Regeringens proposition

1999/2000:105

Vissa punktskattefrågor

Prop.

1999/2000:105

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 april 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Genom en ändring i lagen (1999:445) om exportbutiker förtydligas att

kravet att verksamheten i en exportbutik skall bedrivas av en godkänd

upplagshavare enligt lagen (1994:1563) om tobaksskatt och lagen

(1994:1564) om alkoholskatt, endast gäller i fall alkohol- eller

tobaksvaror säljs i butiken. Det är endast i sådana fall butiken skall vara

ett godkänt skatteupplag enligt dessa lagar. Vidare föreslås det bli tillåtet

att i exportbutikerna sälja andra beskattade varor än alkoholdrycker till

EU-resenärer. Leveranser av varor som ingår i exportbutikssortiment

skall kunna ske mervärdesskattefritt till exportbutikerna även om varorna

senare kommer att säljas med mervärdesskatt till EU-resenärer.

I propositionen föreslås att skattefrihet skall gälla för alkohol- och

tobaksvaror som provianterats utan skatt och som därefter förstörts

genom olyckshändelse eller force majeure. Ändringen utgör en

anpassning till vad som gäller i Danmark och Finland.

I propositionen föreslås också lagändringar i anledning av riksdagens

beslut om att punktskatteverksamheten organisatoriskt skall föras över

till Riksskatteverket.

Den nuvarande produktionsskatten på kärnkraft läggs om till en

effektskatt som baseras på den termiska effekten i kärnkraftsreaktorerna.

Omläggningen från en rörlig skatt till en fast skatt är avsedd att minska

risken för snedvridningar i elproduktionssystemet. Skatteintäkterna antas

bli i stort sett oförändrade.

För personbilar och lätta bussar med en tjänstevikt om högst 2 470

kilogram samt lätta lastbilar med en tjänstevikt om högst 1 275 kilogram

som uppfyller kraven för miljöklass 1 enligt 2 a § bilavgaslagen

(1986:1386) föreslås en skattelättnad i fordonsskattelagen (1988:327).

Skattelättnad ges med 3 500 kronor om skatteplikt inträder för första

gången under år 2000 och med 1 500 kronor om skatteplikt inträder för

första gången under år 2001. För personbilar och lätta bussar med en

tjänstevikt överstigande 2 470 kilogram samt lätta lastbilar med en

tjänstevikt överstigande 1 275 kilogram som uppfyller kraven för

miljöklass 1 enligt 2 a § bilavgaslagen föreslås en skattelättnad i

fordonsskattelagen med 3 500 kronor om skatteplikt inträder för första

gången under år 2001 och med 1 500 kronor om skatteplikt inträder för

första gången under år 2002.

Ett avtal mellan Sverige och övriga länder i EU som tar ut en vägavgift

föranleder att det i lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga

fordon införs en bestämmelse om att det tas ut en 50 procent lägre

vägavgift under två års tid för grekiska tunga fordon. Det föreslås också

att det införs en möjlighet till nedsättning av obetald vägavgift när

vägavgiftsplikt upphört, innebärande att det endast är vägavgift för den

tid fordonet varit avgiftspliktigt som skall utkrävas. Vidare föreslås att

vägavgiften även kan sättas ned när ett fordons beskaffenhet ändras så att

avgift skall tas ut med annat belopp. Slutligen föreslås att återbetalning

av vägavgift sker från tidpunkten när avgiftsplikten upphörde och inte

som för närvarande från tidpunkten när vägavgiftsbeviset kom in till

beskattningsmyndigheten.

Regeringen har i budgetpropositionen för år 2000 aviserat att

jordbruket från och med den 1 juli 2000 skall ges samma reduktion av

energi- och koldioxidskatterna som industrin och växthusnäringen för

närvarande för förbrukning av el och bränslen för uppvärmning. I

propositionen behandlas lagstiftningsfrågor i anledning av denna

omläggning.

Företag som bedriver jord-, skogs- och vattenbruksverksamhet föreslås

omfattas av skattelättnaderna. Företagen får del av skattelättnaderna för

bränslen och el genom att ansöka om återbetalning av skatt.

Återbetalningen av skatt på bränslen sker per kalenderkvartal. De villkor

som i dag gäller för industrin föreslås tillämpas även för jord-, skogs-

och vattenbruksverksamheterna, dvs. rätt till återbetalning föreligger

endast när ersättningen för ett kalenderkvartal uppgår till minst 1 000 kr.

För skatten på el föreslås som huvudregel att återbetalningen sker på

årsbasis, med möjlighet för företag med förbrukning i större omfattning

att få återbetalning kvartalsvis. Vad gäller återbetalning av elskatt införs

det en administrativ gräns, som innebär att endast den del av

skattebeloppet som överstiger 1 000 kr per år betalas tillbaka.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagtext 8

2.1 Förslag till lag om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer 8

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter 9

2.3 Förslag till lag om ändring i kupongskattelagen

 (1970:624) 19

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:266) om

 skatt på annonser och reklam 20

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:820) om

 skatt på spel 21

2.6 Förslag till lag om ändring i skatteregisterlagen

 (1980:343) 22

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:409) om

 skatt på gödselmedel 23

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter 24

2.9 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

 (1988:327) 25

2.10 Förslag till lag om ändring i tullregisterlagen

 (1990:137) 27

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:676) om

 skatt på ränta på skogskontomedel m.m. 28

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:591) om

 särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. 30

2.13 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200) 31

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1551) om

 frihet från skatt vid import, m.m. 35

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1563) om

tobaksskatt 36

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1564) om

alkoholskatt 38

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel 40

2.18 Förslag till lag om ändring i alkohollagen (1994:1738) 41

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1776) om

 skatt på energi 43

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1518) om

mervärdesskattekonton för kommuner och landsting 48

2.21 Förslag till lag om ändring i skattebetalningslagen

(1997:483) 49

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1137) om

vägavgift för vissa tunga fordon 50

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:189) om

förhandsbesked i skattefrågor 52

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll m.m. av alkoholvaror,

 tobaksvaror och mineraloljeprodukter 53

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:445) om

exportbutiker 54

2.26 Förslag till lag om upphävande av vissa lagar om

 lagerskatt på bränslen 56

2.27 Förslag till lag om upphävande av lagen (1994:40) om

tillfällig kompensation för viss energiskatt 57

3 Ärendet och dess beredning 58

4 Justeringar i regelsystemet för exportbutiker 61

5 Skattefrihet för proviantvaror som förstörts genom

 olyckshändelse eller force majeure 66

6 Omläggning till effektskatt 68

6.1 Skattebasen 69

6.2 Vem som skall vara skattskyldig 70

6.3 Skattenivå 70

6.4 Betalning av effektskatten 71

6.5 Skattebefrielse vid onormala driftsstopp 71

6.6 Offentlig-finansiella effekter 72

7 Punktskatteverksamhetens organisatoriska inplacering 73

7.1 Bakgrund 73

7.2 Omprövning och överklagande 73

7.3 Överprövning av beslut 75

7.4 Besvärsordningen vid vissa punktskattebeslut 75

7.5 Punktskatterevision 77

7.6 Förhandsbesked 78

8 Trafikbeskattning 79

8.1 Skattelättnad för bilar i miljöklass 1 79

8.2 Vägavgiftens storlek samt nedsättning och

 återbetalning av vägavgift 85

8.3 Offentlig-finansiella effekter 88

9 Omläggning av jordbrukets energibeskattning 89

9.1 Begreppet jordbruksnäringen m.m. 89

9.2 Skattelättnaderna på bränslen 93

9.2.1 Bakgrund 93

9.2.2 Valet mellan försäkrans- och

återbetalningssystem 95

9.2.3 Närmare regler för återbetalning av skatt på

bränslen som förbrukats inom jordbruket 96

9.3 Skattelättnaderna på el 98

9.3.1 Elförbrukning 98

9.3.2 Val av system för skatteåterföringen 99

9.3.3 Regler för återbetalning av energiskatten på

 el som förbrukats inom jordbruket 102

9.4 Ikraftträdande m.m. 105

9.5 Offentlig-finansiella effekter 105

10 Offentlig-finansiella effekter 106

11 Författningskommentar 107

11.1 Förslaget till lag om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer 107

11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter. 108

11.3 Förslaget till lag om ändring i kupongskattelagen

(1970:624) 110

11.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:266) om

 skatt på annonser och reklam 111

11.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:820) om

 skatt på spel 111

11.6 Förslaget till lag om ändring i skatteregisterlagen

(1980:343) 111

11.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:409) om

 skatt på gödselmedel 112

11.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter 112

11.9 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

 (1988:327) 112

11.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:676) om

 skatt på ränta på skogskontomedel m.m. 113

11.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. 113

11.12 Förslaget till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200) 114

11.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1551) om

 frihet från skatt vid import 115

11.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1563) om

tobaksskatt 116

11.15 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1564) om

alkoholskatt 117

11.16 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av privatinförsel 117

11.17 Förslaget till lag om ändring i alkohollagen

 (1994:1738) 117

11.18 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1776) om

 skatt på energi 118

11.19 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1518) om

mervärdesskattekonton för kommuner och landsting 121

11.20 Förslaget till lag om ändring i skattebetalningslagen

(1997:483) 121

11.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1137) om

vägavgift för vissa tunga fordon 122

11.22 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:189) om

förhandsbesked i skattefrågor 122

11.23 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av

 alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter 123

11.24 Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:445) om

exportbutiker 123

11.25 Förslaget till lag om upphävande av vissa lagar om

lagerskatt på bränslen 123

11.26 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1994:40) om

tillfällig kompensation för viss energiskatt 123

Bilaga 1 Lagförslagen i promemorian Justeringar i

 regelsystemet för exportbutiker 124

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser beträffande

 promemorian Justeringar i regelsystemet för

 exportbutiker 134

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser beträffande

 promemorian Skattefrihet för provianterade varor som

 förstörts genom olyckshändelse och force majeure 135

Bilaga 4 Lagförslaget i promemorian Skatt på termisk effekt

 vid kärnkraftsreaktorer 136

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser till

 Trafikbeskattningsutredningens delbetänkande Bilen,

 miljön och säkerheten (SOU 1997:126) och

 slutbetänkande Bilen, miljön och säkerheten

 (SOU 1999:62) 137

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 138

Bilaga 7 Lagrådsremissens lagförslag 177

Bilaga 8 Lagrådets yttranden 181

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 april 1999 189

Rättsdatablad 190

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om skatt på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer,

2. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter,

3. lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624),

4. lag om ändring i lagen (1972:266) om skatt på annonser och reklam,

5. lag om ändring i lagen (1972:820) om skatt på spel,

6. lag om ändring i skatteregisterlagen (1980:343),

7. lag om ändring i lagen (1984:409) om skatt på gödselmedel,

8. lag om ändring i lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning

av skatter och avgifter,

9. lag om ändring i fordonsskattelagen (1988:327),

10. lag om ändring i tullregisterlagen (1990:137),

11. lag om ändring i lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m.,

12. lag om ändring i lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister,

13. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200),

14. lag om ändring i lagen (1994:1551) om frihet från skatt vid import,

15. lag om ändring i lagen (1994:1563) om tobaksskatt,

16. lag om ändring i lagen (1994:1564) om alkoholskatt,

17. lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av viss

privatinförsel,

18. lag om ändring i alkohollagen (1994:1738),

19. lag om ändring i lagen (1994:1776) om skatt på energi,

20. lag om ändring i lagen (1995:1518) om mervärdesskattekonton för

kommuner och landsting,

21. lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:438),

22. lag om ändring i lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga

fordon,

23. lag om ändring i lagen (1998:189) om förhandsbesked i

skattefrågor,

24. lag om ändring i lagen (1998:506) om punktskattekontroll av

transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter,

25. lag om ändring i lagen (1999:445) om exportbutiker,

26. lag om upphävande av vissa lagar om lagerskatt på bränslen,

27. lag om upphävande av lagen (1994:40) om tillfällig kompensation

för viss energiskatt.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Skatt skall betalas till staten enligt denna lag på den termiska

effekten i en kärnkraftsreaktor. Med termisk effekt avses i denna lag

kärnkraftsreaktorns värmeproduktionsförmåga.

2 § Skatt skall betalas för varje kalendermånad som tillstånd finns att

inneha och driva en kärnkraftsreaktor. Om driftstillståndet har löpt ut

eller återkallats före slutet på en kalendermånad, upphör

skattskyldigheten vid denna tidpunkt.

Skatten utgör för varje kalendermånad 5 514 kronor per megawatt

av den högsta tillåtna termiska effekten i kärnkraftsreaktorn. Om den

högsta tillåtna termiska effekten inte har fastställts, får beskattnings-

myndigheten beräkna effekten efter jämförelse med reaktorer för vilka

sådan effekt har fastställts.

3 § Skattskyldig är den som har tillstånd att inneha och driva en

kärnkraftsreaktor.

Den som är skattskyldig skall vara registrerad hos beskattnings-

myndigheten.

4 § Regler för förfarandet vid beskattningen finns i lagen (1984:151)

om punktskatter och prisregleringsavgifter.

5 § Om en kärnkraftsreaktor har varit ur drift under en

sammanhängande period av mer än 90 kalenderdygn, får avdrag med

181 kronor per megawatt av den termiska effekten göras för det antal

kalenderdygn som överstiger 90.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Genom lagen upphävs

lagen (1983:1104) om särskild skatt för elektrisk kraft från

kärnkraftverk.

2. Den upphävda lagen gäller fortfarande i fråga om förhållanden

som hänför sig till tiden före ikraftträdandet av den nya lagen.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 1, 5 och 7 §§, 2 kap. 1, 2, 3, 6, 7,och 8

§§ 3 kap. 6 a och 16 §§, 5 kap. 1 och 5 §§ samt 8 kap. 1, 6, 8 och 9 §§

lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §1

Denna lag gäller för skatter och

avgifter som tas ut enligt

1. lagen (1928:376) om skatt på

lotterivinster, lagen (1941:251)

om särskild varuskatt, lagen

(1957:262) om allmän energiskatt,

lagen (1961:372) om bensinskatt,

lagen (1961:394) om tobaksskatt,

lagen (1972:266) om skatt på

annonser och reklam, lagen

(1972:820) om skatt på spel, lagen

(1973:37) om avgift på vissa

dryckesförpackningar, lagen

(1973:1216) om särskild skatt för

oljeprodukter och kol,

bilskrotningslagen (1975:343),

lagen (1977:306) om dryckesskatt,

lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på motorfordon,

lagen (1978:144) om skatt på

vissa resor, lagen (1982:691) om

skatt på vissa kassettband, lagen

(1982:1200) om skatt på

videobandspelare, lagen

(1982:1201) om skatt på viss

elektrisk kraft, lagen (1983:1053)

om skatt på omsättning av vissa

värdepapper, lagen (1983:1104)

om särskild skatt för elektrisk kraft

från kärnkraftverk, lagen

(1984:351) om totalisatorskatt,

lagen (1984:355) om skatt på

vissa dryckesförpackningar, lagen

(1984:405) om stämpelskatt på

aktier, lagen (1984:409) om skatt

på gödselmedel, lagen (1984:410)

om skatt på bekämpningsmedel,

lagen (1988:1567) om miljöskatt

på inrikes flygtrafik, lagen

(1990:582) om koldioxidskatt,

lagen (1990:587) om svavelskatt,

2 § första stycket 6 lagen

(1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen (1990:662)

om skatt på vissa

premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om lagerskatt på

vissa oljeprodukter, lagen

(1990:1427) om särskild

premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m., lagen

(1991:1482) om lotteriskatt, lagen

(1991:1483) om skatt på

vinstsparande m.m., lagen

(1992:1479) om lagerskatt på viss

bensin, lagen (1992:1438) om

dieseloljeskatt och användning av

vissa oljeprodukter, lagen

(1992:1439) om lagerskatt på

dieselolja, lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen (1994:1564) om

alkoholskatt, lagen (1994:1776)

om skatt på energi, lagen

(1995:1132) om lagerskatt på

dieselolja för förbrukning i vissa

motordrivna fordon, lagen

(1995:1667) om skatt på

naturgrus, lagen (1999:673) om

skatt på avfall.

2. lagen (1967:340) om

prisreglering på jordbrukets

område, lagen (1974:226) om

prisreglering på fiskets område,

lagen (1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter m.m.,

lagen (1990:616) om införande av

lagen (1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter m.m.,

lagen (1994:1704) om lageravgift

på vissa jordbruksprodukter,

lagen (1982:349) om återvinning

av dryckesförpackningar av

aluminium.

Denna lag gäller för skatter och

avgifter som tas ut enligt

1. lagen (1972:266) om skatt på

annonser och reklam, lagen

(1972:820) om skatt på spel,

bilskrotningslagen (1975:343),

lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på motorfordon,

lagen (1984:409) om skatt på

gödselmedel, lagen (1984:410) om

skatt på bekämpningsmedel, 2 §

första stycket 6 lagen (1990:661)

om avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen (1990:1427)

om särskild premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m., lagen

(1991:1482) om lotteriskatt, lagen

(1991:1483) om skatt på

vinstsparande m.m., lagen

(1994:1563) om tobaksskatt, lagen

(1994:1564) om alkoholskatt,

lagen (1994:1776) om skatt på

energi, lagen (1995:1667) om skatt

på naturgrus, lagen (1999:673) om

skatt på avfall, lagen (2000:000)

om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer.

2. lagen (1982:349) om

återvinning av

dryckesförpackningar av

aluminium, lagen (1994:1704) om

lageravgift på vissa

jordbruksprodukter.

Har i författning som anges i första stycket eller i författning som

utfärdats med stöd av sådan författning lämnats bestämmelse som

avviker från denna lag gäller dock den bestämmelsen.

5 §2

Den myndighet som i första instans skall besluta om beskattning enligt

denna lag (beskattningsmyndighet) är

1. när det gäller författningarna i

1 § första stycket 1, Skattemyndig-

heten i Gävle,

2. när det gäller lagen

(1974:226) om prisreglering på

fiskets område, fiskeriverket samt

när det gäller övriga författningar i

1 § första stycket 2, statens

Jordbruksverk, med undantag för

de fall då Skattemyndigheten i

Gävle förordnats till

beskattningsmyndighet enligt

lagen (1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter m.m.

1. när det gäller författningarna i

1 § första stycket 1, Riksskatte-

verket,

2. när det gäller författningar i

1 § första stycket 2, Statens

Jordbruksverk.

7 §3

Hos Jordbruksverket eller

Fiskeriverket skall det finnas ett

allmänt ombud som för det

allmännas talan hos

förvaltningsdomstol i mål och

ärenden enligt denna lag i vilka

Jordbruksverket eller

Fiskeriverket är

beskattningsmyndighet.

Hos Statens Jordbruksverk skall

det finnas ett allmänt ombud som

för det allmännas talan hos

förvaltningsdomstol i mål och

ärenden enligt denna lag i vilka

Statens Jordbruksverk är

beskattningsmyndighet.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förordnar

det allmänna ombudet och ersättare för denne.

2 kap.

1 §4

Den som är skattskyldig skall

redovisa skatten till beskattnings-

myndigheten genom att lämna

deklaration. Särskilda

bestämmelser gäller i fråga om

skatt enligt lagen (1984:405) om

stämpelskatt på aktier och lagen

(1978:69) om försäljningsskatt på

motorfordon.

Den som är skattskyldig skall

redovisa skatten till

beskattningsmyndigheten genom

att lämna deklaration. Särskilda

bestämmelser gäller i fråga om

lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på motorfordon.

Om deklarationsskyldighet i visst fall för den som är registrerad som

skattskyldig föreskrivs i 6 § första stycket.

2 §5

Skatteredovisningen i deklarationen skall avse bestämda tidsperioder

(redovisningsperioder).

Första stycket gäller dock inte i

fråga om skatt på lotterivinster,

skatt enligt lagen (1991:1483) om

skatt på vinstsparande m.m. eller

stämpelskatt på aktier och inte

heller för avgifter som tas ut enligt

författningarna i 1 kap 1 § första

stycket 2 i den mån

Jordbruksverket eller

Fiskeriverket meddelar avvikande

bestämmelser.

Första stycket gäller dock inte i

fråga om skatt på lotterivinster,

skatt enligt lagen (1991:1483) om

skatt på vinstsparande m.m. och

inte heller för avgifter som tas ut

enligt författningarna i 1 kap 1 §

första stycket 2 i den mån Statens

Jordbruksverk meddelar

avvikande bestämmelser.

Särskilda bestämmelser gäller för vissa skattskyldiga enligt lagen

(1994:1563) om tobaksskatt, lagen (1994:1564) om alkoholskatt och

lagen (1994:1776) om skatt på energi.

3 §6

För skatt enligt författningarna i

1 kap. 1 § första stycket 1 är

kalendermånad

redovisningsperiod. Särskilda

bestämmelser gäller i fråga om

skatt enligt lagen (1972:266) om

skatt på annonser och reklam,

lagen (1972:820) om skatt på spel,

lagen (1982:691) om skatt på

vissa kassettband, lagen

(1983:1053) om skatt på

omsättning av vissa värdepapper,

lagen (1990:662) om skatt på

vissa premiebetalningar, lagen

(1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel och lagen

(1999:673) om skatt på avfall.

För avgifter enligt

författningarna i 1 kap. 1 § första

stycket 2 är kalendermånad

redovisningsperiod om

Jordbruksverket eller

Fiskeriverket inte föreskriver

något annat.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får för

sådana skattskyldiga som kan

beräknas redovisa skatt med låga

belopp medge att

redovisningsperioden tills vidare

skall vara ett halvt eller ett helt

beskattningsår. Riksskatteverket,

Jordbruksverket eller Fiskeriverket

får meddela föreskrifter om

redovisningsperiod för fall då den

skattskyldige har försatts i

konkurs.

För skatt enligt författningarna i

1 kap. 1 § första stycket 1 är

kalendermånad

redovisningsperiod. Särskilda

bestämmelser gäller i fråga om

skatt enligt lagen (1972:266) om

skatt på annonser och reklam,

lagen (1972:820) om skatt på spel,

lagen (1990:661) om

avkastningsskatt på pensionsmedel

och lagen (1999:673) om skatt på

avfall.

För avgifter enligt

författningarna i 1 kap. 1 § första

stycket 2 är kalendermånad

redovisningsperiod om Statens

Jordbruksverk inte föreskriver

något annat.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får för

sådana skattskyldiga som kan

beräknas redovisa skatt med låga

belopp medge att

redovisningsperioden tills vidare

skall vara ett halvt eller ett helt

beskattningsår. Riksskatteverket

eller Statens Jordbruksverk får

meddela föreskrifter om

redovisningsperiod för fall då den

skattskyldige har försatts i

konkurs.

6 §7

Deklarationen skall för varje redovisningsperiod eller, om

skatteredovisningen inte avser redovisningsperioder, för varje

skattepliktig händelse lämnas till beskattningsmyndigheten. Den som hos

beskattningsmyndigheten är registrerad som skattskyldig skall lämna

deklaration även för redovisningsperioder för vilka han inte har någon

skatt att redovisa.

Deklarationen skall avges på

heder och samvete samt upprättas

på blankett enligt formulär som

fastställs av Riksskatteverket,

Jordbruksverket eller

Fiskeriverket. Efter särskilt

medgivande av Riksskatteverket

eller skattemyndighet som

Riksskatteverket bestämmer får

deklaration avges i form av ett

elektroniskt dokument. En sådan

deklaration får tas emot av

Riksskatteverket för

skattemyndighetens räkning.

Deklarationen skall avges på

heder och samvete samt upprättas

på blankett enligt formulär som

fastställs av Riksskatteverket eller

Statens Jordbruksverk. Efter

särskilt medgivande av

Riksskatteverket eller

skattemyndighet som

Riksskatteverket bestämmer får

deklaration avges i form av ett

elektroniskt dokument. En sådan

deklaration får tas emot av

Riksskatteverket för

skattemyndighetens räkning.

Med ett elektroniskt dokument avses i denna lag en upptagning som

gjorts med hjälp av automatisk databehandling och vars innehåll och

utställare kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande.

7 §8

Deklarationen skall ta upp

beskattningsvärde,

beskattningsvikt eller annan grund

som gäller för beräkning av

skatten, skattens bruttobelopp och

yrkade avdrag samt skattens

nettobelopp. Riksskatteverket,

Jordbruksverket eller Fiskeriverket

får föreskriva att grunderna för

skatteberäkningen, bruttobeloppen

och de yrkade avdragen skall delas

upp på särskilda poster.

Riksskatteverket, Jordbruksverket

eller Fiskeriverket får vidare

föreskriva att deklarationen skall

innehålla uppgift om varulager.

I fråga om avgifter enligt

författningarna i 1 kap. 1 § första

stycket 2 får Jordbruksverket eller

Fiskeriverket föreskriva att uppgift

enligt första stycket inte skall tas

upp i deklarationen.

Deklarationen skall ta upp

beskattningsvärde,

beskattningsvikt eller annan grund

som gäller för beräkning av

skatten, skattens bruttobelopp och

yrkade avdrag samt skattens

nettobelopp. Riksskatteverket eller

Statens Jordbruksverk får

föreskriva att grunderna för

skatteberäkningen, bruttobeloppen

och de yrkade avdragen skall delas

upp på särskilda poster.

Riksskatteverket eller Statens

Jordbruksverk får vidare

föreskriva att deklarationen skall

innehålla uppgift om varulager.

I fråga om avgifter enligt

författningarna i 1 kap. 1 § första

stycket 2 får Statens

Jordbruksverk föreskriva att

uppgift enligt första stycket inte

skall tas upp i deklarationen.

Skattens nettobelopp skall i deklarationen avrundas till närmast lägre

hela krontal.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att till deklarationen skall fogas en förteckning med uppgifter

om de varor som omfattas av deklarationen.

De deklarationsskyldiga bör utöver vad deklarationsformuläret

föranleder meddela de upplysningar som kan vara av betydelse för att

skatten skall kunna bestämmas till ett riktigt belopp.

8 §9

Deklarationer som avser skatt

enligt författningarna i 1 kap. 1 §

första stycket 1 skall ha kommit in

till beskattningsmyndigheten

senast den tjugofemte i månaden

efter redovisningsperiodens slut

eller, när skatteredovisningen inte

avser redovisningsperioder, senast

tjugofem dagar efter den

skattepliktiga händelsen.

Deklarationer som avser skatt

enligt lagen (1991:1482) om

lotteriskatt, lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen (1994:1564) om

alkoholskatt eller lagen

(1994:1776) om skatt på energi

skall dock ha kommit in till

beskattningsmyndigheten senast

den tjugonde i månaden efter

redovisningsperiodens slut.

Särskilda bestämmelser gäller i

fråga om skatt enligt lagen

(1984:351) om totalisatorskatt och

enligt lagen (1984:405) om

stämpelskatt på aktier samt för

vissa skattskyldiga enligt lagen om

tobaksskatt, lagen om alkoholskatt

och lagen om skatt på energi.

I fråga om avgifter enligt

författningarna i 1 kap. 1 § första

stycket 2 bestämmer

Jordbruksverket eller

Fiskeriverket deklarationstiden.

Deklarationer som avser skatt

enligt författningarna i 1 kap. 1 §

första stycket 1 skall ha kommit in

till beskattningsmyndigheten

senast den tjugofemte i månaden

efter redovisningsperiodens slut

eller, när skatteredovisningen inte

avser redovisningsperioder, senast

tjugofem dagar efter den

skattepliktiga händelsen.

Deklarationer som avser skatt

enligt lagen (1991:1482) om

lotteriskatt, lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen (1994:1564) om

alkoholskatt eller lagen

(1994:1776) om skatt på energi

skall dock ha kommit in till

beskattningsmyndigheten senast

den tjugonde i månaden efter

redovisningsperiodens slut.

Särskilda bestämmelser gäller för

vissa skattskyldiga enligt lagen om

tobaksskatt, lagen om alkoholskatt

och lagen om skatt på energi.

I fråga om avgifter enligt

författningarna i 1 kap. 1 § första

stycket 2 bestämmer Statens

Jordbruksverk deklarationstiden.

3 kap.

6 a §10

Uppgifter som en myndighet

förfogar över och som behövs för

skattekontroll skall på beskatt-

ningsmyndighetens begäran

tillhandahållas denna.

Uppgifter som en myndighet

förfogar över och som behövs för

skattekontroll skall på beskatt-

ningsmyndighetens begäran eller

på begäran av myndighet som

anges i 3 kap. 16 § tillhandahållas

denna.

Uppgiftsskyldighet enligt första stycket föreligger dock inte i fråga om

uppgifter för vilka sekretess gäller till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller

3 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) eller en bestämmelse till vilken

hänvisas i någon av de nämnda paragraferna.

Om sekretess gäller för uppgift

enligt någon annan bestämmelse i

sekretesslagen och ett utlämnande

skulle medföra synnerligt men för

något enskilt eller allmänt intresse

föreligger uppgiftsskyldighet

endast om regeringen på ansökan

av beskattningsmyndigheten

beslutar att uppgiften skall lämnas

ut.

Om sekretess gäller för uppgift

enligt någon annan bestämmelse i

sekretesslagen och ett utlämnande

skulle medföra synnerligt men för

något enskilt eller allmänt intresse

föreligger uppgiftsskyldighet en-

dast om regeringen på ansökan av

beskattningsmyndigheten eller

myndighet som anges i 3 kap. 16 §

beslutar att uppgiften skall lämnas

ut.

16 §11

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

uppgiftsskyldighet enligt 5 § eller

skatterevision enligt 3 kap. i dess

ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 3 kap. I förekommande

fall tar verket därmed över den

befogenhet som annars skatte-

myndigheten har.

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Malmö,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Gävle

får fatta beslut om

uppgiftsskyldighet enligt 5 § eller

besluta och genomföra

skatterevision enligt 3 kap. i

Riksskatteverkets ställe.

5 kap.

1 §12

Skatten för varje redovisningsperiod eller, när skatteredovisningen inte

avser redovisningsperioder, varje skattepliktig händelse skall vara

inbetald senast den dag då deklarationen skall ha kommit in enligt 2 kap.

8 § eller, om anstånd har medgetts enligt 2 kap. 9 §, senast den dag då

deklarationen skall lämnas enligt anståndsbeslutet.

För avgift enligt författningarna

i 1 kap. 1 § första stycket 2 får

jordbruksverket eller fiskeriverket

föreskriva att inbetalning skall ske

vid annan tid än som anges i första

stycket.

För avgift enligt författningarna

i 1 kap. 1 § första stycket 2 får

Statens Jordbruksverk föreskriva

att inbetalning skall ske vid annan

tid än som anges i första stycket.

Skatt som har fastställts på annat sätt än enligt 4 kap. 2 § skall betalas

inom den tid som beskattningsmyndigheten bestämmer. I sådana fall kan

beskattningsmyndigheten, om synnerliga skäl föreligger, besluta att

betalningen av skatten får delas upp på flera betalningstillfällen under

högst ett år.

5 §13

Om ett beskattningsbeslut

överklagats, den skattskyldige

begärt omprövning,

Riksskatteverket ansökt om

förhandsbesked enligt lagen

(1998:189) om förhandsbesked i

skattefrågor eller det i andra fall

kan antas att skatten kommer att

sättas ned, kan den skattskyldige

av beskattningsmyndigheten få

anstånd med att betala skatten.

Bestämmelserna i 17 kap. 2, 3, 9

och 11 §§ skattebetalningslagen

(1997:483) gäller då i tillämpliga

delar.

Om ett beskattningsbeslut

överklagats, den skattskyldige

begärt omprövning eller det i

andra fall kan antas att skatten

kommer att sättas ned, kan den

skattskyldige av

beskattningsmyndigheten få

anstånd med att betala skatten.

Bestämmelserna i 17 kap. 2, 3, 9

och 11 §§ skattebetalningslagen

(1997:483) gäller då i tillämpliga

delar.

8 kap.

1 §14

Beskattningsmyndighetens

beskattningsbeslut i en fråga som

kan ha betydelse för beskattningen

samt beslut om anstånd med att

lämna deklaration eller betala

skatt, om uppdelning av

skattebetalning, om återbetalning

av skatt och om att avvisa en

begäran om omprövning av

beskattningsbeslut eller att avvisa

ett överklagande får överklagas

hos länsrätten av den skattskyldige

och, i fråga om skatter och

avgifter enligt 1 kap. 1 § första

stycket 1, av Riksskatteverket

samt, i övriga fall, av det allmänna

ombudet.

Beskattningsmyndighetens

beskattningsbeslut i en fråga som

kan ha betydelse för beskattningen

samt beslut om anstånd med att

lämna deklaration eller betala

skatt, om uppdelning av

skattebetalning, om återbetalning

av skatt och om att avvisa en

begäran om omprövning av

beskattningsbeslut eller att avvisa

ett överklagande får överklagas

hos länsrätten av den skattskyldige

och, i fråga om avgifter enligt 1

kap. 1 § första stycket 2, av det

allmänna ombudet.

Beslut om skatterevision och föreläggande av vite får inte överklagas.

Skattemyndighetens övriga

beslut enligt denna lag överklagas

hos Riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

Riksskatteverkets övriga beslut

enligt denna lag får inte

överklagas.

6 §15

Överklagande av

Riksskatteverket eller det allmänna

ombudet skall vara skriftligt och

ha kommit in inom tidsfrist som

enligt 4 kap. gäller för beslut om

omprövning på initiativ av

beskattnings-myndigheten eller

efter sådan tid men inom två

månader från den dag det

överklagade beslutet meddelades.

Överklagande av det allmänna

ombudet skall vara skriftligt och

ha kommit in inom tidsfrist som

enligt 4 kap. gäller för beslut om

omprövning på initiativ av

beskattningsmyndigheten eller

efter sådan tid men inom två

månader från den dag det

överklagade beslutet meddelades.

Överklagas ett omprövningsbeslut som avser efterbeskattning och

yrkas ändring till den skattskyldiges nackdel, skall överklagandet ha

kommit in inom två månader från den dag beslutet meddelades.

Om Riksskatteverket eller det

allmänna ombudet har överklagat

ett beskattningsbeslut, skall därav

föranledd talan om särskild avgift

föras samtidigt.

Om det allmänna ombudet har

överklagat ett beskattningsbeslut,

skall därav föranledd talan om

särskild avgift föras samtidigt.

8 §16

Ett beslut av länsrätten om

utdömande av vite får överklagas

hos kammarrätten av den som har

förpliktats utge vitet och av

Riksskatteverket eller det allmänna

ombudet.

Ett beslut av länsrätten om

utdömande av vite får överklagas

hos kammarrätten av den som har

förpliktats utge vitet och av det

allmänna ombudet.

Överklagande av länsrättens beslut om anstånd med att lämna

deklaration eller betala skatt får prövas av kammarrätten endast om den

har meddelat prövningstillstånd.

9 §17

Bestämmelserna i 6 kap. 10, 13,

14 samt 17 24 §§ taxeringslagen

(1990:324) gäller i tillämpliga

delar för mål enligt denna lag. Vad

som i taxeringslagen sägs om

Riksskatteverket skall i tillämpliga

fall gälla det allmänna ombudet. I

fråga om skatter och avgifter

enligt 1 kap. 1 § första stycket 1

gäller dessutom 6 kap. 11, 12, 15

och 16 §§ taxeringslagen i

tillämpliga delar.

Bestämmelserna i 6 kap. 10, 13,

14 samt 17 24 §§ taxeringslagen

(1990:324) gäller i tillämpliga

delar för mål enligt denna lag. Vad

som i taxeringslagen sägs om

Riksskatteverket skall i tillämpliga

fall gälla det allmänna ombudet.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Om Skattemyndigheten i Gävle har meddelat ett beslut före

ikraftträdandet och beslutet har överklagats, skall Riksskatteverket föra

det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. Om Skattemyndigheten i Gävle före ikraftträdandet har fattat ett

beslut som avses i den äldre lydelsen av 8 kap. 1 § sista stycket första

meningen får beslutet överklagas hos Riksskatteverket.

4. Lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter skall

fortfarande tillämpas beträffande skatter och avgifter enligt de upphävda

lagar som anges i den äldre lydelsen av 1 kap. 1 § första stycket 1.

2.3 Förslag till lag om ändring i kupongskattelagen

(1970:624)

Härigenom föreskrivs att 6, 24 och 29 §§ kupongskattelagen

(1970:624) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Ärende om kupongskatt prövas

av Skattemyndigheten i Gävle.

Riksskatteverket leder och har det

övergripande ansvaret för

skatteförvaltningens verksamhet

enligt denna lag.

Ärende om kupongskatt prövas

av Riksskatteverket.

24 §2

För kontroll av kupongskatten

kan beskattningsmyndigheten eller

Riksskatteverket meddela beslut

om skatterevision hos aktiebolag.

Därvid gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna i taxeringslagen

(1990:324) om taxeringsrevision.

För kontroll av kupongskatten

kan Riksskatteverket meddela

beslut om skatterevision hos

aktiebolag. Därvid gäller i

tillämpliga delar bestämmelserna i

taxerings-lagen (1990:324) om

taxeringsrevision.

29 §3

Beslut av beskattningsmyndighet

eller skattemyndighet enligt denna

lag utom i fråga om vite får

överklagas hos länsrätten av,

förutom den som beslutet rör,

Riksskatteverket. Överklagandet

skall ha kommit in inom två

månader från den dag då

klaganden fick del av beslutet.

Beskattningsmyndighetens

beslut enligt 22 § första stycket

eller 24 § får inte överklagas.

Beslut av Riksskatteverket eller

skattemyndighet enligt denna lag

utom i fråga om vite får

överklagas hos länsrätten av den

som beslutet rör. Överklagandet

skall ha kommit in inom två

månader från den dag då

klaganden fick del av beslutet.

Riksskatteverkets beslut enligt

22 § första stycket eller 24 § får

inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle har meddelat ett beslut före ikraftträdandet och beslutet har

överklagats, skall Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:266) om

skatt på annonser och reklam

Härigenom föreskrivs att 10 och 32 §§ lagen (1972:266) om skatt på

annonser och reklam skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §1

Delägare i enkelt bolag är

skattskyldig i förhållande till sin

andel i bolaget. Efter ansökan av

samtliga delägare kan

beskattningsmyndigheten besluta,

att den av delägarna som dessa

föreslår tills vidare skall anses

som ensam skattskyldig för

bolagets hela skattepliktiga

verksamhet.

Delägare i enkelt bolag är

skattskyldig i förhållande till sin

andel i bolaget.

I fråga om kommanditbolag eller annat handelsbolag är bolaget

skattskyldigt. I fråga om europeisk ekonomisk intressegruppering är

grupperingen skattskyldig. Har skattskyldig avlidit, är dödsboet

skattskyldigt. Har skattskyldig försatts i konkurs, är konkursboet

skattskyldigt.

32 §2

Beslut enligt 10 § första stycket

eller 24 § andra eller tredje stycket

får överklagas hos

Riksskatteverket. Riksskatteverkets

beslut får inte överklagas. Beslut

enligt 9 a § får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut enligt 24 § andra eller

tredje stycket får inte överklagas.

Beslut enligt 9 a § får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle före ikraftträdandet har fattat ett beslut som avses i den äldre

lydelsen av 10 § första stycket eller 24 § andra eller tredje stycket får

beslutet överklagas hos Riksskatteverket.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:820) om

skatt på spel

Härigenom föreskrivs att 5 och 22 §§ lagen (1972:820) om skatt på

spel skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §1

Delägare i enkelt bolag är

skattskyldig i förhållande till sin

andel i bolaget. Efter ansökan av

samtliga delägare kan

beskattningsmyndigheten besluta

att den delägare som dessa

föreslår skall anses som ensam

skattskyldig för bolagets hela

skattepliktiga verksamhet.

Delägare i enkelt bolag är

skattskyldig i förhållande till sin

andel i bolaget

I fråga om kommanditbolag eller annat handelsbolag är bolaget

skattskyldigt. I fråga om europeisk ekonomisk intressegruppering är

grupperingen skattskyldig. Har skattskyldig avlidit, är dödsboet

skattskyldigt. Har skattskyldig försatts i konkurs, är konkursboet

skattskyldigt.

22 §2

Beslut av

beskattningsmyndigheten enligt 5

§ första stycket eller 11 § får

överklagas hos Riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

Beslut av

beskattningsmyndigheten enligt 11

§ får inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle före ikraftträdandet har fattat ett beslut som avses i den äldre

lydelsen av 5 § första stycket eller 11 § får beslutet överklagas hos

Riksskatteverket.

2.6 Förslag till lag om ändring i skatteregisterlagen

(1980:343)

Härigenom föreskrivs att i 3 § skatteregisterlagen (1980:343)1 orden

 Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot Riksskatteverket .

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:409) om

skatt på gödselmedel

Härigenom föreskrivs att 8 d och 9 §§ lagen (1984:409) om skatt på

gödselmedel1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 d §2

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 8 b § eller

revision enligt 8 c § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 8 b och 8 c §§. I

förekommande fall tar verket

därmed över den befogenhet som

annars skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Malmö,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Gävle

får fatta beslut om föreläggande

enligt 8 b § eller besluta och

genomföra revision enligt 8 c § i

beskattningsmyndighetens ställe.

9 §3

Beslut enligt 8 b och 8 c §§ får inte överklagas. Övriga beslut enligt

denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Riksskatteverket får överklaga

beslut som avses i första stycket

andra meningen.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Riksskatteverket för det

allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle har meddelat ett beslut före ikraftträdandet och beslutet har

överklagats, skall Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter

Härigenom föreskrivs att i 1 § första stycket 1 lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter1 orden

 Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot Riksskatteverket .

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.9 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

Härigenom föreskrivs i fråga om fordonsskattelagen (1988:327)

dels att 14 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 14 b och 14 c §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

För en personbil som hör

hemma i en kommun som anges i

bilaga 2 till denna lag skall

fordonsskatt betalas enligt bilaga 1

endast till den del fordonsskatten

för år räknat överstiger 384

kronor.

För en personbil som hör

hemma i en kommun som anges i

bilaga 2 till denna lag skall

fordonsskatt betalas endast till den

del fordonsskatten, efter avräkning

enligt 14 b eller 14 c §, för år

räknat överstiger 384 kronor.

En personbil anses höra hemma i den kommun där den skattskyldige

har sin adress enligt bilregistret vid den tidpunkt som anges i 16 § första

eller andra stycket eller vid ingången av den tid som anges i 16 § tredje

stycket. Saknas sådan adress gäller i stället den adress som borde vara

antecknad i bilregistret.

Första stycket tillämpas endast i samband med att fordonsskatt skall

betalas enligt vad som i övrigt gäller enligt denna lag.

14 b §

Om skatteplikt inträder för

första gången under år 2000 för

1. en sådan personbil eller buss

som har en tjänstevikt av högst

2 470 kilogram, eller

2. en sådan lastbil som har en

tjänstevikt av högst 1 275

kilogram

och som uppfyller kraven för

miljöklass 1 enligt 2 a §

bilavgaslagen (1986:1386), skall

ett belopp om 3 500 kronor

avräknas från fordonsskatten. Om

skatteplikt inträder för första

gången under år 2001 skall i

motsvarande fall ett belopp om

1 500 kronor avräknas.

Belopp som avses i första

stycket avräknas efter hand vid

påförandet av fordonsskatt, dock

längst till och med den 31

december 2005.

14 c §

Om skatteplikt inträder för

första gången under år 2001 för

1. en sådan personbil eller buss

som har en tjänstevikt

överstigande 2 470 kilogram men

en högsta totalvikt om 3 500

kilogram, eller

2. en sådan lastbil som har en

tjänstevikt överstigande 1 275

kilogram men en högsta totalvikt

om 3 500 kilogram

och som uppfyller kraven för

miljöklass 1 enligt 2 a §

bilavgaslagen (1986:1386), skall

ett belopp om 3 500 kronor

avräknas från fordonsskatten. Om

skatteplikt inträder för första

gången under år 2002 skall i

motsvarande fall ett belopp om

1 500 kronor avräknas.

Belopp som avses i första

stycket avräknas efter hand vid

påförandet av fordonsskatt, dock

längst till och med den 31

december 2006.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Bestämmelserna i 14 b § tillämpas på bilar som blir skattepliktiga

första gången från och med den 1 januari 2000. För dessa bilar

återbetalas erlagd fordonsskatt för perioden den 1 januari 30 juni 2000

till den som är skattskyldig när lagen träder i kraft, med avdrag för

belopp som under denna period återbetalats på grund av avställning och

avregistrering. Understiger återbetalningsbeloppet 100 kronor skall ingen

återbetalning ske.

2.10 Förslag till lag om ändring i tullregisterlagen

(1990:137)

Härigenom föreskrivs att i 3 § första stycket 10 tullregisterlagen

(1990:137)1 orden Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot

 Riksskatteverket .

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:676) om

skatt på ränta på skogskontomedel m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m.

dels att i 6-9 och 11 §§1 orden Skattemyndigheten i Gävle skall

bytas ut mot Riksskatteverket ,

dels att 4, 12 och 13 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §2

Ärenden om skatt enligt denna

lag prövas av Skattemyndigheten i

Gävle.

Riksskatteverket leder och har

det övergripande ansvaret för

skatteförvaltningens verksamhet

enligt denna lag.

Ärenden om skatt enligt denna

lag prövas av Riksskatteverket.

12 §3

För kontroll beträffande skatten

kan skattemyndigheten eller

Riksskatteverket meddela beslut

om skatterevision hos banken.

Därvid gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna i taxeringslagen

(1990:324) om taxeringsrevision.

För kontroll beträffande skatten

kan Riksskatteverket meddela

beslut om skatterevision hos

banken. Därvid gäller i tillämpliga

delar bestämmelserna i

taxeringslagen (1990:324) om

taxeringsrevision.

13 §4

Skattemyndighetens beslut enligt

denna lag får överklagas hos

länsrätten av den skattskyldige,

banken eller Riksskatteverket.

Beslut om skatterevision enligt 12

§ får dock inte överklagas.

Riksskatteverkets beslut enligt

denna lag får överklagas hos

länsrätten av den skattskyldige och

banken. Beslut om skatterevision

enligt 12 § får dock inte

överklagas.

Överklagandet skall ha kommit in inom två månader från den dag då

klaganden fick del av beslutet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle har meddelat ett beslut före ikraftträdandet och beslutet har

överklagats, skall Riksskatteverket föra det allmännas talan vid allmän

förvaltningsdomstol.

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister

m.fl.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:591) om särskild

inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.

dels att 11 §1 skall upphöra att gälla,

dels att i 10 och 23 §§2 orden Skattemyndigheten i Gävle skall bytas

ut mot Riksskatteverket ,

dels att 21 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §3

Den skattskyldige, den som är

redovisningsskyldig enligt 14 §

och Riksskatteverket får överklaga

beslut av beskattningsmyndigheten

enligt denna lag hos länsrätten.

Den skattskyldige och den som

är redovisningsskyldig enligt 14 §

får överklaga beslut av

beskattningsmyndigheten enligt

denna lag hos länsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle har meddelat ett beslut före ikraftträdandet och beslutet har

överklagats, skall Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

2.13 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs i fråga om mervärdesskattelagen (1994:200)

dels att i 3 kap. 26 a §, 12 kap. 1 a § samt 19 kap. 1 och 6 §§1 orden

 Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot Riksskatteverket ,

dels att 5 kap. 9 §, 12 kap. 2 § och 20 kap. 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §2

En omsättning enligt 2, 2 a, 2 b eller 3 § av en vara anses som en

omsättning utomlands, om

1. säljaren levererar varan till en plats utanför EG,

2. direkt utförsel av varan till en plats utanför EG ombesörjs av en

speditör eller fraktförare,

3. en utländsk företagare förvärvar varan för sin verksamhet i utlandet

och hämtar den här i landet för direkt utförsel till en plats utanför EG,

4. varan levereras till ett fartyg eller ett luftfartyg i utrikes trafik för

bruk ombord på ett sådant fartyg eller luftfartyg eller för sådan

omsättning som anges i 1 § tredje stycket,

4 a. varan levereras till ett fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i

2 b § för försäljning ombord och avser sådana livsmedel eller

livsmedelstillsatser som anges i livsmedelslagen (1971:511), dock inte

punktskattepliktiga varor,

5. varan omsätts på fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i 2 b § för

konsumtion ombord,

6. varan levereras för

försäljning eller försäljs i en sådan

butik som avses i lagen (1999:445)

om exportbutiker,

6. det är fråga om en leverans

av varor av de slag som avses i 3

§ lagen (1999:445) om

exportbutiker och varorna är

avsedda för försäljning i en sådan

butik,

6 a. det är fråga om en sådan

försäljning som avses i 1 § andra

stycket lagen om exportbutiker,

7. varan är en personbil eller motorcykel som vid leveransen är införd i

exportvagnförteckning,

8. varan levereras för en sådan utländsk företagares räkning som inte är

skattskyldig för omsättningen och leveransen görs inom ramen för ett

garantiåtagande som företagaren gjort, eller

9. varan levereras här i landet till en fysisk person som är bosatt eller

stadigvarande vistas i ett annat land än ett EG-land, under förutsättning

att

a. ersättningen utgör minst 200 kronor, och

b. säljaren kan visa att köparen har medfört varan vid resa till en plats

utanför EG före utgången av tredje månaden efter den månad under

vilken leveransen av varan gjordes.

Vid leverans av en vara inom landet till en fysisk person som är bosatt

i Norge eller på Åland anses omsättningen som en omsättning utomlands

endast om

1. leveransen avser en vara eller en grupp av varor som normalt utgör

en helhet och ersättningen utgör minst 1 000 kronor efter avdrag för skatt

enligt denna lag som hänför sig till ersättningen och

2. säljaren kan visa att köparen i nära anslutning till leveransen fört in

varan eller varorna till Norge eller till Åland och därvid enligt tullräkning

eller liknande handling betalat skatt motsvarande skatt enligt denna lag.

En leverans av varor till fartyg på linjer mellan Sverige och Norge eller

mellan Sverige och Åland skall anses som en omsättning utomlands

endast om leveransen begränsas på det sätt som anges för proviantering i

5 och 6 §§ lagen (1999:446) om proviantering av fartyg och luftfartyg.

En leverans som avses i första stycket 4 av punktskattepliktiga varor

skall anses som en omsättning utomlands endast om leveransen uppfyller

de villkor som gäller för proviantering i 7 9 §§ lagen om proviantering

av fartyg och luftfartyg.

En försäljning som avses i

första stycket 6 skall anses som en

omsättning utomlands endast om

försäljningen uppfyller de villkor

som gäller enligt 3 § lagen om

exportbutiker.

12 kap.

2 §3

Skattemyndigheten i Gävle

prövar frågor om

betalningsskyldighet enligt 3 kap.

26 b §, om godkännande av

upplagshavare och av

skatteupplag enligt 9 c kap. 7 §

eller om återkallelse av sådant

godkännande enligt 9 c kap. 8 §

andra stycket, om återbetalning

enligt 10 kap. 1-8 §§ och om

betalningsskyldighet och

avräkning enligt 19 kap. 7 §. I

fråga om återbetalning enligt 10

kap. 9-13 §§ tillämpas 1 § första

stycket.

Riksskatteverket prövar frågor

om betalningsskyldighet enligt 3

kap. 26 b §, om återbetalning

enligt 10 kap. 1-8 §§ och om

betalningsskyldighet och

avräkning enligt 19 kap. 7 §. I

fråga om återbetalning enligt 10

kap. 9-13 §§ tillämpas 1 § första

stycket.

Frågor om gruppregistrering enligt 6 a kap. 4 § eller om ändring eller

avregistrering enligt 6 a kap. 5 § prövas av skattemyndigheten i den

region som, i fråga om grupphuvudmannen, är beslutande myndighet

enligt 2 kap. 1-3 eller 5 § skattebetalningslagen (1997:483).

Bestämmelserna om beslutande myndighet i 2 kap. 1-3 och 5 §§

skattebetalningslagen är tillämpliga även i de fall den skattskyldige skall

redovisa mervärdesskatt i en självdeklaration.

20 kap.

1 §4

Vid överklagande av beslut enligt denna lag, med undantag för

överklagande enligt andra stycket, gäller bestämmelserna i 22 kap.

skattebetalningslagen (1997:483).

Beslut som Skattemyndigheten i

Gävle har fattat om

betalningsskyldighet enligt 3 kap.

26 b §, om godkännande enligt 9 c

kap. 7 § eller om återkallelse av

sådant godkännande enligt 9 c

kap. 8 § andra stycket, i ärende

som rör återbetalning enligt 10

kap. 1 8 §§ och om

betalningsskyldighet och

avräkning enligt 19 kap. 7 § får

överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län. Beslut som en

skattemyndighet fattat om

gruppregistrering enligt 6 a kap. 4

§, om ändring eller avregistrering

enligt 6 a kap. 5 § eller om

innehållet i en faktura eller

jämförlig handling enligt 11 kap. 5

§ fjärde stycket får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut om avräkning får

överklagas särskilt på den grunden

att avräkningsbeslutet i sig är

felaktigt men i övrigt endast i

samband med överklagande av

beslut om betalningsskyldighet.

Ett överklagande enligt detta

stycke skall ha kommit in inom två

månader från den dag klaganden

fick del av beslutet.

Beslut som Riksskatteverket har

fattat om betalningsskyldighet

enligt 3 kap. 26 b §, i ärende som

rör återbetalning enligt 10 kap. 1

8 §§ och om betalningsskyldighet

och avräkning enligt 19 kap. 7 §

får överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län. Beslut som en

skattemyndighet fattat om

gruppregistrering enligt 6 a kap. 4

§, om ändring eller avregistrering

enligt 6 a kap. 5 § eller om

innehållet i en faktura eller

jämförlig handling enligt 11 kap. 5

§ fjärde stycket får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut om avräkning får

överklagas särskilt på den grunden

att avräkningsbeslutet i sig är

felaktigt men i övrigt endast i

samband med överklagande av

beslut om betalningsskyldighet.

Ett överklagande enligt detta

stycke skall ha kommit in inom två

månader från den dag klaganden

fick del av beslutet.

Ett beslut enligt 9 c kap. 7 §

eller 8 § andra stycket eller 6 a

kap. 4 eller 5 § får även överklagas

av Riksskatteverket. Om en

enskild part överklagar ett sådant

beslut förs det allmännas talan av

Riksskatteverket.

Ett beslut enligt 6 a kap. 4 eller

5 § får även överklagas av

Riksskatteverket. Om en enskild

part överklagar ett sådant beslut

förs det allmännas talan av

Riksskatteverket.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Om Skattemyndigheten i Gävle har meddelat ett beslut före

ikraftträdandet och beslutet har överklagats, skall Riksskatteverket föra

det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. Den äldre lydelsen av 5 kap. 9 § gäller fortfarande i fråga om

förhållanden som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1551) om

frihet från skatt vid import, m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § lagen (1994:1551) om frihet från

skatt vid import, m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §1

Frihet från mervärdesskatt vid import skall medges för

1. varor som levereras till fartyg eller luftfartyg i utrikes trafik för

sådana ändamål som medför att skatt inte skall tas ut enligt 5 kap. 9 §

första stycket 4, 4 a och 5 mervärdesskattelagen (1994:200), och

2. varor som levereras för

försäljning i en sådan butik som

avses i lagen (1999:445) om

exportbutiker.

2. varor av de slag som avses i 3

§ lagen (1999:445) om

exportbutiker och som levereras

för försäljning i sådan butik.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller

fortfarande för förhållanden som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1563) om

tobaksskatt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1563) om tobaksskatt

dels att 4, 31 c och 35 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 b §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Cigaretter får inte

tillhandahållas för försäljning

annat än i originalförpackning

försedd med särskild märkning

med uppgift om

detaljhandelspriset.

Cigaretter får inte

tillhandahållas för försäljning

annat än i originalförpackning

försedd med särskild märkning

med uppgift om

detaljhandelspriset. Detta gäller

dock inte cigaretter som

upplagshavare tillhandahåller för

försäljning i exportbutik enligt

lagen (1999:445) om

exportbutiker.

9 b §

Skattskyldighet enligt 9 § första

stycket 7 föreligger inte för varor

som förvärvats skattefritt enligt

31 e § och som förstörts genom

olyckshändelse eller force

majeure.

31 c §1

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 31 a § eller

revision enligt 31 b § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 31 a och 31 b §§. I

förekommande fall tar verket

därmed över den befogenhet som

annars skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Malmö,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Gävle

får fatta beslut om föreläggande

enligt 31 a § eller besluta och

genomföra revision enligt 31 b § i

beskattningsmyndighetens ställe.

35 §2

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige, sökanden, säljare

som avses i 5 § och

Riksskatteverket.

Om en skattskyldig, sökande

eller säljare som avses i 5 §

överklagar beslut enligt denna lag,

förs det allmännas talan av

Riksskatteverket.

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige, sökanden och

säljare som avses i 5 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Om Skattemyndigheten i Gävle har meddelat ett beslut före

ikraftträdandet och beslutet har överklagats, skall Riksskatteverket föra

det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. De nya bestämmelserna i 9 b § gäller inte för förhållanden som

hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1564) om

alkoholskatt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1564) om alkoholskatt

dels att 31 c § och 35 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 8 b §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 b §

Skattskyldighet enligt 8 § första

stycket 8 föreligger inte för varor

som förvärvats skattefritt enligt

31 f § och som förstörts genom

olyckshändelse eller force

majeure.

31 c §1

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 31 a § eller

revision enligt 31 b § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 31 a och 31 b §§. I

förekommande fall tar verket

därmed över den befogenhet som

annars skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Malmö,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Gävle

får fatta beslut om föreläggande

enligt 31 a § eller besluta och

genomföra revision enligt 31 b § i

beskattningsmyndighetens ställe.

35 §2

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige, sökanden och

Riksskatteverket.

Om en skattskyldig eller

sökande överklagar beslut enligt

första stycket, förs det allmännas

talan av Riksskatteverket.

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige och sökanden.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Om Skattemyndigheten i Gävle har meddelat ett beslut före

ikraftträdandet och beslutet har överklagats, skall Riksskatteverket föra

det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. De nya bestämmelserna i 8 b § gäller inte för förhållanden som

hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1565) om beskattning av

viss privatinförsel1

dels att i 4 §2 orden Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot

 Riksskatteverket ,

dels att 17 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §3

Beslut enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Riksskatteverket får överklaga

beslut enligt denna lag.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Överklagas beslut enligt denna

lag av annan än Riksskatteverket

förs det allmännas talan av

beskattningsmyndigheten.

Riksskatteverket får från

beskattningsmyndigheten ta över

uppgiften att i allmän

förvaltningsdomstol föra det

allmännas talan i visst ärende

eller viss grupp av ärenden.

Riksskatteverket för det

allmännas talan i Regeringsrätten.

Beslut enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Riksskatteverket för det

allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Beslut som meddelats av

Tullverket enligt denna lag får

överklagas av Riksskatteverket.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle har meddelat ett beslut före ikraftträdandet och har beslutet

överklagats, skall Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

2.18 Förslag till lag om ändring i alkohollagen

(1994:1738)

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 1 a och 4 §§ samt 12 kap. 8 §

alkohollagen (1994:1738) skall ha följande lydelse,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

1 a §1

För tillsyn över efterlevnaden av bestämmelserna för marknadsföring i

4 kap. 8 11 och 13 §§ finns särskilda regler i marknadsföringslagen

(1995:450). Tillsynen över efterlevnaden av bestämmelserna i 4 kap. 8

11 §§ gentemot den som har serveringstillstånd får, i fråga om

marknadsföring på serveringsställen, utövas också av kommunen. För

kommunens tillsyn gäller inte 4 kap. 12 §.

Beskattningsmyndigheten

(Skattemyndigheten i Gävle)

utövar tillsyn över efterlevnaden

av bestämmelserna i 4 kap. 5 §.

Beskattningsmyndigheten får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att utöva tillsyn i dess

ställe.

Riksskatteverket utövar tillsyn

över efterlevnaden av

bestämmelserna i 4 kap. 5 §.

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Malmö,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Gävle

får utöva tillsyn i verkets ställe.

4 §2

Om en tillsynsmyndighet begär det skall en tillståndshavare lämna

tillträde till driftsställe med tillhörande lokaler och tillhandahålla

handlingar som rör verksamheten samt utan ersättning hjälpa till vid

tillsynen, lämna varuprover som behövs och redovisa uppgifter om

verksamhetens omfattning och utveckling.

Vad som sägs i första stycket

gäller även i förhållande mellan

den som är berättigad att bedriva

partihandel enligt 4 kap. 1 § första

stycket och skattemyndighet som

anges i 1 a § andra stycket.

Vad som sägs i första stycket

gäller även i förhållande mellan

den som är berättigad att bedriva

partihandel enligt 4 kap. 1 § första

stycket och myndighet som anges i

1 a § andra stycket.

12 kap.

8 §3

Nuvarande lydelse

Uppgifter i registret får lämnas ut på medium för automatisk

databehandling för de ändamål och i den utsträckning som anges nedan

till följande mottagare

Mottagare

Polismyndighet

Skattemyndighet

och Tullverket

Uppgifter

Uppgift om

misstanke om brott

enligt denna lag

Uppgift om

verksamhet som

omfattas av denna lag

Ändamål

Utredning och

lagföring

Beskattning eller

påförande av tull

Föreslagen lydelse

Uppgifter i registret får lämnas ut på medium för automatisk

databehandling för de ändamål och i den utsträckning som anges nedan

till följande mottagare

Mottagare

Polismyndighet

Skattemyndighet,

Riksskatteverket och

Tullverket

Uppgifter

Uppgift om

misstanke om brott

enligt denna lag

Uppgift om

verksamhet som

omfattas av denna lag

Ändamål

Utredning och

lagföring

Beskattning eller

påförande av tull

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1776) om

skatt på energi

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1776) om skatt på energi

dels att 7 kap. 4 §, 9 kap. 2, 5, 9 och 15 §§ samt 12 kap. 1 § skall ha

följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 11 kap. 12 och

13 §§, samt närmast före 11 kap. 12 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

4 §

Avdrag får, i den mån avdrag

inte har gjorts enligt 1 3 §§, göras

även för energiskatten samt för

hälften av koldioxidskatten på

bränsle, dock inte bensin, råtallolja

eller bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, som förbrukats

för annat ändamål än drift av

motordrivna fordon vid till-

verkningsprocessen i industriell

verksamhet eller för växthus-

uppvärmning vid yrkesmässig

växthusodling.

Avdrag får, i den mån avdrag

inte har gjorts enligt 1 3 §§, göras

även för energiskatten samt för

hälften av koldioxidskatten på

bränsle, dock inte bensin, råtallolja

eller bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, som förbrukats

för annat ändamål än drift av

motordrivna fordon vid till-

verkningsprocessen i industriell

verksamhet eller i yrkesmässig

jord-, skogs- eller vattenbruks-

verksamhet.

Bestämmelserna i första stycket tillämpas även på råtallolja, dock att

avdrag får göras för energiskatt med ett belopp som motsvarar den

energiskatt och hälften av den koldioxidskatt som tas ut på bränsle som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 a.

Avdrag enligt första eller andra stycket får göras även för skatt på

bränsle som sålts för förbrukning för växthusuppvärmning vid

yrkesmässig växthusodling.

Bestämmelserna i första stycket gäller även sådan oljeprodukt som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 b och som förbrukats vid tillverknings-

processen i gruvindustriell verksamhet för drift av andra motordrivna

fordon än personbilar, lastbilar och bussar.

Har bränsle sålts för förbrukning till någon som meddelats ett beslut

om preliminär skattesats enligt 9 kap. 9 b § får avdrag enligt tredje

stycket göras enligt den lägre koldioxidskattesats eller, beträffande

råtallolja, energiskattesats som följer av beslutet.

9 kap.

2 §

Om någon som inte är

skattskyldig har förbrukat bränsle,

dock inte bensin, råtallolja eller

bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, för annat

ändamål än drift av motordrivna

fordon vid tillverkningsprocessen i

industriell verksamhet, medger

beskattningsmyndigheten efter

ansökan återbetalning av energi-

skatten och hälften av koldioxid-

skatten på bränslet.

Om någon som inte är

skattskyldig har förbrukat bränsle,

dock inte bensin, råtallolja eller

bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, för annat

ändamål än drift av motordrivna

fordon vid tillverkningsprocessen i

industriell verksamhet, i annan

yrkesmässig jordbruksverksamhet

än växthusuppvärmning vid växt-

husodling eller i yrkesmässig

skogs- eller vattenbruks-

verksamhet, medger beskattnings-

myndigheten efter ansökan

återbetalning av energiskatten och

hälften av koldioxidskatten på

bränslet.

Bestämmelserna i första stycket tillämpas även på råtallolja, dock att

återbetalning medges av energiskatt till ett belopp som motsvarar den

energiskatt och hälften av den koldioxidskatt som tas ut på bränsle som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 a.

Har beslut om preliminär skattesats meddelats enligt 9 kap. 9 b § får

återbetalning enligt första eller andra stycket medges enligt den lägre

koldioxidskattesats eller, beträffande råtallolja, energiskattesats som

följer av beslutet.

5 §

Om värme har levererats för

tillverkningsprocessen i industriell

verksamhet eller för växthus-

uppvärmning vid yrkesmässig

växthusodling, medger beskatt-

ningsmyndigheten efter ansökan

av den som framställt värmen

återbetalning av

Om värme har levererats för

tillverkningsprocessen i industriell

verksamhet eller för yrkesmässig

jord-, skogs- eller vattenbruks-

verksamhet, medger beskattnings-

myndigheten efter ansökan av den

som framställt värmen åter-

betalning av

1. energiskatten på elektrisk kraft, och

2. energiskatten och hälften av koldioxidskatten på bränsle, dock inte

bensin, råtallolja eller bränsle som avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 b,

som förbrukats vid framställning av värmen.

Bestämmelserna i första stycket 2 tillämpas även på råtallolja, dock att

återbetalning av energiskatt medges till ett belopp som motsvarar den

energiskatt och hälften av den koldioxidskatt som tas ut på bränsle som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 a.

Har beslut om preliminär skattesats meddelats enligt 9 kap. 9 b §

medges återbetalning enligt den lägre koldioxidskattesats eller,

beträffande råtallolja, energiskattesats som följer av beslutet.

9 §

Utöver möjligheterna till avdrag

enligt 7 kap. 4 §, inköp mot

försäkran enligt 8 kap. 3 a § eller

återbetalning enligt 9 kap. 2 §

gäller följande. Har bränsle, dock

inte bensin eller bränsle som avses

i 2 kap. 1 § första stycket 3 b,

förbrukats vid tillverknings-

processen i industriell verksamhet

eller för växthusuppvärmning vid

yrkesmässig växthusodling,

medger beskattningsmyndigheten

efter ansökan nedsättning av

koldioxidskatten eller, beträffande

råtallolja, energiskatten för den del

av skatten som överstiger 0,8

procent av de framställda

produkternas försäljningsvärde.

Nedsättning medges med sådant

belopp att den överskjutande

skattebelastningen inte överstiger

24 procent av det överskjutande

skattebeloppet för bränslet.

Nedsättning får dock inte medges

för skatt på bränsle som förbrukats

för drift av motordrivna fordon.

Bestämmelserna i första stycket

gäller även mottagare av

värmeleveranser om värmen har

använts vid tillverkningsprocessen

i industriell verksamhet eller för

växthusuppvärmning vid

yrkesmässig växthusodling. I

sådana fall avses med bränsle det

bränsle som förbrukats för

framställning av värmen.

Utöver möjligheterna till avdrag

enligt 7 kap. 4 §, inköp mot

försäkran enligt 8 kap. 3 a § eller

återbetalning enligt 9 kap. 2 §

gäller följande. Har bränsle, dock

inte bensin eller bränsle som avses

i 2 kap. 1 § första stycket 3 b,

förbrukats vid tillverknings-

processen i industriell verksamhet

eller i yrkesmässig jord-, skogs-

eller vattenbruksverksamhet,

medger beskattningsmyndigheten

efter ansökan nedsättning av

koldioxidskatten eller, beträffande

råtallolja, energiskatten för den del

av skatten som överstiger 0,8

procent av de framställda

produkternas försäljningsvärde.

Nedsättning medges med sådant

belopp att den överskjutande

skattebelastningen inte överstiger

24 procent av det överskjutande

skattebeloppet för bränslet.

Nedsättning får dock inte medges

för skatt på bränsle som förbrukats

för drift av motordrivna fordon.

Bestämmelserna i första stycket

gäller även mottagare av

värmeleveranser om värmen har

använts vid tillverkningsprocessen

i industriell verksamhet eller i

yrkesmässig jord-, skogs- eller

vattenbruksverksamhet. I sådana

fall avses med bränsle det bränsle

som förbrukats för framställning

av värmen.

Vid beräkning av nedsättning enligt första eller andra stycket får den

koldioxidskatt som är hänförlig till följande bränslen dock inte sättas ned

mer än att den motsvarar minst

a) 160 kr per kubikmeter

dieselbrännolja (KN-nr 2710 00

69) eller fotogen (KN-nr 2710 00

51 eller 2710 00 55),

b) 125 kr per kubikmeter

eldningsolja (KN-nr 2710 00 74

2710 00 78), och

a) 160 kronor per kubikmeter

dieselbrännolja (KN-nr 2710 00

69) eller fotogen (KN-nr 2710 00

51 eller 2710 00 55),

b) 125 kronor per kubikmeter

eldningsolja (KN-nr 2710 00 74

2710 00 78), och

c) 320 kronor per 1 000 kilogram gasol som förbrukats för drift av

stationära motorer.

Vad som i tredje stycket föreskrivs om dieselbrännolja, fotogen,

eldningsolja och gasol tillämpas även på bränsle för vilket motsvarande

skatt skall betalas enligt 2 kap. 3 och 4 §§.

Ansökan om nedsättning enligt första eller andra stycket skall omfatta

en period om ett kalenderår och skall lämnas in till beskattnings-

myndigheten senast inom ett år efter kalenderårets utgång.

15 §

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 13 § eller

revision enligt 14 § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 13 och 14 §§. I före-

kommande fall tar verket därmed

över den befogenhet som annars

skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Malmö,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Gävle

får fatta beslut om föreläggande

enligt 13 § eller besluta och

genomföra revision enligt 14 § i

beskattningsmyndighetens ställe.

11 kap.

Återbetalning av energiskatt

m.m.

12 §

Om elektrisk kraft har för-

brukats i annan yrkesmässig jord-

bruksverksamhet än vid växthus-

odling eller i yrkesmässig skogs-

eller vattenbruksverksamhet,

beslutar beskattningsmyndigheten

efter ansökan om återbetalning av

energiskatten på den elektriska

kraften.

Ansökan om återbetalning skall

omfatta perioden den 1 juli den 30

juni (årsperiod). Om sökanden

beräknas förbruka elektrisk kraft i

större omfattning, får dock be-

skattningsmyndigheten medge att

ansökan görs per kalenderkvartal.

Ett sådant beslut får återkallas om

sökanden begär det eller för-

utsättningar för medgivande inte

finns.

Rätt till återbetalning föreligger

endast för den del av skatte-

beloppet som överstiger 1 000

kronor per årsperiod.

Ansökan om återbetalning av

energiskatt skall lämnas in till

beskattningsmyndigheten inom ett

år efter utgången av årsperioden

respektive kalenderkvartalet.

13 §

I fråga om återbetalning av

energiskatt enligt 12 § gäller

bestämmelserna i 9 kap. 12 15 §§.

12 kap.

1 §

Beslut enligt 9 kap. 13 och

14 §§ får inte överklagas. Övriga

beslut enligt denna lag får

överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol av den skattskyldige,

sökanden och Riksskatteverket.

Beslut enligt 9 kap. 13 och

14 §§ får inte överklagas. Övriga

beslut enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol av den

skattskyldige och sökanden.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Om Skattemyndigheten i Gävle har meddelat ett beslut före ikraft-

trädandet och beslutet har överklagats, skall Riksskatteverket föra det

allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. De äldre lydelserna av 7 kap. 4 §, 9 kap. 2, 5 och 9 §§ gäller fort-

farande för förhållanden som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1518) om

mervärdesskattekonton för kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1518) om

mervärdesskattekonton för kommuner och landsting

dels att i 8 §1 orden Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot

 Riksskatteverket ,

dels att 9 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Skattemyndighetens eller

Riksskatteverkets beslut enligt

denna lag får överklagas hos

regeringen.

Riksskatteverkets beslut enligt

denna lag får överklagas hos

regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.21 Förslag till lag om ändring i skattebetalningslagen

(1997:483)

Härigenom föreskrivs att i 2 kap. 4 § och 10 kap. 32 §1

skattebetalningslagen (1997:483) orden Skattemyndigheten i Gävle

och skattemyndigheten skall bytas ut mot Riksskatteverket ,

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Om Skattemyndigheten i

Gävle har meddelat ett beslut före ikraftträdandet och har beslutet

överklagats, skall Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1137) om

vägavgift för vissa tunga fordon

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1997:1137) om vägavgift för

vissa tunga fordon

dels att 11 och 17 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 17 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

För motorfordon eller ledad motorfordonskombination med högst tre

axlar tas vägavgiften ut med 6 314 kronor per år, 631 kronor per månad,

168 kronor per vecka och 50 kronor per dag. För motorfordon eller ledad

motorfordonskombination med fyra eller flera axlar tas vägavgiften ut

med 10 524 kronor per år, 1 052 kronor per månad, 277 kronor per vecka

och 50 kronor per dag.

För svenskt fordon med draganordning bestäms vägavgiften efter det

största möjliga antalet axlar och den högsta totalvikten som

fordonskombinationen kan ha.

För fordon registrerade i

Grekland skall vägavgiften tas ut

med 50 procent av belopp som

anges i första stycket, under

förutsättning att vägavgiftsbevis

köps före den 1 juli 2002.

17 §

Vägavgift skall betalas tillbaka om

1. avgiftsplikt upphör för ett fordon under tid för vilken vägavgift har

betalats, eller

2. ett fordons beskaffenhet ändras så att vägavgift skall tas ut med

annat belopp.

En förutsättning för återbetalning är att vägavgiftsbeviset ges in till

beskattningsmyndigheten före utgången av den period för vilken avgiften

har betalats.

I fall som avses i första stycket 1

återbetalas överskjutande belopp

till den som var avgiftsskyldig när

avgiftsplikten upphörde.

Vägavgiften betalas tillbaka med

ett belopp som motsvarar den del

av avgiften som belöper på antalet

återstående hela månader för vilka

avgift har betalats, räknat från det

att vägavgiftsbeviset kom in till

beskattningsmyndigheten. Från det

belopp som skall återbetalas dras

en avgift på 210 kronor.

I fall som avses i första stycket 1

återbetalas överskjutande belopp

till den som var avgiftsskyldig när

avgiftsplikten upphörde.

Vägavgiften betalas tillbaka med

ett belopp som motsvarar den del

av avgiften som belöper på antalet

återstående hela månader för vilka

avgift har betalats, räknat från det

att avgiftsplikten upphörde. Från

det belopp som skall återbetalas

dras en avgift på 210 kronor.

I fall som avses i första stycket 2 återbetalas överskjutande belopp till

den som var avgiftsskyldig när registreringsbesiktning skedde.

Återbetalning skall ske med ett belopp som motsvarar den del av avgiften

som belöper på antalet återstående hela månader för vilka avgift har

betalats, räknat från den dag registreringsbesiktning skedde.

17 a §

Har avgiftsplikten upphört

innan avgiften är betald eller har

ett fordons beskaffenhet ändrats så

att vägavgift skall tas ut med annat

belopp får avgiften sättas ned.

Beslut enligt första stycket fattas

genom automatisk databehandling

på grundval av uppgifter i

bilregistret, i enlighet med vad

som anges i 17 § tredje och fjärde

styckena.

Om avgiften sätts ned på grund

av att avgiftsplikten har upphört

skall samma avgift tas ut som

enligt 17 § tredje stycket.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid återbetalning enligt 17 § tillämpas bestämmelsen i dess äldre

lydelse om avgiftsplikten upphört eller fordonets beskaffenhet ändrats

före ikraftträdandet.

3. Bestämmelsen i 17 a § tillämpas inte när avgiftsplikt upphört eller

fordonets beskaffenhet ändrats före ikraftträdandet.

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:189) om

förhandsbesked i skattefrågor

Härigenom föreskrivs att 1 och 10 §§ lagen (1998:189) om

förhandsbesked i skattefrågor skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller förhandsbesked om

1. skatt eller avgift som avses i 1 kap. 1 § första stycket taxeringslagen

(1990:324),

2. skatt som avses i 1 kap. 1 § första stycket 1 lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter,

3. skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200), och

4. taxering enligt fastighetstaxeringslagen (1979:1152).

Förhandsbesked lämnas av

Skatterättsnämnden efter ansökan

av en enskild eller

Riksskatteverket.

Förhandsbesked lämnas av

Skatterättsnämnden efter ansökan

av en enskild. Förhandsbesked

enligt första stycket 1, 3 och 4

lämnas även efter ansökan av

Riksskatteverket.

10 §

Riksskatteverkets ansökan rörande en fråga som avses i 1 § första

stycket 1 eller 4 skall ha kommit in till Skatterättsnämnden före utgången

av året efter taxeringsåret.

Riksskatteverkets ansökan

rörande en fråga som avses i 1 §

första stycket 2 eller 3 skall ha

kommit in till Skatterättsnämnden

före utgången av andra året efter

utgången av det kalenderår under

vilket redovisningsperioden har

gått ut eller, om

skatteredovisningen inte avser

redovisningsperioder, den

skattepliktiga händelsen har

inträffat.

Riksskatteverkets ansökan

rörande en fråga som avses i 1 §

första stycket 3 skall ha kommit in

till Skatterättsnämnden före

utgången av andra året efter

utgången av det kalenderår under

vilket redovisningsperioden har

gått ut eller, om

skatteredovisningen inte avser

redovisningsperioder, den

skattepliktiga händelsen har

inträffat.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Vid begäran om

förhandsbesked i en fråga där skattemyndigheten fattat beslut före

ikraftträdandet tillämpas äldre bestämmelser.

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll m.m. av alkoholvaror,

tobaksvaror och mineraloljeprodukter

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 1 § lagen (1998:506) om

punktskattekontroll m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och

mineraloljeprodukter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

1 §

En särskild avgift (transporttillägg) skall påföras en avsändande

upplagshavare om

1. ledsagardokument eller bevis om ställd säkerhet inte följer med

transporten i den utsträckning som följer av 1 kap. 6 §, eller

2. säkerhet inte ställts för transporten i den utsträckning som följer av

1 kap. 6 §.

Transporttillägg skall påföras en skattskyldig om

1. anmälningsskyldighet eller

skyldighet att ställa säkerhet som

följer av 17 § lagen (1994:1563)

om tobaksskatt, 16 § lagen

(1994:1564) om alkoholskatt eller

4 kap. 1 § fjärde stycket lagen

(1994:1776) om skatt på energi

inte iakttagits, eller

1. anmälningsskyldighet eller

skyldighet att ställa säkerhet som

följer av 17 § lagen (1994:1563)

om tobaksskatt, 16 § lagen

(1994:1564) om alkoholskatt eller

4 kap. 11 § lagen (1994:1776) om

skatt på energi inte iakttagits, eller

2. säkerhet enligt 16 § lagen om tobaksskatt, 15 § lagen om

alkoholskatt eller 4 kap. 10 § lagen om skatt på energi inte ställts på

föreskrivet sätt.

Transporttillägget är tjugo procent av de punktskatter som belöper på

eller kan antas belöpa på de varor för vilka bestämmelserna i första och

andra styckena inte iakttagits.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:445) om

exportbutiker

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1999:445) om

exportbutiker skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Regeringen får bevilja flygplatshållare tillstånd att inrätta exportbutik

på flygplats.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde. Annan försäljning

får inte ske i en exportbutik.

Verksamheten i en exportbutik

skall bedrivas av en godkänd

upplagshavare enligt lagen

(1994:1563) om tobaksskatt och

lagen (1994:1564) om

alkoholskatt. Exportbutiken skall

vara ett godkänt skatteupplag

enligt dessa lagar.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde.

Om alkohol- och tobaksvaror

skall säljas i en exportbutik skall

verksamheten bedrivas av en

godkänd upplagshavare enligt

lagen (1994:1563) om tobaksskatt

och lagen (1994:1564) om

alkoholskatt. Exportbutiken skall i

sådana fall vara ett godkänt

skatteupplag enligt dessa lagar.

3 §

Försäljningen får endast avse

följande varor och i angivna fall

följande kvantiteter av dessa varor

till varje resande:

Försäljning av obeskattade

gemenskapsvaror till

flygpassagerare som reser till en

plats utanför EG:s skatteområde

får endast avse följande varor och i

angivna fall följande kvantiteter av

dessa varor till varje resande:

1. 200 cigaretter eller 100 cigariller eller 50 cigarrer eller 250 gram

röktobak eller en proportionell blandning av dessa tobaksvaror,

2. en liter spritdryck eller två liter starkvin,

två liter vin,

två liter starköl, och

3. parfym, luktvatten och andra kosmetiska preparat samt choklad- och

konfektyrvaror och andra tobaksvaror än sådana som anges ovan.

Till den som avreser med bestämmelseort i Norge får försäljning inte

ske till större mängder än vad resande får införa tullfritt till det landet.

Vid tillämpning av första stycket förstås med

spritdryck: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 22

volymprocent,

starkvin: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 15 men inte

22 volymprocent, samt mousserande vin,

vin: annat vin än starkvin samt annan alkoholdryck med en alkoholhalt

som överstiger 3,5 men inte 15 volymprocent och som inte är starköl,

starköl: öl med en alkoholhalt som överstiger 3,5 volymprocent,

cigarill: cigarrer med en högsta vikt av 3 gram per styck.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.26 Förslag till lag om upphävande av vissa lagar om

lagerskatt på bränslen

Härigenom föreskrivs att följande lagar skall upphöra att gälla vid

utgången av juni 2000, nämligen

1. lagen (1990:1087) om lagerskatt på vissa oljeprodukter,

2. lagen (1992:1439) om lagerskatt på dieselolja,

3. lagen (1992:1479) om lagerskatt på viss bensin,

4. lagen (1995:1132) om lagerskatt på dieselolja för förbrukning i

vissa motordrivna fordon.

De upphävda lagarna gäller fortfarande i fråga om förhållanden som

hänför sig till tiden före den 1 juli 2000.

2.27 Förslag till lag om upphävande av lagen (1994:40)

om tillfällig kompensation för viss energiskatt

Härigenom föreskrivs att lagen (1994:40) om tillfällig kompensation

för viss energiskatt skall upphöra att gälla vid utgången av juni 2000.

Den upphävda lagen gäller fortfarande i fråga om förhållanden som

hänför sig till tiden före den 1 juli 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Exportbutiker och proviantering

Den 1 juli 1999 upphörde möjligheterna till skattefri försäljning i

exportbutiker till den som reser inom EU. I samband därmed trädde en

ny lag om exportbutiker i kraft, lagen (1999:445) om exportbutiker.

SAS Trading har i skrivelser till Finansdepartementet påpekat att den

nya lagstiftningen inte gör det möjligt att organisera

exportbutiksverksamheten på ett från kommersiell synpunkt effektivt sätt

(dnr Fi1999/2467 och Fi1999/2503). Med anledning härav beslutade

regeringen den 23 september 1999 att det inom Regeringskansliet skulle

tillsättas en arbetsgrupp med uppgift att se över reglerna om

exportbutiker.

Arbetsgruppen redovisade den 27 januari 2000 promemorian

Justeringar i regelsystemet för exportbutiker. Promemorians lagförslag

finns i bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr

Fi2000/268).

Sveriges Skeppshandlarförbund och Margell Shipping Service har i

skrivelser till Finansdepartementet påpekat att Finlands regler om

beskattning av svinn avseende varor som provianterats skattefritt är

liberalare än de svenska (dnr Fi1999/4315 och Fi1999/4038). I

skrivelserna framförs att detta utgör en konkurrensnackdel för den

svenska skeppshandeln. Med anledning härav har en promemoria

utarbetats inom Finansdepartementet. Promemorians lagförslag stämmer

överens med regeringens. Promemorian har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning

av remissyttrandena finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr

Fi1999/4315 och Fi1999/4038).

Regeringen avser nu att ta upp promemoriornas förslag.

Skatt på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer

Enligt lagen (1983:1104) om särskild skatt för elektrisk kraft från

kärnkraftverk tas skatt i dag ut med 2,7 öre per kilowattimme på el

producerad i kärnkraftverk. I budgetpropositionen för år 2000 aviserade

regeringen att skatten bör omformas från den nuvarande rörliga skatten

som baseras på elproduktionen till en fast skatt som baseras på den

termiska effekten i kärnkraftsreaktorerna.

Finansdepartementet har tidigare i en promemoria Skatt på termisk

effekt vid kärnkraftsreaktorer 1997-07-01 (dnr Fi97/2150) lagt fram ett

förslag till hur en kärnkraftsskatt som tas ut efter termisk effekt skulle

kunna utformas. Promemorian, som har remitterats, finns tillgänglig i

Finansdepartementet. Promemorians lagförslag finns i bilaga 4. De

remissinstanser som har yttrat sig över promemorian är Riksskatteverket,

Närings- och teknikutvecklingsverket, Statens kärnkraftsinspektion,

Sveriges Industriförbund, Svenska Kraftverksföreningen, Sydkraft AB

och Vattenfall AB.

En konsult har i februari 2000 på Regeringskansliets uppdrag utrett

vilka effekter som uppkommer vid en övergång till en effektskatt.

Rapporten Utredning om effekter för kärnkraftsföretag vid övergång till

effektskatt (dnr N2000/1412) finns tillgänglig i Näringsdepartementet.

Punktskatteverksamhetens organisatoriska inplacering i skatteförvaltningen

Finansdepartementet lämnade den 9 december 1998 i uppdrag till

Statskontoret att utreda frågan om punktskatteverksamhetens

organisatoriska inplacering i skatteförvaltningen. I rapporten

Punktskatteorganisationen inom skatteförvaltningen (1999:19) har

Statskontoret lämnat förslag till en förändrad punktskatteorganisation.

Statskontorets rapport finns tillgänglig i Finansdepartementet, dnr

Fi1998/3344. Regeringen föreslog i budgetpropositionen för 2000 i

enlighet med vad Statskontoret föreslagit att punktskatteverksamheten

från och med den 1 juli 2000 organisatoriskt skall hänföras till

Riksskatteverket (prop. 1999/2000:1 utgiftsområde 3). Riksdagen beslöt i

enlighet med regeringens förslag, bet. 1999/200:SkU1 och rskr.

1999/2000:63. I propositionen lämnas förslag på de lagändringar som

föranleds av Riksdagens beslut om en förändrad organisation.

Utformningen av lagförslagen har skett i samråd med Riksskatteverket.

Riksskatteverket har i rapporten Bättre riskanalyser för att förhindra

angrepp mot system för indirekta skatter m.m. bl.a. föreslagit att

punktskatterevisorernas befogenheter inte bör vara kopplade till ett

uppdrag från beskattningsmyndigheten. Rapporten finns tillgänglig i

Finansdepartementet, dnr Fi 1998/3480. Regeringen avser nu ta upp

förslaget. Utformningen av lagförslagen har skett i samråd med

Riksskatteverket.

Trafikbeskattning

Trafikbeskattningsutredningen (dnr Fi1999/2011), som har haft i uppdrag

att se över den samlade vägtrafikbeskattningen, föreslog i sitt

slutbetänkande Bilen, miljön och säkerheten (SOU 1999:62) att ett

ekonomiskt incitament bör införas för vissa miljövänliga bilar.

Utredningen har dock inte lämnat något författningsförslag. Betänkandet

har remissbehandlats. En sammanställning av remissyttrandena finns

tillgänglig i Finansdepartementet (dnr Fi1999/2011). En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 5.

Efter det att Trafikbeskattningsutredningen överlämnat sitt

slutbetänkande i maj 1999 beslutade Riksdagen att en skattelättnad för

bilar som i förtid uppfyller de strängaste framtida avgaskraven i

Europaparlamentets och rådets direktiv 98/69/EG av den 17 juni 1999

om avgifter på tunga godsfordon för användning av vissa infrastrukturer,

miljöklass 1 i svensk lagstiftning, skall införas i trafikbeskattningen för

att ersätta den tidigare gällande femåriga befrielsen från fordonsskatt.

Regeringen har därefter under hösten 1999 bedömt att ett sådant

lättnadsbelopp för bilar i miljöklass 1 skall uppgå till 3 500 kronor och

sänkas till 1 500 kronor när de framtida avgaskraven i miljöklass 2 blir

obligatoriska (prop. 1999/2000:1, volym 1, sid. 208). Vidare har det

bedömts att en sådan skattelättnad skall införas under år 2000, om bilen

inte överstiger en viss vikt. För övriga bilar har det bedömts att en

skattelättnad skall införas först under år 2001 med 3 500 kronor, till dess

att kraven i miljöklass 2 blir obligatoriska, och därefter med 1 500

kronor. Riksdagen har anslutet sig till regeringens bedömning (bet.

1999/2000:FiU1 sid. 176). Regeringen lämnar nu förslag på den närmare

utformningen av en sådan skattelättnad.

Riksskatteverket, Svenska Åkeriförbundet och Lantbrukarnas

Riksförbund har i skrivelser (dnr Fi1999/1429, Fi1999/722, Fi97/3717

och Fi98/792) påpekat att det förekommer vissa problem vid

administrationen av vägavgiften. Riksskatteverket har föreslagit att det

införs en möjlighet till nedsättning av obetald vägavgift och att

återbetalning av överskjutande skatt sker från den tidpunkt när

avgiftsplikten upphörde och inte från tidpunkten när vägavgiftsbeviset

kom in till beskattningsmyndigheten. Dessa frågor har även behandlats i

samband med fastställandet av en handlingsplan för åkerinäringen.

Handlingsplanen har utarbetats i samarbete mellan

Näringsdepartementet, Finansdepartementet, Justitiedepartementet,

Svenska Åkeriförbundet, Transportarbetarförbundet och

Bilarbetsgivarnas Riksförbund. Regeringen beslöt den 17 februari 2000

att anta handlingsplanen. Mot denna bakgrund föreslås därför vissa

ändringar i vägavgiftslagen.

Omläggning av jordbrukets energibeskattning

Jordbrukets energiförbrukning beskattas i dag på samma sätt som annan

energiförbrukning inom den s.k. övrigsektorn. Det innebär att full energi-

och koldioxidskatt tas ut på fossilbränsleanvändningen och att energiskatt

tas ut på elförbrukningen efter den generella skattesatsen, dvs. med 10,6

öre per kWh i vissa kommuner i norra och mellersta Sverige och med

16,2 öre per kWh i övriga landet.

Regeringen har i budgetpropositionen för år 2000 hänvisat till tidigare

uttalanden om att jordbruket skall ges villkor som är likvärdiga med

andra näringars och har aviserat att jordbruket från den 1 juli 2000 skall

ges samma reduktion av energi- och koldioxidskatterna som industrin

och växthusnäringen har för närvarande (prop. 1999/2000:1, volym 1,

sid. 208). Riksdagen har anslutit sig till regeringens bedömning (bet.

1999/2000:FiU1 sid. 176). Jordbruket skall således få tillämpa samma

skattereduceringar som finns för industrins och växthusnäringens för-

brukning av el och bränslen för uppvärmning och drift av stationära

motorer, dvs. att ingen energiskatt tas ut och att koldioxidskatten på

bränslen sätts till hälften av den generella nivån.

Lagstiftningsfrågor i anledning av att jordbruksnäringen skall ges

samma energiskattemässiga behandling som tillverkningsindustrin och

växthusnäringen har behandlats i en departementspromemoria, som har

remissbehandlats. Yttrande över promemorian har lämnats av

Riksskatteverket, Energimyndigheten, Sveriges Lantbruksuniversitet,

Jordbruksverket, Fiskeriverket, Skogsstyrelsen, Sveriges Elleverantörer,

Svenska Kraftverksföreningen, Lantbrukarnas Riksförbund,

Riksförbundet Svenska Lantmännen, Trädgårdsnäringens Riksförbund,

Svenska Petroleum Institutet, Grönsaksodlarnas Riksförbund, Vatten-

brukarnas Riksförbund samt Matfiskodlarnas Producentorganisation.

Närings- och teknikutvecklingsverket, Naturvårdsverket och Sveriges

Industriförbund har beretts tillfälle, men har avstått från att yttra sig över

promemorian. En sammanställning över remissyttrandena finns

tillgänglig i Finansdepartementet, dnr Fi1999/4872. Härutöver har

Statistiska centralbyrån (SCB) under hand beretts tillfälle att lämna

synpunkter på promemorian. Regeringen avser nu att ta upp

promemorians förslag.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 9 mars 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 6. Den 16 mars beslutade

regeringen att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i

bilaga 7.

Lagrådets yttranden finns i bilaga 8. Regeringens lagförslag har

utformats i enlighet med vad Lagrådet förordat. Lagrådet har dock ansett

att vissa rättsliga och principiella frågor bör övervägas ytterligare. Vi

återkommer till detta och Lagrådets övriga synpunkter i det följande. I

förhållande till lagrådsremissen har också gjorts vissa ändringar i

lagtexten av redaktionell karaktär.

De förslag som inte remitterats är av sådan lagteknisk enkel

beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

4 Justeringar i regelsystemet för exportbutiker

Regeringens förslag: I exportbutikerna skall andra beskattade varor

än alkoholdrycker få säljas till EU-resenärer. Genom ett förtydligande

klargörs att kravet att verksamheten i en exportbutik skall bedrivas av

en godkänd upplagshavare enligt lagen om tobaksskatt och lagen om

alkoholskatt, endast gäller i fall alkohol- eller tobaksvaror säljs i

butiken. Det är endast i sådana fall butiken skall vara ett godkänt

skatteupplag enligt dessa lagar.

Leveranser av varor som ingår i exportbutikssortiment skall kunna

ske mervärdesskattefritt till exportbutiken även om varorna senare

skall säljas med mervärdesskatt till EU-resenärer.

Promemorians förslag: Alternativ 1 stämmer överens med

regeringens förslag. I promemorian presenteras två alternativa förslag till

förbättringar. Enligt alternativ 2 slopas kravet att en exportbutik skall

vara skatteupplag samtidigt som förbudet mot att sälja beskattade varor

till EU-resenärer upphävs. Genom ett förtydligande klargörs att kravet att

verksamheten i en exportbutik skall bedrivas av en godkänd

upplagshavare enligt lagen om tobaksskatt och lagen om alkoholskatt,

endast gäller i fall alkohol- eller tobaksvaror säljs i butiken. Vidare

föreslås att leveranser till exportbutiker skall ske med mervärdesskatt.

Remissinstanserna: Alkoholinspektionen, Luftfartsverket, Inflight

Service, Kristianstad Airport, SAAB (Linköpings Flygplats), SAS

Trading, Stockholm Skavsta Airport, Västerås Flygplats, Växjö Flygplats

och Örebro läns Flygplats förordar alternativ 1 i promemorian.

Riksskatteverket tillstyrker alternativ 2 och anser att alternativ 1 inte bör

läggas till grund för lagstiftning. Luftfartsverket, Inflight Service, SAAB,

SAS Trading, Västerås Flygplats, Växjö Flygplats och Örebro läns

Flygplats anser att de kvantitativa begränsningarna för skattefri

försäljning av alkohol- och tobaksvaror till tredjelandsresenärer skall

slopas och att samtliga lagändringar skall ges retroaktiv verkan från den

1 juli 1999.

Skälen för regeringens förslag: Den 1 juli 1999 upphörde

möjligheterna till skattefri försäljning i exportbutiker till den som reser

inom EU. I samband därmed trädde en ny lag om exportbutiker i kraft,

lagen (1999:445) om exportbutiker. Exportbutikerna reglerades tidigare

genom bestämmelser i tullagstiftningen. En av nyheterna i lagen om

exportbutiker är att verksamheten skall bedrivas av en godkänd

upplagshavare enligt lagen (1994:1563) om tobaksskatt och lagen

(1994:1564) om alkoholskatt och att butiken skall vara ett godkänt

skatteupplag enligt dessa lagar. Syftet med dessa krav var att dels skapa

goda kontrollmöjligheter, dels möjliggöra för den som bedriver

verksamheten att ta emot och lagra varor skattefritt (se prop. 1998/99:86,

s. 66-69).

I en exportbutik får obeskattade gemenskapsvaror säljas till

flygpassagerare som reser till en plats utanför EG:s skatteområde. Annan

försäljning får inte ske. Det är alltså förbjudet att i en exportbutik sälja

beskattade varor till EU-resenärer. Det varusortiment som får säljas i

exportbutikerna, det s.k. exportbutikssortimentet, är begränsat till

alkoholvaror, tobaksvaror, parfym m.m., choklad och konfektyrvaror.

När det gäller alkohol och tobaksvaror är försäljningen dessutom

begränsad till följande kvantiteter för varje resande: 200 cigaretter eller

100 cigariller eller 50 cigarrer eller 250 gram röktobak eller en

proportionell blandning av dessa tobaksvaror, en liter spritdryck eller två

liter starkvin, två liter vin och två liter starköl. Till den som reser till

Norge får försäljning inte ske till större mängder än vad som tullfritt får

föras in till Norge.

Det bör inledningsvis framhållas att det nuvarande regelsystemet för

exportbutiker är uppbyggt efter i stort sett samma mönster som det

regelsystem som gällde före taxfreeförsäljningens avskaffande. En

avgörande skillnad, som dock inte har med själva regelsystemet att göra,

är att det numera endast är tredjelandsresenärer som har rätt att handla

skattefritt. Detta gör att man i dag vid försäljning av varor som ingår i

exportbutikssortimentet måste skilja på försäljning som är skattefri och

försäljning som skall beskattas. Det är därför inte förvånande att

aktörerna anser att dagens system är mer komplicerat.

Regeringen delar dock bedömningen i promemorian att kravet på att en

exportbutik skall vara godkänd som skatteupplag och förbudet mot att i

butiken sälja beskattade varor till EU-resenärer skapat problem för de

näringsidkare som driver exportbutiker. Kravet på att exportbutiken skall

vara godkänd som skatteupplag och nämnda försäljningsförbud har lett

till att beskattade och obeskattade varor inte kan bjudas ut till försäljning

i samma butik, vilket gör det svårt för näringsidkarna att organisera

verksamheten på ett från kommersiell synpunkt effektivt sätt. Det bör

påpekas att dessa problem inte aktualiseras vad gäller alkoholvaror

eftersom beskattade alkoholvaror endast får säljas av Systembolaget, se 3

kap. 2 § andra stycket och 5 kap. 2 § alkohollagen (1994:1738). Däremot

hindrar nuvarande ordning att både beskattade och obeskattade

tobaksvaror bjuds ut till försäljning i samma butik. Problemet gäller även

övriga exportbutiksvaror, dvs. choklad- och konfektyrvaror, parfymer

m.m. Beskattad choklad kan t.ex. inte tillhandahållas i samma butik som

obeskattade alkoholvaror. Detsamma gäller självfallet varor som inte

ingår i exportbutikssortimentet.

Även om problemen inte är alltför allvarliga går det inte att bortse från

att det nuvarande regelsystemet i vissa avseenden gör det svårt för

exportbutiksinnehavarna att bedriva verksamheten på ett från

kommersiell synpunkt effektivt sätt. Detta gäller särskilt de

butiksinnehavare som önskar sälja beskattade varor till EU-resenärer.

Regeringen anser därför att det finns skäl att föreslå ändringar i

nuvarande regelsystem.

När det gäller kravet på att en exportbutik skall vara godkänd som

skatteupplag och förbudet mot att i butiken sälja beskattade varor till EU-

resenärer lämnas i promemorian två alternativa förslag till förbättringar. I

alternativ 1 föreslås det bli tillåtet att i exportbutikerna sälja beskattade

varor till EU-resenärer. Butikerna skall dock precis som i dag vara

godkända som skatteupplag. Enligt alternativ 2 slopas kravet att en

exportbutik skall vara skatteupplag. Den som bedriver verksamheten

skall dock i likhet med dagens regler vara godkänd som upplagshavare.

Beskattade varor skall få säljas till EU-resenärer.

Nästan samtliga remissinstanser förordar alternativ 1. Riksskatteverket,

som förordar alternativ 2, anser dock att alternativ 1 är tveksamt i

förhållande till EG-rätten på området. Verket framhåller dock att EG-

rätten på området inte är helt klar men att det kan vara oförenligt med

rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler

för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning

av sådana varor (EGT L 076, 23.3.1992 s. 1, Celex 392L0012), det s.k.

cirkulationsdirektivet, att bedriva detaljhandelsförsäljning i ett

skatteupplag.

Beträffande Riksskatteverkets invändning bör det påpekas att

nuvarande ordning föreskriver att försäljningen skall ske i skatteupplag.

Lagstiftaren har alltså redan godtagit att detaljhandelsförsäljning får ske i

skatteupplag som är exportbutiker. Alternativ 1 innebär därför inget nytt i

förhållande till nuvarande ordning vad gäller frågan om

detaljhandelsförsäljning bör få ske i skatteupplag.

Det finns inga regler för exportbutiker på gemenskapsnivå. Däremot

finns det regler om skatteupplag i cirkulationsdirektivet. En lagstiftning

enligt alternativ 1 skulle leda till att beskattade varor förvaras i upplagen.

Enligt cirkulationsdirektivet skall upplagshavares lagring m.m. av

obeskattade varor äga rum i ett godkänt skatteupplag. Skatteupplag skall

godkännas enligt de villkor som gäller i respektive medlemsstat. Syftet

med skatteupplagsinstitutet är självfallet att möjliggöra lagring av

obeskattade alkohol- och tobaksvaror. Det synes inte finnas något direkt

hinder enligt cirkulationsdirektivet mot att tillåta att varor som inte

omfattas av direktivet lagras i skatteupplag. Detta är dock ingen given

tolkning utan rättsläget får, som Riksskatteverket påpekat, betraktas som

oklart.

Av de varor som ingår i exportbutikssortimentet är det endast alkohol-

och tobaksvaror som omfattas av cirkulationsdirektivets regler om

skatteupplag. Att tillåta försäljning av beskattade varor i exportbutikerna

kommer dock inte att leda till att både beskattade och obeskattade

alkohol- och tobaksvaror kommer att förvaras i butikerna. Eftersom

butikerna även i fortsättningen skall vara skatteupplag kan varorna

förvaras punktskattefritt i butiken fram till försäljningstillfället, då det

avgörs om försäljningen skall beskattas eller inte. Ett annat sätt att

uttrycka detta är att varorna blir skattepliktiga först när de lämnar

upplaget. Det uppkommer alltså ingen risk för att beskattade och

obeskattade alkohol- och tobaksvaror sammanblandas.

Det som sker om exportbutikerna får sälja beskattade varor till EU-

resenärer är alltså att obeskattade alkohol- och tobaksvaror kommer att

förvaras i ett skatteupplag tillsammans med andra varor. Eftersom dessa

andra varor helt saknar koppling till lagarna om skatt på alkohol och

tobak finns det inget som direkt talar för att en sådan ordning skulle

försvåra kontrollen av de alkohol- och tobaksvaror som förvaras i

upplaget.

Mot bakgrund av ovan angivna förhållanden anser regeringen att

alternativ 1 kan läggas till grund för ändringar i regelsystemet för

exportbutiker. Fråga uppkommer då om alternativ 1 är att föredra framför

alternativ 2.

Enligt alternativ 2 skall butikerna inte längre vara skatteupplag. Den

som bedriver verksamheten skall även i fortsättningen vara godkänd som

upplagshavare. Exportbutiksinnehavarna förutsätts ha ett skatteupplag i

anslutning till butiken eller någon annanstans. Det innebär att

skyldigheten att betala punktskatt kommer att inträda när varorna tas in i

butiken. Avdrag kan sedan yrkas för de varor som säljs till

tredjelandsresenärer. En avgörande skillnad mellan alternativ 2 och

dagens system är att skattskyldigheten och avdragsrätten skulle inträda

vid olika tidpunkter. Skattskyldigheten inträder när varan flyttas från

upplaget till butiken men rätt till avdrag föreligger först när varan

levereras till en tredjelandsresenär. Butiksinnehavaren behöver dock

betala skatten först i och med att den skall deklareras. Eftersom han är

upplagshavare innebär det att varor som flyttas från upplaget till butiken

en månad skall redovisas och betalas den tjugonde i månaden efter.

Skatten på de varor som under redovisningsperioden har sålts till

tredjelandsresenärer får dras av i deklarationen. Det kan naturligtvis

tänkas att varor inte säljs under samma redovisningsperiod som de

flyttats från upplaget till butiken. Avdrag för skatt på sådana varor kan

dock medges för senare redovisningsperioder, givetvis under

förutsättning att de sålts till tredjelandsresenärer under den period som

avdraget avser. Överstiger avdragen för en redovisningsperiod skattens

bruttobelopp för perioden, skall det överskjutande beloppet återbetalas.

Det som sagts i föregående stycke innebär att butiksinnehavaren kan

komma att få ligga ute med punktskatt för varor som i slutändan inte

skall beskattas. Alternativ 2 kan därför till skillnad från alternativ 1 leda

till att exportbutiksinnehavarna drabbas av likviditetspåfrestningar. Det

synes vidare vara en onödig omgång att först ta ut skatt på samtliga varor

för att sedan medge avdrag för de varor som säljs till

tredjelandsresenärer. Enligt alternativ 1 kan varorna förvaras i obeskattat

skick fram till försäljningstillfället då det avgörs om skatt skall betalas

för varorna. Från administrativa och redovisningsmässiga utgångspunkter

framstår därför alternativ 1 som enklare än alternativ 2. Med hänsyn till

det nu sagda föredrar regeringen alternativ 1 framför alternativ 2. Vi

föreslår därför att det i exportbutikerna, som även i fortsättningen skall

vara skatteupplag, skall bli tillåtet att sälja andra beskattade varor än

alkoholdrycker till EU-resenärer.

Varor som ingår i exportbutikssortimentet kan enligt nuvarande

lagstiftning levereras mervärdesskattefritt till exportbutikerna. Denna

skattefrihet gäller dock endast om varorna är avsedda för försäljning till

tredjelandsresenärer. Skattefriheten är alltså kopplad till att det i

exportbutikerna inte får förekomma annan försäljning än försäljning av

obeskattade gemenskapsvaror till tredjelandsresenärer. Förslagen ovan

innebär att denna begränsning slopas. Det kommer alltså bli tillåtet att i

exportbutikerna sälja beskattade varor till EU-resenärer. En

exportbutiksinnehavare som vill sälja både beskattade och obeskattade

varor kommer då, om nuvarande regler för mervärdesskatten behålls, att i

exportbutiken behöva ha två lager av varje varukategori, nämligen ett

lager som levererats mervärdesskattefritt för försäljning till

tredjelandsresenärer och ett lager som levererats med mervärdesskatt för

försäljning till EU-resenärer. Detta är ingen lämplig ordning från

kontrollsynpunkt. Även kommersiella skäl talar mot en sådan ordning.

Dubbla lager kan dock undvikas genom att mervärdesskattefriheten för

leveranser till exportbutiker utvidgas till att omfatta även varor ur

exportbutikssortimentet som skall säljas med mervärdesskatt till EU-

resenärer. Regeringen föreslår därför att leveranser till butikerna av

sådana varor skall vara generellt skattefria. Precis som dag skall dock

mervärdesskatt tas ut vid försäljning till EU-resenärer.

Bestämmelsen om att verksamheten i en exportbutik skall bedrivas av

en godkänd upplagshavare enligt lagarna om tobaksskatt och alkoholskatt

har enligt vad som uttalas i promemorian tolkats så att kravet även gäller

i fall den som skall bedriva verksamheten inte har för avsikt att sälja

alkohol- eller tobaksvaror. Även de som enbart tänkt sälja choklad- och

konfektyrvaror har alltså varit tvungna att ansöka om att bli godkända

som upplagshavare enligt nämnda lagar. För att bli godkänd som

upplagshavare för alkohol- eller tobaksvaror krävs självfallet att man

avser att hantera sådana varor. Bestämmelsen har alltså tolkats på ett sätt

som innebär att en enskild måste sälja alkohol- och tobaksvaror för att

över huvud få driva en exportbutik. Detta är ingen lämplig ordning.

Regeringen anser därför att det bör förtydligas att kravet på att

butiksinnehavaren skall vara godkänd upplagshavare endast gäller i fall

denne har för avsikt att sälja alkohol- och tobaksvaror.

Enligt 3 § lagen om exportbutiker är den skattefria försäljningen av

alkohol- och tobaksvaror till tredjelandsresenärer begränsad till vissa

kvantiteter per resande, som t.ex. en liter spritdryck. Avdragsrätten för

skatt på alkohol- och tobaksvaror som sålts till tredjelandsresenärer är

begränsad på samma sätt. Ett flertal remissinstanser anser att dessa

begränsningar bör slopas och anför som skäl att inget annat EU-land

tillämpar sådana begränsningar och begränsningarna därför försämrar

svenska exportbutikers konkurrenskraft.

I förarbetena till lagen om exportbutiker anfördes som skäl för

begränsningarna dels att de skulle möjliggöra kontroll i efterhand av

försäljningen i exportbutikerna, dels att flertalet länder tillämpar

importrestriktioner för i vart fall alkohol- och tobaksvaror (se prop.

1998/99:86, s. 69). Regeringen är för närvarande inte beredd att ompröva

begränsningarna.

En rad remissinstanser anser att föreslagna ändringar bör ges retroaktiv

verkan från den 1 juli 1999. Regeringen anser dock att det inte kommit

fram något i ärendet som motiverar retroaktiv lagstiftning.

Förslagen föranleder ändringar i 1 och 3 §§ lagen om exportbutiker,

5 kap. 9 § mervärdesskattelagen och 2 kap. 4 § lagen om frihet från skatt

vid import. De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.

När det gäller förslagens offentlig-finansiella effekter bör det noteras

att det skattefria området för försäljning i exportbutiker inte utvidgas.

Varor som ingår i exportbutikssortimentet skall dock enligt förslagen

kunna levereras mervärdesskattefritt till butikerna. I likhet med vad som

gäller i dag skall mervärdesskatt tas ut vid försäljning av sådana varor till

EU-resenärer. Förslagen leder alltså inte till att

mervärdesskatteintäkterna minskar.

5 Skattefrihet för proviantvaror som förstörts

genom olyckshändelse eller force majeure

Regeringens förslag: Skattefrihet skall gälla för alkohol- och

tobaksvaror som provianterats utan skatt och som därefter förstörts

genom olyckshändelse eller force majeure.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Riksskatteverket, Tullverket och Sveriges

Redarförening tillstyrker förslaget. Sveriges Skeppshandlarförbund och

Margell Shipping Service anser att skattefriheten även bör omfatta stöld,

outredda lagerbrister m.m. Som stöd härför anförs att man i Finland och

Danmark medger skattefrihet för sådant svinn.

Skälen för regeringens förslag: Den 1 juli 1999 infördes nya regler

för skattefri proviantering av fartyg och luftfartyg. Reglerna finns i lagen

(1999:446) om proviantering av fartyg och luftfartyg,

provianteringslagen (prop. 1998/99:86, bet. 1998/99:SkU21, rskr.

1998/99:243). Enligt dessa regler får den som beviljats tillstånd

proviantera obeskattade alkohol- och tobaksvaror för förbrukning

ombord vid resa till utländsk ort. Skattefri proviantering får även ske för

försäljning ombord vid resa till tredje land. En tillståndshavare som

provianterat skattefritt blir dock skattskyldig om varorna används för

annat ändamål än det som var förutsättningen för skattefriheten.

Skattskyldighet uppkommer vid varje situation som inte täcks av de

skattefria ändamålen. Att varor säljs i en butik på en EU-intern resa

innebär således att skattskyldighet inträder. Även svinn eller stölder av

resande eller personal utlöser beskattning. Detsamma gäller om varorna

förstörs genom olyckshändelser eller force majeure (se prop. 1998/99:86,

s. 61 och 62).

Vid kontakter med finska finansdepartementet och danska

skatteministeriet har det framkommit att Danmark och Finland inte

beskattar alkohol- och tobaksvaror som provianterats skattefritt och som

därefter förstörs genom olyckshändelse eller force majeure. När det

gäller Danmark är det en regel som utbildats i praxis. I Finland framgår

det dock uttryckligen av den finska lagstiftningen att så är att fallet. Den

finska lagstiftningen innehåller dock ingen ovillkorlig rätt till skattefrihet

utan avgörande är de konkreta omständigheterna i varje enskilt fall.

Myndigheterna kan vägra skattefrihet om det inte föreligger en godtagbar

utredning av omständigheterna. Som redogjorts för i föregående stycke

föreskriver dock den svenska lagstiftningen att skatt skall tas i nu

aktuella situationer. Det kan alltså konstateras att Danmark och Finland

har liberalare regler än Sverige. Skattefriheten i dessa länder är dock inte

så vidsträckt som vissa remissinstanser påstår. Fråga uppkommer då om

Sverige bör anpassa sina regler till vad som gäller i Danmark och

Finland.

Det råder inget tvivel om att de svenska reglerna utgör en

konkurrensnackdel för de svenska skeppshandlarna. Det är tämligen

självklart att rederier väljer att proviantera i Danmark och Finland där

man, till skillnad från i Sverige, slipper att betala skatt för varor som

förstörs genom olyckshändelser och force majeure. Det får vidare

betraktas som värdefullt att Sveriges regler på provianteringsområdet i så

stor utsträckning som möjligt stämmer överens med reglerna i våra

närmaste grannländer. Olika regler i olika länder leder automatiskt till

konkurrenssnedvridningar. Detta är särskilt påtagligt i fråga om

skeppshandel eftersom rederier utan svårigheter kan välja att proviantera

i ett land med förmånligare regler. Det nu sagda talar för att Sverige bör

anpassa sina regler till vad som gäller i Danmark och Finland.

I förarbetena till provianteringslagen uttalade regeringen att rådets

direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för

punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av

sådana varor (EGT L 076, 23.3.1992 s. 1, Celex 392L0012), det s.k.

cirkulationsdirektivet, inte medgav att man lät bli att ta ut skatt på varor

som provianterats skattefritt och som därefter förstörts genom

olyckshändelse eller force majeure. Skälen för ställningstagandet var att

direktivets regler om skattebefrielse för varor som förstörts genom

olyckshändelse och force majeure inte ansågs kunna omfatta varor som

lämnat den s.k. suspensionsordningen. Varor som släppts för

konsumtion, dit varor som provianterats skattefritt ansågs höra, skulle

alltså falla utanför området för skattebefrielse (se prop. 1998/99:86, s. 61

och 62).

Enligt artikel 23.5 i cirkulationsdirektivet får emellertid

medlemsstaterna behålla sina nationella bestämmelser om proviantering

av fartyg och luftfartyg till dess att rådet enhälligt på kommissionens

förslag har infört gemenskapsbestämmelser på området. Regler om

proviantering av fartyg och luftfartyg omfattas alltså av

medlemsstaternas nationella kompetens. Det innebär att medlemsstaterna

själva får välja om man vill tillåta proviantering med obeskattade varor.

En rimlig tolkning är att denna frihet även inkluderar en frihet att

bestämma hur varor som provianterats skattefritt och som förstörts

genom olyckshändelse eller force majeure, skall hanteras skattemässigt.

Slutsatsen blir då att cirkulationsdirektivets regler om varor som förstörts

genom olyckshändelse och force majeure inte gäller i fråga om

proviantering.

Lagrådet har anfört att det är tveksamt om artikel 23.5 i

cirkulationsdirektivet kan tolkas så att den tillåter införande av helt nya

bestämmelser på provianteringsområdet och att frågan om de rättsliga

möjligheterna att införa en bestämmelse av föreslagen innebörd därför

bör övervägas ytterligare. Inledningsvis bör det påpekas att regeringen i

prop. 1998/99:86 Ändrade skatteregler med anledning av

taxfreeförsäljningen inom EU upphör uttalade att det med stöd av artikel

23.5 skulle vara möjligt att införa helt nya bestämmelser avseende

proviantering med obeskattade cigaretter för förbrukning ombord (s. 78).

En tolkning helt i linje med vad Lagrådet antyder skulle innebära att

medlemsstaterna sedan den 1 januari 1993 har varit förhindrade att ändra

huvuddragen i sina provianteringsbestämmelser. En sådan tolkning hade

förefallit rimlig i fråga om ett område där medlemsstaterna får behålla

nationella bestämmelser som avviker från en gemenskapsnorm. Så är

dock inte fallet här, eftersom det helt saknas gemenskapsbestämmelser på

provianteringsområdet. Regeringen anser därför att artikel 23.5 i

cirkulationsdirektivet inte hindrar den nu föreslagna lagändringen.

Med hänsyn till att nuvarande regler utgör en konkurrensnackdel för

svensk skeppshandel och till att en anpassning av reglerna till vad som

gäller i Danmark och Finland inte synes strida mot cirkulationsdirektivet

föreslår regeringen att skatt inte skall tas ut på alkohol- och tobaksvaror

som efter att de provianterats skattefritt förstörs genom olyckshändelse

eller force majeure. Detta föranleder ändringar i lagen om tobaksskatt

och lagen om alkoholskatt. Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli

2000.

Det är svårt att beräkna de offentlig-finansiella effekterna av

föreslagna ändringar. Sedan de nya reglerna om skattefri proviantering av

fartyg och luftfartyg trädde i kraft har endast ett fåtal rederier redovisat

skattepliktigt svinn till skattemyndigheten. Det är dock sannolikt att

endast en mindre del av de redovisade beloppen avser olyckshändelser

och force majeure. Vidare finns det ännu inget fall där

beskattningsmyndigheten på eget initiativ påfört skatt för varor som

förstörts genom olyckshändelse eller force majeure. Sammantaget anser

regeringen att förslaget inte kommer att få annat än försumbara offentlig-

finansiella effekter.

6 Omläggning till effektskatt

Regeringens förslag: Den nuvarande produktionsskatten på

kärnkraftsel läggs om till en effektskatt.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Sveriges Industriförbund, Svenska

Kraftverksföreningen, Sydkraft och Vattenfall avstyrker att någon ändring

görs av kärnkraftsskatten. I stället föreslås att ändringar av

kärnkraftsskatten samordnas med den pågående översynen av

energibeskattningen. Närings- och teknikutvecklingsverket ifrågasätter

om den föreslagna förändringen av skatten kommer att innebära en annan

fördelning av skattebördan än den nuvarande. Riksskatteverket anser att

den i promemorian föreslagna lagen utan nämnvärda problem bör kunna

ersätta den befintliga lagen. Statens kärnkraftsinspektion har inget att

erinra mot förslagen.

Skälen för regeringens förslag: I budgetpropositionen för år 2000,

när omläggningen till en effektskatt aviserades, hänvisades till

regeringens proposition (prop. 1996/97:84) En uthållig energiförsörjning,

i vilken uttalas bl.a. att produktionsskatten på kärnkraft kan medföra

snedvridningar i elproduktionssystemet. Eftersom de rörliga kostnaderna

påverkas av skatten snedvrids den kostnadsmässiga rangordningen av

elproduktionsanläggningarna med ett sämre resursutnyttjande som följd.

Ändrade produktionskostnader i någon del av systemet får genomslag på

utnyttjandet av hela produktionskapaciteten. Detta kan motverkas genom

en övergång till en fast skatt som tas ut oberoende av produktionens

storlek. Skatten skall utformas så att den begränsar störningar i driften av

kärnkraftverken. En övergång kan också bidra till att störningarna i

konsumentledet minskar. Detta gäller till den del produktionsskatten

övervältras på elkonsumenterna. Risken för övervältring minskar dock

eftersom elmarknaden i tilltagande grad avregleras och kännetecknas av

ökad konkurrens. En fast skatt på den termiska effekten har den fördelen

framför en rörlig skatt på elproduktionen att effektivitetshöjande

investeringar i energiomvandlingen inte får någon skattepåverkan.

Regeringen avser att noga följa vilka konsekvenser en övergång till en

fast skatt får, för att säkerställa att det inte uppkommer några icke

avsedda effekter.

6.1 Skattebasen

Regeringens förslag: Skatt skall tas ut för den högsta tillåtna effekten

för varje kärnkraftsreaktor.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Berör inte förslaget.

Bakgrund till regeringens förslag: I de tillstånd till drift av

kärnkraftsreaktorer som meddelas av regeringen anges normalt den

högsta uttagbara termiska effekten för reaktorn. För Ringhals 4 anges

dock endast en elektrisk effekt. Av ansökan framgår dock att aggregaten

3 och 4 har i huvudsak identiskt samma utförande. Ringhals 3 har en

högsta uttagbar termisk effekt på 2 783 megawatt (MW). I den

ursprungliga ansökan för Oskarshamn 1 angavs den termiska effekten till

omkring 1 250 MW men efter provdrift fastställde dåvarande

Delegationen för atomenergifrågor den effekten till 1 375 MW.

Skälen för regeringens förslag: Det är lämpligt att knyta basen för en

effektskatt till vad som i regeringens driftstillstånd anges som den högsta

uttagbara termiska effekten. Ett alternativ vore att i stället knyta skatten

till den elektriska effekt som kan produceras. Denna effekt framgår dock

mera sällan av tillstånden. Vidare skulle ett sådant alternativ endast i

mindre grad påverka skatteuttaget för de olika reaktorerna. Förhållandet

mellan elektrisk nettoeffekt och termisk effekt uppgår till i genomsnitt

33 % och varierar mellan 32 och 35 %.

Den termiska effekten för varje reaktor bör baseras på de driftstillstånd

som har meddelats av regeringen. Eftersom tillståndet för reaktorn

Ringhals 4 inte innehåller uppgift om termisk effekt bör effekten för

denna reaktor baseras på den identiska reaktorn Ringhals 3. För reaktorn

Oskarshamn 1 som inte heller har den termiska effekten angiven i

tillståndet bör effekten baseras på den effekt som har beräknats av den

dåvarande Delegationen för atomenergifrågor.

I promemorian beräknades den högsta uttagbara termiska effekten till

sammanlagt 29 957 MW när reaktorn Barsebäck 1 med effekten

1 800 MW fortfarande var i drift. Eftersom driftstillståndet för den

reaktorn numera har återkallats reduceras den sammanlagda effekten till

28 157 MW.

6.2 Vem som skall vara skattskyldig

Regeringens förslag: Skattskyldig skall vara den som har tillstånd att

inneha eller driva en kärnkraftsreaktor. Den som är skattskyldig skall

vara registrerad hos beskattningsmyndigheten.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Berör inte förslaget.

Skälen för regeringens förslag: I likhet med vad som gäller för den

nuvarande lagen om särskild skatt för elektrisk kraft från kärnkraftverk är

det naturligt att reaktorinnehavaren skall vara den som är skyldig att

betala skatt. Vidare bör den skattskyldige, såsom gäller punktskatter

generellt, vara registrerad hos beskattningsmyndigheten, för närvarande

Skattemyndigheten i Gävle, men såsom framgår av avsnitt 7 föreslår

regeringen att Riksskatteverket skall vara beskattningsmyndighet fr.o.m.

den 1 juli 2000.

6.3 Skattenivå

Regeringens förslag: Effektskatt skall på månadsbasis tas ut med

5 514 kr per megawatt av den högsta tillåtna termiska effekten.

Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens.

Remissinstanserna: Berör inte förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Avsikten är att omläggningen skall

vara statsfinansiellt neutral när det sker ett byte av skattebas från

producerad kilowattimme till tillståndsgiven megawatt.

Som har framgått i avsnitt 6.1 utgör den totala tillståndsgivna termiska

effekten numera 28 157 MW. En normal årsproduktion av

kärnkraftsproducerad el i Sverige beräknades före stängningen av

reaktorn Barsebäck 1 uppgå till ca 70 000 000 megawattimmar (MWh).

Efter denna stängning väntas den samlade årsproduktionen i

kärnkraftverken minska, men dock inte i samma utsträckning som

effekten reduceras därför att den tillgängliga energiproduktionen ger

utrymme för ett relativt sett större energiutnyttjande. Regeringen

beräknar att årsproduktionen kommer att minska till 69 000 000 MWh,

vilket med dagens skattesats, 27 kr per MWh (2,7 öre/kWh), ger en

beräknad årlig skatteintäkt på 1 863 miljoner kr.

Om effektskatten skall ge intäkter motsvarande den nuvarande rörliga

skatten bör effektskattesatsen bestämmas till 5 514 kr per tillståndsgiven

megawatt och månad (1 863 000 / 28 157 / 12 = 5 514). Därmed

beräknas intäkterna från effektskatten och den nuvarande

produktionsskatten i stort sett överensstämma.

6.4 Betalning av effektskatten

Regeringens förslag: Effektskatt skall betalas för varje

kalendermånad som det finns tillstånd att inneha och driva en

kärnkraftsreaktor.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Berör inte förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Till skillnad mot den nuvarande

produktionsskatten på kärnkraft finns för effektskatten ingen leverans

eller annan liknande händelse som kan medföra att skattskyldigheten

inträder. I stället är det själva tillståndet att inneha och driva en reaktor

som medför skattskyldighet. Effektskatten bör därför beräknas för varje

tidsperiod som det finns ett sådant tillstånd.

Redovisningen och betalningen av produktionsskatten sker i dag för

varje kalendermånad. Någon anledning att ändra den

redovisningsperioden finns inte. Härigenom uppkommer inga nämnvärda

ränteförluster eller räntevinster vare sig för staten eller

reaktorinnehavarna genom en övergång till ett nytt system.

6.5 Skattebefrielse vid onormala driftsstopp

Regeringens förslag: Om en kärnkraftsreaktor har varit ur drift under

en sammanhängande period av mer än 90 kalenderdygn, får avdrag

med 181 kronor per megawatt av den termiska effekten göras för det

antal kalenderdygn som överstiger 90.

Promemorians förslag skiljer sig från regeringens förslag. I

promemorian föreslås att avdrag skall medges först när reaktorn har varit

ur drift under en sammanhängande period av minst 180 dygn och att

avdraget då får omfatta hela stilleståndsperioden.

Remissinstanserna: Sveriges Industriförbund har synpunkter på

avdraget för driftsstopp som man anser leder till stora tröskeleffekter.

Förbundet anser att avdrag bör medges för varje driftsstopp. Svenska

Kraftverksföreningen anser att en förändring av skatten till en effektskatt

skulle undanröja snedvridningen i den dagliga normaldriften. Emellertid

ersätts denna snedvridning med en allvarlig tröskeleffekt i samband med

oplanerade avställningar. Tröskeleffekten är av liknande storleksordning

som den snedvridning som dagens beskattning ger. Sydkraft instämmer i

de synpunkter som har framförts av Svenska Kraftverksföreningen.

Vattenfall delar Svenska Kraftverksföreningens synpunkter på

tröskeleffekten vid avställning av produktionen.

Skälen för regeringens förslag: En omläggning av skattesystemet

syftar till att göra den nya skatten oberoende av produktionen och skatten

skall således inte vara relaterad till de rörliga kostnaderna. Enbart

utgående från den principen borde någon skattemässig kompensation inte

förekomma om reaktorerna inte är i drift. Detta skulle dock kunna

medföra oskäliga effekter vid långa driftsstopp och även kunna medföra

en hårdare beskattning än dagens produktionsskatt. Det kan t.ex. nämnas

att reaktorn Oskarshamn 1 åren 1992 1995 var ur drift i drygt tre år efter

det s.k. femreaktorstoppet. Femreaktorstoppet berodde på brister i

systemen för härdsprinkling och inneslutningssprinkling vid de fem

äldsta kokvattenreaktorerna.

En möjlighet bör därför finnas att befria reaktorinnehavaren från skatt

vid onormala, långvariga driftsstopp. Till onormala driftsstopp bör dock

vanligen inte räknas de s.k. revisionsavställningarna i samband med byte

av bränsle och annan översyn. Dessa brukar ta ungefär en månad men

kan även sträcka sig uppemot tre månader.

Förutom reaktorn Oskarshamn 1 stod vid femreaktorstoppet under åren

1992 och 1993 också Oskarshamn 2 och Ringhals 1 stilla under längre tid

än sex månader i sträck. Under 1990-talet har det endast vid ett

ytterligare tillfälle förekommit att en reaktor har varit ur drift under

längre tid än sex månader. Detta inträffade när Ringhals 2 under 1993

togs ur drift under ett drygt halvår på grund av problem med

reaktortanklocket.

Mot den angivna bakgrunden bör skattebefrielse medges vid

långvariga, onormala driftsstopp. Promemorians förslag i denna del

medför dock tröskeleffekter som flera remissinstanser anser medföra

allvarliga nackdelar för driften. Även av den tidigare nämnda

konsultrapporten framgår att tröskeleffekten kan ge incitament till

skatteplanering. För att undvika denna tröskeleffekt men ändå ge rätt till

skatteavdrag när onormala driftsstopp inträffar bör en annan lösning

väljas. En sådan lösning skulle kunna vara att endast medge skatteavdrag

för den stilleståndstid som överstiger vad som kan anses vara normalt.

Eftersom normala revisionstider kan gå upp till tre månader bör gränsen

för onormala stillestånd lämpligen kunna sättas vid en sammanhängande

period på mer än tre månader, eller närmare bestämt mer än 90 dygn.

Ett sådant avdrag blir, med de tidigare nämnda förutsättningarna,

181 kr per megawatt och dygn (1 863 / 28 157 / 365 = 181). Skatteavdrag

bör därför medges med detta belopp för varje helt dygn som stilleståndet

varat över de 90 dygnen.

6.6 Offentlig-finansiella effekter

Övergången från en rörlig skatt till en fast skatt väntas inte nämnvärt

påverka skatteintäkterna.

7 Punktskatteverksamhetens organisatoriska

inplacering

7.1 Bakgrund

Verksamheten på bl.a. punktskatteområdet utlokaliserades år 1988 från

Riksskatteverkets lokaler i Solna till Ludvika. Organisatoriskt förblev

denna verksamhet dock en del av Riksskatteverket. I anslutning till den

fördjupade anslagsframställningen för budgetåren 1993/94 1995/96

föreslog verket att verksamheten skulle antingen utgöra en egen

myndighet eller föras in under dåvarande Skattemyndigheten i

Kopparbergs län. Riksdagen beslutade i juni 1992 att Riksskatteverkets

beskattningsavdelning skulle föras över till Skattemyndigheten i

Kopparbergs län den 1 juli 1993 (prop. 1991/92:150 bil 1:5 s. 77, bet.

1991/92:SkU35, rskr. 1991/92:327). Som främsta skäl för beslutet

angavs att det ansågs mindre lämpligt att centralmyndigheten svarade för

operativa arbetsuppgifter av den omfattning som var i fråga.

Sedan beslutet fattades har förutsättningarna för

punktskatteverksamheten ändrats i flera viktiga hänseenden, vilket

medfört krav på en förändrad organisation. Regeringen föreslog därför i

budgetpropositionen för år 2000 att punktskatteverksamheten skulle

organisatoriskt inordnas i Riksskatteverket. Riksdagen beslutade i

enlighet med regeringens förslag.

Överföringen av punktskatteverksamheten till Riksskatteverket bör

även innefatta de övriga funktioner som Särskilda skattekontoret i

Ludvika har med undantag för frågorna om godkännande och återkallelse

av skatteupplag och upplagshavare enligt 9 c kap. mervärdesskattelagen

(1994:200). Som exempel på frågor som överförs kan nämnas

återbetalning av mervärdesskatt till utländska företagare,

hjälporganisationer och utländska beskickningar samt beskattning vid

införsel av nya transportmedel. Frågor om godkännande av skatteupplag

och upplagshavare förs över till skattemyndigheterna.

Regeringen redovisar i detta avsnitt de förändringar som bör göras i

lagstiftningen för att den nya organisationen skall kunna fungera från och

med den 1 juli 2000. Förslagen medför inte offentlig-finansiella effekter.

7.2 Omprövning och överklagande

Regeringens förslag: Det skall inte längre vara möjligt för det

allmänna att väcka talan mot beskattningsmyndighetens beslut.

Statskontorets förslag överensstämmer med regeringens.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande bestämmelser har

Riksskatteverket som regel rätt att överklaga beskattningsmyndighetens

beslut i punktskatteärenden. Rätten att överklaga besluten har sin grund i

verkets övergripande ansvar för skatteförvaltningens område enligt 1

kap. 7 a § lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter.

Riksskatteverket har dock knappast alls funnit skäl att göra bruk av sin

möjlighet att överklaga beskattningsmyndighetens beslut. I samband med

att punktskatteverksamheten förs över till Riksskatteverket minskar

behovet för det allmänna att föra upp frågor till domstolsprövning

ytterligare. Punktskatteverksamheten kommer enligt förslaget att handhas

av ett litet antal personer som alla finns inom samma myndighet varför

behovet av att kunna överklaga beslut för att främja en enhetlig

rättstillämpning sannolikt minskar. Den vidsträckta möjligheten att

ompröva beslut i första instans talar också för att behovet av att kunna

väcka talan för det allmännas räkning är ytterst begränsad. Till följd

härav anfördes i budgetpropositionen (prop. 1999/2000:1 utgiftsområde 3

s. 13) att möjligheten för Riksskatteverket att överklaga

beskattningsmyndighetens beslut borde slopas. Lagregleringen av

Riksskatteverkets processuella befogenheter behöver justeras i enlighet

med detta, vilket föranleder ändringar i bl.a. lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter. I den mån beskattningsbeslut fattats av en annan

myndighet och Riksskatteverket enligt gällande bestämmelser har rätt att

överklaga besluten, föreslås ingen ändring.

De uppgifter som ankommit på Skattemyndigheten i Gävle i egenskap

av beskattningsmyndighet enligt lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter kommer vid ikraftträdandet att överföras till

Riksskatteverket. Detta innebär bl.a. att Riksskatteverket från och med

ikraftträdandet kommer att vara den myndighet som är behörig att

ompröva beskattningsbeslut som fattats av Skattemyndigheten i Gävle

enligt 4 kap. lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter.

Enligt 8 kap. 9 § lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter i

dess gällande lydelse jämförd med 6 kap. 15 § taxeringslagen (1990:324)

förs det allmännas talan i läns- och kammarrätt av skattemyndigheten om

beslutet överklagats av en enskild. Överklagar Riksskatteverket skall det

allmännas talan föras av verket. Riksskatteverket för det allmännas talan

i Regeringsrätten. Genom att Riksskatteverket blir

beskattningsmyndighet finns det enligt regeringens mening inte längre

något behov av en särskild reglering av det allmännas partsställning i

domstol. Att Riksskatteverket kommer att vara den enskildes motpart

följer i stället av 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291). I

bestämmelsen anges att den myndighet som först beslutat i saken skall

vara den enskildes motpart.

En annan fråga är vem som skall föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol i fråga om beslut som fattats av Skattemyndigheten i

Gävle. Om inget annat föreskrivs följer av 7 a §

förvaltningsprocesslagen att det allmännas talan även efter den 1 juli

2000 skall föras av Skattemyndigheten i Gävle. Eftersom de uppgifter

som Skattemyndigheten i Gävle tidigare fullgjort skall överföras till

Riksskatteverket anser regeringen emellertid att Riksskatteverket även

bör ta över uppgiften att föra det allmännas talan i läns- och kammarrätt i

de ärenden där skattemyndigheten tidigare varit part. Detta bör särskilt

regleras i övergångsbestämmelserna till den föreslagna ändringen.

Lagrådet har anfört att övergångsbestämmelserna bör förtydligas.

Övergångsbestämmelserna har utformats på det sätt Lagrådet föreslagit.

7.3 Överprövning av beslut

Regeringens förslag: Beslut i frågor om bl.a. punktskatt och

återbetalning av mervärdesskatt till utländska företagare skall även

fortsättningsvis överklagas till Länsrätten i Dalarnas län.

Statskontorets förslag överensstämmer med regeringens.

Skälen för regeringens förslag: I enlighet med Statskontorets förslag

har regeringen i budgetpropositionen (prop. 1999/2000:1, utgiftsområde

3 s. 13) uttalat att prövningen av bl.a. punktskattemålen bör ligga kvar på

de domstolar som har denna uppgift i dag. En annan ordning skulle

förutom en omfördelning av arbetsbelastningen mellan berörda läns- och

kammarrätter också innebära att den specialisering och de regionala

hänsyn som är förenade med nuvarande ordning går förlorade. Med

hänsyn till detta bör dessa mål även fortsättningsvis handläggas av

Länsrätten i Dalarnas län och Kammarrätten i Sundsvall.

Enligt bestämmelser i 14 § första och andra styckena lagen (1971:289)

om allmänna förvaltningsdomstolar är den länsrätt behörig att pröva mål,

inom vars domkrets ärendet först prövats om inte annat särskilt

föreskrivs. Enligt gällande regler prövas de ärenden som avgjorts av

Särskilda skattekontoret i Ludvika av Länsrätten i Dalarnas län i första

instans. Överklagande sker till Kammarrätten i Sundsvall.

Genom förslaget att överföra ärenden enligt punktskatteförfattningarna

samt även vissa mervärdesskattefrågor till Riksskatteverket framgår det

inte längre direkt av lagtexten att grundbesluten skall fattas vid Ludvika-

kontoret inom Länsrättens i Dalarnas län domkrets. Även om Länsrätten i

Dalarnas län fortsättningsvis kommer att vara behörig domstol i de fall

grundbeslutet meddelats inom domkretsen bör förslaget att överföra de

nu aktuella frågorna till Riksskatteverket ändå kompletteras med en

uttrycklig bestämmelse enligt vilken Länsrätten i Dalarnas län pekas ut

som behörig domstol i dessa mål.

Bestämmelser om överklagande av beslut i punktskattefrågor finns i ett

antal lagar. Även om ett flertal av dessa lagar hänvisar till

förfarandereglerna i lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter bör

för tydlighetens skull även i dessa fall särskilt föreskrivas att besluten

överklagas till Länsrätten i Dalarnas län. Lagrådet har i sitt yttrande

anfört att en sådan reglering kan införas antingen genom en ändring i

förordningen (1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet

m.m. eller genom lagbestämmelser. Regeringen anser att regleringen

lämpligen bör införas genom förordningsbestämmelser och avser att

utfärda sådana regler.

7.4 Besvärsordningen vid vissa punktskattebeslut

Regeringens förslag: Beslut i frågor som tidigare överklagats till

Riksskatteverket, skall inte längre kunna överprövas.

Skälen för regeringens förslag: Enligt huvudregeln i 8 kap. 1 § lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter kan

beskattningsbeslut i en fråga som har betydelse för beskattningen, samt

beslut om anstånd med att lämna deklaration eller betala skatt,

uppdelning av skattebetalning och återbetalning av skatt överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut än de nu uppräknade kan

överklagas till Riksskatteverket.

Ett antal lagar på punktskatteområdet innehåller särbestämmelser i

fråga om besluts överklagbarhet och också till vilken instans besluten

överklagas. Enligt bestämmelser i 10 § lagen (1972:266) om skatt på

annonser och reklam finns t.ex. möjlighet för beskattningsmyndigheten

att under vissa förutsättningar avvika från huvudregeln att delägare i ett

enkelt bolag är skattskyldig i förhållande till sin andel i bolaget. Dessa

beslut kan enligt gällande rätt överklagas till Riksskatteverket.

Regleringen kan, som påpekats av Lagrådet, te sig främmande för

skattesystemet och innebär dessutom ett avsteg från huvudregeln om

skattskyldighet i enkla bolag. Mot bakgrund av detta och då regleringen

torde sakna praktisk betydelse anser regeringen att bestämmelsen bör

kunna tas bort.

En liknande möjlighet att överpröva beslut av

beskattningsmyndigheten finns också i fråga om befrielse från skyldighet

att betala skatt och återbetalning av skatt enligt 24 § i samma lag.

Möjligheten att överklaga dessa beslut till Riksskatteverket infördes

genom en lagändring den 1 juli 1993. Ytterligare bestämmelser om

överklagande av vissa beslut till Riksskatteverket finns t.ex. i lagen

(1972:820) om skatt på spel.

När punktskatteverksamheten förs över till Riksskatteverket

uppkommer frågan om de beslut som tidigare kunnat överklagas till

Riksskatteverket även fortsättningsvis skall kunna överprövas.

Riksskatteverket har anfört att det är tveksamt om det är lämpligt att

begränsa rätten att överklaga beslut enligt 24 § andra och tredje styckena

lagen om skatt på annonser och reklam. Regeringen kan konstatera att

Riksskatteverket som tidigare var högsta instans i sådana ärenden, nu

förs in i ett tidigare skede i beslutsprocessen. Verket har erfarenhet av

dessa ärenden och har goda möjligheter att verka för en enhetlig

tillämpning av bestämmelserna. Det finns även möjlighet för den

enskilde att genom en ny ansökan få till stånd en förnyad prövning av

Riksskatteverket. Vidare kan konstateras att i den mån besluten i dessa

frågor har betydelse för beskattningen, finns möjlighet att få besluten

överprövade i den ordning som gäller för överklagande av

beskattningsbeslut i t.ex. 8 kap. 1 § första stycket lagen om punktskatter

och prisregleringsavgifter. Den enskilde kommer alltså inte att lida någon

rättsförlust. Det finns därför enligt regeringens mening inte något

egentligt behov av att kunna överklaga de beslut som här är i fråga. Det

bör därför inte möta något hinder att Riksskatteverket som enda instans

meddelar beslut i dessa frågor.

Bestämmelser i en upphävd lag som ger den skattskyldige rätt att

överklaga beskattningsmyndighetens beslut i en viss ordning, bör inte

förändras. Beslut som meddelats av en skattemyndighet med stöd av

dessa bestämmelser bör således även i fortsättningen kunna överklagas

till Riksskatteverket. Det är i detta sammanhang att märka att

bestämmelser om tvåinstansjäv i 11 § första stycket 3 förvaltningslagen

förhindrar att samma handläggare deltar i handläggningen av ärendet i

den överprövande instansen. Den omständigheten att Riksskatteverket nu

föreslås bli beskattningsmyndighet enligt lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter innebär däremot inte något hinder mot att

Riksskatteverket, med iakttagande av den nämnda jävsbestämmelsen,

överprövar beslut meddelade av skattemyndighet före ikraftträdandet. I

fråga om grundbeslut som Riksskatteverket meddelar kan det i stället bli

aktuellt med omprövning.

Ändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. I fråga om beslut som

meddelats av Skattemyndigheten i Gävle före ikraftträdandet och som

överklagats till Riksskatteverket bör dock även fortsättningsvis äldre

bestämmelser gälla.

7.5 Punktskatterevision

Regeringens förslag: Skattemyndigheterna i Stockholm, Malmö,

Göteborg och Gävle ges befogenhet att besluta om uppgiftsskyldighet

och att besluta om och genomföra revision utan att det föreligger

något uppdrag från Riksskatteverket (beskattningsmyndigheten).

Skälen för regeringens förslag: I 3 kap. 16 § lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter anges att

beskattningsmyndigheten får uppdra åt Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Göteborg eller Skattemyndigheten i Malmö att fatta

beslut om uppgiftsskyldighet enligt 3 kap. 5 § eller skatterevision enligt 3

kap. i dess ställe. Det innebär att nämnda skattemyndigheter inte kan

agera utan att det finns ett uppdrag från beskattningsmyndigheten.

Riksskatteverket har anfört att detta hindrar att kontrollarbetet planeras

och genomförs effektivt. Mot bakgrund av angivna förhållanden anser

regeringen att kravet på uppdrag i 3 kap. 16 § lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter bör slopas och ersättas med en generell befogenhet

för skattemyndigheterna i Stockholm, Malmö, Göteborg och Gävle att

besluta om uppgiftsskyldighet och att besluta om och genomföra

revisioner. Motsvarande förändring föreslås även beträffande

bestämmelserna om kontroll av ansökningar om återbetalning av skatt i

lagen (1984:409) om skatt på gödselmedel, lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen (1994:1564) om alkoholskatt och lagen (1994:1776)

om skatt på energi samt i fråga om den tillsyn som skall utövas enligt

alkohollagen (1994:1738).

De nu föreslagna förändringarna ställer krav på samordning för att det

skall kunna undvikas att olika skattemyndigheter t.ex. förbereder revision

av samma skattskyldig. Riksskatteverket bör därför inom ramen för sitt

ledningsansvar utarbeta riktlinjer för hur punktskattekontrollen skall

samordnas.

Förändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.

7.6 Förhandsbesked

Regeringens förslag: Riksskatteverkets möjlighet att begära

förhandsbesked i punktskattefrågor upphör.

Skälen för regeringens förslag: Riksskatteverket har enligt

bestämmelser i 1 § lagen (1998:189) om förhandsbesked i skattefrågor

möjlighet att begära förhandsbesked i bl.a. punktskattefrågor. Som

ytterligare förutsättningar för att förhandsbesked skall lämnas på ansökan

av Riksskatteverket gäller bl.a. att skattemyndigheten fattat beslut som

gått den enskilde emot och att det är av vikt för en enhetlig lagtolkning

eller rättstillämpning att förhandsbesked lämnas. Riksskatteverket har

anfört att möjligheten för verket att begära förhandsbesked bör finnas

kvar. Lagrådet har i sitt yttrande anfört att det är tveksamt om den

aktuella organisationsförändringen motiverar att Riksskatteverkets

möjlighet att begära förhandsbesked tas bort.

Beslutet att inordna punktskatteverksamheten och vissa

mervärdesskattefrågor organisatoriskt i Riksskatteverket innebär att

förutsättningarna för förhandsbesked efter ansökan från verket förändras

avsevärt. Som exempel kan nämnas att det i 6 § i lagen om

förhandsbesked i skattefrågor föreskrivs att ett förhandsbesked lämnas

efter ansökan av verket om det finns ett beslut av skattemyndighet som

gått den enskilde emot. I förarbetena till lagen, prop. 1997/98:65 s. 37

uttalas att en grundläggande förutsättning för att ett förhandsbesked skall

kunna lämnas är att den prövade frågan är tvistig. Skattemyndighetens

inställning i frågan bör därför ha föranlett ett ställningstagande i sak. När

Riksskatteverket blir beskattningsmyndighet kommer något beslut av en

skattemyndighet inte längre finnas. Fråga uppkommer då vid vilken

tidpunkt och under vilka förutsättningar i övrigt Riksskatteverkets

ansökan skall göras. Ytterligare ett krav för att förhandsbesked skall

kunna lämnas efter ansökan av Riksskatteverket är att den fråga som

ansökan avser efter överklagande inte får vara anhängiggjord vid allmän

förvaltningsdomstol innan ansökan kom in till Skatterättsnämnden, jfr.

12 § andra stycket lagen om förhandsbesked i skattefrågor. Det kan

ifrågasättas om inte den enskildes ställning i processen blir försvagad i

detta hänseende när Riksskatteverket blir beskattningsmyndighet.

Som Lagrådet påpekat kan det även fortsättningsvis uppkomma behov

för Riksskatteverket att begära förhandsbesked i syfte att uppnå en

enhetlig rättstillämpning eller lagtolkning. De nu påpekade problemen

gör dock att det inte nu är lämpligt att föreslå förändringar i lagen om

förhandsbesked i skattefrågor. Frågan om Riksskatteverkets möjligheter

att begära förhandsbesked i punktskattefrågor måste övervägas

ytterligare.

Ändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Om

skattemyndigheten meddelat beslut i punktskatteärenden före

ikraftträdandet skall dock äldre bestämmelser tillämpas. I dessa ärenden

kommer alltså Riksskatteverket även fortsättningsvis att kunna begära

förhandsbesked.

8 Trafikbeskattning

8.1 Skattelättnad för bilar i miljöklass 1

Regeringens förslag: För personbilar och lätta bussar med en

tjänstevikt om högst 2 470 kilogram samt lätta lastbilar med en

tjänstevikt om högst 1 275 kilogram som uppfyller kraven för

miljöklass 1 enligt 2 a § bilavgaslagen införs en skattelättnad i

fordonsskattelagen. Skattelättnad ges med 3 500 kronor om skatteplikt

inträder för första gången under år 2000 och med 1 500 kronor om

skatteplikt inträder för första gången under år 2001. Lättnadsbeloppet

skall avräknas efter hand vid påförandet av fordonsskatt, dock längst

till och med den 31 december 2005. För personbilar och lätta bussar

med en tjänstevikt överstigande 2 470 kilogram samt lätta lastbilar

med en tjänstevikt överstigande 1 275 kilogram som uppfyller kraven

för miljöklass 1 enligt 2 a § bilavgaslagen införs en skattelättnad i

fordonsskattelagen med 3 500 kronor om skatteplikt inträder för första

gången under år 2001 och med 1 500 kronor om skatteplikt inträder

för första gången under år 2002. En förutsättning är dock att

totalvikten inte överstiger 3 500 kilogram. Lättnadsbeloppet skall

avräknas efter hand vid påförandet av fordonsskatt, dock längst till

och med den 31 december 2006. Någon kompensation enligt

glesbygdsreglerna i 14 § för bilar som uppfyller kraven för miljöklass

1, skall inte ges förrän lättnadsbeloppet i sin helhet avräknats.

Utredningens förslag: Miljöklassdifferentierad försäljningsskatt bör

införas så snart nya miljöklasser fastställts i enlighet med EG:s

kravnivåer. Om det av administrativa skäl inte anses lämpligt att införa

en sådan skatt kan miljöstyrning i stället ske genom att fordon i den bästa

miljöklassen befrias från fordonsskatt under en kortare tid.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt ett

införande av ett ekonomiskt incitament men är oeniga om i vilken

lagstiftning ett sådant incitament lämpligen bör införas.

Bilindustriföreningen, Gröna Bilister, Länsstyrelsen i Örebro,

Motorbranschens Riksförbund, Riksskatteverket, Statens Institut för

KommunikationsAnalys, Svenska Vägföreningen, Svensk Handel,

Sveriges Motorcykelhandlares Riksförbund, Särskilda Skattekontoret i

Ludvika, Volvo AB och Vägverket anser att en differentiering av

fordonsskatten för att gynna bilar med låga utsläpp av avgaser bör väljas

i stället för ett införande av en försäljningsskatt. Kommunförbundet,

Konsumentverket, Naturvårdsverket, Svenska Naturskyddsföreningen,

Väg- och transportforskningsinstitutet samt Institutet för

Transportforskning anser att försäljningsskatten är ett effektivare

styrmedel än fordonsskatten när det gäller att gynna bilar med låga

utsläpp av avgaser.

Bakgrunden till regeringens förslag: Sverige införde år 1991

bestämmelser i bilavgaslagen om en indelning av bilar i olika

miljöklasser. Syftet var att rangordna bilmodeller efter deras utsläpp av

kväveoxider, kolväten, kolmonoxid och partiklar. Miljöklassindelningen

innebar att nya personbilar, lastbilar och bussar i samband med

avgasgodkännandet skulle placeras i en av tre miljöklasser. Miljöklass 3

omfattade bilar som endast uppfyllde gällande avgaskrav. Bilar i miljö-

klass 2 hade väsentligt lägre utsläpp av avgaser eller uppfyllde högre

krav i fråga om avgasreningssystemens hållbarhet. Miljöklass 1

omfattade bilar som dessutom uppfyllde särskilt höga krav beträffande

hållbarhet eller som var särskilt lämpade för användning i tätortstrafik.

Miljöklasserna 1 och 2 skulle så långt som möjligt anpassas till strängare

krav som var beslutade eller planerade utomlands. För bilar som helt eller

delvis drivs med elektricitet inrättades den 1 juli 1996 miljöklasserna 1E

och 1H.

För att underlätta introduktionen av bilar med bättre miljöegenskaper

infördes från och med årsmodell 1993 ett ekonomiskt incitament i

försäljningsskatten på motorfordon (SFS 1991:608, prop. 1990/91:156,

bet. 1990/91:SkU25). Det ekonomiska incitamentet innebar att

försäljningsskatten skulle ökas eller minskas beroende på till vilken

miljöklass bilen tillhörde. För personbilar innebar det att

försäljningsskatten höjdes med 2 000 kronor i miljöklass 3, var

oförändrad i miljöklass 2 samt sänktes med 4 000 kr i miljöklass 1. Vad

gällde kravnivåerna i den bästa miljöklassen ansågs det naturligt att

utforma dessa med de kaliforniska bilavgasbestämmelserna som förebild

eftersom de mest långtgående kraven fanns där. Avsikten var att tillämpa

kraven även efter 1996, om eller så länge EG inte införde lika stränga

krav. I propositionen uttalades bland annat att en anpassning av

kravnivåerna i de olika miljöklasserna till kommande EG-regler bör ske

"där så är möjligt med bibehållen miljöambition".

Den 1 januari 1995 avskaffades differentieringen av

försäljningsskatten mellan bilar i miljöklass 1 och miljöklass 2 (SFS

1994:1789, prop. 1994/95:55, bet. 1994/95:SkU5). Anledningen var att

reglerna om nedsättning av försäljningsskatten på bilar i miljöklass 1 inte

var förenliga med EG-rätten eftersom ekonomiska styrmedel endast får

tillämpas på bensin- och dieseldrivna bilar som uppfyller en standard för

avgasrening som beslutats inom EG. Miljöklass 1 grundades inte på

någon sådan standard. Skattedifferensen mellan miljöklass 1 och 2

utjämnades genom att bilarna i miljöklass 1 inte längre skulle få någon

nedsättning av försäljningsskatten. Ändringen innebar således att

försäljningsskatt togs ut med samma belopp för personbilar och andra

lätta bilar i miljöklass 1 som för motsvarande bilar i miljöklass 2. Lätta

bilar i miljöklass 1 blev i stället befriade från fordonsskatt under de fem

första åren från det att bilen registrerats. Denna befrielse från

fordonsskatt omfattade dock inte miljöklass 1 E och 1 H, dvs. el- och

elhybridbilar. Dessa var i stället befriade från försäljningsskatt.

Från och med den 12 juni 1996 slopades försäljningsskatten på

personbilar i miljöklass 1 och 2 och skatten sänktes till 2 000 kronor i

miljöklass 3. Syftet var att stimulera till förnyelse av den svenska

bilparken.

Sedan den 1 januari 1997 tas ingen försäljningsskatt ut för nya

personbilar, dvs. inte heller för personbilar i miljöklass 3 (SFS

1996:1410, prop. 1996/97:14, bet. 1996/97:SkU8). Skälet för denna

ändring var att nya personbilar från och med den 1 januari 1997 endast

fick säljas om de är godkända enligt de skärpta avgaskrav som anges i

direktiv 94/12/EEG, vilka motsvarar de krav som tidigare gällde för

miljöklass 2.

Från och med den 1 juli 1999 omfattas även el- och elhybridbilar av

den femåriga befrielsen från fordonsskatt (SFS 1999:692, prop.

1998/99:100, bet. 1998/99:FiU20). Sedan den 1 januari 2000 utgår

emellertid inte någon befrielse från fordonsskatt för bilar i miljöklass 1

(SFS 1999:1065, prop. 1999/2000:1 volym 1 s. 210-211, bet.

1999/2000:FiU1). En bil som uppfyller kraven för miljöklass 1 enligt

bilaga 4 till bilavgasförordningen (1991:1481) i dess lydelse före den 15

juli 1999 och som har blivit skattepliktigt före den 1 januari 2000 får

dock behålla befrielse från fordonsskatten till dess att hela

femårsperioden löpt ut. Efter den 31 december 1999 är det således endast

el- och elhybridbilar som kan få en femårig skattebefrielse.

I rådets direktiv 70/220/EEG av den 20 mars 1970 om harmonisering

av medlemsstaternas rättsregler om åtgärder mot luftföroreningar genom

utsläpp från motorfordon (EGT L 76, 6.4.1970, s.1, Celex 394L0220) har

det fastställts gränsvärden för utsläpp av kolmonoxid och oförbrända

kolväten från bilarnas motorer. Genom Europaparlamentets och rådets

direktiv 94/12/EG av 23 mars 1994 om åtgärder mot luftförorening

genom avgaser från motorfordon och ändring av direktiv 70/220/EG

(EGT L 100, 19.04.94, s. 42, Celex 394L0012) infördes strängare

gränsvärden för alla föroreningar. Bilar som uppfyller denna kravnivå

kallas allmänt för Euro II-bilar. Euro-begreppet är dock inte legalt

förankrat i något avgasdirektiv. Tillämpningsområdet för dessa

gränsvärden omfattade ursprungligen enbart vissa personbilar. Genom

Europaparlamentets och rådets direktiv 96/69/EG av den 8 oktober 1996

om ändring av direktiv 70/220/EG om tillnärmning av medlemsstaternas

lagstiftning om åtgärder mot luftföroreningar genom avgaser från

motorfordon (EGT L 282, 1.11.1996, s. 64, Celex 396L0069) omfattas

alla personbilar och lätta lastbilar av dessa gränsvärden eller gränsvärden

som i förhållande till motorns storlek bedöms vara lika stränga.

I Europaparlamentets och rådets direktiv 98/69/EG av den 13 oktober

1998 om åtgärder mot luftförorening genom avgaser från motorfordon

och om ändring av rådets direktiv 70/220/EG (EGT L 350, 28.12.1998, s.

1, Celex 398L0069) har gränsvärdena skärpts ytterligare genom två

framtida nivåer av bindande gränsvärden som införs vid nya

typgodkännanden med början år 2000 respektive år 2005. De skärpta

avgaskraven gäller för lätta bilar, dvs. för personbilar samt bussar och

lastbilar med en totalvikt av högst 3 500 kilogram. Bilar som uppfyller

dessa kravnivåer kallas för Euro III-bilar och Euro IV-bilar beroende på

vilka gränsvärden som avses. De framtida skärpta kraven på utsläpp av

avgaser för bilar har nyligen införlivats i bilavgasförordningen som nya

krav för miljöklass 1 och 2.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5 i direktiv 98/69/EG är

det för bilar som uppfyller de ännu inte obligatoriska avgaskraven tillåtet

att ge ett ekonomiskt incitament. Ett sådant incitament får dock endast

motsvara merkostnaden för den teknik som krävs för att uppnå dessa

avgaskrav. Det är således inte möjligt att ge en ekonomisk stimulans som

grundar sig på en samhällsekonomisk värdering av utsläppen.

Kommissionen beräknade i förarbeten till direktivförslaget, KOM

(96)248, merkostnaden för den teknik som krävs för att uppnå

avgaskraven. Beräkningen var ett led i att finna de mest

kostnadseffektiva åtgärderna för att förbättra luftkvaliteten. Denna

beräkning kan även användas som ett underlag för att bestämma

storleken på ett ekonomiskt incitament för bilar som uppfyller direktivets

avgaskrav.

Kommissionens beräkningar visar att merkostnaden uppgår till olika

belopp beroende på vilka bilkategorier som avses. Beräkningar har gjorts

för små, medelstora och stora personbilar, lätta lastbilar och bussar. Ett

ekonomiskt incitament som ges utifrån en sådan uppdelning ger

emellertid en mycket komplex lagstiftning. Någon uppdelning med

hänsyn till slag av bil bör därför inte göras, utan ett incitament bör

beräknas utifrån en medelstor bil.

Enligt kommissionens beräkningar uppgår merkostnaden för den bättre

teknik som krävs för att uppnå avgaskraven till ett större belopp för

dieselbilar än för bensinbilar. Det är således möjligt att ge olika stort

ekonomiskt incitament för bensin- respektive dieselbilar. Sverige har

dock valt att skattemässigt behandla bensin- och dieselbilar lika.

Eftersom dieselolja beskattas med en lägre skattesats än bensin tas en

högre fordonsskatt ut för dieselbilar som kompensation. Om dieselbilar

ges ett större ekonomiskt incitament innebär detta att skillnaden i

fordonsskatten jämnas ut. En sådan differentiering överensstämmer inte

med intentionen att beskatta bensin- och dieselbilar på ett likartat sätt.

Olika ekonomiska incitament för bensin- och dieselbilar beräknade så att

dessa fordon beskattas på ett likartat sätt framstår som en alltför

komplicerad lösning, inte minst med beaktande av att fordonsskatten för

närvarande tas ut efter vikt och därmed varierar kraftigt både för bensin-

och dieselbilar. Ur detta perspektiv är det mer lämpligt att ge ett

ekonomiskt incitament som tas ut med lika stort belopp oavsett om bilen

drivs med bensin eller dieselolja. Incitament som ges med lika stort

belopp oavsett om bilen drivs med bensin eller dieselolja innebär att

dieselbilar, relativt sett, får en fordonsskatt som överstiger fördelen av en

lägre drivmedelsskatt. Ett enhetligt ekonomiskt incitament för bensin-

och dieselbilar får emellertid ändå anses vara det minst komplicerade

sättet att gynna miljövänliga bilar och är därför att föredra.

Eftersom direktivet 98/69/EG inte tillåter att det ges ett ekonomiskt

incitament med större belopp än vad det kostar för den teknik som krävs

för att få bilen att uppfylla avgaskraven är det inte möjligt att utgå från

den högre merkostnaden för dieselbilar vid bestämmandet av ett enhetligt

ekonomiskt incitaments storlek eftersom detta skulle innebära att

bensinbilar får ett större incitament än vad som är tillåtet enligt

direktivet. Ett incitamentsystem bör därför utformas utifrån de kostnader

som är knutna till den bättre tekniken för en bensinbil.

För en medelstor bensindriven bil som uppfyller de lägsta framtida

avgaskraven, miljöklass 2 i svensk lagstiftning, beräknade kommissionen

den tekniska merkostnaden till 225 euro. För en medelstor bensindriven

bil som uppfyller de i direktivet högsta framtida avgaskraven, miljöklass

1 i svensk lagstiftning, tillkom ytterligare kostnader om 150 - 200 euro

enligt kommissionens bedömning. Ett ekonomiska incitament måste

därför begränsas till cirka 2 000 kronor i miljöklass 2 och till cirka 3 500

kronor i miljöklass 1.

Enligt direktiv 98/69/EG måste ett gynnande av de bilar som uppfyller

EG:s framtida avgaskrav ske vid olika tidpunkter beroende på vilken

referensvikt bilen har. Med referensvikt avses en bils vikt i körklart skick

med ett tillägg av 100 kilogram. Begreppet referensvikt används

emellertid inte inom den svenska trafikbeskattningen, där skatten

bestäms efter tjänstevikt. Det får i nuläget anses olämpligt att göra någon

ändring i detta avseende eftersom de begrepp som används i svensk

trafiklagstiftning för närvarande är föremål för en översyn innebärande

att dessa skall harmoniseras med EG-rättens. Det begrepp som nu

används får därför anses vara att föredra som utgångspunkt för att ange

vilken vikt som avses, dvs. tjänstevikt. Tjänstevikt motsvarar referensvikt

bortsett från att denna vikt är 30 kilogram lägre än referensvikten. Ett

avdrag med 30 kilogram bör därför göras vid omräkning till tjänstevikt

från den i direktivet angivna referensvikten.

För de bilar som hänförs till miljöklass 1 har Riksdagen bedömt (prop.

1999/2000:1 volym 1 s. 210-211, bet. 1999/2000:FiU1) att för år 2000

kan storleken av ett ekonomiskt incitament bestämmas till 3 500 kronor

och att ett sådant incitament kan ges från och med den 1 januari 2000. Ett

sådant incitament får emellertid, enligt direktivet, enbart omfatta

personbilar och lätta bussar med en tjänstevikt om högst 2 470 kilogram

samt lätta lastbilar med en tjänstevikt om högst 1 275 kilogram. För

personbilar och lätta bussar med en tjänstevikt överstigande 2 470

kilogram samt lätta lastbilar med en tjänstevikt överstigande 1 275

kilogram, kan ett incitament införas först den 1 januari 2001.

Avgaskraven som ligger till grund för miljöklass 2 blir obligatoriska

den 1 januari 2001 för personbilar och lätta bussar med tjänstevikt om

högst 2 470 kilogram samt lätta lastbilar med en tjänstevikt om högst

1 275 kilogram och den 1 januari 2002 för personbilar och lätta bussar

med en tjänstevikt överstigande 2 470 kilogram samt lätta lastbilar med

en tjänstevikt överstigande 1 275 kilogram. Merkostnaden för de åtgärder

som krävs för att uppnå miljöklass 1 får därför anses vara lägre från och

med dessa datum. Riksdagen har också beslutat att ett ekonomiskt

incitament bör vara lägre än 3 500 kronor för dessa bilar från och med

den 1 januari 2001 respektive den 1 januari 2002. Det lägre incitamentet

kan beräknas till 1 500 kronor utifrån en jämförelse med den beräknade

storleken av det incitament som kan utgå för miljöklass 2.

Eftersom avgaskraven för lätta bilar i den nya miljöklass 2 blir

obligatoriska redan den 1 januari 2001 respektive den 1 januari 2002 har

Riksdagen även beslutat att ekonomisk stimulans inte skall ges till dessa

bilar. Det är således endast bilar som uppfyller kraven för miljöklass 1

som kan komma i fråga för ett ekonomiskt incitament.

Trafikbeskattningsutredningen har föreslagit att en stimulans för bilar

med lägre avgasutsläpp i första hand bör utformas som en differentierad

försäljningsskatt, och i andra hand som en nedsättning av fordonsskatten.

Av administrativa skäl är det dock, som Trafikbeskattningsutredningen

också påpekat, olämpligt att införa ett ekonomiskt incitament i form av

försäljningsskatt om det möjliga incitamentet är så begränsat att det får

anses vara en alltför hög kostnad för administrationen i relation till det

belopp som kommer in från en sådan försäljningsskatt. Ett maximalt

incitament om 3 500 kronor får anses alltför begränsat i förhållande till

administrationskostnaderna. Nedsättning av fordonsskatten får därför

anses vara att föredra framför differentierad försäljningsskatt för att

gynna bilar med lägre avgasutsläpp.

Fordonsskattelagen skulle kunna utformas så att bilar i miljöklass 1

befrias från fordonsskatt under en bestämd tidsperiod motsvarande det

belopp som det är tillåtet att ge enligt direktiv 98/69/EG. Detta skulle

dock innebära att incitamentet beloppsmässigt varierar beroende på om

fordonsskatten höjs eller sänks, med åtföljande behov av korrigering och

därmed en svårhanterlig administration av fordonsskatten. Dessutom

skulle bestämmandet av en tidsperiod under vilken skattebefrielse tas ut

bli komplicerad, eftersom fordonsskatt påförs efter vikt och därmed utgår

med mycket varierande belopp. Incitament bör i stället utformas så att en

skattepliktig bil som uppfyller kraven för miljöklass 1 kan tillgodoräknas

ett lättnadsbelopp, som successivt får avräknas vid påförandet av

fordonsskatt. Först när ett belopp motsvarande det totala lättnadsbeloppet

räknats av från påförd fordonsskatt, kan fordonsskatt tas ut. En sådan

utformning av en ekonomisk stimulans är enklare att hantera än en

tidsrelaterad skattebefrielse och är därför att föredra.

Syftet med en skattelättnad för miljövänliga bilar är att styra

konsumenter och tillverkare till att köpa respektive producera sådana

bilar. En skattelättnad för bilar som uppfyller EG:s framtida avgaskrav

skall således endast ges så länge den har en funktion av styrmedel.

Avsikten är således inte att gynna bilar som blivit skattepliktiga innan

den 1 januari 2000. Vidare finns det inte längre skäl till att använda

styrmedel när EG:s framtida avgaskrav motsvarande miljöklass 1 närmar

sig tidpunkten för när de blir obligatoriska. Den tidpunkt när det inte

längre föreligger ett behov av en skattelättnad som styrmedel är

emellertid svår att bestämma. Det är därför lämpligt att låta

skattelättnaden gälla endast för en kortare period och därefter överväga

om det fortfarande finns ett behov av att styra. Såvitt kan bedömas

uppfyller en skattelättnad en viss styrfunktion åtminstone de närmaste två

åren. En skattelättnad bör därför inledningsvis endast ges till och med

utgången av år 2001 om skattelättnaden avser personbilar och lätta bussar

med en tjänstevikt om högst 2 470 kilogram och lätta lastbilar med en

tjänstevikt om högst 1 275 kilogram som blir skattepliktig för första

gången under denna tidsperiod. Avser en skattelättnad personbilar och

lätta bussar med en tjänstevikt överstigande 2 470 kilogram eller lätta

lastbilar med en tjänstevikt överstigande 1 275 kilogram bör denna

inledningsvis endast ges till och med utgången av år 2002. Skulle det

finnas behov av en fortsatt styrning mot bilar som uppfyller EG:s

framtida avgaskrav efter utgången av år 2001 respektive år 2002 bör

skattelättnaden kunna förlängas.

Det förhållandet att en skattelättnad inte ges efter utgången av år 2001

respektive år 2002 hindrar inte att det därefter sker en fortsatt avräkning

mot fordonsskatten av en redan erhållen skattelättnad. Av praktiska och

administrativa skäl bör emellertid en sådan avräkning inte vara

obegränsad i tiden. Avräkning bör kunna ske till dess att avgaskraven i

miljöklass 1 blivit obligatoriska dvs. den 31 december 2005 för

personbilar och lätta bussar med tjänstevikt om högst 2 470 kilogram

samt lätta lastbilar med en tjänstevikt om högst 1 275 kilogram

respektive den 31 december 2006 för personbilar och lätta bussar med en

tjänstevikt överstigande 2 470 kilogram eller lätta lastbilar med en

tjänstevikt överstigande 1 275 kilogram.

Fordonsskatt för personbilar registrerade i vissa glesbygdskommuner

betalas endast till den del den överstiger 384 kr per år. Denna

kompensation tillkom för att säkerställa att de som bor i glesbygd inte

skulle få en i förhållande till andra försämrad situation när regeringen

under 1988 avsåg att höja bensinskatten (prop. 1987/88:50). Det är

således inte meningen att denna kompensation skall påverka någon annan

reglering. Detta innebär att lättnadsbeloppet för miljövänliga bilar bör

avräknas innan det kan ske någon nedsättning på grund av

glesbygdsreglerna.

Eftersom lättnadsbeloppet räknas av mot påförd fordonsskatt skall

överskjutande belopp vid avställning eller avregistrering återbetalas, trots

att någon faktisk inbetalning av fordonsskatt inte har skett. Detta

påverkar dock inte storleken av det kvarvarande lättnadsbeloppet. Har

exempelvis fordonsskatt erlagts med 1 000 kronor och ett belopp om 400

kronor återbetalats vid en avställning, skall den ursprungliga avräkningen

från skattelättnadsbeloppet med 1 000 kronor kvarstå.

Ovan har föreslagits att en skattelättnad skall gälla från den 1 januari

2000, dvs. retroaktivt. När en eventuell lagändring träder i kraft är det

således nödvändigt med en återbetalning av redan inbetald fordonsskatt

för tiden innan den 1 juli 2000. En sådan återbetalning bör av

administrativa skäl ges till den som är ägare till bilen vid ikraftträdandet

den 1 juli 2000. Endast erlagt belopp skall återbetalas, dvs. det faktiska

belopp som erlagts efter återbetalning av eventuell överskjutande skatt på

grund av avställning eller avregistrering. Ett belopp motsvarande det som

faktiskt erlagts efter återbetalning av överskjutande skatt skall då

avräknas från lättnadsbeloppet. Har exempelvis fordonsskatt erlagts med

1 000 kronor och ett belopp om 400 kronor återbetalats vid en

avställning, skall från skattelättnadsbeloppet avräknas endast det belopp

om 600 kronor som faktiskt erlagts. Understiger det belopp som skall

återbetalas för tid före ikraftträdandet 100 kronor bör ingen återbetalning

ske.

8.2 Vägavgiftens storlek samt nedsättning och

återbetalning av vägavgift

Regeringens förslag: För fordon registrerade i Grekland skall

vägavgift endast tas ut med 50 procent av gällande avgift, under

förutsättning att vägavgiftsbevis köps före den 1 juli 2002. En

möjlighet till nedsättning av obetald vägavgift när vägavgiftsplikten

upphört införs, innebärande att det endast är vägavgift för den tid

fordonet varit avgiftspliktigt som skall utkrävas. Vidare kan

vägavgiften sättas ned när ett fordons beskaffenhet ändras så att avgift

skall tas ut med annat belopp. Beslut om nedsättning skall fattas

genom automatisk databehandling på grundval av uppgifter i

bilregistret. Vid nedsättning av obetald vägavgift när avgiftsplikten

upphört skall en administrationsavgift tas ut motsvarande den som tas

ut när vägavgift återbetalas. Återbetalning av vägavgift skall ske från

tidpunkten när avgiftsplikten upphörde och inte som för närvarande

från tidpunkten när vägavgiftsbeviset kom in till

beskattningsmyndigheten.

Skäl för regeringens förslag: Den 1 januari 1998 trädde lagen

om vägavgift för vissa tunga fordon, LVA, i kraft. Införandet av

vägavgifter för tunga fordon är en följd av att Sverige numera deltar i det

gemensamma vägavgiftssystem som Belgien, Danmark, Luxemburg,

Nederländerna och Tyskland tidigare infört, det s.k. Eurovinjettsystemet.

Bakgrunden till detta samarbete är det arbete som bedrivits inom EU med

att skapa likvärdiga konkurrensvillkor mellan medlemsstaterna

beträffande tunga lastbilstransporter.

Eurovinjettsystemet har utformats i enlighet med rådets direktiv

93/89/EEG av den 25 oktober 1993 om medlemsstaters tillämpning av

skatter på vissa fordon som används för godstransporter på väg och tullar

och avgifter för användning av vissa infrastrukturer (EGT nr. L 279,

12.11.1993 s. 32, Celex 393L0089) samt det samarbetsavtal om uttag av

en vägavgift för tunga godstransporter, som Sverige sedan den 1 januari

1999 är anslutet till (SÖ 1997:50). Europeiska gemenskapernas domstol

har emellertid upphävt direktivet eftersom Europaparlamentet inte hade

konsulterats beträffande direktivets slutliga innehåll. Domstolen uttalade

dock att direktivet skulle gälla i sak till dess att direktivet ersatts med ett

nytt direktiv. Den 17 juni 1999 trädde ett nytt direktiv i kraft,

Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/62/EG av den 17 juni 1999

om avgifter på tunga godsfordon för användning av vissa infrastrukturer

(EGT nr. L 187, 20.07.1999 s. 42 - 50 Celex 31999L0062). Detta direktiv

ersätter det tidigare direktivet men ändrar inte de grundläggande

förutsättningarna för att ta ut en vägavgift.

I artikel 7 i direktiv 1999/62/EG anges bl.a. att medlemsstater som

tillämpar vägavgifter skall inom de två första åren efter det att detta

direktiv trätt i kraft tillämpa en nedsättning på 50 procent för fordon

registrerade i Grekland på grund av landets geopolitiska läge. Av artikel

12 i direktivet framgår att medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och

andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast

den 1 juli 2000. Regeringen har den 3 februari 2000 beslutat att

underteckna ett avtal med länderna i vägavgiftssamarbetet i vilket det

bland annat bekräftas att vägavgiften skall sättas ned med 50 procent från

och med den 1 juli 2000. För Sveriges del innebär detta att för fordon

som är registrerade i Grekland tas vägavgiften ut med 50 procent av det

belopp som anges i 11 § första stycket, under förutsättning att

vägavgiftsbevis köps före den 1 juli 2002.

Inom de ramar direktivet och avtalet ställer upp har regeringen ansett

det angeläget att vägavgiftssystemet får en sådan teknisk utformning att

det blir enkelt och billigt att hantera för berörda avgiftsskyldiga och

myndigheter. Sverige har därför beträffande svenska fordon låtit

vägavgiften knyta an till uttaget av fordonsskatt. Härigenom har man

uppnått påtagliga administrativa fördelar genom att bl.a. ADB-rutiner för

fordonsskatt kan utnyttjas även för vägavgiften. Det innebär bl.a. att

Vägverket svarar för uppbördsrutinerna och Skattemyndigheten i Örebro

är beskattningsmyndighet för vägavgiften.

Vägavgift för svenskt fordon betalas för en avgiftsperiod om ett år.

Vägavgiftsplikt inträder när fordonet införs i bilregistret. Om fordonet är

avställt inträder avgiftsplikt då avställningen upphör. När avgiftsplikt

inträder skall vägavgift betalas in till Vägverket inom tre veckor.

Vägverket skickar ut ett vägavgiftsbevis till fordonsägaren när

vägavgiften betalats.

I 17 § LVA har en möjlighet till återbetalning av vägavgift införts för

fordonsägare som inte avser att bruka sitt fordon under tid för vilken väg-

avgift har betalats eller för det fall ett fordons beskaffenhet ändras så att

vägavgift skall tas ut med annat belopp. En förutsättning för

återbetalning är att vägavgiftsbeviset ges in till beskattningsmyndigheten

före utgången av den period för vilken avgiften har betalats. Vägavgiften

betalas tillbaka med ett belopp som motsvarar den del av avgiften som

belöper på antalet återstående hela månader för vilka avgift har betalats,

räknat från det att vägavgiftsbeviset kom in till beskattningsmyndigheten.

Det förekommer att ett fordon ställs av innan vägavgiften betalats. I

dessa fall måste hela vägavgiften betalas in och därefter skickas ett väg-

avgiftsbevis ut. Fordonsägaren måste sedan skicka in vägavgiftsbeviset

till beskattningsmyndigheten för att kunna få vägavgiften återbetald.

Detta kan i extremfallet innebära att när avgiftsplikten upphört skall

fordonsägaren först betala vägavgiften för ett helt år, för att sedan få

större delen av avgiften återbetald. Skulle det ske flera av- och

påställningar av fordonet kan beloppen som måste betalas in bli

avsevärda eftersom en ny vägavgift för en period om ett år måste betalas

vid varje påställning. De nuvarande bestämmelserna ger nämligen inte

någon möjlighet att i dessa fall endast begära in den del av vägavgiften

som motsvarar den period fordonet varit påställt.

I fordonsskattelagen (1988:327) finns en möjlighet att sätta ned

fordonsskatt som skulle ha betalats men där så inte har skett. Har

avgiftsplikten upphört och vägavgiften är obetald bör även vägavgiften

kunna sättas ned och avgift endast tas ut för den tid fordonet varit

vägavgiftspliktigt. Detsamma bör även gälla när ett fordons beskaffenhet

ändrats så att vägavgift skall tas ut med ett annat belopp. Bestämmelserna

om att det vid återbetalning av vägavgift endast betalas tillbaka ett belopp

motsvarande den del av avgiften som belöper på antalet återstående hela

månader för vilka avgift har betalats, skall även gälla vid nedsättning.

Vidare får en nedsättning, liksom vid obetald fordonsskatt, ske genom

automatisk databehandling på grundval av uppgifter i bilregistret, utan att

beslut meddelas av beskattningsmyndigheten. Möjligheten till

nedsättning av vägavgiften skall inte tillämpas om avgiftsplikt upphört

eller fordonets beskaffenhet ändrats före ikraftträdandet av den

föreslagna ändringen.

En nedsättning av obetald vägavgift när avgiftsplikten upphört fyller

samma syfte som när vägavgift återbetalas på grund av att fordonsägare

inte avser att bruka sitt fordon under tid för vilken vägavgift har betalats.

När vägavgift återbetalas tas det ut en administrationsavgift.

Motsvarande avgift skall därför också tas ut när vägavgift sätts ned.

Vid ansökan om återbetalning av vägavgift förekommer att det dröjer

flera veckor efter det att avgiftsplikten har upphört innan

vägavgiftsbeviset kommer in till beskattningsmyndigheten. Eftersom

utgångspunkten för hur stor en återbetalning skall bli är när

vägavgiftsbeviset kommer in till beskattningsmyndigheten innebär detta

att fordonsägaren i viss utsträckning kan gå miste om återbetalning av

vägavgift för tid då fordonet inte varit avgiftspliktigt. Vid återbetalning

av fordonsskatt gäller däremot att överskjutande skatt återbetalas från

den tidpunkt när skatteplikten upphör. För att skapa en större förståelse

bland fordonsägarna och för att få en bättre överensstämmelse med

fordonsskattesystemet föreslår regeringen att återbetalning av vägavgift

skall räknas från det att avgiftsplikten upphörde och inte från det att

vägavgiftsbeviset kom in till beskattningsmyndigheten. Bestämmelsen

om återbetalning av vägavgift skall dock tillämpas i dess äldre lydelse

om avgiftsplikten upphört eller fordonets beskaffenhet ändrats före

ikraftträdandet av den föreslagna ändringen. Bestämmelserna om att en

förutsättning för återbetalning är att vägavgiftsbevis skall ges in till

beskattningsmyndigheten före utgången av den period för vilken avgiften

har betalats samt att vägavgift endast betalas tillbaka med belopp

motsvarande den del av avgiften som belöper på antalet återstående hela

månader för vilka avgift har betalats, skall kvarstå.

8.3 Offentlig-finansiella effekter

Det är komplicerat att beräkna storleken på ett skattebortfall vid

införandet av en skattelättnad för bilar som uppfyller EG:s framtida

avgaskrav, eftersom det är svårt att uppskatta antalet bilar som kommer

att säljas i framtiden och hur stor andel av dessa bilar som kommer att

uppfylla de framtida avgaskraven. De beräkningar som gjorts av

Finansdepartementet grundar sig på en årlig genomsnittlig fordonsskatt

om 1 330 kronor och en uppskattad försäljning om inledningsvis 45 000

miljöklass 1 bilar under år 2000. En skattelättnad utifrån dessa

förutsättningar kommer att ge ett skattebortfall som uppgår till totalt

cirka 210 miljoner kronor under en period av tre år. Därefter är

skattebortfallet obetydligt.

Riksdagen har bedömt (prop. 1999/2000:1, bet. 1999/2000:FiU1) att

skattebortfallet med anledning av införandet av en skattelättnad skall

finansieras inom trafikbeskattningen och att detta lämpligen sker genom

en höjning av fordonsskatten med cirka 1 procent.

Trafikbeskattningsutredningen har lämnat förslag på en förändring av

uttaget av fordonsskatt och i samband härmed också en finansiering av

bl.a. ett ekonomiskt incitament för bilar som uppfyller EG:s framtida

avgaskrav. Utredningens förslag är för närvarande föremål för beredning

i Regeringskansliet.

De föreslagna ändringarna i vägavgiftslagen förväntas inte ge några

offentlig finansiella effekter.

9 Omläggning av jordbrukets

energibeskattning

9.1 Begreppet jordbruksnäringen m.m.

Regeringens förslag: Skattelättnaderna i form av ingen energiskatt

och 50 procent koldioxidskatt tillämpas för energiförbrukning som

sker i yrkesmässig jord-, skogs- och vattenbruksverksamhet.

Promemorians förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Skogsstyrelsen, Fiskeriverket, Vattenbrukarnas Riksförbund och

Matfiskodlarnas Producentorganisation tillstyrker förslaget. Enligt

Riksskatteverket bör endast vad som normalt anses utgöra

jordbruksverksamhet omfattas av skattelättnaderna, varför t.ex. skötsel

av parker och grönytor för sportändamål och djurpensionatsverksamhet

inte bör omfattas. Jordbruksverket tillstyrker att skattelättnaderna ges för

energiförbrukning i jord-, skogs- och vattenbruksnäringarna. Verket är

dock tveksamt till att låta SNI:s företagsgruppering vara styrande för

vilka företag som skattelättnaderna skall riktas mot, eftersom den i vissa

fall kan vara diffus. Trädgårdsnäringens Riksförbund, Grönsaksodlarnas

Riksförbund, Lantbrukarnas Riksförbund och Riksförbundet Svenska

Lantmännen anser att det medför en betydande snedvridning av

konkurrensförhållandena på trädgårdsområdet att skattelättnaderna

endast skall tillämpas för energiförbrukning inom SNI 01, 02 och 05.02.

Produktionsföretag som valt att bedriva t.ex. lagring, sortering och

packning och därmed sammankopplad försäljning av produkter i

kooperativa former missgynnas, vilket bör korrigeras.

Bakgrunden till regeringens förslag: Enligt standarden för svensk

näringsgrensindelning (SNI92) hänförs jordbruksnäringen under

avdelning A (jordbruk, jakt och skogsbruk). Huvudgrupperna utgör 01

jordbruk, jakt och service i anslutning härtill samt 02 skogsbruk och

service till skogsbruk. Undergrupper till 01 är 01.1 växtodling, 01.2

djurskötsel, 01.3 blandat jordbruk (växtodling i kombination med

djurskötsel), 01.4 service till jordbruk utom veterinärverksamhet samt

01.5 jakt och viltvård samt service i anslutning härtill. Ytterligare

undergruppering finns till dessa grupper. Även 02 är indelat i olika

undergrupper. Under avdelning B, grupp 05, hänförs fiske och

vattenbruk, varunder bl.a. ingår fiskodling. Enligt den statistiska närings-

grensindelningen utgör växthusnäringen en del av jordbrukssektorn (SNI

Avdelning A, nivåerna 01.12 och 01.13).

År 1996 var antalet jordbruksföretag enligt SCB:s lantbruksregister ca

91 000. Av dessa hade omkring 51 000 företag ett arbetsbehov under 800

arbetstimmar. Dessa företag kan anses utgöra fritids-, pensionärs- eller

deltidsjordbruk. En marginell andel av brukarna i dessa företag är helt

beroende av inkomsterna från jordbruket. Sätts gränsen för heltids-

jordbruk vid 1 600 arbetstimmar uppgick antalet heltidsjordbruk till

omkring 26 000. Endast ca 7 900 företag är så stora, över 4 000 arbets-

timmar, att anställd arbetskraft kan antas spela någon större roll för

företagen.

Lantbruksregistret grundar sig på uppgifter som erhålls genom

periodiska lantbruksräkningar. Registret upptar lantbruksföretag, som

brukar mer än två ha åkermark. En ny lantbruksräkning har gjorts under

1998. Denna visar på ett antal av ca 85 000 företag. Ungefär en tredjedel,

eller ca 28 300 företag, av dessa beräknas enligt SCB utgöra

heltidsjordbruk. SCB:s lantbruksregister väntas dock upphöra inom kort

och ersättas med uppgifter i Jordbruksverkets stödregister.

Vad gäller antalet skogsbrukande företag anger Skogsstyrelsen i sitt

remissvar en siffra om 245 000. Denna grundar sig på den senast

tillgängliga statistiken, som är 1992 års lantbruksräkning. 179 000

företag är sådana, vars brukade åkerareal uppgår till mindre än två ha,

medan resterande 66 000 företag bedriver kombinerat jord- och

skogsbruk (åkerareal överstigande två ha). Av de ca 85 000

jordbruksföretagen i lantbruksregistret torde således runt 70 procent även

idka skogsbruk.

Till ledning för uppskattningar av antalet företag inom de aktuella

näringarna finns vidare SCB:s företagsregister, vars uppgifter

regelbundet uppdateras. Följande siffror härrör från 1999. Antalet

arbetsställen där det bedrivs verksamhet, som hänförs till SNI 01

(jordbruk), är 134 906. Motsvarande siffra för SNI 02 (skogsbruk) är

15 209. Till skillnad från lantbruksregistret inkluderar företagsregistret

även passiv näringsverksamhet, som t.ex. fall då all mark är utarrenderad.

Vidare förs registret efter antalet arbetsställen och inte efter antalet

företag. Ca 1 700 arbetsställen är klassade under grupperna 01.4 (service

till jordbruk utom veterinärverksamhet), 01.5 (jakt- och viltvård samt

service i anslutning härtill) och 02.02 (service till skogsbruk).

Vad slutligen gäller företag som bedriver vattenbruksverksamhet, dvs.

främst fiskodling, är antalet företag med den inriktningen begränsat.

SCB:s årliga statistik, som grundar sig på odlingstillstånd, visar på ca

400 företag. Inom den gruppen ryms dock såväl odlingar, som bedrivs

yrkesmässigt som sådana som drivs som ren hobbyverksamhet och för

vetenskapliga ändamål. Enligt SCB:s företagsregister för 1999 fanns 236

arbetsställen där vattenbruksverksamhet bedrivs.

Skälen för regeringens förslag: Vad gäller avgränsningen av skatte-

lättnaderna för tillverkningsindustrin uttalades, i förarbetena till den lag-

ändring där de nuvarande skattelättnaderna föreslogs, att den statistiska

näringsgrensindelningen kunde användas som en allmän vägledning till

vad som bör avses med begreppet industriell verksamhet. Det ter sig

naturligt att gå till väga på motsvarande sätt när det gäller att söka lägga

fast vad som skall rymmas i begreppet jordbruksnäringen. Härigenom

skapas förutsättningar för en förhållandevis enkel och entydig

gränsdragning. Enligt vad som framkommit vid underhandskontakter

med SCB ger SNI-kodningen på 01- och 02-nivåerna en god bild över

näringsverksamhetens inriktning, medan däremot indelningen i

undernivåer kan ha vissa brister. Motsvarande invändning har gjorts av

Jordbruksverket. Anledningen till bristerna är främst att flertalet företag

inom de aktuella näringarna bedriver olika slag av verksamheter, t.ex.

såväl växtodling som djurskötsel och skogsbruk. Underlaget för

klassningen härrör i allmänhet från uppgifter från företagarna själva om

verksamhetens huvudsakliga inriktning. I dag används klassningen av

jordbruksverksamheter i allt väsentligt enbart för statistiska ändamål och

inte som grund för att t.ex. visa om företaget är berättigat till vissa

förmåner eller liknande.

I första hand bör en utgångspunkt vara att de jordbruksverksamheter

som ryms under gruppen 01 i SNI92 i energiskattesammanhang bör

hänföras till jordbrukssektorn. Skattelättnaderna bör således inte

tillämpas för sådana företag, som visserligen statistiskt är klassade under

gruppen 01, men vars huvudsakliga verksamhet uppenbarligen inte faller

inom vad som enligt normalt språkbruk bör avses med jordbruk. Det rör

sig om verksamheter där det bedrivs service till jordbruk samt jakt och

viltvård och service i anslutning härtill. I övrigt bör utgångspunkten för

beskattningsmyndighetens hantering vara att resterande undergrupper till

gruppen 01 (se redogörelsen ovan) ryms inom begreppet

jordbruksverksamhet i lagtexten. Några remissinstanser har uttryckt

farhågor över att gränsdragningen mellan de olika undergrupperna kan

vara diffus. Detta bedöms dock inte ha någon större praktisk betydelse,

eftersom det avgörande bör vara att verksamheten ryms inom

huvudgruppen 01 med de undantag som angetts ovan.

Det är, såväl utifrån företagens som beskattningsmyndighetens

synvinkel, angeläget att söka skapa en enkel och överskådlig vägledning

för vad som bör avses med begreppet jordbruksverksamhet.

Gränsdragningsproblem bör i möjligaste mån undvikas. Av den

anledningen bör en utgångspunkt vara att samtliga verksamheter som

klassas inom SNI 01, med ovan nämnda undantag, omfattas av

skattelättnaderna. Det är uppenbart att energiförbrukningen - och därmed

energibeskattningens effekter på företagens konkurrenskraft - varierar

högst väsentligt mellan olika näringar inom SNI 01. Motsvarande kan

dock sägas gälla även för tillverkningsindustrin, där utgångspunkten är

att samtliga verksamheter inom SNI 10-37 omfattas av skattelättnaderna.

Regeringen finner, förutom undantaget för serviceverksamheter och jakt

och viltvård som utvecklats ovan, inte anledning att göra någon annan

bedömning vad gäller jordbrukets energibeskattning.

Växthusuppvärmning vid yrkesmässig växthusodling ryms under SNI-

koderna 01.12 respektive 01.13 och faller alltså enligt förslaget in under

begreppet jordbruksverksamhet. Det kan dock alltjämt finnas anledning

att beträffande uppbördsreglerna tillämpa olika lösningar för den

yrkesmässiga växthusodlingen och övriga branscher inom jordbruks-

sektorn.

Med jordbruk i energiskattesammanhang bör även jämställas närings-

verksamheter som faller under SNI-koden 02.01, dvs. skogsbruk.

Däremot bör, i likhet med vad anförts ovan beträffande jordbruk, inte

serviceföretag till skogsbruk omfattas av skattelättnaderna.

Om verksamheter som klassas som skogsbruk skulle ställas utanför det

område som nu får del av industrins nuvarande energiskattelättnader,

finns, som påtalats av Skogsstyrelsen, risk för gränsdragningsproblem.

Klassificeringen av en verksamhet som jordbruk eller skogsbruk torde

inte alltid vara självklar. Huvuddelen av skogsbrukets energiförbrukning

består visserligen av fordonsbränslen, men i viss utsträckning torde olja

användas för drift av stationära motorer (flismaskiner och liknande) samt

uppvärmning av lokaler. Skogsbruk bedrivs också ofta under liknande

förutsättningar som jordbruk, varför det även av den anledningen finns

skäl att jämställa de båda näringsverksamheterna. Vidare förekommer

skogsbruk vid den överväganden delen av landets jordbruk, vilket inte

minst riskerar att medföra svårhanterliga administrativa problem om

endast energiförbrukning som härrör till en viss del av verksamheten

skulle omfattas av skattelättnaderna.

Under begreppet vattenbruk i SCB:s statistik ryms matfiskodling (kod

05.021), sättfiskodling (kod 05.022), kräftfiskodling (kod 05.023),

blötdjursodling (musslor m.m., kod 05.024) och vattenväxtodling (kod

05.025). Energiförbrukningen för fiskodlingarna har inte kunnat

särskiljas, utan ingår i beräkningarna för jordbrukssektorn. Den torde

dock vara förhållandevis låg. Musselodling sker i princip utan

energitillförsel, medan odling av fisk och kräftor kan kräva energi

beroende på odlingsformen. Främst el används, t.ex. i pumpanläggningar

för syretillförsel och recirkulerande system vid landbaserad odling.

Enligt vår uppfattning bör uppfödning av fisk och vattenväxtodling i

energiskattesammanhang jämställas med jordbrukets djurskötsel

respektive yrkesmässig växthusodling. Även energiförbrukningen inom

sektorerna fiskodling och liknande (SNI-kod 05.02) bör alltså omfattas

av de skattelättnader som nu kommer jordbruket till del.

Trädgårdsnäringens Riksförbund m.fl. har påpekat att det inom den

yrkesmässiga trädgårdsodlingen är vanligt att företagen har valt att

bedriva verksamhetsmoment som syftar till att färdigställa och

tillhandahålla produkterna för försäljning i kooperativa företagsformer,

t.ex. ekonomiska föreningar, eller att enskilda trädgårdsföretag utför

motsvarande moment för kollegors räkning i det egna företaget. Det rör

sig om t.ex. central kyllagring, sortering, packning och försäljning av

frukt och grönt. Förbundet har hävdat att grovt räknat 50 procent av de ca

2 900 företagen med frilandsproduktion är anslutna till sådan kooperativ

verksamhet, som bedrivs i mellan 15 och 20 företag. Enligt förbundet är

dessa kooperativa företag vanligen klassificerade i SNI 51 (partihandel)

eller 52 (detaljhandel), vilket innebär att skattelättnaderna inte tillämpas

på energiförbrukning inom dessa företag. Om däremot producenten själv

ombesörjer alla led inom ramen för sin SNI 01-kodade verksamhet, kan

han få del av skattelättnaderna.

Varje form av avgränsning av ett förmånsberättigat område medför

viss risk för gränsdragningsproblem och konkurrenssnedvridningar i

förhållande till närliggande verksamheter, som inte får del av aktuella

förmåner. Vad gäller den statistiska näringsgrensindelningen har

beskattningsmyndigheten tillämpat denna under nära 10 års tid för olika

typer av industriell verksamhet. Den SNI-kodning som av den europeiska

standardiseringskommissionen åsatts en viss verksamhet utgör, som

utvecklats ovan, enbart en allmän vägledning och myndigheten har

strävat efter att se till verksamhetens reella inriktning. Detta innebär

alltså att en verksamhet, som i statistiska sammanhang åsatts en viss

SNI-kod utanför det industriella området (SNI 10-37), i

energiskattesammanhang ändock kan räknas som industriell verksamhet.

Motsvarande synsätt torde i förekommande fall även kunna användas

beträffande jordbruksverksamhet.

Däremot skulle det, inte minst med hänsyn till risken för spridning till

andra typer av närliggande verksamheter i t.ex. detaljhandelsledet, enligt

vår uppfattning bära alltför långt att som Trädgårdsnäringens

Riksförbund med flera remissinstanser anfört låta skattelättnaderna

generellt tillämpas för fristående företags lagring, sortering etc. av t.ex.

frukt och grönt.

I energiskattesammanhang bör jordbruksnäringen definieras som

yrkesmässig jord-, skogs- och vattenbruksverksamhet. I den mån annat

inte särskilt anges, läggs således i denna proposition den innebörden i

uttryck som jordbruk och jordbruksnäringen. Den generella

utgångspunkten bör, med de inskränkningar som angetts ovan, vara att

inom begreppen ryms företag som statistiskt klassats SNI 01 och 02 samt

05.02.

I följande avsnitt diskuteras närmare uppbördsreglerna för

jordbruksnäringen och som framgår av avsnitten bedöms särskilda regler

i den delen vara erforderliga för den del av jordbruksnäringen, som inte

omfattar den yrkesmässiga växthusodlingen. Definitionen av jordbruk

bör således vid tillämpning av dessa regler vara inskränkt till att inte

omfatta växthusuppvärmning vid yrkesmässig växthusodling. Den, som

mot försäkran om sådan förbrukning fått del av skattelättnaden, kan

således inte komma i fråga för återbetalning av motsvarande

skattebelopp.

9.2 Skattelättnaderna på bränslen

9.2.1 Bakgrund

Inledning

Genom skatteomläggningen jämställs, som framgått av föregående

avsnitt, jordbruket i energiskattesammanhang med tillverkningsindustrin.

Detta innebär skattelättnader i form av frihet från energiskatt och en 50-

procentig reduktion av koldioxidskatten för bränslen som används för

uppvärmning och drift av stationära motorer. Vad gäller bränslen som

används för drift av motordrivna fordon sker ingen ändring, utan för

dessa bränslen betalas även i fortsättningen energi- och koldioxidskatt

efter de nivåer som generellt gäller för drivmedel som förbrukas i

motordrivna fordon i samtliga av samhällets sektorer

Användningen av bränslen för uppvärmning och drift av stationära

motorer består inom jordbrukssektorn i allt väsentligt av eldningsolja.

Andra skattepliktiga bränslen, dvs. gasol, naturgas och kol, förekommer

endast i marginell omfattning.

Förbrukning av eldningsolja

Förbrukningen av eldningsolja inom jordbrukssektorn uppgår till ca

50 000 m3 per år. Enligt beräkningar från LRF torde ca 85 procent av

eldningsoljeförbrukningen kunna hänföras till torkning. Huvudsakligen

rör det sig om spannmål och oljeväxter. Resterande volymer används för

uppvärmning av stallar och andra lokaler. För de flesta lantbruksföretag

är användningen av eldningsolja av mindre ekonomisk betydelse. För

enskilda gårdar med t.ex. slaktkycklingsproduktion kan dock kostnaderna

vara betydande (jfr nedan).

LRF har låtit SCB utföra en uppskalning av en urvalsundersökning

beträffande förbrukning av eldningsolja i jordbruksföretag. Den

ursprungliga undersökningen gjordes av SCB 1994 och finns redovisad i

Jordbruksstatistisk årsbok 1997.

Av SCB:s uppskalade undersökning framgår att av landets ca 90 000

jordbruk har 77 000 stycken över huvud taget ingen förbrukning av

eldningsolja i verksamheten. Det rör sig alltså om ca 13 000

jordbruksföretag som förbrukar eldningsolja. Av dessa förbrukar 5 500

företag mindre än två m3 eldningsolja per år (ca 5 000 m3, eller ca

10 procent av totalförbrukningen). Omkring 250 företag har en hög årlig

förbrukning av eldningsolja, minst 20 m3 (ca 12 000 m3, eller knappt

25 procent av totalförbrukningen). Flertalet av dessa företag återfinns

inom kategorierna slaktkycklingar och spannmål. Resterande eldnings-

oljevolymer fördelar sig på majoriteten av de aktuella jordbruks-

företagen, med en årsförbrukning mellan två och 20 m3. SCB:s siffror

grundar sig på ett antal lantbruk om ca 90 000, medan den senaste

lantbruksräkningen från 1998 visar på ett något lägre antal, ca 85 000.

Det antal lantbruk, inom vars verksamhet eldningsolja förbrukas, torde

dock alltjämt ligga i storleksordningen 13 000.

Tillgänglig särredovisad statistik avseende skogsbruk har inte kunnat

erhållas. Så vitt framkommit förbrukas vanligen endast mindre mängder

eldningsolja i sådan verksamhet, varför det torde vara en rimlig

utgångspunkt att SCB:s beräkningar även inkluderar skogsbruken. Inte

heller vad gäller vattenbruken finns tillgänglig statistik. Dessa företag

torde dock endast förbruka mycket begränsade mängder eldningsolja i

sin näringsverksamhet.

Dagens regler för tillverkningsindustrin och växthusnäringen

I dag gäller skattelättnader för tillverkningsindustrin och växthus-

näringen. Om förbrukaren är registrerad som skattskyldig får han göra

avdrag i sin energi- och koldioxidskattedeklaration för energiskatten och

hälften av koldioxidskatten på bränsle som förbrukats för annat ändamål

än drift av motordrivna fordon vid tillverkningsprocessen i industriell

verksamhet eller för växthusuppvärmning vid yrkesmässig växthusodling

(se 7 kap. 4 § lagen om skatt på energi). Vissa begränsningar finns vad

gäller bränsleslag. Sålunda omfattas inte bensin och högbeskattad,

omärkt olja av skattelättnaderna. Särskilda regler gäller för att kunna

registreras som skattskyldig. Vad gäller eldningsolja krävs bl.a. att

sökanden disponerar över en lagerkapacitet för bränslen om minst

500 m3. Detta torde innebära att endast ett fåtal jordbruksföretag kan

komma i fråga som skattskyldiga.

Om förbrukaren inte är skattskyldig uppnås dock skattelättnaderna på

olika sätt beroende på om det rör sig om industriell förbrukning eller

användning i yrkesmässig växthusodling. En växthusodlare kan, mot att

han till leverantören lämnar en försäkran om att bränslet skall användas

för aktuellt ändamål, erhålla skattelättnaden direkt vid inköpet (se 8 kap.

3 a § lagen om skatt på energi). Om det i stället rör sig om en

näringsidkare som bedriver industriell verksamhet får han del av

skattelättnaderna för sin bränsleförbrukning genom att ansöka om

återbetalning av energiskatten och hälften av koldioxidskatten hos

beskattningsmyndigheten. Rätt till återbetalning föreligger endast om

ersättningen för ett kalenderkvartal uppgår till minst 1 000 kr.

Utöver de generella skattelättnader i form av energiskattefrihet och

reduktion av koldioxidskatten med 50 procent, kan energiintensiva

verksamheter få del av ytterligare skattelättnader genom den s.k. 0,8-

procentsregeln. Om ett företags koldioxidskattebelastning överstiger

0,8 procent av försäljningsvärdet medger beskattningsmyndigheten

nedsättning av skatten så att den överskjutande skattebelastningen inte

överstiger ett belopp som motsvarar 12 procent av den generella nivån.

Växthusnäringens inköp mot försäkran kan ske enligt den lägre skattesats

som följer av ett beslut om preliminär skattesats. För industriföretag som

inte är skattskyldigt, beaktas denna lägre skattesats vid återbetalningen av

skatt. Regler om detta finns i 7 kap. 4 §, 9 kap. 2 och 9 §§ lagen om skatt

på energi.

Enligt underhandskontakter med LRF bedöms dock 0,8-procentsregeln

normalt inte bidra med någon skattereduktion för vare sig spannmåls-

torkning eller uppvärmning av lokaler och stallar.

Det finns ca 300 tillverkningsföretag som är registrerade som

skattskyldiga för energiskatter. Beskattningsmyndigheten hanterar

årligen ca 17 000 ansökningar om skatteåterbetalning från

tillverkningsföretag. Det rör sig om företag som regelmässigt ansöker

under alla fyra kvartalen, varför antalet företag alltså rör sig om ca 4 250.

Av tillverkningsföretagen ansöker omkring 50 stycken om nedsättning

enligt 0,8-procentsregeln.

Inget företag inom växthusnäringen är registrerat som skattskyldigt.

Av landets ca 1 700 växthusodlare är det ca 500 stycken som ansöker om

nedsättning enligt 0,8-procentsregeln.

9.2.2 Valet mellan försäkrans- och återbetalningssystem

Regeringens förslag: Skattelättnaderna, för annan yrkesmässig

jordbruksverksamhet än växthusuppvärmning vid växthusodling och

för yrkesmässig skogs- och vattenbruksverksamhet, erhålls genom ett

återbetalningssystem.

Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Riksskatteverket och Svenska Petroleum Institutet

tillstyrker förslaget. Trädgårdsnäringens Riksförbund, Grönsaksodlarnas

Riksförbund, Lantbrukarnas Riksförbund och Riksförbundet Svenska

Lantmännen anser att skattelättnader i första hand bör komma företagen

tillgodo genom ett försäkranssystem. Sveriges Lantbruksuniversitet

menar att ett återbetalningssystem skulle inverka negativt och störande

på den optimala faktoranvändningen i företagen och förordar i stället

införandet av ett system där jordbruksföretagen ansöker om godkännande

hos beskattningsmyndigheten för inköp mot skattelättnad.

Skälen för regeringens förslag: Jordbruksnäringen uppvisar många

likheter med tillverkningsindustrin. Sålunda finns åtskilliga utpräglade

småföretag, men även stora företag med hög energiförbrukning. I

praktiken torde dock nästan inget jordbruksföretag komma att registreras

som skattskyldigt för energiskatter. Valet av system för att ge icke

skattskyldiga del av skattelättnaderna står mellan ett försäkranssystem

som växthusnäringen har i dag och ett återbetalningssystem som nu

tillämpas för tillverkningsindustrin.

Ett återbetalningssystem är att föredra ur kontrollsynpunkt, samtidigt

som det särskilt om antalet ansökningar blir många är administrativt

betungande för beskattningsmyndigheten. Å andra sidan medför ett

försäkranssystem ett merarbete för bränsleleverantörerna. 1998 års

Punktskatteutredning (PU98) gör f.n. en översyn av förfarandereglerna

för bl.a. eldningsolja och beräknas lämna sitt slutbetänkande under

senvåren 2000, dvs. efter det att denna proposition har lämnats. En av

frågorna som utredningen kommer att behandla är försäkranssystemets

framtida utformning, t.ex. i vad mån bränsleleverantörerna borde avlastas

från kontrollarbete och att inköp mot försäkran endast borde kunna ske

om kunden blivit godkänd som förbrukare av beskattningsmyndigheten.

Reglerna för jordbrukets skattelättnader har aviserats att träda i kraft

den 1 juli år 2000. Det är viktigt att de uppbördsregler som föreslås för

jordbruksnäringen inte försvårar eventuellt genomförandet av de nya

regler som kommer att föreslås av PU98. Mot den bakgrunden bör inte

ett försäkranssystem enligt nuvarande ordning väljas för att administrera

skattelättnaderna för jordbruksnäringen. I stället bör samma ordning som

gäller för tillverkningsindustrin väljas. Detta innebär således ett system

med ansökan om återbetalning.

9.2.3 Närmare regler för återbetalning av skatt på bränslen

som förbrukats inom jordbruket

Regeringens förslag: Ansökan om återbetalning av skatt på bränslen,

som förbrukats i annan yrkesmässig jordbruksverksamhet än växthus-

uppvärmning vid växthusodling eller i yrkesmässig skogs- och vatten-

bruksverksamhet, görs per kalenderkvartal. Rätt till ersättning

föreligger endast när ersättningen för ett kalenderkvartal uppgår till

minst 1 000 kr.

Promemorians förslag: Ansökan om återbetalning görs som

huvudregel per kalenderår. Möjlighet ges till kvartalsvis återbetalning vid

förbrukning i större omfattning. Rätt till ersättning föreligger endast när

ersättningen för ett kalenderår uppgår till minst 2 000 kr.

Remissinstanserna: Jordbruksverket ser klara administrativa fördelar

med att sätta upp gränser för olika former av ersättningar, men gör inga

bedömningar av rimligheten i de nivåer som föreslås i promemorian.

Skogsstyrelsen anser att uppsatta administrativa gränser är rimliga. Från

skatteadministrativ synvinkel förordar Riksskatteverket att

beloppsgränsen för rätt till återbetalning sätts till 4 000 kr per kalenderår

och att möjligheten att ansöka om återbetalning för kalenderkvartal inte

införs. Vidare anser verket att 0,8-procentsregeln inte bör omfatta

jordbruksnäringen. Trädgårdsnäringens Riksförbund, Grönsaksodlarnas

Riksförbund, Lantbrukarnas Riksförbund och Riksförbundet Svenska

Lantmännen anser att det inte bör finnas någon administrativ gräns för

belopp som återbetalas, eller i allt fall att gränsen sätts till 1 000 kr. Detta

belopp bör enligt förbunden få räknas ihop under två kalenderår. De

menar även att gränsen för att medge skatteåterbetalning per

kalenderkvartal bör sättas betydligt lägre än enligt promemorian,

förslagsvis till 5 000 kr. Sveriges Lantbruksuniversitet anser att

beloppsgränsen innebär ett relativt gynnande av större jordbruksföretag

och ett relativt missgynnande av de mindre företagen.

Skälen för regeringens förslag: De föreslagna skattelättnaderna

innebär att ingen energiskatt betalas och att endast 50 procent av den

generella koldioxidskattenivån tas ut. Det rör sig således om 1 272 kr

(energiskatt 743 kr + 50 procent koldioxidskatt 529 kr) per m3

eldningsolja som skall betalas tillbaka till företagen. Som framgått ovan

beräknas ca 13 000 jordbruksföretag förbruka eldningsolja och alltså

komma i fråga för de aktuella skattelättnaderna på bränsleområdet. I

BP2000 har regeringen angett att jordbruket skall få tillämpa samma

skattereduceringar som i dag finns för tillverkningsindustrin.

Administrativa skäl samt behovet av att behandla nedsättningsberättigade

sektorer lika talar för att det nuvarande systemet för skatteåterbetalning

till icke skattskyldiga industriföretag skall tillämpas även på

jordbruksnäringen.

Ur skatteadministrativ synvinkel är det önskvärt att ett

energiskattesystem är enkelt och robust uppbyggt, med så få undantag

och särbestämmelser som möjligt. I linje med detta ligger en strävan efter

att antalet ansökningar om skatteåterbetalning begränsas och att endast

företag med en hög energiförbrukning kommer i åtnjutande av de regler

om skattelättnad som gäller. Det är rimligt att tillämpa en administrativ

beloppsgräns för att minska antalet ansökningar och därmed

beskattningsmyndighetens arbete. Avsikten är att de minsta beloppen,

som är av sådan omfattning att de inte kan anses utgöra vare sig kraftiga

likviditetspåfrestningar eller mer avsevärd konkurrenssnedvridning för

de berörda företagen, skall undantas från systemet. Ett led i

övervägandena av en sådan begränsning är vilka resurser det är rimligt

att statsmakterna skjuter till för att administrera och kontrollera

jordbrukets skattelättnader. En annan aspekt är i vad mån det är lämpligt

att beskattningssystemet utformas så att företag ges skilda

förutsättningar, beroende på hur stor förbrukning av energi som företaget

har.

Det finns skillnader i förhållandena mellan tillverkningsindustrin och

jordbruksnäringen. Jordbruksnäringen är en utpräglad småföretagar-

bransch. Även om småföretag i icke obetydlig omfattning existerar inom

tillverkningsindustrin, torde ändock energiförbrukningen i dessa företag

inte ligga på en så låg nivå som den gör i många jordbruksföretag. Vidare

är antalet jordbruksföretag med eldningsoljeförbrukning betydligt fler än

motsvarande antal tillverkningsföretag.

Sammantaget anser regeringen ändock att en lika behandling av

jordbruksnäringen med tillverkningsindustrin bör eftersträvas och mot

den bakgrunden bör samma regler för återbetalning gälla för dessa båda

sektorer. Detta innebär alltså att jordbruksföretagen skall ansöka om

skatteåterbetalning per kalenderkvartal och att en administrativ gräns om

1 000 kr tillämpas för belopp som betalas tillbaka till företagen. Endast

om företaget har rätt till återbetalning av skattebelopp som uppgår till

minst 1 000 kr per kalenderkvartal, sker återbetalning. Återbetalning görs

i dessa fall med hela skattebeloppet. Som Riksskatteverket påtalat talar

också praktiska, administrativa skäl för att tillämpa en och samma

ansökningsperiod för alla ansökningar.

Energimyndigheten har, vad gäller elbeskattningen, påtalat risken för

negativa tröskeleffekter som kan uppkomma när återbetalning, om en

viss gräns uppnås, medges med hela skattebeloppet medan ingen

återbetalning alls medges till företag som inte kommer upp till den

angivna gränsen. Även Sveriges Lantbruksuniversitets remissvar i

bränsledelen får anses innefatta motsvarande invändningar om negativa

tröskeleffekter. Omfattningen av risken för sådana negativa

tröskeleffekter, vad gäller såväl jordbruks- som tillverkningsföretag, bör

undersökas närmare och regeringen har för avsikt att undersöka

förutsättningarna för att återkomma med förslag som innebär att

beloppsgränsens utformning ändras så att negativa tröskeleffekter

undviks. Detta kan ske genom att beloppsgränsen utformas på sådant sätt

att sökanden endast medges återbetalning med skattebelopp som

överstiger ett visst belopp.

Enligt tillgänglig statistik innebär 1 000-kronorsgränsen, som alltså

motsvarar oljeförbrukning av knappt en m3 per kalenderkvartal eller

knappt fyra m3 under ett helt år, att endast ett mindre antal

jordbruksföretag får del av skattelättnaden. Uppskattningsvis rör det sig

om drygt 10 000 företag som hamnar utanför systemet. Ca 3 000

jordbruksföretag beräknas således komma upp i förbrukning av sådana

bränslevolymer att de alltså medges återbetalning av skatt. Flertalet av

dessa företag har en så hög årsförbrukning av eldningsolja att de

regelmässigt torde komma över kvartalsgränsen 1 000 kr för

återbetalning. Det kan dock inte uteslutas att enskilda företag, t.ex. inom

spannmålssektorn som har en uttalad säsongsstyrd energiförbrukning,

inte skulle komma upp till gränsen annat än under vissa av årets kvartal.

Totalt förbrukas inom jordbruksssektorn årligen ca 50 000 m3

eldningsolja. De 3 000 mest energiintensiva företagen kan beräknas

förbruka ca 30 000 m3, eller 60 procent, av denna volym. En tillämpning

av den administrativa gränsen för återbetalning om 1 000 kr per

kalenderkvartal innebär alltså att 40 procent av eldningsoljevolymen i

praktiken inte kommer att omfattas av skattelättnaderna.

Samma principer bör, enligt vad som aviserats i BP2000, gälla för

skatteuttaget i industri- och jordbrukssektorerna. Anledning saknas

därför att undanta 0,8-procentsregeln från att kunna tillämpas även för

företag inom jordbrukssektorn. Så vitt kunnat bedömas torde dock

mycket få jordbruksföretag komma att tillämpa den särskilda

nedsättningsregeln.

9.3 Skattelättnaderna på el

9.3.1 Elförbrukning

Inom jordbruksnäringen förbrukas årligen ca 1,6 TWh el. Elförbruk-

ningen är främst kopplad till animalieproduktionen. I mjölkproduktionen

förbrukas el för hötorkning, foderberedning, mjölkning, mjölkkylning

etc. I annan djurproduktion används el främst för foderberedning och för

hötorkning. I smågrisproduktion används värmelampor. Vissa stall

kräver uppvärmning och då används främst olja, men i viss utsträckning

även el. Uppvärmning av gårdsverkstäder och andra lokaler sker oftast

med el.

En stor del av den totala elförbrukningen inom jordbruket går åt till

foderberedning med kvarn eller kross. Även mjölkningsmaskiner och till

viss del automatiska utfodringsanläggningar står för en relativt stor

elförbrukning. Härtill kommer också spannmålstorkning, även om det

främst är olja som används i spannmålstorkarna ute på gårdarna.

9.3.2 Val av system för skatteåterföringen

Regeringens förslag: Skattebefrielsen för el, som förbrukats i annan

yrkesmässig jordbruksverksamhet än vid växthusodling eller i

yrkesmässig skogs- eller vattenbruksverksamhet, återförs genom ett

återbetalningssystem.

Promemorians förslag: Dagens uppbördsregler för energiskatt på el

bör användas som utgångspunkt även för jordbrukets del. Vid blandad

elförbrukning skall, om särskild mätning inte sker av elen, och

förbrukningen inte överstiger 10 000 kWh per år, hela förbrukningen

anses ha skett för annat ändamål än jord-, skogs- och

vattenbruksverksamhet. Om årsförbrukningen överstiger 10 000 kWh

skall en fördelning ske efter faktisk förbrukning, dvs. skattefrihet medges

endast för den del som avser jordbruksändamål.

Remissinstanserna: Trädgårdsnäringens Riksförbund, Grönsaks-

odlarnas Riksförbund, Lantbrukarnas Riksförbund och Riksförbundet

Svenska Lantmännen har inget att erinra mot den föreslagna modellen.

Sveriges Elleverantörer och Svenska Kraftverksföreningen avstyrker

förslaget som ogenomförbart för leverantörernas del och anför i

huvudsak följande. Till följd av den avreglerade elmarknaden har i dag

elleverantörerna föga kännedom om kundens faktiska förhållanden.

Dagens elskatteregler bygger på monopolmarknaden och är helt

otidsenliga. SNI-koderna är i många fall föga tillförlitliga och det uppstår

stora praktiska problem vid felaktig klassificering. Förslaget om 10 000

kWh-schablon hjälper föga, eftersom elleverantörerna ändock

genomgående måste identifiera alla sina jordbrukskunder. Kunderna

skulle därvid nödgas avge någon form av informell försäkran , då det på

förhand är omöjligt att avgöra om kunden under året kommer upp till en

förbrukning om 10 000 kWh eller inte. Det är orimligt att

elleverantörerna under skatterättsligt ansvar åläggs att utföra fiskala

uppgifter för ytterligare minst 90 000 kunder, särskilt om det är ett

provisoriskt system. Det upplevs vidare som stötande när förslagen på

bränslesidan har utformats så att antalet återbetalningsansökningar som

skall hanteras av staten p.g.a. ekonomiska argument reduceras kraftigt.

Föreningarna framhåller att det är mycket angeläget med en bred översyn

av uppbördssystemet på elskatteområdet och förordar att ett åter-

betalningssystem, liknande det på bränslesidan, väljs för

jordbruksskattelättnaderna. Alternativt bör övervägas att generellt låta all

förbrukning överstigande 10 000 kWh på en jordbruksfastighet omfattas

av skattefriheten. Även ett sådant system innebär dock omfattande

merarbete för leverantörerna och problem med SNI-klassificering och

förbrukning vid byte av leverantörer kvarstår. Om inget av föreningarnas

förslag vinner gehör bör staten åtminstone ge elleverantörerna ett stöd i

form av ett formellt försäkranssystem. Energimyndigheten anser att

schablonregeln bör utformas så att skatt alltid betalas för minst 10 000

kWh, eftersom det annars finns risk för styreffekter som motverkar en

rationell och effektiv energianvändning. Riksskatteverket hävdar att

schablonregeln är olämplig med hänsyn till praktiska och principiella

problem med en sådan konstruktion.

Bakgrunden till regeringens förslag: Beskattningsreglerna för

energiskatten på el finns i 11 kap. lagen om skatt på energi. I huvudfallet

är elleverantören, dvs. den som tillhandahåller elen till slutkonsumenten,

den som är skyldig att betala skatten. Vid egen förbrukning är dock

producenten skattskyldig. Dagens skattefrihet för el som förbrukas inom

industrin och växthusodlingen åstadkoms genom att det i 11 kap. 3 §

första stycket 1 lagen om skatt på energi är angivet att energiskatten i

dessa fall utgör 0 öre per kWh.

Det ankommer på den som är skattskyldig att avgöra i vad mån

leveransen sker till en förbrukare som är berättigad att förbruka el

skattefritt. Enligt uppgift från elbranschen förekommer ofta att

elleverantörerna låter dessa kunder fylla i en särskild blankett. I denna

försäkrar kunden att han bedriver verksamhet som berättigar honom att

erhålla el till en noll-skattesats. Vidare ges elleverantören, om det vid en

skatterevision visar sig att kundens verksamhet är av sådan art att

skattefrihet inte skulle ha medgetts, rätt att av kunden kräva tillbaka

energiskatt som därför påförts honom i efterhand. Denna blankett, som

ofta benämns försäkran är en juridiskt bindande handling mellan

endast elleverantören och kunden och saknar alltså direkt betydelse för

leverantörens skyldighet att betala energiskatt. Blanketten bör inte

förväxlas med det försäkransinstitut som regleras i 8 kap. lagen om skatt

på energi. Det förekommer även en liknande blankett för de fall då

kunden har delad verksamhet, dvs. kunden försäkrar vilken procentuell

andel av hans elförbrukning som kommer att användas i tillverknings-

processen i industriell verksamhet eller för yrkesmässig växthusodling.

Skälen för regeringens förslag: Som framhållits av flera

remissinstanser finns det behov att göra en översyn av uppbördsreglerna

för energiskatten på el. Det kan sålunda t.ex. ifrågasättas om det

principiellt är riktigt att ansvaret för att industrin och växthusnäringen får

del av sin noll-skattesats helt ligger på leverantörerna. Denna och andra

uppbördsmässiga frågor bör utredas i särskild ordning. En sådan

utredning aktualiserar även andra frågeställningar, inte minst behovet av

att utforma skattelättnaderna på bränsle- och elsidan på ett likformigt sätt

för de sektorer vilka bedöms vara berättigade till skattelättnader.

En elskatteöversyn bör innefatta såväl den generella uppbyggnaden av

uppbördsreglerna för energiskatten på el samt även ta upp och överväga

frågor om utformningen och nivån vad gäller administrativa gränser för

när skattelättnader skall medges. Det bör särskilt undersökas i vad mån

energiskattereglerna kan förändras i syfte att skapa ett mer lätthanterligt

och administrativt enklare uppbördssystem för såväl jordbruksnäringen

som tillverkningsindustrin.

Det är inte möjligt att inom ramen för detta lagstiftningsärende göra en

sådan mer generell översyn av uppbördsreglerna för energiskatten på el,

som utvecklats ovan. Valet mellan på vilket sätt energiskattefriheten för

el skall komma jordbruksföretagen till del står således mellan att bygga

på dagens regelverk eller införa ett återbetalningssystem, liknande det

som föreslås för återföringen av skattelättnaderna på bränslesidan.

Som närmare utvecklats i promemorian är det inte helt enkelt att skapa

ett hanterligt administrativt system för att ge jordbruksföretagen del av

den aktuella skattefriheten. Anledningarna till detta är i huvudsak två,

dels är det ett stort antal jordbruksföretag som beräknas komma i fråga

för skattefrihet, dels har den allt övervägande delen av dessa företag ett

elabonnemang som förser såväl näringsverksamheten som bostad och

annan icke skattefri verksamhet på jordbruksfastigheten med el.

I princip samtliga av landets 180 elleverantörer har jordbruksföretag

bland sina kunder. Det är visserligen så att elleverantörerna redan i dag

hanterar kunder för vilka en noll-skattesats skall tillämpas. Det rör sig

om tillverkningsindustri- och växthusföretag. Antalet sådana företag är

dock betydligt färre än vad gäller jordbruksnäringen. Även om blandad

verksamhet kan förekomma i samband med industri- och

växthusverksamhet är det inte alls i samma omfattning som inom

jordbruket, där det snarare är regel än undantag att lantbrukaren har sin

bostad på den fastighet där han bedriver näringsverksamheten.

Att administrera återbetalning av energiskatten på el för

jordbruksföretagen skulle innebära en kraftig ökning av beskattnings-

myndighetens uppgifter. Med hänsyn till antalet företag och att det i

flertalet fall torde komma att röra sig om förhållandevis små skattebelopp

som skall återbetalas till en grupp förbrukare som i dag inte ansöker om

skatteåterbetalning, finns risk för betydande praktiska admini-

strationsproblem för beskattningsmyndigheten.

Det ter sig dock, mot bakgrund av dagens utformning av uppbörds-

reglerna för energiskatten på el, inte rimligt att lägga på elleverantörerna

uppgiften att ombesörja att jordbrukskunderna redan vid elleveransen får

del av den aktuella skattefriheten. Mot den bakgrunden föreslår

regeringen att ett återbetalningssystem skapas även för att dessa företag

skall erhålla del av skattefriheten för el. Den närmare utformningen av ett

sådant återbetalningssystem utvecklas i följande avsnitt.

Det bör dock redan nu poängteras att vad som företagen ges rätt till

återbetalning av, är skatten på den el som förbrukats i närings-

verksamheten. Om elen endast mäts vid leveranspunkten in till

jordbruksfastigheten får i ansökan om återbetalning göras en

uppskattning av hur stor andel som belöper på näringsverksamheten,

styrkt med uppgift om den totala elförbrukningen på fastigheten och en

rimlig uppskattning av förbrukningen i den nedsättningsberättigade

verksamheten.

Jordbruksverket påpekar att det många gånger kan vara svårt att

bedöma rimligheten i en företagares beräkning över den del av

elförbrukningen som faller på en verksamhet som omfattas av

skattebefrielse. Verket har dock angett att rimlighetsbedömningar kan

göras utifrån basuppgifter om t.ex. antal djur av visst slag eller antal

hektar av viss gröda. Jordbruksverkets register kan, efter

sekretessprövning, användas för sådana ändamål.

9.3.3 Regler för återbetalning av energiskatten på el som

förbrukats inom jordbruket

Regeringens förslag: Återbetalning av energiskatten på el som

förbrukats i annan yrkesmässig jordbruksverksamhet än vid växt-

husodling eller i yrkesmässig skogs- eller vattenbruksverksamhet,

görs per årsperioden den 1 juli - den 30 juni. Möjlighet ges till

kvartalsvis återbetalning vid förbrukning i större omfattning. Rätt till

återbetalning föreligger endast för belopp som överstiger 1 000 kr per

årsperiod.

Promemorians förslag: Enligt promemorian skall dagens

uppbördsregler för energiskatt på el användas som utgångspunkt även för

jordbrukets del. Den närmare utformningen av ett återbetalningssystem

utvecklas därför inte närmare.

Skälen för regeringens förslag: Som utvecklas ovan avseende

reglerna för återbetalning av skatt på bränslen, finns det ur

skatteadministrativ synvinkel en strävan efter att antalet ansökningar om

skatteåterbetalning begränsas och att endast företag med hög

energiförbrukning kommer i åtnjutande av de regler om skattelättnad

som gäller. Det är mot den bakgrunden rimligt att tillämpa en

administrativ beloppsgräns för att minska antalet ansökningar och

därmed beskattningsmyndighetens arbete.

Samtliga företag som är aktuella för skattefriheten för el, dvs. generellt

sett de vars verksamhet ryms inom SNI-koderna 01, 02 och 05.02, torde

förbruka el i sin näringsverksamhet. Det rör sig om uppskattningsvis ca

85 000 företag. Antalet företag inom SNI 01 och 02, som enligt förslaget

inte bör omfattas av skattelättnaderna, är begränsat och påverkar inte i

nämnvärd utsträckning uppskattningen av det totala antalet företag som

beräknas vara nedsättningsberättigade. Det rör sig således om företag

som bedriver service till jord- och skogsbruk samt de som idkar jakt- och

viltvård eller service i anslutning härtill.

Förutom vissa elintensiva verksamheter, som t.ex. spannmålstorkning

och kycklinguppfödning, är dock vanligen elförbrukningen för de

enskilda jordbruksföretagen relativt begränsad. Beaktar man att endast

omkring en tredjedel av de ca 85 000 jordbruksföretagen är

heltidsjordbruk, torde det således endast vara ett mindre antal företag för

vilka energibeskattning av el i dag uppgår till sådana belopp att den

medför en påtaglig konkurrensnackdel. I syfte att skapa ett hanterbart

administrativt system för beskattningsmyndigheten är det därför rimligt

att som huvudregel tillämpa årsvis återbetalning.

Av såväl praktiska hanteringsskäl som kostnadsmässiga skäl, bör det

inte komma i fråga att tillämpa återbetalningen av energiskatten på el

utan någon form av administrativ gräns för de belopp som skall betalas

tillbaka till de aktuella företagen. Även om tillverkningsindustrin och

växthusnäringen i dag får del av sin skattefrihet direkt via elleverantören

bör, inom ramen av den elskatteöversyn som bör ske på området,

övervägas att även för dessa näringar införa vissa miniminivåer för att få

del av skattelättnaden.

Frågan är vilken administrativ gräns som bör väljas för jordbrukets del.

Jordbruksnäringen är en utpräglad småföretagarbransch. Åtskilliga av de

85 000 företagen kan därför beräknas ha mycket små belopp att fordra. I

promemorian presenteras uppgifter, som förmedlats via bransch-

organisationen Sveriges Elleverantörer, om antalet kunder hos vissa

utvalda medlemsföretag, vars SNI-kodning är 01 respektive 02. Av detta

material kan utläsas att ca 30 procent av dessa kunder har en årlig

elförbrukning som understiger 10 000 kWh. Dessa uppgifter har under

beredningen av propositionen bestyrkts av motsvarande uppgifter från

medlemsföretag i Svenska Kraftverksföreningen. Tillgängliga statistiska

uppgifter omfattar dock all el som levereras till jordbruksfastigheter,

vilket innebär att i flertalet fall omfattas såväl el till näringsverksamheten

som el till jordbrukarens privata bostad på fastigheten.

Endast mer undantagsvis torde det förekomma att små- och medelstora

jordbruksföretag har skilda elabonnemang avseende

näringsverksamheten och den privata bostaden, som är belägen på

jordbruksfastigheten. Det kan förekomma s.k. undermätare av el som

levereras till en fastighet, men inte heller detta är enligt uppgift särskilt

vanligt förekommande. Det är dock endast el som förbrukas inom jord-,

skogs- och vattenbruksverksamheter som skall vara skattefri. Hushållsel,

dvs. belysning och drift av hushållsmaskiner och liknande i bostadshus,

skall således alltid beskattas. Hushållsel kan för ett normalt

enfamiljshushåll i småhus uppskattas till runt 7 000 kWh per år. Även el

som används för uppvärmning av bostäderna skall alltid beskattas. SCB

gör, grundat på uppgifter från nätbolagen om jordbrukskundernas totala

elförbrukning samt schablonjämförelser med användningen av hushållsel

(driftsel) och el för uppvärmning av småhus inom andra sektorer,

uppskattningar om hur stor andel av den totala elförbrukningen på

jordbruksfastigheter som hänförs till uppvärmning av småhus. Denna

siffra har under 1990-talet vanligen varierat mellan 1,2 och 1,5 TWh per

år. Den allt övervägande andelen av bostadshusen på jordbruksfastigheter

torde dock eldas med ved från den egna fastigheten. Värmebehovet för

ett eluppvärmt småhus beräknas till ca 25 000 kWh. Även el som

används i t.ex. stugor som lantbrukaren hyr ut till turister skall beskattas,

liksom elförbrukning inom även andra delar av övrigsektorn (tjänste- och

servicenäringar).

Vid val av en låg gräns uppkommer frågan om var gränsen går för att

det är samhällsekonomiskt rimligt att betala tillbaka även mycket små

skattebelopp till jordbruksföretag. I sammanhanget kan nämnas att

Riksskatteverket har beräknat beskattningsmyndighetens kostnader för

att administrera den aktuella återbetalningen av elskatten till mellan 70

och 125 kr per ansökan, beroende på graden av kontrollverksamhet som

skall utföras. Det stora antalet jordbruksföretag innebär således att

behovet av administrativa förenklingar gör sig starkt gällande.

Sammantaget anser regeringen att en rimlig nivå för den administrativa

gränsen för återbetalning bör sättas till 1 000 kr per år. Detta motsvarar

en förbrukning om ca 6 000 kWh i näringsverksamheten.

Uppskattningar, som grundar sig på SCB:s statistik över elförbrukningen

hos jordbrukskunder sammantaget med underhandsuppgifter från

branschorganisationerna på elområdet, ger vid handen att ca 55 000

företag beräknas vara berättigade att ansöka om skatteåterbetalning.

Resterande ca 30 000 företag bedöms således ha en elförbrukning

understigande 6 000 kWh i sin näringsverksamhet. Det är, mot bakgrund

av de avsevärda administrativa resurser som krävs för att hantera

återbetalningar av skattebelopp till ett stort antal företag, inte rimligt att

belopp under 1 000 betalas tillbaka. Betalning av skatt uppgående till ett

sådant belopp kan näppeligen anses medföra en så påtaglig

konkurrensnackdel för företagen att det är samhällsekonomiskt befogat

att lägga ner stora administrativa resurser för en återföring av beloppet.

Beloppsgränsen på elsidan bör utformas på sådant sätt att sökanden

endast medges återbetalning med skattebelopp som överstiger 1 000 kr

per år. Härigenom undviks de negativa tröskeleffekter, som påtalats av

Energimyndigheten och Sveriges Lantbruksuniversitet och som annars

riskerar bli fallet, om 1 000-kronorsgränsen endast skulle vara en

administrativ gräns och den sökande som når upp till denna gräns

medges återbetalning med hela beloppet. Genom att 1 000 kr alltid

betalas uppnås en lika behandling av små företag, vars elförbrukning inte

är av sådan omfattning att den motsvarar en skattenedsättning om 1 000

kr per år, och stora företag, som kommer upp i sådana volymer att

skatteåterbetalning medges.

De 55 000 företag som beräknas vara berättigade att ansöka om

återbetalning av energiskatten på el skall alltså alltid betala full skatt för

elförbrukning i näringsverksamheten upp till ett skattebelopp om 1 000

kr. För överskjutande del av elförbrukningen i näringsverksamheten

medges således återbetalning av energiskatten. Det bör än en gång

understrykas att jordbruksföretagen endast ges rätt till skatteåterbetalning

för den el som förbrukats i näringsverksamheten. Den el som på

jordbruksfastigheten förbrukas för belysning och uppvärmning av

bostäder och liknande skall alltså beskattas fullt ut och denna skatt

återförs inte till jordbrukaren.

Den föreslagna regleringen för jordbrukets återföring av skattefriheten

på el avviker från vad som i dag tillämpas för motsvarande skattefrihet

för tillverkningsindustrins och växthusnäringens del. I den kommande

skatteöversynen bör dock detta särskilt beaktas och en ökad

harmonisering mellan de olika uppbördssystemen bör därvid eftersträvas.

En aspekt i detta sammanhang är vidare att undersöka möjligheterna av

att ändra reglerna så att de negativa tröskeleffekterna av den

administrativa beloppsgränsen för återbetalning av skatt på bränslen

undviks och således uppnå en likformighet mellan reglerna på el- och

bränslesidan i den delen. Vidare ter det sig lämpligt att i den kommande

översynen även närmare analysera förutsättningarna för att, i syfte att

skapa ett administrativt enklare och mer lätthanterligt uppbördssystem,

höja den nu föreslagna beloppsgränsen om 1 000 kr på elsidan.

Som nämnts ovan bör årsvis återbetalning gälla som huvudregel. I

syfte att underlätta beskattningsmyndighetens administration genom att

fördela arbetet med återbetalning på energiskatteområdet, bör dock en

annan period än kalenderår väljas. Sålunda föreslår regeringen att

årsperioden den 1 juli den 30 juni väljs som återbetalningsperiod. I

likhet med vad som i dag gäller för andra former av återbetalning på

punktskatteområdet, bör företagen ha ett år efter utgången av den

perioden på sig att lämna in sin ansökan. Ytterligare ett skäl som talar för

valet av angiven återbetalningsperiod är att beskattningsmyndigheten

härigenom ges mer tid för utvecklande av blanketter, rutiner och

information till berörda företag inför det första ordinarie

återbetalningstillfället, som alltså inträder efter utgången av årsperioden

den 1 juli 2000 - den 30 juni 2001.

Systemet med årsvis återbetalning bör dock kompletteras med en

dispensmöjlighet som ger företag som har en hög elförbrukning rätt till

kvartalsvis återbetalning. Dessa företag skulle annars drabbas av en

likviditetsbelastning av icke obetydlig natur. Dispensregeln bör innebära

att det företag som erhållit rätt till kvartalsvis återbetalning därefter inte

har någon valfrihet avseende ansökningsperiod. Ansökan skall således i

dessa fall ske för varje kalenderkvartal.

Någon strikt gräns för dispens bör inte anges i lagtexten, men

regeringen avser att i förordning ange vissa riktlinjer. Det ter sig rimligt

att tillämpa en årsförbrukning av el i näringsverksamheten om 150 000

kWh, som således motsvarar en årlig energiskattebelastning om ca

25 000 kr. Överslagsberäkningar, utifrån tillgängligt statistikunderlag,

ger vid handen att detta kan röra sig om ca 1 000 företag.

9.4 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft den 1 juli

2000.

Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Riksskatteverket anser att ikraftträdandet om

möjligt bör flyttas fram till den 1 januari 2001. Övriga remissinstanser

har lämnat förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Riksskatteverket förordnar att

ikraftträdandet flyttas framåt ett halvår, bl.a. för att beskattnings-

myndigheten skall ges möjlighet att möta ett omfattande service- och

informationsbehov och för att utveckla erforderligt datastöd.

Regeringen har i budgetpropositionen för år 2000 aviserat att

jordbruket från den 1 juli 2000 skall ges samma reduktion av energi- och

koldioxidskatterna som industrin och växthusnäringen har för

närvarande. Riksdagen har anslutit sig till regeringens bedömning. Mot

den bakgrunden saknas anledning att överväga ett annat datum för

ikraftträdandet än den 1 juli 2000.

Som framgått ovan, föreslår regeringen att årsperioden för ansökningar

om återbetalning av energiskatten på el sätts till den 1 juli - den 30 juni,

vilket i praktiken innebär att beskattningsmyndigheten ges ett års

förberedelsetid innan det stora flertalet ansökningar skall börja

behandlas. I övrigt finner regeringen inte skäl att föreslå några

särlösningar vad gäller ikraftträdandet.

9.5 Offentlig-finansiella effekter

Omläggningen till industriskatteregler för jord- och skogsbruks-

sektorernas energibeskattning beräknas innebära ett skattebortfall brutto

på ca 220 miljoner kr per år. Energiförbrukningen för fiskeodlingarna har

inte kunnat särskiljas, utan ingår i beräkningarna för jordbrukssektorn.

Nettoeffekten av omläggningen beräknas ge ett skattebortfall för staten

på 190 miljoner kr för år 2001. Motsvarande siffra för offentlig sektor

uppgår till 180 miljoner kr. Hänsyn har tagits till indirekta effekter på

andra skattebaser, se vidare tabell 1 nedan.

Omläggningen väntas inte på sikt medföra några nämnvärt ökade

kostnader för de allmänna förvaltningsdomstolarna.

Beskattningsmyndighetens kostnader för att administrera den före-

slagna återbetalningen av skatt på bränslen respektive el skall finansieras

inom ramen för skatteförvaltningens befintliga anslag.

Kassamässiga effekter för stat och offentlig sektor åren 2000 2002 samt varaktig

nettoeffekt för offentlig sektor av omläggningen av jordbrukets

energibeskattning,

miljoner kr

2000

2001

2002

Varaktig nettoeffekt

Staten

- 95

- 190

- 180

Offentlig sektor

- 90

- 180

- 160

- 180

10 Offentlig-finansiella effekter

Förslagen avseende exportbutiker innebär inte att det skattefria området

för försäljning i exportbutiker utvidgas. När det gäller mervärdesskatt

föreslås dock att varor som ingår i exportbutikssortimentet skall kunna

levereras skattefritt till butikerna. I likhet med vad som gäller i dag skall

mervärdesskatt tas ut vid försäljning av sådana varor till EU-resenärer.

Förslaget leder alltså inte till att mervärdesskatteintäkterna minskar.

Det är svårt att beräkna de offentlig-finansiella effekterna av

ändringarna i alkohol- och tobaksskattelagarna. Sedan de nya reglerna

om skattefri proviantering av fartyg och luftfartyg trädde i kraft har

endast ett fåtal rederier redovisat skattepliktigt svinn till

skattemyndigheten. Det är dock sannolikt att endast en mindre del av de

redovisade beloppen avser olyckshändelser och force majeure. Vidare

finns det ännu inget fall där beskattningsmyndigheten på eget initiativ

påfört skatt för varor som förstörts genom olyckshändelse eller force

majeure. Sammantaget anser regeringen att förslaget inte kommer att få

annat än försumbara offentlig-finansiella effekter.

Det är komplicerat att beräkna storleken på ett skattebortfall vid

införandet av en skattelättnad för bilar som uppfyller EG:s framtida

avgaskrav, eftersom det är svårt att uppskatta antalet bilar som kommer

att säljas i framtiden och hur stor andel av dessa bilar som kommer att

uppfylla de framtida avgaskraven. De beräkningar som gjorts av

Finansdepartementet grundar sig på en årlig genomsnittlig fordonsskatt

om 1 330 kronor och en uppskattad försäljning om inledningsvis 45 000

miljöklass 1 bilar under år 2000. En skattelättnad utifrån dessa

förutsättningar kommer att ge ett skattebortfall som uppgår till totalt

cirka 210 miljoner kronor under en period av tre år. Därefter är

skattebortfallet obetydligt.

Riksdagen har bedömt (prop. 1999/2000:1, bet. 1999/2000:FiU1) att

skattebortfallet med anledning av införandet av en skattelättnad skall

finansieras inom trafikbeskattningen och att detta lämpligen sker genom

en höjning av fordonsskatten med cirka 1 procent.

Trafikbeskattningsutredningen har lämnat förslag på en förändring av

uttaget av fordonsskatt och i samband härmed också en finansiering av

bl.a. ett ekonomiskt incitament för bilar som uppfyller EG:s framtida

avgaskrav. Utredningens förslag är för närvarande föremål för beredning

i Regeringskansliet.

Omläggningen till industriskatteregler för jord- och skogsbruks-

sektorernas energibeskattning beräknas innebära ett skattebortfall brutto

på ca 220 miljoner kr per år. Energiförbrukningen för fiskeodlingarna har

inte kunnat särskiljas, utan ingår i beräkningarna för jordbrukssektorn.

Nettoeffekten av omläggningen beräknas ge ett skattebortfall för staten

på 190 miljoner kr för år 2001. Motsvarande siffra för offentlig sektor

uppgår till 180 miljoner kr. Hänsyn har tagits till indirekta effekter på

andra skattebaser, se vidare tabell 1 nedan.

Omläggningen väntas inte på sikt medföra några nämnvärt ökade

kostnader för de allmänna förvaltningsdomstolarna.

Beskattningsmyndighetens kostnader för att administrera den före-

slagna återbetalningen av skatt på bränslen respektive el skall finansieras

inom ramen för skatteförvaltningens befintliga anslag.

Kassamässiga effekter för stat och offentlig sektor åren 2000 2002 samt varaktig

nettoeffekt för offentlig sektor av omläggningen av jordbrukets

energibeskattning,

miljoner kr

2000

2001

2002

Varaktig nettoeffekt

Staten

- 95

- 190

- 180

Offentlig sektor

- 90

- 180

- 160

- 180

Några offentlig-finansiella effekter av övriga förslag kan inte förutses.

11 Författningskommentar

11.1 Förslaget till lag om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer

1 §

I paragrafen anges vad skatten skall grunda sig på, nämligen den

termiska effekten i varje kärnkraftsreaktor. Jämfört med promemorians

lagförslag har grunden inte angetts vara den högsta tillåtna termiska

effekten. Skälet är att det i denna paragraf lämpligen endast bör anges att

det är den termiska effekten som är grunden för skatten. Att sedan

skatteberäkningen bör utgå från varje reaktors högsta tillåtna termiska

effekt framgår av 2 §.

2 §

Av första stycket framgår att skatt skall betalas per kalendermånad så

länge som tillstånd att bedriva verksamheten finns. Om skattskyldigheten

har upphört före slutet på en kalendermånad bör skatten för månaden

beräknas genom en proportionering mellan antalet kalenderdygn under

vilket tillstånd har funnits och antalet kalenderdygn den aktuella

månaden.

I andra stycket anges skattesatsen för varje kalendermånad och att

grunden för skatteberäkningen är den högsta tillåtna effekten. Denna

effekt framgår för de flesta reaktorerna av regeringens driftstillstånd. I de

fall sådan uppgift saknas kan en jämförbar effekt beräknas. I

promemorian finns uppgifter om högsta tillåtna effekter och jämförbara

effekter för de olika reaktorerna.

3 §

I likhet med vad som i dag gäller för produktionsskatten är det den som

har tillstånd att inneha och driva en kärnkraftsreaktor som skall vara

skyldig att betala skatten och som även skall anmäla sig för registrering

hos beskattningsmyndigheten.

4 §

Förfarandereglerna i lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter

skall tillämpas. Detta gäller bestämmelser om beskattningsbeslut,

betalning av skatt, överklagande m.m.

5 §

Av paragrafen framgår att en möjlighet skall finnas att vid längre,

sammanhängande driftsstopp få avdrag från skatten när stoppet har varat

mer än 90 kalenderdygn och att avdraget då endast får göras för de

överskjutande dygnen.

Ikraftträdandebestämmelserna

Bestämmelserna innebär bl.a. att även om en reaktor inte är i drift när

lagen träder i kraft kommer en sammanhängande period när reaktorn inte

är i drift enligt 5 § att börja räknas först när lagen har trätt i kraft.

11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter.

1 kap.

1 §

Uppräkningen i punkt 1 kompletteras med den nya lagen om skatt på

termisk effekt i kärnkraftsreaktorer. Samtidigt tas hänvisningar i

paragrafen till lagar som har upphävts eller nu upphävs bort.

Övergångsbestämmelserna till de upphävda lagarna innehåller nästan

undantagslöst en övergångsregel som säger att äldre bestämmelser

fortfarande gäller i fråga om förhållanden som hänför sig till tiden före

upphävandet eller ikraftträdandet av den nya bestämmelsen. Detta för att

t.ex. de skatte- eller avgiftssatser och avdragsmöjligheter som gällt när en

skatte- eller avgiftspliktig händelse inträffat skall kunna tillämpas även

om förhållandet upptäcks efteråt, t.ex. vid en revision. Samma princip

kan användas på förfarandereglerna. Genom föreslagen

övergångsbestämmelse kommer reglerna om skattekontroll, skattebeslut,

överklagande osv. att kunna tillämpas även om lagarna tas bort från

paragrafen.

5 §

I bestämmelsen föreslås att Riksskatteverket skall vara

beskattningsmyndighet såvitt avser de författningar som uppräknas i 1 §

första stycket 1 i lagen. Ändringen i 2 är föranledd av ändringen i 1 §

första stycket 2.

7 §

Ändringen är föranledd av att lagen (1974:226) om prisreglering på

fiskets område har upphävts. Fiskerieverket är alltså inte längre

beskattningsmyndighet för någon avgift, vilket framgår av ändringen i 5

§. Vidare byts ordet Jordbruksverket ut mot orden Statens

Jordbruksverk.

2 kap.

1, 2, 3, 6, 7 och 8 §§

När det gäller 2, 3, 6, 7 och 8 §§ se kommentaren till 1 kap. 7 §.

Dessutom tas hänvisningar i 1, 2, 3 och 8 §§ till lagar som upphävts bort.

Se även kommentaren till 1 kap. 1 §.

3 kap.

6 a §

Ändringarna ersätter bestämmelser i 29 § förordningen (1984:247) om

punktskatter och prisregleringsavgifter och innebär att också de

skattemyndigheter som enligt 3 kap. 16 § lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter kan besluta om uppgiftsskyldighet och

skatterevision skall ha rätt att få del av de uppgifter som behövs för

skattekontrollen.

16 §

Ändringen i första stycket är en följd av att Riksskatteverket föreslås

överta funktionen som beskattningsmyndighet men innebär dessutom att

skattemyndigheterna i Stockholm, Malmö, Göteborg och Gävle ges

generell befogenhet att besluta om uppgiftsskyldighet samt att besluta

och genomföra revision, dvs. det krävs inte längre att nämnda

myndigheter har fått i uppdrag av beskattningsmyndigheten att fatta

sådana beslut.

Andra stycket i paragrafen har upphävts. Riksskatteverkets

befogenheter får anses följa av att verket blir beskattningsmyndighet.

5 kap.

1 §

Se kommentaren till 1 kap. 7 §.

5 §

Ändringen är en följd av att Riksskatteverkets möjlighet att begära

förhandsbesked i punktskattefrågor enligt lagen om förhandsbesked i

skattefrågor avskaffas.

8 kap.

1 §

Ändringen i första stycket är en följd av att Riksskatteverket föreslås bli

beskattningsmyndighet och därigenom skall meddela beslut i första

instans. Till följd härav finns inte längre något behov för verket att föra

upp beskattningsbeslut till prövning i länsrätt. Genom ändringen tas

därför Riksskatteverkets möjlighet att överklaga de beslut verket fattat i

första instans bort.

Ändringen i sista stycket innebär att rätten till överprövning av de

beslut som tidigare kunnat överklagas till Riksskatteverket upphör.

Möjligheten att få andra beslut än beskattningsbeslut överprövade

infördes när Skattemyndigheten i Kopparbergs län blev

beskattningsmyndighet enligt lagen. De beslut som kunnat överklagas till

Riksskatteverket är bl.a. beslut om redovisningsperioder. Förslaget

innebär att rätten till överprövning av dessa beslut upphör. Om beslutet

har betydelse för beskattningen bör möjlighet finnas att få det överprövat

i den ordning som gäller enligt första stycket.

8 §

Bestämmelsen innehåller en uppräkning över vilka som får överklaga ett

beslut om utdömande av vite. Utformningen av bestämmelsen är inte

avsedd att innebära någon förändring i förhållande till vad som gäller

idag. Att Riksskatteverket som sökande har rätt att överklaga beslut om

utdömande av vite följer av 33 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), jfr

RÅ 1986 ref 105.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.

Övergångsbestämmelserna har utformats i enlighet med Lagrådets

synpunkter. Efter ikraftträdandet kommer uppgifter som tidigare

ankommit på Skattemyndigheten i Gävle enligt lagen att fullgöras av

Riksskatteverket. Verket skall t.ex. kunna ompröva beslut meddelade av

Skattemyndigheten i Gävle. I övergångsbestämmelserna anges också att

Riksskatteverket skall föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

I beslut som meddelats av Skattemyndigheten i Gävle med stöd av 8

kap. 1 § tredje stycket i dess äldre lydelse och som överklagas hos

Riksskatteverket skall dock äldre bestämmelser tillämpas.

När det gäller 4 se kommentaren till 1 kap. 1 §.

11.3 Förslaget till lag om ändring i kupongskattelagen

(1970:624)

6 §

Ändringen innebär att ärenden om kupongskatt skall prövas av

Riksskatteverket.

29 §

Ändringen är en följd av att ärenden om kupongskatt kommer att prövas

av Riksskatteverket och innebär att verket inte kommer att ha möjlighet

att föra upp beskattningsbeslut meddelade av Riksskatteverket till

prövning i domstol.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Efter

ikraftträdandet kommer därför uppgifter som tidigare ankommit på

Skattemyndigheten i Gävle enligt lagen att fullgöras av Riksskatteverket.

Vidare föreskrivs att Riksskatteverket skall föra det allmännas talan i

allmän förvaltningsdomstol. Övergångsbestämmelserna har utformats i

enlighet med Lagrådets synpunkter.

11.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:266) om

skatt på annonser och reklam

10 §

Ändringen innebär att möjligheten att efter gemensam ansökan av

delägare i enkla bolag utse en delägare som ensamt skattskyldig

avskaffas. I enkla bolag kommer därför fortsättningsvis att gälla att en

delägare är skattskyldig i förhållande till sin andel i bolaget.

32 §

Ändringen innebär att möjligheten att överklaga beslut enligt 24 § andra

och tredje styckena i lagen avskaffas och är en följd av att

Riksskatteverket som beskattningsmyndighet kommer att fatta beslut i

första instans.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Ärenden där beslut

meddelats före ikraftträdandet skall dock överklagas enligt äldre

bestämmelser.

11.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:820) om

skatt på spel

5 §

Se kommentaren till 10 § lagen (1972:266) om skatt på annonser och

reklam.

22 §

Ändringen innebär att möjligheten att överklaga beslut enligt 11 § i lagen

avskaffas och är en följd av att Riksskatteverket som

beskattningsmyndighet kommer att fatta beslut i första instans.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Äldre bestämmelser

skall dock tillämpas i de fall där beslut meddelats före ikraftträdandet.

11.6 Förslaget till lag om ändring i skatteregisterlagen

(1980:343)

Ändringen i 3 § första stycket 2 är en följd av att Riksskatteverket är

beskattningsmyndighet i de i bestämmelsen uppräknade ärendena.

11.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:409) om

skatt på gödselmedel

8 d §

Se kommentaren till 3 kap. 16 § i förslaget till lag om ändring i lagen om

punktskatter och prisregleringsavgifter.

9 §

Ändringen innebär att Riksskatteverkets möjligheter att överklaga beslut

till länsrätten upphör. Eftersom Riksskatteverket är den myndighet som

kommer att fatta beslut om beskattning kommer verkets rätt att föra det

allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol att följa av allmänna

förvaltningsrättliga regler. Till följd av detta föreslås att fjärde stycket i

paragrafen upphävs.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Efter

ikraftträdandet kommer de uppgifter som tidigare ankommit på

Skattemyndigheten i Gävle enligt lagen att fullgöras av Riksskatteverket.

Vidare föreskrivs att Riksskatteverket skall föra det allmännas talan i

allmän förvaltningsdomstol.

11.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter

1 §

Ändringen är en följd av att Riksskatteverket skall vara

beskattningsmyndighet enligt lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter.

11.9 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

14 §

I första stycket av paragrafen har det tillförts att lättnadsbeloppet vid

tillämpningen av de föreslagna 14 b eller 14 c §§ skall avräknas från

påförd fordonsskatt innan det kan ske någon kompensation på grund av

glesbygdsreglerna.

14 b §

Paragrafen, som är ny, innebär att en skattelättnad införs för personbilar

och lätta bussar med en tjänstevikt om högst 2 470 kilogram samt lätta

lastbilar med en tjänstevikt om högst 1 275 kilogram som uppfyller

kraven för miljöklass 1 enligt 2 a § bilavgaslagen. Skattelättnaden utgår

med 3 500 kronor för bilar som blir skattepliktiga under år 2000 och med

1 500 kronor för bilar som blir skattepliktiga under år 2001.

Lättnadsbeloppet skall avräknas efter hand vid påförandet av

fordonsskatt, dock längst till och med den 31 december 2005.

14 c §

Även denna paragraf är ny och innebär att en skattelättnad också införs

för personbilar och lätta bussar med en tjänstevikt överstigande 2 470

kilogram samt lätta lastbilar med en tjänstevikt överstigande 1 275

kilogram som uppfyller kraven för miljöklass 1 enligt 2 a §

bilavgaslagen. Skattelättnad utgår med 3 500 kronor för bilar som blir

skattepliktiga under år 2001 och med 1 500 kronor för bilar som blir

skattepliktiga under år 2002. En förutsättning är dock att totalvikten inte

överstiger 3 500 kilogram Lättnadsbeloppet skall avräknas efter hand vid

påförandet av fordonsskatt, dock längst till och med den 31 december

2006.

11.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:676) om

skatt på ränta på skogskontomedel m.m.

4 §

Ändringen innebär att Riksskatteverket skall vara beskattningsmyndighet

enligt lagen.

12 §

Ändringen är en följd av att Riksskatteverket föreslås bli beskattnings-

myndighet och innebär att verket blir ensamt behörig att meddela beslut

om skatterevision.

13 §

Ändringen i första stycket innebär att Riksskatteverkets möjlighet att

överklaga beslut enligt lagen tas bort.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Efter

ikraftträdandet kommer de uppgifter som tidigare ankommit på

Skattemyndigheten i Gävle enligt lagen att fullgöras av Riksskatteverket.

Vidare föreskrivs att Riksskatteverket skall föra det allmännas talan i

allmän förvaltningsdomstol.

11.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister

m.fl.

10 §

Ändringen innebär att Riksskatteverket skall vara beskattningsmyndighet

enligt lagen.

21 §

Ändringen innebär att Riksskatteverkets möjlighet att överklaga beslut

slopas och är en följd av att Riksskatteverket föreslås bli beskatt-

ningsmyndighet enligt lagen.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Efter

ikraftträdandet kommer uppgifter som tidigare ankommit på

Skattemyndigheten i Gävle enligt lagen att fullgöras av Riksskatteverket.

Vidare föreskrivs att Riksskatteverket skall föra det allmännas talan i

allmän förvaltningsdomstol.

11.12 Förslaget till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

3 kap.

26 a §

Ändringen är en följd av att den verksamhet rörande mervärdesskatt som

hanteras av det särskilda skattekontoret vid Skattemyndigheten i Gävle

förs över till Riksskatteverket.

5 kap.

9 §

Genom en ändring i 1 § andra stycket lagen om exportbutiker föreslås det

bli tillåtet att i exportbutiker även sälja beskattade varor. Det får till följd

att mervärdesskattefriheten enligt punkten 6 för leveranser till

exportbutiker utvidgas till att omfatta varor som är avsedda för

försäljning till EU-resenärer. Skattefriheten för leveranser skall dock

endast gälla varor ur exportbutikssortimentet. Det föreskrivs därför att

leveransen skall anses som en omsättning utomlands endast om det är

fråga om varor av de slag som avses i 3 § lagen om exportbutiker. Det

bör påpekas att de kvantitetsbegränsningar som finns i nämnda paragraf

inte gäller vid leveranser till exportbutiker.

Eftersom det föreslås bli tillåtet att sälja beskattade varor i

exportbutikerna måste även ändringar göras i nuvarande bestämmelse om

försäljning i exportbutiker. De ändringar som görs är att det i den nya

punkten 6 a uttryckligen föreskrivs att en försäljning av en vara ur

exportbutikssortimentet endast är att anse som en omsättning utomlands

om varan säljs till en tredjelandsresenär och i fråga om alkohol- och

tobaksvaror försäljningen håller sig inom vissa kvantiteter per resande, se

3 § lagen om exportbutiker. Lagtekniskt uppnås detta genom en

hänvisning till 1 § andra stycket nämnda lag.

Till följd av dessa ändringar upphävs paragrafens tidigare femte

stycke.

12 kap.

1 a §

Jämför kommentaren till 3 kap. 26 a §.

12 kap.

2 §

Ändringen i första stycket innebär bl.a. att frågor om godkännande av

upplagshavare och av skatteupplag enligt 9 c kap. 7 § eller om

återkallelse av sådant godkännande enligt 9 c kap. 8 § andra stycket skall

prövas av skattemyndigheten i den region där den skattskyldige är

registrerad enligt 3 kap. 1 § skattebetalningslagen (1997:483) eller, om

han inte är registrerad, av den skattemyndighet som enligt 2 kap. samma

lag är behörig att besluta om registrering. Propositionens förslag avviker

från det förslag som lämnades i lagförslaget till Lagrådet. Enligt

nuvarande ordning handläggs ärenden enligt 9 c kap. 7 och 8 § andra

stycket i mervärdesskattelagen av Skattemyndigheten i Gävle. Enligt

förslaget skall dessa frågor handläggas vid den regionala

skattemyndighet där den skattskyldige är registrerad, eller vid den

myndighet som enligt skattebetalningslagens (1997:483) regler är

behörig att meddela beslut.

19 kap.

1 och 6 §§

Se kommentaren till 3 kap. 26 a §.

20 kap.

1 §

Ändringen i andra stycket är en följdändring med anledning av att

Riksskatteverket blir beskattningsmyndighet i de frågor som nämns i 12

kap. 2 § mervärdesskattelagen och innebär att beslut i de frågor som

räknas upp även fortsättningsvis får överklagas till Länsrätten i Dalarnas

län. Ändringen innebär också att beslut om godkännande enligt 9 c kap. 7

§ eller om återkallelse av sådant godkännande enligt 9 c kap. 8 § andra

stycket kommer att överklagas enligt reglerna i första stycket. Ändringen

i tredje stycket är en följdändring av att skattemyndigheten i den region

där den skattskyldige är registrerad kommer att meddela beslut i frågor

om godkännande av upplagshavare och skatteupplag och återkallelse av

sådant godkännande enligt 9 c kap.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. Efter

ikraftträdandet kommer uppgifter som tidigare ankommit på

Skattemyndigheten i Gävle enligt lagen att fullgöras av Riksskatteverket.

I punkt 2 föreskrivs att vid överklagande av beslut meddelade av

Skattemyndigheten i Gävle enligt äldre bestämmelser skall

Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

11.13 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1551) om

frihet från skatt vid import

2 kap.

4 §

Genom en ändring i 1 § andra stycket lagen om exportbutiker blir det

tillåtet att i exportbutiker även sälja beskattade varor. Det får till följd att

mervärdesskattefriheten i punkten 2 för leveranser till exportbutiker

utvidgas till att omfatta varor som är avsedda för försäljning till EU-

resenärer. Skattefriheten för leveranser skall dock endast gälla varor ur

exportbutikssortimentet. Det föreskrivs därför att frihet från skatt vid

import endast skall föreligga om det är fråga om varor som avses i 3 §

lagen om exportbutiker. Det bör påpekas att de kvantitetsbegränsningar

som finns i nämnda paragraf inte gäller vid leveranser till exportbutiker.

11.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1563) om

tobaksskatt

4 §

Enligt 2 § lagen om tobaksskatt tas skatt ut på cigaretter med 20 öre per

styck och 39,2 procent av detaljhandelspriset. Av 4 § nämnda lag följer

att cigaretter inte får tillhandahållas för försäljning annat än i

originalförpackning försedd med särskild märkning med uppgift om

detaljhandelspriset. Kravet att detaljhandelspriset skall anges på

förpackningen gäller inte cigaretter som säljs skattefritt. I exportbutiker

kommer dock enligt vad som föreslås både obeskattade och beskattade

cigaretter att få säljas. Det innebär att en exportbutiksinnehavare i ett

sådant fall kan behöva ha två olika lager av cigaretter i butiken, ett där

detaljhandelspriset anges på förpackningarna och ett där denna uppgift

saknas. För att undvika detta ändras paragrafen så att kravet att

detaljhandelspriset skall anges på förpackningarna inte skall gälla för

förpackningar som tillhandahålls för försäljning i exportbutiker.

Avslutningsvis bör nämnas att även när en cigarettförpackning saknar

uppgift om detaljhandelspriset finns det vanligtvis ett fastställt

detaljhandelspris för cigarettprodukten i fråga. Om detaljhandelspriset

inte anges på förpackningen skall alltså skatt tas ut enligt det fastställda

detaljhandelspriset. Finns det inget fastställt detaljhandelspris får

beskattningsmyndigheten uppskatta priset efter vad som kan anses

skäligt (se 3 § tredje stycket).

9 b §

I paragrafen, som är ny, görs undantag från skattskyldigheten enligt 9 §

första stycket 7. Rätt till undantag föreligger i fråga om varor som

provianterats skattefritt enligt 31 e § och som förstörts genom

olyckshändelse eller force majeure. Rekvisitet olyckshändelse eller

force majeure finns även i 32 § b). I förarbetena till den bestämmelsen

uttalades att avdrag för skatt på varor som förstörts genom

olyckshändelse eller force majeure skall kunna styrkas genom intyg eller

dylikt från försäkringsbolag, polis etc. Detta bör även gälla vid

tillämpningen av förevarande paragraf, såvida det är fråga om situationer

där man normalt vänder sig till försäkringsbolag eller polis. Över huvud

taget bör stora krav ställas på den dokumentation som åberopas som stöd

för undantag från skattskyldighet. Dokumentation bör även ske i den

bokföring som innehavare av provianteringstillstånd skall föra enligt 12 §

provianteringslagen. Detta är nödvändigt för att det skall kunna

säkerställas att varorna i fråga förstörts och därigenom inte kommer att

konsumeras.

Rekvisitet olyckshändelse eller force majeure omfattar inte stöld

eller outredda lagerbrister. Däremot omfattas varor som förstörs i

samband med lastning av fartyg och luftfartyg, t.ex. genom att den truck

som används vid lastning välter eller tappar varorna. Rekvisitet omfattar

även varor som förstörs ombord på grund av kraftig sjögång eller annan

yttre påverkan. Det är inte möjligt att räkna upp varje situation som täcks

av rekvisitet. Vilka situationer som omfattas får fastställas i praxis.

31 c §

Se kommentaren till 3 kap. 16 § lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter.

35 §

Ändringen innebär att Riksskatteverket inte längre kommer att ha rätt att

föra upp ärenden till prövning i domstol.

11.15 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1564) om

alkoholskatt

8 b §

Se kommentaren till 9 b § förslaget till lag om ändring i lagen om

tobaksskatt.

31 c §

Se kommentaren till 3 kap. 16 § lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter.

35 §

Se kommentaren till 35 § lagen om tobaksskatt.

11.16 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av privatinförsel

17 §

Ändringen innebär att beslut meddelade av Tullverket även

fortsättningsvis får överklagas av Riksskatteverket. Lagrådet har i sitt

yttrande anfört att det synes oklart om Tullverket meddelar sådana beslut

i beskattningsmyndighetens ställe och i eget namn eller som

 företrädare för Riksskatteverket. I det senare fallet förefaller det, enligt

Lagrådets mening, oegentligt att Riksskatteverket skall få överklaga

besluten. Riksskatteverket har enligt gällande rätt möjlighet att överklaga

beslut av Tullverket som meddelats med stöd av bestämmelserna i 4 §

andra stycket i lagen. Bestämmelsen är motiverad av praktiska skäl. Det

har ansetts lämpligt att Riksskatteverket även fortsättningsvis har denna

möjlighet att överklaga sådana beslut.

11.17 Förslaget till lag om ändring i alkohollagen

(1994:1738)

8 kap.

1 a §

Ändringen är en följd av att Riksskatteverket föreslås överta funktionen

som beskattningsmyndighet men innebär dessutom att

skattemyndigheterna i Stockholm, Malmö, Göteborg och Gävle ges

generell befogenhet att utöva tillsyn av efterlevnaden av bestämmelserna

i 4 kap. 5 §, dvs. det krävs inte längre att nämnda myndigheter har fått i

uppdrag av beskattningsmyndigheten att utöva sådan tillsyn.

4 §

Ändringen är en följd av att Riksskatteverket föreslås överta funktionen

som beskattningsmyndighet.

12 kap.

8 §

Ändringen är en följd av att Riksskatteverket föreslås överta funktionen

som beskattningsmyndighet.

11.18 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1776) om

skatt på energi

7 kap. 4 §

Ändringen i första stycket föranleds av att det område där skattelättnader

enligt paragrafen får tillämpas genom avdrag utvidgas och föreslås

omfatta yrkesmässig jord-, skogs- och vattenbruksverksamhet. Som

närmare utvecklats i tidigare avsnitt bör som generell utgångspunkt för

innebörden av dessa begrepp gälla att den aktuella verksamheten är

näringsgrenskodad enligt SNI 01, 02 eller 05.02. Skattelättnaderna bör

dock inte tillämpas för sådana företag, som visserligen statistiskt är

klassade under grupperna 01 och 02, men vars huvudsakliga verksamhet

uppenbarligen inte faller inom vad som enligt normalt språkbruk bör

avses med jord- eller skogsbruk. Det rör sig om verksamheter där det

bedrivs service till jord- och skogsbruk samt jakt och viltvård och service

i anslutning härtill.

Enligt den statistiska indelningen utgör växthusnäringen en del av SNI

01 (underavdelningarna 01.12 respektive 01.13). Anledning saknas

därför längre att specifikt i lagtexten ange ändamålet

växthusuppvärmning för yrkesmässig växthusodling.

Eftersom någon ändring inte föreslås av regeln i 8 kap. 3 a § om icke

skattskyldiga växthusodlares rätt till skattelättnader vid inköp mot

försäkran, görs inte heller någon ändring av särbestämmelsen i tredje

stycket för fallet vid försäljning av bränsle för förbrukning för

växthusuppvärmning vid yrkesmässig växthusodling.

9 kap. 2 §

För icke skattskyldiga förbrukare kan skattelättnader enligt lagen om

skatt på energi erhållas genom antingen inköp mot försäkran eller

återbetalning. Av 8 kap. 3 a § framgår att annan än den som är registrerad

som skattskyldig får köpa bränsle utan energiskatt och hälften av

koldioxidskatten om bränslet skall användas för växthusuppvärmning vid

yrkesmässig växthusodling. Den andra gruppen förbrukare, som i dag har

rätt till motsvarande skattelättnader, är de som förbrukat bränsle vid

tillverkningsprocessen i industriell verksamhet. För dessa finns i 9 kap.

2 § en möjlighet till återbetalning av motsvarande skattebelopp. Avsikten

med skatteomläggningen för jordbrukets del är att inlemma dessa

tillkommande näringar i det regelverk som i dag finns för

tillverkningsindustrin. Detta föranleder en ändring i paragrafens första

stycke. Eftersom avsikten dock är att bestämmelsen i 8 kap. 3 a § alltjämt

skall gälla för den del av jordbruksnäringen som utgörs av

växthusuppvärmning för yrkesmässig växthusodling, krävs att denna

näring uttryckligen undantas från regleringen i första stycket.

För ett företag som bedriver såväl yrkesmässig växthusodling som

annan jordbruksverksamhet som ryms inom SNI 01 (t.ex. frilandsodling

av grönsaker), tillämpas således skilda uppbördsregler för de olika

delarna av verksamheten. Praktiskt sett torde detta inte innebära några

större skillnader mot dagens system, eftersom även nuvarande regler

innebär särreglering av dessa verksamheter. Skillnaden blir dock att

företagaren genom förslaget ges rätt att ansöka om återbetalning för

energiskatten och hälften av koldioxidskatten på bränslen som förbrukats

för verksamheten utöver vad som gått åt till växthusuppvärmningen. I

dag utgår full skatt på denna bränsleförbrukning. Företagen torde således

redan med nuvarande ordning hålla i sär de olika bränslemängderna som

går åt till respektive ändamål.

I likhet med vad som i dag gäller för återbetalning av skatt på bränslen

som förbrukats inom tillverkningsindustrin, medges endast återbetalning

i takt med förbrukningen. Om en större mängd bränsle t.ex. köpts in

under januari månad, är det inte möjligt att med fakturan som grund

ansöka om återbetalning av skatt som belöper på hela den volymen för

årets första kalenderkvartal. Detta är endast möjligt om bränslet i sin

helhet faktiskt förbrukats under den kvartalsperiod som ansökan om

skatteåterbetalning avser. Jordbruksföretagen bör alltså ha lagerbokföring

i syfte att kunna visa inköp och förbrukning.

9 kap. 5 §

Ändringen föranleds av att det område där skattelättnader enligt

paragrafen får tillämpas genom avdrag utvidgas och föreslås omfatta

yrkesmässig jord-, skogs- och vattenbruksverksamhet. I likhet med vad

som utvecklats ovan under 7 kap. 4 § saknas genom ändringen längre

anledning att specifikt i lagtexten ange ändamålet växthusuppvärmning

för yrkesmässig växthusodling.

9 kap. 9 §

I likhet med ändringarna i 7 kap. 4 § och 9 kap. 2 § föranleds ändringen i

9 kap. 9 § av att det område där skattelättnader enligt paragrafen får

tillämpas utvidgas och föreslås omfatta yrkesmässig jord-, skogs- och

vattenbruksverksamhet. I likhet med som utvecklats ovan under 7 kap.

4 § saknas genom ändringen längre anledning att specifikt i lagtexten

ange ändamålet växthusuppvärmning för yrkesmässig växthusodling.

9 kap. 15 §

Se kommentaren till 3 kap. 16 § lagen om punktskatter och pris-

regleringsavgifter.

11 kap. 12 §

Av paragrafens första stycke framgår att skattefriheten för el, som

förbrukats i annan yrkesmässig jordbruksverksamhet än vid

växthusodling eller i yrkesmässig skogs- eller vattenbruksverksamhet,

åstadkoms genom att förbrukaren ansöker om återbetalning. Vad gäller

innebörden av den angivna förbrukarkategorin hänvisas till vad som

sagts under 7 kap. 4 §. Skattefriheten för el som förbrukats i industriell

verksamhet i tillverkningsprocessen och vid yrkesmässig växthusodling

administreras även i fortsättningen via elleverantörerna (se 11 kap. 3 och

7 §§ lagen om skatt på energi).

Den som är berättigad att ansöka om återbetalning av energiskatten på

el är den som förbrukat elen i sin jordbruksverksamhet. Ingenting bör

dock hindra att, om fördelning av den totala elförbrukningen kan ske på

skälig grund, jordbruksföretaget medges återbetalning trots att det

elabonnemang varigenom elen levererats till jordbruksfastigheten

innehas av någon annan. Detta kan t.ex. vara fallet om två makar bor

tillsammans på en jordbruksfastighet och hustrun står som elabonnent,

medan mannen driver jordbruksrörelsen. En annan, sannolikt inte helt

ovanlig situation, är att en fysisk person innehar elabonnemanget medan

jordbruksverksamheten på fastigheten bedrivs i denne fysiska persons

fåmansbolag.

Av andra stycket framgår att ansökan om återbetalning skall omfatta

en annan årsperiod än kalenderår, nämligen den 1 juli den 30 juni.

Möjlighet ges dock för beskattningsmyndigheten att medge att ansökan

får göras per kalenderkvartal. Regeringen har till ledning för

beskattningsmyndigheten för avsikt att i förordning närmare ange

innebörden av begreppet förbrukning i större omfattning, eller med andra

ord i vilka fall dispens bör medges. Uttrycket att "ansökan görs per

kalenderkvartal" innebär att när ett företag väl getts dispens, skall

ansökan alltid avse kalenderkvartal. Dispensen skall således inte utnyttjas

till att t.ex. för ett kvartal ansöka om återbetalning och föra ihop

resterande tre kvartal till en årsvis återbetalning. Anledningen till denna

regel är att underlätta den administrativa hanteringen för

beskattningsmyndigheten. Beskattningsmyndigheten får återkalla ett

beslut om kvartalsvis återbetalning om sökanden oavsett anledning

begär detta eller om förutsättningar för medgivande inte finns. I det

sistnämnda fallet rör det sig således om fall då beskattningsmyndigheten

fått kännedom om att förbrukningen av el i näringsverksamheten inte

sker i sådan omfattning som bör utgöra grund för ett dispensbeslut.

I tredje stycket läggs en beloppsgräns fast för rätt till återbetalning av

skatt på el som förbrukats i annan yrkesmässig jordbruksverksamhet än

vid växthusodling eller i yrkesmässig skogs- eller

vattenbruksverksamhet. Denna gräns uppgår till 1 000 kr per årsperiod.

Har inte sökanden detta belopp att fordra i återbetalning äger han inte rätt

att få någon återbetalning, även om han i och för sig omfattas av första

stycket. Når en sökande upp till beloppet 1 000 kr per årsperiod, medges

återbetalning endast med belopp som överstiger 1 000 kr för den aktuella

perioden.

Det bör ankomma på beskattningsmyndigheten att vid

kvartalsåterbetalningar beakta att gränsen iakttas, dvs. att endast belopp

som överstiger 1 000 kr sett över hela årsperioden utbetalas.

Vanligen torde detta ske genom att endast belopp överstigande 1 000 kr

utbetalas för det första kvartal för vilket ansökan om återbetalning görs.

För förbrukare med stor säsongsvariation av elförbrukningen torde det

dock kunna uppkomma situationer då rätten till skatteåterbetalning under

ett eller flera av årets kvartal uppgår till små belopp, trots att

förbrukningen sett över hela årsperioden sker i större omfattning. I dessa

fall kan det tänkas att återbetalningsbeloppen är så låga att någon

återbetalning, p.g.a. 1 000-kronorsregeln inte alls görs under de första av

årets kvartal i syfte att uppnå att 1 000 kr alltid betalas. Någon fördelning

av de 1 000 kronorna på årets olika kvartal bör alltså inte ske utan dessa

avräknas först, dvs. innan någon återbetalning alls sker.

Fjärde stycket innehåller regler för inom vilken tidsperiod ansökan om

återbetalning skall göras. Inkommer inte ansökan inom föreskriven tid,

föreligger inte rätt till återbetalning för den aktuella perioden.

13 §

Tidigare har inte regler om återbetalning av skatt funnits beträffande

energiskatten på elektrisk kraft. Genom denna paragraf görs de

nuvarande bränsleskattereglerna enligt 9 kap. 12 15 §§ för revision,

återbetalning av belopp som sökanden fått för mycket etc. tillämpliga i

fråga om återbetalning av energiskatt på elektrisk kraft.

15 §

Ändringen är en följd av att Riksskatteverket föreslås bli beskattnings-

myndighet. Verket kommer genom ändringen inte längre att ha rätt att

föra upp beskattningsbeslut till prövning i länsrätt. I fråga om behörig

domstol föreslås ingen ändring i förhållande till gällande rätt.

11.19 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1518) om

mervärdesskattekonton för kommuner och landsting

8 och 9 §§

Ändringarna innebär att Riksskatteverket skall vara den myndighet som

beslutar om utbetalning från kontona enligt lagen.

11.20 Förslaget till lag om ändring i skattebetalningslagen

(1997:483)

2 kap.

4 §

Ändringen innebär att beslut som rör den som är mervärdesskattskyldig

endast på grund av förvärv av sådana varor som avses i 2 a kap. 3 §

första stycket 1 och 2 mervärdesskattelagen (1994:200) skall fattas av

Riksskatteverket.

10 kap.

32 §

Se kommentaren till 2 kap. 4 § denna lag.

11.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1137) om

vägavgift för vissa tunga fordon

11 §

För fordon registrerade i Grekland skall vägavgift tas ut med 50 procent

av belopp som anges i paragrafens första stycke, under förutsättning att

vägavgiftsbevis köps före den 1 juli 2002.

17 §

Återbetalning av vägavgift skall ske från tidpunkten när avgiftsplikten

upphörde och inte som för närvarande från tidpunkten när

vägavgiftsbeviset kom in till beskattningsmyndigheten.

17 a §

En möjlighet till nedsättning av obetald vägavgift när vägavgiftsplikt

upphört införs, innebärande att det endast är vägavgift för den tid

fordonet varit avgiftspliktigt som skall utkrävas. Vidare skall vägavgiften

kunna sättas ned när ett fordons beskaffenhet ändras så att avgift skall tas

ut med annat belopp. Beslut om nedsättning skall fattas genom

automatisk databehandling på grundval av uppgifter i bilregistret i

enlighet med 17 § tredje och fjärde styckena. Vid en nedsättning av

obetald vägavgift när avgiftsplikten upphört skall en

administrationsavgift tas ut motsvarande den som tas ut när vägavgift

återbetalas.

11.22 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:189) om

förhandsbesked i skattefrågor

1 och 10 §§

Ändringarna innebär att Riksskatteverkets möjlighet att begära

förhandsbesked i punktskattefrågor tas bort. En enskild persons möjlighet

att begära förhandsbesked kvarstår och i dessa ärenden får

Riksskatteverket ställning av motpart enligt 11 § i lagen. Se vidare

avsnitt 7.6.

Övergångsbestämmelser

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000. I ärenden där

Skattemyndigheten i Gävle meddelat beslut före ikraftträdandet skall

dock äldre bestämmelser tillämpas.

11.23 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter

4 kap.

1 §

Ändringen är föranledd av att de bestämmelser om anmälningsskyldighet

och säkerhet som tidigare fanns i 4 kap. 1 § fjärde stycket lagen om skatt

på energi numer återfinns i 4 kap. 11 § nämnda lag (prop. 1998/99:127,

1999/2000:SkU3, rskr. 1999/2000:64, SFS:1999:1070).

11.24 Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:445) om

exportbutiker

1 §

Ändringen i andra stycket innebär att även beskattade varor får säljas i en

exportbutik.

I tredje stycket klargörs att kravet på att den som bedriver verksamhet i

en exportbutik skall vara godkänd upplagshavare enligt nyss nämnda

lagar endast gäller om alkohol- eller tobaksvaror skall säljas i butiken.

Den som enbart säljer beskattade varor behöver självfallet inte vara

godkänd upplagshavare. Det bör dock påpekas att beskattade

alkoholvaror endast får säljas av Systembolaget.

3 §

Ändringen är föranledd av att det föreslås bli tillåtet att i exportbutiker

även sälja beskattade varor till EU-resenärer.

11.25 Förslaget till lag om upphävande av vissa lagar om

lagerskatt på bränslen

Det rör sig om fyra s.k. lagerskatter på energiområdet. En lagerskatt är en

särskild skatt som tas ut på vad de skattskyldiga har i lager ett visst

datum och som efter detta datum i princip har spelat ut sin roll. Lagarna

bör därför upphävas. Lagarna skall dock fortfarande gälla i fråga om

förhållanden som hänför sig till tiden före den 1 juli 2000.

11.26 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1994:40)

om tillfällig kompensation för viss energiskatt

Ansökan om kompensation enligt skulle ha getts in före utgången av

september 1995. Lagen har alltså numer spelat ut sin roll och bör därför

upphävas

Lagförslagen i promemorian Justeringar i

regelsystemet för exportbutiker

Alternativ 1

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:445) om

exportbutiker

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1999:445) om

exportbutiker skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Regeringen får bevilja flygplatshållare tillstånd att inrätta exportbutik

på flygplats.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde. Annan försäljning

får inte ske i en exportbutik.

Verksamheten i en exportbutik

skall bedrivas av en godkänd

upplagshavare enligt lagen

(1994:1563) om tobaksskatt och

lagen (1994:1564) om

alkoholskatt. Exportbutiken skall

vara ett godkänt skatteupplag

enligt dessa lagar.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde.

Om alkohol- och tobaksvaror

skall säljas i en exportbutik skall

verksamheten bedrivas av en

godkänd upplagshavare enligt

lagen (1994:1563) om tobaksskatt

och lagen (1994:1564) om

alkoholskatt. Exportbutiken skall i

sådana fall vara ett godkänt

skatteupplag enligt dessa lagar.

3 §

Försäljningen får endast avse

följande varor och i angivna fall

följande kvantiteter av dessa varor

till varje resande:

Försäljning av obeskattade

gemenskapsvaror till

flygpassagerare som reser till en

plats utanför EG:s skatteområde

får endast avse följande varor och i

angivna fall följande kvantiteter av

dessa varor till varje resande:

1. 200 cigaretter eller 100 cigariller eller 50 cigarrer eller 250 gram

röktobak eller en proportionell blandning av dessa tobaksvaror,

2. en liter spritdryck eller två liter starkvin, två liter vin, två liter

starköl, och

3. parfym, luktvatten och andra kosmetiska preparat samt choklad- och

konfektyrvaror och andra tobaksvaror än sådana som anges ovan.

Till den som avreser med bestämmelseort i Norge får försäljning inte

ske till större mängder än vad resande får införa tullfritt till det landet.

Vid tillämpning av första stycket förstås med

spritdryck: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 22

volymprocent,

starkvin: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 15 men inte

22 volymprocent, samt mousserande vin,

vin: annat vin än starkvin samt annan alkoholdryck med en alkoholhalt

som överstiger 3,5 men inte 15 volymprocent och som inte är starköl,

starköl: öl med en alkoholhalt som överstiger 3,5 volymprocent,

cigarill: cigarrer med en högsta vikt av 3 gram per styck.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § mervärdesskattelagen (1994:200)

skall följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §

En omsättning enligt 2, 2 a, 2 b eller 3 § av en vara anses som en om-

sättning utomlands, om

1. säljaren levererar varan till en plats utanför EG,

2. direkt utförsel av varan till en plats utanför EG ombesörjs av en

speditör eller fraktförare,

3. en utländsk företagare förvärvar varan för sin verksamhet i utlandet

och hämtar den här i landet för direkt utförsel till en plats utanför EG,

4. varan levereras till ett fartyg eller ett luftfartyg i utrikes trafik för

bruk ombord på ett sådant fartyg eller luftfartyg eller för sådan

omsättning som anges i 1 § tredje stycket,

4 a. varan levereras till ett fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i

2 b § för försäljning ombord och avser sådana livsmedel eller

livsmedelstillsatser som anges i livsmedelslagen (1971:511), dock inte

punktskattepliktiga varor,

5. varan omsätts på fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i 2 b § för

konsumtion ombord,

6. varan levereras för

försäljning eller försäljs i en sådan

butik som avses i lagen (1999:445)

om exportbutiker,

6. vara som avses i 3 § lagen

(1999:445) om exportbutiker

levereras för försäljning i sådan

butik,

6 a. fråga är om sådan

försäljning som avses i 1 § andra

stycket lagen om exportbutiker,

7. varan är en personbil eller motorcykel som vid leveransen är införd i

exportvagnförteckning,

8. varan levereras för en sådan utländsk företagares räkning som inte är

skattskyldig för omsättningen och leveransen görs inom ramen för ett

garantiåtagande som företagaren gjort, eller

9. varan levereras här i landet till en fysisk person som är bosatt eller

stadigvarande vistas i ett annat land än ett EG- land, under förutsättning

att a. ersättningen utgör minst 200 kronor, och

b. säljaren kan visa att köparen har medfört varan vid resa till en plats

utanför EG före utgången av tredje månaden efter den månad under

vilken leveransen av varan gjordes.

Vid leverans av en vara inom landet till en fysisk person som är bosatt

i Norge eller på Åland anses omsättningen som en omsättning utomlands

endast om 1. leveransen avser en vara eller en grupp av varor som

normalt utgör en helhet och ersättningen utgör minst 1 000 kronor efter

avdrag för skatt enligt denna lag som hänför sig till ersättningen och 2.

säljaren kan visa att köparen i nära anslutning till leveransen fört in varan

eller varorna till Norge eller till Åland och därvid enligt tullräkning eller

liknande handling betalat skatt motsvarande skatt enligt denna lag.

En leverans av varor till fartyg på linjer mellan Sverige och Norge eller

mellan Sverige och Åland skall anses som en omsättning utomlands

endast om leveransen begränsas på det sätt som anges för proviantering i

5 och 6 §§ lagen (1999:446) om proviantering av fartyg och luftfartyg.

En leverans som avses i första stycket 4 av punktskattepliktiga varor

skall anses som en omsättning utomlands endast om leveransen uppfyller

de villkor som gäller för proviantering i 7 9 §§ lagen om proviantering

av fartyg och luftfartyg.

En försäljning som avses i

första stycket 6 skall anses som en

omsättning utomlands endast om

försäljningen uppfyller de villkor

som gäller enligt 3 § lagen om

exportbutiker.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1551) om

frihet från skatt vid import, m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § lagen (1994:1551) om frihet från

skatt vid import skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §

Frihet från mervärdesskatt vid import skall medges för

1. varor som levereras till fartyg eller luftfartyg i utrikes trafik för

sådana ändamål som medför att skatt inte skall tas ut enligt 5 kap. 9 §

första stycket 4, 4 a och 5 mervärdesskattelagen (1994:200), och

2. varor som levereras för

försäljning i en sådan butik som

avses i lagen (1999:445) om

exportbutiker.

2. varor som avses i 3 § lagen

(1999:445) om exportbutiker som

levereras för försäljning i sådan

butik.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Alternativ 2

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:445) om

exportbutiker

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1999:445) om

exportbutiker att skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Regeringen får bevilja flygplatshållare tillstånd att inrätta exportbutik

på flygplats.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde. Annan försäljning

får inte ske i en exportbutik.

Verksamheten i en exportbutik

skall bedrivas av en godkänd

upplagshavare enligt lagen

(1994:1563) om tobaksskatt och

lagen (1994:1564) om

alkoholskatt. Exportbutiken skall

vara ett godkänt skatteupplag

enligt dessa lagar.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde.

Om alkohol- och tobaksvaror

skall säljas i en exportbutik skall

verksamheten bedrivas av en

godkänd upplagshavare enligt

lagen (1994:1563) om tobaksskatt

och lagen (1994:1564) om

alkoholskatt.

3 §

Försäljningen får endast avse

följande varor och i angivna fall

följande kvantiteter av dessa varor

till varje resande:

Försäljning av obeskattade

gemenskapsvaror till

flygpassagerare som reser till en

plats utanför EG:s skatteområde

får endast avse följande varor och i

angivna fall följande kvantiteter av

dessa varor till varje resande:

1. 200 cigaretter eller 100 cigariller eller 50 cigarrer eller 250 gram

röktobak eller en proportionell blandning av dessa tobaksvaror,

2. en liter spritdryck eller två liter starkvin, två liter vin, två liter

starköl, och

3. parfym, luktvatten och andra kosmetiska preparat samt choklad- och

konfektyrvaror och andra tobaksvaror än sådana som anges ovan.

Till den som avreser med bestämmelseort i Norge får försäljning inte

ske till större mängder än vad resande får införa tullfritt till det landet.

Vid tillämpning av första stycket förstås med

spritdryck: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 22

volymprocent,

starkvin: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 15 men inte

22 volymprocent, samt mousserande vin,

vin: annat vin än starkvin samt annan alkoholdryck med en alkoholhalt

som överstiger 3,5 men inte 15 volymprocent och som inte är starköl,

starköl: öl med en alkoholhalt som överstiger 3,5 volymprocent,

cigarill: cigarrer med en högsta vikt av 3 gram per styck.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § mervärdesskattelagen (1994:200)

skall följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §

En omsättning enligt 2, 2 a, 2 b eller 3 § av en vara anses som en om-

sättning utomlands, om

1. säljaren levererar varan till en plats utanför EG,

2. direkt utförsel av varan till en plats utanför EG ombesörjs av en

speditör eller fraktförare,

3. en utländsk företagare förvärvar varan för sin verksamhet i utlandet

och hämtar den här i landet för direkt utförsel till en plats utanför EG,

4. varan levereras till ett fartyg eller ett luftfartyg i utrikes trafik för

bruk ombord på ett sådant fartyg eller luftfartyg eller för sådan

omsättning som anges i 1 § tredje stycket,

4 a. varan levereras till ett fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i 2

b § för försäljning ombord och avser sådana livsmedel eller

livsmedelstillsatser som anges i livsmedelslagen (1971:511), dock inte

punktskattepliktiga varor,

5. varan omsätts på fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i 2 b § för

konsumtion ombord,

6. varan levereras för

försäljning eller försäljs i en

sådan butik som avses i lagen

(1999:445) om exportbutiker,

6. fråga är om sådan försäljning

som avses i 1 § andra stycket

lagen (1999:445) om

exportbutiker.

7. varan är en personbil eller motorcykel som vid leveransen är införd i

exportvagnförteckning,

8. varan levereras för en sådan utländsk företagares räkning som inte är

skattskyldig för omsättningen och leveransen görs inom ramen för ett

garantiåtagande som företagaren gjort, eller

9. varan levereras här i landet till en fysisk person som är bosatt eller

stadigvarande vistas i ett annat land än ett EG- land, under förutsättning

att a. ersättningen utgör minst 200 kronor, och

b. säljaren kan visa att köparen har medfört varan vid resa till en plats

utanför EG före utgången av tredje månaden efter den månad under

vilken leveransen av varan gjordes.

Vid leverans av en vara inom landet till en fysisk person som är bosatt

i Norge eller på Åland anses omsättningen som en omsättning utomlands

endast om 1. leveransen avser en vara eller en grupp av varor som

normalt utgör en helhet och ersättningen utgör minst 1 000 kronor efter

avdrag för skatt enligt denna lag som hänför sig till ersättningen och 2.

säljaren kan visa att köparen i nära anslutning till leveransen fört in varan

eller varorna till Norge eller till Åland och därvid enligt tullräkning eller

liknande handling betalat skatt motsvarande skatt enligt denna lag.

En leverans av varor till fartyg på linjer mellan Sverige och Norge eller

mellan Sverige och Åland skall anses som en omsättning utomlands

endast om leveransen begränsas på det sätt som anges för proviantering i

5 och 6 §§ lagen (1999:446) om proviantering av fartyg och luftfartyg.

En leverans som avses i första stycket 4 av punktskattepliktiga varor

skall anses som en omsättning utomlands endast om leveransen uppfyller

de villkor som gäller för proviantering i 7 9 §§ lagen om proviantering

av fartyg och luftfartyg.

En försäljning som avses i

första stycket 6 skall anses som en

omsättning utomlands endast om

försäljningen uppfyller de villkor

som gäller enligt 3 § lagen om

exportbutiker.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1551) om

frihet från skatt vid import

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § lagen (1994:1551) om frihet från

skatt vid import, m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §

Frihet från mervärdesskatt vid

import skall medges för

1. varor som levereras till fartyg

eller luftfartyg i utrikes trafik för

sådana ändamål som medför att

skatt inte skall tas ut enligt 5 kap.

9 § första stycket 4, 4 a och 5

mervärdesskattelagen (1994:200),

och

2. varor som levereras för

försäljning i en sådan butik som

avses i lagen (1999:445) om

exportbutiker.

Frihet från mervärdesskatt vid

import skall medges för varor som

levereras till fartyg eller luftfartyg

i utrikes trafik för sådana ändamål

som medför att skatt inte skall tas

ut enligt 5 kap. 9 § första stycket

4, 4 a och 5 mervärdesskattelagen

(1994:200).

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Förteckning över remissinstanser beträffande

promemorian Justeringar i regelsystemet för

exportbutiker

Efter remiss har följande lämnat yttrande över promemorians förslag:

Alkoholinspektionen, Luftfartsverket, Riksskatteverket, Inflight Service,

Kristianstad Airport, SAAB (Linköpings Flygplats), SAS Trading,

Stockholm Skavsta Airport, Västerås Flygplats, Växjö Flygplats och

Örebro läns Flygplats.

Stiftelsen Idre Flygplats har inte hörsammat remissen.

Förteckning över remissinstanser beträffande

promemorian Skattefrihet för provianterade varor

som förstörts genom olyckshändelse eller force

majeure

Efter remiss har följande lämnat yttrande över promemorians förslag:

Riksskatteverket, Tullverket, Sveriges Redarförening, Sveriges

Skeppshandlarförbund, Margell Shipping Service.

Gate Gourmet Stockholm, Inflight Service och SAS har inte

hörsammat remissen.

Lagförslaget i promemorian Skatt på termisk effekt

vid kärnkraftsreaktorer

Förslag till lag om skatt på termisk effekt vid

kärnkraftsreaktorer

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Skatt (effektskatt) skall betalas till staten enligt denna lag för den

högsta tillåtna termiska effekten i en kärnkraftsreaktor.

2 § Effektskatt skall betalas för varje kalendermånad som tillstånd finns

att inneha och driva en kärnkraftsreaktor.

Effektskatten utgör för varje kalendermånad 4 285 kronor per

megawatt av den termiska effekten i kärnkraftsreaktorn.

3 § Skattskyldig är den som har tillstånd att inneha och driva

kärnkraftsreaktorer.

Den som är skattskyldig skall vara registrerad hos

beskattningsmyndigheten.

4 § Regler för förfarandet vid beskattningen finns i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter.

5 § I en deklaration som avser effektskatt får avdrag göras med 141

kronor per megawatt av den termiska effekten för varje kalenderdygn

som reaktorn varit ur drift.

Avdrag enligt första stycket medges endast om den sammanhängande

tid som reaktorn varit ur drift överstiger 180 dygn.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998. Genom lagen upphävs

lagen (1983:1104) om särskild skatt för elektrisk kraft från kärnkraftverk.

2. Den upphävda lagen gäller fortfarande i fråga om förhållanden som

hänför sig till tiden före ikraftträdandet av den nya lagen.

Förteckning över remissinstanser till

Trafikbeskattningsutredningens delbetänkande Bilen,

miljön och säkerheten (SOU 1997:126) och

slutbetänkande Bilen, miljön och säkerheten (SOU

1999:62)

Följande remissinstanser har lämnat yttrande över

trafikbeskattningsutredningens betänkanden: AB Svensk Bilprovning,

Riksorganisationen Bilfront, Bilindustriföreningen, Buss och Samhälle,

Club MC-veteranerna, Frivilliga Motorcykelkårernas Riksförbund,

Försvarets Motorklubb, Gold Wing Club Sweden, Gröna Bilister,

Högskolan Dalarna, Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening,

Industriförbundet, Institutet för Transportforskning, Konsumentverket,

Kungliga Automobilklubben, Lantbrukarnas Riksförbund, Linköpings

universitet, Länsstyrelsen i Skåne Län, Länsstyrelsen i Örebro Län,

Länstrafiken i Jämtlands Län, Länstrafiken Norrbotten, Moped- och

Motorcykelbranschens Riksförbund, Motorbranschens Riksförbund,

Motorförarnas Helnykterhetsförbund, Motorhistoriska Riksförbundet,

Motormännens Riksförbund, MC-sällskapet STRIX, Nationalföreningen

för trafiksäkerhetens främjande, Naturvårdsverket, OK-Bilisterna, Paul

Wirkstedt, Rikspolisstyrelsen, Riksskatteverket, Skattemyndigheten i

Örebro, Släpvagnsbranschens Riksförbund, SMC Senior, Statens Institut

för KommunikationsAnalys, Svenska Bussbranschens Riksförbund,

Svenska Naturskyddsföreningen, Svensk Handel, Svenska

Kommunförbundet, Svenska Lokaltrafikföreningen, Svenska Petroleum

Institutet, Svenska Taxiförbundet, Svenska motorcykel- och

snöskoterförbundet, Svenska Vägföreningen, Svenska Åkeriförbundet,

Sveriges Bilskrotares Riksförbund, Sveriges Kvinnliga Bilkårers

Riksförbund, Sveriges Motorcykelhandlares Riksförbund, Sveriges

Motorcyklisters Centralorganisation, Sveriges Transportindustriförbund,

Särskilda skattekontoret i Ludvika, Tullverket, Umeå Universitet, Volvo

AB, Womens International Motorcycle Association, Väg- och

transportforskningsinstitutet samt Vägverket.

Följande remissinstanser har beretts tillfälle men avstått från att yttra

sig över betänkandena: AB Storstockholms Lokaltrafik, ASG AB,

Bilspedition AB, Gotthard[REDACTED_EFTERNAMN] AB, Göteborgsregionens Lokaltrafik,

Göteborgs universitet, Handelshögskolan i Stockholm, Institutet för

vatten och luftvårdsforskning, Linjebuss AB, Länsstyrelsen i Stockholm,

SAAB Automobile AB, Scania AB, Stena Bilfragmentering, Svenska

Fordonskomponentgruppen och Swebus AB.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Skatt (effektskatt) skall betalas till staten enligt denna lag för den

termiska effekten i en kärnkraftsreaktor.

2 § Effektskatt skall betalas för varje kalendermånad som tillstånd

finns att inneha och driva en kärnkraftsreaktor.

Effektskatten utgör för varje kalendermånad 5 514 kronor per

megawatt av den högsta tillåtna termiska effekten i

kärnkraftsreaktorn. Om den högsta tillåtna termiska effekten inte har

fastställts får beskattningsmyndigheten uppskatta effekten efter vad

som kan anses skäligt.

3 § Skattskyldig är den som har tillstånd att inneha och driva en

kärnkraftsreaktor.

Den som är skattskyldig skall vara registrerad hos beskattnings-

myndigheten.

4 § Regler för förfarandet vid beskattningen finns i lagen (1984:151)

om punktskatter och prisregleringsavgifter.

5 § I deklaration får avdrag får göras med 181 kronor per megawatt av

den termiska effekten för varje kalenderdygn under vilket reaktorn har

varit ur drift.

Avdrag enligt första stycket medges endast om reaktorn har varit ur

drift under en sammanhängande tidsperiod av mer än 90

kalenderdygn. Avdrag får dock endast göras för det antal dygn som

överstiger 90.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Genom lagen upphävs

lagen (1983:1104) om särskild skatt för elektrisk kraft från

kärnkraftverk.

2. Den upphävda lagen gäller fortfarande i fråga om förhållanden

som hänför sig till tiden före ikraftträdandet av den nya lagen.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 1 och 5 §§, 3 kap. 6 a och 16 §§,

5 kap. 5 § samt 8 kap. 1, 6, 8 och 9 §§ lagen (1984:151) om punktskatter

och prisregleringsavgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §1

Denna lag gäller för skatter och

avgifter som tas ut enligt

1. lagen (1928:376) om skatt på

lotterivinster, lagen (1941:251)

om särskild varuskatt, lagen

(1957:262) om allmän energiskatt,

lagen (1961:372) om bensinskatt,

lagen (1961:394) om tobaksskatt,

lagen (1972:266) om skatt på

annonser och reklam, lagen

(1972:820) om skatt på spel, lagen

(1973:37) om avgift på vissa

dryckesförpackningar, lagen

(1973:1216) om särskild skatt för

oljeprodukter och kol,

bilskrotningslagen (1975:343),

lagen (1977:306) om dryckesskatt,

lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på motorfordon,

lagen (1978:144) om skatt på

vissa resor, lagen (1982:691) om

skatt på vissa kassettband, lagen

(1982:1200) om skatt på

videobandspelare, lagen

(1982:1201) om skatt på viss

elektrisk kraft, lagen (1983:1053)

om skatt på omsättning av vissa

värdepapper, lagen (1983:1104)

om särskild skatt för elektrisk kraft

från kärnkraftverk, lagen

(1984:351) om totalisatorskatt,

lagen (1984:355) om skatt på

vissa dryckesförpackningar, lagen

(1984:405) om stämpelskatt på

aktier, lagen (1984:409) om skatt

på gödselmedel, lagen (1984:410)

om skatt på bekämpningsmedel,

lagen (1988:1567) om miljöskatt

på inrikes flygtrafik, lagen

(1990:582) om koldioxidskatt,

lagen (1990:587) om svavelskatt,

2 § första stycket 6 lagen

(1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen (1990:662)

om skatt på vissa

premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om lagerskatt på

vissa oljeprodukter, lagen

(1990:1427) om särskild

premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m., lagen

(1991:1482) om lotteriskatt, lagen

(1991:1483) om skatt på

vinstsparande m.m., lagen

(1992:1479) om lagerskatt på viss

bensin, lagen (1992:1438) om

dieseloljeskatt och användning av

vissa oljeprodukter, lagen

(1992:1439) om lagerskatt på

dieselolja, lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen (1994:1564) om

alkoholskatt, lagen (1994:1776)

om skatt på energi, lagen

(1995:1132) om lagerskatt på

dieselolja för förbrukning i vissa

motordrivna fordon, lagen

(1995:1667) om skatt på

naturgrus, lagen (1999:673) om

skatt på avfall.

2. lagen (1967:340) om

prisreglering på jordbrukets

område, lagen (1974:226) om

prisreglering på fiskets område,

lagen (1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter m.m.,

lagen (1990:616) om införande av

lagen (1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter m.m.,

lagen (1994:1704) om lageravgift

på vissa jordbruksprodukter,

lagen (1982:349) om återvinning

av dryckesförpackningar av

aluminium.

Denna lag gäller för skatter och

avgifter som tas ut enligt

1. lagen (1972:266) om skatt på

annonser och reklam, lagen

(1972:820) om skatt på spel,

bilskrotningslagen (1975:343),

lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på motorfordon,

lagen (1984:409) om skatt på

gödselmedel, lagen (1984:410) om

skatt på bekämpningsmedel, 2 §

första stycket 6 lagen (1990:661)

om avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen (1990:1427)

om särskild premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m., lagen

(1991:1482) om lotteriskatt, lagen

(1991:1483) om skatt på

vinstsparande m.m., lagen

(1994:1563) om tobaksskatt, lagen

(1994:1564) om alkoholskatt,

lagen (1994:1776) om skatt på

energi, lagen (1995:1667) om skatt

på naturgrus, lagen (1999:673) om

skatt på avfall, lagen (2000:000)

om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer.

2. lagen (1982:349) om

återvinning av

dryckesförpackningar av

aluminium, lagen (1994:1704) om

lageravgift på vissa

jordbruksprodukter.

Har i författning som anges i första stycket eller i författning som

utfärdats med stöd av sådan författning lämnats bestämmelse som

avviker från denna lag gäller dock den bestämmelsen.

5 §2

Den myndighet som i första instans skall besluta om beskattning enligt

denna lag (beskattningsmyndighet) är

1. när det gäller författningarna i

1§ första stycket 1, Skattemyndig-

heten i Gävle,

2. när det gäller lagen

(1974:226) om prisreglering på

fiskets område, fiskeriverket samt

när det gäller övriga författningar i

1 § första stycket 2, statens

jordbruksverk, med undantag för

de fall då Skattemyndigheten i

Gävle förordnats till

beskattningsmyndighet enligt

lagen (1990:615) om avgifter på

vissa jordbruksprodukter m. m.

1. när det gäller författningarna i

1 § första stycket 1, Riksskatte-

verket,

2. när det gäller författningar i

1 § första stycket 2, Statens

jordbruksverk.

3 kap.

6 a §3

Uppgifter som en myndighet

förfogar över och som behövs för

skattekontroll skall på beskatt-

ningsmyndighetens begäran

tillhandahållas denna

Uppgifter som en myndighet

förfogar över och som behövs för

skattekontroll skall på beskatt-

ningsmyndighetens begäran eller

på begäran av myndighet som

anges i 3 kap. 16 § tillhandahållas

denna

Uppgiftsskyldighet enligt första stycket föreligger dock inte i fråga om

uppgifter för vilka sekretess gäller till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller

3 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) eller en bestämmelse till vilken

hänvisas i någon av de nämnda paragraferna.

Om sekretess gäller för uppgift

enligt någon annan bestämmelse i

sekretesslagen och ett utlämnande

skulle medföra synnerligt men för

något enskilt eller allmänt intresse

föreligger uppgiftsskyldighet

endast om regeringen på ansökan

av beskattningsmyndigheten

beslutar att uppgiften skall lämnas

ut.

Om sekretess gäller för uppgift

enligt någon annan bestämmelse i

sekretesslagen och ett utlämnande

skulle medföra synnerligt men för

något enskilt eller allmänt intresse

föreligger uppgiftsskyldighet en-

dast om regeringen på ansökan av

beskattningsmyndigheten eller

myndighet som anges i 3 kap. 16 §

beslutar att uppgiften skall lämnas

ut.

16 §4

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

uppgiftsskyldighet enligt 5 § eller

skatterevision enligt 3 kap. i dess

ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 3 kap. I förekommande

fall tar verket därmed över den

befogenhet som annars skatte-

myndigheten har.

Skattemyndigheten i Gävle,

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Malmö

får fatta beslut om

uppgiftsskyldighet enligt 5 § eller

besluta och genomföra

skatterevision enligt 3 kap. i

Riksskatteverkets ställe.

5 kap.

5 §5

Om ett beskattningsbeslut

överklagats, den skattskyldige

begärt omprövning,

Riksskatteverket ansökt om

förhandsbesked enligt lagen

(1998:189) om förhandsbesked i

skattefrågor eller det i andra fall

kan antas att skatten kommer att

sättas ned, kan den skattskyldige

av beskattningsmyndigheten få

anstånd med att betala skatten.

Bestämmelserna i 17 kap. 2, 3, 9

och 11 §§ skattebetalningslagen

(1997:483) gäller då i tillämpliga

delar.

Om ett beskattningsbeslut

överklagats, den skattskyldige

begärt omprövning eller det i

andra fall kan antas att skatten

kommer att sättas ned, kan den

skattskyldige av

beskattningsmyndigheten få

anstånd med att betala skatten.

Bestämmelserna i 17 kap. 2, 3, 9

och 11 §§ skattebetalningslagen

(1997:483) gäller då i tillämpliga

delar.

8 kap.

1 §6

Beskattningsmyndighetens

beskattningsbeslut i en fråga som

kan ha betydelse för beskattningen

samt beslut om anstånd med att

lämna deklaration eller betala

skatt, om uppdelning av

skattebetalning, om återbetalning

av skatt och om att avvisa en

begäran om omprövning av

beskattningsbeslut eller att avvisa

ett överklagande får överklagas

hos länsrätten av den skattskyldige

och, i fråga om skatter och

avgifter enligt 1 kap. 1 § första

stycket 1, av Riksskatteverket samt,

i övriga fall, av det allmänna

ombudet.

Beskattningsmyndighetens

beskattningsbeslut i en fråga som

kan ha betydelse för beskattningen

samt beslut om anstånd med att

lämna deklaration eller betala

skatt, om uppdelning av

skattebetalning, om återbetalning

av skatt och om att avvisa en

begäran om omprövning av

beskattningsbeslut eller att avvisa

ett överklagande får överklagas

hos länsrätten av den skattskyldige

och, i fråga om avgifter enligt 1

kap. 1 § första stycket 2, av det

allmänna ombudet.

Riksskatteverkets beslut i fråga

som avses i första stycket

överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län.

Beslut om skatterevision och föreläggande av vite får inte överklagas.

Skattemyndighetens övriga

beslut enligt denna lag överklagas

hos Riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

Riksskatteverkets övriga beslut

enligt denna lag får inte

överklagas.

6§7

Överklagande av

Riksskatteverket eller det allmänna

ombudet skall vara skriftligt och

ha kommit in inom tidsfrist som

enligt 4 kap. gäller för beslut om

omprövning på initiativ av

beskattnings-myndigheten eller

efter sådan tid men inom två

månader från den dag det

överklagade beslutet meddelades.

Överklagande av det allmänna

ombudet skall vara skriftligt och

ha kommit in inom tidsfrist som

enligt 4 kap. gäller för beslut om

omprövning på initiativ av

beskattningsmyndigheten eller

efter sådan tid men inom två

månader från den dag det

överklagade beslutet meddelades.

Överklagas ett omprövningsbeslut som avser efterbeskattning och

yrkas ändring till den skattskyldiges nackdel, skall överklagandet ha

kommit in inom två månader från den dag beslutet meddelades.

Om Riksskatteverket eller det

allmänna ombudet har överklagat

ett beskattningsbeslut, skall därav

föranledd talan om särskild avgift

föras samtidigt.

Om det allmänna ombudet har

överklagat ett beskattningsbeslut,

skall därav föranledd talan om

särskild avgift föras samtidigt.

8 §8

Ett beslut av länsrätten om

utdömande av vite får överklagas

hos kammarrätten av den som har

förpliktats utge vitet och av

Riksskatteverket eller det allmänna

ombudet.

Ett beslut av länsrätten om

utdömande av vite får överklagas

hos kammarrätten av den som har

förpliktats utge vitet och av det

allmänna ombudet.

Överklagande av länsrättens beslut om anstånd med att lämna

deklaration eller betala skatt får prövas av kammarrätten endast om den

har meddelat prövningstillstånd.

9 §9

Bestämmelserna i 6 kap. 10, 13,

14 samt 17 24 §§ taxeringslagen

(1990:324) gäller i tillämpliga

delar för mål enligt denna lag. Vad

som i taxeringslagen sägs om

Riksskatteverket skall i tillämpliga

fall gälla det allmänna ombudet. I

fråga om skatter och avgifter

enligt 1 kap. 1 § första stycket 1

gäller dessutom 6 kap. 11, 12, 15

och 16 §§ taxeringslagen i

tillämpliga delar.

Bestämmelserna i 6 kap. 10, 13,

14 samt 17 24 §§ taxeringslagen

(1990:324) gäller i tillämpliga

delar för mål enligt denna lag. Vad

som i taxeringslagen sägs om

Riksskatteverket skall i tillämpliga

fall gälla det allmänna ombudet.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdandet skall

Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. Överklagas ett beslut som avses i 8 kap. 1 § tredje stycket i dess

äldre lydelse gäller äldre bestämmelser.

4. De äldre lydelserna av 1 kap. 1 § och 5 § 2 gäller fortfarande för

förhållanden som hänför sig till tiden före ikrafträdandet.

3 Förslag till lag om ändring i kupongskattelagen

(1970:624)

Härigenom föreskrivs att 6, 24 och 29 §§ kupongskattelagen

(1970:624) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Ärende om kupongskatt prövas

av Skattemyndigheten i Gävle.

Riksskatteverket leder och har det

övergripande ansvaret för

skatteförvaltningens verksamhet

enligt denna lag.

Ärende om kupongskatt prövas

av Riksskatteverket.

24 §2

För kontroll av kupongskatten

kan beskattningsmyndigheten eller

Riksskatteverket meddela beslut

om skatterevision hos aktiebolag.

Därvid gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna i taxeringslagen

(1990:324) om taxeringsrevision.

För kontroll av kupongskatten

kan Riksskatteverket meddela

beslut om skatterevision hos

aktiebolag. Därvid gäller i

tillämpliga delar bestämmelserna i

taxerings-lagen (1990:324) om

taxeringsrevision.

29 §3

Beslut av

beskattningsmyndighet eller

skattemyndighet enligt denna lag

utom i fråga om vite får

överklagas hos länsrätten av,

förutom den som beslutet rör,

Riksskatteverket. Överklagandet

skall ha kommit in inom två

månader från den dag då

klaganden fick del av beslutet.

Beslut av

beskattningsmyndighet eller

skattemyndighet enligt denna lag

utom i fråga om vite får

överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län av den som beslutet

rör. Överklagandet skall ha

kommit in inom två månader från

den dag då klaganden fick del av

beslutet.

Beskattningsmyndighetens beslut enligt 22 § första stycket eller 24 §

får inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Vid överklagande av beslut

som meddelats före ikraftträdandet skall Riksskatteverket föra det

allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:266) om

skatt på annonser och reklam

Härigenom föreskrivs att 32 § lagen (1972:266) om skatt på annonser

och reklam skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

32 §1

Beslut enligt 10 § första stycket

eller 24 § andra eller tredje stycket

får överklagas hos

Riksskatteverket. Riksskatteverkets

beslut får inte överklagas. Beslut

enligt 9 a § får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut enligt 10 § första stycket

eller 24 § andra eller tredje stycket

får inte överklagas. Beslut enligt 9

a § får överklagas hos länsrätten i

Dalarnas län.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre bestämmelser tillämpas

på beslut som meddelats före ikraftträdandet.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:435) om

överlastavgift

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1972:435) om överlastavgift skall

ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §1

Bestämmelserna i 3 kap. 7 15 d

§§ samt 9 kap. 3 § lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter får tillämpas

även för att inhämta upplysningar

till ledning för beslut om

överlastavgift. Beslut att

upplysning skall inhämtas får

fattas, utom av länsstyrelsen, av

Riksskatteverket efter samråd med

länsstyrelsen. Det som sägs i 3

kap. 13, 14 och 15 a §§ nämnda

lag om beskattningsmyndigheten

skall i sådant fall i stället gälla

Riksskatteverket.

Bestämmelserna i 3 kap. 7 15 d

§§ samt 9 kap. 3 § lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter får tillämpas

även för att inhämta upplysningar

till ledning för beslut om

överlastavgift. Beslut att

upplysning skall inhämtas får

fattas, utom av länsstyrelsen, av

Riksskatteverket efter samråd med

länsstyrelsen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1972:820) om

skatt på spel

Härigenom föreskrivs att 22 § lagen (1972:820) om skatt på spel skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 §1

Beslut av

beskattningsmyndigheten enligt 5

§ första stycket eller 11 § får

överklagas hos Riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

Beslut av

beskattningsmyndigheten enligt 5

§ första stycket eller 11 § får inte

överklagas.

Denna lag träder ikraft den 1 juli 2000. Äldre bestämmelser tillämpas

på beslut som meddelats före ikraftträdandet.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:409) om

skatt på gödselmedel

Härigenom föreskrivs att 8 d och 9 §§ lagen (1984:409) om skatt på

gödselmedel1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 d §2

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 8 b § eller

revision enligt 8 c § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 8 b och 8 c §§. I

förekommande fall tar verket

därmed över den befogenhet som

annars skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Gävle,

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Malmö

får fatta beslut om föreläggande

enligt 8 b § eller besluta och

genomföra revision enligt 8 c § i

beskattningsmyndighetens ställe.

9 §3

Beslut enligt 8 b och 8 c §§ får

inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Riksskatteverket får överklaga

beslut som avses i första stycket

andra meningen.

Beslut enligt 8 b och 8 c §§ får

inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

Länsrätten i Dalarnas län.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Riksskatteverket för det

allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Vid överklagande av beslut

som meddelats före ikraftträdandet skall Riksskatteverket föra det

allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

8 Förslag till lag om ändring i fordonsskattelagen

(1988:327)

Härigenom föreskrivs i fråga om fordonsskattelagen (1988:327)

dels att 14 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 14 b och 14 c §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

För en personbil som hör

hemma i en kommun som anges i

bilaga 2 till denna lag skall

fordonsskatt betalas enligt bilaga 1

endast till den del fordonsskatten

för år räknat överstiger 384

kronor.

För en personbil som hör

hemma i en kommun som anges i

bilaga 2 till denna lag skall

fordonsskatt betalas endast till den

del fordonsskatten, efter avräkning

enligt 14 b och 14 c §§, för år

räknat överstiger 384 kronor.

En personbil anses höra hemma i den kommun där den skattskyldige

har sin adress enligt bilregistret vid den tidpunkt som anges i 16 § första

eller andra stycket eller vid ingången av den tid som anges i 16 § tredje

stycket. Saknas sådan adress gäller i stället den adress som borde vara

antecknad i bilregistret.

Första stycket tillämpas endast i samband med att fordonsskatt skall

betalas enligt vad som i övrigt gäller enligt denna lag.

14 b §

Om skatteplikt inträder för

första gången under år 2000 för

1. personbil eller buss med en

tjänstevikt av högst 2 470

kilogram, eller

2. lastbil med en tjänstevikt av

högst 1 275 kilogram

som uppfyller kraven för

miljöklass 1 enligt 2 a §

bilavgaslagen (1986:1386), skall

ett belopp om 3 500 kronor

avräknas från fordonsskatten. Om

skatteplikt inträder för första

gången under år 2001 skall i

stället ett belopp om 1 500 kronor

avräknas.

Belopp som avses i första

stycket avräknas efter hand vid

påförandet av fordonsskatt, dock

längst till och med den 31

december 2005.

14 c §

Om skatteplikt inträder för

första gången under år 2001 för

1. personbil eller buss med en

tjänstevikt överstigande 2 470

kilogram men med en högsta

totalvikt om 3 500 kilogram, eller

2. lastbil med en tjänstevikt

överstigande 1 275 kilogram men

med en högsta totalvikt om 3 500

kilogram

som uppfyller kraven för

miljöklass 1 enligt 2 a §

bilavgaslagen, skall ett belopp om

3 500 kronor avräknas från

fordonsskatten. Om skatteplikt

inträder för första gången under

år 2002 skall i stället ett belopp

om 1 500 kronor avräknas.

Belopp som avses i första

stycket avräknas efter hand vid

påförandet av fordonsskatt, dock

längst till och med den 31

december 2006.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

Bestämmelserna i 14 b § tillämpas på bilar som blir skattepliktiga

första gången från och med den 1 januari 2000. För dessa bilar

återbetalas erlagd fordonsskatt för perioden 1 januari 30 juni 2000 till

den som är skattskyldig när lagen träder i kraft, med avdrag för belopp

som under denna period återbetalats på grund av avställning och

avregistrering. Understiger detta belopp 100 kronor skall ingen

återbetalning ske.

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:676) om

skatt på ränta på skogskontomedel m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:676) om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m.

dels att i 6-9 och 11 §§1 orden Skattemyndigheten i Gävle skall

bytas ut mot Riksskatteverket ,

dels att 4, 12 och 13 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §2

Ärenden om skatt enligt denna

lag prövas av Skattemyndigheten i

Gävle.

Riksskatteverket leder och har

det övergripande ansvaret för

skatteförvaltningens verksamhet

enligt denna lag.

Ärenden om skatt enligt denna

lag prövas av Riksskatteverket.

12 §3

För kontroll beträffande skatten

kan skattemyndigheten eller

Riksskatteverket meddela beslut

om skatterevision hos banken.

Därvid gäller i tillämpliga delar

bestämmelserna i taxeringslagen

(1990:324) om taxeringsrevision.

För kontroll beträffande skatten

kan Riksskatteverket meddela

beslut om skatterevision hos

banken. Därvid gäller i tillämpliga

delar bestämmelserna i

taxeringslagen (1990:324) om

taxeringsrevision.

13 §4

Skattemyndighetens beslut enligt

denna lag får överklagas hos

länsrätten av den skattskyldige,

banken eller Riksskatteverket.

Beslut om skatterevision enligt 12

§ får dock inte överklagas.

Beskattningsmyndighetens

beslut enligt denna lag får

överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län av den skattskyldige

och banken. Beslut om

skatterevision enligt 12 § får dock

inte överklagas.

Överklagandet skall ha kommit in inom två månader från den dag då

klaganden fick del av beslutet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Vid överklagande av beslut

som meddelats före ikraftträdandet skall Riksskatteverket föra det

allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:591) om

särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:591) om särskild

inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl.

dels att 11 §1 skall upphöra att gälla,

dels att i 10 och 23 §§2 orden Skattemyndigheten i Gävle skall bytas

ut mot Riksskatteverket ,

dels att 21 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §3

Den skattskyldige, den som är

redovisningsskyldig enligt 14 §

och Riksskatteverket får överklaga

beslut av beskattningsmyndigheten

enligt denna lag hos länsrätten.

Den skattskyldige och den som

är redovisningsskyldig enligt 14 §

får överklaga beslut av

beskattningsmyndigheten enligt

denna lag hos Länsrätten i

Dalarnas län.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Vid överklagande av beslut

som meddelats före ikraftträdandet skall Riksskatteverket föra det

allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

11 Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen

(1994:200)

Härigenom föreskrivs i fråga om mervärdesskattelagen (1994:200)

dels att i 3 kap. 26 a §, 12 kap. 1 a och 2 §§ samt 19 kap. 1 och 6 §§1

orden Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot

 Riksskatteverket ,

dels att 5 kap. 9 §, 9 c kap. 8 § och 20 kap. 1 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §2

En omsättning enligt 2, 2 a, 2 b eller 3 § av en vara anses som en

omsättning utomlands, om

1. säljaren levererar varan till en plats utanför EG,

2. direkt utförsel av varan till en plats utanför EG ombesörjs av en

speditör eller fraktförare,

3. en utländsk företagare förvärvar varan för sin verksamhet i utlandet

och hämtar den här i landet för direkt utförsel till en plats utanför EG,

4. varan levereras till ett fartyg eller ett luftfartyg i utrikes trafik för

bruk ombord på ett sådant fartyg eller luftfartyg eller för sådan

omsättning som anges i 1 § tredje stycket,

4 a. varan levereras till ett fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i

2 b § för försäljning ombord och avser sådana livsmedel eller

livsmedelstillsatser som anges i livsmedelslagen (1971:511), dock inte

punktskattepliktiga varor,

5. varan omsätts på fartyg eller luftfartyg i de fall som avses i 2 b § för

konsumtion ombord,

6. varan levereras för

försäljning eller försäljs i en sådan

butik som avses i lagen (1999:445)

om exportbutiker,

6. det är fråga om en leverans

av en vara som avses i 3 § lagen

(1999:445) om exportbutiker för

försäljning i en sådan butik,

6 a. det är fråga om en sådan

försäljning som avses i 1 § andra

stycket lagen om exportbutiker,

7. varan är en personbil eller motorcykel som vid leveransen är införd i

exportvagnförteckning,

8. varan levereras för en sådan utländsk företagares räkning som inte är

skattskyldig för omsättningen och leveransen görs inom ramen för ett

garantiåtagande som företagaren gjort, eller

9. varan levereras här i landet till en fysisk person som är bosatt eller

stadigvarande vistas i ett annat land än ett EG-land, under förutsättning

att

a. ersättningen utgör minst 200 kronor, och

b. säljaren kan visa att köparen har medfört varan vid resa till en plats

utanför EG före utgången av tredje månaden efter den månad under

vilken leveransen av varan gjordes.

Vid leverans av en vara inom landet till en fysisk person som är bosatt

i Norge eller på Åland anses omsättningen som en omsättning utomlands

endast om

1. leveransen avser en vara eller en grupp av varor som normalt utgör

en helhet och ersättningen utgör minst 1 000 kronor efter avdrag för skatt

enligt denna lag som hänför sig till ersättningen och

2. säljaren kan visa att köparen i nära anslutning till leveransen fört in

varan eller varorna till Norge eller till Åland och därvid enligt tullräkning

eller liknande handling betalat skatt motsvarande skatt enligt denna lag.

En leverans av varor till fartyg på linjer mellan Sverige och Norge eller

mellan Sverige och Åland skall anses som en omsättning utomlands

endast om leveransen begränsas på det sätt som anges för proviantering i

5 och 6 §§ lagen (1999:446) om proviantering av fartyg och luftfartyg.

En leverans som avses i första stycket 4 av punktskattepliktiga varor

skall anses som en omsättning utomlands endast om leveransen uppfyller

de villkor som gäller för proviantering i 7 9 §§ lagen om proviantering

av fartyg och luftfartyg.

En försäljning som avses i

första stycket 6 skall anses som en

omsättning utomlands endast om

försäljningen uppfyller de villkor

som gäller enligt 3 § lagen om

exportbutiker.

9 c kap.

8 §3

Frågor om godkännande av

upplagshavare och av skatteupplag

prövas av skattemyndigheten på

särskild ansökan.

Godkännande av upplagshavare

eller av skatteupplag får återkallas

av skattemyndigheten, om

förutsättningarna för godkännande

inte längre finns.

Frågor om godkännande av

upplagshavare och av skatteupplag

prövas av Riksskatteverket på

särskild ansökan.

Godkännande av upplagshavare

eller av skatteupplag får återkallas

av Riksskatteverket, om

förutsättningarna för godkännande

inte längre finns.

20 kap.

1 §4

Vid överklagande av beslut enligt denna lag, med undantag för

överklagande enligt andra stycket, gäller bestämmelserna i 22 kap.

skattebetalningslagen (1997:483).

Beslut som Skattemyndigheten i

Gävle har fattat om

betalningsskyldighet enligt 3 kap.

26 b §, om godkännande enligt 9 c

kap. 7 § eller om återkallelse av

sådant godkännande enligt 9 c kap.

8 § andra stycket, i ärende som rör

återbetalning enligt 10 kap. 1 8 §§

och om betalningsskyldighet och

avräkning enligt 19 kap. 7 § får

överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län. Beslut som en

skattemyndighet fattat om

gruppregistrering enligt 6 a kap. 4

§, om ändring eller avregistrering

enligt 6 a kap. 5 § eller om

innehållet i en faktura eller

jämförlig handling enligt 11 kap. 5

§ fjärde stycket får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut om avräkning får

överklagas särskilt på den grunden

att avräkningsbeslutet i sig är

felaktigt men i övrigt endast i

samband med överklagande av

beslut om betalningsskyldighet.

Ett överklagande enligt detta

stycke skall ha kommit in inom två

månader från den dag klaganden

fick del av beslutet.

Beslut som Riksskatteverket har

fattat om betalningsskyldighet

enligt 3 kap. 26 b §, om

godkännande enligt 9 c kap. 7 §

eller om återkallelse av sådant

godkännande enligt 9 c kap. 8 §

andra stycket, i ärende som rör

återbetalning enligt 10 kap. 1 8 §§

och om betalningsskyldighet och

avräkning enligt 19 kap. 7 § får

överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län. Beslut som en

skattemyndighet fattat om

gruppregistrering enligt 6 a kap. 4

§, om ändring eller avregistrering

enligt 6 a kap. 5 § eller om

innehållet i en faktura eller

jämförlig handling enligt 11 kap. 5

§ fjärde stycket får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut om avräkning får

överklagas särskilt på den grunden

att avräkningsbeslutet i sig är

felaktigt men i övrigt endast i

samband med överklagande av

beslut om betalningsskyldighet.

Ett överklagande enligt detta

stycke skall ha kommit in inom två

månader från den dag klaganden

fick del av beslutet.

Ett beslut enligt 9 c kap. 7 §

eller 8 § andra stycket eller 6 a

kap. 4 eller 5 § får även överklagas

av Riksskatteverket. Om en

enskild part överklagar ett sådant

beslut förs det allmännas talan av

Riksskatteverket.

Ett beslut 6 a kap. 4 eller 5 § får

även överklagas av

Riksskatteverket. Om en enskild

part överklagar ett sådant beslut

förs det allmännas talan av

Riksskatteverket.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid överklagande av beslut som meddelats av Skattemyndigheten i

Gävle enligt äldre bestämmelser skall Riksskatteverket föra det

allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. Den äldre lydelsen av 5 kap. 9 § gäller fortfarande i fråga om

förhållanden som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1551) om

frihet från skatt vid import, m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 4 § lagen (1994:1551) om frihet från

skatt vid import skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

4 §

Frihet från mervärdesskatt vid import skall medges för

1. varor som levereras till fartyg eller luftfartyg i utrikes trafik för

sådana ändamål som medför att skatt inte skall tas ut enligt 5 kap. 9 §

första stycket 4, 4 a och 5 mervärdesskattelagen (1994:200), och

2. varor som levereras för

försäljning i en sådan butik som

avses i lagen (1999:445) om

exportbutiker.

2. varor som avses i 3 § lagen

(1999:445) om exportbutiker som

levereras för försäljning i sådan

butik.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller

fortfarande för förhållanden som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1563) om

tobaksskatt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1563) om tobaksskatt

dels att 4, 31 c och 35 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 b §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Cigaretter får inte

tillhandahållas för försäljning

annat än i originalförpackning

försedd med särskild märkning

med uppgift om

detaljhandelspriset.

Cigaretter får inte

tillhandahållas för försäljning

annat än i originalförpackning

försedd med särskild märkning

med uppgift om

detaljhandelspriset. Detta gäller

dock inte cigaretter som

upplagshavare tillhandahåller för

försäljning i exportbutik enligt

lagen (1999:445) om

exportbutiker.

9 b §

Skattskyldighet enligt 9 § första

stycket 7 föreligger inte för varor

som förvärvats skattefritt enligt

31 e § och som förstörts genom

olyckshändelse eller force

majeure.

31 c §1

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 31 a § eller

revision enligt 31 b § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 31 a och 31 b §§. I

förekommande fall tar verket

därmed över den befogenhet som

annars skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Gävle,

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Malmö

får fatta beslut om föreläggande

enligt 31 a § eller besluta och

genomföra revision enligt 31 b § i

beskattningsmyndighetens ställe.

35 §2

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige, sökanden, säljare

som avses i 5 § och

Riksskatteverket.

Om en skattskyldig, sökande

eller säljare som avses i 5 §

överklagar beslut enligt denna lag,

förs det allmännas talan av

Riksskatteverket.

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

Länsrätten i Dalarnas län av den

skattskyldige, sökanden och

säljare som avses i 5 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdandet skall

Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. De nya bestämmelserna i 9 b § gäller inte för förhållanden som

hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

14 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1564) om

alkoholskatt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1564) om alkoholskatt

dels att 31 c § och 35 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 8 b §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 b §

Skattskyldighet enligt 8 § första

stycket 8 föreligger inte för varor

som förvärvats skattefritt enligt

31 e § och som förstörts genom

olyckshändelse eller force

majeure.

31 c §1

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 31 a § eller

revision enligt 31 b § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 31 a och 31 b §§. I

förekommande fall tar verket

därmed över den befogenhet som

annars skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Gävle,

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Malmö

får fatta beslut om föreläggande

enligt 31 a § eller besluta och

genomföra revision enligt 31 b § i

beskattningsmyndighetens ställe.

35 §2

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige, sökanden och

Riksskatteverket.

Om en skattskyldig eller

sökande överklagar beslut enligt

första stycket, förs det allmännas

talan av Riksskatteverket.

Beslut enligt 31 a och 31 b §§

får inte överklagas. Övriga beslut

enligt denna lag får överklagas hos

Länsrätten i Dalarnas län av den

skattskyldige och sökanden.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdandet skall

Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

3. De nya bestämmelserna i 8 b § gäller inte för förhållanden som

hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

15 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1565) om beskattning av

viss privatinförsel1

dels att i 4 §2 orden Skattemyndigheten i Gävle skall bytas ut mot

 Riksskatteverket ,

dels att 17 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §3

Beslut enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Riksskatteverket får överklaga

beslut enligt denna lag.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Överklagas beslut enligt denna

lag av annan än Riksskatteverket

förs det allmännas talan av

beskattningsmyndigheten.

Riksskatteverket får från

beskattningsmyndigheten ta över

uppgiften att i allmän

förvaltningsdomstol föra det

allmännas talan i visst ärende

eller viss grupp av ärenden.

Riksskatteverket för det

allmännas talan i Regeringsrätten.

Beslut enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Om det

överklagade beslutet meddelats av

Riksskatteverket överklagas

beslutet hos Länsrätten i Dalarnas

län.

Riksskatteverket för det

allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten.

Beslut som meddelats av

Tullverket enligt denna lag får

överklagas av Riksskatteverket.

Denna lag träder i kraft en 1 juli 2000.

16 Förslag till lag om ändring i alkohollagen

(1994:1738)

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 1 a och 4 §§ samt 12 kap. 8 §

alkohollagen (1994:1738) skall ha följande lydelse,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

1 a §1

För tillsyn över efterlevnaden av bestämmelserna för marknadsföring i

4 kap. 8 11 och 13 §§ finns särskilda regler i marknadsföringslagen

(1995:450). Tillsynen över efterlevnaden av bestämmelserna i 4 kap. 8

11 §§ gentemot den som har serveringstillstånd får, i fråga om

marknadsföring på serveringsställen, utövas också av kommunen. För

kommunens tillsyn gäller inte 4 kap. 12 §.

Beskattningsmyndigheten

(Skattemyndigheten i Gävle)

utövar tillsyn över efterlevnaden

av bestämmelserna i 4 kap. 5 §.

Beskattningsmyndigheten får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att utöva tillsyn i dess

ställe.

Beskattningsmyndigheten

(Riksskatteverket) utövar tillsyn

över efterlevnaden av

bestämmelserna i 4 kap. 5 §.

Skattemyndigheten i Gävle,

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Malmö

får utöva tillsyn i

beskattningsmyndighetens ställe.

4 §2

Om en tillsynsmyndighet begär det skall en tillståndshavare lämna

tillträde till driftsställe med tillhörande lokaler och tillhandahålla

handlingar som rör verksamheten samt utan ersättning hjälpa till vid

tillsynen, lämna varuprover som behövs och redovisa uppgifter om

verksamhetens omfattning och utveckling.

Vad som sägs i första stycket

gäller även i förhållande mellan

den som är berättigad att bedriva

partihandel enligt 4 kap. 1 § första

stycket och skattemyndighet som

anges i 1 a § andra stycket.

Vad som sägs i första stycket

gäller även i förhållande mellan

den som är berättigad att bedriva

partihandel enligt 4 kap. 1 § första

stycket och myndighet som anges i

1 a § andra stycket.

12 kap.

8 §3

Nuvarande lydelse

Uppgifter i registret får lämnas ut på medium för automatisk

databehandling för de ändamål och i den utsträckning som anges nedan

till följande mottagare

Mottagare

Polismyndighet

Skattemyndighet

och Tullverket

Uppgifter

Uppgift om

misstanke om brott

enligt denna lag

Uppgift om

verksamhet som

omfattas av denna lag

Ändamål

Utredning och

lagföring

Beskattning eller

påförande av tull

Föreslagen lydelse

Uppgifter i registret får lämnas ut på medium för

automatiskdatabehandling för de ändamål och i den utsträckning som

anges nedan till följande mottagare

Mottagare

Polismyndighet

Skattemyndighet,

Riksskatteverket och

Tullverket

Uppgifter

Uppgift om

misstanke om brott

enligt denna lag

Uppgift om

verksamhet som

omfattas av denna lag

Ändamål

Utredning och

lagföring

Beskattning eller

påförande av tull

Denna lag träder ikraft den 1 juli 2000.

17 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1776) om

skatt på energi

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 15 § och 12 kap. 1 § lagen

(1994:1776) om skatt på energi skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

15 §1

Skattemyndigheten i Gävle får

uppdra åt Skattemyndigheten i

Stockholm, Skattemyndigheten i

Göteborg eller Skattemyndigheten

i Malmö att fatta beslut om

föreläggande enligt 13 § eller

revision enligt 14 § i dess ställe.

Riksskatteverket har samma

befogenhet som skattemyndigheten

har enligt 13 och 14 §§. I

förekommande fall tar verket

därmed över den befogenhet som

annars skattemyndigheten har.

Skattemyndigheten i Gävle,

Skattemyndigheten i Stockholm,

Skattemyndigheten i Göteborg

eller Skattemyndigheten i Malmö

får fatta beslut om föreläggande

enligt 13 § eller besluta och

genomföra revision enligt 14 § i

beskattningsmyndighetens ställe .

12 kap.

1 §2

Beslut enligt 9 kap. 13 och

14 §§ får inte överklagas. Övriga

beslut enligt denna lag får

överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol av den

skattskyldige, sökanden och

Riksskatteverket.

Om en skattskyldig eller en

sökande överklagar ett beslut

enligt första stycket förs det

allmännas talan av

Riksskatteverket.

Beslut enligt 9 kap. 13 och

14 §§ får inte överklagas. Övriga

beslut enligt denna lag får

överklagas hos Länsrätten i

Dalarnas län av den skattskyldige

och av sökanden.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdandet skall

Riksskatteverket föra det allmännas talan i allmän förvaltningsdomstol.

18 Förslag till lag om ändring i skattebetalningslagen

(1997:483)

Härigenom föreskrivs i fråga om skattebetalningslagen (1997:483)

dels att i 2 kap. 4 § och 10 kap. 32 §1 orden Skattemyndigheten i

Gävle och ordet skattemyndigheten skall bytas ut mot

 Riksskatteverket ,

dels att 22 kap. 1 § skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 kap.

1 §2

Beslut av skattemyndigheten eller Riksskatteverket får, utom i de fall

som avses i 2 §, överklagas hos allmän förvaltningsdomstol av den

skattskyldige. Beslut som myndighet fattat enligt 13 kap. 1 § överklagas

hos regeringen. Skattemyndighetens beslut får, utom i de fall som avses i

andra stycket, överklagas också av Riksskatteverket.

Skattemyndighetens beslut om avgiftsunderlag för egenavgifter får

överklagas också av Riksförsäkringsverket. Vad som sägs i denna lag om

överklagande av Riksskatteverket skall då i stället gälla

Riksförsäkringsverket. Vid sådant överklagande gäller dessutom 13 kap.

22 § första och tredje styckena lagen (1998:674) om inkomstgrundad

ålderspension.

Riksskatteverkets beslut enligt 2

kap. 4 § får överklagas hos

Länsrätten i Dalarnas län.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

19 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1137) om

vägavgift för vissa tunga fordon

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1997:1137) om vägavgift för

vissa tunga fordon

dels att 11, 17 och 23 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 17 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

För motorfordon eller ledad motorfordonskombination med högst tre

axlar tas vägavgiften ut med 6 314 kronor per år, 631 kronor per månad,

168 kronor per vecka och 50 kronor per dag. För motorfordon eller ledad

motorfordonskombination med fyra eller flera axlar tas vägavgiften ut

med 10 524 kronor per år, 1 052 kronor per månad, 277 kronor per vecka

och 50 kronor per dag.

För svenskt fordon med draganordning bestäms vägavgiften efter det

största möjliga antalet axlar och den högsta totalvikten som

fordonskombinationen kan ha.

För fordon registrerade i

Grekland skall vägavgiften sättas

ned med 50 procent under

förutsättning att vägavgiftsbevis

som anges i 20 § köps före den

1 juli 2002.

17 §

Vägavgift skall betalas tillbaka om

1. avgiftsplikt upphör för ett fordon under tid för vilken vägavgift har

betalats, eller

2. ett fordons beskaffenhet ändras så att vägavgift skall tas ut med

annat belopp.

En förutsättning för återbetalning är att vägavgiftsbeviset ges in till

beskattningsmyndigheten före utgången av den period för vilken avgiften

har betalats.

I fall som avses i första stycket 1

återbetalas överskjutande belopp

till den som var avgiftsskyldig när

avgiftsplikten upphörde.

Vägavgiften betalas tillbaka med

ett belopp som motsvarar den del

av avgiften som belöper på antalet

återstående hela månader för vilka

avgift har betalats, räknat från det

att vägavgiftsbeviset kom in till

beskattningsmyndigheten. Från det

belopp som skall återbetalas dras

en avgift på 210 kronor.

I fall som avses i första stycket 1

återbetalas överskjutande belopp

till den som var avgiftsskyldig när

avgiftsplikten upphörde.

Vägavgiften betalas tillbaka med

ett belopp som motsvarar den del

av avgiften som belöper på antalet

återstående hela månader för vilka

avgift har betalats, räknat från det

att avgiftsplikten upphörde. Från

det belopp som skall återbetalas

dras en avgift på 210 kronor.

I fall som avses i första stycket 2 återbetalas överskjutande belopp till

den som var avgiftsskyldig när registreringsbesiktning skedde.

Återbetalning skall ske med ett belopp som motsvarar den del av avgiften

som belöper på antalet återstående hela månader för vilka avgift har

betalats, räknat från den dag registreringsbesiktning skedde.

17 a §

Har avgiftsplikten upphört

innan avgiften är betald eller har

ett fordons beskaffenhet ändrats så

att vägavgift skall tas ut med annat

belopp får avgiften sättas ned.

Beslut enligt första stycket fattas

genom automatisk databehandling

på grundval av uppgifter i

bilregistret, i enlighet med vad

som anges i 17 § tredje och fjärde

styckena.

Om avgiften sätts ned på grund

av att avgiftsplikten har upphört

skall en administrationsavgift tas

ut motsvarande den

administrationsavgift som dras vid

återbetalning enligt 17 § tredje

stycket.

23 §

De belopp i svenska kronor som

anges i 11, 17 och 22 §§ omräknas

per den 1 januari varje kalenderår.

Beloppen i svenska kronor

motsvarar de belopp i ecu som

anges i artikel 8 och 10 i det i 21 §

nämnda avtalet.

Omräkning sker enligt den kurs

i svenska kronor av ecu som gällde

den första vardagen i oktober året

innan och som offentliggörs i

Europeiska gemenskapernas

officiella tidning. Om ett belopp

som beräknas för ett visst år före

avrundning avviker från

föregående års belopp med mindre

än 5 procent eller 5 ecu, skall

föregående års belopp fortsätta att

gälla.

De belopp i svenska kronor som

anges i 11, 17 och 22 §§ omräknas

per den 1 januari varje kalenderår.

Beloppen i svenska kronor

motsvarar de belopp i euro som

anges i artikel 8 och 10 i det i 21 §

nämnda avtalet.

Omräkning sker enligt den kurs

i svenska kronor av euro som

gällde den första vardagen i

oktober året innan och som

offentliggörs i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning.

Om ett belopp som beräknas för

ett visst år före avrundning avviker

från föregående års belopp med

mindre än 5 procent eller 5 euro,

skall föregående års belopp

fortsätta att gälla.

Regeringen fastställer före november månads utgång de omräknade

belopp som enligt denna lag skall tas ut under påföljande kalenderår.

Beloppen avrundas nedåt.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Vid återbetalning enligt 17 § tillämpas bestämmelsen i dess äldre

lydelse om avgiftsplikten upphört eller fordonets beskaffenhet ändrats

före ikraftträdandet.

3. Bestämmelsen i 17 a § tillämpas inte när avgiftsplikt upphört eller

fordonets beskaffenhet ändrats före ikraftträdandet.

20 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:189) om

förhandsbesked i skattefrågor

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1998:189) om förhandsbesked i

skattefrågor skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag gäller förhandsbesked om

1. skatt eller avgift som avses i 1 kap. 1 § första stycket taxeringslagen

(1990:324),

2. skatt som avses i 1 kap. 1 § första stycket 1 lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter,

3. skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200), och

4. taxering enligt fastighetstaxeringslagen (1979:1152).

Förhandsbesked lämnas av

Skatterättsnämnden efter ansökan

av en enskild eller

Riksskatteverket.

Förhandsbesked lämnas av

Skatterättsnämnden efter ansökan

av en enskild. Förhandsbesked

enligt första stycket 1, 3 och 4

lämnas även efter ansökan av

Riksskatteverket.

10 §

Riksskatteverkets ansökan rörande en fråga som avses i 1 § första

stycket 1 eller 4 skall ha kommit in till Skatterättsnämnden före utgången

av året efter taxeringsåret.

Riksskatteverkets ansökan

rörande en fråga som avses i 1 §

första stycket 2 eller 3 skall ha

kommit in till Skatterättsnämnden

före utgången av andra året efter

utgången av det kalenderår under

vilket redovisningsperioden har

gått ut eller, om

skatteredovisningen inte avser

redovisningsperioder, den

skattepliktiga händelsen har

inträffat.

Riksskatteverkets ansökan

rörande en fråga som avses i 1 §

första stycket 3 skall ha kommit in

till Skatterättsnämnden före

utgången av andra året efter

utgången av det kalenderår under

vilket redovisningsperioden har

gått ut eller, om

skatteredovisningen inte avser

redovisningsperioder, den

skattepliktiga händelsen har

inträffat.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Vid begäran om

förhandsbesked i en fråga där skattemyndigheten fattat beslut före

ikraftträdandet tillämpas äldre bestämmelser.

21 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:445) om

exportbutiker

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ lagen (1999:445) om

exportbutiker skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Regeringen får bevilja flygplatshållare tillstånd att inrätta exportbutik

på flygplats.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde. Annan försäljning

får inte ske i en exportbutik.

Verksamheten i en exportbutik

skall bedrivas av en godkänd

upplagshavare enligt lagen

(1994:1563) om tobaksskatt och

lagen (1994:1564) om

alkoholskatt. Exportbutiken skall

vara ett godkänt skatteupplag

enligt dessa lagar.

I en exportbutik får obeskattade

gemenskapsvaror, med de

begränsningar som anges i 3 §,

säljas till flygpassagerare som

reser till en plats utanför EG:s

skatteområde.

Om alkohol- och tobaksvaror

skall säljas i en exportbutik skall

verksamheten bedrivas av en

godkänd upplagshavare enligt

lagen (1994:1563) om tobaksskatt

och lagen (1994:1564) om

alkoholskatt. Exportbutiken skall i

sådana fall vara ett godkänt

skatteupplag enligt dessa lagar.

3 §

Försäljningen får endast avse

följande varor och i angivna fall

följande kvantiteter av dessa varor

till varje resande:

Försäljning av obeskattade

gemenskapsvaror till

flygpassagerare som reser till en

plats utanför EG:s skatteområde

får endast avse följande varor och i

angivna fall följande kvantiteter av

dessa varor till varje resande:

1. 200 cigaretter eller 100 cigariller eller 50 cigarrer eller 250 gram

röktobak eller en proportionell blandning av dessa tobaksvaror,

2. en liter spritdryck eller två liter starkvin,

två liter vin,

två liter starköl, och

3. parfym, luktvatten och andra kosmetiska preparat samt choklad- och

konfektyrvaror och andra tobaksvaror än sådana som anges ovan.

Till den som avreser med bestämmelseort i Norge får försäljning inte

ske till större mängder än vad resande får införa tullfritt till det landet.

Vid tillämpning av första stycket förstås med

spritdryck: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 22

volymprocent,

starkvin: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 15 men inte

22 volymprocent, samt mousserande vin,

vin: annat vin än starkvin samt annan alkoholdryck med en alkoholhalt

som överstiger 3,5 men inte 15 volymprocent och som inte är starköl,

starköl: öl med en alkoholhalt som överstiger 3,5 volymprocent,

cigarill: cigarrer med en högsta vikt av 3 gram per styck.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

22 Förslag till lag om upphävande av vissa lagar om

lagerskatt på bränslen

Härigenom föreskrivs att följande lagar skall upphöra att gälla vid

utgången av juni 2000, nämligen

1. lagen (1990:1087) om lagerskatt på vissa oljeprodukter,

2. lagen (1992:1439) om lagerskatt på dieselolja,

3. lagen (1992:1479) om lagerskatt på viss bensin,

4. lagen (1995:1132) om lagerskatt på dieselolja för förbrukning i vissa

motordrivna fordon.

De upphävda lagarna gäller fortfarande i fråga om förhållanden som

hänför sig till tiden före den 1 juli 2000.

23 Förslag till lag om upphävande av lagen (1994:40)

om tillfällig kompensation för viss energiskatt

Härigenom föreskrivs att lagen (1994:40) om tillfällig kompensation

för viss energiskatt skall upphöra att gälla vid utgången av juni 2000.

Den upphävda lagen gäller fortfarande i fråga om förhållanden som

hänför sig till tiden före den 1 juli 2000.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1776) om skatt på

energi

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1776) om skatt på energi

dels att 7 kap. 4 § samt 9 kap. 2, 5, och 9 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 11 kap. 12 och

13 §§, samt närmast före 11 kap. 12 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

4 §

Avdrag får, i den mån avdrag

inte har gjorts enligt 1-3 §§, göras

även för energiskatten samt för

hälften av koldioxidskatten på

bränsle, dock inte bensin, råtallolja

eller bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, som förbrukats

för annat ändamål än drift av

motordrivna fordon vid till-

verkningsprocessen i industriell

verksamhet eller för växthus-

uppvärmning vid yrkesmässig

växthusodling.

Avdrag får, i den mån avdrag

inte har gjorts enligt 1-3 §§, göras

även för energiskatten samt för

hälften av koldioxidskatten på

bränsle, dock inte bensin, råtallolja

eller bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, som förbrukats

för annat ändamål än drift av

motordrivna fordon vid till-

verkningsprocessen i industriell

verksamhet eller i yrkesmässig

jord-, skogs- eller vattenbruks-

verksamhet.

Bestämmelserna i första stycket tillämpas även på råtallolja, dock att

avdrag får göras för energiskatt med ett belopp som motsvarar den

energiskatt och hälften av den koldioxidskatt som tas ut på bränsle som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 a.

Avdrag enligt första eller andra stycket får göras även för skatt på

bränsle som sålts för förbrukning för växthusuppvärmning vid

yrkesmässig växthusodling.

Bestämmelserna i första stycket gäller även sådan oljeprodukt som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 b och som förbrukats vid tillverknings-

processen i gruvindustriell verksamhet för drift av andra motordrivna

fordon än personbilar, lastbilar och bussar.

Har bränsle sålts för förbrukning till någon som meddelats ett beslut

om preliminär skattesats enligt 9 kap. 9 b § får avdrag enligt tredje

stycket göras enligt den lägre koldioxidskattesats eller, beträffande

råtallolja, energiskattesats som följer av beslutet.

9 kap.

2 §

Om någon som inte är

skattskyldig har förbrukat bränsle,

dock inte bensin, råtallolja eller

bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, för annat

ändamål än drift av motordrivna

fordon vid tillverkningsprocessen i

industriell verksamhet, medger

beskattningsmyndigheten efter

ansökan återbetalning av energi-

skatten och hälften av koldioxid-

skatten på bränslet.

Om någon som inte är

skattskyldig har förbrukat bränsle,

dock inte bensin, råtallolja eller

bränsle som avses i 2 kap. 1 §

första stycket 3 b, för annat

ändamål än drift av motordrivna

fordon vid tillverkningsprocessen i

industriell verksamhet eller i

annan yrkesmässig jord-, skogs-

eller vattenbruksverksamhet än

växthusuppvärmning vid yrkes-

mässig växthusodling, medger

beskattningsmyndigheten efter

ansökan återbetalning av

energiskatten och hälften av

koldioxidskatten på bränslet.

Bestämmelserna i första stycket tillämpas även på råtallolja, dock att

återbetalning medges av energiskatt till ett belopp som motsvarar den

energiskatt och hälften av den koldioxidskatt som tas ut på bränsle som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 a.

Har beslut om preliminär skattesats meddelats enligt 9 kap. 9 b § får

återbetalning enligt första eller andra stycket medges enligt den lägre

koldioxidskattesats eller, beträffande råtallolja, energiskattesats som

följer av beslutet.

5 §

Om värme har levererats för

tillverkningsprocessen i industriell

verksamhet eller för växthus-

uppvärmning vid yrkesmässig

växthusodling, medger beskatt-

ningsmyndigheten efter ansökan

av den som framställt värmen

återbetalning av

Om värme har levererats för

tillverkningsprocessen i industriell

verksamhet eller för yrkesmässig

jord-, skogs- eller vattenbruks-

verksamhet, medger beskattnings-

myndigheten efter ansökan av den

som framställt värmen

återbetalning av

1. energiskatten på elektrisk kraft, och

2. energiskatten och hälften av koldioxidskatten på bränsle, dock inte

bensin, råtallolja eller bränsle som avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 b,

som förbrukats vid framställning av värmen.

Bestämmelserna i första stycket 2 tillämpas även på råtallolja, dock att

återbetalning av energiskatt medges till ett belopp som motsvarar den

energiskatt och hälften av den koldioxidskatt som tas ut på bränsle som

avses i 2 kap. 1 § första stycket 3 a.

Har beslut om preliminär skattesats meddelats enligt 9 kap. 9 b §

medges återbetalning enligt den lägre koldioxidskattesats eller,

beträffande råtallolja, energiskattesats som följer av beslutet.

9 §

Utöver möjligheterna till avdrag

enligt 7 kap. 4 §, inköp mot

försäkran enligt 8 kap. 3 a § eller

återbetalning enligt 9 kap. 2 §

gäller följande. Har bränsle, dock

inte bensin eller bränsle som avses

i 2 kap. 1 § första stycket 3 b,

förbrukats vid tillverknings-

processen i industriell verksamhet

eller för växthusuppvärmning vid

yrkesmässig växthusodling,

medger beskattningsmyndigheten

efter ansökan nedsättning av

koldioxidskatten eller, beträffande

råtallolja, energiskatten för den del

av skatten som överstiger 0,8

procent av de framställda

produkternas försäljningsvärde.

Nedsättning medges med sådant

belopp att den överskjutande

skattebelastningen inte överstiger

24 procent av det överskjutande

skattebeloppet för bränslet.

Nedsättning får dock inte medges

för skatt på bränsle som förbrukats

för drift av motordrivna fordon.

Bestämmelserna i första stycket

gäller även mottagare av

värmeleveranser om värmen har

använts vid tillverkningsprocessen

i industriell verksamhet eller för

växthusuppvärmning vid

yrkesmässig växthusodling. I

sådana fall avses med bränsle det

bränsle som förbrukats för

framställning av värmen.

Utöver möjligheterna till avdrag

enligt 7 kap. 4 §, inköp mot

försäkran enligt 8 kap. 3 a § eller

återbetalning enligt 9 kap. 2 §

gäller följande. Har bränsle, dock

inte bensin eller bränsle som avses

i 2 kap. 1 § första stycket 3 b,

förbrukats vid tillverknings-

processen i industriell verksamhet

eller i yrkesmässig jord-, skogs-

eller vattenbruksverksamhet,

medger beskattningsmyndigheten

efter ansökan nedsättning av

koldioxidskatten eller, beträffande

råtallolja, energiskatten för den del

av skatten som överstiger 0,8

procent av de framställda

produkternas försäljningsvärde.

Nedsättning medges med sådant

belopp att den överskjutande

skattebelastningen inte överstiger

24 procent av det överskjutande

skattebeloppet för bränslet.

Nedsättning får dock inte medges

för skatt på bränsle som förbrukats

för drift av motordrivna fordon.

Bestämmelserna i första stycket

gäller även mottagare av

värmeleveranser om värmen har

använts vid tillverkningsprocessen

i industriell verksamhet eller i

yrkesmässig jord-, skogs- eller

vattenbruksverksamhet. I sådana

fall avses med bränsle det bränsle

som förbrukats för framställning

av värmen.

Vid beräkning av nedsättning enligt första eller andra stycket får den

koldioxidskatt som är hänförlig till följande bränslen dock inte sättas ned

mer än att den motsvarar minst

a) 160 kr per kubikmeter

dieselbrännolja (KN-nr 2710 00

69) eller fotogen (KN-nr 2710 00

51 eller 2710 00 55),

b) 125 kr per kubikmeter

eldningsolja (KN-nr 2710 00 74-

2710 00 78), och

a) 160 kronor per kubikmeter

dieselbrännolja (KN-nr 2710 00

69) eller fotogen (KN-nr 2710 00

51 eller 2710 00 55),

b) 125 kronor per kubikmeter

eldningsolja (KN-nr 2710 00 74-

2710 00 78), och

c) 320 kronor per 1 000 kilogram gasol som förbrukats för drift av

stationära motorer.

Vad som i tredje stycket föreskrivs om dieselbrännolja, fotogen,

eldningsolja och gasol tillämpas även på bränsle för vilket motsvarande

skatt skall betalas enligt 2 kap. 3 och 4 §§.

Ansökan om nedsättning enligt första eller andra stycket skall omfatta

en period om ett kalenderår och skall lämnas in till beskattnings-

myndigheten senast inom ett år efter kalenderårets utgång.

Ansökan om återbetalning

11 kap.

12 §

Om elektrisk kraft har

förbrukats i annan yrkesmässig

jord-, skogs- eller vattenbruks-

verksamhet än vid yrkesmässig

växthusodling, beslutar beskatt-

ningsmyndigheten efter ansökan

om återbetalning av energiskatten

på den elektriska kraften.

Ansökan om återbetalning skall

omfatta perioden den 1 juli den 30

juni (årsperiod). Om sökanden

beräknas förbruka elektrisk kraft i

större omfattning, får dock be-

skattningsmyndigheten medge att

ansökan får göras per

kalenderkvartal. När sådant med-

givande har lämnats, skall

ansökan göras per kalender-

kvartal.

Rätt till återbetalning föreligger

endast för den del av skatte-

beloppet som överstiger 1 000

kronor per årsperiod.

Ansökan skall lämnas in till

beskattningsmyndigheten inom ett

år efter utgången av årsperioden

respektive kalenderkvartalet.

13 §

Bestämmelserna i 9 kap. 12

15 §§ gäller i fråga om

återbetalning av energiskatt enligt

12 §.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre bestämmelser gäller

fortfarande i fråga om förhållanden som hänför sig till tiden före

ikraftträdandet

Lagrådets yttranden

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-03-23

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 9 mars 2000 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om skatt på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer,

2. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och pris-

 regleringsavgifter,

3. lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624),

4. lag om ändring i lagen (1972:266) om skatt på annonser och

reklam,

5. lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift,

6. lag om ändring i lagen (1972:820) om skatt på spel,

7. lag om ändring i lagen (1984:409) om skatt på gödselmedel,

8. lag om ändring i fordonsskattelagen (1988:327),

9. lag om ändring i lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogs-

 kontomedel m.m.,

10. lag om ändring i lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för

 utomlands bosatta artister,

11. lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200),

12. lag om ändring i lagen (1994:1551) om frihet från skatt vid

 import,

13. lag om ändring i lagen (1994:1563) om tobaksskatt,

14. lag om ändring i lagen (1994:1564) om alkoholskatt,

15. lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av viss

 privatinförsel,

16. lag om ändring i alkohollagen (1994:1738),

17. lag om ändring i lagen (1994:1776) om skatt på energi,

18. lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:438),

19. lag om ändring i lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa

 tunga fordon,

20. lag om ändring i lagen (1998:189) om förhandsbesked i skatte-

 frågor,

21. lag om ändring i lagen (1999:445) om exportbutiker,

22. lag om upphävande av vissa lagar om lagerskatt på bränslen,

23. lag om upphävande av lagen (1994:40) om tillfällig kompensa-

 tion för viss energiskatt.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av finanssakkunnige Lars
[REDACTED_EFTERNAMN], departementssekreteraren Jan[REDACTED_EFTERNAMN], kammarrättsassessorn

Petter Classon och kammarrättsassessorn Viktoria Sjögren.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om skatt på termisk effekt i

kärnkraftsreaktorer

1 §

I lagrådsremissen föreslås att produktionsskatten på kärnkraft läggs om

till en skatt som baseras på den termiska effekten i kärnkraftsreaktorerna.

Vad som avses med termisk effekt framgår inte av lagförslaget eller av

författningskommentaren. Under lagrådsföredragningen har upplysts att

med termisk effekt i lagförslaget avses kärnkraftsreaktorns

värmeproduktionsförmåga. Enligt Lagrådets mening bör denna definition

tas in i förevarande paragraf. Lagrådet förordar att till paragrafen fogas

en andra mening av följande lydelse. Med termisk effekt avses i denna

lag kärnkraftsreaktorns värmeproduktionsförmåga.

2 §

Enligt första stycket skall skatt betalas för varje kalendermånad som

tillstånd finns att inneha och driva en kärnkraftsreaktor. Lagrådet anser

att stycket bör kompletteras med en bestämmelse som anger att, om

driftstillståndet har löpt ut eller återkallats före slutet på en

kalendermånad, skattskyldigheten upphör vid denna tidpunkt.

Av andra stycket framgår att skatten beräknas med utgångspunkt i den

högsta tillåtna termiska effekten i kärnkraftsreaktorn. För de flesta av

reaktorna framgår denna effekt av regeringens driftstillstånd. Om den

högsta termiska effekten inte har fastställts får enligt andra meningen

beskattningsmyndigheten uppskatta effekten efter vad som kan anses

skäligt. Som bestämmelsen utformats ger den intryck av att beskattnings-

myndigheten skall kunna göra en helt fri skälighetsbedömning. Detta har

emellertid inte varit avsikten. Av motiven framgår att

beskattningsmyndigheten bör beräkna den högsta tillåtna termiska

effekten efter jämförelse med andra reaktorer för vilka en sådan effekt

har fastställts. Enligt Lagrådets mening bör detta framgå av lagtexten.

Mot bakgrund av det anförda föreslår Lagrådet att paragrafen ges

följande lydelse.

 Skatt skall betalas för varje kalendermånad som tillstånd finns att

inneha och driva en kärnkraftsreaktor. Om driftstillståndet har löpt ut

eller återkallats före slutet på en kalendermånad upphör skattskyldigheten

vid denna tidpunkt.

Skatten utgör för varje kalendermånad 5 514 kronor per megawatt av

den högsta tillåtna termiska effekten i kärnkraftsreaktorn. Om den högsta

tillåtna termiska effekten inte har fastställts får beskattningsmyndigheten

beräkna effekten efter jämförelse med reaktorer för vilka sådan effekt har

fastställts.

5 §

I paragrafen har tagits in bestämmelser om möjlighet att vid längre

driftsstopp få skatteavdrag. Lagrådet har inget att invända mot det sakliga

innehållet i paragrafen men anser att den bör ges en annan utformning.

Lagrådet förordar att paragrafen ges följande lydelse.

 Om en kärnkraftsreaktor har varit ur drift under en sammanhängande

period av mer än 90 kalenderdygn, får avdrag med 181 kronor per

megawatt av den termiska effekten göras för det antal kalenderdygn som

överstiger 90.

Förslaget till lag om ändring i lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter

1 kap. 7 §

Med anledning av ändringen i 1 kap 5 § 2 bör Fiskeriverket inte längre

nämnas i 7 § i samma kapitel. Lagrådet föreslår att paragrafen ändras i

enlighet med det sagda och att Jordbruksverket byts mot Statens

Jordbruksverk . Motsvarande ändringar bör göras i andra lagrum där de

två verken nämns.

8 kap. 1 §

I det föreslagna nya andra stycket i paragrafen föreskrivs att

Riksskatteverkets beslut i fråga som avses i första stycket överklagas hos

Länsrätten i Dalarnas län. I sak har Lagrådet inget att invända mot att

överklaganden i en sådan fråga liksom hittills sker hos den angivna

länsrätten. Att det är denna länsrätt som är behörig framgår för

närvarande i första hand av 14 § andra stycket lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar. Där föreskrivs att ett beslut överklagas

till den länsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om inte

regeringen för ett visst slag av mål föreskriver annat. Av förordningen

(1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m.

framgår att det är Länsrätten i Dalarnas län som är behörig att pröva

överklaganden av beslut som har fattats av Särskilda skattekontoret i

Ludvika.

Nuvarande lagstiftningssystematik bygger alltså på att det är

regeringen som skall föreskriva om undantag från huvudregeln om att

behörig länsrätt är den inom vars domkrets ett ärende först prövats. Det

finns visserligen i 20 kap. 1 § andra stycket mervärdesskattelagen redan

en bestämmelse om överklagande som direkt pekar ut Länsrätten i

Dalarnas län som överinstans (jfr också 9 kap. 3 § LPP). Att nu införa

motsvarande bestämmelse i en rad andra lagar gör dock lagstiftningen

alltför inkonsekvent.

Valet står mellan att antingen - i enlighet med 14 § andra stycket lagen

om allmänna förvaltningsdomstolar - reglera behörigheten för Länsrätten

i Dalarnas län genom bestämmelser i förut nämnda förordning eller gå

vidare med lagbestämmelser i saken. I det förra fallet behövs inte den i

remissen föreslagna lagändringen som anger att överklagande av

Riksskatteverkets beslut skall ske hos nämnda länsrätt. I det senare fallet

bör 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar ändras

så att det framgår att huvudregeln där gäller om det inte för ett visst slag

av mål föreskrivs annat i lag eller förordning.

Det som nu har anförts gäller också föreslagna ändringar i 29 §

kupongskattelagen, 32 § lagen om skatt på annonser och reklam, 9 §

lagen om skatt på gödselmedel, 13 § lagen om skatt på ränta på

skogskontomedel m.m., 21 § lagen om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister m.fl., 35 § lagen om tobaksskatt, 35 § lagen

om alkoholskatt, 17 § lagen om beskattning av viss privatinförsel, 12

kap. 1 § lagen om skatt på energi och 22 kap. 1 § skattebetalningslagen

samt dessutom 20 kap.1 § andra stycket mervärdesskattelagen (jfr det

inte till Lagrådet remitterade men i remissen upptagna förslaget till lag

om ändring i lagen om försäljningsskatt på motorfordon).

Övergångsbestämmelser

I punkt 2 anges att vid överklagande av beslut som meddelats före

ikraftträdandet Riksskatteverket skall föra det allmännas talan i allmän

förvaltningsdomstol. Avsikten med bestämmelsen är att skära av

möjligheten för Skattemyndigheten i Gävle att efter ikraftträdandet föra

det allmännas talan. För att avsikten klarare skall framgå av lagtexten bör

punkten enligt Lagrådets mening ges följande lydelse. 2. Om

skattemyndigheten i Gävle har meddelat ett beslut före ikraftträdandet

och beslutet har överklagats, skall Riksskatteverket föra det allmännas

talan i allmän förvaltningsdomstol.

Övergångsbestämmelserna till lagen om ändring i kupongskattelagen,

lagen om ändring i lagen om skatt på gödselmedel, lagen om ändring i

lagen om skatt på ränta på skogskontomedel m m, lagen om ändring i

lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., lagen

om ändring i mervärdesskattelagen, lagen om ändring i lagen om

tobaksskatt (punkten 2), lagen om ändring i lagen om alkoholskatt

(punkten 2) och lagen om ändring i lagen om skatt på energi bör ges en

motsvarande lydelse. En övergångsbestämmelse med motsvarande

lydelse bör vidare fogas till lagen om ändring i lagen om beskattning av

viss privatinförsel och lagen om ändring i skattebetalningslagen.

Lagrådet förordar att punkt 3 i förtydligande syfte ges följande

lydelse. 3. Om skattemyndigheten i Gävle före ikraftträdandet har fattat

ett beslut som avses i den äldre lydelsen av 8 kap. 1 § sista stycket första

meningen får beslutet överklagas hos Riksskatteverket.

Övergångsbestämmelserna till lagen om ändring i lagen om skatt på

annonser och reklam och lagen om ändring i lagen om skatt på spel bör

utformas på motsvarande sätt.

I punkt 4 anges att de äldre lydelserna av 1 kap. 1 § och 5 § 2 gäller

fortfarande för förhållanden som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

Vad som avses härmed ter sig något svårgripbart. Mot bakgrund av vad

som framkommit vid lagrådsföredragningen förordar Lagrådet att

punkten ges följande lydelse. 4. Lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter skall fortfarande tillämpas beträffande skatter och

avgifter enligt de upphävda lagar som anges i den äldre lydelsen av 1

kap. 1 § 1.

Förslaget till lag om ändring i lagen om skatt på annonser och

reklam

I remissen föreslås vissa följdändringar till förslaget om att

Riksskatteverket skall bli beskattningsmyndighet enligt bl.a. den nu

nämnda lagen. I den aktuella paragrafen anges bl.a. att beslut enligt 10 §

första stycket inte får överklagas. Enligt den sistnämnda bestämmelsen är

delägare i enkelt bolag skattskyldig i förhållande till sin andel i bolaget.

Efter ansökan av samtliga delägare kan dock beskattningsmyndigheten

besluta att den av delägarna som dessa föreslår tills vidare skall anses

som ensam skattskyldig för bolagets hela skattepliktiga verksamhet.

Enligt 1 kap. 4 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag

kan ett handelsbolag men inte ett enkelt bolag förvärva rättigheter och

ikläda sig skyldigheter. På beskattningsområdet gäller att enkla bolag inte

taxeras för inkomst. Denna beskattas i stället hos delägarna efter vars och

ens andel av inkomsten.

Enligt Lagrådets mening ter sig en regel av innebörd att

skattemyndigheten utan närmare kriterier kan besluta om att

skattskyldigheten skall åvila någon annan än enligt lagens huvudregel

som främmande för skattesystemet. Det kan även diskuteras hur den

förhåller sig till 8 kap. 3 § regeringsformen. Vid lagrådsföredragningen

har upplysts att bestämmelsen numera knappast tillämpas. Lagrådet anser

mot den angivna bakgrunden att det bör övervägas att utmönstra

bestämmelsen.

Förslaget till lag om ändring i lagen om överlastavgift

I lagrådsremissen föreslås att vissa laghänvisningar utmönstras ur 10 §.

Under lagrådsföredragningen har regeringskansliet anmält att

hänvisningarna alltjämt behövs och att den föreslagna lagändringen

därför inte bör göras. Med hänsyn till det anförda avstår Lagrådet från att

yttra sig om lagförslaget.

Förslaget till lag om ändring i lagen om skatt på spel

Förslaget aktualiserar samma frågor som tagits upp under förslaget till

lag om ändring i lagen om skatt på annonser och reklam. Lagrådet

hänvisar till vad som där anförts.

Förslaget till lag om ändring i lagen om tobaksskatt

I en ny 9 b § föreslås att skattskyldighet enligt 9 § första stycket 7 inte

skall föreligga för varor som förvärvats skattefritt enligt 31 e § och som

förstörts genom olyckshändelse eller force majeure. Bestämmelsen tar

sikte på den skattefria provianteringen för fartyg och flygplan i EU-intern

trafik. Denna omfattar varor som förbrukas ombord. Enligt 9 § första

stycket 7 föreligger emellertid skattskyldighet för den som använder

varor som förvärvats skattefritt för annat ändamål än det som var

förutsättning för skattefriheten. Syftet med remissförslaget är att

skattskyldighet inte skall inträda om varor som provianterats skattefritt

förstörs genom olyckshändelse eller force majeure.

Till grund för de nuvarande reglerna låg överväganden i prop.

1998/99:86, vari bl.a. anfördes följande. Enligt det s.k. cirkulations-

direktivet skall skatt inte tas ut i det fallet att varor som omfattas av

suspensionsordningen förstörs genom olyckshändelse eller force

majeure. Något motsvarande undantag för varor som lämnat

suspensionsordningen, dvs. släppts för konsumtion, finns inte. Varor som

en tillståndshavare köper utan skatt är att betrakta som släppta för

konsumtion och har alltså lämnat suspensionsordningen, trots att skatt

inte tagits ut. Mot den angivna bakgrunden ansåg regeringen att något

undantag för varor som förstörts genom olyckshändelse eller force

majeure inte kunde göras i förevarande fall.

I lagrådsremissen framhålls nu att artikel 23.5 i cirkulationsdirektivet

ger möjlighet för medlemsstaterna att ha nationella regler om

proviantering av fartyg och luftfartyg. I remissen dras slutsatsen att

cirkulationsdirektivets regler om varor som förstörts genom

olyckshändelse eller force majeure inte gäller i fråga om proviantering.

I den angivna artikel 23.5 anges följande. Till dess att rådet enhälligt

på kommissionens förslag har infört gemenskapsbestämmelser om

furnering för fartyg och luftfartyg får medlemsstaterna bibehålla sina

nationella bestämmelser i detta ämne.

Lagrådet konstaterar att den aktuella direktivbestämmelsen talar om att

 bibehålla sina nationella bestämmelser . Det synes tveksamt om denna

formulering kan tolkas så att den också tillåter införande av helt nya

nationella bestämmelser. Den omständigheten att andra medlemsstater

har andra regler än Sverige kan knappast tas till intäkt för att

medlemsstaterna fritt kan bestämma hur varor som provianterats

skattefritt och som förstörts genom olyckshändelse eller force majeure

skall hanteras skattemässigt. Enligt Lagrådets mening bör därför frågan

om de rättsliga möjligheterna att nu göra ett undantag av den föreslagna

innebörden övervägas ytterligare i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Förslaget till lag om ändring i lagen om alkoholskatt

Den föreslagna nya 8 b § ger upphov till samma frågeställningar som

tagits upp under förslaget till lag om ändring i lagen om tobaksskatt.

Lagrådet hänvisar till vad som där anförs.

Förslaget till lag om ändring i lagen om beskattning av viss

privatinförsel

I det föreslagna tredje stycket i 17 § föreskrivs att beslut som meddelats

av Tullverket enligt denna lag får överklagas av Riksskatteverket. De

beslut som avses torde vara de som meddelas enligt 4 § andra stycket och

som Tullverket fattar för beskattningsmyndighetens räkning . Det synes

oklart om Tullverket meddelar sådana beslut i beskattningsmyndighetens

ställe och i eget namn eller som företrädare för Riksskatteverket. I det

senare fallet förefaller det oegentligt att Riksskatteverket skall få

överklaga besluten. Lagrådet förordar att frågan övervägs ytterligare.

Förslaget till lag om ändring i lagen om vägavgift för vissa

tunga fordon

Beträffande 23 § föreslås att ecu skall bytas mot euro . Med hänsyn

till att det är ecu som anges i de avtalsartiklar som nämns i första stycket

synes utbytet vara mindre lämpligt. Att ecu ersatts av euro framgår av

EG-rättsliga regler, varför lagändringen inte är nödvändig. Vid

lagrådsföredragningen har upplysts att det nuvarande avtalet skall

ersättas av ett nytt. Lagrådet förordar att ändringen i 23 § utgår. I så fall

behöver inte heller rubriken närmast före paragrafen ändras på grund av

att ecu förekommer också där.

Förslaget till lag om ändring i lagen om förhandsbesked i

skattefrågor

I 1 § föreslås den ändringen att Riksskatteverkets möjlighet att ansöka

om förhandsbesked tas bort såvitt gäller de skatter som avses i 1 kap. 1 §

första stycket 1 LPP. Förslaget är en följd av att punktskattefrågorna och

vissa mervärdesskattefrågor organisatoriskt förs till Riksskatteverket. I

remissen anförs (avsnitt 7.6) att det då i de flesta fall inte längre finns

något ursprungligt beslut av en skattemyndighet, och att det inte heller

längre torde finnas något behov för verket att begära förhandsbesked i

syfte att uppnå en enhetlig rättstillämpning eller lagtolkning.

Möjligheten för Riksskatteverket att begära förhandsbesked infördes

1998. Syftet med reformen vara att skapa förutsättningar för snabbare

besked i skattefrågor av allmänt prejudikatintresse. Enligt Lagrådets

mening är det svårt att se varför behovet av prejudikat skulle minska som

resultat av organisatoriska förändringar inom skatteförvaltningen. Om

olika meningar råder mellan en enskild och Riksskatteverket i en

beskattningsfråga synes i sak samma situation föreligga som om en

skattemyndighet först tagit ställning till den enskildes yrkande. Behovet

av förhandsbesked från Skatterättsnämnden och eventuellt

Regeringsrätten synes främst sammanhänga med svårigheten att bedöma

den aktuella frågeställningen och inte med vilken myndighet som är

beskattningsmyndighet. Lagrådet ställer sig därför tveksamt till om den

aktuella organisationsförändringen motiverar att Riksskatteverkets

möjlighet att begära förhandsbesked tas bort. Skulle denna kvarstå bör

emellertid en ändring göras i 6 §, med hänsyn till att punkt 2 i nämnda

paragraf förutsätter att skattemyndigheten fattat ett beslut som gått den

enskilde emot. Lagrådet förordar att frågan övervägs ytterligare i det

fortsatta lagstiftningsarbetet.

Ställningstagandet till frågan om Riksskatteverkets möjlighet att

begära förhandsbesked berör även förslaget till ändring i 10 § samt

förslaget till ändring i 5 kap. 5 § LPP.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-03-24

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 16 mars 2000 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

ändring i lagen (1994:1776) om skatt på energi.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet

Susanne[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Lagrådet förordar att i 11 kap. 12 § andra stycket tas in en föreskrift om

återkallelse av medgivandet. Enligt Lagrådets mening bör stycket ges

följande lydelse:

 Ansökan om återbetalning skall omfatta perioden den 1 juli - den 30

juni (årsperiod). Om sökanden beräknas förbruka elektrisk kraft i större

omfattning, får dock beskattningsmyndigheten medge att ansökan görs

per kalenderkvartal. Ett sådant beslut får återkallas om sökanden begär

det eller förutsättningar för medgivande inte finns.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 april 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:105 Vissa punktskattefrågor.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i

fordonsskattelagen

398L0069

1 Senaste lydelse 1999:674.

2 Senaste lydelse 1998:236.

3 Senaste lydelse 1998:190.

4 Senaste lydelse 1994:1791.

5 Senaste lydelse 1994:1786.

6 Senaste lydelse 1999:674.

7 Senaste lydelse 1997:492.

8 Senaste lydelse 1993:462.

9 Senaste lydelse 1994:1980.

10 Senaste lydelse 1998:507.

11 Senaste lydelse 1998:236.

12 Senaste lydelse 1991:702.

13 Senaste lydelse 1998:190.

14 Senaste lydelse 1998:190.

15 Senaste lydelse 1993:462.

16 Senaste lydelse 1994:474.

17 Senaste lydelse 1995:620.

1 Senaste lydelse 1998:242.

2 Senaste lydelse 1993:463.

3 Senaste lydelse 1993:463

1 Senaste lydelse 1994:1870

2 Senaste lydelse 1998:597

1 Senaste lydelse 1994:1871

2 Senaste lydelse 1994:1003

1 Lagen omtryckt 1983:143.

Senaste lydelse av 3 § 1998:348.

1 Lagen omtryckt 1995:616.

2 Senaste lydelse 1998:1676.

3 Senaste lydelse 1998:1676.

1 Senaste lydelse av 1 § 1998:513.

 Senaste lydelse 1992:1440.

1 Senaste lydelse 1999:418.

1 Senaste lydelse av

6 § 1998:248.

7 § 1998:248.

8 § 1998:248.

9 § 1998:248.

11 § 1998:248.

2 Senaste lydelse 1998:248.

3 Senaste lydelse 1993:464.

4 Senaste lydelse 1993:464.

1 Senaste lydelse 1993:466.

2 Senaste lydelse av

10 § 1998:253.

23 § 1998:696.

3 Senaste lydelse 1993:466.

1 Senaste lydelse av

3 kap. 26 a § 1998:255.

12 kap. 1 a § 1998:255.

19 kap. 1 § 1998:255.

19 kap. 6 § 1998:255.

2 Senaste lydelse 1999:450.

3 Senaste lydelse 1998:1675.

4 Senaste lydelse 2000:143

1 Senaste lydelse 1999:451.

1 Senaste lydelse 1998:1678.

2 Senaste lydelse 1998:1678.

1 Senaste lydelse 1998:1679.

2 Senaste lydelse 1998:1679.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1999:1329.

2 Senaste lydelse 1998:508.

3 Senaste lydelse 1998:508.

1 Senaste lydelse 1999:1001.

2 Senaste lydelse 1999:1001.

3 Senaste lydelse 1999:430.

 Senaste lydelse 1998:1699.

 Senaste lydelse 1998:1699.

 Senaste lydelse 1998:1699.

 Senaste lydelse 1998:1699.

 Senaste lydelse 1998:1680.

 Senaste lydelse 1998:1680.

1 Senaste lydelse 1998:257.

1 Senaste lydelse av

2 kap. 4 § 1998:232.

10 kap. 32 § 1998:232.

1 Senaste lydelse 1999:674.

2 Senaste lydelse 1998:236.

3 Senaste lydelse 1998:507.

4 Senaste lydelse 1998:236.

5 Senaste lydelse 1998:190.

6 Senaste lydelse 1998:190.

7 Senaste lydelse 1993:463.

8 Senaste lydelse 1994:474.

9 Senaste lydelse 1995:620.

1 Senaste lydelse 1998:242.

2 Senaste lydelse 1993:463.

3 Senaste lydelse 1993:463

1 Senaste lydelse 1998:597.

1 Senaste lydelse 1995:1203.

1 Senaste lydelse 1994:1003.

1 Lagen omtryckt 1995:616.

2 Senaste lydelse 1998:1676.

3 Senaste lydelse 1998:1676.

 Senaste lydelse 1992:1440.

1 Senaste lydelse av

6 § 1998:248.

7 § 1998:248.

8 § 1998:248.

9 § 1998:248.

11 § 1998:248.

2 Senaste lydelse 1998:248.

3 Senaste lydelse 1993:464.

4 Senaste lydelse 1993:464.

1 Senaste lydelse 1993:466.

2 Senaste lydelse av

10 § 1998:253.

23 § 1998:696.

3 Senaste lydelse 1993:466.

1 Senaste lydelse av

3 kap. 26 a § 1998:255.

12 kap. 1 a § 1998:255.

12 kap. 2 § 1998:1675.

19 kap. 1 § 1998:255.

19 kap. 6 § 1998:255.

2 Senaste lydelse 1999:450.

3 Senaste lydelse 1995:1286.

4 Lydelse enligt prop. 1999/2000:58.

1 Senaste lydelse 1998:1678.

2 Senaste lydelse 1998:1678.

1 Senaste lydelse 1998:1679.

2 Senaste lydelse 1998:1679.

1 Senaste lydelse av lagens rubrik 1999:1329.

2 Senaste lydelse 1998:508.

3 Senaste lydelse 1998:508.

1 Senaste lydelse 1999:1001.

2 Senaste lydelse 1999:1001.

3 Senaste lydelse 1994:430.

1 Senaste lydelse 1998:1680.

2 Senaste lydelse 1998:1680.

1 Senaste lydelse av

2 kap. 4 § 1998:232.

10 kap. 32 § 1998:232.

2 Senaste lydelse 1998:681.

 Senaste lydelse 1998:1699.

 Senaste lydelse 1998:1699.

 Senaste lydelse 1998:1699.

 Senaste lydelse 1998:1699.

Prop. 1999/2000:105

34

1

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 1

133

190

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 2

135

190

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 4

137

190

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 6

188

190

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 7

Prop. 1999/2000:105

Bilaga 8

Prop. 1999/2000:105

190

190