Regeringens proposition

1994/95:134

Höjning av anläggningshavarnas ansvarsbelopp för atomskador

Prop.

1994/95:134

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 26 januari 1995

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Sten Heckscher

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att det högsta ersättningsbelopp för atomskador som

innehavaren av en atomanläggning i Sverige ansvarar för skall höjas från 1 200

miljoner kronor till 175 miljoner särskilda dragningsrätter (SDR), vilket

motsvarar omkring 1 925 miljoner kronor. Detta ansvarsbelopp skall

fortsättningsvis anges i beräkningsenheten SDR.

 Det föreslås att de nya reglerna skall träda i kraft den 1 juli 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 3

2 Förslag till lag om ändring i atoman-

 svarighetslagen (1968:45)................ 3

3 Ärendet och dess beredning............... 5

4 Gällande ersättningsansvar för atomskador 6

 4.1 Internationella regler .............. 6

 4.2 Ansvarsgränser i Sverige ............ 7

 4.3 Ansvarsgränser i andra länder........ 8

5 Höjning av anläggningshavarnas ansvars-

 belopp och ändrad beräkningsenhet för

 beloppet................................. 9

6 Ikraftträdande........................... 12

7 Kostnadsaspekter......................... 12

8 Författningskommentar.................... 13

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 januari 1995 14

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring

i atomansvarighetslagen (1968:45).

2 Förslag till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45)

Regeringen har följande förslag till lagtext.

 Härigenom föreskrivs att 17 § atomansvarighetslagen (1968:45) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

17 §[1]

 För innehavare av För innehavaren av en

atomanläggning i Sverige atomanläggning i Sverige

är ansvarigheten enligt är ansvaret enligt denna

denna lag begränsad till lag begränsat till ett

1 200 miljoner kronor belopp motsvarande 175

för varje atomolycka. miljoner särskilda

Såvitt gäller anläggning dragningsrätter för varje

för enbart framställning,atomolycka. Såvitt gäller

behandling eller en anläggning för enbart

förvaring av obestrålat framställning, behandling

uran är ansvarigheten eller förvaring av

dock begränsad till 100 obestrålat uran är an-

miljoner kronor för svaret dock begränsat

varje olycka. Detsamma till ett belopp

gäller i fråga om atom- motsvarande 10 miljoner

olyckor som uppkommer särskilda dragningsrätter

under transport av för varje olycka.

sådant uran. För Detsamma gäller i fråga om

innehavare av atomolyckor som

atomanläggning utom uppkommer under

riket bestämmes transport av sådant uran.

ansvarighetsbeloppet För innehavaren av en

enligt anläggnings- atomanläggning utanför

statens lag. I fråga om Sverige bestäms an-

atomolycka som inträffar svarsbeloppet enligt

under transport av anläggningsstatens lag. I

atomsubstans avser fråga om en atomolycka

anläggningshavarens som inträffar under tran-

ansvarighet enligt sport av atomsubstans

denna lag för andra avser anläggningshavarens

skador än skada på ansvar enligt denna lag

transportmedlet icke i för andra skador än skador

något fall lägre på transportmedlet inte i

sammanlagt belopp än 100 något fall ett lägre

miljoner kronor. sammanlagt belopp än

 motsvarande 10 miljoner

 särskilda dragningsrätter.

 Med uttrycket "särskilda

 dragningsrätter" avses de

 av Internationella

 valutafonden använda

 särskilda

 dragningsrätterna.

 Omräkning från särskilda

 dragningsrätter till

 svenska kronor görs efter

 kursen den dag då

 atomolyckan inträffade.

 Vid omräkningen till

 kronor skall kronans

 värde beräknas i enlighet

 med den beräkningsmetod

 som Internationella

 valutafonden den dagen

 tillämpar för sin verk-

 samhet och sina

 transaktioner.

 De belopp som anges i De belopp som anges i

första stycket första stycket innefattar

innefattar icke ränta inte ränta eller

eller ersättning för ersättning för

rättegångskostnad. rättegångskostnader.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

3 Ärendet och dess beredning

Inom ersättningsrättslig speciallagstiftning gäller för vissa skadetyper en

beloppsmässig begränsning av ersättningsansvaret. Så är fallet bl.a. för

atomskador enligt atomansvarighetslagen (1968:45).

 Enligt 17 § atomansvarighetslagen är en atomanläggnings innehavare

ersättningsansvarig upp till högst 1 200 miljoner kronor per olycka. Detta

belopp gäller sedan den 1 januari 1992 (prop. 1991/92:31, bet. 1991/92:LU12,

rskr. 1991/92:43). Ansvarsbeloppet skall enligt 22 § vara täckt av en försäkring

som innehavaren av atomanläggningen skall ta och vidmakthålla.

 I samband med att ersättningsansvaret för atomanläggningens innehavare

bestämdes till 1 200 miljoner kronor underströk riksdagens lagutskott (bet.

1991/92:LU12 s. 6) vikten av att regeringen noga följer utvecklingen på

försäkringsmarknaden och efterhand som förhållandena medger ett ökat

skadeståndsansvar för anläggningshavarna återkommer till riksdagen med förslag.

Lagutskottet har senare (bet. 1991/92:LU29 och bet. 1992/93:LU39) återigen

betonat vikten av att regeringen följer utvecklingen på försäkringsområdet och

efter hand som förhållandena medger ett ökat ersättningsansvar för

anläggningshavarna återkommer till riksdagen med förslag.

 För att utröna förutsättningarna för en höjning av anläggningshavarnas

ansvarsbelopp höll Justitiedepartementet den 16 november 1994 överläggningar med

företrädare för kärnkraftsindustrin och försäkringsgivaren Svenska

Atomförsäkringspoolen. Vid överläggningarna berördes också frågan om i vilken

beräkningsenhet - svenska kronor eller den internationella valutafondens

särskilda dragningsrätter (SDR) - ansvarsbeloppet skall anges. Vid dessa

överläggningar deltog, förutom företrädare för Svenska Atomförsäkringspoolen,

företrädare för ABB Atom AB, Studsviks Energiteknik AB, Svensk

Kärnbränslehantering AB, Sydkraft AB och Vattenfall AB. Dessutom deltog en

företrädare för Statens kärnkraftinspektion och Statens strålskyddsinstitut.

 I denna proposition behandlar regeringen dels frågan om ansvarsbeloppet för

innehavarna av atomanläggningar bör höjas, dels frågan i vilken beräkningsenhet

ersättningsansvaret enligt lagen skall uttryckas.

Lagrådet

De lagförslag som läggs fram i denna proposition avser en höjning av ansvars-

beloppet. I samband därmed föreslås också att ansvarsbeloppet fortsättningsvis

skall anges i beräkningsenheten SDR, vilket redan förekommer i annan skade-

ståndslagstiftning där ansvaret är begränsat. Därutöver görs vissa redaktionella

förändringar i de berörda lagparagraferna. Mot denna bakgrund får förslagen an-

ses vara av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

Lagförslagen har därför inte granskats av Lagrådet.

4 Gällande ersättningsansvar för atomskador

4.1 Internationella regler

I Sverige regleras ansvaret för skador som uppkommer i samband med verksamhet

inom atomanläggningar, t.ex. kärnkraftsanläggningar och anläggningar för fram-

ställning eller behandling av atomsubstanser eller för förvaring av sådana

substanser, av atomansvarighetslagen (1968:45). Denna lag bygger på två inter-

nationella konventioner.

 Den ena konventionen är 1960 års Pariskonvention om skadeståndsansvar på

atomenergins område, ändrad genom tilläggsprotokoll senast år 1982.

 Den andra konventionen är en i Bryssel år 1963 avslutad tilläggskonvention till

Pariskonventionen, ändrad genom tilläggsprotokoll senast år 1982. Denna

konvention, som brukar kallas tilläggskonventionen, innehåller regler om

supplerande statsansvar för atomskador.

 Dessa konventioner har slutits inom ramen för verksamheten inom Organisationen

för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD). Konventionerna med

ändringsprotokoll finns intagna i prop. 1968:25 respektive prop. 1981/82:163.

Sverige är anslutet till båda konventionerna. Pariskonventionen har därutöver

tillträtts av Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Grekland, Italien,

Nederländerna, Norge, Portugal, Spanien, Storbritannien, Turkiet och Tyskland.

Av dessa nu nämnda länder är samtliga utom Grekland, Portugal och Turkiet också

anslutna till tilläggskonventionen.

 Enligt Pariskonventionen är innehavaren av en atomanläggning ansvarig för

atomskador oberoende av vållande, dvs. innehavaren är strikt ansvarig. Ansvaret

skall vara begränsat till visst belopp för varje olycka och skall vara täckt av

en försäkring eller annan ekonomisk garanti.

 Enligt artikel 7 i Pariskonventionen kan anläggningshavarens ansvar bestämmas

till 15 miljoner särskilda dragningsrätter (SDR), vilket motsvarar ungefär 165

miljoner kronor. Beloppet får dock sättas högre eller lägre än detta riktvärde

men får inte i något fall understiga 5 miljoner SDR. Enligt artikel 10 måste

innehavaren ha en försäkring eller annan ekonomisk garanti som täcker det

ansvarsbelopp som har bestämts i enlighet med artikel 7.

 Anläggningshavarnas ersättningsansvar har i Parisstaterna kommit att variera

kraftigt under de år som har gått sedan Pariskonventionen trädde i kraft. Vissa

stater har höjt nivåerna med betydande belopp medan andra stater har kommit att

ligga kvar i närheten av de miniminivåer som konventionen anger (jfr nedan

avsnitt 4.3). Mot denna bakgrund antog OECD:s atomenergiorgan NEA ("Nuclear

Energy Agency") år 1990 en rekommendation enligt vilken staterna bör sträva

efter att, i sina nationella lagstiftningar, höja anläggningshavarnas

ersättningsansvar till 150 miljoner SDR, vilket vid tiden för rekommendationens

antagande motsvarade 1 200 miljoner kronor.

 Genom tilläggskonventionen finns ett extra ersättningssystem, enligt vilket

supplerande ersättning av statsmedel betalas, om ansvarsbeloppet enligt

Pariskonventionen inte räcker till full ersättning åt de skadelidande. Systemet

enligt tilläggskonventionen verkar i flera steg.

 Anläggningshavarens ansvar utgör det första steget.

 Det andra steget betalas av den stat där anläggningshavarens anläggning är

belägen och löper från gränsen för första steget (dvs. anläggningshavarens

ansvar) upp till 175 miljoner SDR.

 Till det tredje steget, som löper i intervallet mellan 175 miljoner SDR och 300

miljoner SDR, och alltså uppgår till 125 miljoner SDR, skall de stater som är

anslutna till tilläggskonventionen (s.k. Brysselstater) gemensamt betala efter

en särskild formel. Till 50 procent av det erforderliga beloppet skall staterna

bidra i förhållande till sin bruttonationalprodukt, medan bidraget till de åter-

stående 50 procenten fördelas i förhållande till staternas respektive

kraftproduktion (baserad på kärnteknik) uttryckt i s.k. termisk effekt.

4.2 Ansvarsgränser i Sverige

Som har nämnts i avsnitt 3 har i atomansvarighetslagen anläggningshavarnas

ersättningsansvar bestämts till 1 200 miljoner kronor för varje olycka. För en

anläggning som är avsedd enbart för framställning av obestrålat uran, samt vid

transport av sådant uran, är motsvarande belopp 100 miljoner kronor. Ansvaret

skall vara täckt av en obligatorisk försäkring eller av någon annan ekonomisk

garanti.

 Utöver de ersättningsregler som har föranletts av konventionerna (17 och 28 -

31 §§) infördes i atomansvarighetslagen år 1982 ett fjärde steg. Enligt detta

skall den svenska staten, i de fall en anläggningshavare här i landet är

ansvarig, betala ersättning med sammanlagt 3 miljarder kronor. I detta belopp är

ersättningarna enligt första - tredje stegen inräknade (31 a §).

 Ersättningsbeloppen har senast övervägts år 1991 i samband med att

anläggningshavarens ersättningsbelopp höjdes till 1 200 miljoner kronor (prop.

1991/92:31).

 För närvarande gäller därför följande ersättningsbelopp i Sverige.

(Ersättningsbeloppen är beräknade efter att 1 SDR motsvarar 11 kr, vilket för

närvarande är det avrundade värdet på dragningsrätten.)

 Miljoner kronor

1. Anläggningshavaren 0 - 1 200

2. Svenska staten, för en 1 200 - 1 925

olycka för vilken

anläggningshavaren i Sverige är

ansvarig

3. Svenska staten, gemensamt 1 925 - 3 300

med övriga Brysselstater

4. Svenska staten 3 000

 Det skall påpekas att lagens tillämpningsområde varierar för de olika stegen.

Ansvaret i första steget omfattar även skador i andra stater än

konventionsstater, om olyckan har inträffat i Sverige (3 §). Regeringen kan

enligt 3 § bestämma att ersättning inom det första steget inte skall betalas för

skada i en stat som inte är konventionsstat, om inte ersättning i den staten

skulle ha betalats för en skada i Sverige (reciprocitetsprincipen). Denna

möjlighet har inte utnyttjats.

 I steg 2 och 3 betalas ersättning för skador som har uppkommit i Sverige eller

i andra Brysselstater, på eller över det fria havet ombord på fartyg eller

luftfartyg som är registrerade i Sverige eller i andra Brysselstater, på eller

över det fria havet i annat fall, om skadan har tillfogats en Brysselstat eller

en medborgare i en sådan stat, samt för skador på fartyg eller luftfartyg, om de

är registrerade i en sådan stat (29 §)

 Också enligt det fjärde steget (31 a §) gäller vissa inskränkningar. Till att

börja med omfattar statens ansvar skador i Danmark, Finland, Norge och Sverige

samt skador ombord på fartyg eller luftfartyg som är registrerade i dessa

länder. Därutöver betalas ersättning till svenska medborgare eller svenska

juridiska personer oavsett var skadan har inträffat. Även skador i en annan

Brysselstat täcks enligt fjärde steget, men endast enligt

reciprocitetsprincipen.

 Slutligen skall för fullständighetens skull 33 § atomansvarighetslagen nämnas.

Om det ansvarighetsbelopp som gäller enligt första - fjärde stegen inte räcker

till ersättning för uppkommen skada, skall ersättning beredas av statsmedel

enligt grunder som bestäms i lag. Någon viss ersättningsnivå garanteras inte

genom bestämmelsen. Det kan särskilt märkas att bestämmelsen inte är begränsad

till fall då skador har uppkommit i Sverige eller har orsakats av en atomolycka

för vilken innehavaren av en atomanläggning i Sverige är ansvarig (prop.

1981/82:163 s. 50 - 51 och s. 65).

4.3 Ansvarsgränser i andra länder

Enligt uppgifter från OECD:s atomenergiorgan NEA uppgår ansvarsgränserna för

anläggningshavarna i de elva Brysselstaterna till följande belopp, såvitt gäller

det ansvar som skall vara täckt av försäkring eller på annat sätt garanterat.

 Försäkrat eller SEK SDR

 garanterat

 belopp

Nederländerna 625 miljoner Gld. 2,7 miljarder 248 miljoner

Tyskland 500 miljoner DM 2,5 miljarder 223 miljoner

Spanien 34 miljarder Pta 1,9 miljarder 175 miljoner

Storbritannien £140 miljoner 1,7 miljarder 152 miljoner

Finland 150 miljoner SDR 1,7 miljarder 150 miljoner

Sverige 1 200 miljoner 1,2 miljarder 109 miljoner

Belgien 4 000 miljoner BF 960 miljoner 87 miljoner

Frankrike 600 miljoner FF 864 miljoner 79 miljoner

Norge 60 miljoner SDR 660 miljoner 60 miljoner

Danmark 60 miljoner DK 74 miljoner 6,7 miljoner

Italien 7 500 miljoner Lir 36 miljoner 3,2 miljoner

 I Tyskland gäller sedan år 1986 att anläggningshavarens ansvarighet skall uppgå

till 500 miljoner DM, vilket skall vara garanterat. Därutöver svarar staten för

ytterligare 500 miljoner DM. Dessutom gäller att anläggningshavaren gentemot

tyska medborgare har ett obegränsat ansvar, som inte behöver vara täckt av

försäkring. I förhållande till skadelidande i andra konventionsstater är

ansvaret begränsat.

 I Japan, Kanada, USA och Österrike, som alla står utanför Paris- och

Brysselkonventionerna, är det ansvar som skall vara täckt av försäkring, eller

garanterat, 1, 5 miljarder, 460 miljoner, 1, 5 miljarder respektive 340 miljoner

kronor. I USA finns därutöver ett särskilt försäkringssystem som sammantaget gör

att omkring 9 miljarder dollar finns tillgängligt för att ersätta en atomskada.

 Schweiz har ett ersättningssystem som innebär obegränsat ansvar, dock att det

ansvar som skall vara täckt av obligatorisk försäkring skall uppgå till 2, 9

miljarder kronor (500 miljoner CHF).

5 Höjning av anläggningshavarnas ansvarsbelopp och ändrad beräkningsenhet för

beloppet

Regeringens förslag: Anläggningshavarnas ansvars-

belopp höjs till ett belopp motsvarande 175 miljo-

ner SDR (1 925 miljoner kronor) per atomolycka.

Detta ansvarsbelopp, liksom ansvaret för hantering

och transport av obestrålat uran, skall fortsätt-

ningsvis anges i beräkningsenheten SDR.

 Överläggningarna med försäkringsgivaren och kärnkraftsindustrin: Kapaciteten på

återförsäkringsmarknaden medger enligt Atomförsäkringspoolen att ansvarsbeloppet

för anläggningshavarna höjs till ett belopp motsvarande 175 miljoner SDR.

Enligt några företrädare för kärnkraftsindustrin bör höjningen av

anläggningshavarnas ansvar begränsas till 150 miljoner SDR, vilket motsvarar det

av OECD rekommenderade ansvarsbeloppet för en anläggningshavare.

 Skälen för regeringens förslag : Som vid flera tillfällen har betonats av

riksdagens lagutskott (jfr t.ex. bet. 1989/90:LU29 och bet. 1992/93:LU39) är

utgångspunkterna vid avgörande av nivån för anläggningshavarnas ansvar för

atomskador att ansvaret i första hand bör bäras av kärnkraftsindustrin och att

ansvarsbeloppet inte kan sättas högre än att det kan täckas av försäkring.

Samtidigt har konstaterats att det inte torde vara förenligt med

Pariskonventionen att ålägga anläggningshavarna ett obegränsat ansvar. Av

väsentlig betydelse för omfattningen av anläggningshavarnas ansvar blir därför

möjligheten att täcka ansvaret genom försäkring.

 Enligt uppgifter som Svenska Atomförsäkringspoolen har lämnat till

Justitiedepartementet ger kapaciteten på försäkringsmarknaden utrymme att höja

anläggningshavarnas ersättningsanvar till ett belopp motsvarande 175 miljoner

SDR.

 Enligt vad Atomförsäkringspoolen också har uppgett innebär en höjning av

ansvarsbeloppet till 175 miljoner SDR att kapacitetsökningen på försäkringsmark-

naden på atomområdet tas i anspråk främst för en höjning av det ansvarsbelopp

som åvilar en atomanläggnings innehavare. En sådan höjning av ansvarsbeloppet

kan inverka på den framtida kapaciteten för sakförsäkringar men innebär inte -

enligt vad som uppgavs vid överläggningarna med försäkringsgivaren och kärn-

kraftsindustrin - att möjligheterna att vidmakthålla de gällande sakförsäk-

ringsbeloppen försämras.

 Inte heller i övrigt framkom det vid överläggningarna med kärnkraftsindustrin

- där vissa av industriföreträdarna förordade en höjning till 150 miljoner SDR -

att en höjning av ansvarsbeloppet till 175 miljoner SDR skulle innebära några

svårigheter för kärnkraftsindustrin.

 Regeringen konstaterar alltså att det finns utrymme för att höja anläggnings-

havarnas ansvar till ett belopp motsvarande 175 miljoner SDR (ca 1 925 miljoner

kronor) och att denna höjning inte innebär några avgörande försämringar för

gällande sakförsäkringar eller av annat skäl inte kan bäras av industrin.

Regeringen föreslår därför att anläggningshavarens ersättningsansvar höjs till

ett belopp motsvarande 175 miljoner SDR för varje olycka.

 Någon anledning att justera den lägre gräns om 100 miljoner kronor som gäller

för hantering och transport av obestrålat uran anser regeringen - mot bakgrund

av uppgifter som vid överläggningarna lämnades av företrädaren för

Kärnkraftinspektionen och Strålskyddsinstitutet - inte föreligga. Riskerna vid

hantering av sådant material är väsentligt lägre än vid en reaktorolycka (jfr

prop. 1987/88:139 s. 9).

 En fråga som har uppkommit i anslutning till anläggningshavarens ansvar är om

dennes ersättningsansvar skall vara uttryckt i svenska kronor eller om den

internationella valutafondens beräkningsenhet, särskild dragningsrätt (SDR), i

stället skall användas, vilket redan idag är fallet för att ange statens

maximala ersättningsansvar enligt konventionssystemet.

 Det kan i detta sammanhang nämnas att värdet av en SDR bestäms genom dagliga

beslut av den internationella valutafonden enligt en värderingsmetod som är

baserad på en "korg" ("basket") i vilken de fem viktigaste världshandels-

valutorna ingår; nämligen den amerikanska dollarn, det brittiska pundet, den

franska francen, den japanska yenen och den tyska marken. Var och en av

valutorna har ett andelstal som bestämmer valutans relativa betydelse i korgen.

Detta andelstal har bestämts med hänsyn till de olika valutornas andel i

världshandeln och deras betydelse för det internationella valutasystemet. De

valutor som bestämmer värdet på en SDR och värdet av dessa valutor är föremål

för översyn vart femte år. Valutafonden publicerar dagligen värdet på en SDR i

ett lands valuta för mer är 40 nationella valutor.

 Att använda SDR kan innebära att de skadelidande vid en nedgång i den

nationella valutans värde är tillförsäkrad ett ersättningsbelopp som inte fallit

i värde på motsvarande sätt.

 En övergång till att använda SDR skulle också innebära att relationen mellan

anläggningshavarnas ansvar och anläggningsstatens ansvar enligt till-

läggskonventionen inte förskjuts beroende på fluktuationer i den nationella

valutans värde.

 Beräkningsenheten SDR används också redan i många olika sammanhang, bl.a. inom

lagstiftning där ansvarsbegränsning spelar en central roll. Ett av syftena med

att beräkningsenheten SDR används i dessa sammanhang i stället för nationell

valuta är att motverka att växelkursförändringar i den nationella valutan

påverkar begränsningsbeloppens storlek i andra valutor. Vad som nu har sagts

gäller bl.a. för den lagstiftning som reglerar fartygsägarnas och den

internationella oljeskadefondens ersättningsansvar för oljeskador till sjöss

(jfr lagen, 1973:1198, om ansvarighet för oljeskada till sjöss och lagen,

1973:1199, om ersättning från den internationella oljeskadefonden). Också i den

transporträttsliga lagstiftningen - dvs. i luftfartslagen (1957:297) såvitt

avser lufttransporter, i lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik

såvitt avser järnvägstransporter och i sjölagen (1994:1009) såvitt avser sjö-

transporter - anges det begränsade ansvar som transportföraren har i SDR. Några

särskilda problem för försäkringsgivarna inom dessa områden synes detta inte ha

medfört.

 Såvitt gäller atomsansvarighetslagstiftningen kan nämnas att i Finland och

Norge anläggningshavarnas ersättningsansvar anges inte i dessa länders

nationella valutor utan i SDR.

 Vid de överläggningar som har varit med företrädare för kärnkraftsindustrin och

försäkringsgivaren har dessa inte haft några invändningar mot att SDR används

som beräkningsenhet för anläggningshavarnas ersättningsansvar.

 Mot denna bakgrund föreslår regeringen att anläggningshavarnas ersättningsan-

svar fortsättningsvis skall anges i beräkningsenheten SDR.

 Sammanfattningsvis innebär alltså regeringens förslag att anläggningshavarnas

ersättningsansvar skall höjas till 175 miljoner SDR (ca 1 925 miljoner kronor)

för varje atomolycka. Ansvarsbeloppet skall fortsättningsvis anges i

beräkningsenheten SDR. Ansvarsbeloppet såvitt gäller obestrålat uran bör också

anges i SDR och lämpligen sättas till 10 miljoner SDR, vilket med dagens värde

på dragningsrätten endast innebär en smärre höjning för ersättningsansvaret för

obestrålat uran.

 Avslutningsvis vill regeringen också beröra frågan om en ändring i atoman-

svarighetslagens regler om det särskilda statsansvaret utöver tilläggskonven-

tionens maximibelopp. Det är detta statsansvar som tidigare har beskrivits som

atomansvarighetslagens fjärde steg.

 Den senaste tidens ekonomiska utveckling och därmed värdet på den särskilda

dragningsrätten har lett till att maximibeloppet enligt tilläggskonventionen i

dag överstiger vad som kan betalas enligt det extra statsansvaret i 31 a §

atomansvarighetslagen. Det extra statsansvaret kan därmed sägas ha förlorat sin

betydelse.

 Frågan om omfattningen och utformningen av ett statsansvar för atomskador är

emellertid föremål för uppmärksamhet i arbetet inom Internationella atomener-

giorganets (IAEA) utskott för civilrättsligt ansvar vid kärnkraftsolyckor.

Resultatet av detta arbete kan få betydelse för svensk del och kan enligt rege-

ringens mening vara ett skäl att vänta med att ta ställning till frågan om

ändringar av det särskilda statsansvaret.

 Härtill kommer att frågan om omfattningen av ett särskilt statsansvar också bör

övervägas utifrån vissa andra utgångspunkter. Bl.a. kan nämnas att

Energikommissionen (Dir. 1994:67) har som en uppgift att uppmärksamma

förutsättningarna för en utveckling av ersättningsansvaret i internationellt

sammanhang. Kommissionen skall ha slutfört sitt arbete i september 1995. Detta

kan vara ytterligare ett skäl att något avvakta innan ändringar övervägs

rörande statsansvaret.Det kan slutligen framhållas att även om inget förslag om

en höjning av det särskilda statsansvaret i 31 a § atomansvarighetslagen görs nu

så finns alltjämt regleringen i 33 § atomsansvarighetslagen om ersättning för

atomskador efter särskilt riksdagsbeslut. Denna reglering innebär, som redan har

påpekats i avsnitt 4.2, att riksdagen har att anslå medel för att bereda

skadelidande ersättning även vid olyckor vilkas skadeverkningar är så omfattande

att tilläggskonventionens maximibelopp och det fjärde stegets statsansvar inte

räcker till full ersättning. Regleringen är inte begränsad till skador som har

uppkommit här i landet eller till skador som har orsakats av en atomolycka för

vilken innehavaren av en anläggning i Sverige är ansvarig. Någon viss

ersättningsnivå garanteras dock inte genom regleringen (jfr prop. 1981/82:163 s.

50 - 51).

6 Ikraftträdande

Lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 1995.

 Några särskild övergångsbestämmelser erfordras inte. Av allmänna skadestånds-

rättsliga principer följer att äldre lag skall tillämpas i fråga om skadefall

som har inträffat före ikraftträdandet.

7 Kostnadsaspekter

Den nu föreslagna höjningen av anläggningshavarnas ansvarighet innebär en

höjning av de försäkringspremier som kärnkraftsindustrin måste betala till sin

försäkringsgivare. Vid de överläggningar som förts med industrin inför den

föreslagna höjningen framkom inget som tyder på att kostnaden inte kan bäras av

industrin.

8 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45)

17 §

För innehavaren av en atomanläggning i Sverige är ansvaret enligt denna lag

begränsat till ett belopp motsvarande 175 miljoner särskilda dragningsrätter

för varje atomolycka. Såvitt gäller en anläggning för enbart framställning,

behandling eller förvaring av obestrålat uran är ansvaret dock begränsat till

ett belopp motsvarande 10 miljoner särskilda dragningsrätter för varje olycka.

Detsamma gäller i fråga om atomolyckor som uppkommer under transport av sådant

uran. För innehavaren av en atomanläggning utanför Sverige bestäms an-

svarsbeloppet enligt anläggningsstatens lag. I fråga om en atomolycka som

inträffar under transport av atomsubstans avser anläggningshavarens ansvar

enligt denna lag för andra skador än skador på transportmedlet inte i något fall

ett lägre sammanlagt belopp än motsvarande 10 miljoner särskilda

dragningsrätter.

 Med uttrycket "särskilda dragningsrätter" avses de av Internationella

valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Omräkning från särskilda

dragningsrätter till svenska kronor görs efter kursen den dag då atomolyckan

inträffade. Vid omräkningen till kronor skall kronans värde beräknas i enlighet

med den beräkningsmetod som Internationella valutafonden den dagen tillämpar för

sin verksamhet och sina transaktioner.

 De belopp som anges i första stycket innefattar inte ränta eller ersättning

för rättegångskostnader

Första stycket

 I stycket anges det nya ansvarsbeloppet för anläggningshavaren. Därutöver har

redaktionella ändringar gjorts.

Andra stycket

 Till paragrafen har ett nytt andra stycke fogats som anger vad som avses med

särskilda dragningsrätter och hur dessa skall räknas om till nationell valuta. I

sakligt hänseende svarar bestämmelserna mot 31 § andra stycket.

Tredje stycket

 Detta stycke svarar i sak mot andra stycket i den gällande lydelsen av

atomansvarighetslagen.

 **Fotnot**

 [1]Senaste lydelse 1991:1557.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 januari 1995

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden, Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham, Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Heckscher

Regeringen beslutar proposition 1994/95:134 Höjning av anläggningshavarnas

ansvarsbelopp för atomskador.