Regeringens proposition

1998/99:3

Åtgärder mot dopning

Prop.

1998/99:3

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 10 september 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Margot[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att bruket av dopningsmedel kriminaliseras. En

ändring av denna innebörd föreslås bli införd i lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel. I vissa fall skall enligt förslaget kunna

dömas för grovt dopningsbrott till fängelse högst fyra år. Vid

bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om det har

utgjort led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller

yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd eller annars varit av särskilt

farlig eller hänsynslös art. Kriterierna för när ett brott skall bedömas som

ringa anges uttryckligen i dopningslagen. Definitionen av dopning i

dopningslagen ändras inte.

Innehav av läkemedel i uppenbart syfte att olovligen sälja dem föreslås

bli kriminaliserat. En bestämmelse med denna innebörd införs därför i

lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m. För sådan hantering

som sker yrkesmässigt, avser betydande mängd eller värde, eller annars

är av särskilt farlig art föreslås en särskild straffskala.

I propositionen redovisas också regeringens bedömning i fråga om

förebyggande insatser, åtgärder för att begränsa tillgången på

dopningsmedel, vård och behandling av dem som missbrukar

dopningsmedel samt behovet av utbildning och forskning. I

socialtjänstlagen (1980:620) föreslås ett förtydligande av socialtjänstens

ansvar för att förebygga och motverka missbruk av dopningsmedel bland

barn och ungdomar. Ändringar föreslås vidare i ett antal lagar för att

underlätta förverkande av dopningsmedel som påträffas på

kriminalvårdsanstalter och olika vårdinstitutioner.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud

 mot vissa dopningsmedel 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1152) om handel

 med läkemedel m.m. 8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

 kriminalvård i anstalt 9

2.4 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 10

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:12) om kontroll av

 berusningsmedel på sjukhus 12

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av

 missbrukare i vissa fall 12

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga 15

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

 psykiatrisk tvångsvård 17

3 Ärendet och dess beredning 19

4 Bruket av dopningsmedel inom och utanför idrotten 20

4.1 Inledning 20

4.2 Den svenska idrottsrörelsens åtgärder mot dopning 20

4.2.1 Riksidrottsförbundets verksamhet 20

4.2.2 Kontrollverksamheten 21

4.3 Den nuvarande rättsliga regleringen och dess tillämpning 22

4.3.1 Lagar som reglerar dopningsmedel m.m. 22

4.3.2 Tillämpningen av dopningslagen 25

4.4 Anabola steroider och tillväxthormon 27

4.4.1 Anabola androgena steroider (AAS) 27

4.4.2 Tillväxthormon 30

4.5 Missbruket av dopningsmedel i Sverige omfattning,

 orsaker och karaktär 31

4.5.1 Missbrukets omfattning 31

4.5.2 Missbrukets orsaker och karaktär 32

4.5.3 Samband med social situation och missbruk av andra

 droger 33

4.5.4 Samband mellan bruk av anabola steroider och

 kriminalitet 34

4.6 Dopningsfrågorna i ett internationellt perspektiv 35

4.6.1 Regleringen av dopningsmedel i andra länder 35

4.6.2 Det internationella arbetet mot dopning 35

4.7 Behovet av ändringar i dopningslagen och andra åtgärder

 mot dopning 38

5 Dopning eller doping ? 38

6 Åtgärder för att förebygga missbruk och begränsa tillgången på

 dopningsmedel 39

6.1 Förebyggande åtgärder 39

6.2 Åtgärder för att begränsa tillgången på dopningsmedel 48

7 Medel som bör omfattas av dopningslagen 53

8 Kriminalisering av bruket av dopningsmedel 61

9 Andra ändringar i dopningslagen 73

10 Vissa andra lagstiftningsfrågor 77

11 Vård och behandling 85

12 Utbildning och forskning 90

13 Tillsynsfrågor 92

14 Kostnader 93

15 Ikraftträdande 94

16 Författningskommentar 94

16.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud

mot vissa dopningsmedel 94

16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1152) om handel

med läkemedel m.m. 96

16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt 97

16.4 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 97

16.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:12) om kontroll

av berusningsmedel på sjukhus 97

16.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall 98

16.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga 98

16.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård 98

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet SOU 1996:126

 Doping i folkhälsoperspektiv 99

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

 (SOU 1996:126) Doping i folkhälsoperspektiv 102

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 103

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 116

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

10 september 1998 120

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

 dopningsmedel,

2. lag om ändring i lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m.,

3. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

4. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

5. lag om ändring i lagen (1985:12) om kontroll av berusningsmedel på

 sjukhus,

6. lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

 fall,

7. lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

 vård av unga,

8. lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel

dels att 2 4 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf, 3 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Medel som anges i 1 § får inte annat än för medicinskt eller vetenskapligt

ändamål

1. införas till landet,

2. överlåtas,

3. framställas,

4. förvärvas i överlåtelsesyfte,

5. bjudas ut till försäljning, eller

6. innehas.

5. bjudas ut till försäljning,

6. innehas, eller

7. brukas.

3 §

Den som uppsåtligen bryter mot

2 § 2 6 döms för dopningsbrott till

fängelse i högst två år.

Är brott som avses i första

stycket att anse som ringa, döms

till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Den som uppsåtligen bryter mot

2 § 2 7 döms för dopningsbrott till

fängelse i högst två år.

Är ett brott som avses i första

stycket med hänsyn till mängden

dopningsmedel samt övriga

omständigheter att anse som ringa,

döms till böter eller fängelse i

högst sex månader.

Om straff för olovlig införsel m.m. finns bestämmelser i lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

3 a §

Är ett brott som avses i 3 § första

stycket att anse som grovt döms

för grovt dopningsbrott till

fängelse, lägst sex månader och

högst fyra år. Vid bedömningen av

om brottet är grovt skall det

särskilt beaktas om det har utgjort

led i en verksamhet som har

bedrivits i större omfattning eller

yrkesmässigt, avsett särskilt stor

mängd dopningsmedel eller

annars varit av särskilt farlig eller

hänsynslös art.

4 §

För försök eller förberedelse till

sådant dopningsbrott som inte är

att anse som ringa döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken, om

gärningen gäller annan befattning

än som avses i 2 § 6.

För försök eller förberedelse till

sådant dopningsbrott som inte är

att anse som ringa döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken, om

gärningen gäller annan befattning

än som avses i 2 § 6 eller 7.

Om flera har medverkat till brott som avses i 2 § 2 5, skall 23 kap. 4

och 5 §§ brottsbalken tillämpas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1152) om

handel med läkemedel m.m.

Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1996:1152) om handel med

läkemedel m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

Den som med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot 3, 4 eller

5 § döms till böter eller fängelse i

högst ett år, om gärningen inte är

belagd med straff enligt

brottsbalken.

Den som med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot 3, 4 eller

5 § eller innehar läkemedel i

uppenbart syfte att olovligen sälja

dem döms till böter eller fängelse i

högst ett år, om gärningen inte är

belagd med straff enligt

brottsbalken.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Om en uppsåtlig gärning som

avses i första stycket har begåtts

yrkesmässigt, avsett betydande

mängd eller värde eller annars

varit av särskilt farlig art, döms

till fängelse i högst två år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrivs att 63 § lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

63 §

Alkoholhaltiga drycker, andra

berusningsmedel eller sådana

varor som omfattas av lagen

(1998:000) om förbud mot vissa

hälsofarliga varor får omhändertas,

Alkoholhaltiga drycker, andra

berusningsmedel, sådana varor

som omfattas av lagen (1998:000)

om förbud mot vissa hälsofarliga

varor eller sådana medel som

avses i lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel

får omhändertas,

1. om de påträffas hos en intagen,

2. om en intagen får dem sig tillsända,

3. om de medförs av någon som skall tas in i kriminalvårdsanstalt, eller

4. om de annars påträffas inom anstalt och det inte finns någon känd

ägare till dem.

Den lokala kriminalvårdsmyndigheten skall låta förstöra eller sälja den

omhändertagna egendomen enligt bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

Bestämmelserna i första och andra styckena tillämpas även i fråga om

injektionssprutor eller kanyler som kan användas för insprutning i

människokroppen eller i fråga om andra föremål som är särskilt ägnade

att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika.

Belopp, som erhållits vid försäljning av omhändertagen egendom,

tillfaller staten.

Pengar, som påträffas hos eller ankommer till en intagen i strid med

vad som är särskilt föreskrivet om intagnas rätt att inneha pengar, skall

omhändertas, om det inte är uppenbart oskäligt. Omhändertagna pengar

skall genom den lokala kriminalvårdsmyndighetens försorg göras

räntebärande men får inte disponeras av den intagne förrän vid

anstaltsvistelsens slut, om det inte finns särskilda skäl.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

Härigenom föreskrivs att 11 och 12 §§ socialtjänstlagen (1980:620)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

Socialnämnden skall arbeta för

att förebygga och motverka

missbruk av alkohol och andra

beroendeframkallande medel.

Insatser för barn och ungdom bör

därvid ägnas särskild

uppmärksamhet.

Socialnämnden skall arbeta för

att förebygga och motverka

missbruk av alkohol och andra

beroendeframkallande medel.

Socialnämnden skall genom information till myndigheter, grupper och

enskilda och genom uppsökande verksamhet sprida kunskap om

skadeverkningar av missbruk och om de hjälpmöjligheter som finns.

Socialnämnden skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får

den hjälp och vård som han behöver för att komma ifrån missbruket.

Nämnden skall i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och

vården och noga bevaka att planen fullföljs.

12 §

Socialnämnden skall

verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda

förhållanden,

i nära samarbete med hemmen främja en allsidig

personlighetsutveckling och en gynnsam fysisk och social utveckling hos

barn och ungdom,

med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom

som har visat tecken till en ogynnsam utveckling,

aktivt arbeta för att förebygga

och motverka missbruk bland barn

och ungdom av alkoholhaltiga

drycker, andra

beroendeframkallande medel samt

dopningsmedel,

i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som

riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver

och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran

utanför det egna hemmet, samt

i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av

stöd och hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad,

boende, umgänge eller adoption har avgjorts.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:12) om

kontroll av berusningsmedel på sjukhus

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1985:12) om kontroll av

berusningsmedel på sjukhus skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Den som är intagen för vård får

inte inneha alkoholhaltiga drycker,

andra berusningsmedel eller

sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor. Han får

inte heller inneha injektionssprutor

eller kanyler som kan användas för

insprutning i människokroppen

eller andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika.

Den som är intagen för vård får

inte inneha alkoholhaltiga drycker,

andra berusningsmedel, sådana

varor som omfattas av lagen

(1998:000) om förbud mot vissa

hälsofarliga varor eller något

sådant medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel. Han får inte heller

inneha injektionssprutor eller

kanyler som kan användas för

insprutning i människokroppen

eller andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika.

4 §

Sådana berusningsmedel, varor

och föremål som anges i 2 § får

omhändertas

Sådana berusningsmedel, varor,

dopningsmedel och föremål som

anges i 2 § får omhändertas

1. om de påträffas hos en intagen,

2. om en intagen får dem sig tillsända, eller

3. om de påträffas utan att det finns någon känd ägare till dem.

Verksamhetschefen skall låta förstöra eller försälja den omhändertagna

egendomen enligt bestämmelserna om beslagtagen egendom i 2 § 1

första stycket lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga

drycker m. m.

Belopp som erhållits vid försäljningen skall tillfalla staten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall

Härigenom föreskrivs att 31 och 36 §§ lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

31 §

Den som vårdas enligt denna lag

i ett LVM-hem får inte inneha

alkoholhaltiga drycker, narkotika,

flyktiga lösningsmedel eller

sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Han får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom som nu angetts, får den

omhändertas.

Den som vårdas enligt denna lag

i ett LVM-hem får inte inneha

alkoholhaltiga drycker, narkotika,

flyktiga lösningsmedel, sådana

varor som omfattas av lagen

(1998:000) om förbud mot vissa

hälsofarliga varor eller sådana

medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Han får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom som nu angetts, får den

omhändertas.

36 §

Har alkoholhaltiga drycker,

narkotika, flyktiga lösningsmedel

eller sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor

omhändertagits enligt 31 eller 35 §

eller påträffats inom ett LVM-hem

utan att det finns någon känd ägare

till dem, skall den som förestår

vården vid hemmet låta förstöra

eller försälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket

lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Belopp som erhålls vid försäljning

tillfaller staten.

Har alkoholhaltiga drycker,

narkotika, flyktiga lösningsmedel,

sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor eller

sådana medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel omhändertagits

enligt 31 eller 35 § eller påträffats

inom ett LVM-hem utan att det

finns någon känd ägare till dem,

skall den som förestår vården vid

hemmet låta förstöra eller försälja

egendomen enligt bestämmelserna

om beslagtagen egendom i 2 § 1

första stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga

drycker m. m. Belopp som erhålls

vid försäljning tillfaller staten.

Detsamma skall gälla i fråga om injektionssprutor, kanyler och andra

föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan

befattning med narkotika.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga

Härigenom föreskrivs att 16 och 20 §§ lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 §

Den som omfattas av

bestämmelserna i 15 § får inte

inneha narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel

eller sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Den unge får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom hos den unge, får den

omhändertas.

Den som omfattas av

bestämmelserna i 15 § får inte

inneha narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel,

sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor eller

sådana medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Den unge får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom hos den unge, får den

omhändertas.

20 §

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel

eller sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor

omhändertagits enligt 16 eller 19 §

eller har sådan egendom påträffats

inom ett hem för särskilt noggrann

tillsyn utan att det finns någon

känd ägare till egendomen, skall

den som förestår vården vid

hemmet låta förstöra eller försälja

egendomen enligt bestämmelserna

om beslagtagen egendom i 2 § 1

första stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m. Belopp som har

erhållits vid försäljning tillfaller

staten.

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel,

sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor eller

sådana medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel omhändertagits

enligt 16 eller 19 § eller har sådan

egendom påträffats inom ett hem

för särskilt noggrann tillsyn utan

att det finns någon känd ägare till

egendomen, skall den som förestår

vården vid hemmet låta förstöra

eller försälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket

lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Belopp som har erhållits vid

försäljning tillfaller staten.

Detsamma skall gälla i fråga om injektionssprutor, kanyler och andra

föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan

befattning med narkotika.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård

Härigenom föreskrivs att 21 och 24 §§ lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §

En patient får inte inneha

1. narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel eller

sådana varor som omfattas av lagen (1998:000) om förbud mot vissa

häsofarliga varor,

2. injektionssprutor eller

kanyler, som kan användas för

insprutning i människokroppen,

3. andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika, eller

4. annan egendom som kan

skada honom själv eller någon

annan eller vara till men för

vården eller ordningen på

vårdinrättningen.

2. sådana medel som avses i

lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel,

3. injektionssprutor eller

kanyler, som kan användas för

insprutning i människokroppen,

4. andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika, eller

5. annan egendom som kan

skada honom själv eller någon

annan eller vara till men för

vården eller ordningen på

vårdinrättningen.

Påträffas sådan egendom som avses i första stycket, får den

omhändertas.

24 §

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel

eller sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om förbud mot

vissa hälsofarliga varor

omhändertagits enligt 21 eller 22 §

eller har sådan egendom påträffats

där patienter intagits för

tvångsvård utan att det finns någon

känd ägare till egendomen, skall

chefsöverläkaren låta förstöra eller

sälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket

lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Detsamma gäller i fråga om

injektionssprutor eller kanyler,

som kan användas för insprutning

i människokroppen, och i fråga om

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika.

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel,

sådana varor som omfattas av

lagen (1998:000) om hälsofarliga

varor eller sådana medel som

avses i lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel

omhändertagits enligt 21 eller 22 §

eller har sådan egendom påträffats

där patienter intagits för

tvångsvård utan att det finns någon

känd ägare till egendomen, skall

chefsöverläkaren låta förstöra eller

sälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket

lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Detsamma gäller i fråga om

injektionssprutor eller kanyler,

som kan användas för insprutning

i människokroppen, och i fråga om

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika.

Belopp som har erhållits vid försäljning tillfaller staten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslutade i juli 1994 att bemyndiga dåvarande chefen för

Socialdepartementet att tillkalla en parlamentarisk kommitté med uppgift

att göra en allsidig översyn av dopningsproblemets omfattning och

karaktär, följder av missbruk på kort och lång sikt samt behovet av olika

insatser; Utredningen om dopning.

Utredningen om dopning lade i augusti 1996 fram betänkandet Doping

i folkhälsoperspektiv (SOU 1996:126). I betänkandet görs en översyn av

dopningsproblemet i ett folkhälsoperspektiv. Lagändringar och andra

åtgärder för att motverka missbruket av dopningsmedel föreslås. En

sammanfattning av innehållet i betänkandet finns i bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. I bilaga 2 finns en förteckning över

remissinstanserna. En sammanställning över remissyttrandena har

upprättats och finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr S96/5972/S).

Regeringen tar i detta ärende upp de frågor som behandlats i

betänkandet.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 juni 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga

4.

Regeringen har i propositionen följt de förslag som Lagrådet lämnat

utom vad gäller förslaget om att ordet dopning skall bytas mot ordet

 doping . Vi återkommer till Lagrådets yttrande i avsnitt 5 och 8 samt i

författningskommentarerna till de lagrum vilkas utformning Lagrådet

lämnat synpunkter på.

Efter Lagrådets granskning har även vissa smärre ändringar skett i

lagtexten genom att de ändringar som föreslås i regeringens proposition

1997/98:183 Kontroll av syntetiska droger m.m. har beaktats.

4 Bruket av dopningsmedel inom och utanför

idrotten

4.1 Inledning

Dopning innebär i princip att en idrottsutövare på ett onaturligt sätt

förbättrar sin prestationsförmåga. Internationella Olympiska Kommittén

(IOK) har antagit en definition som innebär att med dopning avses

användande av de medel och metoder som enligt en av IOK fastställd

lista är förbjudna.

Frågan om dopning uppmärksammades först inom tävlingsidrotten.

Kampen mot denna företeelse inleddes på allvar inom idrottsrörelsen

under 1960-talet.

Under 1980-talet visade det sig att bruket av dopningsmedel även hade

börjat att spridas utanför den organiserade idrotten. Denna utveckling

ledde till antagandet av lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel, som trädde i kraft den 1 juli 1992. Här benämns lagen i

fortsättningen dopningslagen .

Från att ha varit ett problem endast för idrotten har dopningsproblemet

under senare år börjat ses i ett folkhälsoperspektiv. Förebyggande

åtgärder bedrivs även utanför idrotten, ofta av olika myndigheter och

organisationer i samverkan.

I jämförelse med andra former av missbruk (alkohol, narkotika) är

dock problemet med missbruket av dopningsmedel av begränsad

omfattning. Narkotikamissbruket får med hänsyn till både sin utbredning

och sina konsekvenser anses vara ett betydligt allvarligare

samhällsproblem.

I det följande ges en beskrivning av den nuvarande situationen när det

gäller bruket av dopningsmedel i Sverige. Tyngdpunkten ligger på de

dopningsmedel som omfattas av dopningslagen, främst anabola steroider.

Missbruket av dessa medel utgör, med hänsyn till hälsorisker och brukets

utbredning, fortfarande det största problemet när det gäller dopning.

4.2 Den svenska idrottsrörelsens åtgärder mot dopning

4.2.1 Riksidrottsförbundets verksamhet

Riksidrottsförbundet (RF) är huvudorganisation för idrottsföreningarna i

Sverige. RF består av ett flertal specialidrottsförbund. Svenska

Kroppskulturförbundet, som organiserar kroppsbyggarföreningarna i

Sverige, står dock utanför RF.

Enligt RF:s stadgar är dopning i samband med all idrottsutövning

förbjudet. Enligt stadgarna avses med dopning dels bruk av medel, dels

bruk av metoder som av IOK, eller av internationella

specialidrottsförbund därutöver, ansetts vara dopning. Om något

specialidrottsförbund har ytterligare förbjudna medel gäller detta för de

idrottsgrenar som organiseras inom detta förbund.

Det övergripande ansvaret för arbetet mot dopning åligger

Riksidrottsstyrelsen, som är RF:s verkställande organ.

Riksidrottsstyrelsen tillsatte år 1977 den s.k. Dopingkommissionen, som

har till uppgift att leda antidopningsarbetet och att fungera som åklagare i

bestraffningsärenden. Dopingkommissionen består av såväl juridisk som

medicinsk expertis. På RF:s kansli finns även en Antidopinggrupp som

sköter det praktiska arbetet.

Arbetet mot dopning är uppdelat i dels den juridiska och

kontrollerande verksamheten, som kortfattat beskrivs nedan, dels

förebyggande verksamhet avseende utbildning, information och

samverkan med andra organisationer och myndigheter. Den senare

verksamheten behandlas i avsnitt 6.1 om förebyggande åtgärder och i

avsnitt 4.6.2 om internationellt samarbete inom idrottsrörelsen.

4.2.2 Kontrollverksamheten

Den juridiska grunden för idrottsrörelsens möjligheter att genomföra

kontroller och bestraffa förseelser är att den enskilde idrottsutövaren

genom sitt medlemskap accepterat att följa de stadgar som finns för

idrottsrörelsen.

Dopingförseelse föreligger enligt RF:s stadgar då idrottsutövaren

intagit förbjudet medel eller använt förbjuden metod eller vägrat att delta

i dopningskontroll eller försökt dölja att han eller hon använt förbjudna

medel eller metoder samt om idrottsutövaren på annat sätt försvårar

dopningskontrollen. Möjlighet till dispens finns i vissa fall.

Dopingförseelse bestraffas med diskvalifikation i upp till två år.

Diskvalifikation innebär att idrottsutövaren inte får delta i tävling eller

uppvisning och inte heller utöva uppdrag inom idrottsrörelsen. Alla

idrottsgrenar som bedrivs inom de specialförbund som är anslutna till RF

omfattas av beslutet. Två års diskvalifikation används vid grov

dopingförseelse, till vilken användandet av anabola steroider och annan

hormondopning räknas, vid vägran att genomgå dopningskontroll och vid

återfall. Vid lättare dopning, som t.ex. bruk av efedrin, bestäms

diskvalifikationen till mellan en och sex månader.

Andelen dopningsprov som ledde till bestraffning var enligt uppgift

från Antidopinggruppen 1 % 1995 och 1,3 % 1996. Andelen positiva

analyser var större, bl.a. på grund av att vissa ärenden utreds med flera

prov och andra avskrivs på grund av medicinsk dispens etc.

Vid dopningskontroller sker urvalet av kontrollpersoner huvudsakligen

genom lottning. Vid större tävlingar brukar dock även medaljörerna

kontrolleras. Vid kontrollen skall idrottsutövaren avlämna ett urinprov

som delas upp på två flaskor, ett A-prov och ett B-prov. Om A-provet

visar sig vara negativt anses idrottsutövaren inte vara dopad. Om

analyssvaret är positivt har idrottsutövaren möjlighet att begära analys av

B-provet. Om han eller hon inte gör det eller om även B-provet visar sig

vara positivt anmäls idrottsutövaren av Dopingkommissionen till

vederbörande specialförbund.

Dopingkommissionen fungerar som åklagare i bestraffningsärendet.

Dopingkommissionen gör en första prövning av huruvida skäl finns till

anmälan, dvs. beaktar de formella kraven och eventuell dispens. Beslutet

om bestraffning fattas emellertid av det specialförbund idrottsutövaren

tillhör. Specialförbundets beslut kan överklagas av såväl den fällde som

av Dopingkommissionen. Beslutet prövas då av Riksidrottsnämnden,

RIN, som är idrottsrörelsens högsta dömande instans. RIN:s ledamöter,

bland vilka lagfarna domare ingår, utses av RF-stämman (RF:s högsta

beslutande organ) men är i övrigt fristående från RF.

4.3 Den nuvarande rättsliga regleringen och dess

tillämpning

4.3.1 Lagar som reglerar dopningsmedel m.m.

De lagar varigenom olika dopningsmedel (i begreppets vida bemärkelse)

huvudsakligen regleras är förutom dopningslagen också läkemedelslagen

(1992:859), lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m., lagen

(1992:860) om kontroll av narkotika, narkotikastrafflagen (1968:64),

livsmedelslagen (1971:511) samt lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling (varusmugglingslagen). En ny lag om hälsofarliga varor

föreslås i regeringens proposition 1997/98:183 Kontroll av syntetiska

droger m.m. Den skall dock inte tillämpas på sådana medel som omfattas

av dopningslagen. De grundläggande reglerna om hanteringen av

läkemedel finns i läkemedelslagen och lagen om handel med läkemedel

m.m. Såväl narkotikalagstiftningen som dopningslagen har tillkommit

som en följd av att lagstiftaren har ansett att de problem som förelegat

inte på ett tillräckligt effektivt sätt kunnat motverkas genom de regler

som gäller för hanteringen av läkemedel. Som huvudregel gäller dock,

enligt 1 § tredje stycket läkemedelslagen, att läkemedelslagens regler

även gäller för läkemedel som också är narkotika eller omfattas av

dopningslagen. I den mån narkotikalagstiftningens eller dopningslagens

bestämmelser avviker från läkemedelslagen gäller de särskilda

bestämmelserna i respektive lag. Straffbestämmelserna för olovlig

införsel av de medel som omfattas av de aktuella lagarna återfinns i

varusmugglingslagen.

Innehållet i läkemedelslagstiftningen berörs kortfattat i avsnitt 10 i

samband med att regeringen föreslår vissa ändringar i denna lagstiftning.

Vissa andra lagar av betydelse för bland annat vård och behandling av

dopningsmissbrukare behandlas också i senare avsnitt. Den rättsliga

regleringen av möjligheterna till provtagning tas upp i avsnitt 8 i

samband med regeringens förslag om att kriminalisera bruket av

dopningsmedel.

Dopningslagen

Av 1 § dopningslagen framgår att lagen gäller syntetiska anabola

steroider, testosteron och dess derivat, tillväxthormon samt kemiska

substanser som ökar produktion och frigörelse av testosteron och dess

derivat eller av tillväxthormon. Med derivat avses en kemisk förening

framställd ur en annan förening med liknande struktur och också ofta

med likartad effekt. Dopningslagen omfattar angivna kemiska substanser

oavsett om substansen förekommer i någon beredningsform eller ej.

Såväl bruksfärdiga som icke bruksfärdiga beredningar, som innehåller

någon mängd av en angiven substans, omfattas.

Vilka gärningar som är förbjudna framgår av 2 §. Där föreskrivs

sålunda att de medel som anges i 1 § inte annat än för medicinskt eller

vetenskapligt ändamål får införas till landet, överlåtas, framställas,

förvärvas i överlåtelsesyfte, utbjudas till försäljning eller innehas.

Förbudet mot innehav omfattar även innehav för eget bruk.

Konsumtionen eller bruket i sig av medlen är däremot inte förbjudet.

Enligt 3 § är de gärningar som anges i 2 § straffbara. I paragrafens första

stycke anges att den som uppsåtligen bryter mot 2 § döms för

dopningsbrott. Påföljden är fängelse i högst två år. Av andra stycket

framgår att brott som avses i första stycket men som är att anse som ringa

kan föranleda böter eller fängelse i högst sex månader. Slutligen anges i

paragrafens tredje stycke att bestämmelser om straff för olovlig införsel

m.m. finns i varusmugglingslagen. Något oaktsamhetsbrott finns inte i

dopningslagen till skillnad mot narkotikastrafflagen.

Med undantag för innehav är även försök eller förberedelse till

dopningsbrott, som inte är att anse som ringa, straffbart enligt 4 §. I

motsvarande utsträckning skall i 23 kap. 4 och 5 §§ brottsbalken

föreskrivna bestämmelser om medverkansansvar tillämpas då flera

medverkat till dopningsbrott.

I 5 och 6 §§ dopningslagen finns bestämmelser om förverkande

respektive beslag.

Livsmedelslagen

I 1 § livsmedelslagen definieras livsmedel som matvara, dryckesvara,

njutningsmedel eller annan vara som är avsedd att förtäras av människor

med uttryckligt undantag för vara för vilken läkemedelslagen är

tillämplig. I livsmedelslagen och livsmedelsförordningen (1971:807)

regleras sådant som livsmedels beskaffenhet och hantering, märkning

och saluhållande samt personalhygien och krav på lokalers utformning

vid livsmedelshantering. Närmare bestämmelser framgår av föreskrifter

som beslutas av Statens Livsmedelsverk medan den regionala tillsynen

utövas av länsstyrelserna och den lokala av kommunala nämnder. Av

livsmedelslagen följer att livsmedel inte får saluhållas bl.a. om de kan

vara skadliga att förtära, smittförande eller eljest otjänliga som

människoföda samt att de inte får innehålla andra livsmedelstillsatser än

sådana som godkänts av Statens Livsmedelsverk. Livsmedelslagen

innehåller även straffbestämmelser. Många kosttillskott av olika slag,

som används av idrottsutövare och andra, omfattas av

livsmedelslagstiftningen.

Narkotikalagstiftningen

Narkotika regleras huvudsakligen genom lagen om kontroll av narkotika

och narkotikastrafflagen. Detaljföreskrifter finns i förordningen

(1992:1554) om kontroll av narkotika och i de särskilda föreskrifter som

beslutas av Läkemedelsverket.

Vad som är narkotika definieras i 8 § narkotikastrafflagen till vilken

lagen om kontroll av narkotika hänvisar. I denna paragraf stadgas att med

narkotika förstås läkemedel eller hälsofarliga varor med starkt

vanebildande egenskaper eller varor som med lätthet kan omvandlas till

sådana varor, och som

1. på sådan grund är föremål för kontroll enligt internationella

överenskommelser eller

2. genom beslut av regeringen förklarats vara narkotika.

I propositionen 1997/98:183 Kontroll av syntetiska droger m.m. föreslås

en viss förändring av narkotikadefinitionen för att den klart skall täcka

alla de varor som i dag anses som narkotika. Enligt förslaget ersätts

uttrycket starkt vanebildande egenskaper med beroendeframkallande

egenskaper eller euforiserande effekter .

Regeringen har i förordningen om kontroll av narkotika angett vilka

substanser som skall anses som narkotika enligt narkotikastrafflagen.

Läkemedelsverket skall upprätta och kungöra förteckningar över

narkotika. Syftet med lagstiftningen är att begränsa användningen av

narkotika till medicinska och vetenskapliga ändamål.

Lagen om kontroll av narkotika reglerar den legala hanteringen, såsom

import, export, tillverkning, handel med och innehav av narkotika.

Tillstånd krävs i regel. I lagen om kontroll av narkotika ges också, i

enlighet med Sveriges åtaganden i internationella överenskommelser,

bestämmelser om kontrollen av hanteringen av vissa kemiska ämnen som

kan användas vid olaglig tillverkning av narkotika, s.k. prekursorer.

Hantering i strid mot bestämmelserna i lagen om kontroll av narkotika,

såvitt dessa avser narkotika, straffbeläggs i huvudsak genom

narkotikastrafflagen eller varusmugglingslagen. Vissa kompletterande

ansvarsregler finns i lagen om kontroll av narkotika.

Narkotikastrafflagen innehåller straffbestämmelser avseende olovlig

befattning med narkotika. Huruvida befattningen är olovlig eller inte

framgår av bestämmelserna i lagen om kontroll av narkotika. I 1 §

narkotikastrafflagen finns en katalog över de hanteringsformer som utgör

straffbara gärningar. Således straffbeläggs överlåtelse och förvärv i

överlåtelsesyfte av narkotika samt framställande av narkotika som är

avsedd för missbruk. Vidare straffbeläggs vissa åtgärder som typiskt sett

är ägnade att främja den mer organiserade eller eljest grova

narkotikabrottsligheten. Härvid avses dels åtgärder som är ägnade att

främja handel med narkotika, t.ex. utbjudande till försäljning eller

kontaktförmedling, dels vissa kvalificerade fall av befattning med

narkotika som inte är avsedd för eget bruk, t.ex. förpackning eller

transport. Slutligen straffbeläggs i 1 § innehav, bruk eller annan

befattning med narkotika. Bestämmelser om olovlig införsel till riket av

narkotika finns i varusmugglingslagen.

Narkotikabrotten är graderade i tre nivåer. För ringa narkotikabrott är

föreskrivet böter eller fängelse i högst sex månader (2 §) och för

narkotikabrott av normalgraden fängelse i högst tre år (1 § ). Påföljden

för grovt narkotikabrott är enligt 3 § fängelse i lägst två och högst tio år.

En gärning som begås av grov oaktsamhet kan enligt 3 a §

narkotikastrafflagen föranleda ansvar för vårdslöshet med narkotika. I

ringa fall skall dock inte dömas till ansvar. Påföljden för vårdslöshet med

narkotika är böter eller fängelse i högst ett år.

Varusmugglingslagen

Som framgått ovan samlas ansvarsreglerna för bl.a. olovlig införsel i

varusmugglingslagen. För varusmuggling döms enligt 1 § denna lag bl.a.

den som utan att ge det tillkänna hos vederbörlig myndighet till riket

inför eller från riket utför gods för vilket tull, annan skatt eller avgift

skall erläggas till staten eller som enligt stadganden i lag eller annan

författning inte får införas eller utföras. Lagen straffbelägger även viss

annan hantering som har samband med införsel respektive utförsel. Såväl

uppsåtliga gärningar som sådana begångna av grov oaktsamhet

bestraffas.

Varusmugglingslagen innehåller två straffskalor varav den ena den

strängare avser hantering av narkotika. Vid olovlig införsel av

narkotika överensstämmer straffskalan helt med straffskalan enligt

narkotikastrafflagen utom beträffande oaktsamhetsbrott. För gärningar

som begåtts av grov oaktsamhet är straffet, oavsett om det rör sig om

narkotika eller inte, böter eller fängelse i högst två år. I ringa fall skall

inte dömas till ansvar. Straffskalan för uppsåtliga brott som inte avser

narkotika är för ringa brott penningböter och för brott av normalgraden

böter eller fängelse högst två år. För grova brott stadgas fängelse lägst

sex månader och högst sex år.

Förslaget till lag om hälsofarliga varor

Regeringen föreslår i propositionen 1997/98:183 Kontroll av syntetiska

droger m.m. att en ny lag, lagen om hälsofarliga varor, införs i syfte att

åstadkomma ett effektivare kontrollförfarande för nya droger. Enligt 1 §

gäller lagen varor som på grund av sina inneboende egenskaper medför

fara för människors liv eller hälsa och som används eller kan antas

användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan. Vilka varor

lagen skall tillämpas på föreskrivs av regeringen. Av den föreslagna

lagens 2 § framgår att lagen inte skall tillämpas på bl.a. varor som är

narkotika enligt narkotikastrafflagen eller på sådana dopningsmedel som

omfattas av dopningslagen.

4.3.2 Tillämpningen av dopningslagen

Utifrån ett femtiotal domar från tiden den 1 juli 1992 till juli 1995 kan

sägas att straffen generellt sett varit lägre än vad som utdöms för

hantering av narkotika. Det saknas en fast linje i domstolarnas

bedömning av dopningsbrotten och de straff som har utdömts varierar

mellan de olika domarna även beträffande likartade gärningar.

Mängden dopningsmedel har i de flesta fall varit den avgörande

omständigheten vid bedömningen av gärningen. Medlens farlighet tycks

inte ha särskilt uppmärksammats och de olika preparaten synes i stort sett

ha jämställts i detta hänseende. I många fall synes dock domstolarna ha

gjort en i övrigt mer allsidig bedömning av gärningen varvid praxis för

narkotikabrotten använts som förebild.

Många av problemen vid tillämpningen torde till stor del ha sin

förklaring i att dopningslagen varit i kraft en förhållandevis kort tid.

Under våren 1995 kom dock de första prejudicerande avgörandena från

HD som rörde tillämpningen av dopningslagen (NJA 1995 s. 89). I det

första målet dömdes A för olovlig befattning med smuggelgods, brott

mot läkemedelsförordningen, dopningsbrott och varusmuggling under

tiden våren 1991 januari månad 1993. A hade hanterat en större mängd

dopningsmedel, ca 9 000 tabletter och 215 ampuller syntetiska anabola

steroider och ca 2 000 enheter (ampuller, sprutor och kapslar) av

testosteronpreparat och tillväxthormon. Härutöver förekom vissa andra

läkemedel, såsom efedrin. Av preparaten hade A överlåtit över 2 000

tabletter ryssfemmor samt 160 tabletter och ampuller av andra

dopningsmedel. I det andra målet dömdes H för förvärv i

överlåtelsesyfte, innehav och överlåtelse av 5 000 tabletter

 ryssfemmor . Förvärvet ägde rum någon gång efter den 1 juli 1992 och

tabletterna överläts i december månad 1992. I domskälen fastslog HD

bl.a. att dopningsbrott som inte är ringa och som innefattar överlåtelse

och annan medverkan till spridning av mera betydande kvantiteter

dopningsmedel skall anses utgöra en brottslighet av sådan art att fängelse

normalt bör följa som påföljd. Särskilda skäl, hänförliga till

omständigheterna vid brottet eller gärningsmannens person, bör dock

enligt HD kunna föranleda en annan bedömning. HD fortsätter: Vad

som har sagts nu får också anses ha avseende på förvärv och innehav i

överlåtelsesyfte, medan innehav eller annan befattning som uteslutande

är inriktad på det egna bruket bör kunna föranleda en mildare

bedömning .

I båda målen kom HD fram till att brottsligheten avsett befattning med

sådana kvantiteter dopningspreparat att fängelse normalt skall utdömas

och att det inte fanns sådana särskilda skäl som med styrka talade för en

annan påföljd. HD:s avgöranden innebär således att man beträffande

hantering av mera betydande kvantiteter anlagt ett liknande synsätt på

påföljdsvalet vid dopningsbrott som vid narkotikabrott. Någon direkt

vägledning beträffande vad som avses med mera betydande kvantiteter

ges inte. Emellertid, som noterats ovan, ansåg HD att överlåtelse av

5 000 tabletter var en sådan mängd att fängelse skulle ådömas.

Statistik över antalet anmälda brott avseende dopningsmedel under

perioden 1993 1997 återges i tabell 1. Uppgifter om lagföringar för

dopningsbrott år 1992 1996 finns i tabell 2.

Tabell 1 Antalet anmälda brott avseende dopningsmedel 1993 1997

År

Dopningsbrott

Brott mot

varusmugglingslagen

1993

564

105

1994

412

 24

1995

288

 46

1996

320

 26

1997

338

 37

Källa: BRÅ

Anm. Uppgifterna för 1997 är preliminära.

Tabell 2 Antalet lagföringar där dopningsbrott ingått i

 brottsligheten 1992 1996

År

Åtalsunder-

låtelse

Strafföre-

lägganden

Domar

Summa

Därav

huvudbrott

1992

 5

 -

 11

16

9

1993

17

21

192

230

119

1994

16

25

173

214

93

1995

17

16

163

196

101

1996

12

33

151

196

95

Källa: BRÅ

4.4 Anabola steroider och tillväxthormon

Här ges en redogörelse för vad som för närvarande är känt om de fysiska

och psykiska effekterna av anabola androgena steroider (AAS) och

tillväxthormon, eftersom det främst är dessa medel som omfattas av

dopningslagen. Andra dopningsmedel diskuteras i avsnitt 7 i samband

med regeringens överväganden rörande vilka medel som skall omfattas

av dopningslagen. En utförlig genomgång av olika dopningsmedel finns i

betänkandets bilagedel.

4.4.1 Anabola androgena steroider (AAS)

Begreppet anabola androgena steroider (AAS) inkluderar hormonet

testosteron och syntetiskt framställda kemiska föreningar härledda ur

detta. Testosteron har bl.a. förmanligande (androgena) och

vävnadsuppbyggande (anabola) effekter, vilka också finns hos de

syntetiskt framställda anabola steroiderna, även om man vid

framställningen av dessa försökt att så långt möjligt renodla den anabola

effekten.

AAS används i relativt liten utsträckning inom sjukvården.

Indikationerna för den anabola steroiden Deca-Durabol (nandrolon)

anges vara benskörhet och blodbrist vid njursjukdom.

Testosteronpreparat kan användas för att stimulera könsmognad för unga

män med testosteronbrist, vid behandling av vissa former av bröstcancer

hos kvinnor och för transsexuella kvinnor i syfte att förmanliga kroppen.

Studier har också genomförts där man undersökt möjligheterna att

använda testosteronpreparat som preventivmedel för män. AAS har även

använts vid behandling av depressioner.

AAS som dopningsmedel

Tillsammans med en riktig kost och intensiv träning kan utifrån tillförda

AAS öka kroppsvikt, muskelmassa och muskelstyrka. AAS tillförs

främst som tabletter (oralt) och i injektionsform, men tillförsel kan också

ske genom plåster, nässpray och tabletter lagda under tungan. Bland

kroppsbyggare intas AAS vanligen i cykler eller kurer av varierande

längd och ofta enligt komplicerade scheman. Doseringarna varierar

mycket, men överstiger ofta kraftigt de kliniskt använda doserna.

Fysiska bieffekter

Det finns ett stort antal fallrapporter i vilka man kopplat ihop medicinskt

bruk eller missbruk av AAS med olika bieffekter. Det finns dock inte så

många kontrollerade studier på detta område. Av bl.a. etiska skäl har det

varit svårt att studera effekterna av dessa medel.

Bland bieffekterna märks bl.a. acne, som kan vara svårartad,

bristningar i huden, gynekomasti (kvinnlig bröstkörteltillväxt hos män)

och minskad testikelstorlek på grund av minskad testosteronproduktion.

AAS-missbruk leder vidare till infertilitet på grund av inverkan på

spermieproduktionen. De personer som injicerar AAS riskerar att få

infektioner av orena sprutor, exempelvis HIV.

När det gäller effekter på hjärta och blodkärl finns fallrapporter om

bl.a. akut hjärtinfarkt och i vissa fall plötslig hjärtdöd hos AAS-

missbrukande kroppsbyggare. Med nu tillgängliga kunskaper kan man

dock inte dra den generella slutsatsen att AAS-användning ökar

förekomsten av betydande och bestående störningar i hjärtat, blodkärlen

eller i blodet.

AAS som intas i tablettform passerar alltid levern och utsätts då för

kemiska modifikationer och kan även utöva effekt på leverns funktioner.

De AAS som injiceras i t.ex. muskulatur passerar i avsevärt lägre

utsträckning levern, vilket innebär att de påverkar levern mindre och i sin

tur påverkas mindre av levern. Ett stort antal fall av

gallgångsförträngning, gulsot och blodfyllda levercystor (peliosis

hepatis, leverpelios) på grund av AAS har rapporterats. Leverpelios tycks

dock vara vanligare hos patienter som behandlas med AAS än hos friska

personer som av någon anledning använder AAS. Den största risken med

leverpelios tycks vara bristning med inre blödning som följd. Det är

också klarlagt att AAS-medicinering leder till ökad risk för godartade,

men inte helt ofarliga levertumörer. Det finns inga vetenskapliga bevis

vare sig för eller emot att levercancer skulle vara vanlig hos dem som

använder AAS.

Slutligen bör nämnas att intag av AAS medför risk för avstannande

längdtillväxt hos barn och ungdomar som inte har växt färdigt.

Det finns mycket få studier av hur intag av AAS påverkar kvinnor,

men bieffekter som t.ex. mörkare röst, ökad ansikts- och kroppsbehåring

m.m. har rapporterats. Kunskaperna om effekten av kraftigt förhöjda

koncentrationer av AAS på foster är bristfälliga, men risken för påverkan

torde vara störst för kvinnliga foster.

Psykiska effekter

Under det senaste decenniet har det inträffat ett antal grova våldsbrott

som fått stor uppmärksamhet och där det bl.a. i massmedia påståtts

föreligga ett samband mellan gärningarna och missbruk av anabola

steroider. I några fall uppgav gärningsmännen själva att de hade

konsumerat AAS. Utredningens genomgång av sex sådana fall visar dock

att psykiska störningar och påverkan av alkohol var vanligt

förekommande hos gärningsmännen.

Frågan om ett orsakssamband mellan AAS och våldsbeteende är av

stor betydelse för synen på missbruket av dessa medel. Det är dock av

främst etiska skäl mycket svårt att genomföra studier på detta område.

Utöver fallrapporter finns ett fåtal kontrollerade systematiska studier

som starkt stödjer att intag av AAS i höga doser hos en del friska

försökspersoner kan ge sannolikt övergående psykiska effekter såsom

hypomani/mani, ökad aggressivitet/ilska som tar sig verbala uttryck och

ej uttryck i fysiskt våld, ändringar i sexuell lust och förmåga samt

utvecklande av depression efter avslutad kur. Det är dock inte klarlagt

om det finns ett orsakssamband mellan AAS-missbruk och våldsamt

beteende.

I vissa fallrapporter hävdas att AAS-missbruk hos friska kan leda till

våldshandlingar eller hot om våld eller beroendeliknande effekter.

Avsevärda svårigheter föreligger vad gäller tolkningen av dessa enskilda

fallrapporter. Det går ej att bedöma i vilken mån en person är benägen att

utveckla ett avvikande beteende även utan AAS-missbruk. I många fall

använder AAS-missbrukaren en rad andra droger (amfetamin, alkohol,

cannabis etc.) vilka i sig eller eventuellt tillsammans med AAS kan

påverka beteendet. Det är slutligen av stor betydelse att skilja på

orsakssamband/kausalitet ( A leder till B ) och ren

association/korrelation ( A förekommer ofta samtidigt som B ).

Ökad aggressivitet kan vara en önskad följd av AAS-missbruket. Det

är svårt att bedöma i vilken mån psykiska effekter influeras av

förväntningar eller förhoppningar om verkningarna av AAS.

De depressioner som ofta drabbar missbrukaren vid avslutandet av en

kur kan bero på kroppsfixering som leder till en identitetskris när

muskelvolymen eller styrkan minskar. De kan dock också till viss del

bero på oerhört låg koncentration av testosteron på grund av hämmad

egenproduktion efter en tids AAS-missbruk. Det finns obestyrkta fall där

självmord har satts i samband med AAS-missbruk.

Beroende kan förenklat definieras som förlust av kontrollen över

drogintaget trots negativa verkningar. Dessutom karakteriseras beroende

av toleransutveckling (ökande doser krävs för effekt) och

abstinenssymptom (ångest, irritabilitet, sömnsvårigheter, illamående,

ökad kroppstemperatur, ökad puls och blodtryck). Det har diskuterats om

en beroendeutveckling kan förekomma hos en del av dem som

missbrukar AAS. Forskarna är inte eniga om hur det förhåller sig på

denna punkt. Det finns ett antal fallbeskrivningar i vilka sedvanliga

kriterier för beroende uppfylls. Det saknas dock prospektiva

(framåtblickande) studier på människa som stödjer dessa iakttagelser.

Det är vidare svårt att i dag skilja ut om ett eventuellt beroende i så fall

har att göra med fysiologiska effekter av substansen på hjärnan eller med

att AAS-missbrukaren är fixerad vid de önskade fysiologiska effekterna

(muskelmasseökning, minskad fettmängd etc.) Vid Institutionen för

farmaceutisk biovetenskap, avdelningen för biologisk beroendeforskning

vid Uppsala universitet, pågår för närvarande forskning avseende anabola

steroiders beroendeframkallande effekt. Där anser man att bl.a. resultaten

av de djurstudier (på råtta) som hittills genomförts pekar på att anabola

steroider kan ha en euforiserande effekt vid intag av de höga doser som

missbrukarna använder sig av samt att anabola steroider tycks kunna öka

känsligheten för andra droger.

Det finns dessutom indikationer på att olika typer av AAS ger psykiska

bieffekter i varierande grad, att AAS som injiceras vanligtvis har

lindrigare effekt på psyket än de som tillförs genom munnen och att ett

dos-effektsamband skulle kunna råda vad gäller psykiska bieffekter. Det

senare skulle innebära att AAS i hög dos oftare ger psykiska bieffekter än

AAS i lägre dos.

I avsnitt 12, om utbildning och forskning, diskuteras bl.a. behovet av

ytterligare studier av de psykiska effekterna av AAS.

4.4.2 Tillväxthormon

Tillväxthormon, även benämnt somatotropin, human growth hormone

(hGH) eller growth hormone (GH), kan ges både till barn och vuxna.

Barn med brist på tillväxthormon får detta hormon tills de vuxit färdigt.

Vuxna med brist på tillväxthormon har bl.a. ökad risk för hjärt- och

kärlsjukdomar, ökad mängd kroppsfett, minskad mängd vätska mellan

cellerna, lägre benmineraltäthet samt minskat välbefinnande. Brist på

tillväxthormoner och andra hormoner anses av en del forskare kunna

påskynda åldrandet.

Det är en vanligt förekommande uppfattning bland

dopningsmissbrukare att tillförsel av tillväxthormon ökar muskelmassa

och muskelstyrka samt stärker senor och ligament. Tillväxthormon som

tillförts utifrån kan för närvarande inte detekteras eller särskiljas från det

kroppsegna tillväxthormonet i dopningstester. Detta tillsammans med

den utbredda uppfattningen att det saknar bieffekter bidrar till ett stort

intresse för tillväxthormon som dopningsmedel trots att det är mycket

dyrt jämfört med anabola steroider.

Hos patienter med tillväxthormonbrist står det klart att behandling med

tillväxthormon minskar fettmassa, ökar muskelmassa och ibland

muskelstyrka. Det finns inte vetenskapligt stöd för att muskelstyrkan

ökar mer hos friska personer om tillväxthormon används tillsammans

med styrketräning. De få studier som gjorts på friska personer visar dock

att tillväxthormontillförsel kan ge en ökning av den fettfria delen av

kroppsmassan, främst på grund av ökad vätskeansamling i kroppen.

Bieffekter

Vid tillväxthormonbehandling av barn och vuxna förekommer en rad

bieffekter, varav de flesta synes vara av relativt godartad karaktär och

övergående vid avslutande av behandlingen. Det förekommer dock

rapporter om bieffekter av mer allvarlig karaktär (leukemi, ökat

vätsketryck i kraniet) där ett samband med tillväxthormonbehandling i

dag varken kan bekräftas eller definitivt uteslutas. Vuxna patienter med

onormalt stor frisättning av tillväxthormon (akromegalipatienter) dör

oftare i olika former av cancer eller hjärt- och kärlsjukdomar än

åldersmatchade kontroller.

Vid användning av höga doser med tillväxthormon i samband med

dopning föreligger det särskilda svårigheter att bedöma vilka bieffekter

som kan uppträda. Missbrukare kan t.ex. kombinera tillväxthormon med

en mängd andra preparat (anabola steroider, vitaminer, stimulantia) i

höga doser, varvid de olika medlen kan interagera på svårförutsägbara

sätt. Att injicera tillväxthormon som utvunnits från avlidna eller att

använda orena sprutor innebär en uppenbar risk för infektioner,

exempelvis HIV/AIDS och hepatit. Vid behandling med tillväxthormon

utvunnet ur hypofysextrakt finns risk för utvecklandet av den allvarliga

neurologiska sjukdomen Creutzfeldt-Jakobs sjukdom.

Några negativa psykiska eller sociala bieffekter är inte kända.

Långtidseffekterna är okända.

4.5 Missbruket av dopningsmedel i Sverige omfattning,

orsaker och karaktär

4.5.1 Missbrukets omfattning

Information om missbrukets omfattning fås framför allt genom olika

frågeundersökningar. Resultatet av dessa påverkas dock alltid av olika

metodologiska osäkerhetsmoment som bl.a. hänför sig till urvalet av dem

som skall intervjuas, bortfallet bland de tillfrågade och tillförlitligheten i

svaren. Undersökningarna kan dock ändå ge en uppfattning om

storleksordningen på konsumtionen.

Centralförbundet för alkohol- och narkotikaupplysning (CAN)

genomför regelbundet undersökningar angående befolkningens drog- och

missbruksvanor. Sedan 1993 har frågor om dopningsmedel ingått i

undersökningarna. Frågorna har främst gällt erfarenheterna av anabola

steroider och tillväxthormon. CAN:s enkätundersökningar om drogvanor

bland ungdomar i årskurs 9 visar att andelen av pojkarna i denna grupp

som prövat anabola steroider är liten. Den senaste undersökningen

avseende 1997 visade att 1 % hade erfarenhet av anabola steroider.

Erfarenheten av tillväxthormon är marginell. Erfarenheten bland flickor

av samtliga dessa medel är också obetydlig. Några större förändringar

har inte skett under de år som frågorna ställts. Som jämförelse kan

nämnas att andelen som prövat anabola steroider varit 1 % under alla de

år som frågorna ställts utom 1995 då den var 0. Fr.o.m. 1995 avser

uppgifterna dock enbart dem som uppgett injektionsmissbruk.

CAN har även sedan 1994 ställt frågor om anabola steroider och

tillväxthormon i sina drogvaneundersökningar bland mönstrande pojkar.

I den undersökning som genomfördes 1996 uppgav 1,1 % att de hade

erfarenhet av anabola steroider. Förändringen jämfört med tidigare år var

obetydlig (1,4 % år 1994 och 1,2 % år 1995).

Liknande siffror har framkommit vid regionala och lokala

undersökningar, där dock vissa variationer mellan olika orter

konstaterats. Undersökningarna visar genomgående att andelen

ungdomar som har erfarenhet av narkotika är betydligt större än andelen

som har prövat anabola steroider eller tillväxthormon.

Undersökningar som TEMO utförde på CAN:s uppdrag 1993 och 1994

bland befolkningen i åldrarna 15 75 år tyder på att andelen missbrukare

över 30 år är liten. Undersökningarna omfattade vardera året 1 000

personer och genomfördes som besöksintervjuer. Av dem som var över

50 år och bland kvinnorna i undersökningarna uppgav sig inte någon ha

prövat anabola steroider. Inte heller hade någon i undersökningarna

prövat tillväxthormon.

Utredningen uppdrog 1995 åt TEMO att göra en intervjuundersökning.

Under augusti 1995 genomförde TEMO telefonintervjuer med 10 000

män i åldrarna 18 30 år. I undersökningen ställdes frågor bl.a. om

intervjupersonernas erfarenhet av anabola steroider och tillväxthormon,

frågor om idrott/styrketräning och om erfarenheten av narkotika och

alkohol. 110 män (1,1 %) uppgav att de någon gång hade prövat anabola

steroider. Av de intervjuade svarade 27 personer (0,3 %) att de hade

prövat tillväxthormon vid något tillfälle. Det visade sig dock att ett antal

av uppgivna preparat inte kunde hänföras till tillväxthormon utan

utgjorde t.ex. kosttillskott. Endast åtta av de tillfrågade hade med

säkerhet använt preparat som innehöll tillväxthormon. Andelen

intervjuade som hade prövat narkotika uppgick till 11 %. Majoriteten av

dem som uppgav att de hade prövat anabola steroider hade enligt egen

uppgift gjort detta för över två år sedan. Av undersökningen framgick att

bruket är spritt över hela landet, även om vissa regionala skillnader

förelåg.

Sammanfattningsvis kan de undersökningar som genomförts sägas

peka på att missbruket stabiliserats på en relativt låg nivå. Bland män

synes erfarenheten av anabola steroider generellt ligga i

storleksordningen 1 2 % medan erfarenheterna hos den kvinnliga delen

av befolkningen synes vara försumbar. Förekomsten av missbruk av

tillväxthormon förefaller att vara marginell. Det är vidare främst bland de

yngre männen, upp till 25 år, som missbruket förekommer.

4.5.2 Missbrukets orsaker och karaktär

Utredningen om dopning hämtade sin information om orsakerna bakom

bruket av dopningsmedel och brukets karaktär från olika enkäter och

studier som grundats på djupintervjuer med missbrukare. Utredningen lät

också psykologen Stig Helling genomföra en intervjuundersökning där

drygt 60 s.k. nyckelpersoner intervjuades, dvs. personer som i sitt yrke

eller genom ideellt arbete kommit i kontakt med dopningsmissbrukare

och därför besitter kunskaper om frågor kring missbruket.

Av utredningens material framgår att missbruket har en stark koppling

till styrketräning och kroppsbygge samt kroppsfixering. I utredningens

omfattningsundersökning uppgav 3 % av dem som styrketränade

regelbundet, dvs. dagligen eller 2 3 gånger i veckan, att de hade prövat

anabola steroider. Två tredjedelar av dem som hade erfarenhet av anabola

steroider hade också styrketränat. Liknande resultat framkom i en

undersökning CAN genomförde 1994 i ett antal gymnasieskolor. Bland

dem som styrketränade var andelen som hade prövat anabola steroider

5 %. Motsvarande andel bland dem som inte tränade över huvud taget

var mindre än 0,5 %.

Bland motiven till att börja med kroppsbygge kan finnas ett behov av

ett projekt , påverkan av rådande mansideal, bristande självförtroende

eller ett behov av en identitet. Ett begränsat utbud av andra

sysselsättningar kan också vara en bidragande faktor. Gymmet får ofta en

central funktion för kroppsbyggaren och de värderingar och normer som

gäller på gymmet blir styrande. Ofta sker introduktionen till anabola

steroider på gymmet.

Många upplever under bruket av anabola steroider en markant

förändring av kroppsvolymen. Olika fysiska eller psykiska bieffekter är

vanliga. Många känner ett psykiskt välbefinnande som dock kan vara en

indirekt effekt som uppstår då kroppen växer och kroppsbyggaren når sitt

mål. Vid fortsatt bruk sker i många fall en förändring till det sämre och

stressymptom, depressioner, sexuella störningar och aggressioner kan

uppkomma. Samtidigt blir kroppsbyggaren ofta sårbar och får svårt att

tolerera motgångar, som att t.ex. hindras i sin träning eller tappa vikt.

Orsaker till att man upphör med bruket av anabola steroider varierar, men

som exempel kan nämnas medicinska skäl och rädsla för bieffekter, att

man sakta mognar från sin livsföring eller att yttre förändringar inträffar,

som t.ex. familjebildning, som ger alternativa värden. För vissa

missbrukare går dock denna livsstil före allt annat och de fortsätter trots

negativa konsekvenser.

I en intervjuundersökning med ett begränsat antal män som använde

anabola steroider framkom att de intervjuade upplevde en känsla av

välbefinnande som påminde om den effekt som erhålls vid intag av

amfetamin. Enligt utredningens nyckelpersonsundersökning hade endast

ett fåtal intervjuade kännedom om att anabola steroider används som

psykoaktiv drog, dvs. för att nå ett allmänt välbefinnande eller ökat

självförtroende. De intervjuades uppfattning var att ett sådant bruk

närmast är av experimentell art och troligen äger rum främst inom en

snäv krets av kriminellt belastade unga män.

4.5.3 Samband med social situation och missbruk av andra

droger

I utredningens nyckelpersonsundersökning framkom att såväl

kraftsporter som missbruk av dopningsmedel i och för sig förekommer

inom alla socialgrupper men att missbrukarna främst synes komma från

de resurssvagare samhällsgrupperna. Bland de extrema missbrukarna i

åldrarna 20 30 år är många lågutbildade och verksamma i s.k.

lågstatusyrken. De har sällan längre anställningar och är ofta arbetslösa.

I den undersökning av missbrukets omfattning som utredningen lät

genomföra var andelen som hade prövat anabola steroider bland de

arbetslösa 3 % och bland dem med enbart grundskoleutbildning 2 %.

Totalt var det, som tidigare nämnts, endast 1,1 % av de intervjuade som

hade erfarenhet av anabola steroider. Samma tendens avseende

utbildning har framkommit också i andra undersökningar.

I såväl utredningens omfattningsundersökning som CAN:s

undersökningar bland skolelever och mönstrande pojkar har det framgått

att en betydligt större andel av dem som har prövat anabola steroider

också har prövat narkotika än vad som gäller för samtliga tillfrågade. I

utredningens omfattningsundersökning hade t.ex. nära nog var tredje av

dem som hade prövat anabola steroider också någon gång prövat

narkotika jämfört med 11 % av samtliga intervjuade.

Någon skillnad i konsumtion av alkohol mellan dem som hade

erfarenhet av anabola steroider och dem som inte hade sådan erfarenhet

framgick inte i utredningens omfattningsundersökning. CAN:s

undersökningar har däremot uppvisat en mer omfattande

alkoholkonsumtion bland dem som uppgav sig ha använt anabola

steroider.

Enligt de intervjuade i utredningens nyckelpersonsundersökning

kombineras bruket av anabola steroider regelmässigt med andra droger

eller läkemedel. Det förekommer att narkotiska preparat används för att

höja prestationsförmågan och på så sätt öka träningskapaciteten.

Narkotiska medel och alkohol används som rekreationsmedel, dvs. för att

underlätta avkoppling mellan träningspassen. Olika läkemedel används

för att dämpa bieffekterna av anabola steroider och den hårda träningen.

Olika medel för muskeluppbyggnad kombineras också.

4.5.4 Samband mellan bruk av anabola steroider och

kriminalitet

Den eventuella kopplingen mellan bruk av anabola steroider och

kriminalitet, utöver den som redan föreligger vid otillåten hantering av

dessa dopningsmedel, är ett område där kunskaperna fortfarande är

bristfälliga.

En omdiskuterad fråga är om det föreligger ett orsakssamband mellan

bruket av anabola steroider och våldsbrott. I ett tidigare avsnitt har

redogjorts för de psykiska effekter som man känner till är förknippade

med intag av anabola steroider. Ökad aggressivitet är en sådan effekt,

men det är inte klarlagt om denna ökade aggressivitet verkligen har

resulterat i våldshandlingar. Även om bruk av anabola steroider

förekommer i samband med våldsbrott är det mycket svårt att fastställa

om det är just intaget av anabola steroider som orsakat det våldsamma

beteendet.

En annan fråga är hur utbrett missbruket av dopningsmedel (framför

allt anabola steroider) är bland kriminellt belastade personer. En viss

uppfattning om detta skulle möjligen kunna fås från

Kriminalvårdsstyrelsens statistik över beslag av dopningsmedel på

kriminalvårdsanstalter. Dessa uppgifter är i regel ganska osäkra och

antalet beslag för litet för att man skall kunna se några tendenser till

förändring i någon riktning. De beslag som görs är i regel mycket små,

men görs något större beslag kan det kraftigt påverka statistiken. Vad

man kan utläsa av statistiken är att missbruk av anabola steroider

förekommer bland dem som är kriminellt belastade. Uppgifterna kan

däremot inte svara på hur omfattande missbruket av dopningsmedel är

bland de intagna.

Ett annat faktum som pekar på en koppling mellan anabola steroider

och kriminalitet är att polisens beslag av dessa medel ofta görs i samband

med utredning av annan brottslighet. I sådana fall kan dock medlen vara

avsedda att säljas vidare och inte för egen konsumtion.

4.6 Dopningsfrågorna i ett internationellt perspektiv

4.6.1 Regleringen av dopningsmedel i andra länder

Utanför Sverige är det mindre vanligt att dopning regleras i en särskild

lag. I Danmark har man dock en dopningslag, vars innehåll motsvarar

vad som gäller enligt den svenska dopningslagen.

De dopningsmedel som är narkotiska preparat omfattas i regel av

narkotikalagstiftningen i respektive land. Andra medel kan omfattas av

landets läkemedelslagstiftning eller särskilda föreskrifter som rör

läkemedel. Anabola steroider är oftast receptbelagda enligt

läkemedelsbestämmelser. I en del fall finns särskilda straffbestämmelser

som gäller viss hantering, t.ex. överlåtelse, av anabola steroider. I

Belgien och Frankrike finns lagar som förbjuder dopning vid

idrottstävlingar. Överträdelse av lagens bestämmelser eller, i Frankrike,

av sanktioner som meddelats med stöd av lagen kan bestraffas med

fängelse.

Det är sällsynt att själva bruket av dopningsmedel är kriminaliserat. I

några delstater/territorier i Australien samt undantagsvis i USA:s

delstater har man dock valt att kriminalisera även konsumtionen av

anabola steroider. I många länder är inte heller innehav för eget bruk av

anabola steroider straffbelagt.

4.6.2 Det internationella arbetet mot dopning

Det internationella arbetet mot dopning har till stora delar ägt rum inom

de internationella idrottsorganisationerna och inneburit åligganden för de

nationella idrottsorganisationerna. Även i övrigt har arbetet främst avsett

åtgärder för att förhindra dopning inom idrotten och bruket av

dopningsmedel har endast i begränsad omfattning behandlats i ett

folkhälsoperspektiv.

Bland FN-organen har WHO och UNESCO engagerat sig i arbetet mot

dopning och bl.a. utarbetat rapporter och anordnat konferenser.

Bland internationella överenskommelser på området kan nämnas ett

avtal om internationellt samarbete mot dopning på idrottsområdet kallat

The International Anti-Doping Arrangement (IADA) som nyligen

undertecknades av Sverige och därmed blev omedelbart gällande mot

Sverige. Avtalet hade tidigare undertecknats av företrädare för

regeringarna i Australien, Kanada, Nya Zeeland, Norge och

Storbritannien.

Det förekommer även samarbete mellan polis- och tullmyndigheter i

olika länder. De nordiska länderna samarbetar sedan några år tillbaka i

det Nordiska dopingprojektet, som berörs kortfattat under rubriken

Nordiskt samarbete.

Europeiskt samarbete

Inom EU har ett stort antal direktiv antagits som rör

läkemedelskontrollen. Reglerna syftar till att harmonisera frågor om bl.a.

tillverkning och försäljning. Angående dopning inom idrotten antog

Europeiska gemenskapernas råd och medlemsländerna 1992 ett antal

förhållningsregler i en resolution (Code of Conduct Against Doping in

Sport). I resolutionen uppmanas Europakommissionen och

medlemsländerna att tillämpa denna kodex i kampen mot dopning. År

1994 antog Europaparlamentet en resolution om idrott och dopning, vars

rekommendationer när det gäller dopningsfrågorna i huvudsak

överensstämmer med vad som gäller inom Europarådets konvention mot

dopning (se nästa stycke). Europakommissionen har bland annat

medverkat till framställning av utbildnings- och informationsmaterial

samt finansiering av forskningsprojekt.

Europarådets konvention mot dopning öppnades för undertecknande

1989. Konventionen är öppen för Europarådets medlemmar samt vissa i

konventionen angivna stater. Emellertid kan även andra stater ansluta sig

efter inbjudan. För Sveriges del trädde konventionen i kraft den 1 augusti

1990. Konventionen tar sikte främst på dopning som ett idrottsproblem

och syftet är att minska och slutligen avskaffa dopningen inom idrotten.

För bl.a. övervakning och tillämpning av konventionen och beslut

rörande konventionen har en särskild övervakningsgrupp tillsatts. Utöver

att vissa åtgärder krävs för att minska tillgången på dopningsmedel

berörs inte i konventionen frågor om dopning som ett folkhälsoproblem i

sig. Vad som skall utgöra dopningsmedel enligt konventionen bestäms i

en särskild lista med utgångspunkt i IOK:s lista. Konventionen upptar en

rad åtgärder för uppnående av ovan angivna syften och

konventionsstaterna åtar sig att, inom ramen för statens konstitutionella

befogenheter, verka för dessa syften. Parterna skall bl.a. genom

lagstiftningsåtgärder eller administrativa åtgärder begränsa tillgången på

och bruket av förbjudna dopningsmedel och dopningsmetoder, i

synnerhet anabola steroider.

Vid övervakningsgruppens sammanträde i maj 1996 beslutades att

även folkhälsoperspektivet skall aktualiseras för eventuella åtgärder inom

Europarådet. Europarådets ministerkommitté beslutade nyligen att

studier skall genomföras av missbruket av dopningsmedel utanför

idrotten. Sverige kommer att medverka i detta arbete.

Nordiskt samarbete

Nordiska rådet antog 1994 en rekommendation avseende

hormondopning. Nordiska rådet rekommenderade därvid Nordiska

Ministerrådet att undersöka förutsättningarna för ett utvidgat nordiskt

samarbete i syfte att bekämpa missbruket av anabola steroider och andra

dopningspreparat. I rekommendationen anmanas även de nordiska

ländernas regeringar att på den europeiska dagordningen föra upp

problemet med anabola steroider utanför idrotten samt att verka för att

alla medlemmar av Europarådet ratificerar Europarådets konvention mot

dopning. Nordiska rådet har även gett ekonomiskt stöd till nordiska

konferenser om dopning samt verkat för att få till stånd samverkan med

bl.a. de baltiska staterna.

På myndighetsnivå samarbetar de nordiska tull- och

polismyndigheterna genom det Nordiska dopingprojektet. Huvudsyftet

med projektet har varit att utbyta information av såväl praktisk som

teoretisk art samt att sammanställa statistik över beslagen. Projektet har

sedan 1995 legat inom ramen för det s.k. PTN-samarbetet (Polis och tull

i Norden) som sedan en längre tid funnits för narkotikabekämpningen.

Internationellt samarbete inom idrottsrörelsen

Många av de svenska specialidrottsförbunden är även medlemmar i

internationella och i en del fall också europeiska specialförbund.

Specialförbund med olympiska idrottsgrenar ingår i nationella olympiska

kommittéer. Därutöver finns fristående internationella organisationer.

För de internationella specialförbunden utgör General Association of

International Sports Federation (GAISF) ett samlingsförbund. I den

olympiska rörelsen, som bl.a. består av internationella specialförbund

och de olika nationella olympiska kommittéerna, är IOK det ledande

organet. Dessa organisationer samt bl.a. Internationella

friidrottsförbundet (IAAF) har länge agerat mycket aktivt för att

bekämpa dopningen inom idrotten. Något samstämmigt regelsystem

finns inte mellan de olika nationella idrottsförbunden, även om de flesta

grundar sina regler om vilka medel som är förbjudna på den av IOK

upprättade listan. Den bristande samstämmigheten har skapat problem

och harmoniseringsfrågor har därför fått en stor betydelse i det

internationella arbetet.

Både GAISF och IOK har antagit resolutioner och urkunder i vilka tas

upp principer och regler för arbetet mot dopning. Sedan 1988 har ett

antal världskonferenser hållits rörande dopning inom idrotten. Syftet med

konferenserna, som kallas för den permanenta världskonferensen mot

dopning inom idrotten, är att utbyta information samt diskutera

samarbete och åtgärder mot dopning. I viss utsträckning pågår samarbete

med de nationella specialförbunden när det gäller t.ex. möjligheterna att

genomföra kontroller av idrottsutövare.

RF samarbetar med och ger service till vissa nationella och

internationella idrottsförbund i fråga om dopningskontroller. RF

medverkar även i övervakningsgruppen och arbetsgrupperna för

Europarådets konvention mot dopning. För att bl.a. harmonisera

dopningsreglerna och möjliggöra kontroller av varandras idrottsutövare

har RF och de nordiska idrottsförbunden haft samverkansavtal sedan

1987. Det senaste avtalet, Nordic Anti-Doping Agreement, trädde i kraft

1994 och är öppet även för idrottsförbund utanför de nordiska länderna.

De nordiska länderna ger även stöd till idrotten i de baltiska staterna när

det gäller dopningsfrågan. Det kan också nämnas att RF har ingått ett

avtal med Kinas olympiska kommitté som omfattar bl.a. expertutbyte,

utbyte av informationsmaterial och ömsesidiga dopningskontroller.

4.7 Behovet av ändringar i dopningslagen och andra

åtgärder mot dopning

Missbruket av dopningsmedel tycks inte öka i omfattning, utan tycks

snarare ha stagnerat. Det är dock fortfarande ett problem främst med

hänsyn till de hälsorisker missbruket medför. Fortfarande är kunskaperna

otillräckliga på många områden. Det gäller dopningsmedlens effekter

fysiskt och psykiskt, eventuella orsakssamband mellan bruket av AAS

och våldsbrott, dopningsbrottslighetens karaktär och samband med annan

brottslighet samt vilken vård och behandling man skall ge missbrukarna.

Det är också oroande att de som missbrukar dopningsmedel i så stor

utsträckning är ungdomar. Därför krävs åtgärder på många olika plan för

att missbruket av dopningsmedel skall kunna motverkas på ett effektivt

sätt. Det krävs både lagstiftning och satsningar på dels förebyggande

åtgärder, dels utbildning och forskning.

Domstolarnas tillämpning av dopningslagen och det faktum att vissa

dopningsbrott avser mycket stora mängder dopningsmedel talar för att en

strängare straffskala för de grövsta brotten bör övervägas. Behovet av att

samhället på ett konsekvent sätt tar avstånd från allt bruk av

dopningsmedel som inte sker i medicinskt eller vetenskapligt syfte talar

för att även bruket av de dopningsmedel som omfattas av dopningslagen

bör kriminaliseras. När det gäller dopningsmedel som inte omfattas av

dopningslagen kan en skärpning av läkemedelslagstiftningen vara

motiverad.

Regeringen redovisar i följande avsnitt sina överväganden och förslag

rörande åtgärder för att komma till rätta med problemet med missbruk av

dopningsmedel.

5 Dopning eller doping ?

Regeringens bedömning: Ordet dopning bör även fortsättningsvis

användas i berörda lagar.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår en övergång till ordet

 doping .

Remissinstanserna: Med undantag för Kammarrätten i Göteborg,

som välkomnar utredningens förslag, är det inga remissinstanser som

särskilt kommenterar denna fråga.

Skälen för regeringens bedömning: När dopningslagen infördes

beslutades att uttrycket dopning skulle användas. Detta uttryck

förefaller hittills inte ha slagit i genom i praktiken vare sig inom

idrottsrörelsen eller i den allmänna debatten. Dopning av det slag som nu

förekommer är dock en förhållandevis modern företeelse. Dopningslagen

har varit i kraft i cirka sex år, vilket är en relativt kort tid. I t.ex.

Svenska

Akademiens ordlista över det svenska språket anges dopning som

förstahandsalternativ. Mot bakgrund av vad som nu sagts anser

regeringen att detta ord bör användas även fortsättningsvis.

Lagrådet förordar i sitt yttrande ett byte till ordet doping . Enligt

Lagrådets uppfattning har ordet doping blivit fast etablerat såväl hos

allmänheten som hos massmedia och inom idrottsrörelsen. I och för sig

anser Lagrådet att det kan vara naturligt att det i början, när en företeelse

är ny, råder osäkerhet om den rätta benämningen. Man anser dock att det

nu har gått så lång tid utan att uttrycket dopning fått fäste att det

allvarligt bör övervägas om inte en övergång till ordet doping bör

genomföras för att få en överensstämmelse med det allmänna

språkbruket.

Regeringen har förståelse för Lagrådets synpunkter, men anser att det

inte kan uteslutas att ordet dopning kan få en mera utbredd användning

i framtiden. Med hänsyn främst till att ordet dopning är mera förenligt

med det svenska språksystemet bör detta ord behållas i lagstiftningen och

på så sätt ges möjlighet att få ett större genomslag. Regeringen har fått

stöd för denna uppfattning genom yttranden från bl.a. Svenska

Akademien, Svenska språknämnden och Svenska Läkaresällskapets

kommitté för medicinsk språkvård.

6 Åtgärder för att förebygga missbruk och

begränsa tillgången på dopningsmedel

6.1 Förebyggande åtgärder

Regeringens bedömning: Åtgärder för att motverka missbruket av

dopningsmedel bör vidtas på flera plan. Förebyggande åtgärder har en

central roll. Särskilda insatser bör riktas till ungdomar. Skolans ansvar

när det gäller att informera om dopning bör klargöras. Det

förebyggande arbetet bör även inriktas på att hålla gymanläggningarna

fria från dopningsmedel. I detta arbete har kommunerna en nyckelroll.

Några ändringar vad gäller kommunernas rättsliga befogenheter att

införa direkta dopningsförbud och genomföra dopningskontroller

riktade mot enskilda bör dock inte göras.

Utredningens bedömning: Utredningens bedömning överensstämmer

med regeringens.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till

en satsning på förebyggande åtgärder. Folkhälsoinstitutet anser att

marknadsföringen av kosttillskott är en fråga som bör ges större tyngd i

samband med förebyggande åtgärder. Svenska Kommunförbundet anser

att det måste vara möjligt att kräva testning mot dopning av dem som

besöker kommunalt drivna gymanläggningar. Om sådan testning befinns

strida mot grundlagen kräver förbundet lagändringar. Även

Landstingsförbundet tar upp denna fråga.

Bakgrunden till regeringens bedömning

Förebyggande arbete

Viktiga aktörer i det förebyggande arbetet är idrottsrörelsen,

myndigheter, kommuner, landsting, skolor och gymanläggningar. Till

dem som informerar om dopning hör också bl.a. polisen och apoteken.

På nationell nivå verkar Folkhälsoinstitutet, en central myndighet med

uppgift att förebygga sjukdomar och annan ohälsa och främja en god

hälsa för alla. Huvudlinjerna i Folkhälsoinstitutets arbete mot dopning är

att ta fram ny kunskap inom ett nytt missbruksområde och att sprida

kunskaper om dopningsmissbrukets risker och konsekvenser till

strategiskt viktiga personer och grupper. Ansvaret för det preventiva

arbetet ligger därvid på lokal nivå. Det är vidare på Folkhälsoinstitutets

uppdrag som Centralförbundet för alkohol- och narkotikaupplysning

(CAN) genomför sina kontinuerliga kartläggningar av brukets

omfattning. På nationell nivå har Folkhälsoinstitutet ansvar för den s.k.

samordningsgruppen som består av ett tjugotal myndigheter och

organisationer som har möjlighet att medverka till att förebygga

missbruket av dopningsmedel.

Folkhälsoinstitutet har tidigare ekonomiskt svarat för Dopingjouren

vid Huddinge sjukhus. Dopingjouren är en telefonjour som är öppen för

allmänheten i hela landet och dit allmänheten kan vända sig med frågor

som rör bruket av dopningsmedel. Folkhälsoinstitutets ekonomiska

engagemang i Dopingjouren har nu upphört. Dopingjourens verksamhet

finansieras för närvarande av Pharmacia lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på

hälso- och sjukvårdens område (prop. 1997/98:109, bet. 1997/98:SoU22,

rskr. 1997/98:290). Den nya lagen kommer att träda i kraft den 1 januari

1999. I den nya lagens 5 kap. 11 § införs bestämmelserna i 9 §

disciplinpåföljdslagen oförändrad.

En utvidgning av den särreglering som gäller förskrivningsrätten bör

endast övervägas i den mån detta skulle fylla någon praktisk funktion.

Regeringen konstaterar att den legala receptförskrivningen av anabola

steroider och andra dopningsmedel är marginell. De dopningsmedel som

finns på den illegala marknaden har huvudsakligen smugglats in i landet.

Detta talar mot att en ny regel om begränsning av förskrivningsrätten av

hithörande läkemedel skulle få någon praktisk betydelse.

Enligt uppgifter från Läkemedelsverket och Socialstyrelsens regionala

tillsynsenheter framgår bl.a. att de fall där förskrivningen av

dopningsmedel på något sätt framstått som tveksam varit ytterst sällsynt

förekommande. I de fall där missbruk av förskrivningsrätten har

uppdagats har det i allmänhet varit frågan om ett förskrivningsmissbruk

som även rört andra medel, eller om en allmän misskötsamhet av den

förskrivande läkaren, varför det varit aktuellt att överväga andra påföljder

än en viss begränsning av förskrivningsrätten.

Utrymmet för att en läkare t.ex. av oaktsamhet skriver ut läkemedel

som anabola steroider och andra dopningsmedel utan att det föreligger

medicinska indikationer torde vara litet. Om en läkare genom

förskrivning underhåller annans missbruk av dopningsmedel kan det

därför antas att det är fråga om ett medvetet behörighetsmissbruk och

även en medveten medicinsk felbehandling som kan innebära hälsofaror

för patienten. I sådana fall framstår det knappast som en tillräcklig åtgärd

att endast begränsa denna del av förskrivningsrätten. Det kan i själva

verket starkt sättas i fråga om inte en sådan läkare bör anses vara

olämplig att utöva sitt yrke och att grund därför föreligger för en

återkallelse av legitimationen i dess helhet.

Regeringen föreslår mot denna bakgrund inte några ytterligare

ändringar av de möjligheter till påföljder som nu finns att tillgå enligt

disciplinpåföljdslagen. Om ytterligare möjligheter till begränsningar av

läkares förskrivningsrätt anses behövliga bör dessa frågor utredas i ett

bredare perspektiv som omfattar alla typer av läkemedel.

Möjligheterna till provtagning i samband med utredning om brott

utvidgas inte

Regeringens förslag om kriminalisering av bruket av dopningsmedel ger

möjlighet att använda de tvångsmedel som finns angivna i

rättegångsbalken. Om skälig misstanke om bruk av dopningsmedel

föreligger har förundersökningsledaren möjlighet att besluta om t.ex.

urinprovstagning. Förslaget innebär emellertid inte att det ges ökade

möjligheter till provtagning vid utredningar om våldsbrott utom i de fall

där det föreligger skälig misstanke om bruk av dopningsmedel.

Provtagning som sker enligt rättegångsbalkens regler om tvångsmedel

får endast göras för brottsutredande ändamål. Det är sålunda behovet av

bevisning i det enskilda fallet som avgör i vad mån det finns skäl för t.ex.

kroppsbesiktning i form av urinprovstagning. Bestämmelserna ger inte

någon allmän möjlighet till provtagningar mot den misstänktes vilja för

andra ändamål. Under remissbehandlingen har ett par instanser, bl.a.

Rättsmedicinalverket, tagit upp frågan om provtagning för

forskningsändamål. Rättsmedicinalverket anser att sådana provtagningar

är av stor vikt för forskningen kring sambandet mellan intag av anabola

steroider och våldsbrott. Regeringen anser dock, i likhet med

utredningen, att frågan om påtvingad medverkan till forskning har viktiga

principiella aspekter av såväl rättslig som etisk natur och måste

behandlas i ett vidare perspektiv än enbart i förhållande till

dopningsmedel.

Regeringen finner inte skäl att nu lägga fram några förslag om utökade

möjligheter till provtagning i samband med utredning av brott för att

upptäcka förekomst av dopningsmedel.

Vissa bestämmelser om skyldighet att lämna blodprov m.m.

Vid villkorlig frigivning kan enligt bestämmelserna i 26 kap. 15 §

brottsbalken den frigivne åläggas skyldighet att lämna blod-, urin- eller

utandningsprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av

beroendeframkallande medel. En förutsättning är dock att den frigivne

skall undergå vård eller behandling. På motsvarande sätt kan föreskrifter

om drogkontroll ges då straffet bestäms till skyddstillsyn, om denna

förenas med föreskrifter om särskild vård eller behandling (28 kap. 6 §

brottsbalken, som bl.a. hänvisar till 26 kap. 15 §). De dopningsmedel

som regleras i dopningslagen torde inte omfattas av begreppet

 beroendeframkallande medel .

Som närmare framgår av avsnitt 11 finns inte i dag någon organiserad

vård eller sammanhängande strategi för behandlingen av missbrukare av

dopningsmedel, även om det pågår försök att utveckla

behandlingsmetoder på detta område. I avvaktan på att

behandlingsmetoder utarbetas avser regeringen inte att nu lägga fram

något förslag om att dopningsmedel skall föras in i de aktuella

bestämmelserna.

I detta sammanhang kan nämnas att vissa ändringar i lagen om

kriminalvård i anstalt träder i kraft den 1 januari 1999 (prop. 1997/98:95,

bet. 1997/98:JuU19, rskr. 1997/98:208). I 11 och 14 §§, som innehåller

bestämmelser om en intagens vistelse utanför anstalten, införs

bestämmelser om att sådan vistelse inte får medges bl.a. om det kan

befaras att den misstänkte kommer att missbruka dopningsmedel som

avses i dopningslagen. Genom en ändring i 34 § blir det möjligt att i

samband med vård och behandling utanför anstalten föreskriva att den

intagne skall vara skyldig att lämna blod-, urin- eller utandningsprov för

kontroll av att han inte är påverkad av något sådant dopningsmedel som

avses i dopningslagen.

11 Vård och behandling

Regeringens förslag: Socialtjänstens ansvar för åtgärder mot

missbruk av dopningsmedel bland barn och ungdomar förtydligas

genom en ändring i socialtjänstlagen (1980:620).

Regeringens bedömning: Behovet av vård och behandling för dem

som missbrukar dopningsmedel bör kartläggas och rekommendationer

för behandlingen av missbrukarna utarbetas.

Det saknas anledning att i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU) införa någon särskild regel om

tvångsvård av underåriga vid missbruk av dopningsmedel. När det

gäller vuxna missbrukare finns det för närvarande inte anledning att

utvidga möjligheterna till tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård

av missbrukare i vissa fall (LVM).

Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med

regeringens förslag och bedömning.

Remissinstanserna: Majoriteten av det fåtal remissinstanser som har

synpunkter på utredningens bedömning i fråga om vård och behandling

delar utredningens uppfattning. Svenska Kommunförbundet avstyrker

dock den föreslagna ändringen i socialtjänstlagen. JO är tveksam till om

enbart missbruk av dopningsmedel kan utgöra grund för vård enligt

LVU.

Bakgrunden till regeringens förslag och bedömning

Det finns inte i dag någon organiserad vård eller sammanhängande

strategi för behandlingen av missbrukare av dopningsmedel.

Mer systematiska behandlingsförsök av missbrukare av anabola

steroider har i Sverige bedrivits av Institutionen för Klinisk Farmakologi,

Huddinge sjukhus, och Maria ungdomsmottagning i Stockholm. De

ungdomar (endast pojkar) som besökt Maria ungdomsmottagning fick

vanligen kontakt med mottagningen då personer i omgivningen antingen

tyckt att pojken genomgått hastiga kroppsliga eller psykiska förändringar

eller då man stött på tabletter och injektionsutrustning. Nästan alla hade

missbrukat även andra droger. Vid Maria ungdomsmottagning anser man

att en sedvanlig behandling av psykiska symptom hos dem med bättre

social kontroll fungerar lika bra som hos andra patienter. För dem som

har en sämre social situation är behandlingsmöjligheterna sämre.

För närvarande pågår ett treårigt projekt vid Huddinge sjukhus,

Kompetenscentrum för dopingfrågor, som finansieras av Stockholms

läns landsting. Syftet med projekt är att det skall ske en

kunskapsinsamling som skall leda fram till ett behandlingsprogram för

missbrukare av dopningsmedel. De som behandlas vid

Kompetenscentrum har i regel hänvisats dit efter kontakt med

Dopingjouren. Patienterna får bl.a. genomgå psykiatriska bedömningar

och blodprovstagning. De hänvisas sedan till specialister och följs upp

under 24 månader.

Utredningen om dopning genomförde en enkät bland 210 psykiatriska

enheter. Många av enheterna var mycket små och verksamheten på en del

av klinikerna berördes inte av frågeställningen. Enkäten besvarades av 88

enheter. Av dessa svarade 62 ja på frågan: Anses det vid din klinik att

dopingmissbruk är ett medicinskt/psykiatriskt problem som kräver

behandling? På frågan: Behandlas några dopingmissbrukare hos er

svarade 19 ja. Orsakerna till behandlingen angavs vara missbrukets

beteendemässiga konsekvenser (14 av klinikerna), missbrukets

medicinska konsekvenser (7 kliniker), depression efter avslutad kur (8

kliniker) samt missbrukets beroendemässiga komponenter (7 kliniker).

Ett flertal kliniker har uppgivit att misstankar om missbruk av AAS och

andra dopningsmedel har uppkommit beträffande vissa patienter men att

man sällan lyckats bekräfta dessa misstankar. I de fall missbruket har

bekräftats har det främst varit fråga om personer med blandmissbruk.

Åtgärder enligt socialtjänstlagen

Enligt 11 § socialtjänstlagen (1980:620) skall socialtjänsten arbeta för att

motverka missbruk av alkohol och andra beroendeframkallande medel

samt aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och vård

han behöver för att komma ifrån missbruket. Socialtjänsten bör därvid

rikta särskild uppmärksamhet på insatser för barn och ungdom när det

gäller sådana missbruksfrågor. Eftersom syntetiska anabola steroider och

övriga medel som omfattas av dopningslagen för närvarande inte anses

vara beroendeframkallande kan emellertid vårdinsatser inte utan vidare

grundas på nu angivna bestämmelser i socialtjänstlagen. Enligt 12 § skall

dock socialnämnden bl.a. verka för att barn och ungdom växer upp under

trygga och goda förhållanden, hos barn och ungdom främja en gynnsam

fysisk och social utveckling, följa utvecklingen hos barn och ungdom

som visat tecken på ogynnsam utveckling med särskild uppmärksamhet

samt sörja för att barn och ungdom som riskerar att utvecklas ogynnsamt

får det stöd och den möjlighet till vård som kan behövas. Insatser enligt

socialtjänstlagen bygger på frivillighet från den enskildes sida. Lagen

kompletteras dock i två fall av tvångsbestämmelser vilka redovisas

nedan.

Möjligheter till tvångsvård av unga

I 1 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga

(LVU) anges att insatser inom socialtjänsten för barn och ungdom skall

göras i samförstånd med den unge och hans vårdnadshavare enligt

bestämmelserna i socialtjänstlagen. Den som är under 18 år skall dock

beredas vård enligt LVU om förutsättningarna enligt 2 eller 3 §

föreligger och det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med

samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom och, när den

unge fyllt 15 år, av honom själv. Av 2 § framgår att vård av nu

ifrågavarande slag kan ges då den unges hälsa eller utveckling är utsatt

för påtaglig risk för skada till följd av missförhållanden i hemmet. Enligt

3 § skall vård också beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller

utveckling för påtaglig risk att skadas genom missbruk av

beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller annat socialt

nedbrytande beteende. JO ifrågasätter i sitt remissvar om enbart

missbruket av dopningsmedel kan utgöra grund för vård enligt LVU.

Möjligheter till tvångsvård av vuxna missbrukare

I lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) föreskrivs

i 2 § att vård inom socialtjänsten ges missbrukare i samförstånd enligt

bestämmelserna i socialtjänstlagen men att missbrukare skall beredas

vård oberoende av eget samtycke (tvångsvård) under de förutsättningar

som anges i LVM. Enligt 4 § kan tvångsvård beslutas om någon till följd

av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga

lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och

vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen eller på något

annat sätt. I LVM förutsätts vidare att missbrukaren till följd av

missbruket utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara,

löper uppenbar risk att förstöra sitt liv eller kan befaras komma att

allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Vård och behandling av dem som missbrukar dopningsmedel

Situationen på vårdområdet är för närvarande otillfredsställande. Någon

samlad eller systematiserad vård av missbrukare av dopningsmedel finns

ännu inte. Det saknas genomtänkta behandlingsprogram liknande dem

som finns för alkohol- eller narkotikamissbruk. Bland vårdpersonalen

råder en betydande osäkerhet vad gäller frågor om bemötande och

behandling av vårdsökande med dopningsmissbruk.

Det är vidare osäkert vilken vård missbrukare av t.ex. anabola steroider

erfordrar. Sannolikt betraktar sig många missbrukare som friska och

anser sig sakna behov av vård. Många tycks vända sig till sjukvården för

enstaka fysiska besvär eller t.ex. för depression. För dessa vårdsökande

kan det tänkas att det är tillräckligt med den medicinska behandlingen för

dessa besvär.

Den vetenskapliga dokumentationen av behandling är i stort sett

obefintlig. Det finns ett fåtal mindre fall-serierapporter samt ett antal

arbeten i vilka olika möjliga behandlingsstrategier diskuteras.

Undersökningar tyder på kroppsfixering som en vanlig bakomliggande

orsak till missbruket. Skillnader föreligger därför jämfört med t.ex.

missbruk av narkotika där missbrukaren, i vart fall inledningsvis,

eftersträvar den euforiska effekt dessa medel har. De narkotiska medlens

beroendeframkallande effekt ställer även särskilda krav på behandlingen

för sådant missbruk. Det är därför inte självklart att de

behandlingsmetoder som i dag används för narkotikamissbruk är

effektiva vid behandling av ett mer renodlat missbruk av dopningsmedel.

Motsvarande torde gälla även beträffande de behandlingsmetoder som

används vid alkoholmissbruk. Kopplingen till kroppsfixering medför att

missbruk av dopningsmedel kan ha beröringspunkter med de problem

som föreligger vid anorexia nervosa, varför det kan finnas skäl att i större

utsträckning beakta erfarenheterna från sådan behandling.

Regeringen anser att det är av stor vikt att de missbrukare som söker

hjälp vid vårdinstitutioner kan erbjudas en adekvat vård och behandling.

Personalen måste ha kompetens att kunna upptäcka missbruk och

motivera den enskilde missbrukaren till att upphöra med detta. En

förbättring av vårdsituationen måste grundas på en kompetensökning hos

personalen, en fråga som regeringen behandlar i avsnitt 12, men även på

medvetna strategier för bemötande av missbrukarna inom vården. Det är

viktigt att en kartläggning av behovet av behandling görs och att

rekommendationer för behandlingen av missbrukarna därefter utarbetas.

Sociala insatser

Undersökningar som utförts av CAN och TEMO visar att missbruk av

anabola steroider främst förekommer bland unga män. De äldre

missbrukarna synes således utgöra en liten krets. Ingenting tyder på att

de har mer uttalade sociala problem. De flesta tycks också kunna sluta

med missbruket på eget initiativ.

Mot denna bakgrund finns det inte behov av några särskilda insatser

från socialtjänstens sida när det gäller denna grupp, utöver vad som följer

av det allmänna ansvaret enligt socialtjänstlagen.

Åtgärder med inriktning på barn och ungdomar ligger redan i dag inom

socialtjänstens ansvar med hänsyn till att ansvaret enligt 12 §

socialtjänstlagen omfattar barns och ungdoms utveckling i stort.

Det är viktigt att socialtjänsten både engagerar sig i det förebyggande

arbetet mot missbruk av dopningsmedel och på ett individuellt plan

uppmärksammar de ungdomar som befinner sig i riskzonen för ett sådant

missbruk. Åtgärder bör därför sättas in på ett tidigt stadium och sedan bli

föremål för noggrann uppföljning för att förhindra att missbruket

fortsätter. Det bör också finnas en beredskap för mer omfattande hjälp

och stöd åt de unga som trots de vidtagna åtgärderna fortsätter med

missbruket.

Regeringen vill framhålla betydelsen av att olika myndigheter

samverkar med varandra i arbetet mot missbruk av dopningsmedel.

Möjligheterna att upptäcka och följa upp missbrukare är i stor

utsträckning beroende av i vad mån olika myndigheter samverkar.

Socialtjänsten har enligt 9 § skyldighet att vid behov samverka med bl.a.

andra samhällsorgan vid utformandet och genomförandet av insatser för

den enskilde. Samverkan mellan olika myndigheter måste självfallet ske

med beaktande av gällande sekretessbestämmelser.

Som tidigare anförts torde socialtjänstens åtgärder mot missbruk av

dopningsmedel bland barn och ungdomar redan nu kunna grundas på

bestämmelserna i 12 §. Med hänsyn till den vikt som bör läggas vid olika

former av åtgärder för barn och ungdom bör emellertid detta ansvar

förtydligas i lagtexten. Ansvaret för missbruksfrågor är intimt förknippat

med ansvaret för barns och ungdomars sociala och personliga utveckling

i övrigt. Det är därför lämpligt att samla nu aktuella föreskrifter i ett

lagrum. Regeringen föreslår att ett tillägg görs i 12 § socialtjänstlagen så

att det där framgår att socialtjänsten särskilt bör arbeta för att förebygga

och motverka missbruk bland barn och ungdom av dopningsmedel

likaväl som alkohol och andra beroendeframkallande medel. Tillägget

medför även att en följdändring bör göras i 11 §. I remissbehandlingen av

utredningens betänkande avstyrkte Svenska Kommunförbundet detta

förslag, eftersom man menade att nuvarande lagstiftning är tillräcklig.

Regeringen bedömer dock att det har ett värde att socialnämndernas

ansvar understryks och att dopningsmedel uttryckligen nämns i

socialtjänstlagen genom den föreslagna ändringen.

Tvångsvård

LVU och LVM är avsedda att användas endast som en sista lösning när

andra åtgärder inte är tillräckliga. Stor återhållsamhet bör därför iakttas

när det gäller utvidgning av tvångslagarnas tillämpningsområde.

Tvångsvård enligt LVU kan anordnas om den unges hälsa eller

utveckling på vissa kvalificerade sätt är utsatt för påtaglig risk för skada.

Så kan vara fallet om den unge missbrukar beroendeframkallande medel.

Dopningsmedel kan dock inte anses ingå bland dessa

beroendeframkallande medel.

LVU:s bestämmelser medger emellertid också att tvångsvård beslutas

vid vad som definieras som socialt nedbrytande beteende. Om en

underårig missbrukar dopningsmedel på ett sådant sätt att det kan anses

utgöra ett kvalificerat socialt nedbrytande beteende bör möjligheter

kunna föreligga för tvångsvård även om det inte samtidigt föreligger

missbruk av andra medel. Det synes också sannolikt att ett sådant

omfattande missbruk av dopningsmedel är kopplat till andra problem hos

den unge. LVU torde visserligen hittills inte ha använts enbart på grund

av missbruk av dopningsmedel. Något formellt hinder för detta synes

dock inte föreligga om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda.

Missbruk av dopningsmedel kan inte i sig utgöra grund för tvångsvård

enligt LVM eftersom lagens bestämmelser är tillämpliga på fortgående

missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel.

12 Utbildning och forskning

Regeringens bedömning: Det är viktigt att yrkeskategorier som

kommer i kontakt med dopningsmedel och missbrukare av

dopningsmedel har goda kunskaper inom området. Vad gäller berörda

grundutbildningar ligger ansvaret för utbildningarnas innehåll på

universiteten och högskolorna. Frågorna bör få utökat utrymme i

fortbildningen av de redan yrkesverksamma.

Fortsatt forskning på området bör främjas. Det gäller såväl rent

medicinska frågor som frågor om de psykosociala faktorerna bakom

missbruket.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som har synpunkter i

denna del delar utredningens syn på behovet av utbildning och forskning

i dopningsfrågor. Rättsmedicinalverket anser dock att möjligheterna till

provtagning bör utökas för att fortsatta studier på området skall kunna

genomföras.

Skälen för regeringens bedömning

Utbildning

För de yrkeskategorier som kommer i kontakt med dopningsmedel och

med missbrukare av dopningsmedel är det av grundläggande betydelse

att ha goda kunskaper inom området. I det förebyggande arbetet är det av

stor betydelse med trovärdighet och att på ett korrekt sätt kunna bemöta

frågor och påståenden om bl.a. dopningsmedlens verkningar.

Grundläggande kunskaper är också en förutsättning för ett effektivt

bemötande av de missbrukare som söker hjälp för sitt missbruk. Ökade

kunskaper har sannolikt också en stimulerande inverkan på

engagemanget i detta arbete. Vidare förutsätter en effektiv rättslig

bekämpning av spridningen av dopningsmedel att kunskaper finns hos

personal inom rättsväsendet.

Frågor om dopningsmedel och missbruket av dessa medel tas i

utbildningen av olika yrkesgrupper upp i mycket varierande mån. När det

gäller grundutbildningarna för sjuksköterskor, socionomer och lärare

(idrottslärare undantagna) synes dessa frågor endast beröras vid enstaka

utbildningsinstitutioner. Dopningsmedel och missbruket därav synes

däremot i större utsträckning behandlas under påbyggnadsutbildningarna

för distrikts- och psykiatrisjuksköterskor. Inom läkarutbildningarna synes

frågor om dopningsmedel tas upp i varierande grad, allt i från någon

enstaka föreläsning till återkommande moment inom flera delkurser.

Dopningsmedel behandlas även inom de grundutbildningar som hålls för

polis- och tullpersonal.

Till de yrkesgrupper som behöver goda kunskaper hör hälso- och

sjukvårdspersonal, lärare, socionomer samt personal inom tull- och

polismyndigheterna. Som Apotekarsocieteten framhållit i sitt

remissyttrande utgör även apotekspersonalen en sådan grupp.

När det gäller hälso- och sjukvårdspersonalen är kunskaper om

dopningsmedlens verkningar väsentliga både för att man skall kunna

identifiera missbrukare och för utvecklandet av behandlingsstrategier.

Skolsköterskorna har en viktig roll när det gäller att upptäcka ungdomar

som använder dopningsmedel men även i det rent förebyggande arbetet.

Med hänsyn till att skolorna har ansvaret för att eleverna får kunskaper

om olika droger, vilket främst sker genom den s.k. ANT-undervisningen,

är det viktigt att sådana kunskaper finns hos lärarna. Lärarna fyller även i

övrigt en funktion för det förebyggande arbetet bland ungdomar genom

att de dagligen har kontakt med dessa och har möjlighet att

uppmärksamma elever som missbrukar dopningsmedel.

Sedan den 1 juli 1993 bestämmer universitet och högskolor själva över

utbildningarnas innehåll. I en bilaga till högskoleförordningen

(1993:100) anges målen för vissa yrkesexamina. De konkreta

utbildningsplanerna och kursplanerna bestäms i sin helhet av den

högskola eller det universitet som ger utbildningen.

Kunskaperna och även behovet av ytterligare kunskaper i fråga om

dopningsmedel och missbruk därav utvecklas i många fall först under

den praktiska verksamheten. Regeringen vill därför framhålla vikten av

att berörda yrkesgrupper erhåller kontinuerlig kunskap och kompetens

inom området genom olika fortbildnings- och vidareutbildningsinsatser.

Detta behov måste tillgodoses av arbetsgivaren. Regeringen vill även

framhålla att när det gäller utvecklingen av dagens högskoleutbildningar

fyller arbetsgivarna en viktig funktion för att precisera vilka krav som

utbildningarna måste uppfylla. Olika former av fortbildningsinsatser är

av stor betydelse även av det skälet att de kunskaper som erhållits ofta

med tiden blir inaktuella. Eftersom goda kunskaper och kontinuerlig

fortbildning är viktiga förutsättningar för att en god verksamhet skall

kunna bedrivas, är det naturligt att arbetsgivarna får bära ansvaret för att

behovet av fortbildningsinsatser tillgodoses.

Forskning

Även om kunskaperna om bruket och effekterna, såväl fysiska som

psykiska, vid missbruk av bl.a. AAS (syntetiska anabola steroider och

testosteron) har ökat de senaste åren kan det konstateras att det

fortfarande är mycket som man inte vet. Detta gäller beträffande AAS

och i ännu högre grad beträffande en mängd andra medel som används i

dopningssyfte.

De rön som kommer fram vid olika studier och forskningsprojekt är ur

ett samhällsperspektiv mycket viktiga, eftersom sådan kunskap bildar

grunden för överväganden om åtgärder från samhällets sida. Ökade

kunskaper krävs, som regeringen framhållit i föregående avsnitt, även när

det gäller behandlingsåtgärder. Den rent medicinska forskningen

avseende dopningsmedlens verkningsmekanismer och effekter har stor

betydelse för vilken vård som skall erbjudas dem som missbrukar

anabola steroider, men även den mer allmänna hälso- och

sjukvårdsforskningen, t.ex. utvecklande av icke-farmakologiska

behandlingsmetoder, är ett område som bör uppmärksammas.

Fortsatt forskning behövs bl.a. på följande områden:

- allmänna verkningsmekanismer hos olika dopningsmedel

- fysiska bieffekter

- psykiska bieffekter; frågor som särskilt bör uppmärksammas är vilket

samband som föreligger mellan bruket av AAS och våldsbeteenden

samt i vad mån risk för beroendeutveckling föreligger och vad ett

sådant eventuellt beroende är orsakat av

- olika dopningsmedels funktionssätt och effekter på kvinnor

- kombinationseffekter när olika dopningsmedel används tillsammans

med alkohol eller narkotika

- långtidseffekter

- sociala faktorer bakom missbruket

Rättsmedicinalverket anser att det behövs ökade möjligheter att ta

prover på t.ex. personer som misstänks för brott för att erforderliga

studier av de psykiska effekterna av AAS skall kunna genomföras. Som

framgått av avsnitt 10 är regeringen dock inte beredd att nu aktualisera

frågan om utökade möjligheter till provtagning för forskningsändamål.

Regeringen vill betona betydelsen av ett fortsatt kunskapsutbyte med

forskare i andra länder. Det är likaledes viktigt att den kunskap och

erfarenhet som finns hos forskarna verkligen sprids till de yrkesutövare

som i sin verksamhet kommer i kontakt med missbruket av

dopningsmedel, såsom exempelvis personalen inom hälso- och

sjukvården.

13 Tillsynsfrågor

Regeringens bedömning: Någon särskild tillsynsmyndighet för

dopningsfrågor bör inte utses.

Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: I några yttranden framförs uppfattningen att

någon myndighet bör få ett tillsynsansvar för dopningsfrågor.

Skälen för regeringens bedömning: I remissvaren från

Läkemedelsverket, Riksidrottsförbundet och Dopingjouren framställs

önskemål om att en tillsynsmyndighet för dopningsfrågor skall utses. I

den skrivelse angående tillämpningssvårigheter som nämns i avsnitt 7

begärs också att en tillsynsmyndighet skall utses. Det främsta skälet till

dessa önskemål synes vara att man ser ett behov av att det upprättas en

förteckning över de dopningsmedel som omfattas av dopningslagen.

Frågan om behovet av en förteckning över dopningsmedel behandlas i

avsnitt 7.

Tillsynen över den lagliga hanteringen av de medel som omfattas av

dopningslagen utövas i dag av Läkemedelsverket eller Livsmedelsverket.

Det finns därför inte skäl att utse någon särskild tillsynsmyndighet för

dopningsfrågor. Den illegala hanteringen av dopningsmedel är en fråga

för de brottsbekämpande myndigheterna. Utöver vad som ovan nämnts

om behovet av en förteckning över dopningsmedel har det inte heller

framkommit att det skulle finnas ett behov av tillämpningsföreskrifter för

dopningslagen.

14 Kostnader

Regeringen bedömer att förslagen till ändringar i dopningslagen och

lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m. kommer att medföra

en viss ökad belastning på rättsväsendet. De merkostnader som kan

uppstå torde dock vara mycket små.

Rikspolisstyrelsen anser att den ökade uppmärksamhet som polisen

föreslås ägna dopningsbrott förutsätter att polisorganisationen tillförs

ytterligare resurser för ändamålet.

Genom att bruket av dopningsmedel kriminaliseras kan för

polisväsendets vidkommande vissa kostnadseffekter förväntas i form av

provtagningskostnader och ett ökat antal utredningar. Allt talar dock för

att gruppen missbrukare av dopningsmedel är begränsad. Också med

hänsyn till de svårigheter som föreligger när det gäller att fastställa skälig

misstanke om missbruk av dopningsmedel är det inte sannolikt att

kriminaliseringen kommer att leda till någon större ökning av antalet

polisiära ingripanden. Merkostnaderna för polisen torde därför bli

marginella.

Påföljden för bruket av dopningsmedel bör i princip vara böter. Det

troligaste är att brottsutredningarna kommer att utmynna i

strafförelägganden som utfärdas av åklagarmyndigheterna. Den

kostnadsökning som orsakas av dessa tillkommande ärenden för

åklagarmyndigheterna bedöms dock som mycket liten. För

domstolsväsendet eller för kriminalvården torde förslaget inte leda till

annat än försumbara merkostnader.

Införandet av ett grovt brott i dopningslagen och ändringarna av

straffbestämmelserna i lagen om handel med läkemedel m.m. kan

förväntas medföra att utredningsverksamheten, bl.a. i form av

spaningsåtgärder, kommer att öka för polisens del. Kostnadsökningarna

för polisen torde dock bli begränsade och kunna lösas inom nuvarande

verksamhetsanslag. En kriminalisering av innehav av läkemedel i syfte

att olovligen sälja dem medför även utredningsvinster, eftersom flera av

de bevissvårigheter som nu föreligger försvinner. Även för

kriminalvården torde de merkostnader som kan uppkomma bli ytterst

ringa och rymmas inom nuvarande anslag.

Ändringarna i socialtjänstlagen (1980:620) innebär inte några nya

åligganden för kommunerna utan endast ett förtydligande av det ansvar

socialtjänsten har för barn och ungdomar i dag. Förslaget har därför inte

några kostnadskonsekvenser. Svenska Kommunförbundet, som i och för

sig anser att den föreslagna ändringen i socialtjänstlagen inte behövs,

uppger i sitt remissyttrande att omfattningen av de åtgärder som föreslås

inte föranleder några krav på kostnadskompensation.

När det gäller de kompetenshöjande åtgärder som regeringen bedömer

nödvändiga bör merkostnaderna för dessa kunna rymmas inom

verksamheternas ordinarie anslag. Här får också beaktas att ökad

kompetens rimligen bör leda till effektivitetsvinster i verksamheten.

Sammanfattningsvis gör regeringen den bedömningen att förslagen

leder till kostnadsökningar för berörda myndigheter av så marginell

betydelse att effekterna av förslagen skall finansieras inom berörda

myndigheters nuvarande anslag.

15 Ikraftträdande

Bestämmelserna bör träda i kraft den 1 juli 1999.

16 Författningskommentar

16.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1969) om

 förbud mot vissa dopningsmedel

2 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 8.

Med bruk avses uppsåtligt intag av dopningsmedel oavsett om

tillförseln till kroppen skett genom gärningsmannens egen handling eller

med hjälp av annan person, vid t.ex. injicering. Däremot straffbeläggs

inte själva förekomsten av dopningsmedel i kroppen eller missbruket

som sådant.

Allt bruk av dopningsmedel som inte skett i medicinskt eller

vetenskapligt syfte omfattas av kriminaliseringen. Således kan även bruk

av dopningsmedel som förskrivits av en läkare för brukaren själv

medföra ansvar om bruket inte skett i det syfte som avsetts vid

förskrivningen. Har dopningsmedel förskrivits för en annan person kan

bruket även i det fallet medföra ansvar enligt dopningslagen. Avgörande

är således i dessa fall i vilket syfte en person konsumerat mer än det

förskrivna eller konsumerat dopningsmedel som förskrivits för någon

annan. En förutsättning för ansvar är att bruket har skett med uppsåt.

I straffskalan ingår, även för ringa brott, fängelse vilket medför att

rättegångsbalkens regler om straffprocessuella tvångsmedel, bl.a.

kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § även kan tillämpas vid misstanke

om bruk av dopningsmedel. Det straffbelagda bruket av dopningsmedel

bör normalt bedömas som ringa brott och det kan inte annat än

undantagsvis bli fråga om att döma till annan påföljd än böter. Praxis på

narkotikaområdet bör i tillämpliga delar kunna vara vägledande för den

straffrättsliga bedömningen av bruket av dopningsmedel.

3 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 9.

I första stycket görs en följdändring på grund av den nya lydelsen av

2 §.

I paragrafens andra stycke, som har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag, anges de kriterier som bör ligga till grund för

bedömningen av när gärningen kan anses vara ringa. Utgångspunkten är

att det skall göras en allsidig bedömning av samtliga omständigheter i det

enskilda fallet. Det är visserligen naturligt att mängden dopningsmedel

har en framträdande roll men enbart mängden bör inte vara avgörande.

Detta synsätt synes redan tillämpas vid bedömning av ringa brott enligt

paragrafens nuvarande lydelse varvid domstolarna fört samma

resonemang som vid bedömningen av narkotikabrott. Den nya lydelsen

av andra stycket överensstämmer således med de principer som har

utvecklats i rättspraxis. Det ringa brottet är främst avsett för innehav för

eget bruk och för bruk av dopningsmedel. Med hänsyn till vikten av att

tillgängligheten av dopningsmedel begränsas bör sådan befattning som

syftar till spridning av dopningsmedel inte i allmänhet bedömas som

ringa brott. Hit hör t.ex. överlåtelse eller innehav i överlåtelsesyfte.

Gränsdragningen mellan innehav för eget bruk och i överlåtelsesyfte

kan vara svår att göra. Skälet till detta är att en s.k. kur kan skilja mycket

mellan olika brukare, vilket innebär att även större mängder kan innehas

för eget bruk. Arten av dopningsmedel bör, till skillnad mot vad som

gäller arten av narkotika, inte spela någon roll vid bedömning av om ett

brott skall anses som ringa. Däremot torde det ekonomiska värdet av

dopningspreparatet kunna ha betydelse för denna bedömning.

3 a §

Paragrafen behandlas i avsnitt 9.

Paragrafen som är ny innebär att ytterligare en svårighetsgrad införs

för dopningsbrott. Uppräkningen av kriterierna är inte uttömmande och

det är inte heller nödvändigt att i de angivna fallen alltid döma för grovt

brott. Det kan t.ex. finnas omständigheter i det enskilda fallet som

medför att en hantering som i och för sig avsett en betydande mängd inte

bör bedömas enligt den strängare straffskalan. Å andra sidan kan det

förekomma att hanteringen rört en mindre mängd dopningsmedel men

där övriga omständigheter är sådana att brottet ändå bör bedömas som

grovt. Avgörandet får således grundas på en sammanvägning av samtliga

omständigheter i det enskilda fallet.

Det grova brottet bör först och främst förbehållas sådan hantering som

har utgjort led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller

hantering som varit yrkesmässig. Verksamhet som avsett betydande

mängd eller värde torde normalt vara bedriven i större omfattning. Med

yrkesmässighet avses t.ex. de fall då det är fråga om en mer systematisk

och organiserad verksamhet. Även om det inte kan visas att gärningen

utgör ett led i en sådan verksamhet kan den ändå vara präglad av

yrkesmässighet. En sådan situation kan föreligga om gärningsmannen

utnyttjat andras missbruk i ett renodlat vinstsyfte. Med uttrycken särskilt

farlig eller hänsynslös art avses bl.a. sådana situationer då

gärningsmannen på ett systematiskt sätt utnyttjat ungdomars nyfikenhet

eller okunnighet. Paragrafen, som är utformad enligt Lagrådets förslag,

har sin motsvarighet i narkotikastrafflagen, vars praxis därför kan vara

vägledande vid bedömningen av om ett dopningsbrott skall bedömas som

grovt.

Till skillnad mot vad som gäller vid bedömningen av ett

narkotikabrotts straffvärde görs vid bedömningen av om ett brott skall

bedömas som grovt enligt förevarande paragraf inte någon skillnad

mellan olika dopningspreparat. Däremot bör koncentrationen av verksam

substans i det enskilda preparatet beaktas vid bedömningen av mängden

dopningsmedel. Vid avgörandet om mängden preparat i det enskilda

fallet skall medföra att brottet skall betraktas som grovt bör hänsyn tas

till om koncentrationen verksam substans är hög eller låg.

Samtliga former av befattning omfattas av den nya gradindelningen,

således även innehav och bruk av dopningsmedel. Att den egna

konsumtionen av dopningsmedel, mängdmässigt eller på annat sätt,

skulle kunna bedömas som grovt brott får emellertid anses uteslutet. I

princip torde inte heller ett innehav som uteslutande är avsett för eget

bruk kunna bedömas som grovt.

4 §

I paragrafen görs en följdändring på grund av den nya lydelsen av 2 §.

16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1152) om

 handel med läkemedel m.m.

11 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 10.

I första stycket införs en straffbestämmelse som gäller innehav av

läkemedel som uppenbart är avsedda att säljas. Det kan t.ex. vara fråga

om sådana kvantiteter att de innehavda läkemedlen inte gärna kan vara

avsedda för eget bruk. I övrigt hänvisas till vad som sägs i avsnitt 10

under rubriken Innehav av läkemedel i uppenbart syfte att olovligen sälja

dem straffbeläggs.

I det nya tredje stycket föreskrivs ett högre straffmaximum för otillåten

handel med läkemedel och innehav i syfte att olovligen sälja dem. Även

om den strängare delen av straffskalan omfattar alla läkemedel bör dock

arten av läkemedel tillmätas betydelse vid bedömningen av gärningens

straffvärde liksom även ett läkemedels effekter och bieffekter. Beaktas

bör de risker för hälsan som ett okontrollerat bruk medför. Av betydelse

bör även vara om läkemedlet är receptbelagt eller inte. Avsikten är att

denna strängare del av straffskalan skall användas när det är fråga om

otillåten hantering som syftar till mer omfattande spridning av läkemedel

och därför kan anses vara särskilt straffvärd. Så kan vara fallet när

hanteringen avsett stora mängder, särskilt dyra eller svåråtkomliga

läkemedel eller om hanteringen skett yrkesmässigt. Av betydelse är

också om det varit fråga om organiserad verksamhet som skett i

vinstsyfte eller om någon på ett systematiskt sätt utnyttjat ungdomars

nyfikenhet eller okunnighet. Det ligger i sakens natur att denna strängare

del av straffskalan endast tar sikte på uppsåtliga gärningar.

16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om

 kriminalvård i anstalt

63 §

Ändringen innebär att tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas

till att även avse dopningsmedel. Genom tillägget får således även

dopningsmedel omhändertas och förstöras eller försäljas under de

förutsättningar som anges i bestämmelsen.

16.4 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620)

11 §

Ändringen är föranledd av att föreskrifterna om socialtjänstens ansvar

för åtgärder som riktar sig till barn och ungdom sammanförs i 12 §.

12 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 11.

I lagrummet förs föreskrifterna om socialtjänstens ansvar för åtgärder

mot missbruk bland barn och unga samman med föreskrifterna om

ansvaret för barn och ungdoms sociala och personliga utveckling.

Avsikten med ändringen är att förtydliga att socialtjänstens ansvar för

förebyggande åtgärder och stödinsatser rörande missbruk bland barn och

ungdom även omfattar dopningsmedel. Med dopningsmedel avses sådana

medel som omfattas av lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel. I den nya punkten om missbruk bland barn och ungdom

understryks dessutom att socialtjänsten skall arbeta aktivt med dessa

uppgifter.

16.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:12) om

 kontroll av berusningsmedel på sjukhus

2 §

I paragrafen läggs dopningsmedel till de medel som inte får innehas av

dem som är intagna för vård på ett sådant sjukhus som avses i 1 §.

4 §

Tillämpningsområdet för bestämmelsen ändras till att även avse

dopningsmedel som omhändertagits enligt vad som närmare föreskrivs i

paragrafen.

16.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om

 vård av missbrukare i vissa fall

31 §

I paragrafens första stycke läggs dopningsmedel till de medel som inte

får innehas av dem som vårdas i ett LVM-hem.

36 §

Tillämpningsområdet för bestämmelsen ändras till att även avse

dopningsmedel som omhändertagits enligt 31 eller 35 § eller påträffats

inom ett LVM-hem utan att det finns någon känd ägare till medlen.

16.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med

 särskilda bestämmelser om vård av unga

16 §

I paragrafen läggs dopningsmedel till de medel som inte får innehas av

dem som omfattas av 15 §.

20 §

Tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas till att även avse

dopningsmedel som omhändertagits enligt 16 eller 19 § eller påträffats

inom ett hem för särskilt noggrann tillsyn utan att det finns någon känd

ägare till medlen.

I 15 § lagen (1998:000) om verkställighet för sluten ungdomsvård

hänvisas till bestämmelserna i förevarande lag vilket innebär att

dopningsmedel även får omhändertas och förstöras eller försäljas om

medlen påträffats hos den som är föremål för sådan verkställighet.

16.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1128) om

 psykiatrisk tvångsvård

21 §

I paragrafen läggs dopningsmedel till de medel som inte får innehas av

en patient. Tillägget införs som en särskild punkt vilket medför en

redaktionell ändring av första stycket i övrigt.

24 §

Tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas till att även avse

dopningsmedel som omhändertagits enligt 21 eller 22 § eller påträffats

där patienter intagits för tvångsvård utan att det finns någon känd ägare

till medlen.

I 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård hänvisas till

bestämmelserna i 16-24 §§ i förevarande lag vilket innebär att

dopningsmedel får omhändertas och förstöras eller försäljas även när

medlen påträffas inom den rättspsykiatriska tvångsvården.

Sammanfattning SOU 1996:126

Utredningen har haft i uppdrag att göra en allsidig översyn av

dopingproblemets omfattning och karaktär, följder av missbruk på kort

och lång sikt samt bedöma behovet av olika insatser. I direktiven betonas

att utgångspunkten för utredningens arbete skall vara en noggrann

genomgång av den faktiska kunskapen om dopingmedlen och deras

fysiska och psykiska verkningar.

Utredningen, som genomgående använder uttrycket "doping" i stället

för det tidigare "dopning", har gjort en mycket omfattande genomgång av

såväl svensk som utländsk forskning om dopingmedel och deras

verkningar. Utredningen har tagit del av de undersökningar som finns

angående missbrukets utbredning och karaktär samt även låtit utföra egna

kompletterande undersökningar och enkäter. Tonvikten har lagts vid

anabola steroider, som är de i särklass vanligaste och bäst kända medlen.

Utredningen kan konstatera att dessa resultat tyder på att

dopingproblemet har många komplicerade aspekter som inte tidigare fått

tillbörlig uppmärksamhet. Det finns inte något enkelt svar på orsakerna

till missbruket av dopingmedel eller på hur man skall komma till rätta

med detta missbruk. Det är enligt utredningens mening tydligt att det

behövs insatser av många olika slag och på många olika områden.

Undersökningarna visar att missbrukets omfattning knappast är så

utbrett och etablerat som tidigare befarats. I utredningens

intervjuundersökning bland män i åldrarna 18-30 år uppgav 1,1 procent

att de någon gång hade prövat anabola steroider. Liknande resultat, dock

med lokala variationer, visar de undersökningar Centralförbundet för

alkohol och narkotikaupplysning (CAN) har genomfört. Det har inte

heller framkommit något som tyder på att missbruket har ökat i

omfattning de senaste två åren. Resultaten tyder närmast på att

utvecklingen har stagnerat. Undersökningarna visar vidare att det

nästande uteslutande är fråga om pojkar och unga män som missbrukar

anabola steroider. Det kan konstateras att den illegala tillgången på

dopingmedel, främst anabola steroider, synes vara god och det är lätt att

få tag på sådana illegala medel för den som vill pröva. Merparten av de

dopingmedel som illegalt finns tillgängliga har smugglats in i landet.

Enligt de studier som nu finns föreligger en stark koppling mellan

missbruket av anabola steroider och styrketräning. Det huvudsakliga

syftet med missbruket är i dessa fall att förändra kropp och utseende.

Även om motiven för att börja styrketräna och för att börja använda

dopingmedel skiljer sig åt mellan olika individer synes viss

kroppsfixering vara en gemensam nämnare. Bristande självkänsla och

skev kroppsuppfattning påtalas relativt ofta i undersökningarna. Att

missbruket äger rum i syfte att nå direkta berusningseffekter förekommer

inte annat än mycket marginellt. Det finns inte heller några vetenskapliga

belägg för att anabola steroider har berusningseffekt vare sig på kort eller

lång sikt.

Den medicinska forskningen visar att bl.a. anabola steroider har

allvarliga fysiska skadeverkningar. Däremot är det mera oklart vilka

psykiska effekter de olika dopingmedlen har. Forskningen pekar dock på

att ett missbruk av anabola steroider hos en del personer kan leda till

psykiska bieffekter, bl.a. en förhöjd aggressivitet samt depression vid

uppehåll i missbruket. Emellertid får understrykas att aggressivitet inte är

det samma som ökad våldsbenägenhet. I många av de fall där missbruk

av anabola steroider har förekommit i samband med våldsbrott har

missbruket vidare kombinerats med missbruk av alkohol och narkotika.

Något vetenskapligt belagt orsakssamband mellan missbruk av anabola

steroider och våldsbrott finns inte. Att anabola steroider är

beroendeframkallande i egentlig mening är inte heller vetenskapligt

belagt.

Även om det utredningsmaterial som varit tillgängligt för utredningen

visar att missbruket inte är så omfattande som man ibland har trott är det

ändå ett allvarligt samhällsproblem. Eftersom missbruk av dopingmedel

kan innebära allvarliga hälsofaror för många unga människor anser

utredningen att det är nödvändigt med en fortsatt målmedveten

bekämpning av allt icke medicinskt bruk av anabola steroider och andra

dopingmedel. En effektiv kamp kräver ett vitt spektrum av åtgärder där

tyngdpunkten bör ligga på förebyggande åtgärder och på insatser för att

komma åt dem som illegalt tillhandahåller dopingmedel.

Av utredningens kartläggning framgår att mer än hälften av landets

kommuner bedriver eller har bedrivit någon form av verksamhet mot

dopingmissbruket, främst i form av informationsåtgärder men även

åtgärder med inriktning på gymverksamheterna. Utredningen

understryker vikten av kontinuerliga förebyggande insatser, främst för

ungdomar. Frågor om attityder till identitet, kropp och hälsa måste få en

framträdande plats. Förebyggande arbete bör även äga rum på

gymanläggningar.

Utredningen kan konstatera att kunskaperna om dopingmedlens

bieffekter och om hur personer med sådan missbruksproblematik bör

bemötas allmänt sett är dåliga. Det finns ett stort behov av utbildning för

många olika personalkategorier som i sin yrkesverksamhet möter dessa

ungdomar. Utredningen föreslår därför att det ges ett ökat utrymme för

dessa frågor såväl i berörda grundutbildningar som inom

fortbildningsverksamheten. Utredningen föreslår även att Socialstyrelsen

får i uppdrag att närmare kartlägga behovet av vård och behandling samt

att utarbeta strategier för behandling av missbrukare av dopingmedel.

Socialtjänstens ansvar för missbruk av dopingmedel bland barn och

ungdom bör tydligare markeras i socialtjänstlagen. Utredningen

framhåller behovet av fortsatt forskning, såväl medicinsk som

beteendevetenskaplig, och anger vissa områden där behovet är särskilt

framträdande.

För att kampen mot spridningen av anabola steroider och andra

dopingmedel skall bli effektiv krävs enligt utredningens mening att

denna brottslighet får tillräckligt utrymme i polisens och tullens

verksamhet. Utredningen anser att det är nödvändigt att dopingbrotten

prioriteras mer än vad som nu sker i polisens brottsutredande

verksamhet. Vidare krävs det att den illegala hanteringen av bl.a. anabola

steroider uppmärksammas internationellt. Särskilt oroväckande är att det

synes vara lätt att, trots recepttvång, införskaffa anabola steroider på

vissa håll utomlands. Utredningen föreslår därför att regeringen

internationellt inom ramen för EU-arbetet och i andra lämpliga

sammanhang tar upp frågor om kontrollen över handeln med läkemedel.

Det är överhuvudtaget viktigt att frågor om den illegala hanteringen av

dopingmedel även internationellt behandlas i ett folkhälsoperspektiv och

inte endast som ett problem för den organiserade idrotten.

Utredningen har funnit att den nuvarande straffskalan för dopingbrott

inte fullt motsvarar straffvärdet för mer kvalificerad brottslighet, som

t.ex. då den illegala hanteringen avser stora mängder dopingmedel. Med

hänsyn till den vikt utredningen fäster vid kampen mot tillgången på

sådana illegala medel föreslår utredningen att ett grovt dopingbrott införs

för vilket fängelse kan utdömas med minst sex månader och högst fyra

år. I syfte att få en mer enhetlig straffrättslig bedömning av

dopingbrotten föreslår utredningen att kriterierna för när gärningen skall

bedömas som ringa uttryckligen anges i dopinglagens

straffbestämmelser.

Utredningen föreslår inte att dopinglagen skall utvidgas till att omfatta

andra medel än de som nu regleras i denna lag. För att komma till rätta

med illegal hantering av andra läkemedel som bl.a. missbrukas i

dopingsammanhang föreslår utredningen dock att läkemedelslagens

straffbestämmelser ändras så att även otillåtet innehav i överlåtelsesyfte

blir straffbart. Vidare föreslår utredningen att straffmaximum för brott

mot läkemedelslagen höjs till två år för mer kvalificerade fall av otillåten

överlåtelse eller innehav i överlåtelsesyfte. En sådan ändring undanröjer

många av de utredningsproblem som nu föreligger och kan, enligt

utredningens mening, bli ett effektivt redskap även då nya medel

uppträder på den illegala marknaden.

Utredningen föreslår även att det icke medicinska och icke

vetenskapliga bruket av de medel som omfattas av dopinglagen

kriminaliseras. Med bruk avses den direkta tillförseln till den egna

kroppen. Även om de straffrättsliga åtgärderna bör inriktas främst på att

begränsa den illegala tillgången på dopingmedel anser utredningen att

samhällets ställningstagande mot alla former av icke medicinsk

befattning med dopingmedel skall vara klart och konsekvent.

I och med att bruket av anabola steroider och övriga medel som

omfattas av dopinglagen kriminaliseras blir kontrollen av bruket en fråga

för polisen och övriga rättsvårdande myndigheter. Utredningen föreslår

inte någon ändring av möjligheterna till kontroll genom provtagning i

andra sammanhang.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över betänkandet (SOU 1996:126) Doping i

folkhälsoperspektiv

Remissyttranden har avgetts av

Riksdagens Ombudsmän (JO)

Göta hovrätt

Stockholms tingsrätt

Umeå tingsrätt

Kammarrätten i Göteborg

Länsrätten i Västernorrlands län

Justitiekanslern

Riksåklagaren

Rikspolisstyrelsen

Kriminalvårdsstyrelsen

Brottsförebyggande rådet (BRÅ)

Försvarsmakten

Socialstyrelsen

Läkemedelsverket

Rättsmedicinalverket

Folkhälsoinstitutet

Apoteksbolaget AB

Generaltullstyrelsen

Statens Skolverk

Högskoleverket

Idrottshögskolan i Stockholm

Karolinska Institutet

Statens Jordbruksverk

Statens Livsmedelsverk

Ungdomsstyrelsen

Svenska Kommunförbundet

Landstingsförbundet

Apotekarsocieteten

Svenska Läkaresällskapet

Sveriges Advokatsamfund

Sveriges Riksidrottsförbund

SACO (yttrande från medlemsförbundet Sveriges Psykologförbund)

Läkemedelsindustriföreningen

Riksförbundet Hem och Skola

Yttrandet över betänkandet har även avgetts av Dopingjouren och

synpunkter från Riksföreningen för skolhälsovård har översänts av

Vårdförbundet SHSTF.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel

dels att 2 4 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf, 3 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Medel som anges i 1 § får inte annat än för medicinskt eller vetenskapligt

ändamål

1. införas till landet,

2. överlåtas,

3. framställas,

4. förvärvas i överlåtelsesyfte,

5.bjudas ut till försäljning, eller

6. innehas.

5. bjudas ut till försäljning,

6. innehas, eller

7. brukas.

3 §

Den som uppsåtligen bryter mot

2 § 2 6 döms för dopningsbrott till

fängelse i högst två år.

Är brott som avses i första

stycket att anse som ringa, döms

till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Den som uppsåtligen bryter mot

2 § 2 7 döms för dopningsbrott till

fängelse i högst två år.

Är ett brott som avses i första

stycket med hänsyn till mängd och

befattning samt övriga

omständigheter att anse som ringa,

döms till böter eller fängelse i

högst sex månader.

Om straff för olovlig införsel m.m. finns bestämmelser i lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

3 a §

Är ett brott som avses i 3 § första

stycket att anse som grovt döms

för grovt dopningsbrott till

fängelse, lägst sex månader och

högst fyra år. Vid bedömningen av

om brottet är grovt skall det

särskilt beaktas om gärningen

förövats yrkesmässigt, avsett

betydande mängd eller värde eller

annars varit av särskilt farlig art.

4 §

För försök eller förberedelse till

sådant dopningsbrott som inte är

att anse som ringa döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken, om

gärningen gäller annan befattning

än som avses i 2 § 6.

För försök eller förberedelse till

sådant dopningsbrott som inte är

att anse som ringa döms till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken, om

gärningen gäller annan befattning

än som avses i 2 § 6 och 7.

Om flera medverkat till brott som avses i 2 § 2 5 skall, 23 kap. 4 och

5 §§ brottsbalken tillämpas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1152) om handel med

läkemedel m.m.

Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1996:1152) om handel med

läkemedel m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

Den som med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot 3, 4 eller

5 § döms till böter eller fängelse i

högst ett år, om gärningen inte är

belagd med straff enligt

brottsbalken.

Den som med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot 3, 4 eller

5 § eller innehar läkemedel i

uppenbart syfte att olovligen sälja

dem döms till böter eller fängelse i

högst ett år, om gärningen inte är

belagd med straff enligt

brottsbalken.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Om en uppsåtlig gärning som

avses i första stycket har begåtts

yrkesmässigt, avsett en betydande

mängd eller värde eller annars

varit av särskilt farlig art, döms

till fängelse i högst två år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård

i anstalt

Härigenom föreskrivs att 63 § lagen (1974:203) om kriminalvård i

anstalt1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

63 §2

Alkoholhaltiga drycker eller

andra berusningsmedel får

omhändertas,

1. om de påträffas hos en

intagen,

2. om en intagen får dem sig

tillsända,

3. om de medförs av någon som

skall tas in i kriminalvårdsanstalt,

eller

4. om de annars påträffas inom

anstalt och det inte finns någon

känd ägare till dem.

Alkoholhaltiga drycker, andra

berusningsmedel eller sådana

medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel får omhändertas,

1. om de påträffas hos en

intagen,

2. om en intagen får dem sig

tillsända,

3. om de medförs av någon som

skall tas in i kriminalvårdsanstalt,

eller

4. om de annars påträffas inom

anstalt och det inte finns någon

känd ägare till dem.

Den lokala kriminalvårdsmyndigheten skall låta förstöra eller sälja den

omhändertagna egendomen enligt bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m.

Bestämmelserna i första och andra styckena tillämpas även i fråga om

injektionssprutor eller kanyler som kan användas för insprutning i

människokroppen eller i fråga om andra föremål som är särskilt ägnade

att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika.

Belopp, som erhållits vid försäljning av omhändertagen egendom,

tillfaller staten.

Pengar, som påträffas hos eller ankommer till en intagen i strid med

vad som är särskilt föreskrivet om intagnas rätt att inneha pengar, skall

omhändertas, om det inte är uppenbart oskäligt. Omhändertagna pengar

skall genom den lokala kriminalvårdsmyndighetens försorg göras

räntebärande men får inte disponeras av den intagne förrän vid

anstaltsvistelsens slut, om det inte finns särskilda skäl.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

1 Lagen omtryckt 1990:1011

2 Lydelse enligt prop. 1997/98:96

Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs att 11 och 12 §§ socialtjänstlagen (1980:620)1 skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

Socialnämnden skall arbeta för

att förebygga och motverka

missbruk av alkohol och andra

beroendeframkallande medel.

Insatser för barn och ungdom bör

därvid ägnas särskild

uppmärksamhet.

Socialnämnden skall arbeta för

att förebygga och motverka

missbruk av alkohol och andra

beroendeframkallande medel.

Socialnämnden skall genom information till myndigheter, grupper och

enskilda och genom uppsökande verksamhet sprida kunskap om

skadeverkningar av missbruk och om de hjälpmöjligheter som finns.

Socialnämnden skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får

den hjälp och vård som han behöver för att komma ifrån missbruket.

Nämnden skall i samråd med den enskilde planera hjälpen och vården

och noga bevaka att planen fullföljs.

12 §2

Socialnämnden skall

verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda

förhållanden,

i nära samarbete med hemmen främja en allsidig

personlighetsutveckling och en gynnsam fysisk och social utveckling hos

barn och ungdom,

med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom

som har visat tecken till en ogynnsam utveckling,

aktivt arbeta för att förebygga

och motverka missbruk bland barn

och ungdom av alkoholhaltiga

drycker, andra

beroendeframkallande medel samt

sådana medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel,

i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som

riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver

och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran

utanför det egna hemmet, samt

1 Lagen omtryckt 1988:871

2 Senaste lydelse 1997:313

i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av

stöd och hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad,

umgänge eller adoption har avgjorts.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1985:12) om kontroll av

berusningsmedel på sjukhus

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1985:12) om kontroll av

berusningsmedel på sjukhus skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Den som är intagen för vård får

inte inneha alkoholhaltiga drycker

eller andra berusningsmedel. Han

får inte heller inneha

injektionssprutor eller kanyler som

kan användas för insprutning i

människokroppen eller andra

föremål som är särskilt ägnade att

användas för missbruk av eller

annan befattning med narkotika.

Den som är intagen för vård får

inte inneha alkoholhaltiga drycker,

andra berusningsmedel eller något

sådant medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel. Han får inte heller

inneha injektionssprutor eller

kanyler som kan användas för

insprutning i människokroppen

eller andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika.

4 §1

Sådana berusningsmedel och

föremål som anges i 2 § får

omhändertas

Sådana berusningsmedel,

dopningsmedel och föremål som

anges i 2 § får omhändertas

1. om de påträffas hos en intagen,

2. om en intagen får dem sig tillsända, eller

3. om de påträffas utan att det finns någon känd ägare till dem.

Verksamhetschefen skall låta förstöra eller försälja den omhändertagna

egendomen enligt bestämmelserna om beslagtagen egendom i 2 § 1

första stycket lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga

drycker m. m.

Belopp som erhållits vid försäljningen skall tillfalla staten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

1 Senaste lydelse 1996:796

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall

Härigenom föreskrivs att 31 och 36 §§ lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

31 §

Den som vårdas enligt denna lag

i ett LVM-hem får inte inneha

alkoholhaltiga drycker, narkotika

eller flyktiga lösningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Han får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom som nu angetts, får den

omhändertas.

Den som vårdas enligt denna lag

i ett LVM-hem får inte inneha

alkoholhaltiga drycker, narkotika,

flyktiga lösningsmedel eller

sådana medel som avses i lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Han får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom som nu angetts, får den

omhändertas.

36 §

Har alkoholhaltiga drycker,

narkotika eller flyktiga

lösningsmedel omhändertagits

enligt 31 eller 35 § eller påträffats

inom ett LVM-hem utan att det

finns någon känd ägare till dem,

skall den som förestår vården vid

hemmet låta förstöra eller försälja

egendomen enligt bestämmelserna

om beslagtagen egendom i 2 § 1

första stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga

drycker m. m. Belopp som erhålls

vid försäljning tillfaller staten.

Har alkoholhaltiga drycker,

narkotika, flyktiga lösningsmedel

eller sådana medel som avses i

lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel

omhändertagits enligt 31 eller 35 §

eller påträffats inom ett LVM-hem

utan att det finns någon känd ägare

till dem, skall den som förestår

vården vid hemmet låta förstöra

eller försälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket

lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Belopp som erhålls vid försäljning

tillfaller staten.

Detsamma skall gälla i fråga om injektionssprutor, kanyler och andra

föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan

befattning med narkotika.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga

Härigenom föreskrivs att 16 och 20 §§ lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 §

Den som omfattas av

bestämmelserna i 15 § får inte

inneha narkotika, alkoholhaltiga

drycker eller andra

berusningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Den unge får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom hos den unge, får den

omhändertas.

Den som omfattas av

bestämmelserna i 15 § får inte

inneha narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel

eller sådana medel som avses i

lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel eller

injektionssprutor, kanyler eller

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika. Den unge får inte heller

inneha något annat som kan vara

till men för vården eller ordningen

vid hemmet. Påträffas sådan

egendom hos den unge, får den

omhändertas.

20 §

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker eller andra

berusningsmedel omhändertagits

enligt 16 eller 19 § eller har sådan

egendom påträffats inom ett hem

för särskilt noggrann tillsyn utan

att det finns någon känd ägare till

egendomen, skall den som förestår

vården vid hemmet låta förstöra

eller försälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket

lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Belopp som har erhållits vid

försäljning tillfaller staten.

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel

eller sådana medel som avses i

lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel

omhändertagits enligt 16 eller 19 §

eller har sådan egendom påträffats

inom ett hem för särskilt noggrann

tillsyn utan att det finns någon

känd ägare till egendomen, skall

den som förestår vården vid

hemmet låta förstöra eller försälja

egendomen enligt bestämmelserna

om beslagtagen egendom i 2 § 1

första stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga

drycker m. m. Belopp som har

erhållits vid försäljning tillfaller

staten.

Detsamma skall gälla i fråga om injektionssprutor, kanyler och andra

föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan

befattning med narkotika.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård

Härigenom föreskrivs att 21 och 24 §§ lagen (1991:1128) om

psykiatrisk tvångsvård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §

En patient får inte inneha

1. narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel,

2. injektionssprutor eller

kanyler, som kan användas för

insprutning i människokroppen,

3. andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika, eller

4. annan egendom som kan

skada honom själv eller någon

annan eller vara till men för

vården eller ordningen på

vårdinrättningen.

2. sådana medel som avses i

lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel,

3. injektionssprutor eller

kanyler, som kan användas för

insprutning i människokroppen,

4. andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika, eller

5. annan egendom som kan

skada honom själv eller någon

annan eller vara till men för

vården eller ordningen på

vårdinrättningen.

Påträffas sådan egendom som avses i första stycket, får den

omhändertas.

24 §

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker eller andra

berusningsmedel omhändertagits

enligt 21 eller 22 § eller har sådan

egendom påträffats där patienter

intagits för tvångsvård utan att det

finns någon känd ägare till

egendomen, skall chefsöverläkaren

låta förstöra eller sälja egendomen

enligt bestämmelserna om

beslagtagen egendom i 2 § 1 första

stycket lagen (1958:205) om

förverkande av alkoholhaltiga

drycker m. m. Detsamma gäller i

fråga om injektionssprutor eller

kanyler, som kan användas för

insprutning i människokroppen,

och i fråga om andra föremål som

är särskilt ägnade att användas för

missbruk av eller annan

befattning med narkotika.

Har narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel

eller sådana medel som avses i

lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel

omhändertagits enligt 21 eller 22 §

eller har sådan egendom påträffats

där patienter intagits för

tvångsvård utan att det finns någon

känd ägare till egendomen, skall

chefsöverläkaren låta förstöra eller

sälja egendomen enligt

bestämmelserna om beslagtagen

egendom i 2 § 1 första stycket

lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Detsamma gäller i fråga om

injektionssprutor eller kanyler,

som kan användas för insprutning

i människokroppen, och i fråga om

andra föremål som är särskilt

ägnade att användas för missbruk

av eller annan befattning med

narkotika.

Belopp som har erhållits vid försäljning tillfaller staten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-08-31

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 4 juni 1998 (Socialdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

 dopningsmedel,

2. lag om ändring i lagen (1996:1152) om handel med läkemedel

 m.m.,

3. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt,

4. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

5. lag om ändring i lagen (1985:12) om kontroll av berusnings-

 medel på sjukhus,

6. lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare

 i vissa fall,

7. lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser

 om vård av unga,

8. lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Lennart Östblom.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om förbud mot vissa dopnings-

medel

Inledningsvis vill Lagrådet ta upp frågan om ordet "dopning" skall bytas

mot ordet "doping". Såsom också sägs i lagrådsremissen har uttrycket

dopning inte fått genomslag under den tid om drygt sex år som lagen har

varit i kraft. Enligt Lagrådets uppfattning är det tvärtom så att ordet

"doping" har blivit fast etablerat som benämning på företeelsen såväl hos

allmänheten som i massmedia och inom idrottsrörelsen. Det kan i och för

sig vara naturligt att det i början, när en företeelse är ny, råder osäkerhet

om den rätta benämningen. Nu har det emellertid gått så pass lång tid

utan att uttrycket dopning fått fäste att det allvarligt bör övervägas om

inte en övergång till ordet "doping" bör genomföras för att få en

överensstämmelse med det allmänna språkbruket. Lagrådet förordar i allt

fall ett sådant byte, som enligt uppgift vid föredragningen skulle medföra

ändringar i endast cirka tio författningar utöver förevarande lag.

2 §

I förevarande paragraf föreslås att även bruket av dopingmedel

kriminaliseras. Det framgår av motiveringen att regeringen med hänsyn

till utrednings- och bevissvårigheter inte förväntar sig att förslaget skall

få några stora praktiska effekter. Avsikten med förslaget synes närmast

vara att markera att samhället på ett konsekvent sätt tar avstånd från allt

bruk av dopingmedel som inte sker i medicinskt eller vetenskapligt syfte

samt att motverka att unga människor utsätter sig för hälsorisker i form

av allvarliga fysiska bieffekter av dopingmedel. Sistnämnda strävan är

naturligtvis i hög grad motiverad. Det låter sig dock betvivlas att det

följer några nämnvärda opinionsbildande effekter av en lagbestämmelse

som endast sällan kan väntas bli tillämpad. Lagrådet vill också erinra om

att det inte föreslagits någon motsvarande kriminalisering av bruket i den

föreslagna lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor

(prop. 1997/98:183).

Lagrådet anser sig kunna konstatera att under senare tid lagförslag vars

huvudsakliga effekt varit markerande har förekommit påfallande ofta.

Det får emellertid generellt sett vara politikernas, inte Lagrådets, sak att

avgöra för vilka ändamål lagstiftning skall användas.

Något annorlunda kan det ställa sig i fråga om förhållandet till

grundlagarna. Eftersom frihetsstraff knappast kommer att tillämpas för

enbart bruk av dopingmedel är det den med straffskalan förenade

möjligheten till kroppsbesiktning i form av provtagning och därmed

skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp som närmast kommer i fråga.

Begränsning i bl.a. det skyddet får enligt 2 kap. 12 § regeringsformen

göras genom lag men endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart

i ett demokratiskt samhälle - vilket naturligvis är fallet med förevarande

förslag och dessutom endast i den utsträckning det är nödvändigt med

hänsyn till det ändamål som har föranlett begränsningen. Med beaktande

av vad som förut sagts om de praktiska effekterna av förslaget och av att

Sverige blir i huvudsak ensamt om att kriminalisera bruket av

dopingmedel kan det ifrågasättas om möjligheten till kroppsbesiktning är

"nödvändig" för att tillgodose det ändamål som bär upp den föreslagna

lagstiftningen.

Även frågan om vad som är nödvändigt är emellertid en värderings-

fråga som Lagrådet endast undantagsvis kan anlägga synpunkter på.

Lagrådet kan inte i detta fall göra gällande att förslaget strider mot 2 kap.

12 § regeringsformen.

I författningskommentaren förekommer ett uttalande om

bevisvärdering vid invändningar om att innehav av dopingmedel endast

avser eget bruk. Lagrådet vill i detta sammanhang erinra om Högsta

domstolens ofta upprepade beviskrav att det skall vara ställt utom rimligt

tvivel att den tilltalade gjort sig skyldig till brott enligt åtalet; kravet

gäller även vid grova narkotikabrott (NJA 1982 s. 164, jfr 1991 s. 612).

3 §

Andra stycket behandlar ringa brott. I lagrådsremissen har lagtexten

kompletterats med en precisering av de kriterier som bör ligga till grund

för bedömningen av när ett dopingbrott kan anses vara ringa. Det anges

härvid, något kryptiskt, att bedömningen skall ske "med hänsyn till

mängd och befattning samt övriga omständigheter". Hänsyn skall således

tas till samtliga omständigheter, dock särskilt till mängden dopingmedel

och till gärningsmannens befattning med dessa. Hänvisningen till

gärningsmannens "befattning" avser att uttrycka, att det ringa brottet

främst är avsett för gärningar som innefattar eget bruk eller innehav av

dopingmedel för eget bruk. Synsättet är detsamma som vid

narkotikabrott. I författningskommentaren görs också flera hänvisningar

till praxis på narkotikaområdet. Under dessa omständigheter synes det

lämpligt att lagtexten formuleras i samklang med motsvarande stad-

gande beträffande narkotikabrott, med den skillnad som betingas av att

arten av dopingmedel såsom framhålls i författningskommentaren inte

har någon betydelse vid bedömningen av om ett dopingbrott skall anses

ringa.

Lagrådet föreslår därför att andra stycket inleds på följande sätt: "Är

ett brott som avses i första stycket med hänsyn till mängden doping-

medel och övriga omständigheter att anse som ringa ---".

3 a §

Såsom anförts under 3 § framgår av författningskommentaren att praxis

på narkotikaområdet i tillämpliga delar anses kunna vara vägledande för

den straffrättsliga bedömningen. Liksom 3 § bör även förevarande

paragraf utformas i närmare anslutning till motsvarande bestämmelse i

narkotikastrafflagen. Lagrådet förordar att andra meningen ges följande

lydelse: "Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt

beaktas om det har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i

större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd doping-

medel eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art."

Lagrådet vill tillägga att det för sin del inte finner behov av

motsvarande ändringar i förslaget till lag om ändring i lagen om handel

med läkemedel m.m. Det förslaget avser även andra läkemedel än

dopingmedel och har därför ett svagare samband med

narkotikastrafflagen.

I författningskommentaren till paragrafen anges att en hantering som i

och för sig avsett en betydande mängd inte behöver bedömas enligt den

strängare straffskalan exempelvis om hanteringen ägt rum enbart i syfte

att finansiera det egna missbruket. Lagrådet vill ifrågasätta om detta vid

en jämförelse med praxis i narkotikamål typiskt sett är riktigt.

Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

12 §

Paragrafen innehåller en uppräkning av vilka uppgifter socialnämnderna

har inom socialtjänsten i fråga om barn och ungdom. Bestämmelsen är

allmänt hållen och innehåller generella begrepp och uttryckssätt. Denna

uppläggning bryts emellertid genom den precisering som föreslås införd i

fråga om "sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel". Motivet för att detta har angetts så specifikt

uppges vara att det finns medel som inom idrottsrörelsen betecknas som

dopingmedel men som inte är det enligt lagen härom. Det är i regel

angeläget att uppgifter som åläggs någon i lag är noga specifiserade.

Lagrådet vill emellertid väcka frågan om det inte just i det här speciella

sammanhanget och mot bakgrund av att det trots allt är fråga om en

marginell företeelse kan undvaras. I så fall skulle man kunna nöja sig

enbart med ordet "dopingmedel" och utveckla begreppet närmare i

specialmotiveringen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Lagrådet erinrar om att åtskilliga bestämmelser i lagrådsremissen

föreslås ändrade också i prop. 1997/98:183. Ändringarna torde få

samordnas under den fortsatta beredningen av förevarande lagförslag i

regeringskansliet eller i riksdagen.

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 10 september 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:3 Åtgärder mot dopning.

 Lagen omtryckt 1990:1011.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lagen omtryckt 1988:871.

 Senaste lydelse 1998:323.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:183.

Prop. 1998/99:3

4

Prop. 1998/99:3

Bilaga 4

1

99

Prop. 1998/99:3

Bilaga 1

99

100

98

Prop. 1998/99:3

Bilaga 2

102

102

101

Prop. 1998/99:3

Bilaga 3

103

114

102

Prop. 1998/99:3

Bilaga 4

119

118

119

Prop. 1998/99:3

120

Prop. 1998/99:3

119