Regeringens proposition

1994/95:231

Allmän fiskevårdsavgift m.m.

Prop.

1994/95:231

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 24 maj 1995

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Margareta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Jordbruksdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att det införs en allmän fiskevårdsavgift från den 1

januari 1996. Avgiften skall betalas av alla som fiskar inom Sveriges

sjöterritorium eller från svenska fartyg utanför sjöterritoriet. Avgiften skall

tas ut som en årsavgift på 100 kr för fiskande med handredskap som inte kräver

användning av båt, en årsavgift på 250 kr för fiskande med andra redskap och en

årsavgift på 500 kr för licensierade yrkesfiskare. Den som fiskar på eget vatten

skall erlägga en avgift på 100 kr per år oavsett redskap. Avgiftsskyldigheten

skall inte gälla för den som är under 18 år. Avgiftsmedlen skall användas som

bidrag för bildande och ombildande av fiskevårdsområden, för fiskevård och

utsättningar av fisk, för information och tillsyn och för administrativ

hantering av avgiften.

 I propositionen redovisas de åtgärder som har vidtagits för att skydda den

naturreproducerande laxen i Östersjön och de översiktliga planerna för det

fortsatta arbetet på detta område.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut..................3

2 Lagtext......................................4

 2.1 Förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787).4

3 Ärendet och dess beredning...................4

4 Fisket och fiskevården.......................4

5 En allmän fiskevårdsavgift...................9

 5.1 Inledning.................................9

 5.2 Avgiftens omfattning och storlek.........11

 5.3 Användning av fiskevårdsmedel............14

 5.4 Administrativ hantering av avgiften......16

 5.5 Beslut om medlens användning.............17

 5.6 Tillsyn och sanktioner...................18

6 Laxfisket...................................19

Bilaga 1 Sammanfattning av rapporten Utformning av allmän fiskevårdsavgift

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser och sammanställning över

 remissyttrandena

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 1. antar regeringens förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787),

 2. godkänner det som regeringen förordar om den huvudsakliga användningen av

 fiskevårdsmedel (avsnitt 5.3).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787)

 Härigenom föreskrivs att det i fiskelagen (1993:787) skall införas en ny

paragraf, 32 a, samt närmast före denna en ny rubrik av följande lydelse.

Allmän fiskevårdsavgift

32 a § För att främja fiskevården får regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer meddela föreskrifter om skyldighet för den som fiskar inom Sveriges

sjöterritorium eller från svenska fartyg utanför territoriet att betala en

avgift (allmän fiskevårdsavgift).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslutade den 10 november 1994 att uppdra åt generaldirektören Per

Wramner att lämna förslag till en allmän fiskevårdsavgift. Utredaren har den 9

januari 1995 redovisat uppdraget i rapporten Utformning av en allmän

fiskevårdsavgift. En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 1. Rapporten har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning

över remissyttrandena finns i bilaga 2.

 I det följande behandlas frågan om en allmän fiskevårdsavgift. Det gäller

avgiftens omfattning och storlek, användning av medel, uppbörd, förvaltning,

tillsyn och sanktioner.

 I propositionen redovisas också de nationella och internationella åtgärder som

har vidtagits för att skydda den naturreproducerande laxen i Östersjön. Vidare

redovisas de forskningsinsatser som görs mot sjukdomssyndromet M74. Slutligen

redogörs översiktligt för det planerade fortsatta arbetet med att bevara den

naturreproducerande laxen i Östersjön.

4 Fisket och fiskevården

Fisket

Sverige har mycket god tillgång till fiskevatten. Med undantag för i de

egentliga slättområdena finns det gott om sjöar och strömmande vatten. De stora

sjöarna Vänern, Vättern, Mälaren, Hjälmaren samt Storsjön i Jämtland är genom

sina centrala lägen av utomordentligt värde för fisket. Kusterna med sina

skärgårdsområden är naturtillgångar som har få motsvarigheter. Vi har också rika

fiskevatten i Östersjön och i Västerhavet.

 Fritidsfisket har utvecklats till en av våra mest utbredda och populära

rekreationsformer. Fritidsfiske innefattar såväl sportfiske med handredskap som

fiske för husbehov med andra redskap än handredskap. Enligt en undersökning som

Fiskeriverket och Statistiska centralbyrån utförde år 1990 hade 2,2 miljoner

personer fiskat någon gång under det senaste året. Av undersökningen framgår

vidare att av dessa använde ca 1,4 miljoner enbart handredskap och ca 280 000

enbart andra redskap. Fritidsfisket ger kontakt med naturen samtidigt som

fångsten av fisk innebär att en naturresurs nyttjas och att fiskkonsumtionen i

landet stimuleras. Fritidsfiske har också i hög grad karaktär av

familjeaktivitet och utgör ett viktigt komplement till andra fritidsaktiviteter

såsom båtliv, semesterresor och camping. Det är en viktig del i en utvecklad

aktiv turism som skapar underlag för en fortsatt bosättning i glesbygder där

utkomstmöjligheterna är begränsade.

 Det svenska havsfisket bedrivs i Östersjön, Skagerrak, Kattegatt och Nordsjön.

Havsfisket karakteriseras av stor flexibilitet. Fiskeflottan rör sig över hela

det havsområde där Sverige har kvoter. Antalet yrkesfiskare uppgår i dag till ca

4 000, varav ca 350 bedriver fiske i insjövatten. Det svenska havsfiskets totala

fångster utgörs till 80-90 % av torsk, sill och skarpsill. Det totala

fångstvärdet var år 1994 drygt 800 miljoner kronor, varav 225 miljoner kronor

kom från torskfisket. Fångsterna i det yrkesmässiga insjöfisket uppgick till

drygt 2 000 ton, varav merparten tas i de fyra stora sjöarna.

Fiskevården

Fiskevårdens syfte är att skapa eller bevara en långsiktigt hög avkastning i

fisket. Fiskevården är en del av den allmänna miljövården och natur-

resurshushållningen.

 Miljömålet på fiskets område är att fisk och skaldjur och deras

näringsorganismer skall bevaras i livskraftiga, naturligt reproducerande

bestånd. I detta inkluderas bl.a. att slå vakt om alla fiskarter i landet, dvs.

bevara den biologiska mångfalden. För fisk är det i högre grad än för många

andra djurgrupper väsentligt att bevara inom artsvariationen eftersom denna i

många fall är betydande. Så har t.ex. varje laxälv sin egen urskiljbara

laxpopulation. Situationen för den naturligt reproducerande laxen i Östersjön

redovisas närmare i avsnittet Laxfisket.

 Det är av grundläggande betydelse att det finns en lämplig miljö för fisken att

leva i. Genom att t.ex. motverka spridning av miljögifter, övergödning och

försurning främjas denna miljö. Ett exempel på motsatsen är sambandet mellan

övergödningen av Östersjön och nedgången av torskbestånden. Det finns flera

exempel på miljöåtgärder som har en allmän betydelse för fiskevården såsom att

värna om värdefulla naturmiljöer och biologisk mångfald genom reservatsbildning,

naturvårdshänsyn och fysisk planering.

 Biotopvården däremot är inriktad på speciella lokala miljöer av särskild

betydelse för fiskfaunan och är främst inriktad på att förbättra

förutsättningarna för naturlig fortplantning av lax och öring. Det kan gälla

återskapande av vandringsvägar med hjälp av laxtrappor eller lämpliga lek- och

uppväxtplatser med hjälp av utläggning av grus och sten. Ett annat exempel är

vegetationsröjning av grundområden i syfte att gynna fortplantning av gös. Dessa

åtgärder är av stor strategisk betydelse för fiskevården genom att de i

betydande utsträckning riktas in på de faktorer som begränsar fiskbeståndens

storlek och ger bestående effekter. Utsättning av fisk har under senare år

fått minskad betydelse i fiskevården jämfört med biotopvården. Utsättningar är

dock av avgörande betydelse för vissa arter som lax och ål. Fiskutsättning är

fortfarande den del av fiskevården som det satsas mest resurser på.

 Under senare år har bekämpning av fisksjukdomar fått ökad betydelse inom ramen

för beståndsvården.

Internationellt samarbete

Vid Förenta Nationernas konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro år

1992 undertecknades en konvention om biologisk mångfald. Sverige har ratificerat

konventionen. Hösten 1993 beslutade riksdagen om en svensk strategi för

bevarande av biologisk mångfald (prop. 1993/94: 36, bet. 1993/94:JoU9, rskr.

1993/94:87) med grundläggande principer för bevarande och hållbart nyttjande av

biologisk mångfald. Riksdagen har vidare beslutat att varje sektor skall ha ett

ansvar för miljön. Regeringen uppdrog den 11 augusti 1994 åt Fiskeriverket att

utarbeta en aktionsplan för biologisk mångfald avseende fisket. Uppdraget skall

redovisas senast den 1 juli 1995.

 Nordsjöstaterna har sedan år 1984 vid tre tillfällen samlats till konferenser

för att diskutera hur miljön i Nordsjön kan förbättras. Vid den senaste

konferensen år 1990 diskuterades bl.a. förhållandet mellan fiske och

miljötillstånd. Frågorna aktualiserades åter vid ett ministermöte i december

1993, varvid bl.a. fiskets ansvar för en bärkraftig utveckling poängterades.

Ministrarna beslutade att uppdra åt det internationella havsforskningsrådet

(ICES) att redovisa vetenskapliga kriterier för att på försök etablera skyddade

områden. Frågan kommer upp igen på nästa konferens i Köpenhamn i juni 1995.

 Helsingforskommissionen (HELCOM) är sekretariat för Helsingforskonventionen

till skydd för Östersjöns miljö. I samband med kommissionens årsmöte 1994 möttes

också miljöministrarna. De uppmanade Fiskerikommissionen för Östersjön (IBSFC)

att med hänsyn till hoten mot vissa fiskarter i Östersjön överväga ytterligare

åtgärder för att skydda dessa. Ministrarna beslutade vidare att det skall

införas skyddade områden längs kusterna och i själva Östersjön.

Förvaltningsplaner skall utarbetas för dessa områden och krav på särskild

hänsyn skall gälla för nya verksamheter, exempelvis fiskodling. Konventionen

omarbetades år 1992, men ändringarna har ännu inte trätt i kraft. De ändringar

som gjorts innebär att konventionen också omfattar skydd av habitat och levande

marina resurser samt att den utvidgas till att omfatta även inre farvatten.

Kommissionens miljökommitté rekommenderade i oktober 1994 IBSFC att följa

rådgivningen från ICES för bevarande av vildlaxbestånden i Östersjön.

 Inom ramen för det nordiska samarbetet pågår ett arbete med att ta fram en

nordisk miljö- och fiskeristrategi. Avsikten är att strategin skall fastställas

under våren 1995 gemensamt av de nordiska fiskeri- och miljöministrarna.

Finansiering av fiskevården

Fiskevården i Sverige finansieras i dag via flera källor, bl.a. över

statsbudgeten, med vattenavgiftsmedel, prisregleringsmedel, regionalekonomiska

medel, arbetsmarknadsmedel och medel från EU.

 Statsbudgetens anslag Bidrag till fiskevård uppgår innevarande budgetår till

drygt 3,6 miljoner kronor. Anslaget har under en lång följd av år varit relativt

oförändrat. Enligt förordningen (1985:440) om statsbidrag till fritidsfisket får

statsbidrag lämnas till kostnader för bildande av fiskevårdsområden om ansökan

om bildande har gjorts före den 1 september 1990. Vidare får statsbidrag lämnas

till fiskevårdsåtgärder som främjar fritidsfisket, till sådana

serviceanläggningar för fritidsfisket som är av betydande allmänt intresse samt

till fritidsfiskarnas och till fiskevattenägarnas riksorganisationer för

information och andra åtgärder som främjar fritidsfisket. Bidrag till

fiskevårdsåtgärder och serviceanläggningar får lämnas med högst 50 % eller, om

det finns särskilda skäl, högst 70 % av den godkända kostnaden för åtgärden.

Under de senaste åren har medlen under anslaget i första hand använts för bidrag

till kostnader för bildande av fiskevårdsområden. Ett betydande antal

ansökningar finns hos länsstyrelserna i avvaktan på beslut om områdesbildning.

 I samband med införandet av det fria handredskapsfisket år 1985 på södra

ostkusten och i de fem stora sjöarna inrättades ett särskilt bidrag för

fiskefrämjande åtgärder i dessa områden. Bakgrunden var att man befarade att

fiskevården skulle minska till följd av det fria handredskapsfisket. Anslaget

uppgår innevarande budgetår till 1 miljon kronor. Drygt hälften av medlen har

gått till fiskevårdsåtgärder inom Stockholms kommun. Verksamheten regleras av

förordningen (1985:145) om statsbidrag till fritidsfisket inom vissa områden.

 Fiskevård finansieras även över anslaget till kalkningsverksamhet för sjöar och

vattendrag. Naturvårdsverket har ansvaret för verksamheten tillsammans med

länsstyrelserna. Kalkningen är en miljövårdsåtgärd av stor betydelse för

fiskevården. Syftet med bidraget är att stödja återställningen av

försurningsskadade sjöar och vattendrag. Bidrag har lämnats till

återintroduktion av utslagna växter och djur, eliminering av vandringshinder och

byggande av vandringsvägar för att underlätta naturlig återkolonisation samt

biotopvård som möjliggör återkolonisation. Kalkningsinsatserna har återskapat

sportfiskemöjligheterna i tusentals vatten, gynnat yrkesfisket för laxfiskar och

minskat halterna av kvicksilver i fisk. Under budgetåret 1995/96 kommer

omkalkning och biologisk återställning att prioriteras före nykalkningar. De

åtgärder som har vidtagits för samordning och effektivisering av

kalkningsverksamheten skall följas upp och vidareutvecklas. Utgiftsutvecklingen

visar att anslaget inte kommer att förbrukas under innevarande budgetår. Mot

bakgrund härav och med hänsyn tagen till behovet av att minska statens utgifter

beräknar regeringen att anslaget kan minskas med motsvarande 57 miljoner kronor

under budgetåret 1995/96. Regeringen har för avsikt att tillsätta en särskild

utredare för att se över kalkningsverksamheten för sjöar och vattendrag.

 Även vattenavgiftsmedel används för fiskevård. Avgifter döms ut av

vattendomstol som kompensation för skada på fisket. Totalt finns det ca 62

miljoner kronor tillgängliga för fiskevård i specifika områden. Medlen används

främst för biotopvårdande åtgärder och utsättningar av fisk. Möjligheterna att

utföra biotopvård i större utsträckning än vad som görs i dag är begränsade. Det

beror på villkoren i vattendomarna. Vattenavgiftsmedel kan endast till mindre

del användas för allmänna fiskevårdsåtgärder och för FoU-verksamhet.

 Fiskprisregleringsmedel har under ett antal år avsatts för att finansiera

utsättningar av fisk. Syftet är att främja det yrkesmässiga fisket i insjöar och

i kustområdena. Störst betydelse har utsättningarna av ål. Exempel på andra

arter som sätts ut är gös och lax inkl. försök med fördröjd utsättning av lax.

Under de senaste åren har ca 9 miljoner kronor avsatts varje år för ändamålet.

 Regionalekonomiska medel och arbetsmarknadsmedel används främst för större

enskilda insatser för biotopvård såsom återställning av nedlagda flottleder och

större enskilda fiskevårdsprojekt, t.ex. Laxfond Vänern och Västerbottenlax.

Beloppen uppgår till 10-15 miljoner kronor om året och används främst i norra

Sverige.

 EU har hittills bidragit till den svenska laxfiskevården i Östersjön genom

ekonomisk kompensation för EU-ländernas laxfiske. Ersättningen har de senaste

åren uppgått till ca 7,5 miljoner kronor. Medlen används för att producera

laxsmolt för Östersjön.

 Som medlem i EU deltar Sverige från den 1 januari 1995 fullt ut i den

gemensamma fiskeripolitiken. EU-stödet på fiskets område ges i huvudsak inom

ramen för det strukturstöd som kan hänföras till mål 5a. Som grund för detta

stöd har regeringen nyligen till EU-kommissionen överlämnat en sektorsplan för

fiskeri- och vattenbruksnäringen. EU-stöd kan lämnas för olika fiskevårdande

åtgärder, främst i form av enskilda större projekt.

5 En allmän fiskevårdsavgift

5.1 Inledning

I regeringens utredningsuppdrag om en allmän fiskevårdsavgift framhölls att en

sådan bör införas från den 1 januari 1996 i syfte att finansiera bl.a. bidrag

för bildande av fiskevårdsområden, fiskevård, utsättning av fisk och

fisketillsyn. En förutsättning härför skulle vara att avgiften kan administreras

och kontrolleras effektivt. Vidare framhölls att förslaget bör bygga bl.a. på

det förslag som Per Wramner redovisade till regeringen den 1 oktober 1991 liksom

erfarenheter från andra länder, främst Danmark.

1991 års förslag

Utredaren föreslog år 1991 att en allmän fiskevårdsavgift skall omfatta fiske

efter alla arter i sötvatten och i havet. Avgiften skulle enligt förslaget

erläggas av alla fiskande över 15 år med undantag för licensierade yrkesfiskare

och samer som fiskar med stöd av särskilda rättigheter. Vidare föreslog

utredaren avgiftsnivån till 75 kr per person och år och att avgiftsmedlen samlas

i en fond som hålls åtskild från statskassan. Uppbörden skulle ske genom

förtryckta postgiroblanketter. Kontrollen föreslogs ske inom ramen för den

ordinarie fisketillsynen.

Allmän fiskevårdsavgift i Danmark

I Danmark indelas rekreationsfisket i husbehovsfiske och sportfiske.

Husbehovsfisket regleras i lagen (366/1989) om saltvattensfiske och sportfisket

i lagen (227/1992) om fisketillstånd. Den som bedriver dessa båda fisken måste

betala en fiskevårdsavgift. Avgiften för husbehovsfiske är för närvarande 250

kronor/år och för sportfiske 100 kronor/år, 75 kronor/vecka eller 25 kronor/dag.

Uppbörden av avgiften sker viapostgirot genom särskilda inbetalningskort som

finns tillgängliga på samtliga postkontor. Lantbruks- och fiskeriministeriet har

också försäljningsavtal med turistföreningar, campingplatser m.fl. som har en

provision om 5 % per försåld avgift. De flesta avgifterna erläggs via

giroinbetalning på postkontor. Avgiften går till två postgirokonton som

disponeras av ministeriet. Alla som betalar förs in i ett register. In-

betalningskort skickas ut till dem som har erlagt avgift under föregående år.

För husbehovsfiskare gäller att varje utestående redskap skall vara försett med

ett märke med upplysning om namn, adress och kvitto på att avgiften är erlagd.

 Ministeriet beslutar om fördelning av avgiftsmedlen efter att ha hört ett

rådgivande utskott som består av företrädare för yrkesfisket, husbehovsfisket,

sportfisket, vattenbruket och forskningen. Utskottets sammansättning har

kritiserats av sportfisket. Diskussioner förs om att tillsätta två grupper under

utskottet, en för marin fiskevård och en för fiskevård i sötvatten. I den senare

skulle i så fall sportfiskets representanter vara i majoritet. Medel från

sportfiskeavgiften används till fiskevård, främst utsättning av yngel och

sättfisk. De kan också användas till forskning, administration, kontroll och

information. Insatserna skall i så stor utsträckning som möjligt främja ett

brett urval av fiskarter och ha så stor spridning som möjligt. Kostnader för

forsknings- och utvecklingsinsatser och åtgärder som är avsedda för det

rekreativa fisket täcks helt med bidrag medan åtgärder som i första hand gynnar

yrkesfisket får 50 % bidrag. Till åtgärder i sjöar mindre än 10 ha ges inget

stöd. Undantag gäller för introduktion av kräftor i naturliga vatten.

 Under år 1994 anvisades ca 29 miljoner danska kronor av avgiftsmedlen, varav 12

miljoner kronor för lax, 9 miljoner kronor för marin fiskevård, 7 miljoner

kronor för ålutsättningar och 3 miljoner kronor för information och

administration. Fiskerikontrollen och auktoriserade fisketillsyningsmän ansvarar

för kontroll och tillsyn av bestämmelserna om fiskevårdsavgifter. En omfattande

kontroll av fiskande i Köpenhamnsområdet visade att endast ca hälften av

danskarna och ännu färre av de utländska turisterna hade erlagt

fiskevårdsavgift.

Allmän fiskevårdsavgift i andra länder

I Norge finns det föreskrifter i lagen (47/1992) om lax- och inlandsfiske att

de som bedriver fritidsfiske och yrkesfiske efter lax, havsöring, havsröding,

inlandsfisk och kräftor skall betala en fiskevårdsavgift. Kravet gäller för alla

fiskande över 16 år och för alla typer av redskap. Avgiften är för närvarande

180 norska kronor/år för fiske efter laxfiskar och 45 kronor/år för fiske efter

inlandsfisk. Avgiften betalas via postgirot. Direktoratet för Naturförvaltning

administerar avgiften och Finansdepartementet förvaltar fiskefondens kapital.

Det förs inget register över de personer som har erlagt avgift. Avgiftsmedlen

skall användas för att stödja fiskevårdsåtgärder som kommer allmänheten till

godo. Häri inbegrips lokala åtgärder för att underlätta fisket, särskilda

driftsutgifter av fiskefrämjande karaktär och forskning. Direktoratet för

Naturförvaltning beslutar om fördelningen av avgiftsmedlen efter fastställda

riktlinjer och fastställer också länsvisa ramar för de lokala åtgärderna. Länen

fattar beslut om enskilda projekt. Under år 1994 disponerades närmare 40

miljoner kronor av avgiftsmedlen. Den ordinarie fisketillsynen svarar för

avgiftskontrollen i kustområdet. Polis och fiskevattenägare svarar för

kontrollen i inlandsvatten. Överträdelser av bestämmelserna om

fiskevårdsavgiften straffas med böter. Betalningsfrekvensen är relativt låg.

Under år 1994 gjordes 249 000 inbetalningar, varav 14 500 veckokort för

inlandsfiske. Enligt tidigare bedömningar borde ca 1,6 miljoner personer betala

fiskevårdsavgift.

 I Finland regleras fiskevårdsavgiften för de tre nordliga kommunerna i 1951 års

lag om fiske (1951/503). Avgiften för övriga landet regleras i den nya lagen om

fiske (1355/93). Åland har egna betämmelser om fisket. De innefattar inte någon

fiskevårdsavgift. Avgiften enligt 1993 års lag omfattar alla över 18 år.

Fiskevårdsavgiften för de nordliga kommunerna omfattar alla över 16 år och

gäller för ett hushåll. Även yrkesfiskare och vattenägare skall betala avgift.

Från år 1994 är flötmete undantaget från avgift. Avgiften är för närvarande 80

finska mark/år. Uppbörden sker via inbetalning till ett postgirokonto som

disponeras av Jord- och skogsbruksministeriet. Avgiftsintäkterna beräknas till

ca 40 miljoner mark under år 1994. Medlen används huvudsakligen till er-

sättningar till vattenägarna, fiskevårdsåtgärder inom fiskeområdena, centrala

projekt utförda av riksorganisationer samt central odlings- och utsätt-

ningsverksamhet. Ansvaret för fisketillsynen ligger hos polisen, fiskeri-

myndigheterna och särskilda fisketillsynsmän.

Inställningen till en allmän fiskevårdsavgift i Sverige

I en undersökning av fritidsfisket som utfördes år 1990 av Fiskeriverket och SCB

anges att 55 % av samtliga svarande är positiva till en allmän fiskevårdsavgift,

30 % saknar uppfattning i frågan och 11 % är negativa. Bland de som är

intresserade av fiske är 62 % positiva till en avgift, 20 % saknar uppfattning i

frågan och 17 % är negativa. Remissbehandlingen av utredningsbetänkandet Svenskt

fiske (SOU 1993:103) visar att det finns en betydande uppslutning bakom tanken

på en allmän fiskevårdsavgift både hos myndigheter och i flertalet

intresseorganisationer.

5.2 Avgiftens omfattning och storlek

Regeringens förslag: I fiskelagen införs ett

bemyndigande för regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om

skyldighet för den som fiskar inom Sveriges

sjöterritorium eller från svenska fartyg utanför

sjöterritoriet att betala en allmän

fiskevårdsavgift. Avgiften skall införas från den 1

januari 1996 och omfatta allt svenskt fiske.

Avgiftsskyldigheten skall omfatta alla fiskande

som är 18 år och äldre.

 Utredarens förslag överensstämmer i stort med regeringens förslag utom i fråga

om de renskötande samernas rätt till fiske enligt rennäringslagen.

 Remissinstanserna: Av de organisationer på fiskets område som har yttrat sig i

frågan är flertalet positivt inställda till en avgift. Riksrevisionsverket anser

bl.a. med hänvisning till kontrollsvårigheter att det villkor som regeringen

ställt upp för att införa en avgift inte är uppfyllt. Statskontoret anser att

beslut om finansiering av fiskevården bör skjutas upp till dess aktionsplanen

för biologisk mångfald har utarbetats. Sveriges fiskevattenägareförbund

avstyrker införande av en avgift. Sametinget anser att undantag från

avgiftsskyldighet skall omfatta samtliga medlemmar i skogs- och fjällsamebyar på

vatten som finns inom resp. sameby. Kustbevakningen avstyrker förslaget i dess

nuvarande form och anser att den differentierade avgiften kan bli svår att

kontrollera.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar utredarens bedömning att det

finns behov av kraftfulla åtgärder på fiskevårdens område och att dessa bör

finansieras med en allmän fiskevårdsavgift från den 1 januari 1996.

 Genom den nya fiskelagen, som gäller från den 1 januari 1994, har Fiskeriverket

föreskriftsrätt för fisket upp till första mötande vandringshinder liksom i

Vänern, Vättern, Mälaren, Hjälmaren och Storsjön i Jämtland. I övrigt vilar

ansvaret för fiskevården till stor del på fiskevårdsområdesföreningarna och

vattenägarna. Det är mot den bakgrunden angeläget att en så stor del av landet

som möjligt täcks av fiskevårdsområden. Omarrondering och sammanslagning av

redan bildade områden bör också ske i syfte att bättre anpassa dessa till

fiskevårdens behov. De medel för bidrag till bildande av fiskevårdsområden som

anvisas över statsbudgeten är otillräckliga. Bidrag för bildande av

fiskevårdsområden bör därför enligt regeringens uppfattning vara prioriterade

vid fördelningen av medel från en allmän fiskevårdsavgift.

 Sveriges fiskevattenägareförbund avstyrker av flera anledningar införandet av

en avgift. Förbundet anser att avgiften är ett ingrepp i en växande och alltmer

självbärande näring som omsätter betydande belopp. Vidare menar förbundet att

det finns praktiska och moraliska problem med uppbörd, kontroll och efterlevnad

som gör att betalningsviljan efter hand kommer att utebli. Förbundet pekar också

på svårhanterliga omfördelningseffekter mellan olika kategorier fiskande och

mellan olika landsdelar. Förbundet vänder sig även mot att avgiftsmedlen

föreslås hanterade över statsbudgeten. Enligt förbundet är alternativet till en

avgift att upphäva det fria handredskapsfisket som infördes år 1985 och att

förändra möjligheterna att avgiftsbelägga fiske på allmänt vatten. I det fall en

avgift införs är det enligt förbundets mening av avgörande betydelse att ägare

och förvaltare av fiskevatten får ett stort inflytande på medlens fördelning.

Bland de organisationer som tillstyrker förslaget om allmän fiskevårdsavgift

finns bl.a. Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund och Sveriges fiskares

riksförbund.

 Det är i första hand fiskevattenägarna som har ansvaret för fiskevården. De

utför ett omfattande och viktigt fiskevårdsarbete. Motivet för offentliga

insatser för fiskevård utanför allmänna vatten är framför allt det allmänna

intresset av en god miljövård och en ansvarsfull hushållning med

naturresurserna. Ett annat motiv är att det genom dessa insatser kan skapas

ökade fiskemöjligheter genom en god tillgång på fisk. Härtill kommer att

fiskevårdsåtgärder i form av fiskvägar och biotopförbättring i rinnande vatten

ger positiva effekter för fisket långt utanför den enskilda fastighetens

gränser. Det är därför angeläget att en allmän fiskevårdsavgift även omfattar

fiske på enskilt vatten. Fiskevårdsåtgärder utförda med stöd av medel från en

allmän fiskevårdsavgift kommer på så sätt fiskevattenägarna till godo.

Åtgärderna kan komplettera de insatser som görs av fiskevattenägarna.

Avgiftsskyldigheten bör därför gälla även denna kategori fiskande.

 Det finns också ett behov av allmänna medel för fiskevård i de stora sjöarna

med allmänt vatten och fritt handredskapsfiske, dvs. i Vänern, Vättern, Mälaren,

Hjälmaren och Storsjön i Jämtland. Behovet här gäller främst direkta

fiskevårdsåtgärder och fisketillsyn.

 Längs hela Östersjökusten behöver tillgången stärkas på fisk för alla

kategorier fiskande. Tillrinnande vattendrag och angränsande vattenområden är

rekryteringsområden inte bara för lax och öring utan också för bl.a. sik,

abborre, gädda och gös. Stora delar har påverkats genom avsänkning, muddring

och dammbyggen. Det behövs biotopvård också i vattendrag och i inre kustområden.

Hittills har utsättningar av lax och öring förekommit längs kusterna. Andra

arter som bör komma i fråga är gös, ål och älvsik. Åtgärderna kommer alla

kategorier fiskande till godo, inte minst husbehovsfiskarna.

 Längs västkusten behöver biotopvård bedrivas för att förbättra rekryteringen av

ungfisk. Genomströmningen i grunda produktiva havsvikar har t.ex. påverkats

genom anläggning av vägbankar och småbåtshamnar som lett till igenslamning och

syrgasbrist. Med särskilda insatser här kan rekryteringen och tillväxten öka av

bl.a. torsk, öring, ål och plattfisk, arter som fiskas allmänt.

 Det finns alltså flera motiv för att en allmän fiskevårdsavgift omfattar allt

fiske både i insjöar och i havet. Avgiften bör vidare omfatta alla kategorier

fiskande eftersom alla fiskande kan dra nytta av en förbättrad fiskevård.

Sportfiskare ges möjligheter till ett rikare utbyte av sin fritidsverksamhet.

Husbehovsfiskare och yrkesfiskare ges möjligheter till bättre fångster. Nyttan

tillkommer även fiskevattenägarna i form av bl.a. ökade resurser till fiskevård.

 Ungdomen behöver stimuleras till att utöva fiske som en del i sitt friluftsliv.

Åldersgränsen för skyldighet att erlägga avgift bör därför fastställas till 18

år.

 Utredaren har föreslagit att undantag för erläggande av avgift skall medges för

de renskötande samernas rätt till fiske enligt rennäringslagen på

renbetesfjällen och i lappmarkerna. Motivet härför är att detta fiske berör en

mycket liten grupp som fiskar med stöd av särskilda rättigheter. Härtill kommer

att denna grupp inte behöver betala motsvarande avgift vid vistelse i Norge.

Enligt regeringens uppfattning bör en allmän fiskevårdsavgift vara generell med

så få undantag som möjligt. Detta underlättar administration och kontroll.

Avgränsningsproblem uppstår i det fall vissa grupper skall undantas från

skyldighet att erlägga avgift. Fiskevård är en angelägenhet i alla vatten, även

i de vatten där samerna bedriver frifiske. De renskötande samerna behövde

tidigare inte betala jaktvårdsavgift. Denna befrielse är numera borttagen. Mot

denna bakgrund är regeringen inte beredd att undanta de renskötande samernas

rätt till fiske från erläggande av fiskevårdsavgift. Av rättviseskäl bör således

avgift erläggas även av dessa fiskande.

 Regeringen föreslår att regleringen av den allmänna fiskevårdsavgiften sker

genom ett bemyndigande i fiskelagen som ger regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer befogenhet att närmare utforma reglerna för

fiskevårdsavgiften.

 Den föreslagna regleringen förutsätter att den allmänna fiskevårdsavgiften

lagtekniskt är att betrakta som en avgift och inte som en skatt. Avgörande för

den frågan är bl.a. i vad mån det kan konstateras att det lämnas ett

specificerat vederlag för den enskildes penningprestation. Ges det ett sådant

vederlag är det som regel fråga om en avgift i konstitutionell mening, i annat

fall är det en skatt.

 Den föreslagna fiskevårdsavgiften som företer stora likheter med

jaktvårdsavgiften (se 41 § jaktlagen 1987:259) har till syfte att finansiera

åtgärder för fiskevården. Avgiften skall erläggas av den fiskande som ett bidrag

till statens kostnader på området. Avgiftsmedlens användning kommer de fiskande

till del i form av åtgärder som på olika sätt befrämjar fiskevården och som

därmed skapar goda fiskemöjligheter för den enskilde. Intäkterna från avgiften

som bör disponeras av Fiskeriverket kommer heller inte att användas för annat

än det avsedda ändamålet. Avgiftsintäkterna skall inte föras upp på statens

budget som ett separat anslag. Fiskeriverket skall årligen i årsredovisningen

redovisa inkomster och utgifter.

 Med hänsyn till vad som nu anförts om den motprestation som lämnas utgör enligt

regeringens mening den föreslagna fiskevårdsavgiften, en avgift i lagteknisk

mening.

Avgiftens storlek

Olika kategorier fiskande nyttjar fiskeresurserna i olika grad. Fiskevårds-

åtgärderna kommer således de fiskande till del i växlande omfattning. En

fiskevårdsavgift bör därför vara differentierad. Regeringen har för avsikt att

besluta följande med stöd av de nya bestämmelserna. Fiskande som enbart använder

handredskap som inte kräver användning av båt skall erlägga en avgift på 100

kronor per år. Fiskande som använder andra redskap än handredskap eller en

fiskemetod som kräver användning av båt skall erlägga en avgift på 250 kronor

per år. Denna avgift skall även berättiga till fiske med handredskap. Den högre

avgiften gäller således även dem som fiskar med trollingmetoden o.dyl. Den som

fiskar på eget vatten skall erlägga en avgift på 100 kronor per år oavsett

redskap. Licensierade yrkesfiskare skall erlägga en avgift på 500 kronor per år.

Fiskeriverket föreslår att begreppet yrkesfiske ges en bredare definition än den

verket använder vid licensgivningen. Det är emellertid olyckligt att använda

olika definitioner på yrkesfiskare. Fiskeriverket skall kunna besluta om lägre

avgifter för andra fiskare än yrkesfiskare exempelvis vid fiske under en kortare

period eller arrangemang där stora grupper fiskande deltar. En utgångspunkt

skall dock vara att avgiften ger ett bidrag till fiskevården.

5.3 Användning av fiskevårdsmedel

Regeringens förslag: Fiskevårdsavgiftsmedlen skall

finansiera bidrag till förrättningskostnader vid

bildande och ombildande av fiskevårdsområden,

fiskevård, utsättning av fisk, information, tillsyn

och administrativ hantering av avgiften.

 Utredarens förslag överensstämmer i stort med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund och Sveriges

fiskares riksförbund är tveksamma till att avgiften skall användas för

serviceanläggningar och liknande. Vattenbrukarnas riksförbund anser att medlen

bör kunna användas även för fiskhälsoverksamhet. Statens naturvårdsverk anser

att avgiftsmedel bl.a. skall användas för att finansiera genomförandet av delar

av aktionsplanen för biologisk mångfald.

 Skälen för regeringens förslag: Fiskevårdsområdena syftar till att främja ett

ändamålsenligt nyttjande av fisket och möjliggöra en god fiskevård. Under

perioden 1981-1990 har antalet fiskevårdsområden fyrdubblats till 1 328. Det

innebär att 38 % av landets totala sjöareal ingår i fiskevårdsområden.

Fiskekortsförsäljningen har under tioårsperioden i det närmaste fördubblats till

1 375 000. Riksdagen har tidigare beslutat att bidrag till bildande av

fiskevårdsområde inte får lämnas om bidragsansökningen har kommit in efter den 1

september 1990. Enligt Fiskeriverket är medelsbehovet ca 8,5 miljoner kronor för

att slutföra bildandet av de fiskevårdsområden för vilka det har ansökts om

bidrag inom föreskriven tid. Enligt regeringens uppfattning är det angeläget

att dessa fiskevårdsområden bildas snarast. Fiskevårdsavgiftsmedel bör därför

användas för att finansiera bidrag till förrättningskostnader vid bildande av

fiskevårdsområden.

 Det är angeläget att det nybildas och ombildas fiskevårdsområden för att på

bästa sätt främja en god fiskevård och öka tillgången på fiskevatten för

allmänheten. Därför bör fiskevårdsavgiftsmedel användas även för att finansiera

bidrag till förrättningskostnader för fiskevårdsområden som nybildas efter

nämnda tidpunkt eller ombildas.

 Avgiftsmedlen bör vidare finansiera direkta fiskevårdsåtgärder. Här avses t.ex.

medel till biotopvårdande åtgärder och utsättningar av fisk i sjöar, vattendrag

och kustområdena. Ytterligare exempel är åtgärder för att stärka beståndet av

flodkräfta och bedrivande av fiskhälsoverksamhet. Det är angeläget att de

fiskutsättningar som hittills har bekostats av prisregleringsmedel kan

fortsätta.

 Information om genomförda fiskevårdsinsatser såsom exempelvis utsättningar av

fisk är ett viktigt medel för att bibehålla och öka betalningsvilligheten av

avgiften. Avgiftsmedlen bör därför kunna användas för information m.m. om

fiskevård samt för att täcka kostnaderna för administration av bidragen och

avgiften. Medlen bör också kunna användas för uppföljning och utvärdering av de

utförda fiskevårdsåtgärderna.

 En god fiskevård förutsätter att fiskebestämmelserna efterlevs. Dagens

fisketillsyn är otillräcklig främst längs kusterna och i de stora sjöarna med

allmänt vatten, i synnerhet i Vättern och Hjälmaren. Avgiftsmedlen bör därför

kunna användas för att finansiera en förbättrad fisketillsyn.

 Utredaren har föreslagit att avgiftsmedel skall kunna användas för anläggningar

och service för sportfisket liksom för utsättningar för s.k. put-and-take fiske.

Utgångspunkten för användning av medel bör emellertid vara att medlen bidrar

till fiskevården. Enligt regeringens mening bör mot den bakgrunden bidrag inte

ges för de angivna ändamålen.

 Regeringen avser att årligen till Fiskeriverket ange vissa ramar och riktlinjer

för medlens användning. Det är därvid av grundläggande intresse att långsiktiga

åtgärder av bestående karaktär prioriteras och att olika delar av landet liksom

olika grupper fiskande kommer i åtnjutande av de åtgärder som finansieras via

stödet.

 Som nämnts tidigare har Fiskeriverket fått regeringens uppdrag att utarbeta en

aktionsplan för biologisk mångfald avseende fisket. Planen skall redovisas

senast den 1 juli 1995. Enligt uppdraget skall planen avse åtgärder som syftar

till att bevara biologisk mångfald och att hållbart nyttja de biologiska

fiskeresurserna. De förslag till åtgärder som Fiskeriverket redovisar i

aktionsplanen bör beaktas vid beslut om användning av avgiftsmedel.

 Enligt förordningen (1985:440) om statsbidrag till fritidsfisket får

statsbidrag till fiskevårdsåtgärder som främjar fritidsfisket och servicean-

läggningar för fritidsfiske som är av betydande allmänt intresse lämnas med

högst 50 % eller, om det finns särskilda skäl, högst 70 % av den godkända

kostnaden för åtgärden. Bidragen bör i fortsättningen finansieras med medel som

helt kommer från den föreslagna fiskevårdsavgiften. Regeringen avser att

föreskriva att bidrag skall kunna lämnas med högst 50 % av godkänd kostnad

eller, om det finns särskilda skäl, högst 75 %. Vissa insatser såsom bidrag

till fisketillsyn skall kunna finansieras helt av avgiftsmedel.

5.4 Administrativ hantering av avgiften

Regeringens bedömning: Fiskeriverket bör ansvara för

den administrativa hanteringen av avgiften.

Inbetalning bör i första hand ske via post- och

bankgiro till konto som disponeras av

Fiskeriverket. Ett register bör inrättas över dem

som har erlagt fiskevårdsavgift.

 Utredarens förslag överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna är i allmänhet positiva till utredarens förslag.

Riksrevisionsverket saknar i rapporten alternativ till hantering av uppbörd.

Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund förordar att det upprättas ett

register över dem som erlagt fiskevårdsavgift.

 Skälen för regeringens bedömning: Inbetalning av fiskevårdsavgiften bör i

första hand ske genom post- och bankgiro. Förtryckta postgiroblanketter bör

genom Fiskeriverkets försorg tillhandahållas bl.a. på postkontor, bankkontor,

turistbyråer, försäljningsställen för fiskeutrustning och fiskekort och hos

båtuthyrare. Försäljare av fiskekort, turistbyråer, turbåtsskeppare m.fl. bör

mot kontant provision kunna förmedla bevis på erlagd avgift. Provisionen skall

fastställas av Fiskeriverket.

 Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund har föreslagit att det upprättas ett

centralt register över dem som har erlagt fiskevårdsavgift. Registret skulle

enligt förbundet underlätta uppbörden genom att ett inbetalningskort kan sändas

ut till dem som betalat avgiften föregående år. Regeringen anser i likhet med

förbundet att det bör inrättas ett register. Registret bör föras med hjälp av

automatisk databehandling (ADB) och inrättas som ett s.k. statsmaktsregister

genom en förordning.

 De totala kostnaderna för Fiskeriverkets och länsstyrelsernas hantering av

avgiftsmedlen kan beräknas till ca 3 miljoner kronor om året. Kostnader för

uppbörd och kontroll bör inte överstiga 5 miljoner kronor om året och kostnader

för information beräknas till ca 3 miljoner kronor om året. Regeringen har för

avsikt att i regleringsbrevet för Fiskeriverket högstsätta den summa som får

disponeras för dessa ändamål.

 Den allmänna fiskevårdsavgiften skall inte föras upp på statens budget som ett

separat anslag. Verket bör få disponera de medel som flyter in till de ändamål

som angivits under avsnitt 5.3. Redovisningen skall ske i årsredovisningen.

5.5 Beslut om medlens användning

Regeringens bedömning: Hos Fiskeriverket inrättas

ett särskilt råd som fattar de övergripande besluten

om medlens användning. Länsstyrelserna beslutar om

fördelningen av medel på regional nivå.

 Utredarens förslag överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna är i allmänhet positiva till utredarens förslag.

Fiskeriverket anser att Kommunförbundet bör utse en representant i rådet.

Statskontoret föreslår att även naturvården bör vara representerad i rådet.

Svenska kommunförbundet föreslår att rådet bör förstärkas med fiskeribiologisk

forskningskompetens. Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund föreslår att

Statens naturvårdsverk bör vara representerat i rådet. Sametinget anser att det

bör bildas grupper på regional och lokal nivå med uppgift att besluta om medlens

användning. Naturvårdsverket anser att det är motiverat att verket får föreslå

en representant i rådet.

 Skälen för regeringens bedömning: Berörda organisationer på fiskets område bör

ha det avgörande inflytandet över avgiftsmedlens användning inom de av

regeringen fastställda ramarna. Därför bör det till Fiskeriverket knytas ett

särskilt råd som i verkets ställe beslutar om medlens användning i stort. Ett

liknande råd finns redan hos Fiskeriverket för konsumentfrämjande åtgärder på

fiskets område. Avsikten är att rådet skall bestå av verkets generaldirektör som

ordförande och ytterligare fyra ledamöter som utses av regeringen. Sveriges

sportfiske- och fiskevårdsförbund, Sveriges fiskevattenägareförbund och Sveriges

fiskares riksförbund kommer att få föreslå var sin representant i rådet. Den

femte ledamoten bör företräda allmänna naturvårdsintressen.

 Rådets huvuduppgift skall vara att besluta om fördelningen av medel till

centrala ändamål. Hit räknas medel för större utsättningar liksom

administration, information, utbildning samt åtgärder och utredningar där det

nationella intresset dominerar. Rådet skall årligen lägga fast en nationell plan

för hur medlen skall användas. Planen skall redovisas för regeringen. Rådet

skall vidare efter samråd med länsstyrelserna besluta om årliga regionala ramar

som disponeras av länsstyrelserna.

 Det är angeläget att besluten om medlens användning så långt möjligt har en

regional förankring. Därför bör merparten av besluten fattas av länsstyrelserna.

Länsstyrelserna skall i första hand besluta om bidrag för bildande och

ombildande av fiskevårdsområden samt bidrag till fiskevård där det regionala

intresset dominerar. Även fisketillsynen i form av fisketillsynsmän är en

regional angelägenhet. Länsstyrelserna skall samråda med berörda organisationer

på länsnivå innan beslut om bidrag fattas. Länsstyrelserna kommer att få svara

för kontroll, uppföljning och ekonomisk redovisning m.m. av sina beslut om

medel. Fiskeriverket kommer att få svara för uppföljning av effekterna av de

beslutade fiskevårdsåtgärderna.

5.6 Tillsyn och sanktioner

Regeringens förslag: Den som ertappas med att

fiska utan att ha betalat avgift bör åläggas att

betala dubbel årsavgift för det bedrivna fisket.

Avgiftskontroll skall ske inom ramen för den

ordinarie fisketillsynen som i dag utförs av

Kustbevakningen, polisen och de fisketillsynsmän

som förordnas av länsstyrelserna.

 Utredarens förslag överensstämmer i stort med regeringens förslag och

bedömning.

 Remissinstanserna: Riksrevisionsverket har påpekat att en fiskevårdsavgift

innebär kontrollsvårigheter. Statskontoret anser att efterlevnaden av en allmän

fiskevårdsavgift framstår som omöjlig att kontrollera. Sveriges

fiskevattenägareförbund har pekat på kontrollsvårigheter. Kustbevakningen anser

att det bör införas en kontrollavgift, i stället för böter, som bör tillfalla

fiskevården.

 Skälen för regeringens förslag: Fisketillsynen till havs, i kustvattnen och i

Vänern och Mälaren sköts till största delen av Kustbevakningen. Polisen

övervakar fisket vid kusterna och i flera av de stora sjöarna.

Fisketillsynsmännen, som förordnas av länsstyrelserna, övervakar fisket utefter

kusterna och i insjöar. Avgiftskontrollen bör ske inom ramen för denna ordinarie

fisketillsyn. Det bör inte innebära några svårigheter att kontrollera om

fiskevårdsavgiften har erlagts i samband med kontroll av giltigt fiskekort eller

om fisket bedrivs efter tillåtna arter, med tillåtna redskap eller på tillåtna

tider.

 Dagens fisketillsyn är dock otillräcklig på många håll. Detta gäller särskilt

på allmänt vatten i de inre skärgårdsområdena och i de stora sjöarna. Till havs

och på enskilt vatten finns det i allmänhet en bättre fungerande kontroll. Detta

gäller särskilt i områden som har aktiva fiskevårdsområdesföreningar. Bidrag

till bildande av fler fiskevårdsområden bör därmed medföra en förbättrad

kontroll. Det bör vidare kunna antas att fiskevattenägarnas kontroll på enskilt

vatten i fortsättningen även kommer att omfatta avgiftskontrollen.

 Fisketillsynen kan behöva förstärkas i samband med att det införs en

fiskevårdsavgift genom att den ordinarie kontrollen utökas. Detta bör i så fall

ske genom att antalet frivilliga tillsynsmän förordnade av länsstyrelserna

utökas. Fiskekontrollen i de stora sjöarna är viktig.

 En allmän fiskevårdsavgift förutsätter att någon form av sanktion träffar den

som ertappas med att fiska utan att ha betalat avgift. I annat fall kan

betalningsfrekvensen bli oacceptabelt låg. Den påföljd som normalt förekommer

för den slags överträdelse det är fråga om är ett lägre bötesstraff. Enligt

regeringens mening bör emellertid ett mindre ingripande alternativ väljas. Den

som ertappas med att inte ha betalat avgift bör åläggas att betala dubbel

årsavgift för det bedrivna fisket. Praktiskt kan ett sådant åläggande hanteras

på så sätt att den som har till uppgift att utföra kontroll av

fiskebestämmelserna - polis, tjänstemän vid kustbevakning eller fisketillsynsman

- anmodar den ertappade fiskaren att betala fiskevårdsavgiften och överlämnar

ett inbetalningskort med den förhöjda avgiften.

 Regeringen avser att följa upp hur systemet med avgiftsuppbörden fungerar.

6 Laxfisket

Vid sekelskiftet fanns naturlax i ett 40-tal svenska älvar. Efter vatten-

kraftsutbyggnaden återstår nu endast 19 älvar (inkl. bifloder) med naturligt

lekande lax. Av dessa rinner 14 ut i Östersjön och utgör basen för fortsatt

förekomst av naturreproducerad lax. Den största laxälven i Östersjöbäckenet är

Torneälven, som gemensamt förvaltas av Sverige och Finland genom den

Finsk-svenska gränsälvskommissionen. Mörrumsån är den sydligaste laxälven och

därmed den mest produktiva per ytenhet. I Finland finns en älv med naturlax och

i övriga östersjöländer sex större älvar med naturlekande lax.

Odling av lax

För utbyggnad av vattenkraft krävs enligt vattenlagen (1983:291) tillstånd av

vattendomstol. I dessa domar har kraftföretagen ålagts att kompensera ingreppen

i älvarna främst genom odling och utsättning av lax. Det var i samband med att

kraftverksföretag skulle börja kompensationsodla lax som Laxforskningsinstitutet

i samarbete med kraftindustrin utarbetade en teknik för att odla

utvandringsmogna laxungar i stor skala. Under slutet av 1940-talet kom

utsättningarna i gång. Dessa kompensationsodlingar förlades oftast vid de älvar

där utsättning skulle ske, eftersom det redan från början ansågs att

kompensation skulle ske med material från den egna älven. Kompensationsodlingen

i Sverige svarar i dag för utsättning av ca 2 miljoner laxar årligen i Östersjön

till en kostnad av ca 40 miljoner kronor.

 Villkoren i en tillståndsdom som meddelats enligt vattenlagen eller äldre

vattenrättslig lagstiftning kan omprövas av vattendomstol efter viss tid. Vid

omprövningen kan domstolen bl.a. föreskriva att tillståndshavaren vidtar

skadeförebyggande och skadekompenserande åtgärder genom att t.ex. bygga

fisktrappor eller sätta ut fisk.

 Matfiskodlingar av lax förekommer inte i Sverige. Av laxfiskarna odlas för

konsumtion så gott som uteslutande regnbåge.

 Odling innebär ett onaturligt urval som minskar den naturliga genetiska

variationen hos fisken. Denna olägenhet kan dock delvis motverkas genom en väl

utvecklad odlingsmetodik. Den höga överlevnaden av ungar och det onaturliga

urvalet medför att odlad lax på sikt får sämre förmåga till naturlig anpassning.

M74

Reproduktionsstörningar i form av avsevärt förhöjd dödlighet hos nykläckt

laxyngel upptäcktes i en kompensationsodling vid Norrlandskusten år 1974. En

serie symptom knutna till slutet av ynglets utveckling kunde iakttas. De följdes

av en snabb och ofta hög dödlighet kort efter det att symptomen blivit synliga.

Störningarna förmodades vara miljörelaterade och sjukdomen fick namnet M74.

Överdödligheten har sedan dess varierat cykliskt, men tenderat att öka

successivt.

 År 1992 skedde en dramatisk ökning av dödligheten. I vissa odlingar dog upp

till 90 % av laxynglen. Dödligheten låg år 1993 högre vilket får till följd att

kompensationsutsättningarna av smolt år 1995 inte kan fullföljas. År 1994 var

dödligheten av samma storleksordning. Omfattande undersökningar utförda med s.k.

elfiskemetodik har visat att tätheten av laxungar i de orörda vattendragen

minskat mycket markant från år 1992, från Torne älv i norr till Mörrumsån i

söder. Det föreligger emellertid svårigheter att beräkna dödligheten hos den

naturreproducerande laxen, men det mesta tyder på att dödligheten har varit

ungefär densamma såväl hos material från de naturreproducerade älvarna som i

odling. Endast Östersjölax har drabbats av M74. Syndromet har inte kunnat

konstateras hos stammar på västkusten eller i Vänern.

 De tre senaste årgångarna av Östersjölax har således drabbats särskilt hårt av

M74 och erfarenheten från avelsfisken hösten 1994 ger ingen indikation på att år

1995 skulle bli avsevärt annorlunda. Risken för de olika naturreproducerande

laxstammarnas existens är därför överhängande om ingen lösning nås inom en snar

framtid.

 M74 kan knytas till yngel från honor som efter uppväxt återkommer från södra

Östersjön för lek. Lax som även som vuxen hållits i odling ger dock en frisk

avkomma. Det finska odlingsprogrammet bygger på en sådan modell och har därför

inte drabbats av sjukdomen. Vilda stammar i Finland är däremot utsatta för samma

dödlighet som de svenska.

Forskning om lax

Jämfört med annan fiskeriforskning inom landet intar forsknings- och

undersökningsverksamheten i fråga om lax en särställning genom att det finns ett

särskilt, artinriktat institut, Laxforskningsinstitutet (LFI), samfinansierat av

Fiskeriverket och vattenkraftintressenterna. I övrigt bedrivs FoU-verksamhet med

anknytning till laxfrågor vid flera universitetsinstitutioner, främst vid

Lantbruksuniversitetets (SLU:s) vattenbruksinstitution i Umeå samt vid

Fiskeriverkets sötvattenslaboratorium och utredningskontoret i Luleå.

 FoU-verksamheten styrs bl.a. av förhållandet att endast omkring 10 % av

Östersjöns laxbestånd är naturreproducerande medan resten härrör från odling.

Detta ställer särskilda krav på beståndsuppskattningarna vilka ligger till grund

för studier om beskattningsmönster, bevarandefrågor, odlingens långsiktiga

inverkan m.m.

 Regleringen av laxbestånden bygger på en långsiktig undersökningsverksamhet.

För kust- och havsområdena utförs den av LFI medan laxens sötvattensfas,

reproduktion och smoltutvandring i de outbyggda älvarna följs av Fiskeriverkets

utredningskontor, främst genom elfiskeundersökningar. Vid LFI görs också

undersökningar som syftar till att ge kunskap om bästa sättet att bevara och

förvalta den genetiska mångfalden. Vidare bedrivs vid LFI forskning om lax i

odling.

 För att utveckla alternativa metoder att beskatta laxen i Östersjön och för att

minska fisketrycket på den naturligt reproducerande laxen pågår försök med s.k.

fördröjd utsättning. Vidare finns det ett omfattande program för märkning av

lax som skall ge kunskap om vandringsvägar, beskattningsmönster m.m.

 Grundforskningen om lax vid SLU omfattar bl.a. yngelbiologi hos olika

laxpopulationer, faktorer som styr tidig könsmognad, övergångsfasen från yngel

till smolt, beskattningsstrategier, tillväxt och överlevnad, relation mellan

ålder och storlek samt studier av genetisk variation.

 Vid Fiskeriverkets försöksstation i Älvkarleby studeras hur odlingen förändrar

laxens egenskaper. Vid Umeå universitet görs socioekonomiska undersökningar för

att belysa laxfiskets värde ur ett regionalt perspektiv.

 Bland viktiga forskningsbehov kan nämnas undersökningar av laxens första tid i

havet, det s.k. postsmoltstadiet, en period som är avgörande för beståndets

storlek. Det har varit svårt att studera denna fas i laxens livscykel. Nya

märkningsmetoder, som emellertid är kostsamma, gör det nu möjligt att undersöka

även denna del av laxens utveckling.

 Ett omfattande forskningsprogram har satts i gång i syfte att klarlägga

orsakerna till M74. Arbetet har organiserats som ett särskilt projektområde

"Reproduktionsstörningar hos Östersjöfisk" inom Naturvårdsverket. Det finansi-

eras gemensamt av Naturvårdsverket, Fiskeriverket, Världsnaturfonden, Vattenfall

och Skogs- och jordbrukets forskningsråd (SJFR). Den årliga budgeten är på

omkring 3 miljoner kronor och projektet är planerat att pågå i fyra år, men

nivån 3 miljoner kronor är inte garanterad för kommande år. Forskningsprojektet

berör bl.a. sjukdomsutveckling och kliniska symptom, metoder för tidig diagnos,

hur odlingstekniska förändringar kan minska dödlighet, hur vilda laxbestånd

påverkas, om samband finns mellan M74 och reproduktionsstörningar hos andra

fiskar i Östersjön samt faktorer, som kan vara orsaken till M74 i Östersjöns

olika delar.

 Ett nordiskt samarbetsprojekt kring M74 pågår. Detta projekt syftar till att

beskriva och förklara reproduktionsstörningar hos fisk i nordiska vatten.

Genbank för lax

För att trygga de vilda laxbestånden bygger Fiskeriverket upp en genbank med

avelsbesättningar med hjälp av antingen elfiskade ungar eller rom från 15

laxstammar från Torne älv till Mörrumsån. Avelsmaterialet hålls i tre odlingar.

Som en ytterligare säkerhetsåtgärd har mjölke tagits för djupfrysning.

 För de odlade älvarna har överenskommelse träffats med vattenkraft-

intressenterna om att i odling hålla kvar en årgång postsmolt för att ge

möjlighet till att komplettera avelsbesättningar. Vidare skall sperma från 50

laxar per älv frysas in varje år under fem år. Kan kraftbolagen inte uppfylla

sina skyldigheter att sätta ut smolt skall de betala in ett belopp till

Fiskeriverket, som motsvarar smoltunderskottet. Denna "Laxräddningsfond" kommer

att användas till åtgärder för laxstammarnas bevarande.

Fördröjd utsättning

S.k. fördröjd utsättning innebär att laxsmolt sätts ut i havet i kassar.

Därigenom skyddas de under de första kritiska månaderna i havet som infaller

under sommaren. Först på hösten släpps de fria i havet. Med denna metod ökar

överlevnaden och därmed det ekonomiska utbytet. Särskilt ekonomiskt lönsam blir

metoden när man kan sätta ut ettårig i stället för tvåårig smolt. Fördröjd

utsättning bör vara fördelaktig för naturlekande lax eftersom havsfisket på

blandade bestånd kan minskas. En arbetsgrupp inom ramen för Fiskerikommissionen

för Östersjön konstaterade vid ett möte i februari 1994 att fördröjd utsättning

kan innebära betydligt lönsammare produktions- och fångstmönster.

Det svenska laxfisket

På västkusten finns naturlekande lax i bl.a. Ätran, Örekilsälven, Stensån,

Fylleån, Säveån och Rolfsån. I vattendrag som Lagan och Nissan görs

utsättningar. Fångsten av lax i kust- och älvfiske längs västkusten har på

senare år uppgått till ca 40 ton. I Vänern finns ett svagt bestånd av naturlax.

Utsättning av smolt i insjöar görs i nämnvärd omfattning endast i Vänern och

Vättern. Laxfisket i Vänern har på senare år uppgått till drygt 70 ton och i

Vättern till drygt 40 ton.

 Fisket i de utbyggda älvarna på ostkusten består i dag till stor del av

avelsfiske. Det sker i s.k. fasta fisken eller som notdragning eller nätfiske

nedströms första vandringshindret. Det svenska älvfisket efter lax uppgick år

1993 till drygt 100 ton.

 Kustfisket längs ostkusten är nästan helt inriktat på lekvandrande lax. Det är

särskilt viktigt för fiskare utmed Norrlandskusten. Fisket sker längs kusterna

och i älvmynningarna. Laxfällor är det vanligaste redskapet. I Bottniska viken

används i liten skala förankrade linor med krokar vid kustfisket efter lax.

Fångsterna i kustfisket har på senare år uppgått till i medeltal ca 360 ton.

Sedan slutet av 1980-talet har kustfisket ökat beroende på bl.a. större

smoltutsättningar, god tillväxt i havet samt ett minskat fiske i södra

Östersjön.

 Omkring år 1960 togs ca två tredjedelar av Östersjöns laxfångster i havsfisket.

Numera är havsfiskets andel något högre. Detta fiske har minskat sedan slutet av

1980-talet dels beroende på ökad konkurrens på marknaden från norsk odlad lax,

dels till följd av fiskekvotbesluten i Fiskerikommissionen för Östersjön.

 Huvuddelen av havsfångsten av lax i Östersjön sker med drivgarn under

perioderna september-november och mars-juni. Drivgarnen - eller drivnäten - är

ofta 6-8 m djupa och används 10-30 stycken. Varje båt får i Östersjön maximalt

använda 21 km drivnät. Fisket med drivlinor är vanligare på vintern. Krokar

agnade med strömming eller skarpsill hänger ner från 3-25 m långa tafsar.

Internationell reglering av laxfisket i Östersjön

Efter andra världskriget, då laxbestånden var goda, ökade laxfisket så kraftigt

att Sverige år 1953 lade fram förslag om att Östersjöfisket efter lax skulle

regleras. En laxkonvention undertecknades år 1962 av Sverige, Danmark och

Västtyskland. År 1973 kom länderna runt Östersjön överens om en konvention som

omfattade allt fiske i Östersjön. Den undertecknades i Gdansk år 1974.

Sekretariatet - International Baltic Sea Fishery Commission (IBSFC) - har sitt

säte i Warszawa.

 Det kanske viktigaste regleringsinstrumentet utgörs av årliga totalkvoter eller

Total Allowable Catch (TAC) som fastställts för lax sedan år 1991. Totalkvoten

fastställs mot bakgrund av den vetenskapliga rådgivningen från Internationella

havsforskningrådet (ICES). Den fördelas på de länder som har kustvatten i

Östersjön. För år 1991 uppgick kvoten till 3 350 ton, år 1992 till 3 550 ton,

år 1993 till 650 000 laxar, år 1994 till 600 000 laxar och år 1995 till 500 000

laxar. Dessa totalkvoter avser egentliga Östersjön. Därutöver fastställs en

totalkvot för Finska viken där endast Finland, Estland och Ryssland fiskar.

Totalkvoten uppgick år 1994 till 120 000 laxar och till samma antal för år 1995.

 En starkt bidragande orsak till att totalkvoter infördes var nedfiskningen av

laxbeståndet på 1980-talet till följd av det fria fisket i den s.k. vita zonen.

Fisket där beräknas under åren 1984-1987 ha uppgått till närmare 30 % av all den

lax som fångades i egentliga Östersjön. År 1988 gjordes en gränsöverenskommelse

mellan Sverige och Sovjetunionen om vita zonen, vilket ledde till att även andra

länders laxfiske i zonen kunde regleras.

 Den internationella regleringen av laxfisket i Östersjön omfattar också

Warszawa-kommissionens regler om försommarfredning, minimimått för lax och för

maskstorlekar, antal och storlek på nät samt antal och utformning av krokar.

Försommarfredningen är viktig för den naturreproducerande laxen eftersom den

återvandrar tidigare än den odlade. Ett problem är dock att tiden för

återvandringen varierar mellan åren, främst beroende på variationer i

vattentemperaturen.

Nationell reglering av laxfisket i Östersjön

Sedan år 1982 har Fiskeriverket utfärdat föreskrifter om skydd för lax och

öring. Målsättningen har för laxens del varit att åstadkomma ett gott skydd för

den naturreproducerande laxen samtidigt som ett fiske medges efter den lax som

inte behöver skyddas. Regleringarna har främst inneburit införande av

fredningstider och fredningsområden, men redskapsbegränsningar, minimimått och

reglering av fiskeredskapens utformning förekommer också. År 1983 infördes för

naturlaxälvarna längs Norrlandskusten föreskrifter till skydd för de

naturreproducerande bestånden och fredning av mynningsområdena. Generella

föreskrifter infördes också i bl.a. Blekinge och Kalmar län för att skydda

naturreproducerande bestånd i Mörrumsån och Emån. I Västerbottens och Norrbot-

tens län infördes år 1987 en generell fredning för lax och öring den

15 oktober-den 31 december samt totalförbud för vissa fiskeredskap.

 Under åren 1992 och 1993 skärptes regleringarna. För Norrlandskusten infördes

generella fredningsperioder under försommaren liksom förbud mot fasta redskap

högre än 1,5 m under samma period (vissa dispenser för yrkesfisket kunde dock

ges). För de tre nordliga kustlänen infördes ännu strängare bestämmelser vid

fiske med nät och fasta redskap. I hela Bottenhavet och Bottenviken har det

införts förbud mot att använda drivgarn och förankrade flytgarn.

 Fiskeriverket beslutade i november 1994 om inskränkningar i såväl kust- och

älvfisket som havsfisket efter lax. Havsfisket är förbjudet fr.o.m. den 1

december 1994 t.o.m. den 31 mars 1995. Laxfisket i Emån och Mörrumsån är

förbjudet fr.o.m. den 1 januari t.o.m. den 31 mars 1995 och i naturlaxförande

älvar och älvmynningar är fiske förbjudet under hela år 1995. Fiske med

handredskap är tillåtet t.o.m. den 9 augusti 1995. Beslutet är en uppföljning av

Fiskeriverkets skrivelse till regeringen i maj 1994.

Reglering inom EU av laxfisket i Östersjön

Inom ramen för EU:s fiskeripolitik fastställs hur totalkvoter fördelas mellan

medlemsländerna genom den relativa stabiliteten, regler om fiskeansträngning

(effort), redskap, kontroll m.m. EU har hittills följt de rekommendationer om

totalkvoter samt de regler som fastställts av Warszawa-kommissionen. Sveriges

andel av lax-TAC:n för Östersjön fastställdes i medlemskapsförhandlingarna till

36,435 % av EU:s kvot.

 Förvaltningen av de naturreproducerande laxbestånden i Östersjön berörs även av

EU:s s.k. habitat-direktiv. Det syftar till att bevara den biologiska mångfalden

genom att skydda biotoper liksom växt- och djurarter. Laxen förekommer dels på

en lista med arter som skall bevaras genom områdesskydd (habitat), dels som en

art som kräver särskilda skyddsåtgärder. Genom fiskelagen, naturresurslagen och

vattenlagen samt de övriga åtgärder som vidtagits för att skydda laxen uppfyller

Sverige sina förpliktelser i enlighet med detta direktiv.

 EU bekostar i enlighet med ett avtal från år 1979 mellan Sverige och EG om

vissa åtgärder i syfte att främja laxproduktion i Östersjön vissa utsättningar

av lax som Sverige gör. I avtalet stipuleras att Sverige skall genomföra

åtgärder för reproduktion i syfte att upprätthålla ett tillfredsställande

laxbestånd inom den svenska fiskezonen i Östersjön. Ersättningen från EU skall

täcka de svenska myndigheternas faktiska kostnader för uppfödning, märkning och

utsättning av den mängd smolt som är nödvändig för framställning av den mängd

lax som motsvarar den icke ömsesidiga kvot som Gemenskapen tilldelats i den

svenska fiskezonen för det år under vilket bidraget beviljats. Bidraget har

fastställts årligen under parternas överläggningar om fiskekvoter. För år 1993

uppgick ersättningen till 9 miljoner kronor och för år 1994 till knappt 7,5

miljoner kronor. I anslutningsavtalet anges det att bidrag skall ges under en

treårsperiod. Storleken på bidraget skall bestämmas för ett år i taget och är

ännu inte fastställt för år 1995.

Finskt laxfiske

Finland har sedan ett tiotal år gjort årliga utsättningar på 1,5-2 miljoner

smolt, dvs. utsättningar i ungefär samma storleksordning som Sveriges. Stora

investeringar har gjorts i den omfattande och ökande utsättningsverksamheten.

 För att skydda den naturreproducerande laxen har Finland infört olika

fiskebestämmelser under 1980- och 1990-talen, bl.a. minskning av antalet platser

för fiske med fasta redskap i Bottenviken, reglering av premiären för laxryssjor

efter islossningen samt förlängt fångstförbud för fiske med drivgarn i egentliga

Östersjön.

 I förhållande till de totalkvoter som beslutats av Warszawa-kommissionen har

Finland under senare år överfiskat kraftigt. För åren 1991 till 1993 har

överfisket uppgått till 113 %, 89 % resp. 142 %, dvs. fisket har enligt

fångststatistiken varit dubbelt så stort som de tilldelade kvoterna. Finland har

medgivit svårigheter med rapportering och kontroll, varför det inte kan

uteslutas att det verkliga överfisket varit ännu större. Den totalkvot som

fastställdes av Warszawa-kommissionen för år 1994 accepterades inte av Finland.

Finland har inom Warszawa-kommissionens ram sökt om tillåtelse att utöver den

beslutade kvoten få bedriva s.k. terminalfiske, riktat mot odlad lax.

 Från den 1 april 1994 gäller en ny finsk förordning som skall begränsa

laxfisket i finsk fiskezon. Den förbjuder havsfiske med drivgarn i Bottenhavet

och Bottenviken under vissa tider under försommaren (utanför 4 sjömil), och

kustfisket med laxfällor regleras ytterligare.

 Finland har genom sitt medlemskap i EU en fast andel av EU:s totala laxkvot i

Östersjön. Medlemskapet innebär vidare att EU:s kontrollförordning skall

tillämpas. Denna ställer höga krav på kontroll och redovisning av fångsterna.

Finland har ett undantag för laxen i EU:s habitatsdirektiv. Däremot har Finland

undertecknat FN-konventionen om biologisk mångfald.

Målsättningar och åtgärder för laxfisket

Frågan om laxfisket behandlades av riksdagen mera samlat senast med anledning av

regeringens prop. 1984/85:143 Om vissa frågor på fiskets område. De då minskande

lekbestånden i laxälvarna och det därav följande behovet av åtgärder för

uppbyggnad av naturlaxbestånden bildade utgångspunkt för de begränsningar av

havsfisket i Östersjön som föreslogs och som riksdagen sedermera fastställde att

Sverige internationellt skulle arbeta för. Försöken med s.k. fördröjd utsättning

skulle fortsätta. Dessutom skulle laxfisket i älvar och längs kusterna

begränsas. Forskningen kring laxfisk skulle ägnas särskild uppmärksamhet.

 Ett övergripande mål har sedan dess varit att förena ett svenskt laxfiske med

nödvändigheten av att bevara laxstammar och bestånd för ett långsiktigt hållbart

framtida fiske. Detta har tagit sig uttryck i den nämnda nationella regleringen

av laxfisket liksom det svenska agerandet i internationella sammanhang, främst i

Warszawa-kommissionen, genom vars beslut en minskning och reglering av laxfisket

kommit till stånd, först genom en reglering av den s.k. vita zonen, sedan genom

att en totalkvot för lax har fastställts.

 Under den nittonde sessionen med Warszawa-kommissionen i september 1993

försökte Sverige begränsa nästkommande års laxkvot. Såväl svenska undersökningar

som en rapport om bl.a. M74 från ICES utgjorde argument för denna hållning. EU

gick på Sveriges linje, men minskningen från år 1993 blev förhållandevis liten,

endast 50 000 laxar. Totalkvoten för år 1994 fastställdes till 600 000 laxar.

Sverige försökte vidare få till stånd en sommarfredning i Bottenviken, vilket

Finland inte kunde acceptera. Det svenska förslaget om fredningsområden i älv-

mynningar kunde kommissionen inte heller enas om.

 På svenskt initiativ tillsattes en arbetsgrupp för att studera biologiska,

ekonomiska och legala aspekter på s.k. fördröjd utsättning i syfte att bedöma

förvaltningsmetodens värde. Arbetsgruppens rapport visade på positiva biologiska

och samhällsekonomiska effekter. Gruppen beslutade att föreslå insamlande av mer

information om ekonomiska aspekter, experiment med fördröjd utsättning samt

riktade en uppmaning till ICES att bedöma denna förvaltningsmetod. Arbetsgruppen

föreslog även att Warszawa-kommissionen skulle be HELCOM att särskilt studera

eventuella effekter av Östersjöns miljö på förekomsten av M74 hos laxen och

därefter informera Warszawa-kommissionen. Miljöministrarna uppmanade vid

HELCOM:s möte i början av mars 1994 Warszawa-kommissionen att överväga åtgärder

för att skydda den vilda laxen.

 Regeringen uppdrog i mars 1994 åt Fiskeriverket att utvärdera de åtgärder som

vidtagits för att skydda den naturreproducerande laxen i Östersjön och lämna

förslag till handlingsplan för det fortsatta arbetet. I maj redovisades

uppdraget. Fiskeriverket gjorde bedömningen att det enda som kan rädda de hotade

vildlaxstammarna med nuvarande M74-situation, är en långtgående reduktion av

fisket på vild lax. Verket bedömde vidare att även om ensidiga svenska åtgärder

kan ge betydande effekter, särskilt vad gäller kust- och älvfisket, krävs i

praktiken internationell samordning av begränsningarna för att dessa skall få

erforderlig omfattning och bli accepterade av de fiskande. Verket bedömde att

omedelbara åtgärder behövdes för att vildlaxen skulle kunna skyddas. Sverige

borde inom Warszawa-kommissionen verka för överenskommelser om att kraftigt

reducera laxkvoterna för år 1994 och år 1995. Om detta inte lyckades borde

Sverige överväga ett ensidigt agerande, t.ex. att avsluta höstfisket den 15

oktober. Vidare föreslog Fiskeriverket bl.a. avlysning under år 1994 och år 1995

av fisket i samtliga älvar med naturlekande lax i Norrbottens, Västerbottens

och Västernorrlands län samt i de befintliga fredningsområdena utanför dessa

älvar. Ersättning föreslogs utgå till drabbade yrkesfiskare. Verket pekade

därutöver bl.a. på metoden med fördröjd utsättning. Dessutom redovisade

Fiskeriverket att man etablerat genbanker, vilket dock inte skulle ses som ett

alternativ till att skydda de vilda laxstammarna.

 Regeringen delade i sitt beslut den 2 juni 1994 Fiskeriverkets bedömning av

allvaret i situationen för den naturreproducerande laxen i Östersjön. I beslutet

sades att kraftfulla åtgärder behövs för att förbättra situationen, exempelvis

i form av fångstbegränsningar och forsknings- och undersökningsinsatser.

Regeringen överlämnade till Fiskeriverket att med stöd av fiskeförordningen

besluta om de föreskrifter som behövs och avsåg att inom Warszawa-kommissionen

kraftfullt verka för en begränsning av havsfisket efter lax redan under år 1994.

 Vid den tjugonde sessionen av Warszawa-kommissionen begärde Sverige att som

särskild punkt på agendan få ta upp frågan om förbud mot allt kust- och

havsfiske från den 15 oktober 1994. Försöken att nå enighet om att stoppa

laxfisket i Östersjön före årets slut misslyckades dock. Vid sessionen framförde

HELCOM:s representant miljöministrarnas uppmaning till Fiskerikommissionen att

skydda den vilda laxen. ICES rekommendation för år 1995 var totalstopp för kust-

och havsfiske. Sverige redovisade den allvarliga situationen för vildlaxen och

EU förordade en gradvis minskning av kust- och havsfisket. Sverige föreslog en

halvering av totalkvoten för år 1995 till 300 000 laxar. Övriga länder ville

emellertid inte minska fisket under år 1995. Rekommendationen om TAC för år 1995

i egentliga Östersjön blev slutligen 500 000 laxar, dvs. en minskning med 100

000 laxar. Sverige har reserverat sig mot detta beslut. I och med inträdet i EU

blev emellertid denna reservation formellt inte av något värde.

 På svenskt initiativ beslutades vidare vid mötet med Warszawa-kommissionen att

ett arbetsgruppsmöte skulle hållas i Sverige i juni 1995 för att diskutera och

formulera olika strategier och mål för förvaltning och nyttjande av både

naturligt reproducerad och odlad lax med hänsyn tagen till biologiska,

ekonomiska och sociala faktorer samt fördelning av kostnader för produktionen av

smolt. Mötet avser att samla både vetenskapsmän och administratörer.

Regeringens bedömning

Situationen för den naturreproducerande laxen i Östersjön är mycket allvarlig.

Till tidigare problem med högt fisketryck och miljöstörningar har kommit

sjukdomen M74. De åtgärder som fram till år 1991 vidtogs för att rädda den

naturlekande laxen hade givit en positiv utveckling, bl.a. till följd av

begränsningar av fisket samt en generellt sett förbättrad miljösituation i

Östersjön. Sjukdomen M74 fanns visserligen sedan tidigare i Östersjön, men det

var först år 1992 som överdödligheten blev alarmerande hög. I motsats till

östersjölaxen har inte laxen i Västerhavet eller i Vänern drabbats av sjukdomen.

 Vid FN-konferensen om miljö och utveckling år 1992 undertecknade Sverige

konventionen om biologisk mångfald. Därigenom åtog sig Sverige att bevara den

biologiska mångfalden. Således måste förutsättningarna för laxen att överleva

som art, inkl. dess genetiska variation, säkerställas. Det innebär bl.a. att den

naturliga vandringen upp i outbyggda älvar måste kunna fortgå och att de

enskilda stammarnas genetiska variation ges förutsättningar att bevaras. Odling

och utsättning måste ske på ett sådant sätt att det inte hotar de naturliga

stammarna.

 Vid kontakter med den finska regeringen har framkommit att den gör delvis andra

bedömningar av begreppet biologisk mångfald än Sverige. Genom en genetiskt

riktig odling kan inomartsvariationen enligt finsk mening bibehållas.

 Dessa skilda synsätt har inte bara teoretiska utan även praktiska konsekvenser.

De svenska åtgärderna syftar till att de naturreproducerande laxstammarna skall

klara sig utan ingripande från människan annat än i form av förbättrade

möjligheter till naturlig reproduktion. För utsättningsändamål använder Sverige

och Finland olika odlingstekniker. Den svenska metoden, som används för

kompensation i utbyggda älvar, går ut på att laxen så långt som möjligt genomgår

samma livscykel som en naturreproducerad lax, medan den finska innebär att även

avelslaxen hålls i bassänger och därmed inte utsätts för ett naturligt urval i

samma utsträckning. Framför allt innebär detta att den inte vandrar ner till

södra Östersjön. Som tidigare redovisats är det i samband med födointag i södra

Östersjön som laxen ådrar sig sjukdomen M74. Svenska och finska experter har

under våren 1995 tillsammans gått igenom och redovisat gemensamma uppfattningar

om synen på genetiska frågor, bl.a. vad avser odlingsmetodik.

 I den krissituation som råder för den naturreproducerande laxen har

Fiskeriverket börjat bygga upp en genbank med material från laxstammar från de

outbyggda älvarna. Fiskeriverket betonar att detta är avelsmaterial som kan

komma att användas för att förstärka de naturreproducerande laxstammarna vid en

nödsituation.

 Såväl den svenska som den finska utsättningen - båda är ungefär lika omfattande

och helt dominerande i Östersjön - finansieras till stor del genom ålägganden i

vattendomar, som det kan vara svårt att ändra villkoren i. Från svensk sida är

det särskilt angeläget att de finska kompensationsutsättningar som mest påverkar

det svenska laxfisket sker på ett sätt som inte riskerar att skada den naturligt

reproducerande laxen.

 Av gemensamt intresse för Sverige och Finland är Torne älv som förvaltas av den

Finsk-svenska gränsälvskommissionen. Torneälven är en av de viktigaste älvarna i

Östersjön med naturreproducerande lax. Vid kontakter med Finland har Sverige

påtalat den fara för älvens laxbestånd som den omfattande utsättningen från

finsk sida medför för den naturreproducerande laxen i älven. En gemensam översyn

av gränsälvsöverenskommelsen och därtill hörande fiskestadga pågår. I detta

arbete kommer Sverige att ta upp möjligheterna att reducera de finska ut-

sättningarna.

 Regleringen av fisket efter lax skiljer sig ur fiskeripolitisk synvinkel

radikalt från i stort sett all annan reglering då de bestånd som beskattas till

mer än 90 % består av odlad fisk. Målet att bevara de naturreproducerande

laxstammarna avser således endast en ringa del av Östersjöns hela laxbestånd,

medan den lax som utgör basen i laxfisket till helt övervägande del kommer från

odlade bestånd.

 Regleringen av laxfisket i Östersjön berör även en rad andra aspekter på

fiskeripolitiken än bevarandet av den biologiska mångfalden. Det rör sig om

fördelningen av fiske mellan norra och södra Sverige, mellan yrkesfiske,

huvudsakligen bedrivet med drivnät och kroklinor i södra Östersjön, yrkes- och

binäringsfiske med fasta redskap längs kusten samt sportfiske, inte minst i form

av ett turistfiske.

 För att rädda den naturreproducerande laxen krävs en minskning av beskattningen

av de blandade bestånden, i första hand i södra Östersjön, förbud mot fiske på

de renodlade vildlaxbestånden samt ett intensivt fiske riktat mot den odlade

laxen, bl.a. för att förhindra att den sprider sig till de älvar som har

naturreproducerande laxbestånd.

 För att minska fisket på de blandade bestånden krävs internationella

uppgörelser som innebär att alla Östersjöstaters fiskare kraftigt reducerar sitt

fiske på dessa bestånd. Detta är anledningen till att Sverige har drivit frågan

under flera år, först i syfte att etablera en totalkvot för Östersjön för

laxfiske, och nu senast för att halvera fisket efter lax från 600 000 till 300

000 laxar under innevarande år. Totalkvoten fastställdes till 500 000 laxar. I

och med att Sverige och Finland från årsskiftet är medlemmar i EU blir vi

tvungna att acceptera den fastställda kvoten liksom fördelningen mellan

medlemsländerna. Finland delar den svenska bedömningen att ett minskat laxfiske

krävs i Östersjön, men anser att minskningen måste ske successivt.

 EU:s fiskeripolitik påverkar laxfisket även på andra sätt. Sverige ingår numera

i EU:s delegation vid Warszawa-kommissionens sessioner. Sverige avser dock att

fullt ut driva frågorna inom ramen för de nya förutsättningar som gäller för

fiskeripolitiken i Östersjön. Sverige avser även att kraftfullt verka för att

diskussioner mellan EU:s Östersjöstater kommer till stånd i syfte att skapa en

gemensam EU-politik för Östersjön.

 Sverige står i juni 1995 värd för en arbetsgrupp under Warszawa-kommissionen

som med inriktning på höstens session skall penetrera laxfrågan. Syftet är att

åstadkomma mer långtgående lösningar som långsiktigt kan ge ett uthålligt och

biologiskt riktigt fiske.

 Inom EU diskuteras ett generellt förbud mot drivgarnsfiske, även i Östersjön.

Regeringen står därvid fast vid den svenska positionen från

medlemskapsförhandlingarna, nämligen att fiskereglerna för Östersjön skall

fastställas av Warszawa-kommissionen och inte av EU. På så sätt kommer reglerna

att omfatta alla fiskande i Östersjön.

 Ett alternativ till att kraftigt minska havsfisket efter lax är att avsevärt

minska utsättningarna. Denna åtgärd måste, för att bli verkningsfull, ske genom

att såväl svenska som finska utsättningar minskar. Finland anser sig inte kunna

ändra inriktningen på sin odlingsverksamhet så att en snabb reduktion kan komma

till stånd.

 Fisket i kustvatten och i älvar regleras huvudsakligen genom nationella

bestämmelser. Fiskeriverket har meddelat sådana bestämmelser som innebär

långtgående begränsning av fisket i och utanför de naturreproducerande älvarna.

Det bör även i fortsättningen vara Fiskeriverkets uppgift att följa utvecklingen

på laxområdet och vidta de nationella åtgärder som bedöms nödvändiga.

 Vid sidan av de akuta åtgärder som här redovisats krävs mer långsiktiga

insatser. Stora resurser har avsatts för laxforskningen. Dessa resurser är långt

större än insatserna inom något annat område inom fiskforskningen. Ansvariga

instanser är bl.a. Naturvårdsverket, Fiskeriverket, Laxforskningsinstitutet och

Skogs- och jordbrukets forskningsråd. De akuta problem som finns på laxområdet

härrör från M74. Den allvarliga situation denna sjukdom orsakat motiverar att

forskningen under överskådlig tid kan hållas kvar på en hög nivå. De

omprioriteringar som krävs bör i första hand ske inom laxforskningen. Även om-

prioriteringar från annan typ av fiskforskning kan komma att bli aktuella. EU:s

forskningsplan för fisk har särskilt nämnt forskning om kopplingen mellan miljön

och fiskens tidigaste utvecklingsstadier.

Jordbruksdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 maj 1995

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, statsråden Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:231 Allmän fiskevårdsavgift m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, bakomliggande EG-regler

 upphäver eller

 upprepar ett

 normgivnings-

 bemyndigande

Lag om ändring i 32 a, §

fiskelagen

(1993:787)

Sammanfattning av generaldirektör Per Wramners rapport, "Utformning av allmän

fiskevårdsavgift", av den 9 januari 1995.

Utredaren konstaterar att det finns ett stort och ökande behov av fiskevård som

hittills inte har tillgodosetts på grund av medelsbrist. Mot denna bakgrund

föreslår utredaren att det införs en allmän fiskevårdsavgift. Avgiften bör i

princip erläggas av alla fiskande över 18 år. Avgiften bör gälla för allt fiske

på allmänt och enskilt vatten i insjöar och i havet.

 Utredaren föreslår att avgiftsskyldigheten undantas för de renskötande samernas

frifiske enligt rennäringslagen på renbetesfjällen och i lappmarkerna. Detta

fiske berör en mycket liten grupp som fiskar med stöd av särskilda rättigheter.

Gruppen är undantagen från skyldigheten att erlägga motsvarande fiskevårdsavgift

vid vistelse i Norge.

 För fiske med enbart handredskap föreslås en avgift på 100 kr per år eller 40

kr per vecka. För fiske med andra redskap föreslås en avgift på 250 kr per år.

Denna avgift bör berättiga även till fiske med handredskap. För licensierade

yrkesfiskare föreslås en avgift på 500 kr per år. Utredaren motiverar den högre

avgiften för yrkesfiskare med att fångsterna är större och att delar av

yrkesfisket är beroende av utsättningar av fisk.

 Utredaren föreslår att det knyts ett särskilt råd till Fiskeriverket som

beslutar om avgiftsmedlens användning. Medlen bör i första hand användas för

bidrag till bildande av fiskevårdsområden, fiskevård, utsättning av fisk och

fisketillsyn.

 Uppbörden av avgiften bör enligt utredaren ske genom inbetalning på förtryckta

postgiroblanketter på posten, turistbyråer, m.m. Fiskeriverket bör ansvara för

uppbörd och förvaltning av avgiftsmedlen. Av kostnadsskäl bör något register

över erlagda avgifter inte upprättas.

 Kontroll av att fiskevårdsavgiften har erlagts bör ske inom ramen för den

ordinarie fisketillsynen vilken i dag utförs av Kustbevakning, polis och

fisketillsynsmän utsedda av länsstyrelsen. Fisketillsynen bör förstärkas med

medel från fiskevårdsavgiften.

Förteckning över remissinstanser och sammanställning över remissyttrandena över

rapporten "Utformning av en allmän fiskevårdsavgift" av den 9 januari 1995.

Refererade delar av remissyttrandena är i huvudsak ordagrant återgivna. I stort

sett har alla som har yttrat sig tagits med i sammanställningen men det är de

mest representativa yttrandena som återges vid resp. frågeställning.

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över rapporten avgetts av Fiskeriverket (FiV),

Riksrevisionsverket (RRV), Statskontoret, Riksskatteverket (RSV), Statistiska

centralbyrån (SCB), Svenska kommunförbundet, Kustbevakningen (KBV), Sveriges

fiskevattenägareförbund, Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund, Sveriges

fiskares riksförbund (SFR) och Sametinget.

 Statens naturvårdsverk (SNV), Bo Arnfjell Njajta, Norra Bohusläns

producentorganisation, Fiskevårdsområdesföreningar inom Värnamo, Gnosjö,

Vaggeryd, Sävsjö, Växjö, Alvesta och[REDACTED_EFTERNAMN] kommuner,[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],

Vattenbrukarnas riksförbund (VRF), Bolmens fiskevårdsområdesförening, Top 10

Fishing Sweden, Lars[REDACTED_EFTERNAMN], Ulricehamns fritidsfiskare, Svenska samernas

riksförbund (SSR) och Rånnavägssjöns fiskevårdsområdesförening har kommt in med

yttranden.

1 Avgiftens omfattning

Fiskeriverket delar i huvudsak utredarens förslag till hur en allmän

fiskevårdsavgift skall utformas. Särskilt viktigt är att den utformas och att

medlen hanteras och användes på ett sätt som ger stor acceptans av de som

bedriver fiske i någon form och skall erlägga avgiften. Under remisstiden har

synpunkter framförts till Fiskeriverket främst från fiskevårdsområden och

fiskevattenägare. Den främsta kritiken mot förslaget är att fisket i enskilt

vatten skall avgiftsbeläggas och särskilt där fiskevårdsområden redan är

bildade.

 Fiskeriverket delar helt utredarens uppfattning och förslag om vilka som skall

omfattas av en allmän fiskevårdsavgift. Med anledning av de invändningar som

framförts från fiskevattenägarhåll mot att avgiften även skall omfatta dem är

det viktigt att även här påpeka att hittills tillgängliga statliga medel för

fiskevård till stor del använts för bildande av fiskevårdsområden och till

service- och fiskevårdsåtgärder i sötvatten. De sista två åren har hela det

statliga anslaget till fiskevård använts till bildandet av fiskevårdsområden. Av

förslaget framgår också att medlen från en allmän fiskevårdsavgift även i

framtiden kommer fiskevattenägarna till del genom bidrag till bildande av

fiskevårdsområden men även kommer bidrag till biotopåtgärder, serviceåtgärder

med all säkerhet även fiskevattenägare till del. En viktig åtgärd, som det finns

stort behov av inom fiskevårdsområdena, är information om och utbildning i

fiskevård.

Statskontoret: Föreliggande utredning bygger på tidigare utredningar i frågan

där det alternativ till anslagsfinansiering av fiskevården som framförts är att

införa en obligatorisk avgift för alla som fiskar, dvs. enligt modellen

brukaren, nyttjaren betalar. Statskontoret saknar en bedömning av alternativa

finansieringskällor. När det gäller en reproducerande naturresurs som fisk vars

livsmiljö påverkas av flera andra faktorer än fiske är det inte självklart att

brukarprincipen bör tillämpas. Att få utnyttja vattnen och att få fiska är

kollektiva nyttor och i dessa fall kompliceras betalningsansvar och

avgiftssättning av olika intressenters behov och krav. Fiskevård är för

närvarande enligt fiskelagen i första hand fiskevattenägarnas ansvar. Genom

fiskekortförsäljning kan fiskevattenägarna finansiera åtgärder, dvs. ägaren står

för vård av sin egendom och kan mot betalning upplåta egendomen till andra.

Eftersom prissättningen är fri bör det vara möjligt att ta ut en summa som

täcker visst fortlöpande underhåll. Utjämning mellan olika geografiska områden

skulle kunna organiseras genom vattenägarnas organisationer. Vattnen där fisken

lever används också för andra ändamål än fiske och utsätts för påverkan av annat

slag. Det finns således intressenter avseende vattnen som har olika och inte

alltid förenliga intressen. Att införa en allmän fiskevårdsavgift skulle

möjligen lösa behovet av pengar, men inte ge rätt incitament då det gäller

ansvaret för den biologiska resursen. En analys utifrån perspektivet kollektiv

nyttighet hade tillfört värdefullt beslutsunderlag vid valet av

finansieringsmodell för fiskevården. Fiske ingår inte i allemansrätten. Enligt

Naturvårdsverket kommer troligen inte heller någon sådan utvidgning i den

utredning som för närvarande pågår. Emellertid har fritids- och sportfiske många

paralleller till allemansrätten genom att människor under visst ansvar och genom

att följa vissa regler ges möjlighet att fritt vistas i naturen och nyttja

naturresurserna. Statskontoret anser att en allmän fiskevårdsavgift, som lägger

en stor del av ansvaret för underhållet av en naturresurs och dess

miljöbetingelser på den enskilde, inte är förenlig med svensk sedvanerätt.

Jämförelser med andra länder vars innevånare inte har samma möjligheter på grund

av en annan tradition och sedvanerätt samt andra förutsättningar (geografiska

och beståndsmässiga) då det gäller yrkesfisket såväl som sportfisket kan vara

intressanta, men kan inte utan anpassning bilda modell för en svensk

finansieringsmodell. Då det gäller finansieringsmodeller för vård av

reproducerande naturresurser finns det anledning att följa det arbete som

påbörjats med införande av en skogsvårdsavgift och där utgångspunkten är att

branschen betalar. Utredaren utgår i sin utredning från finansieringsbehovet

utan att det är klarlagt vilka mål som avses nås eller inom vilken tidssikt

åtgärder avses vidtas. Statskontoret har noterat att Fiskeriverket har fått

regeringens uppdrag att utarbeta en aktionsplan för biologisk mångfald avseende

fisket. Denna plan skall beskriva åtgärder som syftar till att bevara den

biologiska mångfalden bl.a. genom ett hållbart nyttjande av fiskeresurserna.

Vidare har fiskelagen kompletterats så att det blir möjligt att föreskriva

miljökonsekvensbeskrivningar för att bedöma inverkan på miljön av fiskemetoder

och utsättande av fiskarter. Statskontoret förutsätter att även det motsatta -

nämligen att beskriva inverkan av annan verksamhet på fisket blir möjlig. Genom

dessa åtgärder skulle det också bli möjligt att kunna sätta långsiktiga mål för

biotopvården såväl som för fiskevården. Vidare uttalas i regeringens skrivelse

1994/95:120 Miljön vårt gemensamma ansvar att det är väsentligt att inrikta

fiskeripolitiska insatser så att varken den ekologiska balansen eller

fiskerinäringen hotas. Även om sport- och husbehovsfisket inte är en direkt del

av fiskerinäringen torde även dessa aktiviteters inverkan på den biologiska

balansen behöva bedömas i samband med den tidigare nämnda aktionsplanen varvid

även värdet för rekreation och turism bör bedömas. I bedömningen av den framtida

finansieringen av fiskevården bör även hänsyn tas till medel från EU:s fonder.

Statskontoret finner sammantaget att ett beslut om finansieringskällor för

fiskevården bör uppskjutas till dess aktionsplanen för biologisk mångfald

utarbetats. Först därefter kan finansieringsbehov och finansieringskällor

bedömas samt finansieringen fördelas på ett sådant sätt att olika intressenter

bär sin del av kostnaden. Statskontoret anser att förslaget till utformning av

en allmän fiskevårdsavgift är ett i alla avseenden omöjligt administrativt

system. När det gäller detaljerna i förslaget vill vi anföra följande

synpunkter. Vi ifrågasätter om det är rimligt att införa en allmän avgift med så

vaga kontrollrutiner att endast 50% av medlen förväntas inflyta. Det torde vara

rimligare att i så fall beteckna avgiften som frivillig.

Statistiska centralbyrån konstaterar att frågan om utformningen av en allmän

fiskevårdsavgift endast marginellt berör statistikfrågor varför SCB avstår från

att lämna synpunkter på rapporten. Som kommentar kan dock påpekas att om ett

register över betalande upprättas innebär detta att urvalsdragningar i samband

med statistiska undersökningar om fritidsfisket skulle kunna förenklas och

effektiviseras.

Svenska kommunförbundet tillstyrker att en allmän fiskevårdsavgift införs på av

utredaren föreslagen nivå. Syftet med avgiften måste vara att förbättra fisket

för alla kategorier fiskare oavsett om de fiskar i sjöar, rinnande vatten eller

hav.

Kustbevakningen kan ansluta sig till uppfattningen att det behövs pengar för

fiskevårdande åtgärder, men är mycket tveksam till den föreslagna utformningen

av fiskevårdsavgiften. Från de synpunkter Kustbevakningen har att beakta

avstyrks förslaget i dess nuvarande form. Kustbevakningen begränsar sitt

yttrande i huvudsak till kontroll- och tillsynsfrågorna. Enligt regeringens

beslut bör en allmän fiskevårdsavgift införas "under förutsättning att ett

system kan introduceras som garanterar en effektiv administration och kontroll".

Utredningen har därför haft i uppdrag att särskilt belysa bl.a. kontroll- och

sanktionsfrågor. Av 5 kap. 5 § förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket

och fiskerinäringen framgår att Kustbevakningen skall kontrollera efterlevnaden

av bestämmelser om fiske till sjöss och vid landning av fisk. Uppgiften är till

sin natur polisiär och utövas med stöd av lagen (1982:395) om Kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning (nedan förkortad LKP). Lagen tillämpas när

Kustbevakningen bedriver övervakning till havs och i kustvattnen samt i Vänern

och Mälaren för att hindra brott mot föreskrifter i lagar och andra för-

fattningar som gäller bl.a. fiske. Bortsett från Vänern och Mälaren bedriver

alltså myndigheten ingen fisketillsyn i sötvatten. Kustbevakningen instämmer i

utredarens uppfattning att grunden för en bra beståndsvård och ett bra fiske är

att rådande fiskebestämmelser efterlevs. Fisketillsyn är därmed en av

grundpelarna för naturresursen fisk som är basen för yrkes-, husbehovs- och

sportfiske. Tillsynens stora betydelse i detta sammanhang har myndigheten

beaktat i sin planering av verksamheten. Den övergripande planeringen sker i

samråd med Fiskeriverket. Kustbevakningens övervakningsverksamhet utgör en inte

oväsentlig del av den totala fisketillsynen till havs, längs våra kuster och i

de två stora sjöarna. Minst 16 bevakningsfartyg är i verksamhet dygnet runt året

om. Havfiskeövervakning inkl. landningskontroller samt fiskeövervakning vid

särskilt viktiga reproduktionsområden tillhör myndighetens högprioriterade

bevakningsuppgifter. Under budgetåret 1993/94 avsattes inemot 20% av den totala

övervakningstiden för fiskeövervakning. Räknat i tid rör det sig om ca 27 600

fartygstimmar eller ca 110 600 mantimmar. Utöver detta kommer omkring 350

timmars övervakning med kustbevakningsflyget. Härtill kommer den tillsyn som

Polisen svarar för främst i insjövatten. Samhället lägger alltså ner betydande

resurser på att via tillsyn slå vakt om landets fiskresurser. Dessutom utför

även fiskevattenägare samt särskilt förordnade tillsynsmän viss kontroll. Mot

denna bakgrund ter sig den på flera ställen i rapporten upprepade uppgiften att

fisketillsynen är dålig eller obefintlig något förvånande. Såvitt

Kustbevakningen kunnat finna ger utredningen inte något belägg för att tillsynen

skulle ha så dålig kvalité som påstås. Kustbevakningen konstaterar att den

föreslagna avgiften är differentierad i flera avseenden, dels såvitt gäller

fiskarens ålder (över 18 år), dels fiskets art (handredskap, husbehovsfiske och

yrkesfiske) och dels fisketiden (handredskap per år eller vecka). Det kan

diskuteras om kravet därmed kan sägas vara uppfyllt, speciellt som

differentieringen kommer att medföra åtskilliga praktiska problem i

övervakningen. Kustbevakningen är ytterst tveksam till om förslaget om uppbörd

och administration av avgiften är enkel och inte kräver uppbyggnad av en ny

byråkrati. Möjligen kan man, såvitt avser kontrollen, utgå från att det inte

behöver byggas upp nya strukturer för att klara den. Kontrollsystemet innebär

dock en ytterligare belastning på rättsväsendet. Förslaget med straffsanktioner

för denna typ av handlingar kan också ifrågasättas när samhället kanske snarare

borde öka sina ansträngningar att avkriminalisera olika beteenden och pröva

andra sanktionsmöjligheter. Utredningen förutsätter att bl.a. Polisen och

Kustbevakningen skall öka sina insatser för att kontrollera att de fiskande

erlägger sina fiskevårdsavgifter. Vilka ytterligare eller alternativa resurser

myndigheterna förväntas avsätta för denna uppgift framgår inte. Med den trängda

ekonomi som samtliga myndigheter i landet lever under i dag måste alla

nytillkommande uppgifter noga vägas mot andra uppgifter. Exempelvis har

Kustbevakningen genom Sveriges medlemskap i EU numera att svara för en utvidgad

gränskontroll till sjöss, en traktatsgrundad uppgift som sker inte bara för

svenska intressen utan för hela unionens räkning. EU-medlemskapet medför även

att Sverige omfattas av ett nytt omfattande gemensamt regelverk för fisket som

skall kontrolleras. Kontrollen av en fiskevårdsavgift kan visserligen sannolikt

ofta ske i samband med andra kontroller och ingripanden till sjöss. Innan det

nya läget med gränskontroller och EU:s fiskeregler hunnit stabilisera sig vore

det likväl inte rätt att helt utesluta att det kan bli problem att sköta

avgiftskontrollen på den nivå som utredningen tycks förutsätta.

 Till detta måste man också lägga den fortsatta rättsliga hanteringen när någon

ertappas med att inte ha betalat sin avgift. Sedan Kustbevakningen, och i

förekommande fall Polisen, vidtagit de åtgärder som ankommer på dem, skall

ansvarsfrågan prövas av åklagare och, om den misstänkte nekar, även av domstol.

Kustbevakningen ifrågasätter starkt om rättsväsendet skall belastas med dessa

ärenden. Kustbevakningen anser alltså att åtminstone två av de grundläggande

krav utredningen själv ställt upp knappast kan anses uppfyllda.

 Till en början kan det konstateras att alla fiskande enligt förslaget inte

skall betala fiskevårdsavgift. Ungdomar under 18 år föreslås slippa

avgiftsplikten. Kustbevakningen sympatiserar starkt med denna tanke, men måste

samtidigt konstatera att detta undantag öppnar möjligheter att kringgå

bestämmelserna, vilket kan medföra kontrollproblem. Ett bland flera exempel på

sådana problem uppstår om den som faktiskt håller i ett handredskap eller lägger

ut husbehovsfiskeredskap inte fyllt 18 år men en äldre medföljande person, utan

att utge sig som fiskande, mer eller mindre aktivt medverkar i fisket. Är den

äldre då avgiftspliktig? Utredningen konstaterar bl.a. att undantag alltid ger

upphov till kontroll- och avgränsninsproblem och fortsätter: "Det enda undantag

från avgiftsskyldigheten, som föreslås, gäller de renskötande samernas frifiske

enligt rennäringslagen på renbetesfjällen och i lappmarkerna." I de föreslagna

författningstexterna finns dock - utöver ungdomar under 18 år - ytterligare

undantag för dels utländsk yrkesfiskare och dels den som fiskar med dispens

eller på uppdrag. Just dessa två undantag från en avgiftsplikt kan sannolikt

kontrolleras relativt lätt, förutsatt att undantaget framgår av själva

dispensen. I övrigt bör, från kontrollsynpunkt, inga ytterligare undantag

medges.

Sveriges fiskevattenägareförbund avstyrker införandet av en allmän

fiskevårdsavgift, av flera skäl som utvecklas här nedan. Dels är avgiften ett

ingrepp i en växande och alltmer självbärande näring som redan i dag omsätter

betydande belopp. Dels finns så stora praktiska och moraliska problem med

uppbörd, kontroll och efterlevnad att den eventuella betalningsvilja som kan

finnas i början efterhand uteblir. En allmän fiskevårdsavgift synes också

medföra omfördelningseffekter mellan olika kategorier fiskande och landsdelar i

en omfattning som svårligen låter sig motiveras hos dem som upplever sig som

förlorare i systemet. Därtill kan ifrågasättas om det är ekonomiskt försvarbart

att via generella avgifter tillföra fiskesektorn medelstillskott i den storleks-

ordning som omnämnts i utredningen. Risken är därvid stor att medlen hamnar inom

en svällande byråkrati eller går till andra för fiskevården främmande ändamål.

Förbundet vänder sig också mot att avgiften föreslås bli hanterad över

statsbudgeten. Konstruktionen ger antydningar om att avgiften i praktiken kan

komma att behandlas som en skatt vilket skulle minska tilltron till systemet.

Alternativet till att införa en allmän fiskevårdsavgift är att upphäva det fria

handredskapsfisket som infördes år 1985 samt att förändra möjligheterna att

avgiftsbelägga fiske på allmänt vatten eller alternativt - där så är lämpligt -

låta de allmänna vattnen kunna ingå i fiskevårdsområden med möjlighet att sälja

fiskekort. Genom ett sådant förfaringssätt skapas möjligheter att via fiske-

kortsintäkter tillföra fiskevården nödvändiga medel. Därtill görs fiske-

rättsägare och lokalbefolkningen delaktiga i fiskevårdsarbetet vilket skulle

förstärka den samlade resursinsatsen vad gäller fiskevård, satsningar på

fisketurism m.m. Om en allmän fiskevårdsavgift - trots förbundets kritiska

inställning - ändå införs, måste den utformas så att ägare och förvaltare av den

resurs som beläggs med avgift får ett avgörande inflytande på medlens

fördelning. Att ägare och förvaltare av fiskevattnen kan motiveras blir

avgörande för hur systemet kommer att utfalla och det är avgörande för hur

förbundets tvungna medverkan i så fall kommer att bli.

Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund är i grunden positiva till införandet

av en allmän fiskevårdsavgift. Emellertid anser vi att den nu framlagda

rapporten från Per Wramners sida har sådana brister att den allvarligt äventyrar

möjligheten att erhålla tillräcklig acceptans och betalningsvillighet hos den

stora grupp människor som ska erlägga den föreslagna fiskevårdsavgiften. För att

den stora andelen sportfiskare skall acceptera avgiften måste minst två

grundläggande krav uppfyllas. Inbetalda medel skall ovillkorligen i allt

väsentligt återgå till fiskevården i form av konkreta insatser av bestående

karaktär för främjande av fisket och fiskbestånden. För att säkerställa att

influtna medel används i form av konkreta insatser av bestående karaktär för

främjande av fisket och fiskbestånden måste den grupp som skall besluta om

medlens användning ha en bred sammansättning där berörda organisationer finns

företrädda liksom en bred vetenskaplig kompetens inom områdena fiskeribiologi

och miljövård. Om inte dessa två grundläggande krav tillgodoses riskerar den

allmänna fiskevården snabbt att hamna i vanrykte, med åtföljande låg

betalningsvillighet bland den fiskande allmänheten. Avgiften kommer kort och

gott att betraktas som ännu en statlig pålaga eller skatt, som inte genererar

några positiva värden tillbaka till alla dem som fiskar.

Sveriges fiskares riksförbund delar utredarens uppfattning om behovet av en

särskild fiskevårdsavgift för att klara de nödvändiga kostnaderna för olika

fiskevårdsinsatser, av vilka vi särskilt vill framhålla utsättningar av fisk och

fisketillsyn. Utsättningar har de senaste åren genomförts för ca 9 miljoner

kronor årligen med stöd av prisregleringsmedel, en möjlighet som numera upphört.

Viktiga arter som satts ut är framför allt ål, laxfiskar och gös. Även har

försök gjorts med hummer och plattfiskar och under de allra senaste åren har

också arbetats med förstärkningsutsättningar av torsk i Östersjön och på

västkusten.

Sametinget: Regeringen har i beslut den 16 juni 1994 uppdragit åt

Jordbruksverket och Sametinget att gemensamt göra en utvärdering av det nya

upplåtelsesystemet bl.a. för det fria fisket på samernas mark ovan

odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Utvärderingen, vad gäller fisket, kommer

att till stor del belysa det fria fiskets inverkan på rennäring, fiskevård m.m.

Utvärderingen skall vara slutförd i april 1996.

 Sametinget noterar i utredningsrapporten att undantag från allmän

avgiftsskyldighet föreslås gälla för samernas fiske enligt rennäringslagen på

renbetesfjällen och i lappmarkerna. Tinget erinrar att det avgiftsfria fisket

skall omfatta samtliga medlemmar i skogs- och fjällsamebyar på vatten som finns

inom resp. sameby. Grunden för sådan ordning är bl.a. att fisket sedan urminnes

tid ingått som odelbar del i den samiska näringen.

Vattenbrukarnas riksförbund har i princip inget att erinra mot att en avgift

införs. Syftet med avgiften, att få fram medel till fiskevård, bedömer vi som

förnuftigt.

2 Avgiftens storlek

Fiskeriverket: Förslaget om en differentierad avgift tillstyrkes. Även

avgifternas storlek som förslaget är utformat tillstyrkes. Fiskeriverket är

däremot tveksam till om differentieringen av handredskapsavgiften är tillräcklig

för de önskemål som framförts av Top Ten Fishing och som man hänvisat till i

utredningen. Fiskeriverket föreslår att det även införs ett dagkort, alternativt

24 timmarskort för handredskapsfiske à 15 kr samt ett gruppkort för upp till 15

personer à 200 kr per dag, alternativt 24 timmar. I fråga om förslaget till

avgift för yrkesmässigt fiske kan detta tolkas så att det är den som har

yrkesfiskelicens som skall erlägga 500 kr. I utredningen redovisas att antalet

yrkesfiskare är knappt 4 000. Fiskeriverket har fram t.o.m. den 30 januari 1995

utfärdat 3 230 fiskelicenser varav 427 är s.k. avvecklingslicenser. Enligt

Fiskeriverket bör alla som bedriver yrkesfiske erlägga avgift alltså även de som

inte har licens. Med nuvarande ordning behöver enbart skepparen på en båt ha

licens.

Kustbevakningen: Den differentierade avgiften, speciellt den lägsta

handredskapsavgiften, kan bli svår att kontrollera. Bevisen om avgiften måste

utformas på sådant sätt att det, otvetydigt och med beständig text, framgår för

vilken period avgiften har erlagts. För att avgiftssystemet skall bli

tillförlitligt måste det finnas en allmän förankring om fiskevårdsavgiften hos

de fiskande, i annat fall kan bl.a. kontrollproblemen bli mycket stora. Inom

handredskapsfiskegruppen finns avsevärda skillnader i fångstkapaciteten

exempelvis mellan den som använder metspö och en trollingfiskare. Även

avgiftsskillnaden mellan fångstintensiva handredskap och andra redskap kan

förmodas möta visst motstånd.

Sveriges fiskevattenägareförbund: Beträffande avgiftens utformning och storlek

har förbundet inget att invända mot den föreslagna årsavgiften för sportfiskare

annat än att veckoavgiften bör utsträckas till att gälla för minst två veckor

eller helst en månad. Detta för att åstadkomma en tidsharmonisering mellan

fiskevårdsområdesföreningar, försålda turistfiskekort och den statliga

fiskevårdsavgiften.

 Vad rör nätfiske på allmänt vatten förefaller avgiftsnivån väl avvägd. Däremot

är det orimligt att fiskerättsägare som fiskar med nät eller andra redskap t.ex.

kräftburar på eget vatten skall erlägga 250 kr i allmän fiskevårdsavgift.

Detsamma gäller för andra fiskande på enskilt eller samfält vatten.

Sveriges fiskares riksförbund tillstyrker förslaget om differentierad avgift för

olika slag av fisken. När det gäller avgiften för yrkesfiske, som förutsättes

inkludera även handredskapsfiske, anser förbundet att den skall bestämmas till

300 kr. Detta är en mycket viktig fråga för förbundet. Som jämförelse skall

nämnas att i Danmark tas ingen avgift ut av yrkesfiskare. SFR anser att det bör

starkt övervägas att fiske som bedrivs med stöd av enskild äganderätt ej skall

avgiftsbeläggas. Denna fråga bör analyseras utifrån flera utgångspunkter

eftersom den utgör en viktig förklaring till den negativa inställning som flera

riksdagspartier har intagit. SFR anser också att trollingfiske skall jämställas

med husbehovsfiske i avgiftshänseende och ej klassas som handredskapsfiske.

Avgiften för trollingfiske bör således fastställas till 250 kr. Vi vill påpeka

att trollingfiske ej betraktas som handredskapsfiske när det gäller allmänhetens

fria fiske med handredskap på enskilt vatten. I rapporten föreslås att avgift

skall betalas av alla fiskande över 18 år. SFR anser att denna åldersgräns är

för högt satt (i 1991 års utredning föreslogs en åldersgräns på 15 år).

Förbundet föreslår att åldersgränsen för att erlägga fiskevårdsavgift sättes

till 16 år.

3 Avgiftens användning

Svenska kommunförbundet anser att avgiftsmedlen i första hand bör användas för

fiskevårdsåtgärder och då särskilt till att skydda naturligt reproducerande

fiskstammar. I andra hand bör fisketillsynen intensifieras. Särskilt bör

olovligt fiske med fasta redskap beivras. Den del av medlen som avsätts för

administration vid Fiskeriverket och länsstyrelserna bör minimeras.

 Införs en fiskevårdsavgift är det enligt Kommunförbundets mening väsentligt att

fiskevårdande åtgärder vidtas snarast så att fiskare som betalt avgiften ser att

effektiva fiskevårdande åtgärder vidtas. Detta skapar trovärdighet och bör leda

till att antalet betalande efterhand ökar.

Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund: Det bör mycket tydligt redovisas att

fiskevårdsmedlen i första hand är avsedda för att möjliggöra ett effektivt

fiskevårdsarbete i landet. Det är i första hand därför som avgiften har kommit

till. Att medel från fiskevårdsavgiften också används till bildande av

fiskevårdsområden, kraftigt utvidgad och förbättrad fisketillsyn, informations-

och utbildningsverksamhet ligger helt i linje med önskemålet om ett gott

fiskevårdsarbete. Men, att som utredaren föreslår att fiskevårdsmedlen också

fritt skall kunna användas för byggande av parkeringsplatser, båtar, hamnar,

bryggor och vindskydd samt vägvisning och renhållning är förbundet ytterst

tveksamt till. Dessa åtgärder kan i och för sig främja tillgängligheten och be-

kvämligheten i samband med t.ex. sportfiske, men kan knappast hänföras till

åtgärder som har med fiskevård att göra. Stor restriktivitet bör alltså råda med

att använda fiskevårdsmedel till åtgärder som ej har med fiskevård eller direkt

förbättrande möjligheter för det rekreativa fisket att göra. Förbundet är direkt

avvisande till att bidrag från fiskevårdsmedlen skall kunna användas för

fiskeutsättningar av "Put-and-take"-karaktär eller stödutsättningar av torsk och

rödspätta etc. Målet med ett effektivt fiskevårdsarbete är ju att fiskarna skall

ges biologiska och ekologiska möjligheter att själva reproducera sig på ett

naturligt sätt. En viktig utgångspunkt för all utsättningsverksamhet är att den

är biologiskt försvarbar och utgör en del i det beståndsvårdande arbete som

Fiskeriverket enligt regeringens uppdrag skall ha ansvaret för. Ett rent stödut-

sättande av fisk för att upprätthålla ett onormalt högt fisketryck kan ej sägas

vara god fiskevård. Snarare är det en omfördelning av medel från avgiftsbetalare

så att företag skall kunna fortsätta att utöva ett till resursen icke anpassat

fiske. Om de som i huvudsak skall betala fiskevårdsavgiften kommer att bli varse

att merparten av de pengar som de betalat in i form av en allmän fiskevårds-

avgift, till stor del används till stödutsättning av vissa kommersiellt

intressanta fiskarter bara för att hålla en näring under armarna, kommer

betalningsvillighet att snabbt och drastiskt sjunka till en mycket låg nivå.

Detta bör självfallet förhindras.

 Det bör dock poängteras att Sportfiskarna inte är principiella motståndare till

utsättning av fisk. Vi finner det t.ex. rimligt att avgiftsmedlen bör kunna

användas för att finansiera den statliga delen av Laxfond Vänern. Men det är -

som Wramner så riktigt påpekar - viktigt att "avgiftsmedlen endast används till

åtgärder som inte strider mot fiskevårdens och miljövårdens långsiktiga

intressen". Därför bör regeringen göra klart att det i första hand är fiskevård

av bestående och varaktig karaktär som bör komma i fråga för bidrag från

fiskevårdsmedlen.

Sveriges fiskares riksförbund: Nuvarande fisketillsyn är av alldeles för liten

omfattning för att ha en rimlig möjlighet att täcka det behov som finns.

Speciellt märkbart är detta sommartid då skärgården invaderas av båtturister,

vilka ofta har minst sagt bristfälliga kunskaper om gällande fiskeregler. Det är

viktigt, att en förstärkt fisketillsyn verkar kraftfullt och effektivt redan

från början, både när det gäller utövandet av fisket och kontrollen av att de

fiskande betalat in fiskevårdsavgiften. Två stora sjöar med allmänt vatten

saknar för närvarande helt tillsyn, nämligen Vättern och Vänern. Det är viktigt

och nödvändigt att dessa i detta avseende behandlas på samma sätt som övriga

stora sjöar. I detta sammanhang skall särskilt understrykas de problem som

uppstod vid införandet av det fria handredskapsfisket på ostkusten, vilket gör

att fiskevattensägarna inte kan ta ut avgifter av de fritidsfiskande för att

täcka de nödvändiga utgifterna för fiskevård och tillsyn. Det är nödvändigt att

man i samband med införande av allmänna fiskevårdsavgifter tillser att

nödvändiga medel avsättes för fiskevård och tillsyn i de nämnda områdena.

 Vad det gäller eventuella medel till Laxfond Vänern så bör det särskilt

inrättade rådet besluta om medel till denna. Det är lämpligt att Länsstyrelsen i

Värmlands län svarar för utsättningar i Vänern och Länsstyrelsen i Jönköpings

län för utsättningar i Vättern.

 En fiskevårdsavgift bör emellertid inte kunna användas till investeringar i

byggnationer och serviceanläggningar för sportfisket. Denna typ av investeringar

är kommunala och enskilda angelägenheter och har inget med den egentliga

fiskevården att göra. Avvägningen i denna fråga är enligt SFR synnerligen

viktig.

Vattenbrukarnas riksförbund: Den del i rapporten som VRF kraftigt reagerar emot

är, med tanke på vad medlen skall användas till, vilka som skall ansvara för

fördelningen. Fiskevård handlar till stor del om vattenbruk. Den organisation

som har bäst kunskap om detta är Vattenbrukarnas riksförbund. Det är därför

nödvändigt att organisationen är företrädd i gruppen som skall fördela medlen.

4 Bidragsberättigade åtgärder och bidragsnivåer

Inga synpunkter från remissinstanserna.

5 Ansvaret för hanteringen av avgiften

Fiskeriverket delar uppfattningen att ansvaret för hanteringen av avgiften bör

ligga på Fiskeriverket.

Riksrevisionsverket: Om statsmakterna beslutar att införa en fiskevårdsavgift

bör avgiftsmedlen betalas till statsverkets checkräkning i Riksbanken och

redovisas under en inkomsttitel på statsbudgeten. Eventuella ränteintäkter

tillfaller då statskassan. Fiskeriverkets kostnader för administrationen av

systemet bör i ett sådant fall finansieras över statsbudgeten.

Statskontoret: När det gäller hanteringen av avgiften instämmer inte

Statskontoret i att Fiskeriverket är det enda alternativet och att av-

giftsuppbörd ovillkorligen måste vara en myndighetsuppgift. Vi menar att

alternativ till Fiskeriverket kan vara t.ex. länsstyrelserna, att avgiften

mycket väl kan uppbäras av någon annan organisation och att uppgifter kan läggas

ut på entreprenad. I den utsträckning det går anser vi också att det är

lämpligare att söka decentraliserade lösningar. Vilket alternativ som är

effektivast bör övervägas efter särskild analys där naturligtvis Fiskeriverkets

särskilda ansvar för fiskevården måste vägas in. Vidare bör övervägas om inte

administrationen av fiskekorten och en eventuell avgift för fiskevård kan

samordnas.

Kustbevakningen: Det sägs att de medel som årligen fördelas till fiskevårdande

ändamål bör uppgå till minst 75 miljoner kronor för att verksamheten skall få en

omfattning som motiverar att ett system med en allmän fiskevårdsavgift införs.

Vidare görs en överslagsmässig beräkning att intäkterna vid 100% betalning

skulle bli 240 miljoner kronor. Även ett utfall i nivå med det i Norge sägs

skola "ge ett betydande bidrag till fiskevårdsarbetet i landet". Det framgår att

betalningsfrekvensen i Norge är låg; av 1,6 miljoner personer som enligt

tidigare beräkningar borde betala gjordes under år 1994 endast 249 000

inbetalningar. I Norge betalade alltså bara ungefär var sjätte betalnings-

skyldig. Omräknat på svenska förhållanden skulle detta ge en intäkt på ca 40

miljoner kronor. Kostnaderna för Fiskeriverkets egen hantering av den allmänna

fiskevårdsavgiften beräknar utredningen till ca 2 miljoner kronor, vartill

kommer årliga uppbördskostnader på omkring 2-3 miljoner kronor och informa-

tionskostnader per år på åtminstone 2 miljoner kronor. Bara dessa kostnader

ligger alltså på 6 à 7 miljoner kronor av en "godtagbar" lägsta intäkt på 40

miljoner kronor. Av resterande medel (30-35 miljoner kronor?) för fiskevårdande

åtgärder beräknas åtminstone 3 miljoner kronor per år användas till förordnande

av frivilliga tillsynsmän. Med dessa beräkningar skulle storleksordningen 10

miljoner kronor av de influtna medlen gå åt till administration inkl. kontroll.

Att märka är då att de rättsvårdande organens kostnader för systemet inte ingår

i dessa beräkningar. Förslaget når därmed inte på långt när upp till det krav

som utredningen själv formulerat, dvs. att maximalt 10% bör användas för dessa

ändamål.

6 Uppbörd av avgiften

Riksrevisionsverket anser att rapporten inte tillräckligt belyser konsekvenserna

av de olika alternativ som ges vad gäller hanteringen av uppbörden.

Svenska kommunförbundet vill betona utredarens uppfattning att uppbörden av

fiskevårdsavgiften bör ske på ett enkelt och obyråkratiskt sätt. Visar det sig

att alltför få fiskare betalar avgiften, kan ett centralt register införas i ett

senare skede.

Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund: Vad så gäller uppbörden av avgiften

är det som Wramner påpekar ett uttalat krav från Sportfiskarnas sida att det

upprättas ett register över dem som erlagt fiskevårdsavgift. Ett sådant register

skulle ha följande goda effekter. Man får snabbt veta hur många som erlägger

avgiften och vilken kategori fiskande som de tillhör. Man får möjlighet att

påminna den enskilde fiskaren om att fiskevårdsavgiften nu gått ut och att ny

fiskevårdsavgift för det kommande året skall lösas. Dessutom kan man i samband

med denna påminnelse dels tala om hur de influtna medlen används under det

gångna året, dels redovisa vilka planer man har för fiskevården inom det

kommande året. Detta system används för närvarande i Danmark och i samband med

redovisning som gjordes i början av december på det danska fiskeridepartementet

framgick det med all tydlighet att man där bedömde vinsterna med ett register

och påminnelsesystem som betydande (4-5 miljoner Dkr) när väl kostnaderna för

hållande av ett register, portokostnader och administration räknats bort. Man

hävdade från danskt håll att ett fungerande register underlättar uppbörden och

ökar antalet betalande. Några besiv för att förhållandet skulle vara annorlunda

i Sverige har aldrig redovisats, ej heller några beräkningar som enligt

utredningen gjorts inom Fiskeriverket och som skulle tyda på att det är tveksamt

om den högre betalningsfrekvensen och de därmed högre inkomsterna uppväger

kostnaderna för registret och utsändningen av inbetalningskort. Kontakter som

Sportfiskarna haft med bl.a. Postgirot tyder tvärtom på att kostnaderna för ett

register skulle kunna hållas mycket låga. Därutöver är Postgirot som en av

allmänheten uppfattad företrädare för "det allmänna" en lämplig organi-

sation/myndighet att handha uppbörden av den allmänna fiskevårdsavgiften. Det är

väsentligt att ett fungerande register förutom att det inte kostar för mycket

kan användas för att ge fiskaren bra service och information om vilka åtgärder

som planeras för att förbättra fiskevården samtidigt som han/hon erhåller

lättillgänglig information om hur pengarna används. Detta skapar en bred

acceptans för fiskevårdsavgiften. Det bör sammanfattningsvis betonas att

Sportfiskarna är villiga att ställa sig bakom ett regeringsförslag om införandet

av en allmän fiskevårdsavgift, under förutsättning att det nu presenterade

utredningsförslaget förändras och förtydligas enligt de riktlinjer som

redovisats.

7 Förvaltning av avgiftsmedlen

Sveriges fiskevattenägareförbund: Utredningen har inte visat att det skulle vara

någon fördel att avgiftsmedlen kommer in i statsbudgeten, fördelen torde utan

tvekan vara tvivelaktig. Om det är en beskattning är det naturligtvis riktigt,

men om det är ett avgiftssystem är det viktigt att den principen också gäller

och att medlen kommer in direkt till en egen fondering. Detta torde också vara

riktigt ur den synpunkten att om medlen inte förbrukas finns de kvar i fonden.

Om medlen verkligen skall garanteras att användas för avsedda ändamål skall de

inte gå in i statsbudgeten. Förbundet har erfarenhet av liknande system med

avgifter då medlen enligt riksdagens beslut skulle gå tillbaka till de areella

näringarna men där medlen inte användes på detta sätt. Förbundet vill därför

kraftigt understryka åsikten att avgifterna hanteras i särskild ordning och

fonderas.

8 Beslut om avgiftsmedlens användning

Fiskeriverket: När det gäller beslutsordningen föreslås ett särskilt råd med

generaldirektören för Fiskeriverket som ordförande och fyra representanter som

utses av regeringen och där Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund, Sveriges

fiskevattenägareförbund samt Sveriges fiskares riksförbund får föreslå var sin

representant. Den femte ledamoten som utses av regeringen skall vara en

företrädare för det allmänna. Fiskeriverket är tveksam till representationen i

rådet. De som betalar avgiften bör ges ett stort inflytande över hur influtna

medel används. Med tanke på att så många fiskande ej representeras av något

förbund borde åtminstone en representant till företräda det allmänna.

Fiskeriverket föreslår att även Kommunförbundet får föreslå en representant. Ett

alternativ till beslutsordning skulle kunna vara att Fiskeriverket utser en

rådgivande grupp och att Fiskeriverket efter att ha samrått med denna beslutar

om medlens användning. Fiskeriverket har erfarenhet av denna ordning vid

fördelning av medel till forskning och undersökningar. Denna ordning tillämpades

också vid fördelningen av det tidigare statliga anslaget till fiskevård. Enligt

Fiskeriverket blir handläggningen mer flexibel och ej så låst till antalet

representanter och ej heller till vem som är representerad.

Statskontoret: Beslut om avgiftsmedlens användning föreslås fattas av ett

särskilt råd med fem ledamöter. Dessa föreslås representera Sveriges sportfiske-

och fiskevårdsförbund, Sveriges vattenägareförbund, Sveriges fiskares

riksförbund, allmänintresset samt Fiskeriverket. Samtidigt föreslås att en

betydande del av medlen fördelas på länsstyrelserna i form av årliga ramar samt

att länsstyrelserna skall svara för kontroll, uppföljning, ekonomisk redovisning

m.m. av sina bidragsbeslut. Vi finner det rimligt att sätta samman rådet så att

en mer allsidig avvägning av intressen sker, t.ex. bör även naturvården

representeras.

Svenska kommunförbundet delar utredarens uppfattning att de medel som genereras

genom fiskevårdsavgiften skall hanteras av Fiskeriverket. Medlen föreslås av

utredaren fördelas av ett särskilt råd med fem medlemmar representerande

Fiskeriverket, Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund, Sveriges

fiskevattenägareförbund, Sveriges fiskares riksförbund och allmänintresset. Vi

förordar att allmänintresset representeras av en rådsmedlem som föreslås av

Svenska kommunförbundet. Rådet bör dessutom förstärkas med fiskeribiologisk

forskningskompetens. Förslagsvis skulle Fiskeriverkets tre laboratoriechefer för

resp. Havs-, Kust- och Sötvattenslaboratoriet kunna ingå i rådet.

Sveriges fiskevattenägareförbund: Vad gäller inflytande och beslut över hur

medlen skall fördelas måste ägare och förvaltare av den avgiftsbelagda resursen

få ett avgörande inflytande över medlens fördelning, såväl på riksnivå som på

länsnivå. För detta talar bl.a. intentionerna i den nya fiskelagen där

fiskerättsägaren ges ansvaret för fiskevården och hur fisket bedrivs.

 Sammansättningen av det föreslagna rådet på riksnivå, med en representant för

vardera fiskets tre organisationer samt därtill en person som representerar det

allmänna bör garantera en rimlig balans i beslutsfunktionen. Därtill blir det

viktigt att den person som skall representera det allmänna verkligen uppfattas

representera en allmän och vid syn på fisket i alla dess aspekter. Av flertalet

skäl bör också Fiskeriverkets generaldirektör bli ordförande i rådet. Rådet

måste få en beslutande roll och ett avgörande inflytande på medlens fördelning.

Även på länsnivå måste liknande råd med beslutande funktion inrättas.

Länsstyrelserna, som i många fall redan avvecklat sin fiskekompetens, bör enbart

få rollen som administrerande myndighet utan särskilt inflytande i sak, möjligen

som samordnare och därigenom ingående som ledamot i rådet. Inga medel bör få

avsättas för länsstyrelsernas administration. Om avgiften införs är det

synnerligen viktigt att medlen används till konkret fiskevård och

produktutveckling av fiskeresursen. De olika områden som utredningen anser att

avgiften skall användas till behöver preciseras i omfattning och vad det

egentliga syftet är och vilka ändamål som uppnås med insatserna. Anläggningar,

service, båtar, hamnar, bryggor m.m. utgör inte automatiskt en del i

fiskevården. Det vore därtill felaktigt om avgiften kom att användas som

organisationsbidrag, därför bör utredningens förslag där

intresseorganisationerna bör få del av medlen klarläggas och avgränsas

tydligare.

Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund kräver för sin del att det nu

framlagda förslaget förändras på följande punkter. Det beslutande råd som skall

besluta på Fiskeriverkets vägnar om disposition av avgiftsmedlen bör enligt

förbundets uppfattning bestå av Fiskeriverkets generaldirektör (ordf.), och en

representant vardera för Sveriges sportfiske- och fiskevårdsförbund, Sveriges

fiskevattenägareförbund och Sveriges fiskares riksförbund. Därutöver måste rådet

tillföras biologisk och miljövårdsmässig kompetens. Detta kan lämpligen ske

genom att en representant från Statens naturvårdsverk ingår i det beslutande

rådet. Detta markerar också samhörigheten mellan fiskevård och naturvård.

Dessutom bör Naturvårdsverkets representant kunna vara en fullgod företrädare

för såväl allmänheten som husbehovsfiskarna, i den mån dessa inte företräds av

Fiskevattenägarna.

 Vad gäller länsstyrelsernas roll är det i och för sig bra att utredningen

poängterar länsstyrelsernas ansvar för kontroll, uppföljning, ekonomisk

redovisning etc. Men det är också av största vikt att länsstyrelsernas politiker

och handläggande tjänstemän inte agerar och fattar beslut utan

tillfredsställande förankring hos berörda organisationer, intressenter m.fl.

Sportfiskarna föreslår därför att varje länsstyrelse till sig knyter en

beslutande fiskevårdsgrupp eller fiskevårdsnämnd med representanter från

länsstyrelsens fiskeenhet, berörda organisationer samt en representant från

Fiskeriverkets utredningskontor i den region som detta omfattar. Syftet med

detta förslag är att gruppen/nämnden skall ta ställning till inkomna ansökningar

samt själv ta fram förslag på lämpliga fiskevårdsprojekt inom länet.

Rådet/nämnden skall också ta fram fiskevårdsplaner för hela eller delar av länet

i den mån sådana planer inte redan finns. Dessa länsvisa råd/nämnder bör också

kunna tjänstgöra som en regional "filtreringsgrupp" så att de länsvisa ansök-

ningar som lämnas in till det beslutande rådet överensstämmer med de intentioner

som den centrala fondstyrelsen skall lägga fast. Därigenom kan de länsvisa

råden/nämndernas prioriteringar utgöra ett bra underlag för ansökan om medlen

från fiskevårdsfonden. Det bör poängteras att länsstyrelserna i många fall redan

i dag har inrättat rådgivande grupper i fiskerifrågor. Dessa bör dock, enligt

förbundets uppfattning, i framtiden bli beslutande.

Sveriges fiskares riksförbund delar också utredningsmannens uppfattning om att

administrationen av avgiften skall göras så enkel som möjligt. Detta förutsätter

dock en effektiv fisketillsyn som kan kontrollera att de som fiskar verkligen

erlagt sin avgift. Förvaltningen av avgiftssystemet bör enligt förslaget kunna

hanteras av Fiskeriverket. Ett särskilt råd med fem ledamöter, representerande

de i utredningen föreslagna grupperna bör inrättas för att fatta beslut om

avgiftsmedlens användning. Vidare bör ledamöterna i rådet ha var sin ersättare.

Samrådsgrupper bör även inrättas på länsnivå.

Sametinget: I utredningsrapporten föreslås att länsstyrelserna tilldelas medel i

form av årliga ramar. Enligt tinget bör beslut om medlens användning fattas så

nära den fiskande befolkning som möjligt och i samråd med dem. Det är därför av

vital betydelse att olika intressegrupper, samebyar, ges reell möjlighet att

påverka inriktningen av de insatser som behövs för bl.a. fiskevårdande åtgärder.

Det är därför nödvändigt att en grupp bildas på regional och lokal/kommunal

nivå, som har beslutanderätten i hithörande frågor.

Vattenbrukarnas riksförbund vill också betona vikten av att det i riktlinjerna

för pengarnas användning skrivs in att medel skall anslås till

fiskhälsoverksamheten. Den del som gäller det allmänna fiskhälsoarbetet måste i

framtiden finansieras på annat sätt än som sker i dag. Det är ett antal odlare

som för närvarande betalar, inte bara sin egen fiskhälsokontroll, utan också den

allmänna verksamheten. Fiskevården är beroende av en hög hälsostatus.

Fiskevårdsavgiften är därför den självklara finansieringen av det allmänna

fiskhälsoarbetet.

9 Kontroll av att avgiften erlagts

Riksrevisionsverket: Tillgången på fiskevatten kan liknas vid en kollektiv vara

i den meningen att varan kan konsumeras av flera konsumenter samtidigt utan att

någons konsumtion minskar möjligheten för andras konsumtion. Den optimala

volymen av en kollektiv vara erhålls där summan av konsumenternas värderingar av

ett marginellt tillskott sammanfaller med marginalkostnaden. Problemet med att i

praktiken åstadkomma en sådan volym är att den verkliga betalningsviljan kan

visa sig svår att bestämma. Fiskeriverket har med SCB:s hjälp genomfört en

studie Fritidsfiske -90 för att kartlägga allmänhetens intresse för fritidsfiske

och en allmän fiskevårdsavgift. Det positiva utfallet beträffande en allmän

fiskevårdsavgift som blev resultatet av undersökningen bör emellertid tolkas med

en viss försiktighet. Den enskilde konsumenten kan mycket väl ha uppgivit en

överdrivet positiv inställning i förhållande till hans verkliga värderingar. Mot

bakgrund av den redan i dagsläget bristfälliga fisketillsynen, och att risken

för upptäckt vid fiske utan att ha erlagt avgift är minimal, torde ett införande

av en fiskevårdsavgift sannolikt ge upphov till ett omfattande "free-rider"

problem. Utredaren pekar också på behovet av en avsevärt förbättrad fisketillsyn

för att det föreslagna systemet skall fungera, utan att redovisa konkreta

förslag till hur en sådan tillsyn skall utformas. Mot bakgrund bl.a. av de

kontrollsvårigheter som en obligatorisk fiskevårdsavgift medför anser RRV att

det villkor som regeringen ställt upp för att införa denna avgift inte är

uppfyllt. Ett alternativ som inte kräver ett lika omfattande statligt engagemang

är att försöka utnyttja den betalningsvilja som på olika sätt har kommit fram.

Det kan således finns skäl för att undersöka hur ett frivilligt avgiftssystem

skulle kunna utformas.

Statskontoret: När det gäller kontrollen av att fiskevårdsavgift erlagts

föreslås den ske inom ramen för den ordinarie fisketillsynen med förstärkning av

medel från den allmänna fiskevårdsavgiften motsvarande 3 miljoner kronor.

Förslaget innehåller dock ingen närmare beskrivning av dimensioneringen eller

någon analys av kontrollen i förhållande till sanktionernas storlek. Vidare

föreslås inte de personer som erlagt avgift registreras varför bevisföringen

kommer att försvåras. Efterlevnaden av en sådan reglering framstår som omöjlig

att kontrollera.

 Statskontoret efterlyser en översiktlig fördelning av de medel som förväntas

inflyta på de användningsområden som föreslås, bidrag till bildande av

fiskevårdsområden, fiskevårdsåtgärder inkl. utsättning av fisk, fisketillsyn och

utveckling av fiskevården, kontroll samt administration inkl. länsstyrelsernas

bidragsadministration. Som vi uppfattar utredarens bedömning beräknas intäkterna

uppgått till 240 miljoner kronor vid föreslagna avgiftsnivåer och 100%

betalningsfrekvens. Utredarens förhoppning att 50% betalar skulle då ge 120

miljoner kronor i intäkt. Vi ifrågasätter om det med det föreslagna systemet är

möjligt att ens komma i närheten av dessa belopp som för övrigt bör jämföras med

nuvarande anslag om ca 3,5 miljoner kronor. Eftersom kalkylen inte redovisas är

den dock omöjlig att kontrollera.

Kustbevakningen: Regeringen har enligt årets budgetproposition (bilaga 10, sid

42) för avsikt att återkomma till riksdagen med definitiva förslag vad gäller

kontroll på fiskets område och dimensionering av den efter det att

Sjöverksamhetskommittén har lämnat sitt förslag. Kustbevakningen, som anser att

det inte finns anledning att föregripa kommande beslut och nu bygga ut

kontrollapparaten i enlighet med utredningens förslag, vill i denna fråga endast

framföra följande. Tillsyn som kan föranleda olika slag av ingrepp mot person

och egendom bör av rättssäkerhetsskäl utövas av behöriga samhällsorgan såsom

Polisen och Kustbevakningen. Myndigheten är rent principiellt inte övertygad om

att den kraftiga ökning av frivilliga fisketillsynsmän som utredningen föreslår

bör genomföras för att utöva kontroll av gällande fiskeförfattningar. Däremot

anser Kustbevakningen att betalningskontrollen av en eventuell fiskevårdsavgift

med fördel kan skötas av frivilliga tillsynsmän.

Sveriges fiskevattenägareförbund: Utredningens största brister finns i förslagen

om kontroll och uppbörd av avgiften. Eftersom entusiasmen och intresset är

blandat, ofta mycket svalt, bland landets fiskevårdsområdesföreningar måste

motivet att alls bry sig om avgiften göras stark. Det finns ingen annan

organisation än de lokala fiskevårdsområdesföreningarna, dvs. fiskevattenägarna,

som har möjlighet att kontrollera efterlevnaden. Det är otänkbart att inrätta

ett särskilt kontrollorgan för avgiften. Röster har redan höjts på flera håll i

landet för att förbise avgiften. Och om ingen kontrollerar eller beivrar

underlåtelser att lösa avgiften, kommer moralen och betalningsviljan snart att

vara obefintlig. Häri ligger den största praktiska och juridiska svårigheten vid

införandet av en allmän fiskevårdsavgift. Att utredningen räknar med högst

50-procentig betalningsvilja är i sig ett moraliskt undergrävande resonemang.

Skall den allmänna fiskevårdsavgiften ha någon framtid, och inte bara glömmas

bort och till slut förlora all respekt, måste avgiften utformas så att den kan

accepteras av dem den mest berör: landets fiskevårdsområdesföreningar och

fiskevattenägare.

10 Sanktioner

Kustbevakningen: Regeringen har i årets budgetproposition (bilaga 3, sid 1)

uttalat att t.ex. avkriminalisering måste övervägas för att minska arbets- och

anslagsbelastningen inom rättsväsendet. Kustbevakningen är mycket tveksam till

den föreslagna straffbeläggningen i ett skede då alltså alla möjligheter till

avkriminalisering bör prövas för att samhällets brottsbekämpande resurser och

rättsvårdande instanser skall kunna koncentrera sina insatser på egentlig,

tyngre brottslighet. Ett alternativ till böter bör därför noga övervägas . I

stället för den valda, något ovanliga, formen normerade böter föreslår

Kustbevakningen en författningsreglerad kontrollavgift motsvarande fyra eller

fler gånger den undanhållna avgiften. Om fiskevårdsavgiften införs skulle då

även kontrollavgiften förslagsvis kunna tillföras fiskevårdsfonden och inte, som

böter, tillfalla statsverket.

Sveriges fiskevattenägareförbund: Utredningens förslag och skrivning om att det

inte skall vara tillåtet att sälja fiskekort såvida inte försäljaren förvissat

sig om att köparen erlagt allmän fiskevårdsavgift är otydlig. Varje form där

säljaren av fiskekort åläggs något straffansvar eller straffbelopp i de fall som

skulle kunna åberopas avvisas helt. Systemets funktion förutsätter att

fiskekortskontroll på enskilt vatten även kommer att omfatta den allmänna

fiskevårdsavgiften. Det är kanske praktiskt, men hanteringen måste närmare

belysas både rättsligt och ekonomiskt. Straffet för den som inte har betalt

avgiften föreslås bli böter på fyra gånger avgiften. Det är en juridisk princip

liknande parkeringsböter. Införs detta, och om det kan ges en hanterbar form

måste principen i så fall vidgas till att kunna gälla även underlåtelser att

inneha giltigt fiskekort. Detta får dock inte skymma det faktum att olaga och

olovligt fiske är ett brott som alltid bör polisanmälas. Vid utformningen av

sanktionssystem för den allmänna fiskevårdsavgiften är det synnerligen viktigt

att respekten för fiskelagen och samhällets övriga lagar inte urholkas.

Förbundet stöder utredningens förslag att något register inte skall införas.

Skulle ett sådant ändå övervägas måste de principiella frågorna klarläggas. Dit

hör t.ex. vem som skall ansvara för registret, dess tillgänglighet samt

kommersiella värde.