Regeringens proposition

1998/99:120

Företagshälsovård

Prop.

1998/99:120

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 maj 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny bestämmelse om företagshälsovård i 3

kap. arbetsmiljölagen (1977:1160) samt ändringar i 9 § lagen

(1993:1651) om läkarvårdsersättning och 9 § lagen (1993:1652) om

ersättning för sjukgymnastik.

Förslagen syftar till att förtydliga arbetsgivarens ansvar att

tillhandahålla företagshälsovård. Vidare syftar förslagen till att renodla

företagshälsovårdens uppgifter samt att tydliggöra samverkan mellan

företagshälsovården och den offentligt finansierade sjukvården.

Enligt den nya föreslagna bestämmelsen i arbetsmiljölagen skall en

arbetsgivare svara för att den företagshälsovård som påkallas av

arbetsförhållandena finns att tillgå. Med företagshälsovård avses enligt

den föreslagna bestämmelsen en oberoende expertresurs inom områdena

arbetsmiljö och rehabilitering. Företagshälsovården skall särskilt arbeta

för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt ha

kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö,

organisation, produktivitet och hälsa.

Lagen om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för

sjukgymnastik föreslås ändras så att läkare och sjukgymnaster inte kan få

läkarvårdsersättning respektive sjukgymnastikersättning för verksamhet

inom företagshälsovården.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2000. Beträffande

lagen om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för sjukgymnastik

föreslås att äldre bestämmelser skall gälla till utgången av år 2003 för

vård som lämnas av läkare eller sjukgymnast som vid ikraftträdandet

varit verksam inom företagshälsovården och då haft rätt till ersättning

enligt nämnda lagar.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen

 (1977:1160) 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning 8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om

ersättning för sjukgymnastik 9

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Internationell reglering och EG 10

4.1 ILO 10

4.2 Europarådets sociala stadga 11

4.3 EG 12

4.4 Utländsk rätt 12

5 Det nuvarande regelsystemet 13

5.1 Kollektivavtalsreglering 13

5.2 Arbetsmiljölagen m.m. 13

5.3 Riktlinjer för samverkan 14

5.4 Reglering av ersättning till enskilda läkare respektive

sjukymnaster 14

5.5 Avdrag för kostnader relaterade till företagshälsovård 15

6 Behovet av en fungerande företagshälsovård 16

7 Förtydligande, renodling och samverkan 17

7.1 Arbetsgivarens skyldighet att anordna företagshälsovård

förtydligas 17

7.2 Företagshälsovårdens uppgifter renodlas 24

7.3 Ersättning och samverkan 26

7.4 Företagshälsovården och folkhälsan 32

7.5 Små företag 33

8 Utbildning, kvalitetssäkring och uppföljning 34

9 Lagarnas ikraftträdande 36

10 Konsekvenser 36

11 Författningskommentar 37

11.1 Förslaget till andring i arbetsmiljölagen (1977:1160) 37

11.2 Förslaget till ändring i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning 38

11.3 Förslaget till ändring i lagen (1993:1652) om ersättning

 för sjukgymnastik 38

Bilaga 1 Sammanfattning av promemorians förslag 39

Bilaga 2 Arbetsgruppens författningsförslag 40

Bilaga 3 Remissinstanserna 43

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 45

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 49

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 maj 1999 50

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160),

2. lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning,

3. lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen

(1977:1160)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160)

dels att 3 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införs en ny paragraf, 3 kap. 2 b §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

2 §

Arbetsgivaren skall vidta alla

åtgärder som behövs för att

förebygga att arbetstagaren utsätts

för ohälsa eller olycksfall. Lokaler

samt maskiner, redskap,

skyddsutrustning och andra

tekniska anordningar skall

underhållas väl.

Om arbetsförhållandena

påkallar det skall arbetsgivaren

föranstalta om företagshälsovård i

den omfattning verksamheten

kräver.

Arbetsgivaren skall beakta den

särskilda risk för ohälsa och

olycksfall som kan följa av att

arbetstagaren utför arbete ensam.

Arbetsgivaren skall vidta alla

åtgärder som behövs för att

förebygga att arbetstagaren utsätts

för ohälsa eller olycksfall.

Arbetsgivaren skall beakta den

särskilda risk för ohälsa och

olycksfall som kan följa av att

arbetstagaren utför arbete ensam.

Lokaler samt maskiner, redskap,

skyddsutrustning och andra

tekniska anordningar skall

underhållas väl.

2 b §

Arbetsgivaren skall svara för att

den företagshälsovård som

arbetsförhållandena kräver finns

att tillgå.

Med företagshälsovård avses en

oberoende expertresurs inom om-

rådena arbetsmiljö och

rehabilitering.

Företagshälsovården skall särskilt

arbeta för att förebygga och

undanröja hälsorisker på

arbetsplatser samt ha kompetens

att identifiera och beskriva

sambanden mellan arbetsmiljö,

organisation, produktivitet och

hälsa.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om läkaren är tjänstledig och

vikarierar för en annan läkare.

Läkarvårdsersättning lämnas inte

till en läkare för verksamhet inom

företagshälsovård.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid

vårdtillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något

annat.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Äldre bestämmelser gäller dock till utgången av år 2003 för vård

som lämnas av läkare som vid ikraftträdandet är verksam inom

företagshälsovård och då har rätt till läkarvårdsersättning enligt denna

lag.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om

ersättning för sjukgymnastik

Härigenom föreskrivs att 9 § i lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast som är

anställd i något landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan

juridisk person inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett

rättsligt bestämmande inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om

sjukgymnasten är tjänstledig och vikarierar för en annan sjukgymnast.

Sjukgymnastikersättning lämnas

inte till en sjukgymnast för verk-

samhet inom företagshälsovård.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som

vid behandlingstillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger

något annat.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Äldre bestämmelser gäller dock till utgången av år 2003 för vård

som lämnas av sjukgymnast som vid ikraftträdandet är verksam inom

företagshälsovård och då har rätt till sjukgymnastikersättning enligt

denna lag.

3 Ärendet och dess beredning

I februari 1998 överlämnade en arbetsgrupp inom dåvarande

Arbetsmarknadsdepartementet promemorian Företagshälsovård En

resurs i samhället (Ds 1998:17). Promemorian innehåller förslag till

ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160) varigenom arbetsgivarens

skyldighet att anordna företagshälsovård förtydligas och en definition av

begreppet företagshälsovård införs. Promemorian innehåller vidare

förslag till ändringar i dels lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning,

dels lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik. Förslaget till

ändringar i sistnämnda lagar innebär att läkare och sjukgymnaster som är

verksamma inom företagshälsovården inte kan erhålla ersättning enligt

dessa lagar. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1 och

arbetsgruppens lagförslag finns i bilaga 2.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 3. En remissammanställning finns

tillgänglig i Näringsdepartementet (dnr N1999/1311/ARM).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 22 april 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga

5. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran.

I propositionen har vissa redaktionella ändringar gjorts.

4 Internationell reglering och EG

4.1 ILO

ILO:s konvention (nr 161) om företagshälsovård ratificerades av Sverige

år 1986 (prop. 1985/86:141, bet. 1985/86AU16, rskr 1985/86:253).

Konventionen innehåller riktlinjer för en nationell politik om

företagshälsovård, företagshälsovårdens uppgifter, organisation och dess

verksamhetsvillkor samt allmänna villkor.

I konventionens artikel 1 definieras företagshälsovård som tjänster

vilka huvudsakligen avser förebyggande uppgifter och ansvar för

rådgivning till arbetsgivare, arbetstagare och deras representanter i frågor

angående;

 krav på utformande och upprätthållande av en säker och hälsosam

arbetsmiljö, vilket kommer att bidra till optimal fysisk och psykisk hälsa

i samband med arbetet,

 anpassning av arbetet till arbetstagarnas förutsättningar med hänsyn

till deras fysiska och psykiska hälsa.

I artikel 5 framgår att företagshälsovårdens uppgifter med hänsyn till

riskerna på arbetsplatsen bl.a. skall vara att

 identifiera och bedöma hälsorisker,

 övervaka de faktorer i arbetsmiljön och arbetsrutiner som kan

påverka arbetstagarens hälsa, innefattande sanitära anläggningar,

personalmatsalar och bostäder, där sådana tillhandahålls av

arbetsgivaren,

 ge råd om arbetets planering och organisation, innefattande

arbetsplatsens utformning, om val, underhåll och kontroll av maskiner

och annan utrustning samt ämnen som används i arbetet,

 delta såväl i utvecklingen av program för förbättring av

arbetsmetoder som vid provning och bedömning av ny utrustning ur

hälsosynpunkt,

 ge råd om hälsa och säkerhet i relation till arbetet och yrkeshygien

samt ergonomi och individuell och kollektiv skyddsutrustning,

 övervaka arbetstagarens hälsa i samband med arbetet,

 främja arbetets anpassning till arbetstagaren,

 bidra till åtgärder för yrkesinriktad rehabilitering,

 medverka till tillhandahållande av information och utbildning inom

områden hälsa i arbetet och yrkeshygien samt ergonomi,

 organisera första hjälpen och akutsjukvård,

 delta i analyser av olycksfall i arbetet och arbetsrelaterade

sjukdomar.

Vidare bör företagshälsovården enligt artikel 9 och 10 i enlighet med

nationell lagstiftning och praxis vara multidisciplinär samt professionellt

oberoende i förhållande till arbetsgivare, arbetstagare och deras

företrädare.

Enligt artikel 3 har medlemsstaterna åtagit sig att successivt bygga ut

företagshälsovården för alla arbetstagare. Detta kan enligt artikel 6 ske

genom lagstiftning, kollektivavtal eller på annat sätt som godkänns av en

behörig myndighet i samråd med arbetsmarknadens parter.

Sverige har senast i januari 1994 rapporterat till ILO om

konventionens tillämpning. Till konventionen hör även

rekommendationen (nr. 171) om företagshälsovård.

4.2 Europarådets sociala stadga

Europarådet påbörjade år 1954 utarbetandet av en europeisk social stadga

som komplement till Europakonventionen. Stadgan öppnades år 1961 för

undertecknande och Sverige ratificerade den året därpå. Vissa artiklar

undantogs emellertid från ratifikation. Stadgan trädde i kraft år 1965.

Stadgan innehåller en rad principer och åtaganden vilka

konventionsstaterna skall sträva efter att förverkliga. I första delen av

stadgan anges bl.a. att arbetstagare skall ha rätt till säkra och hälsosamma

arbetsförhållanden. I en andra del (artikel 1 19) anges rättigheter som

konventionsstaterna förbundit sig att garantera. Konventionsstaterna har

bl.a. förbundit sig att utforma och genomföra en enhetlig nationell politik

avseende säkerhet, hälsa på arbetsplatser och arbetsmiljö. Främsta syftet

skall vara att förbättra säkerheten på arbetsplatsen samt förebygga

arbetsrelaterade olyckor och skador.

Den sociala stadgan har omarbetats och fr.o.m. år 1996 föreligger den

reviderade sociala stadgan. Sverige har ratificerat den reviderade sociala

stadgan den 29 maj 1998 med undantag av bl.a. artikel 3.4 (prop.

1997/98:82 s. 19 f., bet. 1997/98AU12, rskr. 1997/98:187). Den

reviderade sociala stadgan kommer dock inte att träda i kraft förrän

ytterligare två stater har ratificerat den.

Av artikel 3.4 i den reviderade stadgan framgår att konventionsstaterna

skall främja utvecklingen av företagshälsovård som har en huvudsakligen

förebyggande och rådgivande funktion för alla arbetstagare. Vidare

framgår av stadgans tillägg del II att beträffande nämnda artikel skall

funktionerna, organisationen och de organisatoriska förhållandena för

dessa tjänster bestämmas enligt nationella lagar eller förordningar,

kollektivavtal eller andra åtgärder som är lämpliga med hänsyn till de

nationella förhållandena.

Sverige har undantagit artikel 3.4 från ratifikation i avvaktan på det då

pågående utredningsarbetet beträffande företagshälsovården.

Arbetsmarknadsutskottet anförde att man förutsatte att regeringen snarast

skulle återkomma till riksdagen med förslag angående den förebyggande

hälsovården.

4.3 EG

Det s.k. ramdirektivet på arbetsmiljöns område, rådets direktiv

89/391/EEG av den 2 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar

av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet, innehåller minimikrav för

säkerhet och hälsa på arbetsplatser. Direktivet syftar till att främja

förbättringar, framförallt på arbetsmiljöområdet och att trygga en högre

skyddsnivå för arbetstagarnas säkerhet och hälsa. Artikel 7 behandlar

skydds- och förebyggande åtgärder.

Av artikel 7.3 framgår att i situationer där skydds- och förebyggande

verksamhet inte kan organiseras på grund av brist på kompetent personal

i företaget och/eller verksamheten skall arbetsgivaren anlita sakkunnig

hjälp utifrån.

Vidare framgår av artikel 7.5 att utifrån anlitade företag eller personer

skall ha tillräckliga kunskaper samt personella och professionella

resurser.

4.4 Utländsk rätt

Det finns en utförlig redogörelse av innehållet i utländsk rätt i

Statskontorets rapport, Företagshälsovården idag nr 1997:2. Av rapporten

framgår att Danmark, Finland, Nederländerna, Norge och Tyskland har

infört lagstiftning som på något sätt reglerar företagshälsovården. Den

mest omfattande och detaljerade lagstiftningen finns i Nederländerna.

5 Det nuvarande regelsystemet

5.1 Kollektivavtalsreglering

Företagshälsovården i Sverige har vuxit fram på initiativ av parterna på

arbetsmarknaden som en partsobunden, utredande och rådgivande

expertresurs i det lokala arbetsmiljöarbetet på arbetsplatserna. I centrala

avtal angav arbetsmarknadsparterna riktlinjer för företagshälsovårdens

organisation och arbetsuppgifter. Det första avtalet om

företagshälsovården träffades mellan Svenska Arbetsgivareföreningen

(SAF) och Landsorganisationen i Sverige (LO) år 1967.

Det centrala avtalet mellan SAF LO PTK sades upp hösten 1992.

Mellan Arbetsgivarverket och de fackliga organisationerna inom den

statliga sektorn finns ett avtal som trädde i kraft i juli 1992 och på det

kommunala området finns sedan maj 1993 en särskild överenskommelse

mellan parterna. Vidare har inom den privata sektorn träffats ett antal

avtal.

5.2 Arbetsmiljölagen m.m.

Företagshälsovård

Arbetsgivaren har enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) huvudansvaret för

arbetsmiljön. Enligt 3 kap. 2 § arbetsmiljölagen skall arbetsgivaren vidta

alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för

ohälsa eller olycksfall.

Den 1 januari 1986 infördes en bestämmelse i 3 kap. 2 § andra stycket

arbetsmiljölagen om arbetsgivarens skyldighet att föranstalta om

företagshälsovård (prop. 1984/85:89). Bestämmelsen föreskriver att om

arbetsförhållandena påkallar det skall arbetsgivaren föranstalta om

företagshälsovård i den omfattning som verksamheten kräver.

Internkontroll samt arbetsanpassning och rehabilitering

Den 1 juli 1991 infördes i 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen särskilda regler

som anger arbetsgivarens skyldighet att planera, leda och kontrollera

arbetsmiljöarbetet samt arbetsgivarens ansvar att på ett lämpligt sätt

organisera arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamheten på

arbetsstället (prop. 1990/91:140, bet. 1993/94:AU 15, rskr. 1993/94:365).

Bestämmelsen innebär bl.a. ett krav på att arbetsmiljöfrågorna skall

integreras med övriga frågor som rör verksamheten i dess helhet

(internkontroll). Vidare skall arbetsgivaren se till att det på arbetsställe i

den egna verksamheten finns en på lämpligt sätt organiserad

arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Arbetsgivarens ansvar

för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen utökades och betydelsen av

samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare i det lokala

arbetsmiljöarbetet lyftes fram. Bestämmelsen hänvisar till 22 kap. lagen

(1962:381) om allmän försäkring. 22 kap. 3 § lagen om allmän

försäkring innehåller bl.a. föreskrifter om arbetsgivarens skyldigheter när

det gäller arbetstagarens behov av rehabilitering. Arbetsgivaren skall i

samråd med den försäkrade arbetstagaren svara för att dennes behov av

rehabilitering snarast klarläggs och att åtgärder vidtas som behövs för en

effektiv rehabilitering. Om det inte framstår som obehövligt skall

arbetsgivaren i vissa fall påbörja en rehabiliteringsutredning.

Utredningen skall även genomföras tillsammans med den försäkrades

arbetstagarorganisation om den försäkrade medger det.

Arbetarskyddsstyrelsen har lämnat närmare föreskrifter om

internkontroll av arbetsmiljön samt om arbetsanpassning och

rehabilitering (AFS 1996:6 och 1994:1).

5.3 Riktlinjer för samverkan

I propositionen Samverkan, socialförsäkringens ersättningsnivåer och

administration, m.m. (prop. 1996/97:63), anförde regeringen att det finns

ett stort behov av att mer effektivt utnyttja samhällets samlade resurser

för att bättre kunna tillgodose enskilda människors behov av olika

stödåtgärder. I propositionen påpekades att det finns starka skäl att

utveckla bra och ändamålsenliga samverkansmodeller som ger bättre

förutsättningar för rehabiliteringsarbetet. Riksdagen har godkänt

regeringens förslag beträffande inriktning av samverkan inom

rehabiliteringsområdet (bet. 1996/97:SfU12, rskr. 1996/97:273).

I budgetpropositionen för år 1998 (prop. 1997/98:1, utg.omr. 10)

lämnade regeringen förslag i syfte att underlätta samverkan mellan

försäkringskassan, hälso- och sjukvården och socialtjänsten. I

propositionen föreslogs också att Arbetsmarknadsstyrelsen,

Riksförsäkringsverket och Socialstyrelsen skall ha som ett gemensamt

mål att främja samverkan inom rehabiliteringsområdet för att uppnå en

effektivare användning av tillgängliga resurser, allt i syfte att underlätta

för den enskilde att försörja sig genom eget arbete. Riksdagen ställde sig

bakom regeringens förslag (bet. 1997/98:SfU1, rskr. 1997/98:111). Det

nya samverkansmålet har därefter förts in i regleringsbreven för åren

1998 och 1999 avseende Riksförsäkringsverket,

Arbetsmarknadsstyrelsen, Socialstyrelsen samt Arbetarskyddsstyrelsen.

5.4 Reglering av ersättning till enskilda läkare respektive

sjukymnaster

Ersättning för och omfattning av privat utförda hälso- och

sjukvårdstjänster regleras genom avtal mellan de enskilda vårdgivarna

och sjukvårdshuvudmännen. Företrädesvis skall detta ske genom s.k.

vårdavtal i vilka parterna kommer överens om verksamhetsinriktning,

åtaganden, omfattning, lokalisering, ersättningsfrågor m.m. Parterna har

dock även möjlighet att ingå s.k. samverkansavtal via de statligt

reglerade ersättningssystemen. Dessa ersättningssystem innebär att

ersättningsformer och ersättningsnivåer styrs av lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning och lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik och därtill av regeringen i förordning utfärdade

taxebestämmelser, dvs. de s.k. nationella taxorna. Det direkta

finansieringsansvaret ligger även i det senare fallet på

sjukvårdshuvudmannen.

De nationella taxorna är således statligt fastställda ersättningssystem

som finansieras och administreras av landstingen. Lagarna trädde i kraft

den 1 januari 1994. De privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster som

den 31 december 1993 var uppförda på förteckning hos allmän

försäkringskassa fick utan särskild prövning gå in i det nya systemet.

Under år 1994 kunde specialistläkare och sjukgymnaster som uppfyllde

kraven i dessa lagar fritt etablera sig och starta verksamhet med

ersättning från landstinget enligt nationellt fastställda taxor. Sedan den 1

januari 1995 gäller dock att den som vill vara verksam som

privatpraktiserande läkare eller sjukgymnast, med ersättning enligt dessa

lagar, måste träffa ett samverkansavtal med landstinget. Ett

samverkansavtal innebär i stort sett att den enskilde vårdgivaren kommer

överens med landstinget om att få bedriva verksamhet med ersättning

enligt nationellt fastställda bestämmelser. Om det inte bedöms föreligga

ett behov av den privata vårdgivarens insatser inom landstinget eller del

av detta, kan landstinget vägra teckna samverkansavtal (eller vårdavtal)

och därmed hindra en anslutning där vårdgivaren får bedriva verksamhet

med offentlig finansiering.

Läkare med specialistutbildning inom enbart företagshälsovård

omfattas inte av lagen om läkarvårdsersättning. Vissa

företagshälsovårdsenheter har emellertid tillgång till

landstingsfinansierad hälso- och sjukvård genom att de har anlitat eller

har anställt läkare som har annan enligt lagen om läkarvårdsersättning

godkänd specialistkompetens och/eller sjukgymnaster som är etablerade

med ersättning enligt den nationella taxan. Dessa enheter kan därför

debitera landstinget för den läkarvård alternativt den sjukgymnastiska

behandling som de utför. Vissa företagshälsovårdsenheter har tecknat

vårdavtal med sjukvårdshuvudmännen om att även få bedriva

landstingsfinansierad hälso- och sjukvård.

5.5 Avdrag för kostnader relaterade till företagshälsovård

Den 1 januari 1986 infördes ett generellt bidragssystem för

företagshälsovården. Enligt förordning (1985:326) om bidrag till

företagshälsovård erhöll anordnare av företagshälsovård särskilt bidrag

för sådan vård. Av förordningen framgick att bidrag kunde lämnas för

företagshälsovård som var en rådgivande expertfunktion för arbetsgivare

och arbetstagare, arbetade förebyggande med arbetsmiljön och

medverkade i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamheten på

arbetsstället och aktivt medverkade i det lokala arbetsmiljöarbetet. Syftet

med bidragssystemet var att stimulera till förebyggande arbetsmiljöarbete

och att förbättra anslutningen av små och medelstora företag till

företagshälsovård.

Det generella statsbidraget till företagshälsovården avvecklades från

och med den 1 januari 1993. Enligt kommunalskattelagen har dock

arbetsgivare rätt till avdrag för kostnader relaterade till företagshälsovård

och arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder. Avdragsrätten regleras i

punkt 34 i anvisningarna till 23 § kommunalskattelagen (1928:370).

Tidigare var denna avdragsrätt kopplad till ovan nämnda regler om

statsbidrag och dess definition på vad som skulle förstås med

företagshälsovård. Efter det att statsbidraget till företagshälsovård

upphört återfinns kriterierna för vad som är företagshälsovård och vilka

kostnader som kan föranleda avdrag i förarbetena till de ändringar i

kommunalskattelagen som trädde i kraft den 1 januari 1996. En närmare

redogörelse för dessa kriterier redovisas under avsnitt 7.

6 Behovet av en fungerande företagshälsovård

Arbetsrelaterad ohälsa orsakar stora samhällsekonomiska kostnader.

Arbetsgivarna drabbas av kostnader vid frånvaro, ökad

personalomsättning, sjuklön, rehabilitering, produktionsbortfall och

minskad produktivitet. De kan också påräkna högre avgifter för statliga

och privata trygghetssystem. För staten innebär arbetsrelaterad ohälsa

dels minskade intäkter, t.ex. i form av minskade skatteintäkter och

arbetsgivaravgifter, dels ökade utgifter, t.ex. kostnader för sjukpenning,

rehabilitering och förtidspensioner. Därutöver tillkommer resurser som

måste tas i anspråk för sjukvård m.m. inom landsting och kommuner.

Även för den enskilde innebär den arbetsrelaterade ohälsan bl.a. lägre

inkomst, högre utgifter och sänkt livskvalitet.

Genom beslut den 15 maj 1996 uppdrog regeringen åt Statskontoret att

särskilt belysa och analysera företagshälsovårdens tjänsteutbud samt

arbetssätt i förhållande till företag och förvaltningar och deras anställda.

Eventuella faktorer av betydelse för konkurrensen mellan olika

företagshälsovårdsenheter, benägenheten hos olika kategorier av företag

att anlita företagshälsovården samt företagshälsovårdens täckningsgrad i

olika delar av landet skulle också belysas. I uppdraget ingick även att

göra en lägesbeskrivning beträffande branschens arbete med att införa en

kvalitetssäkringsmodell för företagshälsovården samt, i den mån

tillgängligt material medgav det, en jämförelse med företagshälsovårdens

utveckling i några andra EU-länder.

I januari 1997 överlämnade Statskontoret rapporten

Företagshälsovården i dag (1997:2). Av rapporten framgår bl.a. följande.

 Ca 70 procent av den arbetande befolkningen har tillgång till

företagshälsovård.

 Störst tillgång till företagshälsovård finns inom tillverkningsindustri

och offentlig sektor.

 Företagshälsovården utnyttjas mest av arbetstagare inom näringsgrenen

finansiell sektor och minst av arbetstagare inom näringsgrenarna jord-

och skogsbruk samt vård och omsorg.

 Anställda i små företag har sämre tillgång till företagshälsovård än

anställda i större företag.

 Fler män än kvinnor nyttjar företagshälsovården.

 Efterfrågan ökar på företagshälsovårdens tjänster inom de psykosociala

och arbetsorganisatoriska områdena.

 Arbetstagare kan inte alltid på eget initiativ vända sig till företagshälso-

vården.

 Återföringen av resultat från företagshälsovården till företagen och

förvaltningarna har brister.

 De ekonomiska villkoren för branschen är kärva.

 Kvalitetssäkringsarbetet mot en certifiering enligt ISO 9000 går

långsamt.

 Den sjukvård som bedrivs av företagshälsovården sker inte på

konkurrensneutrala villkor.

Regeringen anser att det är angeläget att företagshälsovårdens

betydelse nu lyfts fram. Arbetstagares utslagning från arbetslivet

motverkas systematiskt genom integrering av arbetsmiljöarbetet i

styrningen och driften av verksamheten. Insatser av arbetsmarknadens

parter, förebyggande åtgärder och åtgärder i form av arbetsanpassning

och rehabilitering motverkar även utslagningen från arbetslivet.

Införandet av goda arbetsorganisationer som kännetecknas av

delaktighet, jämställdhet mellan kvinnor och män, möjligheter till

kompetensutveckling och utbildning bidrar till att stärka den enskildes

förutsättningar till varaktig sysselsättning. I detta arbete är tillgången till

en extern stödresurs ofta nödvändig för många arbetsgivare och

arbetstagare eftersom företagen saknar den kompetens som behövs för att

uppfylla dessa mål. Företagshälsovården är en sådan viktig oberoende

resurs. Sett i ett samhällsperspektiv kan företagshälsovården vara en

samarbets- och samverkanspartner till primärvården samt övrig offentligt

finansierad hälso- och sjukvård.

7 Förtydligande, renodling och samverkan

7.1 Arbetsgivarens skyldighet att anordna

företagshälsovård förtydligas

Regeringens förslag: Arbetsgivaren skall svara för att den

företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver finns att tillgå. Med

företagshälsovård avses en oberoende expertresurs inom områdena

arbetsmiljö och rehabilitering. Företagshälsovården skall särskilt

arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser

samt ha kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan

arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa.

Arbetsgruppens förslag: Arbetsgruppens förslag stämmer i huvudsak

överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker

arbetsgruppens förslag. Arbetsgivarverket, Landstingsförbundet,

Kommunförbundet, Landstingshälsan Västernorrland, Landstingshälsan

Stockholm, Bohushälsan, Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund,

Sveriges Psykologförbund och Samhall har synpunkter på definitionens

utformning. SAF anser att förslaget kommer att bidra till att ge

företagshälsovården en prägel av myndighet och att definitionen innebär

en begränsning i företagshälsovårdens arbetssätt. Sveriges

Verkstadsindustrier avstyrker förslaget eftersom det innebär ett krav från

myndigheternas sida. Previa avstyrker att en definition beträffande

företagshälsovård införs. Föreningen Teknisk Företagshälsovård anser

att istället för skärpt lagstiftning bör attityder förändras och att en

definition kan leda till begränsningar för branschens verksamhet.

Försäkringsförbundet är tveksamt till införande av en definition eftersom

det kan förhindra en kreativ utveckling på området.

Skälen för regeringens förslag

Den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver

Arbetsgivarens skyldighet att anordna företagshälsovård infördes i

arbetsmiljölagen 1986 (prop. 1984/85:89 s. 33 ff.). I 3 kap. 2 § andra

stycket arbetsmiljölagen anges att en arbetsgivare är skyldig att

föranstalta om företagshälsovård i den omfattning som verksamheten

kräver om arbetsförhållandena påkallar det. Som motiv till bestämmelsen

anförde föredragande statsrådet att avsikten var att markera vikten av

företagshälsovårdens förebyggande insatser i arbetsmiljöarbetet. Hon

anförde vidare att den föreslagna regeln inte skulle tolkas som en

generell lagfäst skyldighet för arbetsgivare att föranstalta om

företagshälsovård. Vidare påpekade hon att det emellertid kunde finnas

arbetsmiljöer där arbetsuppgifterna är förenade med så speciella

påfrestningar och risker för de anställda att tillgången till

företagshälsovård måste ses som en absolut nödvändighet för att

förebygga ohälsa eller olycksfall. Hon uttalade även att ett ingripande

med föreläggande avseende företagshälsovård skulle ske först när alla

möjligheter till frivillig anslutning till företagshälsovård inom rimlig tid

var uttömda. Det förutsattes således att arbetsmarknadens parter skulle

leva upp till det ansvar de påtagit sig med att fortsätta utbyggnaden av

företagshälsovården, framför allt vad avsåg företag med sådana

arbetsmiljöer som hon nu syftade på.

Efter det att bestämmelsen om företagshälsovård infördes har

arbetsgivaren fått ett större ansvar för internkontrollen avseende

arbetsmiljön samt för arbetsanspassning och rehabilitering av

arbetstagare. I 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen, som trädde i kraft år 1991,

regleras arbetsgivarens ansvar för internkontroll av arbetsmiljön samt

arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet (prop. 1990/91:140,

bet. 1990/91:AU22, rskr. 1990/91:302). I bestämmelsens första stycke

om internkontroll föreskrivs att arbetsgivaren skall systematiskt planera,

leda och kontrollera verksamheten så att arbetsmiljön uppfyller kraven

dels i arbetsmiljölagen, dels med stöd av lagen lämnade föreskrifter.

Arbetsgivaren har också en skyldighet att utreda arbetsskador,

fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och även vidta åtgärder

som kan krävas i anledning därav. Enligt andra stycket följer en

skyldighet för arbetsgivaren att i vissa fall dokumentera arbetsmiljön och

arbetet med denna. Av bestämmelsens tredje stycke framgår vidare att

arbetsgivaren även skall se till att det i verksamheten finns en på lämpligt

sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för att

uppfylla de krav som ställs i arbetsmiljölagen och 22 kap. lagen

(1962:381) om allmän försäkring. Av 22 kap. 3 § lagen om allmän

försäkring följer att arbetsgivaren är skyldig att svara för att

arbetstagarens behov av rehabilitering klarläggs och att de åtgärder vidtas

som behövs för en effektiv rehabilitering (prop. 1990/91:141, bet.

1990/91:SfU16 och rskr. 1990/91:303).

Regeringen delar arbetsgruppens bedömning att arbetsgivarens

skyldighet att anordna företagshälsovård bör förtydligas och samordnas

med regleringen av arbetsgivarens ansvar för internkontroll samt

arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. För att uppfylla de

skyldigheter som följer av dessa bestämmelser är det ibland redan idag

lämpligt att arbetsgivaren, när det är motiverat med hänsyn till att det i

den egna verksamheten inte finns tillgång till rätt kompetens,

tillhandahåller företagshälsovård trots att arbetsmiljön och

arbetsuppgifterna inte är förenade med uppenbara risker och

påfrestningar för de anställda. Arbetsgivarens ansvar att anordna

företagshälsovård bör därför omfatta samtliga arbetsplatser där det idag

enligt bestämmelserna om internkontroll samt arbetsanpassnings- och

rehabiliteringsverksamhet kan anses som nödvändigt. Regeringen anser

att arbetsgivaren skall vara skyldig att svara för att den företagshälsovård

som påkallas av arbetsförhållandena finns att tillgå.

För att tydliggöra begreppet företagshälsovård anser regeringen att det

även bör införas en definition av vad som menas med företagshälsovård i

arbetsmiljölagen. En närmare redogörelse av detta förslag kommer att

lämnas i det följande.

De nu föreslagna ändringarna som bör formuleras i en egen

bestämmelse om företagshälsovård i 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen syftar

till att arbetsgivaren skall beakta det eventuella behov av att anlita extern

kompetens, dels för att komma till rätta med brister i arbetsmiljön, dels

för att kunna uppfylla arbetsmiljölagstiftningens krav i övrigt.

Arbetsgruppen har ansett att de föreslagna ändringarna inte under-

gräver de kollektivavtal om företagshälsovård som finns idag och inte

heller innebär någon inskränkning av parternas möjlighet att genom nya

sådana avtal reglera frågan i framtiden. Regeringen delar denna

bedömning. Regeringen anser att den framtida utbyggnaden av

företagshälsovården även fortsättningsvis bör vara en angelägenhet för

arbetsmarknadens parter och att det i första hand bör ske genom avtal och

överenskommelser mellan dem. Givetvis innebär den nu föreslagna

ordningen en reglering och ett förtydligande av de minimikrav som gäller

beträffande företagshälsovårdens innehåll. Eftersom parterna även i

framtiden kommer att ha möjlighet att ingå avtal om företagshälsovård

anser regeringen att det inte bör finnas någon risk för att de föreslagna

ändringarna kommer att ge företagshälsovården den myndighetsprägel

som befarats av några remissinstanser.

Företagshälsovård definieras i lagen

I arbetsmiljölagen finns idag ingen definition av vad som är företags-

hälsovård. De flesta remissinstanserna har anfört att de är positiva till att

en definition införs i lagen. Några remissinstanser har dock haft

invändningar mot detta. Föreningen Tekniska Företagshälsovård har

påpekat att en formulering kan leda till begränsningar inom branschen

och att behoven skiftar stort mellan olika arbetsplatsers arbetsmiljöer.

Försäkringsförbundet har påpekat att en definition kan hämma en kreativ

utveckling på området.

Regeringen delar dock arbetsgruppens uppfattning att begreppet

företagshälsovård bör definieras i arbetsmiljölagen. En definition avser

inte att begränsa företagshälsovårdens arbetsuppgifter inom

arbetsmiljöns område. Den skall istället bidra till att ge uppmärksamhet

åt insatser som förebyggande och rådgivande arbete med de hälsorisker

som är arbetsplatsrelaterade.

En definition skall givetvis inte heller åstadkomma en begränsning av

den yrkesinriktade rehabiliteringen. En definition som förtydligar

företagshälsovårdens innehåll underlättar även arbetet med att renodla

dess verksamhet. En definition som anger vad som skall avses med

företagshälsovård kommer därför på sikt att snarare leda till en ökad

specialistkunskap och utveckling inom företagshälsovårdens område än

en begränsning av dess arbetssätt och kompetens. Som Föreningen

Svensk Företagshälsovård påpekat är det för företagshälsovårdens

förutsättningar en viktig del av dess legitimitet att en definition införs i

lag. Regeringen gör även den bedömningen att en definition kommer att

underlätta förutsättningarna för att konstatera när vårdinstitut inte

tillhandahåller företagshälsovård trots att de påstår sig inneha sådan

kompetens.

Arbetsplatsers olika karaktär innebär att behovet av insatser från

företagshälsovården är skiftande. Arbetsgruppen har ansett att

utgångspunkten skall vara att arbetsmarknadens parter genom

kollektivavtal bör reglera företagshälsovårdens innehåll. Härigenom får

parterna en stor frihet att anordna en företagshälsovård som är lämplig

för de olika arbetsplatsernas förutsättningar. De skilda behov som finns

vid olika arbetsplatser kan då tillgodoses. Regeringen delar denna

uppfattning och anser att det ligger i linje med grundprincipen att

utbyggnaden av företagshälovården i första hand är en angelägenhet för

arbetsmarknadens parter. Definitionen bör därför formuleras så att den

inte kommer i konflikt med den innebörd som företagshälsovården fått

genom regleringen mellan parterna.

Som arbetsgruppen påpekat bör definitionen även formuleras så att den

ligger i linje med de uttalanden som den skatterättsliga avdragsrätten

bygger på. Även internationella regler om företagshälsovården bör

beaktas.

I förarbetena till punkt 34 i anvisningarna till 23 §

kommunalskattelagen, finns kriterier upptagna för vad företagshälsovård

kan vara (prop. 1994/95:182 s. 27 f.) Följande kriterier har därvid

uppställts för att avdrag för kostnader för företagshälsovård skall

medges;

 företagshälsovården är en professionell och oberoende rådgivare för

arbetsgivare och arbetstagare,

 företagshälsovårdens uppgift är att arbeta så att ändamålet med

arbetsmiljölagen uppfylls,

 företagshälsovården arbetar med det förebyggande arbetsmiljöarbetet

och arbetlivsinriktad rehabilitering,

 företagshälsovården är baserad på en bred kompetens inom

ämnesområden som medicin, teknik, beteendevetenskap,

arbetsorganisation och rehabiliteringsmetodik,

 företagshälsovården identifierar och beskriver sambanden mellan

arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa samt lämnar förslag till

åtgärder och verkar aktivt för att dessa genomförs.

Även i den numera upphävda förordningen om bidrag till företags-

hälsovård fanns kriterier för företagshälsovård som medgav rätt till

statsbidrag (se avsnitt 5.5).

Regeringen instämmer i arbetsgruppens bedömning och delar

uppfattningen att definitionen bör utgå från den kärna av kriterier som

ovan redovisats och som karakteriserar företagshälsovården.

Flera remissinstanser anser dock att arbetsgruppens förslag till

definition bör göras tydligare. Regeringen delar uppfattningen att

definitionen skall vara tydlig men anser att den inte skall formuleras så

detaljerat och snävt att den framstår som uttömmande och begränsar

företagshälsovårdens möjligheter att utvecklas.

Företagshälsovården skall vara en oberoende expertresurs

Regeringen anser att företagshälsovården skall vara en i förhållande till

både arbetsgivare och arbetstagare oberoende resurs. Landstingshälsan

Västernorrland och Landstingshälsan Stockholm har båda påpekat att

definitionen bör klargöra den anställdes rätt att oberoende av

arbetsgivaren nyttja företagshälsovården. Regeringen delar uppfattningen

att expertresursen skall inta en fristående ställning.

Företagshälsovården skall vidare vara en expertresurs som

tillhandahåller sakkunskaper inom skilda områden vilka berör arbetslivet.

Sveriges Psykologförbund har framfört att den föreslagna definitionen

bör hänvisa till den kompetens som krävs inom områden för bl.a.

beteendevetenskap, arbetsorganisation, ergonomi och teknik samt

medicin och rehabilitering. Enligt regeringens uppfattningen avses med

just expertresurser i detta sammanhang t.ex. kompetens inom de nämnda

områdena. Men även andra typer av kompetenser kan i det enskilda fallet

framstå som en expertresurs för att förebygga och undanröja hälsorisker

på arbetsplaster. Med hänsyn härtill anser regeringen att definitionen inte

skall formuleras för snävt. Att det skall vara fråga om en expertresurs

inbegriper också att den skall vara professionell.

Företagshälsovårdens arbetsområde

Företagshälsovården skall arbeta inom områdena arbetsmiljö och

rehabilitering. Företagshälsovården skall särskilt ägna sig åt

förebyggande arbete med inriktning på arbetsmiljö och därmed undanröja

hälsorisker. Företagshälsovården skall också arbeta med

arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet när sådant behov redan

har uppkommit. Företagshälsovården förväntas i detta arbete ha

kompetens att identifiera och förklara sammanhangen mellan frågor

relaterade till arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa.

Arbetsgruppen har föreslagit att företagshälsovården skall lämna

förslag till åtgärder och även aktivt medverka till att förslagen

genomförs. Samhall har påpekat att arbetsgruppens föreslagna

formulering kan misstolkas så att företagshälsovården tar över

arbetsgivarens ansvar att genomföra föreslagna åtgärder. Regeringen

anser att det ligger i sakens natur att företagshälsovården skall avge

förslag till åtgärder som skall utgå från en helhetssyn över sambandet

mellan frågor relaterade till arbetsmiljö, organisation, produktivitet och

hälsa. Företagshälsovården skall rimligen även medverka vid

genomförandet av åtgärderna. Att företagshälsovården skall avge förslag

och medverka vid genomförandet behöver emellertid inte uttryckligen

framgå av lagtexten utan får anses ingå som en naturlig del av

företagshälsovårdens uppgifter som verkande inom områdena arbetsmiljö

och rehabilitering.

Företagshälsovårdens arbetsområden föreslås nu definieras i lag. I

avsnitt 7.2 redovisas gränsdragningen mellan å ena sidan traditionell

hälso- och sjukvård och å andra sidan företagshälsovård. Med de

föreslagna förändringarna avser regeringen att klargöra och renodla

företagshälsovårdens uppgifter. Regeringen delar dock arbetsgruppens

bedömning att det i företagshälsovårdens förebyggande åtgärder riktade

mot hela arbetsplatsen även i framtiden kan komma att finnas inslag av

vissa sjukvårdande insatser eftersom dessa i viss grad utgör en nödvändig

del av företagshälsovården.

Företagshälsovården och dess förhållande till internationella konventioner

och EG-rättsliga regler

Regeringen anser att föreslagna förtydligande av företagshälsovården

även ligger i linje med de internationella konventioner och EG rättsliga

regler som berör företagshälsovården.

Det s.k. ramdirektivet, rådets direktiv 89/391/EEG, innehåller

allmänna bestämmelser om arbetsgivarens skyldigheter avseende

arbetstagarens säkerhet och hälsa vid arbetsplatsen. I ramdirektivet

regleras bl.a. skydd mot och förebyggande av risker i arbetet. Om

verksamheten till skydd mot förebyggande av risker i arbetet inte kan

organiseras på grund av brist på kompetent personal i företaget eller

verksamheten, skall arbetsgivaren enligt artikel 7.3 anlita sakkunnig hjälp

utifrån. Av den nu föreslagna lydelsen i arbetsmiljölagen framgår att

arbetsgivaren är skyldig att svara för att den företagshälsovård som

påkallas av arbetsförhållandena finns att tillgå. I de fall

arbetsförhållandena kräver att åtgärder vidtas av arbetsgivaren och denne

saknar den kompetens som krävs för detta skall företagshälsovård anlitas

utifrån. Vidare föreslås också en definition av begreppet

företagshälsovård. Med den föreslagna nya bestämmelsen i

arbetsmiljölagen anser regeringen att artikel 7.3 på ett tydligare sätt blir

införlivad i svensk rätt. Den anlitade företagshälsovården skall vara en

oberoende expertresurs. Detta innebär att företagshälsovården skall inta

en oberoende ställning mot både arbetsgivare och arbetstagare samt att

företagshälsovården skall kunna bidra med sakkunnig hjälp. Det

sistnämnda stämmer väl överens med vad som föreskrivs i artikel 7.5

ramdirektivet där det framgår att utifrån anlitade företag eller personer

skall ha tillräckliga kunskaper och personella och professionella resurser.

Både ILO:s konvention (nr 161) och artikel 3.4 i sociala stadgan

behandlar företagshälsovård. Den nu föreslagna definitionen av företags-

hälsovård stämmer väl överens med artikel 3.4 i sociala stadgan vari

företagshälsovård anges som en huvudsakligen förebyggande och

rådgivande funktion. Även ILO-konventionens artikel 1 beskriver

företagshälsovården som en förebyggande och rådgivande funktion. I

artikel 5 anges vidare vilka olika uppgifter företagshälsovården förväntas

arbeta med. De föreslagna förtydligandet av företagshälsovårdens

uppgifter får anses vara i nivå med de i artikel 5 preciserade uppgifter

som med hänsyn till riskerna på olika arbetsplatser kan ingå i

företagshälsovårdens arbetsuppgifter.

Tillsyn

Regeringen delar arbetsgruppens bedömning av hur tillsynen och

uppföljningen av anordnandet av företagshälsovården bör se ut.

Arbetarskyddsstyrelsen och Yrkesinspektionen utövar idag tillsyn över

att arbetsmiljölagen efterlevs. Enligt 7 kap. 7 och 9 §§ arbetsmiljölagen

får förelägganden meddelas mot den som har ett skyddsansvar enligt 3

kap. 2 12 och 14 §§ arbetsmiljölagen. Ett sådant föreläggande kan även

förenas med vite. Reglerna om tillsyn inbegriper således även den

föreslagna bestämmelsen i 2 b § om att anordna företagshälsovård. Den

nu föreslagna ändringen i sistnämnda bestämmelse innebär att

bestämmelserna om företagshälsovård, internkontroll samt

arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet samordnas. Ändringen

avser inte, som tidigare nämnts, att utsträcka arbetsgivarens skyldighet

att svara för att företagshälsovård finns att tillgå längre än vad som idag

kan följa av bestämmelserna om internkontroll samt arbetsanpassnings-

och rehabiliteringsverksamhet. Arbetsgruppen har ansett att

Yrkesinspektionens tillsyn i första hand alltjämt avser att följa upp att

bestämmelserna tillämpas. Regeringen delar denna uppfattning.

Grundläggande regler i inspektionsarbetet lämnas av

Arbetarskyddsstyrelsen i tjänstemeddelanden avseende interna

föreskrifter och råd för Yrkesinspektionen. Den nu föreslagna ändringen

kan föranleda att det uppstår behov av att meddela kompletterande

vägledning för Yrkesinspektionen vid uppföljningen av arbetsgivarens

skyldighet i fråga om företagshälsovård. Regeringen delar

arbetsgruppens bedömning att ingripande från Yrkesinspektionens sida

kan bli aktuellt i sådana situationer där det redan idag med stöd av

reglerna om internkontroll samt arbetsanpassnings- och

rehabiliteringsverksamhet är lämpligt att arbetsgivaren tillhandahåller

företagshälsovård. Regeringen delar därför inte den uppfattning som

framförts av Föreningen Teknisk Företagshälsovård och Sveriges

Verkstadsindustrier att den föreslagna ändringen kommer att innebära att

regleringen av företagshälsovården nu blir av mer tvingande karaktär.

Arbetsgruppen har ansett att Yrkesinspektionen vid utövandet av

tillsynen bör anpassa sina metoder till de speciella förhållanden som kan

föreligga för små företag. Arbetsgruppen har också påpekat att det vid

överväganden av om ett föreläggande avseende företagshälsovård skall

meddelas eller inte så bör de små företagens särskilda förhållanden

beaktas. Oavsett företagets storlek bör vid sådana övervägande

regelmässigt rent praktiska hänsyn kunna tas till hur företaget skall

kunna införliva föreläggandet. Regeringen delar arbetsgruppens syn i

dessa avseenden.

Som arbetsgruppen påpekat skall ett föreläggande om att anordna

företagshälsovård inte utpeka vilken företagshälsovårdsenhet som en

arbetsgivare skall anlita eftersom företagshälsovårdsenheterna bör kunna

konkurrera på lika villkor.

Regeringen gör samma bedömning som arbetsgruppen när det gäller i

vilken omfattning som Yrkesinspektionen kan tänkas bli tvungen att

ingripa. Endast efter det att alla möjligheter att förmå en arbetsgivare att

inom en rimlig tid frivilligt svara för att den företagshälsovård som

arbetsförhållandena kräver har uttömts torde ett ingripande bli aktuellt.

Arbetsgivarverket och Landstingsförbundet har ansett det värdefullt att

företagshälsovården även fortsättningsvis skall vara är en angelägenhet

för och vila på samverkan mellan arbetsmarknadens parter.

Landstingsförbundet har vidare betonat att redan ingångna kollektivavtal

inte skall kunna rubbas av myndighetsingripanden. Regeringen anser att

det även i de fall en arbetsgivare omfattas av ett kollektivavtal om

företagshälsovård men där sådan trots avtalet inte finns att tillgå så är det

i första hand en fråga för arbetstagarorganisationen att med stöd av

avtalet verka för att avtalsinnehållet uppfylls. Det bör dock påpekas att

ett ingripande inte får underlåtas eller att tillsyn eftersättas när det är

nödvändigt. Som arbetsgruppen har påpekat avser den nu föreslagna

lagändring inte att förändra Yrkesinspektionens förhållningssätt till

kollektivavtalsbundna arbetsgivare.

7.2 Företagshälsovårdens uppgifter renodlas

Regeringens bedömning: Företagshälsovårdens kärnverksamhet,

dvs. förebyggande arbetsmiljöarbete och arbetslivsinriktad

rehabilitering, bör renodlas. Det bör finnas en tydlig avgränsning mot

privat och offentlig hälso- och sjukvård.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget. Riksrevisionsverket (RRV) och Riksskatteverket (RSV) påpekar

dock att det är väsentligt att en renodling inte fjärmar

företagshälsovårdens personal från det dagliga sjukvårdsarbetet i sådan

utsträckning att den utarmar dess allmänmedicinska kompetens.

Arbetsgivarverket, SAF, Kommunförbundet och Legitimerade

Sjukgymnasters Riksförbund är negativa till förslaget. SAF framhåller

bl.a. att flexibilitet och gränsöverskridande insatser är en förutsättning för

en väl fungerande företagshälsovård.

Skälen för regeringens bedömning: Arbetsmiljölagstiftningen och

hälso- och sjukvårdslagstiftningen har ett gemensamt syfte, att förebygga

ohälsa.

Sjukvårdens roll och omfattning inom företagshälsovården har länge

varit omdebatterad. I olika sammanhang, bl.a. i propositionen 1984/85:89

om företagshälsovård och arbetsanpassning, har regeringen framhållit att

sjukvården inom företagshälsovården bör hållas tillbaka och att det

förebyggande arbetsmiljöarbetet bör utvidgas. Där konstaterades att

sjukvård, i bemärkelsen medicinsk behandling, i första hand skall

tillgodoses inom ramen för samhällets hälso- och sjukvård. I

propositionen 1990/91:140 om arbetsmiljö och rehabilitering

konstaterades att allmänna sjukvårdande, behandlande uppgifter i princip

inte ingår i företagshälsovårdens uppgifter.

Regeringen delar arbetsgruppens uppfattning att det inte är möjligt och

inte heller lämpligt att helt avskilja sjukvården från företagshälsovården

och att skälet till detta är att företagshälsovårdens verksamhet i sig

innebär fokusering på arbetsrelaterad ohälsa, yrkesrelaterade sjukdomar

och arbetslivsinriktad rehabilitering. Detta förutsätter att det finns

personal med sjukvårdskompetens och att viss sjukvård bedrivs. Vidare

krävs en viss sjukvård för att bedöma effekterna av företagshälsovårdens

åtgärdsarbete. Omfattningen av och karaktären på sjukvården inom

företagshälsovården måste emellertid få en avgränsning mot övrig privat

och offentlig sjukvård. Företagshälsovårdens roll gentemot beställarna,

koncentration på generella och individinriktade arbetsförhållanden, måste

nu klargöras.

Avgränsningen måste göras av företagshälsovården själv genom den

professionalism och det expertkunnande som innehas av dess personal.

En väl genomarbetad policy, klara riktlinjer och en effektiv styrning och

ledning av verksamheten behövs för att förväntningarna på företagshälso-

vården skall kunna uppfyllas i praktiken.

Avgränsningen måste vidare göras med stöd av respektive landsting i

dess övergripande och samordnande roll i hälso- och sjukvårdsfrågor.

Landstingen har en stor frihet att utforma vården efter lokala och

regionala förutsättningar och behov. Målet är en god hälsa för alla och en

vård på lika villkor. Begreppet hälso- och sjukvård omfattar såväl

sjukdomsförebyggande åtgärder som egentlig sjukvård. Det är samtidigt

en fråga om både miljö- och individinriktade åtgärder. Regeringen anser

därför att landstingen inom ramen för sina möjligheter bättre bör

medverka till att förebygga även den arbetsrelaterade ohälsan. En ökad

samverkan mellan företagshälsovården, primärvården och

försäkringskassan underlättar med stor sannolikhet möjligheterna att

renodla företagshälsovårdens verksamhet.

Avgränsningen bör också göras genom ändring av det sätt på vilket

sjukvården inom företagshälsovården delvis finansieras i dag.

7.3 Ersättning och samverkan

Regeringens förslag: Lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

och lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik ändras så att

en läkare eller en sjukgymnast inte kan få ersättning enligt dessa lagar

för verksamhet som utförs inom företagshälsovården.

 Regeringens bedömning: En systematisk samverkan bör komma

till stånd mellan företagshälsovården, primärvården och andra

vårdgivare. Sjukvårdshuvudmännen bör i högre utsträckning än vad

som sker i dag ta till vara möjligheten att teckna avtal med

företagshälsovårdsenheter om olika typer av tjänster och åtaganden

mot bakgrund av att dessa enheter kan bidra med god fackkompetens

när det gäller det förebyggande arbetsmiljöarbetet och den

arbetslivsinriktade rehabiliteringen.

Arbetsgruppens bedömning och förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna är positiva

till förslaget om samverkan. Ett fåtal är negativa. Myndigheter, bransch-

organ och fackförbunden, Kommunförbundet och Landstingsförbundet är

i huvudsak positiva. Sveriges läkarförbund och Svenska företagsläkar-

föreningen betonar vikten av samverkan på lika villkor. Landstingen är

positiva men efterlyser tydliga mål och incitament för samverkan.

LandstingshälsanVästernorrland, Föreningen Teknisk

Företagshälsovård, Sveriges Psykologförbund och Bohushälsan anser att

de ekonomiska förutsättningarna och resurserna inte i tillräcklig grad är

tydliggjorda.

De flesta av remissinstanserna är också positiva till förslagen om vård-

avtal men av dessa har dock flertalet synpunkter på vårdavtalens

utformning och innehåll.

Branschorgan och myndigheter är i huvudsak positiva till vårdavtal.

Från branschhåll påpekas dock att det erfordras att alla företagshälso-

vårdsenheter, som uppfyller ställda krav på kvalitetssäkring och

kvalitetsutveckling, har tillgång till samma ersättningsförmåner. I annat

fall uppnås inte konkurrensneutralitet. Konkurrensverket anser att

offentliga resurser ämnade att ersätta hälso- och sjukvård enligt den

nationella taxan inte bör användas för att subventionera

företagshälsovård. I den mån det kan finnas behov av sjukvårdande

verksamhet på de enheter som bedriver företagshälsovård anser

Konkurrensverket i likhet med arbetsgruppen att vårdavtal kan vara en

bra form för detta ändamål. Konkurrensverket har dock i sitt

remissyttrande erinrat om att regeringen tillsatt en utredning för att

analysera tillämpningen av lagen (1992:1528) om offentlig upphandling

när det gäller hälso- och sjukvårdstjänster och där den enskilde

vårdgivaren för att kunna bedriva verksamheten med offentlig

finansiering är hänvisad till att träffa avtal med en sjukvårdshuvudman.

Även Riksförsäkringsverket anser att den föreslagna ändringen av lagen

om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för sjukgymnastik är

motiverad ur konkurrenssynpunkt.

Blandade reaktioner har kommit från parterna avseende vårdavtal.

Enligt Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO) finns det en

uppenbar risk för godtycke och stora skillnader mellan olika landsting i

möjligheterna att uppnå sådana avtal. Blandade reaktioner har också

kommit från landstingen när det gäller vårdavtalen. Legitimerade

Sjukgymnasters Riksförbund och Sveriges Läkarförbund motsätter sig de

föreslagna ändringarna i lagen om läkarvårdsersättning respektive lagen

om ersättning för sjukgymnastik.

Bakgrund till regeringens överväganden: RRV presenterade i början

av 1990-talet rapporten Den statliga styrningen av företagshälsovården

(Fu 1991:9). RRV:s slutsats var att statsbidragets styrande effekter var

svaga, bl.a. när det gällde att stimulera till förebyggande

arbetsmiljöarbete och förbättra anslutningen av små och medelstora

företag till företagshälsovården. Med anledning av RRV:s rapport och det

statsfinansiella läget avvecklades det generella statsbidraget till

företagshälsovård fr.o.m. den 1 januari 1993. Regeringen tillkallade i

samband med att detta beslut togs en särskild utredare för att utreda

företagshälsovårdens organisation och finansiering 1992 års

företagshälsovårdsutredning (FHU92). Företagshälsovårdsutredningen

menade i sin rapport (SOU 1992:103) att företagens krav på sjukvård är

en av de faktorer som medverkat till att företagshälsovården inte kunnat

spela en tillräckligt aktiv roll i arbetsmiljöarbetet. Utredningen ansåg att

arbetet med arbetsmiljö och rehabilitering skall vara det primära för

företagshälsovården. Även medicinsk kompetens behövs i detta arbete.

Utredningen betonade också vikten av ett förtroendefullt samarbete med

primärvården och andra berörda vårdgivare. Om företag önskar erbjuda

sina anställda sjukvård är det angeläget att detta sker på sådant sätt att det

inte inkräktar på eller ersätter arbetet med arbetsmiljön och

rehabiliteringen, menade utredningen. Utredningen ansåg också att

arbetsgivare som vill anordna sjukvård för sina anställda själva bör

finansiera insatsen eller träffa överenskommelse med

sjukvårdshuvudmännen.

Från och med den 1 januari 1994 har landstingen det direkta

finansieringsansvaret för all privat vård med offentlig finansiering, dvs.

inte bara för privat utförda hälso- och sjukvårdstjänster reglerade genom

avtal mellan de privatpraktiserande vårdgivarna och

sjukvårdshuvudmännen, utan även för enskilda läkare och sjukgymnaster

med ersättning enligt statligt fastställda taxor, dvs. de tidigare s.k.

försäkringskasseanslutna läkarna och sjukgymnasterna.

I samband med att sjukvårdshuvudmännen fick det direkta

finansieringsansvaret även för läkare och sjukgymnaster med ersättning

enligt statligt fastställda taxor infördes ett nytt statligt reglerat

ersättningssystem för läkare och sjukgymnaster. Till följd av det nya

ersättningssystemet regleras de privatpraktiserande läkarnas och

sjukgymnasternas möjligheter att etablera sig och bedriva verksamhet

med offentlig finansiering i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

och lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik samt tillhörande

förordningar (de s.k. nationella taxorna). Det finns dock inget som

hindrar att landstinget och de privata vårdgivarna träffar andra

överenskommelser genom vårdavtal.

Läkare med specialistutbildning inom enbart företagshälsovård

omfattas inte av det nya ersättningssystemet. Ett motiv för detta var

bland annat att kostnader som ankommer på arbetsgivarna i så fall skulle

belasta landstingen. En annan konsekvens skulle bli att samhället får två

parallella system för organisationen av den öppna sjukvården med

landstingen som finansieringsansvariga.

Sedan avvecklingen av det generella statsbidraget till

företagshälsovården skall företagshälsovården finansieras helt av

företagen. Till följd av bortfallet av statsbidragen har också en

omstrukturering av företagshälsovården skett. Vissa

företagshälsovårdsenheter har dock tillgång till landstingsfinansierad

hälso- och sjukvård genom att de har anlitat eller har anställt läkare, som

har annan enligt lagen om läkarvårdsersättning godkänd

specialistkompetens och/eller sjukgymnaster med ersättning enligt de

nationella taxorna och som därför kan debitera landstinget för den

läkarvård alternativt den sjukgymnastiska behandling som de utför.

Dessa företagshälsovårdsenheter har en konkurrensfördel gentemot andra

företagshälsovårdsenheter som inte har tillgång till taxeanslutna läkare

och sjukgymnaster. De företagshälsovårdsenheter som inte har tillgång

till taxeanslutna vårdgivare måste, för att kunna erbjuda hälso- och

sjukvård, antingen ta ut full ersättning av arbetsgivarna för utförda

tjänster eller träffa avtal med sjukvårdshuvudmannen om att bedriva en

viss andel sjukvård inom ramen för företagshälsovård.

Skälen för regeringens överväganden

Läkarvårds- och sjukgymnastikersättning lämnas inte för verksamhet inom

företagshälsovården

Offentliga resurser ämnade att ersätta hälso- och sjukvård enligt de

nationella taxorna bör inte användas för att subventionera

företagshälsovård. Redan i dag gäller att hälsokontroller och verksamhet

enligt arbetsmiljölagen som bedrivs inom ramen för företagshälsovården

inte berättigar till ersättning från de nationella taxorna.

I propositionen Privata vårdgivare (prop. 1996/97:123) ansåg

regeringen att det finns ett behov av ett förtydligande av att

företagshälsovårdsinsatser inte berättigar till ersättning enligt lagen om

läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för sjukgymnastik vilket

också framförts av Utredningen (S 1995:12) om ersättningen till privata

vårdgivare. Ett sådant förtydligande skulle kunna utgöra ett stöd för

landstingen vid kontroll av ersättningen till privata vårdgivare eller när

det finns indikationer på överträdelse. Förutom denna

gränsdragningsproblematik vad avser kostnadsfördelningen var

regeringen också uppmärksammad på att vissa företagshälsovårdsenheter

har en konkurrensfördel, till följd av att de har tillgång till

landstingsfinansiering, gentemot andra företagshälsovårdsenheter som

inte kan erbjuda finansierad hälso- och sjukvård. Regeringen ansåg dock

vid denna tidpunkt att fortsatta åtgärder borde avvaktas, med hänsyn till

att frågan om vad som kan göras för att stärka företagshälsovården och

bl.a. klargöra dess roll i förhållande till annan hälso- och sjukvård var

under beredning inom regeringskansliet.

Enligt regeringens mening bör nu ytterligare steg tas mot att försöka

renodla företagshälsovårdens kärnverksamhet, dvs. förebyggande

arbetsmiljöarbete samt medverkan i den arbetslivsinriktade

rehabiliteringen. Ett steg mot en ökad renodling är enligt regeringens

mening att ändra det sätt på vilket sjukvården inom företagshälsovården

delvis finansieras i dag.

Arbetsgruppen anser att nuvarande ersättningssystem har en direkt

avledande inverkan på det förebyggande arbetsmiljöarbetet och den

arbetslivsinriktade rehabiliteringen inom företagshälsovården till förmån

för den subventionerade medicinska verksamheten. Nuvarande ordning

som tillåter vårdgivare att på ett oreglerat sätt bedriva offentligt

finansierad hälso- och sjukvård inom företagshälsovården bör därför

enligt arbetsgruppen ändras. Arbetsgruppen föreslår därför att ersättning

enligt de nationella taxorna inte skall kunna lämnas till läkare respektive

sjukgymnaster som är verksamma inom företagshälsovården. En

vårdgivare som erhåller ersättning enligt lagen om läkarvårdsersättning

eller lagen om ersättning för sjukgymnastik skall enligt arbetsgruppens

förslag inte tillåtas vara anställd eller på annat sätt knuten till

företagshälsovården.

Enligt regeringen framstår arbetsgruppens förslag som för långtgående.

Förslaget innebär att den läkare eller sjukgymnast som uppfyller kraven

för ersättning enligt de nationella taxorna inte skulle ha möjlighet att

utföra uppdrag av något slag inom företagshälsovården. Regeringen

anser att det är tillräckligt att föreskriva att läkare och sjukgymnaster inte

skall kunna erhålla ersättning enligt de nationella taxorna för den

verksamhet som de bedriver inom företagshälsovårdens ram.

Avsikten med de föreslagna ändringarna i lagen om

läkarvårdsersättning respektive lagen om ersättning för sjukgymnastik är

inte att helt avskilja sjukvården från företagshälsovården. Enligt

regeringens mening innebär företagshälsovårdens verksamhet i sig

fokusering på arbetsrelaterad ohälsa, yrkesrelaterade sjukdomar och

arbetslivsinriktad rehabilitering. Detta förutsätter personal med

sjukvårdskompetens och att viss sjukvård bedrivs. Regeringen anser dock

inte att det skall finnas möjligheter för vissa företagshälsovårdsenheter

att kunna erbjuda offentligt finansierad sjukvård utan att

företagshälsovårdsenheten och sjukvårdshuvudmannen träffat ett avtal

kring detta. Dagens system medför också en konkurrensfördel för de

företagshälsovårdsenheter som utan avtal med landstinget kring bl.a.

omfattningen av hälso och sjukvårdsverksamheten, kan erbjuda

landstingsfinansierad hälso- och sjukvård.

Arbetsgruppen har också pekat på andra viktiga konsekvenser av

dagens system som stödjer de föreslagna ändringarna i lagen om läkar-

vårdsersättning samt lagen om ersättning för sjukgymnastik.

Arbetsgruppen påpekar att dagens system medför svårigheter för nya

företagshälsovårdsenheter att komma in på marknaden om de inte har

läkare eller sjukgymnaster som har möjlighet att erhålla ersättning från

de nationella ersättningssystemen. Detta problem förstärks av att det efter

år 1994 inte längre är möjligt att fritt ansluta sig till de s.k. nationella

taxorna. Vidare kan enligt arbetsgruppen yngre och nyetablerade läkare

med specialistkompetens inom företagshälsovård inte utan svårighet få

anställning inom företagshälsovården, eftersom de inte omfattas av den

nationella taxan. Detta kan på sikt leda till en utarmning av kompetensen

inom branschen. För att göra övergången smidigare för de vårdgivare och

företagshälsovårdsenheter som berörs anser regeringen i likhet med

arbetsgruppen att det måste finnas vissa övergångsregler. Det är viktigt

att berörda parter ges rimlig tid att teckna avtal om olika typer av tjänster

och åtaganden eller, om detta inte är möjligt, att anpassa sig till de nya

förhållandena. Regeringen återkommer till denna fråga i det följande i

samband med övriga frågor om ikraftträdande.

Samverkan

Regeringen håller med arbetsgruppen om att i de fall sjukvården inom

företagshälsovården skall bedrivas med offentlig finansiering bör detta

regleras genom avtal mellan landstinget och företagshälsovårdsenheten.

Enligt regeringens mening finns det många fördelar med att upprätta

sådana avtal. Om företagshälsovården ges möjlighet att bedriva viss

landstingsfinansierad hälso- och sjukvård bör bl.a. företagshälsovårdens

möjligheter att behålla och utveckla sin sjukvårdskompetens öka, vilket

är av vikt i arbete med arbetsrelaterad hälso- och sjukvård.

Företagshälsovården kan under sådana förutsättningar även utgöra en

viktig resurs för landstingens läkare, eftersom de då i större utsträckning

kan remittera patienter till företagshälsovården för bedömning eller för

behandling av arbetsrelaterade sjukdomar och skador.

Företagshälsovårdens fackkompetens när det gäller det förebyggande

arbetsmiljöarbetet och den arbetslivsinriktade rehabiliteringen kommer

då även andra patientgrupper till del. Regeringen instämmer också i

arbetsgruppens uppfattning att företagshälsovårdens breda kunskap om

samspelet mellan arbetsmiljö och hälsa, i samband med rehabilitering,

inte kan ersättas med insatser från t.ex. primärvården. Ett ökat samarbete

och en bättre samordning mellan företagshälsovården och primärvården

bör även kunna bidra till en tydligare rollfördelning när det gäller

sjukvårdsinsatser i allmänhet och arbetsplatsanknuten hälso- och

sjukvård. En annan fördel är att landstingen, som från den 1 januari 1998

har kostnadsansvar för läkemedlen, får bättre möjligheter att kontrollera

läkemedelsförskrivningen.

Ett bra exempel på samverkan, där hälso- och sjukvårdsinsatserna

inom företagshälsovården regleras genom avtal mellan

sjukvårdshuvudmannen och företagshälsovården, är den s.k.

Värmlandsmodellen. Inom Värmlands läns landsting har de lokala hälso-

och sjukvårdsnämnderna tecknat lokala avtal med respektive

företagshälsovårdsenhet. Landstinget i Värmland betalar

företagshälsovården en begränsad prestationsersättning för utförda hälso-

och sjukvårdstjänster. Värmlandsmodellen syftar till att ge

företagshälsovården förutsättningar att behålla och utveckla sin

kompetens inom arbetsmiljö- och rehabiliteringsområdet samtidigt som

den fortfarande har möjlighet att bedriva viss läkarvård och

sjukgymnastisk behandling. En fördel som lyfts fram är bl.a. att

företagshälsovården involveras i landstingets regelsystem, bl.a. med rätt

för företagsläkarna att remittera patienter till specialister, röntgen,

laboratorier etc. Enligt uppgifter från representanter för

företagshälsovården i Värmland ger denna ersättning bättre möjligheter

till ett mer renodlat förebyggande arbetsmiljöarbete då priskonkurrens

inte behöver ske om hälso- och sjukvårdstjänster.

Det finns även andra exempel på samverkan mellan

företagshälsovården och den offentliga hälso- och sjukvården.

Västernorrlands läns landsting ser betydande problem med den typ av

avtal som tecknas inom Värmlands läns landsting. Landstinget anser

emellertid att det är rimligt att företagshälsovården i sitt arbete med

arbetsrelaterad hälso- och sjukvård ges möjlighet att på samma sätt som

annan hälso- och sjukvård utnyttja medicinsk service som laboratorier av

olika slag. Malmöhus läns landsting har i sitt remissyttrande bl.a. angivit

att företagshälsovårdsenheterna inom Region Skåne, under vissa givna

förutsättningar, erbjudits att teckna avtal om att kostnadsfritt kunna

remittera patienter till röntgen- och laboratorieundersökningar. Liknande

synpunkter har förts fram av Samverkansdelegationen i betänkandet

Klara spelregler (SOU 1997:179). Delegationen har därvid anfört att

sjukvårdshuvudmännen bör träffa särskilda vårdavtal avseende

laboratorie- och röntgenundersökningar med de

företagshälsovårdsenheter som uppfyller ställda kvalitetskrav och har

läkare som besitter specialistkompetens i företagshälsovård.

Många remissinstanser har haft synpunkter på vårdavtalens utformning

och innehåll. Från branschhåll påpekas att det erfordras att alla

företagshälsovårdsenheter, som uppfyller ställda krav på kvalitetssäkring

och kvalitetsutveckling, har tillgång till samma ersättningförmåner. I

annat fall anser man inte att konkurrensneutralitet uppnås. Sveriges

läkarförbund menar att ändringen i lagen om läkarvårdsersättning måste

vara kopplat till att vårdavtal i stället upprättas. Sveriges läkarförbund

förespråkar även en rikslikare för dessa avtal i form av en

minimistandard. Regeringen anser dock att med de föreslagna

ändringarna i lagarna om läkarvårds- respektive sjukgymnastikersättning

ges företagshälsovårdsenheterna samma förutsättningar att konkurrera

om olika uppdrag. Förslaget innebär att möjligheterna tas bort att bedriva

offentligt finansierad hälso- och sjukvård inom företagshälsovårdens ram

som inte reglerats i avtal mellan företagshälsovårdsenheten och

sjukvårdshuvudmannen och som i dagsläget endast kommer vissa

företagshälsovårdsenheter till del, dvs. de som har tillgång till

taxeanslutna läkare och sjukgymnaster. Regeringen anser vidare att

samverkan mellan företagshälsovården och hälso- och sjukvården bör

utformas utifrån lokala förutsättningar, tillgängliga resurser och behov

inom sjukvårdsområdet. Förutsättningarna för samverkan torde också

skilja sig åt inom glesbygds- och storstadsområden.

Det är enligt regeringens mening av stor vikt att hitta lösningar som

mer effektivt utnyttjar samhällets samlade resurser för att bättre

tillgodose enskilda människors behov av olika stödåtgärder.

Arbetsrelaterad ohälsa orsakar stora samhällsekonomiska kostnader, inte

minst för kommuner och landsting till följd av att resurser måste tas i

anspråk för sjukvård m.m. Mot bakgrund av detta och vad som tidigare

sagts finns det enligt regeringens mening starka skäl för

sjukvårdshuvudmännen att utveckla bra och ändamålsenliga

samverkansmodeller med bl.a. företagshälsovården. Regeringen anser

därför att en systematisk samverkan bör komma till stånd mellan

företagshälsovården, primärvården och andra vårdgivare.

Sjukvårdshuvudmännen bör i större utsträckning än vad som sker idag ta

till vara möjligheten att teckna avtal med företagshälsovårdsenheter om

olika typer av tjänster och åtaganden mot bakgrund av att dessa enheter

kan bidra med god fackkompetens när det gäller det förebyggande

arbetsmiljöarbetet och den arbetslivsinriktade rehabiliteringen.

Regeringens har ovan försökt visa på olika sätt att samverka som bl.a.

ger företagsläkarna ökade möjligheter att kunna arbeta i huvudsak som

specialister i företagshälsovård med alla tre komponenter som är av vikt

för detta arbete, nämligen prevention, rehabilitering och arbetsrelaterad

sjukvård. Regeringen vill understryka att sjukvårdshuvudmännen i fråga

om avtal kring hälso- och sjukvårdstjänster även bör överväga att träffa

avtal med företagshälsovårdsenheter om andra typer av tjänster och

åtaganden än läkarvård eller sjukgymnastisk behandling. I

sammanhanget vill regeringen erinra om att Utredningen (S 1998:01) om

sjukvårdsupphandling i tilläggsdirektiv, beslutade den 4 mars 1999, bl.a.

fått i uppdrag att utreda om lagen (1992:1528) om offentlig upphandling

är tillämplig vid landstings och kommuners köp av tjänster från privata

företagshälsovårdsenheter.

7.4 Företagshälsovården och folkhälsan

Regeringens bedömning: Företagshälsovården bör vara en resurs i

folkhälsoarbetet. Nationella folkhälsokommittén har redan

uppmärksammat företagshälsovårdens roll i folkhälsoarbetet varför

något uppdrag till kommittén inte behöver lämnas.

Arbetsgruppens bedömning och förslag: Arbetsgruppen anser att

företagshälsovården bör kunna utgöra en resurs i folkhälsoarbetet och

Nationella Folkhälsokommittén bör enligt arbetsgruppen ges i uppdrag

att överväga på vilket sätt företagshälsovården kan vara en resurs i

folkhälsoarbetet.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till

arbetsgruppens bedömning. Några instanser är negativa till förslaget om

ett uppdrag till Nationella folkhälsokommittén, t.ex. Arbetsgivarverket,

Svenska Kommunförbundet, SACO och Sveriges Verkstadsindustrier.

Skälen för regeringens bedömning: Samhället har ett ansvar för att

skapa gynnsamma förutsättningar för hela befolkningen att leva ett hälso-

samt liv, oavsett social bakgrund, yrkestillhörighet eller ekonomiska

förutsättningar. Insatser för att skapa goda villkor för hälsa skall ses i ett

långsiktigt perspektiv. Många av de beslut som fattas i dag påverkar både

nuvarande och kommande generationers hälsa. Insatser för att främja en

god hälsa är en investering för framtiden, som ger utdelning på flera sätt.

För den enskilde kan det innebära att år med hälsa och livskvalitet läggs

till livet och för samhället kan det innebära en befolkning som är frisk

och mår bra skapar bättre förutsättningar för välstånd genom ökad

tillväxt, minskad sjukfrånvaro och minskad utslagning från arbetslivet.

Regeringen har erfarit att Nationella folkhälsokommittén (dir

1995:158), som skall utarbeta förslag till nationella mål för

hälsoutvecklingen och folkhälsoarbetet, även aktualiserat frågan om

företagshälsovårdens roll i folkhälsoarbetet. Under våren 1998 beslöt

Nationella folkhälsokommittén bl.a. att tillsätta en särskild arbetsgrupp

för att ta fram underlag för kommitténs ställningstaganden när det gäller

att utarbeta nationella mål och strategier för folkhälsopolitiken inom

arbetslivsområdet. Arbetsgruppen för arbetslivsfaktorer har nyligen

överlämnat sin rapport Nationella folkhälsomål och strategier för

arbetslivsområdet till kommittén. Ett av de övergripande mål som

föreslås av Arbetsgruppen för arbetslivsfrågor är förbättrad och förstärkt

företagshälsovård och skolhälsovård. Arbetsgruppen anser att

företagshälsovården är en viktig resurs med sin kombinerade kompetens i

arbetsmiljö- och rehabiliteringsfrågor. Vidare påpekas att en förstärkning

bör ske av samarbetet mellan primärvård, specialistvård och

företagshälsovård. Kommittén kommer att ta ställning till de förslag som

lagts fram av Arbetsgruppen för arbetslivsfaktorer i kommande

betänkanden.

Mot bakgrund av att Nationella folkhälsokommittén redan är

uppmärksammad på företagshälsovårdens roll i folkhälsoarbetet anser

regeringen att det inte finns behov av att ge kommittén i uppdrag att

överväga på vilket sätt företagshälsovården kan vara en resurs i

folkhälsoarbetet.

7.5 Små företag

Regeringens bedömning: Företagshälsovårdens kompetens i fråga

om små företag bör öka. De yrkesmedicinska klinikerna bör aktivt

stödja företagshälsovårdens arbete när det gäller små företag.

Arbetsgruppens bedömning: Arbetsgruppens bedömning stämmer

överens med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som yttrat sig i

denna del är i huvudsak positiva till arbetsgruppens bedömning. Flera av

dem tar upp frågan om incitament för små företag att i högre grad anlita

företagshälsovård.

Skälen för regeringens bedömning: De små företagens verksamhet

spänner över en mängd olika områden med starkt varierande behov och

förutsättningar. Det är sannolikt att de små företagen många gånger

behöver ytterligare kunskaper om arbetsgivaransvarets innebörd och

räckvidd avseende arbetsmiljön och rehabiliteringsverksamhet. Om

företagshälsovården integreras av arbetsgivaren i arbetsmiljöarbetet på

den enskilda arbetsplatsen kan den med sin samlade kompetens

identifiera och beskriva samband mellan arbetsmiljö och

arbetsorganisation samt produktivitet och hälsa och lämna förslag till

åtgärder i styrningen och driften av verksamheten som bidrar till en god

och lönsam utveckling. Regeringen delar bedömningen att

företagshälsovården bör sträva efter att fungera som en samarbetspartner

och en idégivare som de små företagen kan vända sig till med förtroende

när det gäller att utveckla sin verksamhet utifrån utgångspunkterna

arbetsmiljö och rehabilitering.

Småföretagsenheten vid Yrkes- och miljömedicinska kliniken på Re-

gionsjukhuset i Örebro är ett bra exempel på hur landstingen kan

medverka till att förebygga arbetsrelaterad ohälsa i små företag.

Småföretagsenheten har i en rapport, Hälsa, Arbetsmiljö och

Företagshälsovård i Småföretag (Rapport S6/97), analyserat små företags

behov av företagshälsovård. Enligt rapporten har små företag dålig

kännedom om vad företagshälsovården kan hjälpa till med utöver de

sjukvårdstjänster som tillhandahålls. Vidare är kunskaperna om

riskfaktorer i arbetsmiljön bristfälliga i små företag.

De regionalt placerade yrkesmedicinska klinikerna bör kunna ge

företagshälsovården hjälp och stöd framförallt i metodfrågor och i

utvecklingsarbete i övrigt när det gäller små företag.

8 Utbildning, kvalitetssäkring och uppföljning

Regeringens bedömning: Regeringen avser att återkomma i fråga om

utbildning av företagshälsovårdens personal.

Regeringen anser inte att det för närvarande finns något behov av

att tillsätta en särskild delegation för att följa upp

företagshälsovårdens framtida utveckling eller av att utvärdera arbetet

med kvalitetssäkring av företagshälsovården.

Arbetsgruppens förslag: Enligt arbetsgruppens förslag skall

 Arbetslivsinstitutet ges ett tydligt uppdrag att vara den statliga

organisation som skall svara för utbildning av företagshälsovårdens

personal,

 företagshälsovårdens kvalitetssäkringsarbete utvärderas,

 en särskild delegation tillsättas som bör få till uppgift att följa upp

företagshälsovårdens utveckling.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är i huvudsak positiva

till förslagen avseende utbildning och kvalitetssäkring. Av de

remissinstanser som svarat är en majoritet negativa till att en särskild

delegation tillsätts för att följa upp företagshälsovårdens utveckling.

Tjänstemännens centralorganisation (TCO) anser att utbildning av

företagshälsovårdspersonal i första hand är ett ansvar för den statliga

högskolan. SAF är negativ till förslaget om utbildning och påpekar att

fortbildning skall bedrivas i fri konkurrens. Vårdförbundet och

Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund anser att utbildning av

företagshälsovårdspersonal inte enbart bör koncentreras till

Arbetslivsinstitutet. Socialstyrelsen anser att utbildningen av läkare i

specialiteten företagshälsovård i dag inte sker på ett tillfredsställande

sätt. Samhall anser att Arbetslivsinstitutets utbildningar bör behandla

arbetsplatsens stöd till personer med funktionshinder.

Flertalet remissinstanser ser det som viktigt att företagshälsovården är

kvalitetssäkrad så att företagshälsovård av god kvalitet kan garanteras.

Arbetarskyddsstyrelsen, SACO och Föreningen Svensk

Företagshälsovård anser att en utvärdering av företagshälsovården bör

anstå några år. Arbetslivsinstitutet är negativa till förslaget om en särskild

av regeringen tillsatt delegation. Arbetsmarknadsstyrelsen och Svenska

arbetsgivareföreningen anser att utvärdering kan ske inom ramen för

befintliga resurser. Arbetarskyddsstyrelsen påpekar att det i instruktionen

för Arbetarskyddsverket anges att styrelsen skall följa och främja

företagshälsovårdens utveckling i samverkan med berörda myndigheter

och organisationer.

Skälen för regeringens bedömning

Utbildning av företagshälsovårdens personal

Arbetslivsinstitutet bedriver viss utbildning för företagshälsovårdens

personal. Utbildningar ges i form av vidare och påbyggnadsutbildningar

av olika slag. Den riktar sig till företagsläkare, företagssköterskor,

sjukgymnaster, beteendevetare, och arbetsmiljöingenjörer. Även personal

inom företagshälsovården som innehar administrativa arbetsuppgifter

och fackligt förtroendevalda kan erhålla utbildning. Institutet genomför

fortlöpande en anpassning av utbildningarnas innehåll och pedagogik till

att svara mot arbetslivets behov samt branschens och yrkesföreningarnas

krav.

Arbetsgruppen har bedömt att institutet skall ges ett tydligt uppdrag att

svara för utbildningen som statlig organisation.

Regeringen anser att den utbildning som bedrivs vid institutet är av

stort värde. Personal inom företagshälsovården ges härigenom möjlighet

till kompetensutveckling. Regeringen anser dock att frågan om

utbildning av företagshälsovårdens personal bör analyseras ytterligare

och avser därför att återkomma till frågan i annat sammanhang.

Kvalitetssäkring och uppföljning av företagshälsovården

Regeringen konstaterar att det pågår ett arbete med att säkra kvaliten

avseende företagshälsovården och anser att det är viktigt att detta arbete

fortsätter. Arbetsgruppen har föreslagit att detta arbete bör utvärderas.

Regeringen ser emellertid inte att det föreligger ett omedelbart behov av

en utvärdering och avser därför inte att nu ta ett initiativ till detta.

Regeringen anser i likhet med många av remissinstanserna att det inte

behövs en särskild delegation för att följa upp företagshälsovårdens

utveckling.

9 Lagarnas ikraftträdande

Regeringens förslag: De ändrade och nya reglerna i arbetsmiljölagen

(1977:1160), lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning och lagen

(1993:1652) om ersättning för sjukgymnaster skall träda i kraft den 1

januari 2000. Övergångsbestämmelser skall införas när det gäller

lagen om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för

sjukgymnaster.

Skälen för regeringens förslag: Den föreslagna ändringen i

arbetsmiljölagen bör träda i kraft den 1 januari 2000. Idag finns redan en

skyldighet för arbetsgivaren att i sin verksamhet följa de bestämmelser

som tar sikte på rehabilitering och internkontroll avseende arbetsmiljön.

Nu föreslagen ändring avser att förtydliga och samordna dessa regler

med arbetsgivarens skyldighet att anordna företagshälsovård.

Ändringarna bör kunna träda i kraft utan några särskilda

övergångsbestämmelser.

Ändringarna i lagen om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning

för sjukgymnaster bör också träda i kraft den 1 januari 2000. Emellertid

bör dessa förenas med övergångsregler. Förhållandena för läkare och

sjukgymnaster som idag verkar inom företagshälsovården och som

erhållit läkarvårds- respektive sjukgymnastikersättning är speciella. De

måste ges rimlig tid för att hitta andra lösningar för sin fortsatta

verksamhet, t.ex. att träffa tidigare beskrivna vårdavtal, eller ställa om sin

verksamhet. Möjligheten till att under en övergångstid kunna anpassa sin

verksamhet till de nya förutsättningarna är därför rimlig. Regeringen

delar arbetsgruppens uppfattning att denna övergångstid bör vara generös

och anser därför att den bör motsvara en tid av tre år. Läkare och

sjukgymnaster som vid ikraftträdandet av lagändringarna är verksamma

inom företagshälsovården och som har rätt att uppbära läkarvårds-

respektive sjukgymnastikersättning bör därför ha en fortsatt rätt till sådan

ersättning enligt äldre regler till utgången av år 2003.

10 Konsekvenser

Den nya bestämmelsen i arbetsmiljölagen bör kunna effektivisera arbetet

med arbetsmiljön på arbetsplatserna och bör leda till att de

samhällsekonomiska kostnaderna för den arbetsrelaterade ohälsan kan

minskas.

En ökad samverkan mellan företagshälsovård, primärvård och

försäkringskassa ger förutsättningar för mer rationella arbetsmetoder,

effektivare verksamheter och minskade kostnader.

Den omedelbara kostnad som arbetsgivare kan åsamkas genom en

tydligare regel om skyldighet att anordna den företagshälsovård som

arbetsförhållandena kräver uppvägs av de fördelar som uppkommer i

verksamheten, t.ex. genom ökad effektivitet och produktivitet. Kostnader

för företagshälsovård är avdragsgill för arbetsgivare vid taxering för

inkomstskatt.

Någon egentlig ökad arbetsbelastning för Arbetarskyddsverket bör inte

uppkomma med anledning av den nya bestämmelsen i arbetsmiljölagen.

Även ur jämställdhetssynpunkt kan förtydligandet av reglerna om

företagshälsovård förväntas leda till att flera kvinnor, jämfört med idag,

kan komma att få tillgång till företagshälsovård.

11 Författningskommentar

11.1 Förslaget till andring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

3 kap.

2 §

Paragrafens tidigare bestämmelse om företagshälsovård har ändrats och

flyttats till en ny 2 b §. Paragrafen är i övrigt i sak oförändrad. Vissa

redaktionella omdispositioner har dock gjorts.

2 b §

Paragrafen är ny. Innehållet i bestämmelsen är delvis nytt och behandlas i

avsnitt 7.1. Enligt första stycket skall arbetsgivaren svara för att den

företagshälsovård som påkallas av arbetsförhållandena finns att tillgå.

Tidigare reglerades arbetsgivarens skyldighet att föranstalta om

företagshälsovård i 3 kap. 2 § andra stycket. Syftet med den nya lydelsen

i första stycket är att samordna arbetsgivarens skyldighet att svara för att

företagshälsovård i vissa lägen finns att tillgå med reglerna i 3 kap. 2 a §

arbetsmiljölagen om internkontroll samt arbetsanpassnings- och

rehabiliteringsverksamhet. Den nya lydelsen avser att omfatta alla de

situationer när det enligt reglerna om internkontroll samt arbets-

anpassning-och rehabiliteringsverksamhet är nödvändigt att

arbetsgivaren vidtar särskilda åtgärder för att kunna uppfylla sin

skyldighet enligt arbetsmiljölagen.

I andra stycket har det införts en definition av vad företagshälsovård

är. Med företagshälsovård avses en oberoende expertresurs inom områ-

dena arbetsmiljö och rehabilitering. Företagshälsovården skall särskilt

arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt

ha kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö,

organisation, produktivitet och hälsa.

För att tydligt markera att expertresursen skall vara en självständig och

fristående resurs har det angivits att den skall vara oberoende. Den

anlitade företagshälsovården skall vara oberoende både mot arbetsgivare

och arbetstagare. Att företagshälsovården skall vara oberoende avser inte

att diskvalificera t.ex. företagsläkare och företagssköterskor som är

anställda av företag och som är verksamma inom företagshälsovården.

Med expertresurs avses de olika kompetensområden som särskilt

behövs för att kunna utreda de olika sambanden mellan arbetsmiljö,

organisation, produktivitet och hälsa. Företagshälsovården skall

karaktäriseras av god kunskap inom områden som t. ex

beteendevetenskap, arbetsorganisation, teknik och ergonomi samt

medicin och rehabilitering. Även andra typer av resurser inom andra

områden som nu inte nämnts kan framstå som en sådan särskild

kompetens som är nödvändig för att kunna förebygga och undanröja

hälsorisker på arbetsplaster. Det får avgöras från fall till fall vilken

fackkunskap som krävs. Avgörande är att expertresursen är nödvändig

och anknyter till arbetsmiljö- och rehabiliteringsproblematiken.

Att företagshälsovården skall verka inom områdena arbetsmiljö och

rehabilitering och undanröja hälsorisker på arbetsplaster samt kunna

beskriva olika samband som är av betydelse i sammanhanget innebär att

företagshälsovården skall avge förslag till åtgärder efter det att de

aktuella sambanden har analyserats utifrån en helhetssyn. Vidare innebär

det att företagshälsovården också aktivt bör delta och bidra till att

förslagen genomförs.

11.2 Förslaget till ändring i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning

9 §

Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.3.

Paragrafen ändras på så sätt att läkarvårdsersättning inte lämnas till en

läkare för verksamhet inom företagshälsovården. En läkare som uppfyller

kraven för ersättning enligt taxan kan således inte längre erhålla sådan

ersättning för verksamhet som utförs inom företagshälsovården.

Den som är verksam inom företagshälsovården har möjlighet att träffa

vårdavtal enligt 5 §. Nu införda tillägg i 9 § förhindrar således inte att

sådana avtal upprättas.

11.3 Förslaget till ändring i lagen (1993:1652) om

ersättning för sjukgymnastik

9 §

Ändringen motsvaras helt av vad som gäller för motsvarande

bestämmelse i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning. Förslaget har

behandlats i avsnitt 7.3.

Sammanfattning av promemorians förslag

Den 8 januari 1998 överlämande en arbetsgrupp inom Regeringskansliet

promemorian (Ds 1998:17) Företagshälsovård en resurs i samhället till

regeringen.

Av promemorian framgår bl.a. följande.

Företagshälsovårdens kärnverksamhet- förebyggande arbetsmiljöarbete

och arbetslivsinriktad rehabilitering bör renodlas samt att en tydlig

avgränsning bör ske mot övrig privat och offentlig hälso- och sjukvård.

En systematisk samverkan bör komma till stånd mellan

företagshälsovården, försäkringskassan och den offentliga hälso- och

sjukvården. Sjukvårdshuvudmännen bör i högre utsträckning, jämfört

med hur det är idag, använda sig av möjlighetena att teckna vårdavtal

med företagshälsovårdsenheter mot bakgrund av att dessa kan bidra med

god fackkompetens vad avser det förebyggande arbetsmiljöarbetet och

den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Företagshälovårdens kompetens

i fråga om små företag bör öka och de yrkesmedicinska klinikerna bör

aktivt stödja företagshälsovårdsens arbete främst när det gäller små

företag. Företagshälsovården bör vara en resurs i folkhälsoarbetet.

Arbetsgruppen föreslår att lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

och lagen (1993:1652) om ersättning för sjukvårdsgymnastik ändras så

att att en läkare eller sjukgymnast som är verksam inom

företagshälsovården inte kan erhålla ersättning enligt dessa lagar

Arbetsgruppen anser att arbetsgivarens skyldigheter att anordna

företagshälsovård skall förtydligas. Arbetsgruppen föreslår att

bestämmelsen i 3 kap. 2 § andra stycket arbetsmiljölagen (1977:1160)

om arbetsgivarens skyldighet att anordna företagshälsovård skall

tydliggöras och samordnas med reglerna om internkontroll och

rehabilitering. Vidare föreslår arbetsgruppen att det en definition av

företagshälsovården införs i arbetsmiljölagen.

Arbetsgruppen föreslår att Arbetslivsinstitutet skall ges ett tydligt

uppdrag att vara den statliga organisation som skall svara för utbildning

av företagshälsovårdens personal. Vidare föreslår arbetsgruppen att

företagshälsovårdens kvalitetssäkringsarbete skall utvärderas samt att en

särskild delegation bör tillsättas för att följa upp företagshälsovårdens

utveckling mot bakgrund av de förslag och bedömningar som lämnats i

promemorian.

Arbetsgruppens författningsförslag

a ) Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 2 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

2 §

Arbetsgivaren skall vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att

arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. Lokaler samt maskiner,

redskap, skyddsutrustning och andra tekniska anordningar skall

underhållas väl.

Om arbetsförhållandena

påkallar det skall arbetsgivaren

föranstalta om företagshälsovård i

den omfattning som verksamheten

kräver.

Arbetsgivaren skall beakta den

särskilda risk för ohälsa och

olycksfall som kan följa av att

arbetstagaren utför arbete ensam.

Arbetsgivaren skall beakta den

särskilda risk för ohälsa och

olycksfall som kan följa av att

arbetstagaren utför arbete ensam.

Arbetsgivaren skall anordna den

företagshälsovård som påkallas av

arbetsförhållandena.

Med företagshälsovård avses en

expertresurs med kompetens att

förebygga och undanröja

hälsorisker på arbetsplatser.

Företagshälsovården skall

1. vara en professionell och

oberoende resurs för sina

uppdragsgivare,

2. verka inom områdena

arbetsmiljö och rehabilitering,

3. erbjuda kompetens att

identifiera och beskriva

sambanden mellan arbetsmiljö,

organisation, produktivitet och

hälsa, samt

4. utifrån en helhetssyn enligt 3

lämna förslag till åtgärder och

aktivt medverka till att förslagen

genomförs.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

b) Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning

Härigenom föreskrivs att 9 § skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Läkarvårdsersättning lämnas

inte till en läkare som är anställd i

något landstings hälso- och

sjukvård eller i ett bolag eller

annan juridisk person inom hälso-

och sjukvården som landstinget

har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock

lämnas om läkaren är tjänstledig

och vikarierar för en annan läkare.

Läkarvårdsersättning lämnas

inte till en läkare som är anställd i

något landstings hälso- och

sjukvård eller i ett bolag eller

annan juridisk person inom hälso-

och sjukvården som landstinget

har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Läkarvårdsersättning

lämnas inte heller till en läkare

som är verksam inom

företagshälsovården. Ersättning

kan dock lämnas om läkaren är

tjänstledig och vikarierar för en

annan läkare.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid

vårdtillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något

annat.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999. Äldre bestämmelser gäller till

utgången av år 2002 i fråga om vård som lämnas av läkare som före

ikraftträdandet har varit verksam inom företagshälsovård och haft rätt till

läkarvårdsersättning enligt denna lag.

c) Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning till

sjukgymnaster.

Härigenom föreskrivs att 9 § skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Sjukgymnastikersättning lämnas

inte till en sjukgymnast som är

anställd i något landstings hälso-

och sjukvård eller i ett bolag eller

annan juridisk person inom hälso-

och sjukvården som landstinget

har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock

lämnas om sjukgymnasten är

tjänstledig och vikarierar för en

annan sjukgymnast.

Sjukgymnastikersättning lämnas

inte till en sjukgymnast som är

anställd i något landstings hälso-

och sjukvård eller i ett bolag eller

annan juridisk person inom hälso-

och sjukvården som landstinget

har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning lämnas

inte heller till en sjukgymnast som

är verksam inom

företagshälsovården. Ersättning

kan dock lämnas om

sjukgymnasten är tjänstledig och

vikarierar för en annan

sjukgymnast.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som

vid behandlingstillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger

något annat.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999. Äldre bestämmelser gäller till

utgången av år 2002 i fråga om vård som lämnas av sjukgymnast som

före ikraftträdandet har varit verksam inom företagshälsovård och haft

rätt till läkarvårdsersättning enligt denna lag.

Remissinstanserna

Förteckning över remissinstanser som har lämnat skriftliga

synpunkter över promemorian Företagshälsovård En resurs i

samhället (Ds 1998:17)

Justitiekanslern

Socialstyrelsen

Kammarrätten i Stockholm

Riksförsäkringsverket

Folkhälsoinstitutet

Statens Institut för Psykosocial Miljömedicin

Arbetsgivarverket

Riksrevisionsverket

Statskontoret

Arbetsmarknadsstyrelsen

Arbetarskyddsstyrelsen

Arbetslivsinstitutet

Rådet för arbetslivsforskning

Jämställdhetsombudsmannen

Handikappombudsmannen

Riksskatteverket

Arbetsdomstolen

ILO-kommittén

Konkurrensverket

Småföretagsdelegationen

Svenska Arbetsgivareföreningen

Landstingsförbundet

Svenska Kommunförbundet

Sveriges Verkstadsindustrier

Företagarnas Riksorganisation

Landsorganisationen i Sverige

Tjänstemännens Centralorganisation

Sveriges Akademikers Centralorganisation

Försäkringskasseförbundet

Försäkringsförbundet

Samhall AB

Stockholms läns allmänna försäkringskassa

Stockholms läns landsting

Värmlands läns landsting

Malmöhus läns landsting

Västernorrlands läns landsting

Handikappförbundens Samarbetsorgan

Vårdförbundet

Previa AB

Landstingshälsan i Stockholm

Landstingshälsan i Västernorrland

Bohushälsan

Föreningen Svensk Företagshälsovård

Föreningen Teknisk Företagshälsovård

Riksföreningen Företagssköterskor

Svensk Yrkes- och Miljömedicinsk Förening

Sveriges Läkarförbund

Legitimerade Sjukgymnasters Riksförbund

Sveriges Företagsläkarförening

Sveriges Psykologförbundet

Privatvården

M & M Informatik

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160)

dels att 3 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införs en ny paragraf, 3 kap. 2 b §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

2 §

Arbetsgivaren skall vidta alla

åtgärder som behövs för att

förebygga att arbetstagaren utsätts

för ohälsa eller olycksfall. Lokaler

samt maskiner, redskap,

skyddsutrustning och andra

tekniska anordningar skall

underhållas väl.

Om arbetsförhållandena

påkallar det skall arbetsgivaren

föranstalta om företagshälsovård i

den omfattning som verksamheten

kräver.

Arbetsgivaren skall beakta den

särskilda risk för ohälsa och

olycksfall som kan följa av att

arbetstagaren utför arbete ensam.

Arbetsgivaren skall vidta alla

åtgärder som behövs för att

förebygga att arbetstagaren utsätts

för ohälsa eller olycksfall.

Arbetsgivaren skall beakta den

särskilda risk för ohälsa och

olycksfall som kan följa av att

arbetstagaren utför arbete ensam.

Lokaler samt maskiner, redskap,

skyddsutrustning och andra

tekniska anordningar skall

underhållas väl.

2 b §

Arbetsgivaren skall anordna den

företagshälsovård som

arbetsförhållandena kräver.

Med företagshälsovård avses en

oberoende expertresurs som

verkar inom områdena arbetsmiljö

och rehabilitering.

Företagshälsovården skall arbeta

för att förebygga och undanröja

hälsorisker på arbetsplatser samt

kunna identifiera och beskriva

sambanden mellan arbetsmiljö,

organisation, produktivitet och

hälsa.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1651) om

läkarvårdsersättning

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Läkarvårdsersättning lämnas inte till en läkare som är anställd i något

landstings hälso- och sjukvård eller i bolag eller i annan juridisk person

inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett rättsligt bestämmande

inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om läkaren är tjänstledig och

vikarierar för en annan läkare.

Läkarvårdsersättning lämnas

inte till en läkare för verksamhet

inom företagshälsovården.

Läkarvårdsersättning lämnas inte heller till en läkare som vid

vårdtillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger något

annat.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Äldre bestämmelser gäller dock till utgången av år 2003 för vård

som lämnas av läkare som före ikraftträdandet har varit verksam inom

företagshälsovård och haft rätt till läkarvårdsersättning enligt denna lag.

Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning

för sjukgymnastik

Härigenom föreskrivs att 9 § i lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast som är

anställd i något landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan

juridisk person inom hälso- och sjukvården som landstinget har ett

rättsligt bestämmande inflytande i. Ersättning kan dock lämnas om

sjukgymnasten är tjänstledig och vikarierar för en annan sjukgymnast.

Sjukgymnastikersättning lämnas

inte till en sjukgymnast för

verksamhet inom

företagshälsovården.

Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som

vid behandlingstillfället har fyllt sextiofem år om inte landstinget medger

något annat.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2. Äldre bestämmelser gäller dock till utgången av år 2003 för vård

som lämnas av sjukgymnast som före ikraftträdandet har varit verksam

inom företagshälsovård och haft rätt till sjukgymnastikersättning enligt

denna lag.

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-04-27

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, justitierådet

Ingegerd Westlander, regeringsrådet Susanne Billum.

Enligt en lagrådsremiss den 22 april 1999 (Näringsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160),

2. lag om ändring i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning,

3. lag om ändring i lagen (1993:1652) om ersättning för

sjukgymnastik.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Jonas Ragell.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 maj 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:120 Företagshälsovård

 Lagen omtryckt 1991:677.

 Senaste lydelse 1997:435

 Senaste lydelse 1997:436

 Lagen omtryckt 1991:677.

 Senaste lydelse 1997:435

 Senaste lydelse 1997:436

Prop. 1998/99:120

13

1

Prop. 1998/99:120

Bilaga 1

Prop. 1998/99:120

Bilaga 2

Prop. 1998/99:120

Bilaga 3

Prop. 1998/99:120

Bilaga 4

Prop. 1998/99:120

Bilaga 5

Prop. 1998/99:120