhet vid behandling av vissa mål finns bestämmelser i

fastighetstaxeringslagen (1979:1152) och lagen (1990:886) om granskning

och kontroll av filmer och videogram. Bestämmelser om domförhet vid

behandling av kommunalbesvärsmål finns i 13 a §.

Vid behandling av frågor om

prövningstillstånd är kammarrätten

domför med två ledamöter, om de är

ense om slutet.

Vid behandling av frågor i mål

som kräver prövningstillstånd är

kammarrätten domför med två

ledamöter, om de är ense om slutet.

Efter det att prövningstilstånd

meddelats gäller första-fjärde och

sjätte-åttonde styckena.

Detsamma gäller vid prövning av

fråga om ett överklagande skett i

rätt tid.

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är kammarrätten

domför med en lagfaren domare.

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en

lagfaren ledamot i kammarrätten eller, om de inte är av sådant slag att de

bör förbehållas lagfarna ledamöter, av en annan tjänsteman i kammarrätten

som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om

detta meddelas av regeringen.

13 a §

Kammarrätten skall vid behandling av mål enligt 10 kap. kom-

munallagen (1991:900) och 22 kap. kyrkolagen (1992:300) bestå av tre

lagfarna ledamöter och två sådana särskilda ledamöter som anges i

13 b §.

Kammarrätten är dock domför

utan de särskilda ledamöterna i

sådana fall som anges i 12 § andra

stycket 1-3 samt vid pröv ning av

överklagande som uppenbarligen

inte kan bifallas.

Kammarrätten är dock domför

utan de särskilda ledamöterna i

sådana fall som anges i 12 § andra

stycket 1-3 samt vid prövning av

överklagande när målet är av enkel

beskaffenhet.

14 §

Om det i lag eller annan för-

fattning föreskrivs att talan skall

väckas vid eller överklagas till

allmän förvaltningsdomstol, skall

det göras vid en länsrätt.

Om det i lag eller annan författ-

ning föreskrivs att fråga skall väckas

vid eller överklagas till allmän för-

valtningsdomstol, skall det göras vid

en länsrätt.

Ett beslut skall överklagas till den länsrätt inom vars län ärendet först

prövats, om inte regeringen för ett visst slag av mål föreskriver något

annat.

Förekommer det vid mer än en

länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen

handläggas vid en av länsrätterna

om det kan göras utan avsevärd

olägenhet för någon enskild.

Närmare föreskrifter om överläm-

nande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Förekommer det vid mer än en

länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen

handläggas vid en av länsrätterna

om det kan göras utan avsevärd

olägenhet för någon part.

 En länsrätt får, om det föreligger

särskilda skäl och det kan göras

utan avsevärd olägenhet för någon

part, flytta över mål till en annan

länsrätt som enligt lag eller

författning som beslutats av rege-

ringen får ta upp ett sådant mål.

Närmare föreskrifter om över-

lämnande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. 8 § tredje stycket tillämpas

inte i mål som har anhängiggjorts dessförinnan.

6 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 7, 33, 34 a och 35 §§ förvaltningsprocessla-

gen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

En besvärshandling tillställs den

myndighet som har meddelat det

beslut som överklagas. Handlingen

skall ha kommit in inom tre veckor

från den dag då klaganden fick del

av beslutet.

Ett överklagande tillställs den

myndighet som har meddelat det

beslut som överklagas. Överkla-

gandet skall ha kommit in inom tre

veckor från den dag då klaganden

fick del av beslutet eller, om

överklagandet anförts av en

myndighet eller annan part, som

enligt föreskrift i lag företräder det

allmänna, inom tre veckor från den

dag beslutet meddelades.

Den myndighet som har meddelat

beslutet prövar om besvärshand-

lingen har kommit in i rätt tid. Har

handlingen kommit in för sent, skall

myndigheten avvisa den, om inte

annat följer av tredje stycket.

Den myndighet som har meddelat

beslutet prövar om överklagandet

har kommit in i rätt tid. Har

överklagandet kommit in för sent,

skall myndigheten avvisa det, om

inte annat följer av tredje stycket.

Handlingen skall inte avvisas, om

förseningen beror på att myndig-

heten har lämnat klaganden en

felaktig underrättelse om hur man

överklagar. Handlingen skall inte

heller avvisas, om den inom

överklagandetiden har kommit in till

den domstol som skall pröva

överklagandet. I ett sådant fall skall

domstolen vidarebefordra hand-

lingen till den myndighet som har

meddelat beslutet och samtidigt

lämna uppgift om vilken dag

handlingen kom in till den högre

instansen.

Överklagandet skall inte avvisas,

om förseningen beror på att myn-

digheten har lämnat klaganden en

felaktig underrättelse om hur man

överklagar. Överklagandet skall inte

heller avvisas, om det inom

överklagandetiden har kommit in till

den domstol som skall pröva över-

klagandet. I ett sådant fall skall

domstolen vidarebefordra överkla-

gandet till den myndighet som har

meddelat beslutet och samtidigt

lämna uppgift om vilken dag över-

klagandet kom in till den högre

instansen.

Om besvärshandlingen inte av-

visas enligt denna paragraf, skall den

myndighet som har meddelat be-

slutet överlämna den och övriga

handlingar i ärendet till den domstol

som skall pröva överklagandet.

Detta gäller dock inte när överkla-

gandet förfaller enligt 28 § förvalt-

ningslagen (1986:223).

Om överklagandet inte avvisas

enligt denna paragraf, skall den

myndighet som har meddelat

beslutet överlämna det och övriga

handlingar i ärendet till den dom-

stol som skall pröva överklagandet.

Detta gäller dock inte när över-

klagandet förfaller enligt 28 §

förvaltningslagen (1986:223).

Finner domstolen i annat fall i

samband med att ett mål anhän-

giggörs att den saknar behörighet

att handlägga målet men att en

annan domstol skulle vara behörig,

skall den handling genom vilken

målet anhängiggörs och övriga

handlingar i målet lämnas över till

den domstolen, om klaganden inte

har något att invända mot detta och

det inte heller finns något annat skäl

mot att handlingarna överlämnas.

Handlingarna skall anses ha kommit

in till den senare domstolen samma

dag som de kom in till den domstol

som först tog emot handlingarna.

33 §

Länsrätts beslut överklagas hos kammarrätt. Kammarrätts beslut över-

klagas hos Regeringsrätten.

Beslutet får överklagas av den som det angår, om det gått honom emot.

Har domstol efter överklagande

prövat ett beslut varigenom ett

överklagande avvisats såsom för

sent inkommet eller vägrat pröv-

ningstillstånd i målet, får domsto-

lens beslut i frågan inte överklagas.

Kammarrättens beslut att meddela prövningstillstånd får inte

överklagas.

34 a §

I de fall det är särskilt föreskrivet

får kammarrätten pröva ett över-

klagande från länsrätten endast om

kammarrätten har meddelat pröv-

ningstillstånd. Sådant tillstånd

behövs dock inte när talan förs av

Riksdagens ombudsmän eller

Justitiekanslern.

I de fall det är särskilt föreskrivet

krävs prövningstillstånd för att

kammarrätten skall pröva läns-

rättens beslut i målet. Detsamma

gäller länsrätts beslut i fråga som

har ett direkt samband med ett

sådant mål. Sådant tillstånd behövs

dock inte när talan förs av Riks-

dagens ombudsmän eller Justitie-

kanslern.

Prövningstillstånd meddelas om

1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet

prövas av högre rätt,

2. anledning förekommer till ändring i det slut vartill länsrätten kommit

eller

3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

Meddelas inte prövningstillstånd, står länsrättens beslut fast. En upp-

lysning om detta skall tas in i kammarrättens beslut.

35 §

Ett överklagande av kammar-

rättens beslut i ett mål som har

väckts hos kammarrätten genom

överklagande, underställning eller

ansökan prövas av Regeringsrätten

endast om Regeringsrätten har

meddelat prövningstillstånd.

Prövningstillstånd krävs för att

Regeringsrätten skall pröva kam-

marrättens beslut.

Meddelas inte prövningstillstånd, står kammarrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i Regeringsrättens beslut.

Vad som sägs i första stycket gäller inte

1. talan som Riksdagens ombudsmän eller Justitiekanslern för i mål om

disciplinansvar eller om återkallelse eller begränsning av behörighet att

utöva yrke inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln med

läkemedel eller om återkallelse av behörighet att utöva veterinäryrket,

2. talan som Justitiekanslern för i mål enligt datalagen (1973:289), kredi-

tupplysningslagen (1973:1173), inkassolagen (1974:182), lagen

(1987:1231) om automatisk databehandling vid taxeringsrevision, m.m.

eller lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

7 Förslag till lag om ändring i datalagen (1973:289)

Härigenom föreskrivs att 25 § datalagen (1973:289) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Om det är en statlig myndighet som är

registeransvarig överklagas dock beslutet hos regeringen.

Justitiekanslern får överklaga ett beslut enligt denna lag för att tillvarata

allmänna intressen.

Om en myndighet som är registeransvarig avslår en begäran om under-

rättelse enligt 10 §, överklagas beslutet på samma sätt som gäller ett beslut

av myndigheten att avslå en begäran om utlämnande av allmän handling.

Med myndighet jämställs därvid ett annat organ i den utsträckning som

anges i 1 kap. 8 och 9 §§ sekretesslagen (1980:100).

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten av beslut

om föreläggande eller utdömande av

vite.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten av beslut

om föreläggande av vite

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

8 Förslag till lag om ändring i kreditupplysningslagen

(1973:1173)

Härigenom föreskrivs att 23 § kreditupplysningslagen (1973:1173)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Justitiekanslern får föra talan för att ta till vara

allmänna intressen.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten av beslut

om föreläggande eller utdömande av

vite.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

9 Förslag till lag om ändring i inkassolagen (1974:182)

Härigenom föreskrivs att 19 § inkassolagen (1974:182) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Justitiekanslern får föra talan för att ta till vara

allmänna intressen.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten av beslut

om föreläggande eller utdömande av

vite.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten av beslut

om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

10 Förslag till lag om ändring i körkortslagen (1977:477)

Härigenom föreskrivs att 49 § körkortslagen (1977:477) skall upphöra

att gälla.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

11 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)

dels att 73 och 74 §§ socialtjänstlagen (1980:620) skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny bestämmelse 74 a § av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

73 §

Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol,

om nämnden har meddelat beslut i fråga om

bistånd enligt 6 §,

medgivande enligt 25 §,

förbud enligt 27 §,

eller eftergift enligt 37 §.

Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första

stycket.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt

eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först

sedan det har vunnit laga kraft.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

74 §

Länsstyrelsens beslut i ärenden om tillstånd enligt 69 § eller om före-

läggande eller förbud enligt 70 § får överklagas hos allmän förvaltnings-

domstol.

Länsstyrelsens beslut om föreläggande eller förbud enligt 70 § och

domstols motsvarande beslut gäller omedelbart.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

74 a §

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätt enligt

denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats för ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:206) om viten

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1985:206) om viten skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Frågor om utdömande av viten prövas av länsrätt på ansökan av den

myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet eller, om detta har skett

efter överklagande i frågan om vitesföreläggande, av den myndighet som

har prövat denna fråga i första instans. Ansökan om utdömande görs hos

länsrätten i det län där myndigheten är belägen. Vad som har sagts nu

gäller dock ej i fall som avses i andra stycket eller 7 §. Frågor om

utdömande av viten som har förelagts av regeringen prövas av länsrätten

i Stockholms län på ansökan av justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon

annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat

motsvarande förfarande prövas utan särskild ansökan av den myndighet

som har utfärdat föreläggandet.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

13 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

Härigenom föreskrivs att 84 § fordonsskattelagen (1988:327) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

84 §

Beslut om skatt som avses i 38, 39

eller 42 § eller beslut som avses i

89 § eller som avser rättelse enligt

45 § första stycket eller anstånd att

betala skatt får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige och av Riksskatte-

verket. Riksskatteverkets överkla-

gandetid räknas från beslutets dag.

Beslut om skatt som avses i 38, 39

eller 42 § eller beslut som avses i

89 § eller som avser rättelse enligt

45 § första stycket eller anstånd att

betala skatt får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige och av Riksskatte-

verket.

Riksskatteverket får överta beskattningsmyndighetens uppgift att i

länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. Riksskatteverket

för det allmännas talan i Regeringsrätten.

Beslut enligt 64 § andra stycket får överklagas hos Riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte överklagas.

Bestämmelserna i 8 kap. 1 § andra stycket, 7 och 8 §§ lagen (1984:151)

om punktskatter och prisregleringsavgifter gäller även för fordonsskatt.

Riksskatteverket får föra talan till den skattskyldiges förmån.

Riksskatteverket har då samma behörighet som den skattskyldige.

Har en part överklagat ett beslut om fastställande av skatt eller om

efterbeskattning får också motparten överklaga beslutet, även om den för

honom stadgade överklagandetiden gått ut. Motpartens överklagande skall

ha kommit in inom två veckor från utgången av den tid inom vilken det

första överklagandet senast skulle ha kommit in. Återkallas eller förfaller

på annat sätt det första överklagandet, är även det senare förfallet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

14 Förslag till lag om ändring i taxeringslagen (1990:324)

Härigenom föreskrivs

dels att 6 kap. 10 och 13 §§ skall upphöra att gälla,

dels att 6 kap. 14 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

14 §

Om någon har överklagat ett

beslut av länsrätt eller kammarrätt,

får även någon annan som haft rätt

att överklaga beslutet ge in ett

överklagande, trots att den för

honom gällande tiden för över-

klagande gått ut. Ett sådant över-

klagande skall ges in inom en

månad från utgången av den tid

inom vilken det första överklagandet

skulle ha gjorts.

Om någon har överklagat ett

beslut av länsrätt eller kammarrätt,

får även någon annan som haft rätt

att överklaga beslutet ge in ett

överklagande, trots att den för

honom gällande tiden för över-

klagande gått ut. Ett sådant över-

klagande skall ges in inom två

veckor från utgången av den tid

inom vilken det första överklagandet

skulle ha gjorts.

Återkallas eller förfaller det första överklagandet av någon annan

anledning, förfaller också det senare.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997 och tillämpas första gången

på mål som avser 1997 års taxering. Den gamla lagen skall fortfarande

tillämpas på mål som avser äldre taxeringsår.

15 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs att 20 kap. 9 § mervärdesskattelagen (1994:200)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 kap.

9 §

Bestämmelserna i 6 kap. 10-24 §§

taxeringslagen (1990:324) gäller för

mål enligt 1 §.

Bestämmelserna i 6 kap. 11-12

och 14-24 §§ taxeringslagen

(1990:324) gäller för mål enligt 1 §.

Överklagande av länsrättens beslut om anstånd med att lämna

deklaration eller betala skatt får prövas av kammarrätten endast om den

har meddelat prövningstillstånd.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Motsvarande ändring bör vidtas även i följande författningar på

skatteområdet. Ikraftträdandebestämmelsen bör vara likalydande för

dessa ändringar.

101 § uppbördslagen (1953:272)

8 kap. 9 § lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter

77 § lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare

15 § lagen om återbetalning av mervärdesskatt till utländska företagare

(1991:119)

16 Förslag till lag om ändring i lagen om skattereduktion för

riskkapitalinvesteringar (1995:1623)

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen om skattereduktion för risk-

kapitalinvesteringar (1995:1623) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Beslut av skattemyndigheten får

överklagas hos allmän förvaltnings-

domstol. Skattemyndighetens beslut

får överklagas av Riksskatteverket

inom tre veckor från dagen för

beslutet.

Beslut av skattemyndigheten får

överklagas hos allmän förvaltning-

domstol.

Riksskatteverket får överklaga ett beslut av allmän förvaltningsdomstol

även om verket inte tidigare har fört det allmännas talan i målet.

Riksskatteverket för det allmännas talan i Regeringsrätten.

Riksskatteverket får uppdra åt en tjänsteman vid skattemyndighet att

företräda verket i allmän förvaltningsdomstol.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1997. I fråga om överklagande av

beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Promemorian Fortsatt översyn av förvaltnings-

processen (Ds 1997:29) lagförslag

Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

Härigenom föreskrivs

dels att det i förvaltningslagen (1986:223) skall införas en ny

bestämmelse 21 a § av följande lydelse

dels att rubriken närmast före 21 a § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ansökan om rättens prövning

21 a §

Talan mot ett beslut får föras

hos allmän förvaltningsdomstol.

Detta gäller dock inte beslut i

administrativa ärenden och i ären-

den som avses i 20 § första stycket

5. Talan väcks genom ansökan om

rättens prövning.

Av 3 § följer att talan får väckas

på annat sätt och att beslut får

överklagas om det finns en

särskild föreskrift om det.

I fråga om rättens prövning

gäller 21, 22-25, 27, 28 och 30 §§

i tillämpliga delar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998. I fråga om talan mot beslut

som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över promemorian Översyn av förvaltningsprocessen

(Ds 1996:40)

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Justitie-

kanslern, Regeringsrättens ledamöter, Kammarrätten i Stockholm,

Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i

Gotlands län, Länsrätten i Malmöhus län, Länsrätten i Hallands län,

Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Länsrätten i Jämtlands län,

Länsrätten i Norrbottens län, Länsrätten i Jönköpings län, Länsrätten i

Kronobergs län, Domstolsverket, Riksförsäkringsverket, Riksskatte-

verket, Stockholms universitet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges

Domareförbund. Yttrande över promemorian har även avgetts av

Arbetsmarknadsstyrelsen.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över promemorian Fortsatt översyn av förvaltnings-

processen (Ds 1997:29)

Remissyttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Justitie-

kanslern, Göta hovrätt, Jönköpings tingsrätt, Regeringsrättens ledamöter,

Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Göteborg, Kammarrätten i

Sundsvall, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Stockholms län,

Länsrätten i Gotlands län, Länsrätten i Skåne län, Länsrätten i Hallands

län, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Länsrätten i Jämtlands län,

Länsrätten i Jönköpings län, Länsrätten i Kronobergs län, Domstols-

verket, Riksförsäkringsverket, Riksskatteverket, Stockholms universitet,

Sveriges advokatsamfund, Sveriges Domareförbund, Arbetsmarknads-

styrelsen, Socialstyrelsen, Vägverket, Boverket, Centrala studiestöds-

nämnden, Statens jordbruksverk, Statens livsmedelsverk, Skogsstyrelsen,

Fiskeriverket, Statens invandrarverk, Länsstyrelsen i Stockholms län,

Länsstyrelsen i Uppsala län, Länsstyrelsen i Jönköpings län,

Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Dalarnas län, Statens

naturvårdsverk, Sundbybergs kommun, Göteborgs kommun, Karlstads

kommun, Vännäs kommun, Kiruna kommun, Svenska Kommun-

förbundet, Landstingsförbundet, Sveriges Industriförbund, Lantbukarnas

Riksförbund, Svenska Arbetsgivareföreningen.

Författningsförslag i promemorian Några över-

klagandefrågor

17.17 Lag om ändring i lagen (1971:1037) om

äganderättsutredning och legalisering

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1971:1037) om äganderättsutred-

ning och legalisering skall föras in en ny paragraf, 26 a §, med följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 a §

Beslut av en länsstyrelse enligt

denna lag får överklagas hos all-

män förvaltningsdomstol. Det-

samma gäller Lantmäteriverkets

beslut enligt 1 §.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

17.18 Lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning

av samfälligheter

Härigenom föreskrivs att 66 och 67 §§ samt rubriken närmast före 66 §

lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Fastighetsdomstols behörighet

Lantmäterimyndighets och fastig-

hetsdomstols behörighet

66 §

Ärenden, som enligt denna lag

skall prövas av en lantmäterimyn-

dighet tas, med det undantag som

föreskrivs i 25 §, upp av den lant-

mäterimyndighet inom vars verk-

samhetsområde samfälligheten är

belägen. Är samfälligheten belägen

inom flera lantmäterimyndigheters

verksamhetsområden, prövas ären-

det av den myndighet inom vars

verksamhetsområde huvuddelen av

samfälligheten är belägen. Det-

samma gäller om ärendet rör flera

samfälligheter som är belägna

inom skilda lantmäterimyndigheters

verksamhetsområden.

Mål eller ärende, som enligt denna lag skall prövas av fastighetsdom-

stol, upptages av den fastighetsdomstol inom vars område samfälligheten

är belägen. Ligger samfälligheten under flera fastighetsdomstolar, uppta-

ges talan av den domstol under vilken huvuddelen ligger. Detsamma

gäller om målet eller ärendet rör flera samfälligheter som ligger under

skilda fastighetsdomstolar.

67 §

Lantmäterimyndighetens beslut,

varigenom ansökan om eller an-

mälan för registrering avskrivits

eller registrering vägras enligt

denna lag, får överklagas hos all-

män förvaltningsdomstol inom två

månader från dagen för beslutet.

Lantmäterimyndighetens beslut

får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol. I fråga om beslut,

varigenom ansökan om eller an-

mälan för registrering avskrivits

eller registrering vägras enligt

denna lag, gäller att beslutet får

överklagas inom två månader från

den dag då det meddelades.

Länsstyrelsens beslut enligt 31 §

första stycket första eller tredje

punkten, 32 §, 33 § första stycket,

61 § eller 64 § får överklagas hos

regeringen.

Länsstyrelsens beslut i övrigt får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Länsstyrelsens beslut får över-

klagas hos allmän förvaltningsdom-

stol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Några överklagandefrågor

Hovrätten för Nedre Norrland, Malmö tingsrätt, Umeå tingsrätt,

Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Södermanlands län, Länsrätten i

Kronobergs län, Domstolsverket och Lantmäteriverket.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att det i föräldrabalken skall införas en ny

paragraf, 20 kap. 9 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 kap

9 §

Länsstyrelsens beslut i ett

ärende enligt 19 kap. 17 § får

överklagas hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

2 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att det i äktenskapsbalken skall införas en ny

paragraf, 15 kap. 5 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 kap.

5 §

Länsstyrelsens beslut i fråga som

avses i 4 kap. 3 § 4 får överklagas

hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och

förmynderskap

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1904:26 s. 1) om vissa

internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap

skall införas en ny paragraf, 1 kap. 10 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

10 §

Länsstyrelsens beslut enligt 1

kap. 3 § 1 får överklagas hos

regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m.

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1961:181) om försäljning av

teknisk sprit m.m. skall införas en ny paragraf, 18 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

.

Läkemedelsverkets beslut enligt

denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

5 Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

(1970:988)

Härigenom föreskrivs att 15 kap. 6 § fastighetsbildningslagen

(1970:988) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 kap.

6 §

Överklagas i annat fall än som avses i 2 5 §§ beslut eller åtgärd av

lantmäterimyndigheten, skall skrivelsen med överklagandet ges in till

lantmäterimyndigheten inom fyra veckor från den dag då förrättningen

förklarades avslutad eller inställd.

Åtgärd varigenom gräns utmärkts får överklagas inom ett år från den

dag då uppgift om fastighetsbildningen eller fastighetsbestämningen in-

fördes i fastighetsregistret eller, om utmärkningen gjorts först efter

nämnda dag, från det åtgärden slutfördes.

Beslut som avser debitering av

kostnader och som inte avser

ersättning för uppdragsverksamhet

får överklagas inom tre veckor från

den förfallodag som anges i

beslutet.

Överklagande enligt denna paragraf får göras av sakägare. Den som

ålagts att betala ersättning eller kostnad får överklaga beslutet, även om

han inte är sakägare.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1970:991) om ändring

i kommunal och ecklesiastik indelning i samband med

fastighetsbildning

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1970:991) om ändring i

kommunal och ecklesiastik indelning i samband med fastighetsbildning

skall införas en ny paragraf, 8 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Länsstyrelsens beslut enligt 4 §

får överklagas hos regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar

dels att 4 a, 8, 12, 13 a och 14 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 8 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 a §

På avdelning dömer fem regeringsråd. Avdelningen är dock domför

med fyra regeringsråd, om tre av dessa är ense om slutet.

Vid prövning av ansökningar om resning eller återställande av

försutten tid och vid prövning av frågor som avses i 28 §

förvaltningsprocesslagen (1971:291) är avdelningen domför med tre

regeringsråd, om prövningen är av enkel beskaffenhet. Har rege-

ringsrätten tidigare avslagit en ansökan om resning från samma sökande

beträffande samma avgörande och anför sökanden inget nytt som är av

betydelse för prövningen av ansökningen, är avdelningen dock domför

med ett regeringsråd, om ansökningen avslås eller avvisas.

Vid prövning av talan mot beslut

varigenom besvär avvisats såsom

för sent inkomna samt vid beslut

om avvisande av för sent inkomna

besvär är avdelningen domför med

tre regeringsråd.

Vid prövning av talan mot ett

beslut där ett överklagande har

avvisats såsom för sent inkommet

samt vid beslut om avskrivning av

mål efter återkallelse är

avdelningen domför med ett

regeringsråd.

Vid beslut om avskrivning av mål

efter återkallelse är avdelningen

domför med ett regeringsråd.

Frågor om prövningstillstånd får

avgöras av ett regeringsråd. Fler än

tre regeringsråd får inte delta.

Frågor om prövningstillstånd får

avgöras av ett regeringsråd. Fler än

tre regeringsråd får inte delta.

Detsamma gäller vid behandling av

andra frågor i mål som kräver

prövningstillstånd, om frågorna

behandlas före eller i samband med

frågan om prövningstillstånd.

8 §

Kammarrätt prövar

1. överklagande som enligt lag eller annan författning görs hos

domstolen,

2. mål som underställs domstolen

enligt folkbokföringslagen

(1967:198),

3. mål enligt lagen (1989:479)

om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m. m. i

den utsträckning som är föreskrivet

i den lagen,

2. mål enligt lagen (1989:479)

om ersättning för kostnader i

ärenden och mål om skatt, m. m. i

den utsträckning som är föreskrivet

i den lagen,

4. sådana ansökningar om

resning i mål eller ärenden som

enligt 11 kap. 11 § regeringsformen

skall prövas av förvalt-

ningsdomstol, om målet eller

ärendet slutligt avgjorts av en

länsrätt eller förvaltningsmyn-

dighet,

3. sådana ansökningar om

resning i mål eller ärenden som

enligt 11 kap. 11 § regeringsformen

skall prövas av förvalt-

ningsdomstol, om målet eller

ärendet slutligt avgjorts av en

länsrätt eller förvaltningsmyn-

dighet,

5. ansökningar om återställande

av försutten tid för överklagande

eller därmed jämförbar åtgärd till

länsrätt, kammarrätt eller

förvaltningsmyndighet,

4. ansökningar om återställande

av försutten tid för överklagande

eller därmed jämförbar åtgärd till

länsrätt, kammarrätt eller

förvaltningsmyndighet,

6. ansökningar enligt lagen

(1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut i den

utsträckning som är föreskrivet i

den lagen,

5. ansökningar enligt lagen

(1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut i den

utsträckning som är föreskrivet i

den lagen,

7. mål om sådant onödigt

uppehållande av ärende som enligt

föreskrift i lag skall prövas av

kammarrätt.

6. mål om sådant onödigt

uppehållande av ärende som enligt

föreskrift i lag skall prövas av

kammarrätt.

Regeringen förordnar om kammarrätternas domkretsar.

8 a §

Förekommer det vid mer än en

kammarrätt flera mål som har

nära samband med varandra, får

målen handläggas vid en av

kammarrätterna, om det kan göras

utan avsevärd olägenhet för någon

part.

En kammarrätt får, om det finns

särskilda skäl och det kan göras

utan avsevärd olägenhet för någon

part, lämna över ett mål till en

annan kammarrätt som är behörig

att ta upp ett sådant mål.

Närmare föreskrifter om över-

lämnande av mål mellan kam-

marrätter meddelas av regeringen.

12 §

Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra

lagfarna ledamöter får ej sitta i rätten.

När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten, är

kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler

än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant fall ej sitta i

rätten. Kammarrätt är dock domför utan nämndemän

1. vid prövning av besvär över

beslut som ej innebär att målet

avgöres,

1. vid prövning av överklagande

av beslut som ej innebär att målet

avgöres,

2. vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande samt

vid annan åtgärd som avser endast måls beredande,

3. vid beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att detta

prövats i sak.

Handlägges mål som avses i andra stycket gemensamt med annat mål,

får nämndemän deltaga vid handläggningen även av det senare målet.

Om domförhet vid behandling av vissa mål finns bestämmelser i

fastighetstaxeringslagen (1979:1152) och lagen (1990:886) om

granskning och kontroll av filmer och videogram. Bestämmelser om

domförhet vid behandling av kommunalbesvärsmål finns i 13 a §.

Vid behandling av frågor om

prövningstillstånd är kammarrätten

domför med två ledamöter, om de

är ense om slutet.

Vid behandling av frågor om

prövningstillstånd är kammarrätten

domför med två ledamöter, om de

är ense om slutet. Detsamma gäller

vid behandling av andra frågor i

mål som kräver prövningstillstånd,

om frågorna behandlas före eller i

samband med frågan om pröv-

ningstillstånd. Vid behandling av

en fråga om avvisning av ett

överklagande på grund av att det

har kommit in för sent är

kammarrätten domför med två

ledamöter, om de är ense om slutet.

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är kammarrätten

domför med en lagfaren domare.

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en

lagfaren ledamot i kammarrätten eller, om de inte är av sådant slag att de

bör förbehållas lagfarna ledamöter, av en annan tjänsteman i

kammarrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare

bestämmelser om detta meddelas av regeringen.

13 a §

Kammarrätten skall vid behandling av mål enligt 10 kap. kommunal-

lagen (1991:900) och 22 kap. kyrkolagen (1992:300) bestå av tre

lagfarna ledamöter och två sådana särskilda ledamöter som anges i

13 b §.

Kammarrätten är dock domför

utan de särskilda ledamöterna i

sådana fall som anges i 12 § andra

stycket 1 3 samt vid prövning av

överklagande som uppenbarligen

inte kan bifallas.

Kammarrätten är dock domför

utan de särskilda ledamöterna i

sådana fall som anges i 12 § andra

stycket 1 3 samt vid prövning av

mål som är av enkel beskaffenhet.

14 §

Om det i lag eller annan

författning föreskrivs att talan skall

väckas vid eller överklagas till

allmän förvaltningsdomstol, skall

det göras vid en länsrätt.

Om det i lag eller annan

författning föreskrivs att talan skall

väckas vid eller beslut överklagas

till allmän förvaltningsdomstol,

skall det göras vid en länsrätt.

Ett beslut skall överklagas till den länsrätt inom vars domkrets ärendet

först prövats, om inte regeringen för ett visst slag av mål föreskriver

något annat.

Förekommer det vid mer än en

länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen

handläggas vid en av länsrätterna

om det kan göras utan avsevärd

olägenhet för någon enskild.

Närmare föreskrifter om över-

lämnande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Förekommer det vid mer än en

länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen

handläggas vid en av länsrätterna

om det kan göras utan avsevärd

olägenhet för någon part.

En länsrätt får, om det finns

särskilda skäl och det kan göras

utan avsevärd olägenhet för någon

part, lämna över ett mål till en

annan länsrätt som är behörig att

ta upp ett sådant mål.

Närmare föreskrifter om över-

lämnande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

8 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs i fråga om förvaltningsprocesslagen (1971:291)

dels att 33 och 34 a §§ skall ha följande lydelse,

dels att nuvarande 7 § skall betecknas 6 a § och ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 7 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

6 a §

En besvärshandling tillställs den

myndighet som har meddelat det

beslut som överklagas. Handlingen

skall ha kommit in inom tre veckor

från den dag då klaganden fick del

av beslutet.

Ett överklagande tillställs den

myndighet som har meddelat det

beslut som överklagas. Över-

klagandet skall ha kommit in inom

tre veckor från den dag då

klaganden fick del av beslutet eller,

om klaganden är en part som

företräder det allmänna, inom tre

veckor från den dag länsrättens

eller kammarrättens beslut

meddelades.

Den myndighet som har meddelat

beslutet prövar om besvärs-

handlingen har kommit in i rätt tid.

Har handlingen kommit in för sent,

skall myndigheten avvisa den, om

inte annat följer av tredje stycket.

Den myndighet som har meddelat

beslutet prövar om överklagandet

har kommit in i rätt tid. Har

överklagandet kommit in för sent,

skall myndigheten avvisa det, om

inte annat följer av tredje stycket.

Handlingen skall inte avvisas,

om förseningen beror på att

myndigheten har lämnat klaganden

en felaktig underrättelse om hur

man överklagar. Handlingen skall

inte heller avvisas, om den inom

överklagandetiden har kommit in

till den domstol som skall pröva

överklagandet. I ett sådant fall skall

domstolen vidarebefordra hand-

lingen till den myndighet som har

meddelat beslutet och samtidigt

lämna uppgift om vilken dag hand-

lingen kom in till den högre

instansen

Överklagandet skall inte avvisas,

om förseningen beror på att

myndigheten har lämnat klaganden

en felaktig underrättelse om hur

man överklagar. Överklagandet

skall inte heller avvisas, om det

inom överklagandetiden har

kommit in till den domstol som

skall pröva överklagandet. I ett

sådant fall skall domstolen

vidarebefordra överklagandet till

den myndighet som har meddelat

beslutet och samtidigt lämna

uppgift om vilken dag överkla-

gandet kom in till den högre

instansen.

Om besvärshandlingen inte

avvisas enligt denna paragraf, skall

den myndighet som har meddelat

beslutet överlämna den och övriga

handlingar i ärendet till den dom-

stol som skall pröva överklagandet.

Detta gäller dock inte när

överklagandet förfaller enligt 28 §

förvaltningslagen (1986:223).

Om överklagandet inte avvisas

enligt denna paragraf, skall den

myndighet som har meddelat

beslutet överlämna det och övriga

handlingar i ärendet till den dom-

stol som skall pröva överklagandet.

Detta gäller dock inte när

överklagandet förfaller enligt 28 §

förvaltningslagen (1986:223).

7 §

Finner domstolen i samband med

att ett mål inleds att den saknar

behörighet att handlägga målet

men att en annan domstol av

samma slag skulle vara behörig,

skall handlingarna i målet lämnas

över till den domstolen, om den som

inlett målet inte har något att

invända mot detta och det inte

heller finns något annat skäl mot

att handlingarna överlämnas.

Handlingarna skall anses ha

kommit in till den senare domstolen

samma dag som de kom in till den

domstol som först tog emot hand-

lingarna.

33 §

Länsrätts beslut överklagas hos kammarrätt. Kammarrätts beslut

överklagas hos Regeringsrätten.

Beslutet får överklagas av den som det angår, om det gått honom emot.

Om en domstol efter överkla-

gande har prövat ett beslut där ett

överklagande har avvisats såsom

för sent inkommet eller vägrat

prövningstillstånd i ett sådant mål,

får domstolens beslut i frågan inte

överklagas.

Kammarrättens beslut att meddela prövningstillstånd får inte

överklagas.

34 a §

I de fall det är särskilt föreskrivet

får kammarrätten pröva ett

överklagande från länsrätten

endast om kammarrätten har

meddelat prövningstillstånd. Sådant

tillstånd behövs dock inte när talan

förs av Riksdagens ombudsmän

eller Justitiekanslern.

I de fall det är särskilt föreskrivet

krävs prövningstillstånd för att

kammarrätten skall pröva

länsrättens beslut i målet. Det-

samma gäller länsrätts beslut i en

fråga som har ett direkt samband

med ett sådant mål. Sådant tillstånd

behövs dock inte när talan förs av

Riksdagens ombudsmän eller

Justitiekanslern.

Prövningstillstånd meddelas om

1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet

prövas av högre rätt,

2. anledning förekommer till ändring i det slut vartill länsrätten

kommit eller

3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.

Meddelas inte prövningstillstånd, står länsrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i kammarrättens beslut.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. 7 § första stycket i dess

äldre lydelse skall tillämpas i fråga om beslut som har meddelats före

ikraftträdandet. 33 § andra stycket gäller inte om det överklagade

avvisningsbeslutet har meddelats före ikraftträdandet.

9 Lag om ändring i lagen (1971:1037) om äganderättsut-

redning och legalisering

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1971:1037) om äganderättsutred-

ning och legalisering skall införas en ny paragraf, 26 a §, med följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 a §

Beslut av en länsstyrelse enligt

denna lag får överklagas hos all-

män förvaltningsdomstol. Det-

samma gäller Lantmäteriverkets

beslut enligt 1 §.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:1154) om förbud

mot dumpning av avfall i vatten

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1971:1154) om förbud mot

dumpning av avfall i vatten skall införas en ny paragraf, 11 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

En förvaltningsmyndighets be-

slut enligt 3 § får överklagas hos

regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

11 Förslag till lag om ändring i datalagen (1973:289)

Härigenom föreskrivs att 25 § datalagen (1973:289) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Om det är en statlig myndighet som är

registeransvarig överklagas dock beslutet hos regeringen.

Justitiekanslern får överklaga ett beslut enligt denna lag för att

tillvarata allmänna intressen.

Om en myndighet som är registeransvarig avslår en begäran om

underrättelse enligt 10 §, överklagas beslutet på samma sätt som gäller ett

beslut av myndigheten att avslå en begäran om utlämnande av allmän

handling. Med myndighet jämställs därvid ett annat organ i den

utsträckning som anges i 1 kap. 8 och 9 §§ sekretesslagen (1980:100).

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande eller

utdömande av vite.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

12 Lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter

Härigenom föreskrivs att 66 och 67 §§ samt rubriken närmast före 66 §

lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Fastighetsdomstols behörighet

Lantmäterimyndighets och fastig-

hetsdomstols behörighet

66 §

Ärenden som enligt denna lag

skall prövas av en lantmäterimyn-

dighet tas, med det undantag som

föreskrivs i 25 §, upp av den lant-

mäterimyndighet inom vars verk-

samhetsområde samfälligheten är

belägen. Är samfälligheten belägen

inom flera lantmäterimyndigheters

verksamhetsområden, prövas ären-

det av den statliga lantmäterimyn-

dighet inom vars verksamhetsom-

råde huvuddelen av samfälligheten

är belägen. Detsamma gäller om

ärendet rör flera samfälligheter

som är belägna inom skilda lant-

mäterimyndigheters verksamhets-

områden.

Mål eller ärende, som enligt denna lag skall prövas av fastighetsdom-

stol, upptages av den fastighetsdomstol inom vars område samfälligheten

är belägen. Ligger samfälligheten under flera fastighetsdomstolar, uppta-

ges talan av den domstol under vilken huvuddelen ligger. Detsamma

gäller om målet eller ärendet rör flera samfälligheter som ligger under

skilda fastighetsdomstolar.

67 §

Lantmäterimyndighetens beslut,

varigenom ansökan om eller an-

mälan för registrering avskrivits

eller registrering vägras enligt

denna lag, får överklagas hos all-

män förvaltningsdomstol inom två

månader från dagen för beslutet.

Lantmäterimyndighetens beslut

får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol. I fråga om beslut,

där ansökan om eller anmälan för

registrering avskrivits eller

registrering vägrats enligt denna

lag, gäller att beslutet får

överklagas inom två månader från

den dag då det meddelades.

Länsstyrelsens beslut enligt 31 §

första stycket första eller tredje

punkten, 32 §, 33 § första stycket,

61 § eller 64 § får överklagas hos

regeringen.

Länsstyrelsens beslut i övrigt får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Länsstyrelsens beslut får över-

klagas hos allmän förvaltningsdom-

stol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tilllämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

13 Förslag till lag om ändring i kreditupplysningslagen

(1973:1173)

Härigenom föreskrivs att 23 § kreditupplysningslagen (1973:1173)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Justitiekanslern får föra talan för att ta till vara

allmänna intressen.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande eller

utdömande av vite.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

14 Förslag till lag om ändring i inkassolagen (1974:182)

Härigenom föreskrivs att 19 § inkassolagen (1974:182) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

Datainspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Justitiekanslern får föra talan för att ta till vara

allmänna intressen.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande eller

utdömande av vite.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten av

beslut om föreläggande av vite.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

15 Förslag till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

Härigenom föreskrivs att 5 § trafikskadelagen (1975:1410) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Trafikförsäkring får meddelas av

1. en försäkringsgivare som har fått tillstånd till det av regeringen,

samt

2. en försäkringsgivare som är verksam här i landet enligt lagen

(1993:1302) om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige.

En försäkringsgivare som får

meddela trafikförsäkring är

skyldig att på begäran meddela

trafikförsäkring. I ett tillstånd

enligt första stycket 1 kan dock

skyldigheten begränsas till att

gälla försäkring åt personer som

tillhör en viss yrkesgrupp eller

intressegrupp eller som är bosatta

inom ett visst område.

Finansinspektionen kan efter

ansökan medge motsvarande

begränsning för försäkringsgivare

som driver verksamhet här som

avses i första stycket 2.

En försäkringsgivare som får

meddela trafikförsäkring är

skyldig att på begäran meddela

trafikförsäkring. I ett tillstånd

enligt första stycket 1 kan dock

skyldigheten begränsas till att

gälla försäkring åt personer som

tillhör en viss yrkesgrupp eller

intressegrupp eller som är bosatta

inom ett visst område.

Finansinspektionen kan efter

ansökan medge motsvarande

begränsning för försäkringsgivare

som driver verksamhet här som

avses i första stycket 2.

Finansinspektionens beslut får

överklagas hos regeringen.

En försäkringsgivare som avser att meddela trafikförsäkring genom

gränsöverskridande verksamhet med stöd av 2 kap. 1 § lagen om EES-

försäkringsgivares verksamhet i Sverige men som inte har fast driftställe

i Sverige skall ha en representant här i landet. Representanten skall vara

bosatt i Sverige eller vara en svensk juridisk person. Försäkringsgivaren

skall utfärda en fullmakt för representanten att gentemot skadelidande

företräda försäkringsgivaren och att själv eller genom annan tala och

svara för denne angående försäkringsfall. Representanten skall även ha

behörighet att företräda försäkringsgivaren vid kontroll av om det finns

giltig trafikförsäkring. Försäkringsgivaren skall informera

försäkringstagarna om vem som är försäkringsgivarens representant och

om dennes adress. Ytterligare föreskrifter om villkor beträffande

representanter får meddelas av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

16 Förslag till lag om ändring i körkortslagen (1977:477)

Härigenom föreskrivs att 49 § körkortslagen (1977:477) skall upphöra

att gälla den 1 oktober 1998.

17 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)

 dels att 73 och 74 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 74 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

73 §

Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol,

om nämnden har meddelat beslut i fråga om

försörjningsstöd enligt 6 b §,

vägran eller nedsättning av fortsatt försörjningsstöd enligt 6 d §,

annat bistånd enligt 6 f §,

ansökan enligt 6 h §,

medgivande, återkallelse av medgivande eller om samtycke enligt

25 §, eller

förbud eller begränsning enligt 27 §.

Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första

stycket.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt

eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först

sedan det har vunnit laga kraft.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

74 §

Länsstyrelsens beslut i ärenden om tillstånd enligt 69 §, om

föreläggande eller förbud enligt 70 § och om omhändertagande av

personakt enligt 70 c § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I

fråga om överklagande av länsstyrelsens beslut enligt 70 b § gäller i

tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100).

Länsstyrelsens beslut om föreläggande eller förbud enligt 70 § och om

omhändertagande av personakt enligt 70 c § samt domstols motsvarande

beslut gäller omedelbart. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som

behövs för att verkställa ett beslut om omhändertagande av personakt.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

74 a §

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande av beslut enligt

denna lag till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

18 Förslag till lag om ändring i hälsoskyddslagen

(1982:1080)

Härigenom föreskrivs att det i hälsoskyddslagen (1982:1080) skall

införas en ny paragraf, 25 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 a §

Generalläkarens beslut enligt

denna lag får överklagas hos

regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

19 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 9 § lagen (1984:151) om punktskatter

och prisregleringsavgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

9 §

Bestämmelserna i 6 kap. 10, 13,

14 samt 17 24 §§ taxeringslagen

(1990:324) gäller i tillämpliga delar

för mål enligt denna lag. Vad som i

taxeringslagen sägs om Riks-

skatteverket skall i tillämpliga fall

gälla det allmänna ombudet. I fråga

om skatter och avgifter enligt 1 kap.

1 § första stycket 1 gäller dessutom

6 kap. 11, 12, 15 och 16 §§

taxeringslagen i tillämpliga delar.

Bestämmelserna i 6 kap. 13 och

14 samt 17 24 §§ taxeringslagen

(1990:324) gäller i tillämpliga delar

för mål enligt denna lag. Vad som i

taxeringslagen sägs om Riks-

skatteverket skall i tillämpliga fall

gälla det allmänna ombudet. I fråga

om skatter och avgifter enligt 1 kap.

1 § första stycket 1 gäller dessutom

6 kap. 11, 12, 15 och 16 §§

taxeringslagen i tillämpliga delar.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. Den äldre lydelsen gäller

fortfarande om skattemyndighetens avvisningsbeslut har meddelats före

ikraftträdandet.

20 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:206) om viten

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1985:206) om viten skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Frågor om utdömande av viten

prövas av länsrätt på ansökan av

den myndighet som har utfärdat

vitesföreläggandet eller, om detta

har skett efter överklagande i frågan

om vitesföreläggande, av den

myndighet som har prövat denna

fråga i första instans. Ansökan om

utdömande görs hos länsrätten i det

län där myndigheten är belägen.

Vad som har sagts nu gäller dock ej

i fall som avses i andra stycket eller

7 §. Frågor om utdömande av viten

som har förelagts av regeringen

prövas av länsrätten i Stockholms

län på ansökan av Justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten

prövas av länsrätt på ansökan av

den myndighet som har utfärdat

vitesföreläggandet eller, om detta

har skett efter överklagande i frågan

om vitesföreläggande, av den

myndighet som har prövat denna

fråga i första instans. Ansökan om

utdömande görs hos länsrätten i det

län där myndigheten är belägen.

Vad som har sagts nu gäller dock ej

i fall som avses i andra stycket eller

7 §. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Frågor om utdömande av viten som

har förelagts av regeringen prövas

av länsrätten i Stockholms län på

ansökan av Justitiekanslern.

Frågor om utdömande av viten som har förelagts en part eller någon

annan till fullgörande av en skyldighet i en rättegång eller i annat

motsvarande förfarande prövas utan särskild ansökan av den myndighet

som har utfärdat föreläggandet.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. I fråga om överklagande

av beslut som meddelats före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

21 Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

Härigenom föreskrivs i fråga om förvaltningslagen (1986:223)

dels att 1 och 23 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 21 a §, av följande

lydelse,

dels att det före 21 a § skall tas in en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller förvaltnings-

myndigheternas handläggning av

ärenden och domstolarnas hand-

läggning av förvaltningsärenden.

Bestämmelserna i 4 6 §§ gäller

också annan förvaltningsverk-

samhet hos dessa myndigheter.

Denna lag gäller förvaltnings-

myndigheternas handläggning av

ärenden och domstolarnas hand-

läggning av förvaltningsärenden.

Bestämmelserna i 4 6 §§ gäller

också annan förvaltningsverk-

samhet hos dessa myndigheter.

I 21 a § finns bestämmelser om

överklagande och om krav på

prövningstillstånd i kammarrätt.

Överklagande

21 a §

Om ett beslut kan överklagas,

får det ske hos allmän förvaltnings-

domstol.

Överklagande enligt första

stycket får inte ske av

1. beslut i administrativa

ärenden, eller

2. beslut i ärenden som avses i

20 § första stycket 5.

Om överklagande har skett med

stöd av denna paragraf krävs pröv-

ningstillstånd vid överklagande till

kammarrätten.

Av 3 § framgår att särskilda före-

skrifter om överklagande och om

överklagandeförbud gäller i stället

för bestämmelserna i denna

paragraf.

23 §

Ett beslut överklagas skriftligt. I skrivelsen skall klaganden ange vilket

beslut som överklagas och den ändring i beslutet som han begär.

Skrivelsen ges in till den myndig-

het som har meddelat beslutet. Den

skall ha kommit in dit inom tre

veckor från den dag då klaganden

fick del av beslutet.

Skrivelsen ges in till den myndig-

het som har meddelat beslutet. Den

skall ha kommit in dit inom tre

veckor från den dag då klaganden

fick del av beslutet. Om klaganden

är en part som företräder det

allmänna och beslutet överklagas

till en länsrätt eller kammarrätt,

skall överklagandet dock ha kommit

in inom tre veckor från den dag då

beslutet meddelades.

Tiden för överklagande av sådana beslut som gäller föreskrifter som

avses i 8 kap. regeringsformen och som inte delges räknas från den dag

då beslutet gavs till känna. Har beslutet getts till känna vid mer än ett

tillfälle, räknas tiden från dagen för det sista föreskrivna

tillkännagivandet.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. Den nya lydelsen av 23 §

gäller inte i fråga om beslut som har meddelats före ikraftträdandet.

22 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

Härigenom föreskrivs att 84 § fordonsskattelagen (1988:327) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

84 §

Beslut om skatt som avses i 38,

39 eller 42 § eller beslut som avses

i 89 § eller som avser rättelse enligt

45 § första stycket eller anstånd att

betala skatt får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige och av Riksskatte-

verket. Riksskatteverkets överkla-

gandetid räknas från beslutets dag.

Beslut om skatt som avses i 38,

39 eller 42 § eller beslut som avses

i 89 § eller som avser rättelse enligt

45 § första stycket eller anstånd att

betala skatt får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige och av

Riksskatteverket.

Riksskatteverket får överta beskattningsmyndighetens uppgift att i

länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. Riksskatteverket

för det allmännas talan i Regeringsrätten.

Beslut enligt 64 § andra stycket får överklagas hos Riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte överklagas.

Bestämmelserna i 8 kap. 1 §

andra stycket, 7 och 8 §§ lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter gäller även

för fordonsskatt. Riksskatteverket

får föra talan till den skatt-

skyldiges förmån. Riksskatte-

verket har då samma behörighet

som den skattskyldige.

Bestämmelserna i 8 kap. 1 §

andra stycket och 8 §§ lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter gäller även

för fordonsskatt. Riksskatteverket

får föra talan till den skatt-

skyldiges förmån.

Riksskatteverket har då samma

behörighet som den skattskyldige.

Har en part överklagat ett beslut om fastställande av skatt eller om

efterbeskattning får också motparten överklaga beslutet, även om den för

honom stadgade överklagandetiden gått ut. Motpartens överklagande

skall ha kommit in inom två veckor från utgången av den tid inom vilken

det första överklagandet senast skulle ha kommit in. Återkallas eller

förfaller på annat sätt det första överklagandet, är även det senare

förfallet.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

23 Förslag till lag om ändring i taxeringslagen (1990:324)

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 10 § taxeringslagen (1990:324) skall

upphöra att gälla den 1 oktober 1998. Den upphävda bestämmelsen skall

dock tillämpas om skattemyndighetens avvisningsbeslut har meddelats

dessförinnan.

24 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1119) om teknisk

kontroll

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1119) om teknisk

kontroll att 23 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Beslut av Styrelsen för ackre-

ditering och teknisk kontroll enligt

15 § och om åtgärd enligt 18 § får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

Beslut av Styrelsen för ackre-

ditering och teknisk kontroll enligt

15 och 20 §§ och om åtgärd enligt

18 § får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Bestämmelserna i 23 25 §§ förvaltningslagen (1986:223) om hur

beslut överklagas skall tillämpas också i fråga om beslut enligt 9 § av

bolag eller annan juridisk person.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

25 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:931) om

individuellt pensionssparande

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:931) om individuellt

pensionssparande

dels att det skall införas en ny paragraf, 7 kap. 5 §, av följande lydelse,

dels att skall införas en mellanrubrik med följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

Överklagande

5 §

Beslut som Finansinspektionen

meddelar med stöd av 1 kap. 4 §

samt 6 kap. 2 § och 4 § första

stycket får överklagas hos

kammarrätten.

Andra beslut som inspektionen

meddelar får, med undantag av

vad som följer av hänvisningen i

2 § till bestämmelser i lagen

(1991:981) om värdepappers-

rörelse, överklagas hos länsrätten.

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998 men tillämpas inte i de fall

där det första beslutet i ärendet har meddelats dessförinnan.

26 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs att punkt 2 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1997:502) om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 . Äldre bestämmelser gäller

fortfarande i fråga om redovis-

ningsperioder som gått till ända

senast vid utgången av år 1997 och

för periodiska sammanställningar

som avser tid före utgången av år

1997. Detsamma gäller för redo-

visningsperiod som på grund av

bestämmelserna i 14 kap. 8 §

tredje stycket slutar under januari

1998.

2. Äldre bestämmelser gäller

fortfarande i fråga om redovis-

ningsperioder som gått till ända

senast vid utgången av år 1997 och

för periodiska sammanställningar

som avser tid före utgången av år

1997. Detsamma gäller för redo-

visningsperiod som på grund av

bestämmelserna i 14 kap. 8 §

tredje stycket slutar under januari

1998. Vid tillämpningen av de

äldre bestämmelserna i

mervärdesskattelagen skall från

och med den 1 oktober 1998

hänvisningen i 20 kap. 9 § till

6 kap. 10-24 §§ taxeringslagen

(1990:324) i stället avse 6 kap.

11 24 §§. I fråga om

skattemyndighets avvisningsbeslut

som meddelats före den 1 oktober

1998 gäller dock hänvisningen

enligt den äldre lydelsen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

27 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1623) om

skattereduktion för riskkapitalinvesteringar

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1995:1623) om skattereduktion

för riskkapitalinvesteringar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Beslut av skattemyndigheten får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol. Skattemyndighetens

beslut får överklagas av Riksskatte-

verket inom tre veckor från dagen

för beslutet.

Beslut av skattemyndigheten får

överklagas hos allmän förvalt-

ningdomstol.

Riksskatteverket får överklaga ett beslut av allmän förvaltningsdomstol

även om verket inte tidigare har fört det allmännas talan i målet.

Riksskatteverket för det allmännas talan i Regeringsrätten.

Riksskatteverket får uppdra åt en tjänsteman vid skattemyndighet att

företräda verket i allmän förvaltningsdomstol.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

28 Förslag till lag om ändring i skattebetalningslagen

(1997:483)

Härigenom föreskrivs i fråga om skattebetalningslagen (1997:483)

dels att 22 kap. 13 § skall ha följande lydelse,

dels att punkt 5 i övergångsbestämmelserna skall upphöra att gälla,

dels att det i övergångsbestämmelserna skall införas tre nya punkter,

5a 5c, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 kap.

13 §

Bestämmelserna i 6 kap. 10

24 §§ taxeringslagen (1990:324)

gäller för mål enligt denna lag.

Bestämmelserna i 6 kap. 11

24 §§ taxeringslagen (1990:324)

gäller för mål enligt denna lag.

5a. Vid utgången av oktober

1997 upphör uppbördslagen att

gälla. Uppbördslagen skall dock,

om inte annat följer av 7 eller 8,

fortfarande tillämpas i fråga om

preliminär skatt för tid före den 1

januari 1998 samt slutlig,

kvarstående och tillkommande

skatt avseende 1998 eller tidigare

års taxeringar samt avgift eller

ränta på sådan skatt. Vid

tillämpningen av uppbördslagen

skall från och med den 1 oktober

1998 hänvisningen i 101 §

uppbördslagen till 6 kap. 10 19 §§

taxeringslagen (1990:324) i stället

avse 6 kap. 11 19 §§. I fråga om

skattemyndighets avvisningsbeslut

som meddelats före den 1 oktober

1998 gäller dock hänvisningen

enligt den äldre lydelsen.

5b. Vid utgången av oktober

1997 upphör lagen om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare att

gälla. Lagen om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare

skall dock, om annat inte följer av

8, fortfarande tillämpas i fråga om

arbetsgivaravgifter för utgiftsåret

1997 och tidigare år samt avgift

eller ränta på dessa. Vid

tillämpningen av lagen om

uppbörd av socialavgifter från

arbetsgivare skall från och med

den 1 oktober 1998 hänvisningen i

77 § lagen om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare

till 6 kap. 10 24 §§ taxeringslagen

(1990:324) i stället avse 6 kap.

11 24 §§. I fråga om

skattemyndighets avvisningsbeslut

som meddelats före den 1 oktober

1998 gäller dock hänvisningen

enligt den äldre lydelsen.

5c. Vid utgången av oktober

1997 upphör Riksskatteverkets

föreskrifter m.m. (RSFS 1982:4)

om länsstyrelses inventering hos

kronofogdemyndighet att gälla.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998. Den äldre lydelsen av

22 kap. 13 § gäller fortfarande om skattemyndighetens avvisningsbeslut

har meddelats före ikraftträdandet.

29 Förslag till lag om ändring i yrkestrafiklagen (1998:000)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 8 § yrkestrafiklagen (1998:000) skall

ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1997/98:63

Föreslagen lydelse

7 kap.

8 §

Om en förvaltningsmyndighet

överklagar en allmän förvaltnings-

domstols beslut, skall överklagan-

det ha kommit in inom tre veckor

från den dag då beslutet med-

delades.

En förvaltningsmyndighet får föra talan även till förmån för den

enskilda parten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

30 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:000) om

biluthyrning

Härigenom föreskrivs att 23 § lagen om biluthyrning (1998:000) skall

ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1997/98:63

Föreslagen lydelse

23 §

Om prövningsmyndigheten över-

klagar en allmän förvaltnings-

domstols beslut, skall överkla-

gandet ha kommit in inom tre

veckor från den dag då beslutet

meddelades.

Prövningsmyndigheten får föra talan även till förmån för den enskilda

parten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1998.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträdet 1998-02

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, justitierådet Ingegerd

Westlander, regeringsrådet Marianne Eliason.

Enligt en lagrådsremiss den 5 februari 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i föräldrabalken,

2. lag om ändring i äktenskapsbalken,

3. lag om ändring i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella

rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap,

4. lag om ändring i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk

sprit m.m.,

5. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988),

6. lag om ändring i lagen (1970:991) om ändring i kommunal och

ecklesiastik indelning i samband med fastighetsbildning,

7. lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings-

domstolar,

8. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

9. lag om ändring i lagen (1971:1037) om äganderättsutredning

och legalisering,

10. lag om ändring i lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning

av avfall i vatten,

11. lag om ändring i datalagen (1973:289),

12. lag om ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av

samfälligheter,

13. lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173),

14. lag om ändring i inkassolagen (1974:182),

15. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

16. lag om ändring i körkortslagen (1977:477),

17. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

18. lag om ändring i hälsoskyddslagen (1982:1080),

19. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter,

20. lag om ändring i lagen (1985:206) om viten,

21. lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223),

22. lag om ändring i fordonsskattelagen (1988:327),

23. lag om ändring i taxeringslagen (1990:324),

24. lag om ändring i lagen (1992:1119) om teknisk kontroll,

25. lag om ändring i lagen (1993:931) om individuellt pensions-

sparande,

26. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200),

27. lag om ändring i lagen (1995:1623) om skattereduktion för

riskkapitalinvesteringar,

28. lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:483),

29. lag om ändring i yrkestrafiklagen (1998:000),

30. lag om ändring i lagen (1998:000) om biluthyrning.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn

Pär[REDACTED_EFTERNAMN] och kanslirådet Henrik[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988)

Förslaget innebär att det i 15 kap. 6 § införs ett nytt tredje stycke som

anger att vissa beslut om debitering av kostnader får överklagas från den

förfallodag som anges i beslutet.

Av den allmänna motiveringen till ändringen framgår att den skall

klargöra, att ifrågavarande av lantmäterimyndighet meddelade beslut i

fortsättningen skall överklagas till fastighetsdomstol i stället för till

Lantmäteriverket. I författningskommentaren framhålls vidare, att den

nya bestämmelsen som enligt vad som anges inte skall gälla uppdrags-

verksamhet och s.k. myndighetsservice förutsätts bli tillämplig på

sådana räkningar som omfattas av förordningen (1995:1459) om avgifter

vid lantmäteriförrättningar. Enligt 2 § i nämnda förordning skall vid dess

tillämpning vad i förordningen sägs om förrättning avse godkännande av

överenskommelse enligt 43 § anläggningslagen (1973:1149) samt sådan

återutsättning av gränsmärken enligt bestämmelserna i 2 § mätnings-

kungörelsen (1974:339) som handläggs av en lantmäterimyndighet.

Vad först gäller godkännande av överenskommelse enligt 43 §

anläggningslagen så finns visserligen i 30 § första stycket samma lag en

bestämmelse som anger att i fråga om fullföljd av talan mot beslut eller

åtgärd av lantmäterimyndigheten enligt denna lag äger 15 kap. fastig-

hetsbildningslagen motsvarande tillämpning. Av sista stycket i nämnda

paragraf framgår emellertid motsättningsvis att ärende om godkännande

inte betraktas som en förrättning. Samma slutsats kan dras vid en

jämförelse mellan 1 § och 2 § i förordningen om avgifter vid lantmäteri-

förrättningar. Bestämmelserna i 29 § anläggningslagen gäller bara

förrättningskostnader. Vid sådant förhållande kan hänvisningen i 30 §

första stycket samma lag till det nu aktuella kapitlet i fastighets-

bildningslagen inte anses omfatta den i 2 § förordningen om avgifter vid

lantmäteriförrättningar särskilt reglerade frågan om fastställande av

avgifter för godkännande av överenskommelse enligt 43 § anlägg-

ningslagen.

Vad beträffar återutsättningar av gränsmärken enligt 2 § mätnings-

kungörelsen har Lagrådet inte heller funnit något författningsmässigt

stöd för att beslut angående avgifter för sådana åtgärder omfattas av

regleringen i 15 kap. fastighetsbildningslagen.

På grund av det anförda anser Lagrådet i motsats till vad som

förutsatts i författningskommentaren att den föreslagna nya bestäm-

melsen inte kommer att omfatta sådana kostnader som avses i 2 § förord-

ningen om avgifter vid lantmäteriförrättningar.

Det har vid föredragningen inför Lagrådet upplysts att lagtexten

utformats med tanke särskilt på den nyss berörda målsättningen. Om

detta syfte bortfaller kan det enligt Lagrådet ifrågasättas om inte den

aktuella bestämmelsen med fördel bör avse enbart förrättnings-

kostnader . Därmed torde det inte längre behövas något undantag för

uppdragsverksamhet. Med en sådan lösning undviks vidare den

komplikation som föreligger eftersom det även i 9 kap. fastighets-

bildningslagen finns föreskrifter om kostnader och debitering därav.

Särskilda bestämmelser angående hur beslut därom skall överklagas

finns för övrigt i 15 kap. 2 § 7 fastighetsbildningslagen.

Enligt Lagrådets mening bör på grund av det anförda det nya tredje

stycket lämpligen ges följande lydelse:

 Beslut om debitering av förrättningskostnader får överklagas inom tre

veckor från den förfallodag som anges i beslutet.

Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291)

33 §

Paragrafen innehåller i sin nuvarande lydelse bestämmelser om

överklagande. I första stycket anges att länsrätts beslut överklagas hos

kammarrätt och att kammarrätts beslut överklagas hos Regeringsrätten. I

andra stycket föreskrivs att beslutet får överklagas av den som det angår,

om det har gått honom emot. I det tredje och sista stycket sägs att

kammarrättens beslut att meddela prövningstillstånd inte får överklagas.

I förslaget har i ett nytt tredje stycke tagits in en generell regel som

motsvarar 30 § förvaltningslagen och som lyder: Om en domstol efter

överklagande har prövat ett beslut där ett överklagande har avvisats

såsom för sent inkommet eller vägrat prövningstillstånd i ett sådant mål,

får domstolens beslut i frågan inte överklagas.

Med uttrycket vägrat prövningstillstånd i ett sådant mål avses att

domstolen vägrat att meddela prövningstillstånd för prövning av det

överklagade beslutet. Enligt Lagrådets mening skulle denna avsikt

framgå tydligare om lydelsen ändrades till vägrat prövningstillstånd för

ett sådant avgörande .

Lagrådet anser att det föreslagna nya stycket lämpligen bör placeras

sist i paragrafen.

34 a §

Bestämmelsen innehåller de allmänna förutsättningarna för prövnings-

tillstånd i kammarrätt. De två första meningarna i första stycket lyder

enligt förslaget: I de fall det är särskilt föreskrivet krävs prövnings-

tillstånd för att kammarrätten skall pröva länsrättens beslut i målet.

Detsamma gäller länsrätts beslut i en fråga som har ett direkt samband

med ett sådant mål.

Av den allmänna motiveringen framgår att avsikten med den valda

formuleringen är att ett krav på prövningstillstånd som föreskrivits för en

viss måltyp skall avse inte bara beslut, varigenom länsrätten skiljer saken

från sig utan även andra beslut som rätten fattar under rättegången,

oavsett om dessa får överklagas särskilt eller endast i samband med

överklagandet av det slutliga beslutet, samt beslut som meddelas i tiden

efter det slutliga beslutet i själva saken men som ändock har samband

med detta såsom t. ex. desertionsbeslut.

Uttrycket beslut i målet i den första meningen framstår som mindre

väl valt eftersom det tidigare i lagrummet inte har talats om något mål.

Lagrådet förordar därför att de båda första meningarna får lydelsen: I de

fall det är särskilt föreskrivet krävs prövningstillstånd för att kammar-

rätten skall pröva överklagande av ett beslut som länsrätten meddelat i ett

mål. Detsamma gäller länsrätts beslut i en fråga som har ett direkt

samband med målet.

Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

21 a §

Paragrafens första stycke innehåller den nya huvudregeln om att

förvaltningsbeslut när det inte finns särskilda föreskrifter som anger

annat skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Stycket har i

förslaget följande lydelse: Om ett beslut kan överklagas får det ske hos

allmän förvaltningsdomstol.

Orden kan överklagas syftar uppenbart på motsvarande uttryck i

slutet av 22 §, där orden anger den ytterligare förutsättningen för att den

beslutet angår och gått emot får överklaga det, nämligen att beslutet i

sig är överklagbart.

Enligt Lagrådets mening kan det mot bakgrund av det anförda starkt

ifrågasättas om den föreslagna inbördes ordningen mellan de nya

bestämmelserna i förevarande paragraf och 22 § är lämplig. Bestäm-

melsernas innebörd skulle komma till tydligare och bättre uttryck om de

får sin plats i en ny 22 a § och därvid ges följande lydelse.

 Om ett beslut får överklagas skall det ske hos allmän förvaltnings-

domstol. Detta gäller dock inte beslut i administrativa ärenden och beslut

i ärenden som avses i 20 § första stycket 5.

Om överklagande har skett med stöd av första stycket krävs prövnings-

tillstånd vid överklagande till kammarrätten.

Av 3 § framgår att särskilda föreskrifter som har meddelats angående

överklagande eller överklagandeförbud gäller i stället för bestäm-

melserna i första och andra stycket.

Godtas Lagrådets förslag om att nu aktuella bestämmelser skall få sin

plats i en ny 22 a § bör den föreslagna nya rubriken före 21 a §

 Överklagande lämpligen ersätta rubriken Vem som får överklaga

före 22 §. Vidare krävs att den föreslagna hänvisningen i 1 § ändras.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:101 Översyn av förvaltnings-

processen; en allmän regel om domstolsprövning av förvaltningsbeslut

m.m..

 Balken omtryckt 1995:974.

 Tidigare 9 § upphävd genom SFS 1990:444.

 Tidigare 18 § upphävd genom SFS 1973:997.

 Lagen omtryckt 1982:120.

 Senaste lydelse 1995:17.

 Lagen omtryckt 1992:1212.

 Senaste lydelse 1995:1394.

 Senaste lydelse 1994:435.

 Senaste lydelse 1995:21.

 Senaste lydelse 1997:1088.

 Senaste lydelse 1995:22.

 Senaste lydelse 1994:1486.

 Senaste lydelse 1994:1485.

 Lagen omtryckt 1992:1148.

 Senaste lydelse 1997:616.

 Lagen omtryckt 1987:128.

 Senaste lydelse 1995:1406.

 Lagen omtryckt 1981:737.

 Senaste lydelse 1994:1397.

 Lagen omtryckt 1981:738.

 Senaste lydelse 1994:1398.

 Senaste lydelse 1995:785.

 Senaste lydelse 1997:917.

 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse 1997:313.

 Senaste lydelse 1997:313.

 Senaste lydelse 1995:1201.

 Senaste lydelse 1995:1021.

 Lagen omtryckt 1987:128.

 Senaste lydelse 1995:1406.

 Lagen omtryckt 1992:1212.

 Senaste lydelse 1995:1394.

 Senaste lydelse 1994:435.

 Senaste lydelse 1995:21.

 Senaste lydelse 1994:435.

 Senaste lydelse 1995:22.

 Senaste lydelse 1994:1486.

 Senaste lydelse 1994:1485.

 Lagen omtryckt 1987:128.

 Senaste lydelse 1995:1406.

 Senaste lydelse 1994:1397.

 Senaste lydelse 1994:1398.

 Senaste lydelse 1995:785.

 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse 1997:313.

 Senaste lydelse 1997:313.

 Senaste lydelse 1995:620.

 Senaste lydelse 1995:1201.

 Senaste lydelse 1995:1021.

 Senaste lydelse 1997:1036.

1

Prop. 1997/98:101

111

Prop. 1997/98:101

Prop. 1997/98:101

47

13

Prop. 1997/98:101

Bilaga 1

116

48

Prop. 1997/98:101

Bilaga 1

118

Prop. 1997/98:101

Bilaga 1

119

123

Prop 1997/98:101

Bilaga 1

126

124

127

128

129

130

131

132

133

134

135

139

Prop. 1997/98:101

Bilaga 2

Prop. 1997/98:101

Bilaga 3

Prop. 1997/98:101

Bilaga 4

Prop. 1997/98:101

Bilaga 5

142

Prop. 1997/98:101

Bilaga 5

140

Bilaga 6

74

Prop. 1997/98:101

Bilaga 6

143

Prop. 1997/98:101

Bilaga 7

147

Prop. 1997/98:101

Bilaga 7

144

Prop. 1997/98:101

Bilaga 7

179

Prop. 1997/98:101

Bilaga 7

148

187

184

Prop. 1997/98:101

Bilaga 8

Prop. 1997/98:101

Bilaga 8

Prop. 1997/98:101

115

188