Regeringens proposition 1990/91:11

om några delgivningsfrågor

Prop. 1990/91:1

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokoilet den 4 oktober 1990.

På regeringens vägnar 

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Laila Freivalds

Propositionens huvudsakliga innehåll

Svårigheterna att få parter, vittnen och andra delgivna är elt stort problem i domstolars och andra myndigheters arbete. I propositionen föreslås ett antal åtgärder för att förbättra och förenkla delgivningsverksamheten.

För att minska antalet delgivningar skall domstolarna noggrannare prö­va om delgivning verkligen är påkallad när ett meddelande skall tillställas någon.

Parter i mål och ärenden skall under vissa förutsättningar kunna delges helt enkelt genom att brev skickas med posten till den söktes adress utan krav på mottagningsbevis.

Delgivning.per telefon skall få ett utvidgat användningsområde.

En arbetstagare skall i vissa fall kunna delges genom att handlingen lämnas til) hans arbetsgivare för vidare befordran till arbetstagaren.

Delgivning med vissa juridiska personer och andra sammanslutningar skall kunna ske genom att handlingen lämnas till en suppleant för en behörig ställföreträdare.

Sekretessen för hemliga telefonnummer skall i ökad utsträckning kunna hävas om en myndighet behöver uppgiften för delgivningsändamål.

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den I januari 1991,

i    Riksdagen 1990/91. I .saml. Nr 

II

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428) delsali 3, 6, 9, 10, 12, 19 och 22 §§ skall ha följande lydelse, dels all del i lagen skall införas två nya paragrafer, 3 a § och 29 a §, av följande lydelse.

Prop, 1990/91:11

Nuvai-ande lydelse

Föreslagen lydelse

Myndighet ombesörjer delgiv­ning genom att sända handlingen med posten eller överlämna den med bud eller på annat säu till den sökte, varvid som bevis att denne har mottagit försändelsen begäres delgivningskvitto eller mottag­ningsbevis (ordinär delgivning).

Myndighet ombesörjer delgiv­ning genom att sända handlingen med poslen eller överlämna den med bud eller på annat sätt till den sökte, varvid som bevis att denne har mottagit försändelsen begäres delgivningskvitto eller mottag­ningsbevis (ordinär delgivning). Ordinär delgivning kan också ske genom förenklad delgivning enligt 3a§.

Om del finns anledning antaga alt delgivningskvitto eller mottagnings­bevis ej kommer att lämnas eller ej kommer alt erhållas i tid, får myndig­het som regeringen bestämmer ombesörja att handlingen överiämnas till den sökte i särskild ordning genom postverkels försorg (särskild posldel-givning).

När det är lämpligt, får en myn­dighet delge kallelser, meddelanden och andra handlingar med enkelt Innehåll genom alt innehållet läses upp vid telefonsamtal med den sök­te och handlingen därefter sänds till denne med poslen (telefondelgiv-ning). Sådan delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar, varigenom mål eller ärenden anhängiggörs.

När det är lämpligt, får en myn­dighet delge kallelser, meddelanden och andra handlingar, som inte är omfattande eller annars av svårtllf gängllgt innehåll, genom att inne­hållet läses upp vid telefonsamtal med den sökte och handlingen där­efter sänds till denne med posten (telefondelgivning). Sådan delgiv­ning får inte avse stämningsansök­ningar eller andra handlingar, var­igenom mål eller ärenden anhängig­görs.

Kan delgivning inte ske enligl första-tredje styckena, får delgivning ske genom slämningsman eller annan, vars inlyg enligl 24 § första stycket utgör fullt bevis om delgivning (stämningsmannadelgivning),

1 fall som avses i 15 och 16§§ får delgivning ske genom kungörelse (kungörelsedelgivning).

Scnasle lydelse 1985-. 266,

3a§

Om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, Jår ordinär delgivning med den .som in-

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop, 1990/91: i 1

lett målet eller ärendet eller med dennes motpart ske genom att myn­digheten sänder handlingen med posten till den sökte under hans se­nast kända adress och minst en dag senare skickar ett meddelande om att handlingen har sänts (JÖrenklad delgivning).

Förenklad delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar varigenotn mål eller ärenden anhängiggörs och Jår an­vändas bara om den sökte har delgi­vits upplysning om att förenklad def givning kan komma att användas I målet eller ärendet. Delgivning av sådan upplysning med den som in­lett målet eller ärendet behöver dock Inte ske, om upplysningen lämnas i nära anslutning till att dennes ansö­kan kommit in till myndigheten.

6§

Vid      delgivning      överbringas

Vid      delgivning     överbringas

handlingen i huvudskrijt eller styrkt     handlingen i original eWer styrkt ko-

av'.?A:ny/eller styrkt kopia,

pia. En kopia som har Jramställts

vid en myndighet behöver inte be­styrkas.

Är handling som skall delges av vidlyftig beskaffenhet eller är det av annan anledning ej lämpligt atl handlingen mångfaldigas, får myndigheten besluta, att handlingen i stället skall hållas tillgänglig hos myndigheten eller på plats, som myndigheten bestämmer. Meddelande därom och om den lid, under vilken handlingen hålles tillgänglig, delges den sökte.

Andra slycket gäller ej delgivning av stämningsansökan eller annan handling, varigenom talan anhängiggöres, I fråga om bilaga till sådan handling får andra stycket dock tillämpas,

9§ Skall delgivning ske med annan juridisk person än staten, överbringas handlingen lill någon som har rätt att företräda den juridiska personen eller, om flera är gemensamt behöriga, till någon av dem. Saknas behörig ställföreträdare men finns någon som har rätt att sammankalla dem som skall besluta i den juridiska personens angelägenheter, överbringas hand­lingen lill denne.

Har ett försök till delgivning en­ligt första stycket misslyckats eller bedöms delgivningsförsök som ut­siktslösa, Jår delgivning ske genom

- Senaste lydelse 1989:33,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:11

alt handlingen överbringas till en suppleant för en behörig ställföreträ­dare. Suppleanten skaft utan dröjs­mål lämna handlingen till någon som har rätt att JÖreträda den juri­diska personen.

Delgivning med dödsbo genom att handlingen överbringas till någon av dödsbodelägarna får ske endast om denne sitter i boet eller om delgivning-en föranleds av att dödsboet innehar fast egendom som är taxerad som jordbruksfastighet. Dödsbodelägare som mottagit handlingen skall utan dröjsmål underrätta övriga delägare om delgivningen.

Dödsbodelägare som sitter i boet har rätt att taga emot handlingen, även om boet ej förvaltas av delägarna. Han svarar i sådant fall för att handling­en utan dröjsmål lämnas till någon som har rätt att företräda boet.

10 § Skall delgivning ske med delägare i samfallighet eller med medlemmar i sammanslutning och är styrelse eller annan utsedd atl förvalta samfallighe-tens eller sammanslutningens angelägenheter, får handlingen överbringas till ledamot av styrelsen eller till förvaltaren. Saknas styrelse eller förvalta­re men finns någon som har rätt att sammankalla dem som skall besluta i samfällighetens eller sammanslutningens angelägenheter, får handlingen överbringas till denne.

Har ett försök till delgivning en­ligt första stycket misslyckats eller bedöms delgivningsförsök som ut­siktslösa, får delgivning ske genom atl handlingen överbringas till en suppleant for en ledamot av styref .sen.

Tillhör gruva flera gemensamt, får delgivning med delägarna ske genom atl handlingen överbringas till gruvföreståndaren.

Har den som enligt denna paragraf mottagit handling ej rätt atl föra delägarnas eller medlemmarnas talan, skall han lämna handlingen till någon som har sådan behörighet eller underrätta dem som avses med delgivningen,

12§ Har enskild person som sökes för delgivning känt hemvist inom riket och träffas han ej där, får handlingen lämnas till vuxen medlem av det hushåll, som han tillhör. Träffas ej heller sådan person, får handlingen lämnas till den söktes hyresvärd, om denne bor i samma hus, eller till annan som i hyresvärdens ställe har tillsyn över huset och bor där. Driver den sökte rörelse med fast kontor och träffas han ej där under vanlig arbetstid, får handlingen lämnas på kontoret till någon som är anställd där.

Om en enskild person söks för def givning på sin arbetsplats men Inte träffas där under sin vanliga arbets­tid, får handlingen lämnas lill den söktes arbetsgivare. Med arbetsgiva­re avses en person i företagsledande eller därmed jämförlig ställning ef

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop, 1990/91:11

Har handling lämnats på sätt som anges i första stycket skall meddelande härom sändas med poslen till den sökte under hans vanliga adress.

ler chefen för den personaladmini-straliva verksamheten på den söktes arbetsplats.

Har handling lämnats på sätt som anges i första eller andra styc­ket skall meddelande härom sändas med posten till den sökte under hans vanliga adress.

19 §

Delgivning har skett genom att den som söks för delgivning själv har mottagit handlingen, oavsett på vilket sätt den kommit honom till hända. Har den sökte kvitterat postförsändelse som hämtats av bud, skall den anses ha kommit ho­nom till banda samma dag som den avhämtats på posten.

Delgivning har skett genom att den som sökes för delgivning själv har mottagit handlingen / huvud­skrift eller styrkt avskrift eller styrkt kopia oavsett på vilkel sätt den kommit honom lill hända. Har den sökte kvitterat postförsändelse som hämtats av bud, skall den anses ha kommit honom till hända samma dag som den avhämtats på posten.

Förekommer vid särskild postdelgivning eller stämningsmannadelgiv­ning atl den som sökes för delgivning vägrar atl taga emot handlingen, anses delgivning ändå ha skett.

Delgivning skall anses ha skett

enligt 6 § andra stycket genom att handlingen är tillgänglig och medde­landet delgivits,

enligt 3 a § när två veckor förflutit från det att meddelandet skickades med posten och del inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen inom tvåveckorsllden kommit fram till den söktes senast kända adress,

enligl 3 § tredje stycket, 12 eller 13 § genom att det blivit fullgjort som föreskrivs där,

enligl 15 § andra stycket sista punkten genom att handlingen lämnats i den söktes hemvist eller fästs på dörren lill hans bostad,

enligt 17 § på tionde dagen efter beslutet om kungörelsedelgivning under förutsättning att det blivit fullgjort som föreskrives i paragrafens första stycke.

22 

§

"

Beslämmelserna i denna lag om delgivning av handling tillämpas även vid delgivning av annat än handling.

Lagen gäller i tillämpliga delar när någon på grund av föreskrift i författning har att, utan samband med mål eller ärende, ombesörja

Lagen gäller i tillämpliga delar när någon på grund av föreskrift i författning har att, utan samband med mål eller ärende, ombesörja

' Senaste lydelse 1985:266, * Senaste lydelse 1978:768,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop, 1990/91: 11

delgivning, I fall som avses i 15 el- delgivning, 1 fall som avses i 15 el­

ler 16 § får han påkalla biträde hos ler 16 § får han påkalla biträde hos

länsstyrelsen som föranstaltar om länsstyrelsen som föranstaltar om

delgivning på hans bekostnad,

delgivning   på   hans   bekostnad.

Länsstyrelsens beslut i delgivnings­frågor enligt denna paragraf får överklagas hos kammarrätten.

29 a §

En delglvningsförsändelse sotn lämnats till en polismyndighet för delgivning får öppnas av polismyn­digheten, om det behövs för att inne­hållet skall kunna överbringas till en annan polismyndighet Jor delgiv­ning med den sökte. Vad nu sagts gäller dock Inte om uppdragsgivaren angett att JÖrsändelsen inte får öpp­nas.

1,

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991,

2,

Sådan upplysning som avses i 3 a § får meddelas även före ikraftträ­dandet,

3,

1 fråga om överklagande av beslut som avses i 22 § och som har meddelats före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter.

2 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs atl 33 kap. 2 § rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 kap. 2§

Skall rätten underrätta någon om Innehållet I en handling eller om nå­got annat, Jår del ske genom delgiv­ning. Delgivning skall användas, om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske, men bör I övrigt tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständig­heterna.

Då från part inkommen inlaga eller annan handling skall delgivas, åligge parten atl vid handlingen foga styrkt avskrift därav. Skall delgivning ske genom rättens försorg och erfordras för delgivningen Hera avskrifter, vare parten skyldig all tillhandahålla dem. Tillhandahåller ej part avskrift, som nu sagts, ombesörje rätten på partens bekostnad handlingens avskrivande.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991,

3 Förslag till

Lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291)

Härigenom föreskrivs att 47 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall ha följande lydelse.

Prop. 1990/91:11

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

47 

§

Skall rätten bringa handling eller annat till någons kännedom, får del ske genom delgivning.

Skall rätlen underrätta någon om innehållet i en handling eller om nå­got annal, får det ske genom delgiv­ning. Delgivning skall användas, om del är särskilt föreskrivet eller otn det med hänsyn till syjtet med bestämmelsen om underrättelse framgår alt delgivning bör ske, men bör i övrigt tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn Ull omständig­heterna.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m. m.

Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m, m, skall ha följande lydelse.

Prop, 1990/91:11

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Beslämmelserna i denna lag äger motsvarande tillämpning, om en­ligt föreskrift i lag eller annan för­fattning kungörande av viss åtgärd skall ombesörjas av annan än myn­dighet. Anser denne att 3 § andra stycket sista meningen bör tilläm­pas eller att kungörelsen bör avfat­tas enbart på främmande språk, skall han hänskjuta frågan till läns­styrelsens prövning.

Bestämmelserna i denna lag äger motsvarande tillämpning, om en­ligt föreskrift i lag eller annan för­fattning kungörande av viss åtgärd skall ombesörjas av annan än myn­dighet. Anser denne att 3 § andra stycket sista meningen bör tilläm­pas eller att kungörelsen bör avfat­tas enbart på främmande språk, skall han hänskjuta frågan till läns­styrelsens prövning. Länsstyrelsens beslut i sådana frågor Jår överklagas hos kammarrätten.

1,

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991,

2,

Äldre föreskrifter gäller i fråga om överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet.

5 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

2§' Sekretess hindrar inte att uppgift i annat fall än som avses i 1 § lämnas till myndighet, om uppgiften behövs där för

1,   förundersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eller skiljande

från anställning eller annat jämförbart rättsligt förfarande vid myndighe­

ten mot någon rörande hans deltagande i verksamheten vid den myndighet

där uppgiften förekommer,

2,

omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften förekommer, eller

3,

tillsyn över eller revision hos den myndighet där uppgiften förekom­mer.

Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas i muntligt eller skriftligt yttran­de av sakkunnig till domstol eller myndighet som bedriver förundersök­ning i brottmål.

Sekretess hindrar inte att uppgift

Sekretess hindrar inte att uppgift

om enskilds adress, telefonnummer om enskilds adress, telefonnummer

och arbetsplats lämnas till en myn- och arbetsplats lämnas till en myn­

dighet, om uppgiften behövs där dighel, om uppgiften behövs där

för delgivning enligt delgivnings- för delgivning enligt delgivnings­

lagen (1970:428), Vad nu sagts gäf lagen (1970:428), Uppgift hos te-

ler dock Inte uppgift hos televerket leverket om enskilds telefonnummer

om telefonnummer till enskilds bo- får dock, om den enskilde hos te-

stad, om den enskilde hos lelever- leverkel begärt all abonnemanget

ket begärt atl abonnemanget skall skall hållas hemligt och uppgiften

hållas hemligt och uppgiften omfal- omfattas av sekretess enligt 9 kap,

tas av sekretess enligt 9 kap, 8 § 8 § tredje stycket, lämnas ut endast

tredje slycket,

om den myndighet som begär upp-

giften finner att det kan antas att den som söks for delgivning håller sig undan eller att det annars finns synnerliga skäl.

Sekretess hindrar inte alt uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och delta kan antas föranleda annan påföljd än böter.

För uppgift som omfattas av sekretess enligt 7 kap, 1 6 §§, 8 kap, 8 § första stycket, 9 eller 15 § eller 9 kap, 4 eller 7 §, 8 § första eller andra stycket eller 9 § andra stycket gäller vad som föreskrivs i fjärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inle är föreskrivet lindri­gare straffan fängelse i två år. Dock hindrar sekretess enligl 7 kap, 1 eller 4 § inte alt uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap, brottsbalken mot någon som inte har fyllt arton år lämnas till åklagarmyn­dighet eller polismyndighet.

Tredje och fjärde styckena gäller inle uppgift som omfattas av sekretess enligt 9 kap, 9 § första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991,

Senaste lydelse 1985:656.

10

Justitiedepartementet

Prop, 1990/91:11

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 oktober 1990

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Eng­ström, Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Proposition om några delgivningsfrågor 1 Inledning

Delgivning kan sägas vara ett sätt att i rättsligt reglerade former få rimliga garantier för att en viss handling, eller innehållet däri, når sin adressat. Reglerom delgivning finns främst i delgivningslagen (1970:428; DL), som trädde i kraft den I januari 1971, Bestämmelser om delgivning finns också i 33 kap, rättegångsbalken (RB) och i delgivningsförordningen (1979: 101; DF), Särskilda regler om delgivning finns hämtöver i en mängd andra författningar.

Delgivningsreglerna har setts över vid flera tillfällen efter DL:s tillkomst (jfr t, ex, prop, 1978/79: 11 och 1984/85: 109), Översynerna har syftat till att effektivisera delgivningsverksamheten, men delgivning innebär fortfa­rande stora problem för myndigheterna, särskilt för domstolarna, I själva verket tyder det mesta på att delgivningsproblemen, trots olika reformer, snarast har ökat från år till år, 1 vart fall är det så i storstadsområdena.

Del finns flera orsaker lill de ökande delgivningssvårighelema. En ökad tillströmning av mål och ärenden hos myndighetema har inte kunnat mötas med motsvarande resursförstärkningar. Människors respekt för myndigheter har minskat samtidigt som anonymiteten i samhället har ökat; detta gör all allt fler försöker dra sig undan och även lyckas dra sig undan delgivningar. Till detta har sannolikt bidragit att man av integritets-och kostnadsskäl sökt satsa på delgivningsformer som är diskreta och bygger på människors lojala medverkan.

Riksdagens revisorer studerade år 1987 hur delgivningsverksamheten

fungerar vid olika myndigheter. På gmndval av studien föreslog revisorer­

na riksdagen (Förs, 1987/88:16) att delgivningsförfarandel vid domstolar

och statliga myndigheter i övrigt samt stämningsmannaorganisationen

skulle göras lill föremål för en allomfattande och förutsättningslös över­

syn. Vid sin behandling av revisorernas förslag uttalade justitieutskoltet i

sitt betänkande (1988/89: JuU9) att del, med hänsyn till att de problem

som revisorerna påtalat redan var föremål för uppmärksamhet inom justi­

tiedepartementet, var tillräckligt med ett uttalande alt revisorernas förslag

borde beaktas under det fortsatta utredningsarbetet i regeringskansliet,

i i

Riksdagen följde utskottet.

Justitiedepartementets översyn resulterade i en år 1989 upprättad pro- Prop. 1990/91:11 memoria (Ds 1989:75) Några delgivningsfrågor. I promemorian föreslås ett antal författningsändringar i syfte att underlätta och effektivisera del-givningsarbetet. Vidare har domstolsverket lämnat ett förslag som gäller frågan om vidimering av de handlingar som myndighetema delger. Prome­morian och domstolsverkets förslag har remissbehandlats.

Jag avser nu att ta upp ett flertal olika delgivningsfrågor, huvudsakligen på grundval av de remissbehandlade förslagen. Till protokollet i detta ärende bör fogas dels promemorians författningsförslag som bilaga I, dels en förteckning över remissinstanserna som bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena har gjorts inom justitiedepartementet och finns till­gänglig i lagstiftningsärendet (Dnr 89-3410).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 23 augusti 1990 att inhämta lagrådets yttrande över de lagförslag som utarbetats i ärendet. De lagförslag som remitterats till lagrådet bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3.

Lagrådet har uttalat att de avvägningar som gjorts i de remitterade förslagen mellan å ena sidan intresset av effektiv delgivning och å andra sidan rättssäkerhets- och integritetsintressen i princip är godtagbara. Lag­rådet har också i huvudsak godtagit de enskilda förslagen men har haft synpunkter på utformningen i vissa fall. Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som bilaga 4. Som kommer att framgå ansluter jag mig i princip till lagrådets förslag till ändringar i de remitterade förslagen. Jag kommer att närmare gå in på lagrådets synpunkter i samband med att jag behandlar de enskilda förslagen.

2 Allmän motivering

2.1  Inledning

Att delgivning kan ske har stor betydelse från rättssäkerhetssynpunkt. Delgivningen syftar ytterst till att upprätthålla principen att ingen skall dömas ohörd, en princip som gäller både för rättskipning och förvaltning. Delgivningssystemet spänner därför över ett mycket brett fält och antalet delgivningar är mycket stort. De allra flesta kan ske enkelt och diskret, framför allt genom posten.

Men det är inte förvånande att människor ibland söker undandra sig delgivning. Många delgivningar kan, beroende på vad saken gäller, upple­vas som något negativt eller obehagligt. Det ligger helt enkelt i sakens natur att åtminstone någon av parterna i ett mål eller ärende i många fall tycker sig ha ett intresse av att förhala och uppskjuta det rättsliga förfarandet.

Man måste mot denna bakgmnd ha en realistisk uppfattning av möjlig­

heterna att förbättra förhållandena. Man kan aldrig räkna med att alla som

skall delges frivilligt medverkar till detta; tvärtom gör man klokt i alt utgå

från att somliga mer eller mindre aktivt söker undandra sig delgivning.

12

Samtidigt kan man inte gå alltför långt då det gäller att komma lill rätta Prop. 1990/91: 11 med obstmklion av olika slag. Delgivningens syfte är ju att få garantier för att någon faktiskt har fåll del av en handling, och avsteg från kravet på bevisning i del hänseendet kan möta invändningar från rättssäkerhetssyn­punkt. Man måste med andra ord iaktta en viss försiktighet med delgiv­ningsformer som innebär atl någon presumeras eller fingeras ha fått del av en handling.

Reformarbetet på delgivningens område kan ha olika inriktning. Man kan försöka minska antalet delgivningar. Man kan försöka göra de existe­rande delgivningsformerna mer effektiva. Man kan försöka hitta nya del­givningsformer. Man kan försöka undanröja hinder som finns mot att inhämta information som har betydelse för delgivning. Man kan överväga alt sänka kraven på bevisning för att delgivning har skett. Man kan överväga att lägga etl ökat ansvar för delgivning på parterna.

Promemorian bygger på material som inhämtades under år 1988 och 1989, huvudsakligen i form av kontakter med domstolar och andra myn­digheter. En slutsats som drogs i promemorian var att det knappast fanns fog för en radikal revidering av hela delgivningslagstiftningen. Det var i stället mer intressant att uppmärksamma enskilda punkter i delgivnings­systemet, där praktiskt verksamma personer hade pekat på behov av förbättringar.

Remissbehandlingen av promemorian har enligl min mening inte gett anledning att frångå promemorians syn på vilken allmän inriktning en reform av delgivningsreglerna nu bör ha, Mina förslag går därför huvud­sakligen ut på att reglerna på enskilda punkter skall förenklas och förbätt­ras.

Regeringen gav i början av år 1989 rikspolisstyrelsen i uppdrag att i samarbete med domstolsverket se över polisens stämningsmannaverksam-het i syfte att effektivisera och rationalisera denna. Uppdraget redovisades i november 1989, De förslag som rikspolisstyrelsen då lade fram gäller huvudsakligen sådana åtgärder som styrelsen själv avser alt vidta, I föreva­rande sammanhang tar jag därför inte upp några frågor som berör organi­sationen av stämningsmannaverksamheten.

En stor del av lingsrättemas delgivningsproblem gäller den summariska processen, alltså mål om lagsökning, betalningsföreläggande och hand­räckning. Antalet sådana mål är över en halv miljon om året, och i vart och ett av dem fömtsätts minst en delgivning. Riksdagen har nyligen på regeringens förslag (prop, 1989/90:85, JuU31, rskr, 311, SFS 1990:746) beslutat att handläggningen av den summariska processen skall flyttas över från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna. Den reformen kommer att få vissa återverkningar på delgivningsfrågorna såvitt avser den summa­riska processen. Jag lägger mot denna bakgmnd inte nu fram några förslag som tar särskilt sikte på den summariska processen.

För de allmänna förvaltningsdomstolarnas del är det framför allt den

omständigheten att avgörandena oftast måste delges parterna som ställer

till bekymmer i delgivningssammanhang. Regleringen i detta hänseende

hänger samman med bestämmelserna i 7 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291; FPL), enligt vilka tiden för överklagande av domar och beslut

13

räknas från den dag då klaganden fick del av avgörandet. Om detta är en i alla delar lämplig ordning torde komma atl granskas av domstolsutred­ningen (Ju 1989:06) i dess översyn av FPL,

I promemorian logs upp vissa författningsförslag, som inte kräver lagrå­dets hörande eller riksdagens medverkan utan som endast kräver förord­ningsändringar, I dessa frågor avser jag att återkomma lill regeringen vid ett senare tillfälle.

Vid remissbehandlingen av promemorian har remissinstanserna själva framfört ett antal förslag. Dessa förslag kräver ytterligare beredning innan jag är beredd att ta ställning till dem.

Prop, 1990/91:11

2.2 De olika författningsförslagen 

2.2.1 Färre fall av delgivning

Mitt förslag: 1 RB och FPL föreskrivs att handlingar och andra underrättelser som rätten skall överbringa till parter och andra skall delges enligt reglema i DL, om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske men att i övrigt delgivning bör tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Reglerna innebär att domstolarna skall pröva i varje enskilt fall om en formell delgivning är befogad eller om det räcker t. ex. med att ett medde­lande skickas med posten på vanligt sätt eller att kontakt las per telefon. Avgörande för denna bedömning skall vara hur viktig hand­lingen eller meddelandet är för mottagaren.

Promemorians förslag överensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna: Förslaget har godtagits av de flesta remissinstanser­na. Många menar emellertid atl de föreslagna reglerna är för oprecisa för att ge någon egentlig vägledning.

Skälen för mitt förslag: När det gäller domstolarnas verksamhet finns det inga heltäckande föreskrifter om i vilka fall en handling eller ett meddelande skall överbringas genom delgivning i DL:s mening eller på annat sätt, t, ex, i vanligt brev. Vid DL:s tillkomst gjordes en omfattande genomgång av olika författningar, som ledde till att uttryckliga föreskrifter om delgivning infördes på många ställen. Men i åtskilliga fall lämnades det öppet hur t, ex, en underrättelse skulle ske. För att täcka dessa fall infördes på initiativ av lagrådet en regel i övergångsbestämmelsema till DL, enligt vilken DL skall tillämpas i fråga om kallelse, föreläggande och annan underrättelse, om det med hänsyn till bestämmelsens syfte framgår att delgivning bör ske. Senare lagstiftning har följt samma linjer. Ibland har uttryckligen föreskrivits delgivning, ibland har underrätlelseformen läm­nats öppen. Genom regeln i övergångsbestämmelserna har, såsom fram­hålls i promemorian, denna lagstiftningsteknik lett till att myndighetema, särskilt domstolarna, använder sig av delgivningsalternativet i mycket stor utsträckning.

14

För förvaltningsprocessens del finns i 47 § FPL en regel enligt vilken    Prop. 1990/91: 11 delgivning /är tillgripas, om rätten skall bringa handling eller annat till någons kännedom.

När det gäller förvaltningsförfarandet fanns en regel i 1971 års förvalt­ningslag (1971:290) av innebörd atl underrättelse till part om nytt materi­al i ärendet fick ske genom delgivning. I den nya förvaltningslagen (1986:223) har regeln förtydligats och lyder nu (17 § andra stycket): "Myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt." I förarbetena till regeln pekade departementschefen på den avvägning som alltid måste göras mellan å ena sidan intresset av snabb och enkel handläggning och å andra sidan intresset av atl få veta om parten har nåtts av underrättelsen. Departementschefen hänvisade till vissa uttalanden som gjordes i förarbe­tena lill den gamla lagen. Där sades det att regeln inte innebär något krav på att full bevisning alltid måste finnas om atl underrättelsen verkligen har kommit parten till banda. Myndigheten måste i förhållandevis stor ut­sträckning ha rätt att utgå från att parten har nåtts av en försändelse som skickats till honom med posten i vanligt brev. Det påpekades dock att, när en myndighet med säkerhet vill konstalera att en part har nåtts av en försändelse, det emellanåt kan framstå som mest praktiskt atl redan från början använda sig av någon av de delgivningsmetoder som föreskrivs i DL.

Det är naturligt att viktiga kallelser och förelägganden normalt över­bringas i enlighet med beslämmelserna i DL. Men vid domstolarna torde de av DL anvisade vägarna i stor utsträckning användas även när mindre viktiga handlingar skall överbringas. Detta sker kanske inte direkt slentri­anmässigt, men säkert ofta utan någon noggrannare prövning av om del­givning verkligen är nödvändig. Och har man väl en gång inlett ett delgiv­ningsförsök lägger man ibland ner stora ansträngningar på att fullfölja det, trots att intresset av att delgivning sker egentligen är måttligt.

Del är mot den nu angivna bakgmnden som del i promemorian föreslås regler i RB och FPL om att domstolen skall använda sig av delgivning endast om det är sakligt befogat. På detta sätt skulle domstolarna enligt promemorian kunna närma sig den mera kritiska prövning av delgivnings-behovet, som förutsätts i 1986 års förvaltningslag.

De flesta remissinstanserna har tagit emot förslaget välvilligt men från vissa håll har riktats kritik mot förslaget. Kritiken går inte ut på att förslaget skulle motverka sitt syfte eller vara betänkligt ur rättssäkerhets­synpunkt, 1 stället har det sagts att de föreslagna reglerna behöver precise­ras för att kunna ge någon vägledning för domstolarna.

För egen del anser jag att den föreslagna regeln är välmotiverad som en påminnelse om att domstolen i det enskilda fallet alltid bör överväga om delgivning enligl DL:s regler bör ske eller inte och att förslaget bör genom­föras. Lagrådet har föreslagit att den nyssnämnda övergångsbestämmelsen till DL uttryckligen beaktas i den nya lagtexten. Jag godtar detta och kommenterar lagtexten ytterligare i specialmotiveringen.

När det gäller möjligheterna till mera konkreta anvisningar om när

delgivning bör ske och när delgivning kan underlåtas vill jag säga följande.

' 5

De situationer där domstolar har att underrätta parter och andra om olika saker är synnerligen mångskiftande. Det är fråga om underrättelser av olika innehåll till rättssubjekt som intar olika processuell ställning i målen eller ärendena. Redan den stora mängden skiftande situationer som kan uppkomma gör atl ett försök till uppräkning i lagtext är dömt atl misslyc­kas. Härtill kommer att olika tidsaspekter kan vara avgörande: en under­rättelse som sker i ett visst skede av ett mål kan behöva delges, medan samma underrättelse kanske inte alls skulle behöva delges om den gjordes i ett annat skede av handläggningen. Sådana omständigheter gör att ett försök till närmare reglering av delgivningstvånget skulle leda till en stel­bent och formalistisk ordning.

Främst av dessa skäl förordar jag att man även i fortsättningen i stor utsträckning avstår från detaljreglering i lag av när delgivning skall ske och inte skall ske. Det är här fråga om ett område där man har anledning att räkna med ett bättre och efter de skiftande omständigheterna anpassat förfarande om man förlitar sig på domstolarnas eget omdöme. En annan sak är att det givetvis är möjligt och nödvändigt att på ett mera principiellt plan diskutera olika hållpunkter för bedömningen av om delgivning er­fordras i olika situationer eller inte. Till sådana synpunkter återkommer jag närmare i specialmotiveringen.

Prop, 1990/91:11

2.2.2 Kravet på bevis att delgivning har skett slopas i vissa fall (förenklad delgivning)

Mitt förslag: Kravet på särskild bevisning för att delgivning skett t.ex, i form av mottagningsbevis slopas vid ordinär delgivning i vissa fall. Det gäller den som är medveten om att målet eller ärendet är anhängigl vid domstolen eller myndigheten, t, ex, sökande, kä­rande eller svarande. En förutsättning skall vara att myndigheten först skickar delgivningshandlingen med posten till den sökte under hans senast kända adress och därefter, minst en dag senare, skickar ett meddelande om att delgivningshandlingen har skickats. Delgiv­ning skall i så fall anses ha skett två veckor efter det att meddelandet skickades, om det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att delgivningshandlingen har kommit fram till den söktes adress. Detta delgivningssäll, som kallas förenklad delgiv­ning, får användas bara om den sökte i förväg fått upplysning om att så kan komma att ske. Förenklad delgivning får inte avse stämnings­ansökningar eller andra handlingar, varigenom mål eller ärenden anhängiggörs, och får inte heller i övrigt användas om det är olämp­ligt med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet.

Promemorians förslag överensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna: Förslaget har på de flesta håll välkomnats som ett användbart sätt all underlätta delgivningsarbetet och minska tidsutdräk­ten i handläggningen vid domstolar och andra myndigheter. Emellertid har även en del kritik och tveksamhet framförts. Det har bl, a, framhållits

16

att användningsområdet för den föreslagna delgivningsformen måste pre-    Prop, 1990/91: 11 ciseras och att vissa tekniska och rättssäkerhetsmässiga frågor bör analyse­ras närmare. Några har ställt sig negativa lill promemorians förslag om dubbla postförsändelser. En del remissinstanser har menat alt förslaget inle är tillräckligt långtgående.

Skälen för mitt förslag:

Bakgrund

Enligt 3 § första stycket DL sker ordinär delgivning genom att myndighe­ten skickar den handling som skall delges med posten eller överlämnar den med bud eller på annat sätt till den sökte. Som bevis för att delgivning skett begärs delgivningskvitto eller mottagningsbevis, 1 19 § DL föreskrivs att delgivning har skett genom att den som söks för delgivning själv har mottagit handlingen, oavsett på vilket sätt den kommit honom till hända. Systemet bygger på att myndigheten får elt positivt bevis för att den sökte verkligen mottagit handlingen. För även om det, som framgår av 19 § DL, råder fri bevisprövning även i fråga om delgivning, betyder kravet på bevisning normalt alt myndigheten från den sökte måste ha fått en bekräf­telse på mottagandet,

I flera sammanhang inte minst från domstolshåll har det ifrågasatts om det verkligen är befogat att så hårt upprätthålla beviskravet för atl delgivning skett. Det har bl, a, sagts att det inte vore orimligt att den som vet om att elt visst mål är anhängigt vid t, ex, en domstol och atl domstolen kommer att höra av sig får se till atl han kan nås av domstolen.

Det är mot denna bakgrund som det i promemorian har lagts fram ett förslag om ökad användning av delgivning genom vanligt brev på posten utan krav på mottagningsbevis. Förslaget har kortfattat följande upplägg­ning. Den som själv har inlett ett ärende vid en myndighet och den motpart som delgivits en gång i ärendet skall därefter kunna delges genom att ett vanligt brev skickas med posten lill senast kända adress. Någon dag efter del att handlingen har skickals på detta sätt skall myndigheten för säkerhets skull också skicka ett meddelande därom. Delgivning skall i princip anses ha skett två veckor efter det atl meddelandet skickades. En förutsättning för att förfarandet skall få användas är att parten i fråga har fått veta atl så kan komma all ske. Förfarandet skall vara tillämpligt bara på delgivning som ombesörjs av domstolar och andra myndigheter.

Inledande överväganden

De allra flesta remissinstanserna har bekräftat behovet av en nyordning i

stil med den föreslagna. Det råder sålunda stor enighet om det otillfreds­

ställande i alt myndigheterna i en pressad arbetssituation skall behöva

lägga ner stora ansträngningar på alt delge parter som är väl medvetna om

atl målet eller ärendet är under handläggning vid myndigheten men som

undandrar sig delgivning. Vidare har många yttrat att en metod som den

'

2    Riksdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 11

föreslagna kan leda Ull arbetsbesparingar och snabbare handläggning,    Prop, 1990/91:11 Själv delar jag till fullo dessa synpunkter. När jag i det följande talar om den föreslagna delgivningsformen använder jag i enlighet med ett förslag från domstolsverket henämningen förenklad delgivning.

När man överväger om en ordning som den föreslagna är godtagbar ur rättssäkerhetssynpunkt finns det, såsom anförs i promemorian, i huvudsak tre faktorer som kan inge betänkligheter. Fel adress kan vara angiven på försändelsen. Även om rätt adress är angiven kan försändelsen komma på avvägar under postbehandlingen. Och även om försändelsen verkligen når den söktes adress kan det inträffa att den sökte inte får del av handlingen i tid och detta av fullt legitima orsaker, t, ex, frånvaro på gmnd av en semesterresa.

Härtill kommer bl, a, att man måste analysera vilken sorts handlingar som den nya delgivningsformen skall få omfatta och i övrigt under vilka omständigheter den skall få användas. Vidare måste analyseras vilka krav som skall ställas på informationen till parterna och vilka rättelsemöjlighe­ter som behöver stå till buds.

Jag skall nu på gmndval av promemorian och remissvaren först diskute­ra de tre nyssnämnda faktorema som kan betecknas som de huvudsakliga tänkbara invändningarna mot det skisserade delgivningsförfarandel.

Fel adress

När det först gäller risken för att försändelsen skickas till fel adress bör till att börja med noteras att förenklad delgivning blir aktuell bara i fråga om personer som är medvetna om atl målet pågår vid myndigheten i fråga. Enligt 33 kap, 1 § sista stycket RB och 3 § sista slycket FPL är en part skyldig atl lill domstolen utan dröjsmål anmäla adressändring. Ett motsva­rande åliggande gentemot folkbokföringsmyndigheterna finns i 33 § folk­bokföringslagen (1967:198), där skyldigheten t, o, m, är straffsanklionerad (56 §), Liknande regler finns också i 34 och 37 §§ vämpliktslagen (1941:967), Atl del åligger den enskilde att själv underrätta berörda myn­digheter om under vilken adress han kan nås är således en rättsligt sett godtagen ordning i Sverige, Det är mot den bakgmnden rimligt alt den sökte själv får stå risken, om han försummar att uppge rätt adress. En annan åtgärd som skäligen kan begäras att den enskilde vidtar är att han vid flyttning begär eftersändning eller på annat sätt säkerställer att han kan nås av sin post. Som framgått är det också meningen alt parten, innan den förenklade delgivningen kan tillämpas, skall få utförlig information om vad han har att iaktta för att ta till vara sina intressen. En god garanti för att även en från början feladresserad försändelse kan nå den sökte får man också genom postens rutin att till avsändaren återställa försändelser där adressen inte är riktigt angiven, t, ex, med påteckningen "Adressaten okänd på angiven adress". Om myndigheten får ett sådant bevis på att försändelsen inte kommit fram, skall den sökte självfallet inte anses del­given. Härigenom undviker man rättsförluster för den enskilde, om myn­digheten av någon anledning skulle ha angivit en felaktig adress på försän­delsen.

Prop, 1990/91:11

Fel t posthanteringen

Det andra riskmomentet är alltså att posten felbehandlar en försändelse så att den inte når rätt adress. Om så sker är det förstås inte meningen att den sökte skall anses delgiven försändelsen. Risken för sådan felbehandling är enligt postverket minimal. Promemorians förslag är, som jag nämnde, att denna risk skall reduceras ytterligare genom att myndigheten skickar två försändelser med någon dags mellanmm. Om detta förslag har postverket i sitt remissvar sagt att risken för att båda försändelsema felbehandlas torde vara i det närmaste obefintlig. Bland remissinstanserna i övrigt har försla­get om denna dubbla posthantering fått ett blandat mottagande. En del har välkomnat det ytterligare skydd för mottagaren som det systemet skulle ge. Några av dem som särskilt yttrat sig om detta inslag har emellertid tyckt att det blir för besvärligt för myndighetema att använda. Jag skall strax återkomma lill mitt eget ställningstagande i detta avseende.

Andra risker att adressalen inte får del av försändelsen

Det tredje riskmoment som behandlas i promemorian är att försändelsen kommer fram till rätt adress men att adressaten av någon anledning ändå inte får del av den. Det finns två typer av sådana anledningar. Den ena är att någon obehörigen tar hand om försändelsen; någon kan stjäla den ur brevlådan eller någon i den söktes familj kan slarva bort den. Den typen av risk föreligger även vid flera andra former av delgivning och torde i huvudsak vara av teoretiskt intresse, särskih i ett system med dubbla försändelser. Därför bör den sökte själv stå risken för sådana händelser. Den andra risken är tillfällig bortovaro. Här är promemorians lösning att den sökte inte skall anses vara delgiven förrän efter en viss tid, nämligen två veckor efter det att meddelandet om själva delgivningsförsändelsen skickades. Denna lösning har i stort sett vunnit remissinstansernas gillan­de. Det finns dock invändningar.

Enligt Göteborgs tingsrätts uppfattning bör sålunda tidsfristen av rätts­säkerhetsskäl sättas till fyra veckor. Jag bedömer dock att detta i många fall skulle leda till för långa handläggningstider för att metoden skall vara effektiv. Behovet av en lång tidsfrist minskar också om man som jag skall återkomma till undviker att använda delgivningsformen i fråga under vanlig semestertid och när det annars framstår som olämpligt.

En annan invändning gäller ett uttalande i promemorian att den som vet att han inte kan la del av sin post under en längre period än två veckor bör kunna anmäla detta till myndigheten och på så sätt avstyra att detta delgivningssäll används under den kritiska tiden. Enligt remisskritiken riskerar myndigheten att överhopas av meddelanden om bortovaro, vilka måste antecknas och åtminstone som regel respekteras. Jag kan naturiigt­vis inte avfärda risken för att extra arbete och fel i hanteringen uppstår, men jag bedömer att della under alla omständigheter inte kommer alt nämnvärt förta delgivningssättels effektivitetsvinster.

Från några håll har framförts att de krav som ställs på den enskilde i

form av kontakter med myndigheten och bevakning av posten riskerar att

19

bli för hårda om ärendets handläggningslid vid myndigheten blir mycket    Prop. 1990/91: 11

lång. Jag håller med om att någonstans bör gå en sådan tidsgräns. Att

försöka fixera denna gräns i lag kan emellertid inte vara lämpligt. I stället

bör myndigheterna pröva denna fråga inom ramen för den allmänna

lämplighetsprövning som jag avser att lagregeln skall anvisa. Därvid bör

det finnas utrymme att i skälig omfattning beakta den enskildes egna

önskemål och synpunkter.

Närmare om prövningen av om den sökte skall anses delgiven

Till belysning av hur det nu diskuterade systemet bör kunna fungera i praktiken vill jag säga följande.

När två veckor förflutit sedan meddelandet om delgivningsförsändelsen skickades till den sökte med posten, skall delgivning med den sökte anses ha skett, om det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att delgivningshandlingen inom tvåveckorstiden kommit fram till den söktes senast kända adress. Så bör denna bevispresumtion enligt lagrådets mening uttryckas i lagtexten och jag har samma uppfattning som lagrådet. Har två veckor gått och ingen av försändelserna kommit i retur till myndigheten och inga andra omständigheter heller lyder på att försän­delserna inte kommit fram, skall alltså den sökte anses delgiven när den fjortonde dagen gått till ända. Och först då börjar den eventuella frist, som kan finnas angiven i delgivningsförsändelsen, att löpa.

Om däremot någon av försändelserna kommer i retur med poslens påskrift att adressaten är okänd på den angivna adressen, bör det inte komma i fråga att anse den sökte delgiven. Detsamma gäller om den sökte, t.ex. som en reaktion på meddelandet, anmäler att delgivningsförsändel­sen inte har kommit fram till honom; detta under förutsättning att hans uppgift bedöms som trovärdig och inle som ett försök att undandra sig delgivning.

Om något som nu sagts inträffar under tvåveckorsperiodens gång, av­vaktar myndigheten naturligtvis inte dess utgång utan beslutar genast om ny delgivning (jfr 21 § DL),

Om den sökte efter tvåveckorsperiodens utgång men innan myndig­heten har meddelat någon form av avgörande på gmndval av delgivningen anmäler att delgivningshandlingen inte kommit fram, får myndigheten göra samma prövning av humvida delgivning skall anses ha skett eller ej, Samma sak gäller om någon av försändelsema skulle komma i retur först så sent som efter tvåveckorsperiodens utgång.

Det kan också tänkas att den sökte, efter det att en delglvningsförsändel­se skickals, hör av sig till myndigheten och anmäler att han är bortrest och inte kan ta del av försändelsen. Detta bör dock inte påverka delgivning­en; den sökte har ju då redan tidigare fått information om att han har att bevaka sin post.

Om anledning uppkommer att ifrågasätta en delgivning först efter det

att myndigheten meddelat någon form av avgörande som gmndats på

delgivningen, är den sökte förstås hänvisad till att föra talan mot det

avgörandet. Om talan då gmndas på bristande delgivning, får prövningen

ske enligt i huvudsak samma principer som jag nu beskrivit. Detta be-

20

handlar jag närmare i ett senare avsnitt om rättsmedelsfrågor.

Vilka handlingar skall Jå delges genom förenklad delgivning?

Prop, 1990/91:11

Som jag tidigare antytt är frågan humvida det skisserade delgivningsförfa­randel kan accepteras beroende av bl, a, vilken typ av handlingar det skall få avse.

Under remissbehandlingen har framkommit åtskilliga synpunkter på att handlingar vilkas innehåll är av ingripande natur för den enskilde inte skall få delges enligt den föreslagna modellen och atl vissa typer av hand­lingar uttryckligen skall undantas från tillämpningsområdet. Detta är allt­så samma metod som återfinns på flera ställen i gällande delgivningslag-stiftning. Sålunda föreskrivs i 33 kap, 6 § RB vissa inskränkningar för hur delgivning av stämning i brottmål och tvistemål får ske. Ett annat exempel är regleringen av den s,k, telefondelgivningen i 3 § DL som innebär bl, a, att stämningsansökningar och andra handlingar, varigenom mål eller ären­den anhängiggörs, inte får telefondelges. Syftet med denna sorts regler är naturligtvis att särskilt starka krav skall ställas vid delgivning av handling­ar som typiskt sett är av mycket stor betydelse för mottagaren,

1 likhet med en stor del av remissinstansema anser jag att förenklad delgivning inte bör få användas vid delgivning av stämningsansökningar och liknande handlingar, varigenom mål eller ärenden anhängiggörs. Lag­texten bör preciseras på denna punkt. Ett förbud bör rimligen också omfatta tilläggsstämningar, som ju i andra liknande sammanhang behand­las på samma sätt som den första stämningen i målet (jfr 33 kap, 6 § och 59 kap, 1 § första stycket 2 RB),

En del remissinstanser har varit inne på att man fömtom de nyssnämn­da handlingarna borde undanta från användningsområdet även andra handlingar, vilkas innehåll är av mycket ingripande natur för den enskilde. En sådan regel skulle emellertid enligt min mening medföra för stora tillämpningsbekymmer och skulle dessutom riskera att radikalt minska användningsområdet för förenklad delgivning. Det finns som jag ser det inte heller behov av att så snävt kringgärda dess användningsområde. Jag ställer mig därför inte bakom en sådan lagregel. Däremot vill jag betona atl det givetvis är myndigheten själv som bestämmer i vilken utsträckning förenklad delgivning skall användas och att myndigheten kan avstå från atl använda den om den bedöms som mindre lämplig.

Information om förfärandet

Frågan om vilken information till den sökte som skall föregå användning­

en av förenklad delgivning och hur denna information skall tillställas

honom är också av stor betydelse. Först vill jag påpeka att den form av

information som nu skall diskuteras innebär något av en nyhet på delgiv­

ningens område. Normalt ger inte myndigheterna någon utföriig informa­

tion till den sökte om vilka delgivningssäll som kan komma till använd­

ning och under vilka omständigheter den sökte kan anses delgiven och vad

han i övrigt har att iaktta för att bevaka sina rättigheter. Särskilt mot

denna bakgrund bör det inte ställas alltför höga krav på informationen i

detta sammanhang. Den fråga som främst skall besvaras arom informatio­

nen behöver delges eller inte,

21

När det först gäller sökanden eller den som i annan egenskap har inlett Prop, 1990/91: 11 elt mål eller ärende är promemorians förslag att informationen inte behö­ver delges denne, under förutsättning atl den skickas så snart ansökningen kommit in till myndigheten, 1 stor utsträckning har detta förslag godtagits men det finns också många som vill kräva delgivning. För egen del anser jag all det är av avgörande betydelse för systemets effektivitet att informa­tionen till sökanden kan förmedlas utan delgivning. Om man krävde delgivning skulle man tillskapa etl nytt arbetsmoment av sådan omfatt­ning atl systemet riskerar att inte bli attraktivt. Det skulle också strida mot hela grundtanken med förslaget, nämligen att man bör kunna ställa vissa krav på den som vet att ärendet i fråga är anhängigt. Som jag tidigare varit inne på åligger det sökanden i mål och ärenden att ange sin aktuella adress redan i sin första inlaga till myndigheten. Mot den bakgrunden anser jag att man kan avslå från att delge informationen med sökanden, under förutsättning att informationen lämnas i nära anslutning till att ansökning­en inkommit. Lagrådet har i och för sig godtagit att man avstår från att delge sökanden informationen, om denna lämnas i nära anslutning till att talan väckts. Lagrådet har emellertid föreslagit att lagtexten utformas så atl den medger att förenklad delgivning kan börja användas även i ett senare skede av handläggningen. Detta får betydelse dels för sådana mål där det från början inte tedde sig lämpligt att använda förenklad delgiv­ning, dels för de mål som redan är under handläggning vid ikraftträdandet, 1 dessa fall skall informationen delges med sökanden. Jag ansluter mig till lagrådets lösning.

När det gäller förmedling av informationen till svaranden, måste ut­gångspunkten vara atl denne inte känner till målets existens. Vidare finns det risk att svarandens adress är felaktigt angiven i ansökningen. Och normalt är det kanske inte svaranden som kan lastas för detta. Svaranden bör mot denna bakgmnd alltid delges informationen för att förenklad delgivning skall få användas. Det sker lämpligast i det första föreläggandet som skickas till svaranden. Detta innebär i praktiken att informationen bifogas stämningen eller det motsvarande föreläggande vari svaranden får del av ansökningen. Detta föreläggande måste ju ändå delges, så något merarbete uppstår inte för myndigheten. Myndigheten kan naturligtvis också i ett senare skede av handläggningen bestämma sig för att tillämpa förenklad delgivning i förhållande till svaranden, I så fall får informatio­nen delges i detta skede.

Informationen bör naturligtvis först och främst innehålla den upplys­ningen att delgivning fortsättningsvis kan komma att ske genom vanliga brevförsändelser utan krav på delgivningsbevis. Vad som i övrigt bör framgå av informationen återkommer jag närmare till i specialmotivering­en. Här vill jag emellertid ta upp en fråga av stor principiell och praktisk betydelse. Det gäller frågan huruvida informationen måste ges i varje mål och i varje instans eller om man möjligen kunde lämna informationen endast i underinstansen och låta den avse även efterföljande rättsliga förfaranden av olika slag, vilket föreslagits av några remissinstanser.

Jag ser ett flertal avigsidor med ett system där information om delgiv­

ning i ett ärende vid en myndighet skall avse även ett senare ärende, oftast

22

vid en annan myndighet. För del första kan man inte säkert ange vilken Prop, 1990/91: 11 sorts ärende detta blir fråga om och vid vilken myndighet det kommer att handläggas. Vidare bör varje myndighet själv få bestämma vilka delgiv­ningsformer den vill använda. Systemet skulle dessutom ändå begränsas till den part som tagit initiativet till att föra saken vidare. Slutligen skulle etl sådant system ofta leda till alt parten var tvungen att hålla sig anträff­bar under längre tid än som kan vara skäligt. Den föreslagna modellen skulle alltså enligt min mening inte vara funktionell. Förenklad delgivning bör således kräva att information därom ges i varje ärende och hos varje myndighet för sig.

Dubbla postförsändelser?

Jag återkommer nu till frågan om den delgivningsmetod som jag beskrivit lämpligen bör innehålla ett krav på dubbla försändelser eller om man kan klara sig med ett brev för varje delgivningsfall.

Den remisskritik som riktas mot promemorians förslag med dubbla försändelser går ut på i huvudsak följande. Systemet innebär ett merarbete för myndigheterna. Det är inte alldeles okomplicerat att bevaka och doku­mentera att ett meddelande om delgivningsförsändelsen skickas ut någon dag efter denna. Denna tidsgräns, som i promemorian anges till "minst en dag senare", kan behöva bestämmas noggrannare. Förfarandet är dessut­om förenat med extra kostnader, som blir mer påtagliga för de enskilda myndigheterna vartefter som den s, k, tjänstebrevsrätten avskaffas. Dessa nackdelar kan verka avhållande på myndigheternas vilja att använda systemet. Detta gäller kanske särskilt i massärenden där myndigheten normalt kommunicerar bara en gång med sökanden. Här riskerar ett system med dubbla försändelser alt konsumera de effektivitetsvinster som den förenklade delgivningen annars skulle kunna ge.

Enligt min mening bör man i första hand ha rätlssäkerhetshänsynen för ögonen när man bestämmer om man skall kräva dubbla försändelser eller ej. Syftet med meddelandet är ju att den sökte skall få tillfälle atl slå larm om han inte har fåll den delglvningsförsändelse som omtalas i meddelan­det. Med den utgångspunkten kan jag konstatera alt det föreslagna medde­landet om delgivningsförsändelsen tar bort de flesta av de osäkerhetsmo­ment som kan sägas vara förknippade med den förenklade delgivningen. Sålunda minskas risken för att felaktigt angiven adress leder till hinder i postbefordringen. Man får dubbla chanser för atl posten återställer försän­delser med inaktuell adress. Även om adressen är rätt angiven finns, som jag tidigare var inne på, en viss risk för fel i postens hantering. Och enligt vad posten själv anfört blir denna risk i det närmaste obefintlig om man har dubbla försändelser. Även olyckor efter det att brevet kan sägas ha kommit fram till adressaten förebyggs; jag tänker här på fall där brevet tillgrips ur brevlådan av någon obehörig eller alt någon medlem av samma hushåll slarvar bort brevet. Frånsett allt della kan meddelandet dessutom fungera som en påminnelse och som kompletterande information.

Sammanfattningsvis bedömer jag del som betydelsefullt ur rättsäker-

helssynpunkt att dubbla försändelser kommer till användning. Så till de

23

invändningar som gäller merarbete och andra komplikationer för myndig- Prop. 1990/91:11 heterna. De arbetsmoment som tillkommer är att själva meddelandet skall framställas, postas och dokumenteras. Meddelandet blir naturligtvis stan­dardiserat, antingen en blankett eller, i förekommande fall, en handling som tas fram av myndighetens datorsystem. Lämpligen kan meddelandet framställas samtidigt som själva delgivningsförsändelsen skickas och se­dan läggas undan för att avlämnas lill postbefordran påföljande arbetsdag. När meddelandet sedan har skickats, görs anteckning därom i akten. Detta är enkla åtgärder som inle innebär mera arbete än att framställa och hanlera delgivningskvilton på traditionellt sätt. Och det blir fråga om avsevärd arbetsbesparing gentemot de fall där delgivning med mottag­ningsbevis inte skulle ha lyckats. Jag kan därför inte se annal än att systemet måste bli attraktivt atl använda från arbetsekonomiska synpunk­ter. Då har jag även vägt in del blygsamma arbete som följer med kravet att tillställa parterna information om den förenklade delgivningen.

Det är riktigt att den förenklade delgivningen i en del ärenden kommer atl innebära all myndigheten skickar fler försändelser till parterna. Kost­naden för detta kommer emellertid att mer än väl uppvägas av att man sparar in kostnaden för frankerade svarsförsändelser med delgivningskvil­ton eller andra mottagningsbevis, och framför allt av att man kan reducera användningen av de mycket dyrare delgivningssätten, t, ex, stämnings­mannadelgivning.

Det är självklart alt en reform som den förenklade delgivningen skall utvärderas noga, både från rättssäkerhets- och effektivitetssynpunkter. Därvid blir behovet av den andra postförsändelsen en punkt att särskilt observera.

Den förenklade delgivningens plats I delgivningssystemet

Sedan jag nu beskrivit hur den förenklade delgivningen är tänkt atl se ut vill jag göra några ytterligare kommentarer av mera principiell natur.

Hovrätten över Skåne och Blekinge har i sitt remissvar anfört att den föreslagna förenklade delgivningen innebär en så avsevärd uttunning av begreppet delgivning att den inte kan kallas för delgivning.

Jag kan inte hålla med om detta. Den förenklade delgivningen innebär

visserligen att man inle kräver något egentligt bevis för alt handlingen

kommit adressalen lill hända, 1 stället tillskapas en bevispresumtion för att

delgivning har skett, om myndigheten har förfarit enligt lagens regler,

Presumtioner för delgivning finns även när det gäller de redan existerande

delgivningssätten surrogatdelgivningoch kungörelsedelgivning; här kräver

man inte heller bevis för alt den sökte faktiskt har fått del av handlingen.

Och för den förenklade delgivningen tillkommer dessutom vissa rättssä-

kerhelsgarantier, som de nyssnämnda delgivningsformerna saknar. Sålun­

da skall, såsom jag redogjort för, den sökte först informeras om förfarandet

och sedan skall han för varje delgivning få dubbla försändelser. Dessutom

skall förfarandet inte användas om det inte är lämpligt. Slutligen skall

delgivning inte anses ha skett om det framstår som osannolikt att hand­

lingen kommit fram till den söktes senast kända adress inom en tvåvec-

24

korstid, Bevispresumtionen vid förenklad delgivning kan alltså motbevi-    Prop. 1990/91: 11 sas på ett annat sätt än presumtioneraa vid surrogatdelgivning och kungö­relsedelgivning. Av dessa skäl anser jag att den förenklade delgivningen mycket väl kan inordnas i det delgivningssystem vi har.

På ett mer allmänt plan vill jag i detta sammanhang också säga följande, I vårt samhälle har man på många andra områden accepterat att viktiga underrättelser sänds med posten utan krav på bevisning om att de verkli­gen kommer adressaten till banda. Svensk avtalsrätt och köprätt bygger i största utsträckning på principen att meddelanden som avsänts på ett ändamålsenligt sätt går på mottagarens risk. Inom förvaltning, samhälls­service och affärsliv går den helt dominerande delen av skriftliga medde­landen i vanligt brev. Och även från domstolama skickas viktiga doku­ment på detta sätt; i de allmänna domstolama skickas avgörandena regel­mässigt till parterna i vanligt brev utan mottagningsbevis, och det oavsett om avgörandet meddelats i samband med någon muntlig förhandling och oavsett om det tillkännagivits när avgörandet kan förväntas komma. Do­men eller beslutet kan därefter även vinna laga kraft utan att någon delgivning sker. Såsom anförs i promemorian finns det också skäl att påminna om den regel som finns i 33 kap, 8 § RB, Enligt denna har domstolen möjlighet atl förelägga en part, som saknar hemvist i riket, att ställa ombud för sig; annars kan delgivning med honom i fortsättningen ske genom lösbrevsförsändelser till hans senast kända adress.

Denna beskrivning visar att den förenklade delgivningen står i god samklang med det syslem som gäller på andra områden, både inom rätt­skipning, förvaltning och övrigt samhällsliv.

Sammanfattningsvis förordar jag mot denna bakgmnd att förslaget om den förenklade delgivningen genomförs. Den nya ordningen bör komma till uttryck i en ny paragraf i DL (3 a §), Därjämte krävs ändringar i 19 § DL, Lagrådet har anslutit sig till denna uppläggning. Dämtöver har lagrå­det föreslagit att i klargörande syfte en hänvisning till 3 a § tas upp i 3 §, Jag godtar del förslaget. När det gäller själva termen förenklad delgivning har lagrådet inte funnit behov av atl använda denna i lagtexten. Lagrådet menar också att beteckningen kan leda till missuppfattningen alt det är fråga om en fristående delgivningsform, och inle en variant av ordinär delgivning. Själv anser jag emellertid alt lagtexten blir enklare och tydliga­re om den särskilda beteckningen förenklad delgivning används där. Dess­utom är det enligt min mening av stort värde för den praktiska använd­ningen att detta delgivningssäll, som tekniskt skiljer sig markant från delgivning med mottagningsbevis, får en officiell beteckning. Risken för missuppfattningar när det gäller delgivningsformemas inbördes systema­tik borde inte vara stor när det i lagtexten uttryckligen anges att det är fråga om ordinär delgivning. Inte heller torde en missuppfattning härvid­lag kunna leda till några praktiska problem, så länge myndighetema följer det beskrivna förfarandet. Av dessa skäl vidhåller jag förslaget från lag­rådsremissen att termen förenklad delgivning skall användas i lagtexten.

25

Vissa frågor om rättsmedel

Såsom anförts i promemorian och under remissbehandlingen kan det med slopat krav på direkta bevis om delgivning tänkas förekomma ett ökat antal fall där försändelsen faktiskt inte kommer fram till den söktes adress och där av det skälet någon form av rättelsemöjlighet måste finnas. Som jag tidigare varit inne på bör saken i lagtexten uttryckas så att delgivning skall anses ha skett två veckor efter det att meddelandet om delgivnings­handlingen skickades, om det inte med hänsyn till omständigheterna fram­står som osannolikt att handlingen kommit fram till den söktes adress inom tvåveckorstiden. Det krävs alltså inte att den sökte faktiskt skall ha fått handlingen i sin hand. Om handlingen skulle förkomma efter det att den kommit fram till den söktes adress, är detta, som jag tidigare framhål­lit, något som den sökte själv får stå risken för, Samma sak gäller om den sökte på gmnd av bortovaro inte har tagit del av handlingen.

Vad den klagande i princip har att visa är alltså att det är osannolikt att handlingen inom tvåveckorstiden kommit fram till hans senast kända adress.

Det har enligt min uppfattning inte framkommit att de rättsmedel som finns för närvarande hittills har visat sig otillräckliga för att tillgodose befogade ändringsyrkanden som någon har framställt med åberopande av bristande delgivning. Att man lättar på kravet på bevisning om delgivning i vissa fall kan visserligen öka antalet klagomål av den arten men behöver inte betyda att det behövs något nytt rättsmedel eller någon ändring av utformningen av de befintliga rättsmedlen. Några sådana ändringar har inte vidtagits i samband med tidigare förenklingar av delgivningssystemet och jag föreslår inte några nu heller.

Enligt promemorian kan det knappast befaras bli någon stor ärendeök­ning och ärendena bör normalt inte bli särskilt komplicerade. Dessa anta­ganden har visserligen inte förblivit oemotsagda i remissvaren, men några mera säkra prognoser har av naturiiga skäl inte kunnat lämnas. Själv har jag inga större farhågor men jag vill gärna säga att detta är en av de punkter där utveckligen naturligtvis får följas uppmärksamt.

Prop, 1990/91:11

2.2.3 Området för telefondelgivning utvidgas

Mitt förslag: Användningsområdet för telefondelgivning utökas till att gälla även sådana handlingar som inte direkt kan sägas uppfylla det nuvarande kravet på att vara av enkelt innehåll. Telefondelgiv­ning får dock inte heller i fortsättningen användas när det gäller handlingar som är omfattande eller annars av svårtillgängligt inne­håll.

Promemorians förslag överensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna har i huvudsak godtagit förslaget. Skälen för mitt förslag: År 1985 infördes telefondelgivning som en ny delgivningsform. Telefondelgivning innebär att delgivning sker genom att

26

en företrädare för en myndighet läser upp innehållet i en handling för den    Prop. 1990/91: 11 sökte på telefon och därefter skickar handlingen till honom med posten.

Såsom påpekades i lagstiftningsärendet (prop. 1984/85: 109 s. 60) är telefondelgivningen inte att jämställa med det ofta tillämpade och allmänt accepterade förfarandet att låta den sökte vid ett telefonsamtal bekräfta att han har mottagit en viss delglvningsförsändelse; det sistnämnda är bara ett sätt att försäkra sig om och skaffa bevisning för att delgivning har skett.

Telefondelgivning får enligt nu gällande rätt användas när det är lämp­ligt för att delge kallelser, meddelanden och andra handlingar med enkelt innehåll. Telefondelgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar, varigenom mål eller ärenden anhängiggörs.

När telefondelgivning infördes år 1985 innebar den, såsom framhålls i promemorian, något av en principiell nyhet inom delgivningssystemati-ken. Det var därför naturligt att gå försiktigt fram och begränsa tillämp­ningsområdet för den nya delgivningsformen till handlingar med enkelt innehåll. Promemorians förslag om en utvidgning av telefondelgivningen har lagts fram bl, a, mot bakgmnd av positiva erfarenheter från den prak­tiska tillämpningen.

Remissbehandlingen har i stort sett bekräftat den uppfattning som ut­trycks i promemorian, nämligen att telefondelgivning har kommit till god användning, varit ett värdefullt instmment för myndigheterna och inte haft några allvarliga avigsidor för dem som sökts för delgivning,

Telefondelgivning bygger, som jag nyss nämnde, på att handlingens innehåll läses upp i telefonen för den sökte och att handlingen därefter som ett slags bekräftelse sänds till denne med posten. När detta har gjorts anses delgivning ha skett,

1 samband med samtalet har den sökte möjlighet att ställa frågor om handlingens innehåll och ange till vilken adress han vill att handlingen skall skickas. Den sökte vet att han efter samtalet skall få handlingen med posten, oftast dagen därpå. Om handlingen ändå inte skulle komma, vet han att han har en försändelse att efterfråga. Han har möjlighet att snabbt kontrollera om han rätt förstått det muntliga meddelandet om handlingens innehåll.

Som delgivningsform tillgodoser alltså telefondelgivning högt ställda krav på rättssäkerhet. Det är också en snabb och billig delgivningsform. Eftersom erfarenheterna av telefondelgivning genomgående är goda är tiden nu mogen för en utvidgning av dess användning. Ett annat skäl till en reform på området är att det nuvarande rekvisitet enkelt innehåll har medfört vissa tillämpningssvårigheter.

Mitt förslag är att utvidgningen av användningsområdet sker enligt den linje som anvisats i promemorian, I stället för att begränsa användningen till handlingar med enkelt innehåll bör man ange att handlingar som inte är omfattande eller annars har ett svårtillgängligt innehåll skall få telefon­delges, I promemorian användes uttrycket "vidlyftiga", men jag föredrar alltså uttrycket "omfattande".

Det har sagts från något håll atl en sådan ändring nätt och jämt skulle

innebära någon utvidgning av användningsområdet. Jag vill dock hävda

att del har stor betydelse att man på detta sätt vänder på presumtionen för

27

vilka handlingar som skall få telefondelges, Rekvisitet enkelt innehåll har varit föremål för tolkning i domstol. Ett exempel på hur tolkningen har utfallit är vissa hovrätlsavgöranden enligt vilka kronofogdemyndighets beslut om utmätning inte ansetts vara av enkelt innehåll och därför inte med laga verkan har kunnat telefondelges. Med den nu föreslagna avgräns­ningen skulle det knappast komma i fråga att underkänna telefondelgiv­ning av ett utmälningsbeslut, möjligen bortsett från fall som av särskilda skäl är verkligt komplicerade,

Etl annat exempel som tagits upp under remissbehandlingen är ett föreläggande till en part att komplettera sin vade- eller besvärsinlaga i hovrätten vid påföljd av avvisning. Min bedömning är att ett sådant föreläggande utan vidare bör kunna telefondelges, om mitt förslag genom­förs.

Jag har velat ta upp dessa exempel för att visa att mitt förslag ger en reell utvidgning av tillämpningsområdet för telefondelgivning. Från något håll har man velat gå längre och tillåta telefondelgivning även av mera omfat­tande handlingar. För egen del anser jag emellertid att man åtminstone tills vidare måste hålla fast vid den grundtanke som finns i denna delgiv­ningsform, nämligen att den sökte i princip skall kunna tillgodogöra sig innehållet i den aktuella handlingen redan när denna läses upp för honom på telefon. Denna tanke kan inte upprätthållas om alltför långa handlingar läses upp. Det kan heller inte komma i fråga att bara en del av handlingen faktiskt läses upp på telefon och att myndigheten hänvisar den sökte till att läsa resten själv när han har fått handlingen med posten. Slutligen vill jag påpeka att det knappast kan vara effektivt att myndigheten ägnar mycket lång tid att läsa upp handlingar på telefon för dem som skall delges.

Prop, 1990/91:11

2.2.4 Surrogatdelgivning genom arbetsgivare

Mitt förslag: Om en enskild person söks för delgivning på sin arbetsplats men inle träffas där under sin vanliga arbetstid, får handlingen lämnas till den söktes arbetsgivare.

Promemorians förslag överensstämmer i princip med mitt. Dock före­slås där att arbetsgivaren skall kunna dömas till böter, om han vägrar att för den anställdes räkning motta handlingen.

Remissinstanserna: De flesta är positiva till förslaget. Av dessa är det emellertid flera som avstyrker den föreslagna bötessanktionen eller i vart fall är tveksamma till den. Bland dem som avstyrker förslaget finns några som kan tänka sig att godta det om det blir fråga om ett frivilligt åtagande från arbetsgivarens sida. Ett flertal remissinstanser har pekat på svårighe­ter med att definiera vem som skall anses som arbetsgivare i detta sam­manhang.

Skälen för mitt förslag: Efter förslag i prop, 1984/85:109 genomfördes år 1985 vissa regler om arbetsgivares medverkan vid delgivning med en anställd. Det gällde en bötessanktionerad skyldighet för arbetsgivare att på begäran av stämningsman uppge om den som söks för delgivning är

28

anställd hos honom och, om så är fallet, upplysa om den söktes arbetstider    Prop. 1990/91:11 och annat som kan underlätta delgivningen. Vidare infördes en skyldighet för bl.a. arbetsgivare att ge stämningsman tillträde till enskilt område, som inte utgör bostad, för att verkställa delgivning,

I departementspromemorian (Ds Ju 1983:13) Effektivare delgivning, som låg lill grund för propositionen i det nu nämnda lagstiftningsärendet, hade också föreslagits en ny delgivningsform, nämligen surrogatdelgivning genom den söktes arbetsgivare eller genom någon anställd på dennes kontor. Detta förslag diskuterades i propositionen, men föredragande statsrådet stannade för att förslaget inte borde föras vidare till lagstiftning. Skälen för det var huvudsakligen att den föreslagna delgivningsformen kunde kännas besvärande för både den anställde och arbetsgivaren och kanske påverka arbetsgivarens förhållande till den anställde negativt. Fö­redraganden förklarade sig emellertid beredd att på nytt ta upp frågan, om elt påtagligt behov skulle visa sig, framför allt i de fall då den sökte inte kan förmås att medverka till delgivning i någon annan form.

De huvudfrågor som nu skall besvaras är således om det i delgivningsar­betet finns något behov av medverkan från arbetsgivare och om det är acceptabelt att kräva någon form av sådan medverkan, I promemorian har båda frågorna besvarats jakande.

Min uppfattning är alt man med de svåra delgivningsproblem som föreligger bör försöka utnyttja alla tjänliga hjälpmöjligheter. Remissopi­nionen bekräftar i stort sett att arbetsgivarmedverkan skulle vara ett värdefullt bidrag i delgivningsarbetet. Rikspolisstyrelsen har uttalat att antalet arbetsplatsbesök för delgivning kan minskas om förslaget genom­förs. Jag vill också nämna vissa uppgifter som har lämnats under hand från delgivningscentralen i Stockholm, I närmare 15 procent av delgivnings-ärendena besöker delgivningscentralens stämningsmän arbetstagare på de­ras arbetsplatser, 1 knappt hälften av dessa ärenden kan emellertid delgiv-ningsuppdraget ändå inte lösas enkelt, utan det krävs ytterligare besök eller andra delgivningsanslrängningar. Särskilda svårigheter kan uppstå när den sökte har ett mycket rörligt arbete, I en del fall kan delgivningen överhuvudtaget inte genomföras, Delgivningscentralens bedömning är att en möjlighet lill surrogatdelgivning genom arbetsgivare skulle leda till att man kunde genomföra delgivning vid första försöket i de allra flesta fall där man gör arbetsplatsbesök. Det skulle alltså vara fråga om en ordentlig effektivitetshöjning.

Det sagda visar enligt min mening att det inte behöver betvivlas atl det finns ett behov av den föreslagna reformen.

Huruvida det från olika synpunkter är acceptabelt med surrogatdelgiv­ning genom arbetsgivare är delvis en fråga om hur systemet utformas. Allmänt vill jag säga att en regel om surrogatdelgivning genom arbetsgiva­re ligger i linje med de regler om arbetsgivares uppgiftsskyldighet som infördes år 1985. Jag kan också nämna att både den danska och den norska processordningen tillåter surrogatdelgivning på arbetsplatsen genom den söktes arbetsgivare eller representant för denne (Retsplejeloven 157 § förs­ta stycket 2 b resp. Domstolsloven 169 § tredje stycket).

Liksom vid remissbehandlingen av 1983 års förslag är det nu flera som

29

har invänt att en delgivning genom arbetsgivaren riskerar att kännas Prop. 1990/91:11 besvärande för både arbetsgivaren och arbetstagaren. Andra åter har sagt att dessa farhågor är överdrivna och att andra delgivningssäll kan vara väl så integritetskränkande. Rikspolisstyrelsen har, som sagt, ullalat atl anta­let arbetsplatsbesök av stämningsmän kan minskas om förslaget genom­förs. Det är naturligt att åsikterna går isär i en fråga av det här slaget. För egen del menar jag att ett system med surrogatdelgivning genom arbetsgi­vare bör kunna utformas på ett sätt som mildrar tänkbara negativa effek­ter.

När det först gäller arbetsgivaren är det många som har sagt nej till förslaget därför att det utformats som en straffsanktionerad skyldighet. Del har därvid särskilt pekats på de svårigheter som kan vara förknippade med att definiera vem som är arbetsgivare. Den åsikten har framförts att de flesta antagligen skulle hjälpa till frivilligt och att systemet skulle kunna bli effektivt även utan en straffsanktion. Man menar att del saknas skäl att behandla arbetsgivare på annat sätt än andra med vilka surrogatdelgivning kan ske.

Jag har förståelse för de argument som framförts mot att en straffsank­lionerad skyldighet införs för arbetsgivare att medverka till surrogatdelgiv­ning. Om man i stället gör förfarandet frivilligt tillgodoser man önskemålet att arbetsgivaren inte skall behöva delta i känsliga fall, t, ex, på mycket små arbetsplatser. Vidare uppnår man att all medverkan vid surrogatdelgiv­ning sker under samma förutsättningar. Systemet blir alltså mera enhetligt och lätt atl tillämpa. Viktigast är dock enligt min mening att delgivningen sannolikt fungerar bättre, om man inskränker sig till frivillig medverkan. Det skulle nämligen kunna befaras att en arbetsgivare som under straffhot och mot sin vilja har tagit emot en delglvningsförsändelse underlåter att vidarebefordra denna, eller gör det på ett mindre ändamålsenligt säu.

När det gäller rätlssäkerhetsaspeklerna på en ordning med surrogatdel­givning genom arbetsgivare vill jag påminna om att sådan delgivning, precis som annan surrogatdelgivning, givelvis skall fullföljas genom att etl meddelande om delgivningen sänds till den sökte med posten under hans vanliga adress.

Vad så gäller inlegritetshänsyn gentemot arbetstagaren anförs det i pro­memorian att alternativet till delgivning med arbetsgivarens hjälp ofta är atl en stämningsman direkt delger arbetstagaren på arbetsplatsen. Detta är, som jag nyss angett, ganska ofta förekommande. Enligt rikspolisstyrel­sens anvisningar för förfarandet vid delgivning bör stämningsmannen i möjligaste mån undvika att den sökte utsätts för utomståendes uppmärk­samhet eller alt han på annat sätt åsamkas obehag. Emellertid är det inte lätt atl undvika viss uppmärksamhet om stämningsmannen, kanske gång efter annan, blir tvungen att på en arbetsplats fråga sig fram för atl hitta den han söker för delgivning. 1 många fall kan del alltså, enligl promemo­rian, vara betydligt smidigare och mindre integritetskränkande alt stäm­ningsmannen i stället vänder sig till arbetsgivaren, som har större möjlig­heter all diskret överlämna delgivningshandlingen.

Detta resonemang har, som jag redan antytt, accepterats av de flesta

men inle av alla. Själv ansluter jag mig i princip till promemorians synsätt,

30

Del är alldeles klart att det i många fall kommer atl väcka mycket mindre Prop, 1990/91: 11 uppmärksamhet kring den sökte, om försändelsen får lämnas till arbetsgi­varen. Ofta lär del dessutom vara så att stämningsmannen redan med de nuvarande reglerna måste tala om sitt ärende, när han efterfrågar den sökte på arbetsplatsen. Och de personer han då vänder sig till torde ofta sammanfalla med dem som surrogatdelgivning skulle kunna ske med. Något nämnvärt extra obehag skulle alltså i dessa fall inte tillfogas arbets­tagaren, bortsett från alt försändelsens avsändare som regel skulle komma all framgå.

Av vad jag redan har sagt har indirekt framgått atl surrogatdelgivning genom arbetsgivare som regel blir aktuell endast som ett led i stämnings­mannadelgivning. Innan stämningsmannadelgivning tillgrips skall i prin­cip enklare delgivningsformer ha prövats eller bedömts som otjänliga. Redan häri ligger en viss garanti för att denna surrogatdelgivning inte tillgrips annat än när det är nödvändigt. Jag vill dock inte gå så långt som datainspektionen, som i sitt remissvar har tillstyrkt förslaget endast under förutsättning att den sökte tidigare i ärendet har fått upplysning atl delgiv­ning kan komma att ske på arbetsplatsen genom stämningsman eller som surrogatdelgivning genom arbetsgivaren. Jag anser nämligen att förfaran­det redan är tillräckligt kringgärdat med rättssäkerhetsgarantier, Stäm­ningsmannadelgivning och surrogatdelgivning genom arbetsgivare kom­mer sålunda normalt inte att tillgripas utan att den sökte genom att inte medverka vid delgivning i andra former själv har förorsakat det eller att det finns andra godtagbara skäl. När det gäller datainspektionens förslag vill jag också säga alt det redan i dag brukar anges på det delgivningskvitto som används vid ordinär delgivning på posten att delgivning kan komma atl ske t, ex, genom stämningsman, om kvittot inte undertecknas och återsänds till myndigheten,

Enligl 18 § DL får vid delgivning en handling inte lämnas till någon som i samma mål eller ärende är motpart till den som skall delges handlingen. Det är viktigt alt domstolar och andra myndigheter observerar denna regel så atl surrogatdelgivning genom arbetsgivare inte sker i t, ex, en ar-betstvisl, där arbetsgivaren och den anställde är varandras motparter.

Promemorians förslag är utformat så att surrogatdelgivning skall få ske genom arbetsgivaren, om den sökte inte anträffas på sin arbetsplats under sin vanliga arbetstid. Några remissinstanser har funnit resonemanget olo­giskt; länken var ju att man skulle undvika just eflersökningen. Till detta vill jag säga att eflersökningen kan begränsas till ett minimum, om stäm­ningsmannen inte är helt beroende av att få tag på den sökte personligen, utan har möjlighet att i stället vända sig till arbetsgivaren. Det bör i normalfallet räcka med att receptionen eller motsvarande på arbetsplatsen i fråga, eller arbetsgivaren själv, inte genast kan lokalisera den sökte och möjliggöra för stämningsmannen att träffa honom. Jag betonar dock att den sökte på något sätt måste efterfrågas på arbetsplatsen på sin normala arbetstid innan surrogatdelgivning tillgrips. Med dessa kommentarer an­sluter jag mig till promemorians lösning,

Surrogatdelgivning bygger på tanken att försändelsen snabbt och säkert

skall kunna lämnas vidare lill den sökte och att denne under sin vanliga

31

adress skall kunna nås av ett meddelande på posten om att en delgivnings-    Prop. 1990/91:11 handling lämnats till en viss person för hans räkning. Av dessa skäl bör, som en del remissinstanser varit inne på, surrogatdelgivning genom arbets­givaren undvikas, om det upplyses att den sökte har semester eller är sjuk eller av annan anledning är borta från sin arbetsplats under längre tid.

Frågan är slutligen vem som i de nu aktuella situationema skall betrak­tas som arbetsgivare i lagens mening och till vem en delgivningshandling därför kan lämnas.

Det arbetsgivarbegrepp som bmkar tillämpas inom arbetsrätten går ut på att alla som utövar någon form av arbetsledande funktion i förhållande till den anställde betraktas som arbetsgivare. Förslaget i promemorian är att för delgivningsverksamhetens del anknyta till samma arbetsgivarbe­grepp. Åtskilliga remissinstanser har ställt sig kritiska till detta förslag. Bl. a. har man avstyrkt att alla som i något avseende kan betraktas som den söktes överordnade skulle vara att betrakta som arbetsgivare för denne. Svea hovrätt har föreslagit att kretsen begränsas till själva företagsledning­en och anställda med personaladministrativt ansvar.

I det till lagrådet remitterade förslaget gjorde jag bedömningen att Svea hovrätt hade funnit en lämplig avgränsning och att denna borde kunna gälla utan att den uttryckligen angavs i lagtexten. Lagrådet har inte hållit med om den bedömningen. Lagrådet har erinrat om att begreppet arbetsgi­vare förekommer även på ett annat ställe i DL, nämligen där arbetsgiva­rens skyldighet att upplysa om t.ex. den anställdes arbetstider regleras. Vid införandet av den regeln belystes inte hur begreppet arbetsgivare skulle tolkas. Enligt lagrådets mening finns det skäl för en snävare tolkning av begreppet arbetsgivare när del gäller surrogatdelgivning än när det gäller uppgiftsskyldighet. Lagrådet har som en tänkbar lösning föreslagit att arbetsgivarbegreppet när det gäller surrogatdelgivning definieras i lag­texten som "en person i företagsledande ställning", eventuellt med tilläg­get "eller chefen för den personaladministrativa verksamheten på den söktes arbetsplats". Jag ansluter mig lill lagrådets förslag, med det ifråga­satta tillägget. Lagtexten bör dock utformas så att även ledningen för myndigheter, organisationer och andra typer av arbetsplatser inbegrips. Detta kan ske genom all orden "eller därmed jämförlig" läggs till efter ordet "förelagsledande," jfr bl.a. 1 § lagen (1982:80) om anställnings­skydd.

För att stämningsmannen skall veta om en viss person ingår i den krets med vilken surrogatdelgivning kan ske måste han ta reda på vilken posi­tion denne har. Detta bör noteras på delgivningsbeviset för att också uppdragsgivaren skall kunna avgöra om delgivningen är godtagbar.

Sammanfattningsvis förordar jag alltså att det införs en möjlighet till surrogatdelgivning genom arbetsgivare efter samma mönster som de for­mer av surrogatdelgivning som redan finns i DL,

32

2.2.5 Delgivning med juridisk person skall kunna ske genom styrelsesuppleant

Prop. 1990/91:11

Mitt förslag: Delgivning med en juridisk person eller med t.ex. delägarna i en samfallighet skall få ske genom att handlingen lämnas till suppleant för ledamot av styrelsen eller suppleant för annan behörig ställföreträdare. En fömtsättning är att ett försök till delgiv­ning genom att handlingen överbringas till en ledamot av styrelsen eller annan behörig ställföreträdare har misslyckats.

Promemorians förslag överensstämmer i princip med mitt.

Remissinstanserna: Principen bakom förslaget har allmänt tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Många har uttalat att förslaget är angeläget och kommer att bli effektivt och resursbesparande. När det gäller den tekniska utformningen går meningama emellertid isär. En del vill gå längre än det remitterade förslaget.

Skälen för mitt förslag: Enligt 9 § första stycket DL sker delgivning med annan juridisk person än staten genom att handlingen överbringas till någon som har rätt att företräda den juridiska personen eller, om flera är gemensamt behöriga, till någon av dem. Saknas behörig ställföreträdare, får handlingen överbringas till någon som har rätt att sammankalla dem som har beslutanderätten. Delgivning med delägare i samfallighet eller med medlemmar i sammanslutning får enligt 10 § första stycket DL ske genom att handlingen överbringas till ledamot av styrelsen eller till förval­taren eller om styrelse eller förvaltare saknas till någon sammankal­lande.

Enligt vad som anförs i promemorian innebär dessa regler att delgivning inte får ske genom suppleant för styrelseledamot i t, ex, aktiebolag, ekono­misk förening eller samfällighetsförening, om inte bolagsordningen eller motsvarande instrument ger suppleanten rätt att teckna firman, ensam eller i förening med annan. Det skulle enligt promemorian kunna underlät­ta delgivningsverksamheten, om delgivning fick ske genom suppleant; störst betydelse skulle detta få för delgivning med mindre aktiebolag, där styrelsen består av endast en person.

Detta är kortfattat den bakgmnd mot vilken promemorians förslag om delgivning genom suppleant har lagts fram.

De flesta remissinstanser har alltså ställt sig positiva till förslagets gmnd­läggande idé. Enligt någras uppfattning gäller emellertid den föreslagna ordningen redan i dag; sedan det konstaterats att behörig ställföreträdare inte kan delges, skulle man alltså med laga verkan kunna delge genom suppleanten,

I denna fråga vill jag säga följande. Suppleantens uppgift kan allmänt sägas vara att träda in för den ordinarie ledamoten vid förfall för denne. Den omständigheten att delgivning inte har kunnat ske med en ordinarie ledamot behöver emellertid inte betyda att det föreligger förfall för denne. Dessutom ar det enligt förslaget inte meningen att det skall behöva företas någon omfattande utredning om humvida den ordinarie ledamoten kan

33

3    Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 11

kan anträffas och företräda den juridiska personen eller ej. Ett sådant krav    Prop, 1990/91: 11 skulle ju kraftigt förta förslagets effektivitetsvinster.

Av dessa skäl finner jag att lagändringar är påkallade för atl tillgodose syftet med förslaget (jfr också NJA 1990 s, 312), Om del lämpliga i att ålägga suppleanter att ta emot delgivningar råder det stor enighet. Jag förordar alltså alt förslaget genomförs och övergår nu till att diskutera hur systemet närmare bör utformas.

Först vill jag med anledning av vissa remissyttranden klara ul vilken sorts delgivning förslaget egentligen gäller. Det gäller delgivning med vissa juridiska personer och med medlemmar i vissa sammanslutningar och vad som närmare skall bestämmas är vem som skall sökas för delgivning. Det är alltså inte fråga om att delgivningshandlingar skall överbringas till någon annan än den sökte, s, k, surrogatdelgivning.

Promemorians förslag går ut på att delgivning genom suppleant skall få tillgripas om delgivning inte kan ske med behörig ställföreträdare. Som jag nämnde finns det vissa remissinstanser som vill gå längre än så. Sålunda föreslår Svea hovrätt att delgivning skall kunna ske även genom andra personer som är närstående till den juridiska personen eller har ett väsent­ligt inflytande över den, Sveriges Ackordscentral föreslår att delgivning skall kunna ske även genom personer som kan anses ha ställningsfullmakt, t, ex, ekonomichef Dessa förslag anser jag dock föra alltför långt. Det blir svårt att tillämpa regler som utpekar så pass obestämda gmpper av perso­ner.

Ett annat förslag kommer från hyresnämnden i Göteborg, Nämnden föreslår att alla inskränkningar i möjligheten till delgivning genom supple­ant tas bort; det skulle alltså inte krävas att man i första hand vände sig till en ordinarie ledamot. Som jag nyss nämnde skall suppleanten i princip träda in vid förfall för ordinarie ledamot. Enligt min mening skulle det därför stämma mindre väl överens med suppleanternas ställning i t, ex, ett aktiebolag att generellt ge dem samma behörighet som en ordinarie leda­mot av styrelsen, Gmndregeln bör alltså även fortsättningsvis vara att handlingen skall överbringas till någon ordinarie företrädare för den juri­diska personen eller sammanslutningen. Delgivning genom suppleant bör inte ske förrän man har konstaterat att det är svårt att delge en ordinarie företrädare för den juridiska personen. Frågan är då vilka ansträngningar man lämpligen bör kräva härvidlag.

Såsom anförs i promemorian torde det i associationsrättsliga samman­

hang normalt inte krävas någon särskild utredning om förfall för den

ordinarie företrädaren för att suppleantens behörighet skall inträda. Inte

heller i delgivningssammanhang synes det rimligt att laborera med mer

eller mindre absoluta hinder, Enligl promemorian bör det för att delgiv­

ning med suppleant skall få ske normah räcka med atl åtminstone något

delgivningsförsök med ordinarie ställföreträdare har misslyckats eller att

det på goda gmnder kan antas att delgivningsförsök med de ordinarie

ställföreträdarna blir fmktlösa. Denna tanke har i stort sett godtagits av

remissinstanserna och även jag ansluter mig till den. Dock ger, såsom

framhållits från flera håll, ett sådant uttalande inte någon god ledning i de

fall den juridiska personen har flera ordinarie ställföreträdare,

34

Den nu föreslagna delgivningsformen kan antas få sin största betydelse just i mindre aktiebolag, där styrelsen består av bara en person och denne är svår att få tag på men suppleanten är lättare att komma i kontakt med. Detta hindrar inte att man också måste diskutera förfarandet vid delgiv­ning med juridiska personer med flera ordinarie ställföreträdare.

Remissinstanserna har i detta avseende varit beredda alt gå mycket långt. Jag har redan nämnt förslaget att ge suppleanterna oinskränkt behö­righet alt ta emot delgivningar, Riksskatteverket och kronofogdemyndig­heten i Stockholm anser att det bör räcka med ett misslyckat försök att delge behörig ställföreträdare eller atl det finns skäl att anta att ett sådant försök blir resultatlöst. Enligt Östersunds tingsrätt bör man kunna nöja sig med ett misslyckat delgivningsförsök med en enda styrelseledamot bosatt på orten.

För egen del ser jag bara två möjligheter. Antingen skall man kräva att försök lill delgivning har misslyckats med samtliga som ensamma eller i förening med någon annan får företräda den juridiska personen. Eller också skall man inskränka sig till att kräva misslyckat delgivningsförsök med en sådan person. Något mellanting skulle knappast bli funktionellt.

Det första alternativet - delgivningsförsök med samtliga - skulle enligt min mening förta en alltför stor del av reformens betydelse. Med det andra alternativet tillvaratar man däremot förslagets möjliga effektivitetsvinster på ett bra sätt. Remissopinionen har ställt sig bakom ett sådant altemativ. Frågan kommer antagligen inle att ställas på sin spets så ofta, eftersom förslaget närmast tar sikte på de mycket små bolagen.

Av dessa skäl förordar jag att alternativ två väljs. Det innebär att delgivning med suppleant får ske om ett delgivningsförsök har misslyckats med åtminstone en ordinarie företrädare eller om det kan bedömas som utsiktslöst att delgivning med åtminstone en ordinarie företrädare skulle lyckas. Lagtexten bör, såsom lagrådet föreslagit, utformas i enlighet här­med.

Om det finns flera ledamöter som får företräda ett bolag och delgivning genom suppleant kan fömtses komma till användning i ett senare skede, är det naturligtvis bäst om det första delgivningsförsöket tar sikte på någon som har en någoriunda central post i bolaget,

2.2.6 Hemliga telefonnummer görs tillgängliga för delgivningsändamål

Prop. 1990/91:11

Mitt förslag: Uppgift om hemligt telefonnummer till en enskild person skall få lämnas ut till myndigheter utan hinder av sekretess, om uppgiften behövs för delgivning. Detta gäller dock endast om det kan antas att den sökte håller sig undan eller om det annars finns synnerliga skäl.

Promemorians förslag överensstämmer med mitt, utom såtillvida att det inte uppställs någol uttryckligt krav på att den sökte kan antas hålla sig undan e. d.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrat sig över detta förslag har de allra flesta tillstyrkt det, men ett mindre antal har avstyrkt eller uttalat tvekan.

35

Skälen för mitt förslag:

Prop. 1990/91:11

Bakgrund

I departementspromemorian (Ds Ju 1983:13) Effektivare delgivning före­slogs en allmän regel i sekretesslagen (1980:100) av innebörd att sekretess inte skall hindra att uppgift lämnas till myndighet, om uppgiften behövs där för delgivningsändamål. Regeln skulle gälla för alla typer av uppgifter som direkt eller indirekt kunde få betydelse för den aktuella delgivningen, inte bara grundläggande uppgifter såsom adress, telefonnummer och ar­betsplats. Förslaget tillstyrktes eller lämnades huvudsakligen utan erinran av alla remissinstanserna utom televerket. Föredragande statsrådet anför­de i propositionen (prop. 1984/85:109 s. 48 ff) att möjligheterna till genombrott av sekretessen borde begränsas lill de från delgivningssyn-punkt i allmänhet viktigaste uppgifterna, nämligen adressuppgift samt uppgift om telefonnummer och arbetsplats. Undantag borde dock enligl föredraganden göras beträffande uppgift hos televerket om hemligt tele­fonnummer till enskilds bostad. Här borde i stället prövning av om sekre­tessen skulle få genombrytas ske enligt den s. k. generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen. Lagstiftningen kom också atl utformas efter dessa rikt­linjer, jfr 14 kap. 2 § tredje stycket sekretesslagen.

Innebörden av gällande regler är sålunda att televerket skall lämna ul uppgift om hemligt telefonnummer till enskilds bostad bara om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. 1 promemorian framhålls alt man på många myndigheter ser de hemliga telefonnumren som ett allvarligt hinder i delgivningsverksamheten och anser att televerket är alltför restriktivt med att lämna ut uppgift om hemliga telefonnummer. Promemorians förslag är alt upphäva sekretessen för de hemliga telefonnumren, om de behövs för delgivningsändamål hos en myndighet.

Remissvaren tar sikte huvudsakligen på två frågor. Den ena är vilken integritetskränkning utlämnande av hemligt telefonnummer kan innebära. Den andra är vilken betydelse för delgivningsverksamheten som fri till­gång till hemliga telefonnummer kan ha. De allra flesta har ansett att delgivningsintresset väger tyngre än integritetsintresset,

I det nyss nämnda lagstiftningsärendet anförde föredragande statsrådet följande skäl för ställningstagandet i fråga om de hemliga telefonnumren

(prop, 1984/85:109 s, 49): "Uppenbariigen finns det        abonnenter som

på grund av psykiskt eller fysiskt handikapp är beroende av att ha tillgång till telefon och som samtidigt har goda skäl för att låta abonnemanget vara hemligt. Jag anser också att man måste respektera att del finns enskilda som av integritetsskäl har skaffat sig ett hemligt abonnemang för all själva kunna bestämma vilka som bör ha tillgång till deras telefonnummer och inte behöva riskera att i sin bostad bli uppringda av okända personer. Starka skäl talar därför emot att låta en myndighet utan intresseprövning enligl generalklausulen få ta del av en uppgift hos televerket om telefon­numret till en abonnent som har hemligt abonnemang. Vad jag har sagt nu

36

tar sikte endast på uppgift om en fysisk persons telefonnummer lill bosta-    Prop, 1990/91:11 den".

Enligt promemorian finns det skäl att ifrågasätta det då förda resone­manget och förutsättningarna för den inlresseprövning som skall göras.

Behovet av tillgång till hemliga telefonnummer JÖr delgivningsändamål

Det finns en stor mängd hemliga telefonabonnemang, cirka 300000 styc­ken. Den uppfattning som ullrycks i promemorian är alt telefonen är ett mycket viktigt hjälpmedel i delgivningsverksamheten och att de hemliga telefonnumren innebär elt allvarligt hinder för verksamheten. Remissin­stanserna har till största delen bekräftat denna uppfattning. Sålunda har man från t, ex, domstolarna, polisen och kronofogdemyndigheterna under­strukit det värdefulla i all telefonens möjligheter kan utnyttjas fullt ut.

För egen del finner jag del alldeles tydligt atl telefonen är etl viktigt hjälpmedel och alt de hemliga telefonnumren ofta försvårar myndigheter­nas delgivningsverksamhel. Ett telefonsamtal är ett bra sätt all få bekräftat atl någon verkligen har fått en försändelse som tidigare har skickats till honom; genom samtalet kan man alltså skaffa bevis om alt delgivning har skett. Sedan telefondelgivning infördes som en egen delgivningsform, har telefonanvändningen fått en helt ny dimension. Nu kan man med telefo­nens hjälp utföra själva delgivningen och behöver därefter bara som be­kräftelse skicka handlingen i lösbrev på posten till den sökte, Delgivningen anses verkställd när handlingen har skickats; det är inget krav att den skall ha kommit fram till adressalen. Syftet med den reform som telefondelgiv­ning innebär motverkas av atl myndigheten kan mötas av atl den sökte har hemligt nummer. På samma sätt motverkas syftet med den utvidgning av användningsområdet för telefondelgivning som jag nyss har föreslagit (avsnitt 2,2,3), Rikspolisstyrelsen har för sin del påpekat all stämnings­männen i allt större utsträckning har tillgång till mobiltelefon i sitt arbete. Hemliga telefonnummer gör all inle heller della hjälpmedel kan utnyttjas fullt ul,

I viss utsträckning är parter i rättegång skyldiga att ange sill och motpar­tens telefonnummer, även i en del fall hemligt telefonnummer. Det finns regler om delta i RB och FPL, Att infordra dessa uppgifter om de inle lämnas självmant innebär en del arbete för domstolen. Behovet all delge någon per telefon uppstår ofta med kort varsel. Del är därför långt ifrån alltid som myndigheten har haft särskild anledning alt infordra uppgift om telefonnumret i förväg. Dessutom är det ju inte bara parterna som skall delges utan även vittnen och andra. Deras telefonnummer är ofta inle kända för parterna. 1 vissa fall är det målets karaktär som nödvändiggör brådskande delgivningar. Del kan gälla t.ex. brottmål med häktade eller ungdomar och mål som rör omhändertagande eller tvångsvård.

Vad jag nu sagt visar att det finns ett befogal behov för myndigheterna alt för delgivningsändamål ha tillgång även till hemliga telefonnummer i så stor utsträckning som möjligt.

37

Integritet.sinlres.set

och effektivitetslntres.set

Prop. 1990/91: 11

Enligl 9 kap. 8 § sekretesslagen gäller sekretess hos televerket för uppgift om enskilds telefonabonnemang, om det inte står klart alt uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider skada eller men. Som jag nämnde tidigare får uppgift om hemligt telefonnummer till enskilds bostad lämnas ut bara om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda.

Abonnenterna behöver inte ange något skäl för atl få ett hemligt abonne­mang. De skäl som olika människor kan ha för att vilja hålla sitt telefon­nummer hemligt varierar naturligtvis. Sekretesskyddet för telefonabonne­mang regleras, som jag nyss nämnde, i 9 kap, sekretesslagen. Av kapitel­rubriken följer därför all sekretessen typiskt sett skall skydda "enskilds förhållande av såväl personlig som ekonomisk natur". Enligt promemo­rian är avsikten antagligen i de flesta fall att slippa samtal från andra privatpersoner, medan avsikten i vissa fall åtminstone delvis är att undgå kontakter från myndigheternas sida. Under alla omständigheter står det klart att televerket i det enskilda fallet inte har någon kunskap om varför abonnenten har valt hemligt telefonnummer.

Som jag nämnde har några remissinstanser gått emot förslaget. Det är justitiekanslern, datainspektionen, televerket, överåklagaren i Gävle och Sveriges Köpmannaförbund, Justitiekanslern anser att någol avgörande skäl inte har anförts för att låta varje myndighet utan intresseprövning få tillgång till hemligt telefonnummer till enskilds bostad. Datainspektionen poängterar atl samhällets vilja och förmåga att garantera den enskilde rätt till en fredad sektor är av grundläggande betydelse i en demokrati. Den enskildes behov av skydd mot åtgärder från myndigheternas sida gör sig enligt datainspektionen särskilt starkt gällande i fråga om åtgärder som riktar sig mot den enskilde när han vistas i sin bostad och man kan inte hävda att det finns ett så starkt samhällsintresse i varje särskilt delgiv-ningsärende alt den enskildes rätt till en fredad sektor skall stå tillbaka. Enligt överåklagaren i Gävle är promemorians resonemang ett uttryck för brist på respekt för den enskildes integritet, Sveriges Köpmannaförbund avstyrker förslaget med hänvisning till inlegritetshänsyn. Även televerket avstyrker förslaget bl, a, med hänvisning till att det är frågan om ett allvarligt ingrepp i den enskildes personliga förhållanden.

38

Jag ansluter mig till antagandet i promemorian att en del abonnenter har vall hemligt telefonabonnemang åtminstone delvis i avsikt att undgå att bli kontaktade av myndigheter, I denna grupp kan det enligl min mening inte finnas många fall där det finns en sakligt befogad anledning för samhället all lagstiftningsvägen ställa upp ett sekretesskydd för telefon­numret. Det skulle i så fall röra sig om personer, som av psykologiska/me­dicinska skäl far mycket illa av att bli uppringda av okända personer, eller som oroas allvarligt av blotta risken för detta, och som ändå har behov av att ha telefon, I övrigt har jag alltså svårt att se alt det skulle finnas så starka betänkligheter mot alt häva sekretessen för delgivningsändamål som de kritiska remissinstanserna har anfört. Jag har också stöd från majoriteten av remissinstanserna för ståndpunkten att effektivitetshän­synen väger tyngre.

Intresseprövningen enligt gällande bestätnmelser

Prop. 1990/91:11

Om det förhöll sig så att den intresseprövning som televerket gör enligt gällande regler kunde tillgodose intressena bara hos den lilla gmpp som kan ha ett befogat krav på sekretesskydd, skulle någon ändring i reglerna inte behövas. Som redan framgått anser jag att så inte är fallet.

Såsom anförs i promemorian är en första fömtsättning för en korrekt intresseprövning att televerket vet humvida ett visst hemligt telefonnum­mer går till en enskilds bostad eller inte. Vid ansökan om telefonabonne­mang skall anges om det gäller hushållsabonnemang eller företagsabonne­mang. Från televerket har del upplysts att man inte gör någon närmare prövning av om uppgiften om det sökta abonnemangets art är riktig. Även om ett abonnemang i och för sig fyller kraven för att vara ett hushållsabon­nemang, är det inte nödvändigtvis samma sak som att numret går till en enskilds bostad. Den handläggare hos televerket som har att bestämma om det hemliga numret skall lämnas ut har inte heller alltid tillgång till uppgiften om huruvida abonnemanget är ett hushålls- eller företagsabon­nemang.

Promemorian underförstår att televerket normalt utgår från att hushålls­abonnemang går till enskilds bostad. Televerket har i sitt remissvar inte hävdat något annat. Televerket har heller inte påstått sig ha någon möjlig­het att veta att ett abonnemang går till en enskilds bostad.

Här finns alltså betydande osäkerhetsmoment som kan göra att upplys­ning om ett hemligt nummer felaktigt vägras.

Den myndighet som begär den hemliga uppgiften kan upplysa televerket om vilket intresse som finns av att uppgiften lämnas ut. Men televerket vet, som jag sade tidigare, inte varför abonnenten har begärt hemligt nummer. Televerket vet alltså egentligen inte vilket intresse som sekretes­sen skall skydda, bortsett från det mycket allmänt hållna, typiska intresset att den personliga integriteten skall skyddas.

Det är givet, vilket också televerket har påpekat, att avvägningar i sekreiessammanhang ofta får göras med utgångspunkt just i det typiska intresset, därför att fullständig information inte står att få eller därför att det är det enda tänkbara tillvägagångssättet i massärenden. Vad jag vänder mig mot i fråga om de hemliga telefonnumren är sammanfattningsvis följande.

Det typiska skyddsintresset har enligt min uppfattning givits för stor tyngd i jämförelse med det motstående intresset av effektivitet i myndig­heternas verksamhet; televerket har upplyst att uppgift om hemligt tele­fonnummer i praktiken lämnas ut endast om det intresse myndigheten vill tillgodose är angeläget ur samhällets synpunkt och uppgiften om det hemli­ga telefonnumret är nödvändig för att detta intresse skall kunna tillgodo­ses. Vidare ger gällande regler dåligt beslutsunderlag. De ger inga konkreta hållpunkter för en bedömning av skyddsinlresset. De riskerar att bereda sekretess i fall som inte skall omfattas av sekretess. Och de utgör inga säkra instrument för att fånga upp de fall som verkligen är värda ett effektivt sekretesskydd.

39

Särbehandling av vissa fall?

Prop. 1990/91:11

Frågan är då om det är möjligt och lämpligt att särbehandla de fall där det finns ett befogal sekretesskydd.

Såsom anförs i promemorian kan det knappast vara möjligt att fastställa hur många telefonabonnenter det finns som har begärt hemligt nummer, därför att de lider allvarligt psykiskt men av att bli uppringda på telefon av okända. Detta torde gälla även om man bortser från problemen med att avgränsa de fall som skall särbehandlas. Under alla omständigheter kan det inte röra sig om många personer. Samma sak måste gälla personer som på gmnd av fysiskt handikapp kan ha intresse av att skonas från vissa telefonsamtal. En del av dem som har någon form av allvarlig telefon­skräck har antagligen inte telefon alls. De som ändå har telefon riskerar även med nuvarande regler att få oönskade samtal, och risken för sådana samtal ökar inte nämnvärt genom atl sekretessgenombrott tillåts för del­givningsändamål. En stor del av de abonnenter som det nu är fråga om kan förutsättas ha hjälp och stöd av någon person i sin närhet. Vid tillfällen då så inte är fallet finns möjligheten att dra ur telefonjacken.

Slutsatsen måste bli att en eventuell särreglering skulle vara påkallad bara för ett mycket litet antal personer. En ordning skulle kanske kunna införas där vissa abonnenter efter utredning beviljades en sorts "kvalifice­rat hemliga" telefonnummer av medicinska skäl. En sådan ordning skulle antagligen medföra mycket ny administration och ökade kostnader. Dess­utom skulle det kvalificerat hemliga abonnemanget kunna bli som en stämpel på den person del gäller, vilket skulle vara synnerligen integri­tetskränkande. En sådan reform vill jag alltså inte förorda. Inte heller någon av remissinstanserna har velat göra det.

Slutsatser

Av de skäl jag nu anfört förordade jag i det till lagrådet remitterade förslaget att sekretessen generellt hävs även för uppgift om hemligt telefon­nummer till enskilds bostad, om en myndighet behöver uppgiften för delgivningsändamål. Lagrådet har i sitt yttrande visat förståelse för försla­gets betydelse för effektiviteten i delgivningsverksamheten. Emellertid har lagrådet till det i lagrådsremissen förda resonemanget tillagt att det säkert många gånger kan vara vitalt för innehavarens säkerhet att det hemliga telefonnumret inte kan komma ut. Trots att sekretessen för det hemliga telefonnumret enligt 7 kap, 26 § sekretesslagen även gäller hos den myn­dighet som fått ut uppgiften, kan det enligt lagrådet inte helt bortses från risken att ett utlämnande for delgivning gör att uppgiften kommer i orätta händer. Lagrådet har därför ifrågasatt om inte en försiktigare reform är motiverad så att sekretessen för hemliga telefonnummer får genombrytas bara i den omfattning som ansetts särskilt angelägen i remissen, nämligen när det med fog kan antas att den sökte håller sig undan delgivning.

Som jag anförde i lagrådsremissen är en möjlighet till sekretessgenom­

brott för hemligt telefonnummer i första hand avsedd för den gmpp fall

40

som lagrådet syftar på, nämligen de fall där det med fog kan antas alt den sökte håller sig undan delgivning. Jag är därför beredd all av de skäl som lagrådet gett uttryck för förorda en avgränsning även i själva lagtexten lill i första hand sådana fall. Som jag exemplifierade i etl tidigare avsnitt kan del emellertid föreligga etl mycket starkt behov av all få tillgång till elt hemligt telefonnummer även i mycket brådskande situatio­ner. Med tanke på sådana fall bör del finnas en möjlighet för myndigheten all få tillgång till telefonnumret, även om det inte kan sägas alt den sökte håller sig undan. Som markering att den möjligheten bör användas restrik­tivt bör det i lagtexten ställas upp ett krav på att synneriiga skäl skall föreligga. Prövningen av om den sökte håller sig undan eller om det annars finns synnerliga skäl för utlämnande kan givelvis göras endast av den myndighet som begär atl få uppgiften, Atl bedömningen skall göras av den myndigheten bör därför uttryckligen framgå av lagtexten. Jag förordar, med avvikelse från lagrådsremissens förslag, atl 14 kap, 2 § sekretesslagen utformas i enlighet med del sagda.

Med tanke på de överväganden som enligt det sagda skall föregå elt beslut om att inhämta uppgift om ett hemligt telefonnummer är del angelägel att delta beslut fattas på en tillräckligt hög nivå inom myndighe­ten, I en domstol bör prövningen normalt ankomma på domaren själv.

Med anledning av vad som påpekats under remissbehandlingen och av lagrådet vill jag betona vikten av att den myndighet som får tillgång till ett hemligt telefonnummer hanterar uppgiften på elt sådanl sätt att sekretes­sen beträffande uppgiften kan upprätthållas också i fortsättningen (jfr 7 kap, 26 § sekretesslagen).

Prop, 1990/91:11

2.2.7 Delgivningsförsändelser får i vissa fall öppnas vid stämningsmannadelgivning

Mitt förslag: En delglvningsförsändelse i slutet kuvert som inläm­nats till polismyndigheten för stämningsmannadelgivning får öpp­nas av polismyndigheten, om det behövs för all innehållet skall kunna överbringas till en annan polismyndighet för delgivning med den sökte.

Promemorians förslag överensstämmer i princip med mitt.

Remissinstanserna har i huvudsak godtagit förslaget.

Skälen för mitt förslag: Kriminalpolisen har ett s. k. spärregister, I det registret läggs in uppgifter om bl, a, personer som är efteriysta eller som söks för delgivning, Spärregistret är centralt för hela landet. När en person grips eller medtas till förhör görs regelmässigt en kontroll i spärregistret.

41

Då kan del visa sig t, ex, atl den omhändertagne söks för delgivning av     Prop. 1990/91: 11

polisen i ett annat distrikt. Det är självfallet högst eftersträvansvärt all

delgivning i delta läge skall kunna ske medan han finns kvar hos polisen.

Elt praktiskt hinder är att han ofta kan hållas kvar bara några timmar,

varför delgivningsförsändelsen inte kan skickas på vanligt sätt till den plats

där den sökte finns. 1 promemorian har föreslagits som lösning på detta

problem att handlingarna i försändelsen skulle kunna sändas med telefax,

som alla polismyndigheter har. Detta kräver i sin tur att polismyndigheten

får möjlighet att bryta det slutna kuvertet med delgivningsförsändelsen.

Den beskrivna situationen kan uppkomma när som helst på dygnet. Det

skulle därför inte alltid bli möjligt att inhämta uppdragsgivarens tillstånd

till att bryta försändelsen.

När det gäller de konstitutionella aspekterna på ett sådant förfarande konstateras i promemorian att reglerna i 2 kap, 6 § regeringsformen ger medborgarna elt skydd gentemot det allmänna mot bl, a, undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Enligt 2 kap, 12 § regeringsformen får detta skydd emellertid inskränkas genom lag för atl tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle.

Mot denna bakgmnd föreslås i promemorian att en ny bestämmelse införs i DL av innebörd att polismyndigheten får bryta en delglvningsför­sändelse, om det behövs för att innehållet skall kunna överbringas lill den sökte,

I vissa speciella fall kan den som lämnat delgivningsuppdraget till poli­sen ha goda skäl atl motsätta sig att polisen öppnar delgivningsförsändel­sen. Promemorians lösning på detta problem är att brytande av försändel­sen skall hindras av en uttrycklig begäran av sökanden.

De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget, däribland rikspolisstyrel­sen, som anser all promemorians lösning är tillfredsställande och att reformen kommer att få stor praktisk betydelse.

Några av remissinstanserna uttrycker betänkligheter mot förslaget. En­ligt riksskatteverket förefaller brytande av brevhemligheten vara ett alltför djupt ingrepp i den enskildes integritet i förhållande till delgivningsintres­set, Justitiekanslern anför att förslaget enligt hans mening inte får leda till att den inneliggande handlingen skall betraktas som allmän handling hos polismyndigheten. Vidare anför justitiekanslern att försändelser som inne­håller handlingar för vilka sekretess gäller inte bör få öppnas eller sändas med telefax, om garantier saknas för att sekretessen inte åsidosätts, och att ett brytande av försändelsen bör kräva ett uttryckligt tillstånd av den som begärt delgivningen. Överåklagaren i Stockholm anser att den sökte bör tillfrågas om försändelsen får öppnas; om han vägrar kan detta likställas med en vägran enligt 19 § andra stycket DL all ta emot handlingen, vilket innebär alt delgivning ändå anses ha skett.

För egen del anser jag det väl motiverat att genomföra ett förslag som tillgodoser det angivna syftet, 1 förhållande till promemorians förslag bör lagtexten förtydligas så att det anges att det är fråga om överbringande av innehållet i en delgivningsförsändelse till en annan polismyndighet för delgivning med den sökte.

När det gäller skyddet för brevhemligheten kan jag konstatera att ett

'2

krav på att avsändaren skall lämna uttryckligt tillstånd till brytande av försändelsen skulle medföra en viss omgång. Del skulle nämligen krävas alt uppdragsgivarna försåg den stora massan av försändelser med påleck-ning om atl dessa får öppnas. Del skulle onekligen spara en del arbete att i stället förse en liten minoritet av försändelserna med påteckning att de inle får öppnas. Viktigare är emellertid att jag anser att avsändaren är tillräck­ligt tryggad med en regel enligl vilken han kan förbjuda öppnande av försändelsen. Därvid har jag beaktat atl den alldeles dominerande delen av avsändarna är myndigheter eller andra som agerar inom sin tjänst eller näringsverksamhet.

Vad gäller mottagarens integritet finner jag inget oacceptabelt i att personal hos polisen får möjlighet atl se innehållet i de försändelser som bryts. Den bedömningen gör jag mot bakgrunden att försändelserna i de allra flesta fall kommer från en myndighet och att avsändaren har möjlig­het att hindra alt försändelsen bryts, t, ex, när det gäller sekretess för innehållet. Därmed anser jag alt den i praktiken säkert ganska svårbemäst­rade lösning som överåklagaren i Stockholm föreslagit inte behöver prö­vas. Jag förordar alltså att promemorians förslag genomförs.

Som justitiekanslern varit inne på i sitt remissvar kan den omständighe­ten att en delgivningsförsändelse öppnas av en polismyndighet och delgiv­ningshandlingen därefter befordras med telefax lill en annan polismyndig­het givetvis inle föranleda atl delgivningshandlingen betraktas som allmän handling hos någon av polismyndigheterna (jfr 2 kap, 11 § 1 tryckfrihets­förordningen).

Vem som skall få besluta om brytande av en försändelse torde få regleras i administrativ ordning. Beslutet bör ankomma på personal i arbetsledan­de ställning.

Såsom påpekats i flera remissvar utgör en telefaxkopia ingen styrkt kopia i DL:s mening. För att delgivning skall få ske genom överbringande av lelefaxkopia krävs därför följdändring av vissa andra regler i DL, Jag återkommer lill delta i nästa avsnitt.

Prop, 1990/91:11

2.2.8 DL:s krav på att kopior av handlingar som används vid delgivning skall vara vidimerade slopas i vissa fall

Mitt förslag: Vissa regler i DL ändras så att kopior av handlingar som används vid delgivning i vissa fall inte behöver vara vidimera­de (styrkta). Det gäller fotokopior, telefaxkopior och andra kopior av handlingar, om kopian har framställts vid en myndighet. Med kopia förstås även avskrift.

Domstolsverkets förslag: Vid delgivning skall handling som upprättats vid myndigheten överbringas i huvudskrift eller styrkt avskrift eller foto­kopia. Annan handling skall överbringas i huvudskrift eller styrkt avskrift eller styrkt fotokopia.

Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget som en angelägen rationaliseringsåtgärd. Några har framfört förslag i syfte att göra reglering-

43

en mera heltäckande. Flera har framhållit vikten av att domar och beslut    Prop. 1990/91: 11 som skall användas för verkställighet vidimeras.

Skälen för mitt förslag: Enligt 6 § DL skall en handling som används för delgivning överbringas antingen i huvudskrifl (original) eller i styrkt av­skrift eller i styrkt kopia, Enligl 19 § DL anses delgivning ha skett genom att den sökte själv har mottagit handlingen i huvudskrifl eller styrkt avskrift eller styrkt kopia.

Att myndigheter använder handlingar i original för delgivningsändamål är sällsynt. Här är emellertid inga ändringar påkallade, bortsett från alt ordet original bör användas i stället för huvudskrift. Det vanligaste är naturligtvis all olika slag av kopior används. Ett slags kopia som hittills har brukat nämnas särskilt är avskriften. Avskrifter förekommer numera så sällan att det enligl min mening saknas skäl att behandla dem annorlun­da än andra kopior.

Det nuvarande kravet på atl kopior som delges skall vara vidimerade innebär en hel del arbete för myndigheterna. Om man kan avstå från kravet på vidimering, finns det alltså rationaliseringsvinster atl göra.

Det är särskilt i de allmänna förvaltningsdomstolarna som vinster skulle kunna göras. Detta hänger samman dels med atl det i den lagstiftning som tillämpas av dessa domstolar ofta föreskrivs att part skall delges domen eller beslutet, dels med all tiden för överklagande oftast räknas från den dag då parten fick del av avgörandet, och att avgörandet därför i allmänhet måste delges för att man skall få en utgångspunkt för beräkning av tiden för överklagande.

För de allmänna domstolarna finns det oftast inget krav på att själva avgörandena skall delges. Däremot delges naturiigtvis många handlingar under handläggningen av mål och ärenden. Även här - liksom hos många andra myndigheter finns alltså möjligheter lill arbetsbesparing,

1 domstolsverkets utredning framhålls att den vidimering av kopior som sker vid myndigheterna regelmässigt saknar egentliga konlrollinslag och att kopiorna bör förtjäna tilltro redan på grund av det sätt på vilkel de framställs. Remissinstanserna har instämt i denna bedömning. Själv har jag inte heller någon annan uppfattning. Från dessa synpunkter skulle alltså kravet på vidimering av kopior kunna slopas. Som jag nämnde anser jag att kopior i form av avskrifter om nu sådana överhuvudtaget framställs vid myndighet för delgivningsändamål kan behandlas på samma sätt, I de fall då kopian har framställts av annan än myndighet oftast parterna själva bör dock kravet på vidimering behållas.

Såsom både domstolsverket och flera remissinstanser påpekat har dock parterna ofta ett behov av atl deras exemplar av myndighetens avgörande är vidimerat. Om parten nämligen vill begära verkställighet av avgöran­det, t, ex, hos kronofogdemyndighet eller länsrätt, måste han normall ge in verkställighetsurkunden i bestyrkt kopia. Jag vill därför betona vikten av att myndigheterna precis som för närvarande i de fall då deras domar och beslut kan förväntas komma att tjäna som verkställighetsurkund vidi­merar kopian av sitt avgörande.

Mot denna bakgrund bör enligl min mening sammanfattningsvis följan­

de ordning införas,

44

Kravet på all kopior av handlingar skall vara vidimerade för att kunna delges med laga verkan slopas i de fall kopian har framställts vid en myndighet. Regeln lar sikte på alla sorters kopior, alltså t, ex, fotokopior, genomslagskopior, telefaxkopior och avskrifter. Kopian behöver inle vara framställd vid den myndighet som låter delge försändelsen i fråga, I stället kan den ha ingivits dit från en annan myndighet. Vidare kan situationen vara den som jag redogjorde för i föregående avsnitt, nämligen atl en polismyndighet, som anlitats för stämningsmannadelgivning, skickar handlingarna i en delgivningsförsändelse med telefax till en annan polis­myndighet, där den sökte tillfälligtvis befinner sig.

Prop. 1990/91:11

2.2.9 Länsstyrelsens beslut i vissa frågor om delgivning och kungörande skall överklagas till kammarrätten

Mitt förslag: Länsstyrelsens beslut i delgivningsfrågor enligt 22 § andra stycket DL skall överklagas till kammarrätten i stället för regeringen. Samma sak skall gälla länsstyrelsens beslut i frågor om kungörande enligt 7 § lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m, m, (kungörandelagen).

Promemorians förslag överensstämmer med mitt såvitt gäller delgiv­ningsfrågorna. Promemorian innehåller inget förslag såvitt gäller kungö-randefrågorna.

Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt förslaget. Kammarrätten i Jönköping och länsrätten i Stockholms län har dock i stället föreslagit att länsrätten blir första besvärsinstans.

Skälen för mitt förslag:

Delgivni ng.sfrågorna

Enligt 22 § andra stycket DL gäller lagen i tillämpliga delar när någon på grund av föreskrift i författning har alt, utan samband med mål eller ärende, ombesörja delgivning, 1 fråga om delgivning genom kungörelse får vederbörande påkalla biträde hos länsstyrelsen som föranstaltar om del­givning på sökandens bekostnad.

Såsom anförs i promemorian innebär lagrummet bl, a, följande. Den som på grund av en uttrycklig författningsregel har att delge någon något utan alt del gäller elt mål eller ärende vid en myndighet, har rätt att anlita polismyndighet för stämningsmannadelgivning. Om polismyndigheten av någon anledning avslår en begäran om stämningsmannadelgivning, kan detta avslagsbeslut överklagas till länsstyrelsen. Vad gäller delgivning ge­nom kungörelse kan en privatperson inte själv föranstalta om sådan. Han får i stället begära sådan delgivning hos länsstyrelsen. Det kan även finnas andra typer av beslut som länsstyrelsen har atl fatta med stöd av lagrum­met i fråga.

Beträffande talan mot länsstyrelsens beslut i sådana delgivningsfrågor som de nu nämnda finns ingen särskild regel. På grund därav gäller den

45

allmänna regeln i 30 § verksförordningen (1987: 1100) att myndighetens,     Prop, 1990/91: 11 dvs, i detta fall länsstyrelsens, beslut får överklagas till regeringen.

Det har länge varit en strävan att avlasta regeringen ärenden av löpande art (jfr bl, a, prop, 1983/84:120), Atl befria regeringen från prövning av beslut som gäller delgivningsfrågor ligger helt i linje med tankarna i den nämnda propositionen.

När det gäller frågan om vilken instans som lämpligen kan ersätta regeringen, bör enligt riktlinjerna i propositionen ärenden där rättsfrågor utgör huvudsaken överklagas till domstol medan ärenden som innehåller lämplighetsbedömningar bör överklagas i administrativ ordning. De be­slut enligt 22 § andra stycket DL som någon kan ha anledning att överklaga lär oftast vara beslut varigenom länsstyrelsen avslagit en ansökan om stämningsmannadelgivning eller kungörelsedelgivning, I sådana ärenden dominerar rättsfrågorna. Överklagande bör alltså ske till domstol.

Så långt råder ingen oenighet om promemorians förslag, inte heller om att det är allmän förvaltningsdomstol som skall vara besvärsinstans över länsstyrelsen. Som jag nämnde har emellertid kammarrätten i Jönköping i stället föreslagit länsrätten som första besvärsinstans. Även länsrätten i Stockholms län är inne på den linjen.

För egen del finner jag övervägande skäl i varje fall tills vidare tala för att kammarrätten får bli besvärsinstans i dessa fall. Jag vill emellertid inte utesluta att den lösningen kan behöva omprövas i ljuset av domstolsutred­ningens (Ju 1989:06) arbete.

Kungörandefrågorna

Som jag nämnde innehåller promemorian inget förslag i dessa frågor. Behovet av en ändring av ordningen för överklagande i dessa fall har emellertid uppmärksammats genom ett besvärsärende som nyligen kom upp till regeringen,

Kungörandelagen reglerar bl, a, kungörelseförfarandet när det är före­skrivet i lag eller annan författning att en myndighet i etl mål eller elt ärende skall tillkännage något genom kungörande i ortstidning. Huvudre­geln är att myndigheten då skall införa kungörelsen i alla dagstidningar, som har en spridning till minst fem procent av hushållen på orten. Om myndigheten finner det uppenbart att syftet med tillkännagivandet i kun­görelsen kan nås även om denna införs i ett mindre antal dagstidningar, får myndigheten göra undantag från huvudregeln. Bestämmelserna i kungö­randelagen har motsvarande tillämpning om någon annan än en myndig­het har en författningsenlig skyldighet att kungöra något. Om denne anser att den nyssnämnda undantagsregeln bör tillämpas eller att kungörelsen bör avfattas endast på främmande språk, får han inle besluta om detta på egen hand utan skall hänskjuta frågan till länsstyrelsens prövning.

När det gäller överklagande av länsstyrelsens beslut i dessa kungörande-

frågor gör sig huvudsakligen samma synpunkter gällande som vid överkla­

gande av de nyssnämnda delgivningsfrågorna, I samband med en reform i

sistnämnda hänseende bör därför motsvarande ändring ske i fråga om nu

aktuella beslut av länsstyrelsen i kungörandefrågor. Ändringen är av sådan

46

karaktär atl någon särskild remissbehandling inte torde behövas. Både när    Prop. 1990/91:11 det gäller delgivnings- och kungörandefrågorna rör det sig om några ensta­ka överklaganden om året.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1.

lagom ändring i delgivningslagen (1970:428),

2.

lag om ändring i rättegångsbalken,

3.

lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

4.

lag om ändring i lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m, m, samt

5.     lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

Förslagen har granskats av lagrådet.

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

3

§

I första stycket har efter förslag av lagrådet tagits in en hänvisning till den föreslagna nya 3 a §. Därigenom blir det, såsom lagrådet påpekat, också tydligt att bestämmelsen i fjärde slycket gäller även det fall som 3 a § reglerar,

1 tredje stycket, som behandlar telefondelgivning, har vidtagits ändringar i enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,2,3),

3a§

1 den föreslagna nya 3 a § regleras en ny variant av ordinär delgivning, benämnd förenklad delgivning. Systemet bygger på tanken att den som känner lill att elt mål eller ärende är anhängigt vid en viss myndighet skall kunna delges genom vanligt brev utan krav på delgivningserkännande under förutsättning att vederbörande har fått upplysning att så kan ske. Denna delgivningsform får tillämpas endast på delgivning som ombesörjs av myndighet.

Paragrafen har formulerats nästan helt i enlighet med lagrådets förslag.

Sålunda anges i första stycket att ordinär delgivning med den som inlett

målet eller ärendet eller med dennes motpart får ske genom atl myndighe­

ten sänder handlingen med posten lill den sökte under hans senast kända

adress och minst en dag senare skickar etl meddelande om att handlingen

har sänts. Som en förutsättning för att denna delgivningsform, s, k, förenk-

47

lad delgivning, skall få användas anges också att det inte är olämpligt med     Prop, 1990/91:11 hänsyn till omständigheterna,

1 andra stycket anges all förenklad delgivning inte får avse stämnings­ansökningar eller andra handlingar varigenom mål eller ärenden anhängig­görs. Vidare föreskrivs att förenklad delgivning får användas bara om den sökte har delgivits upplysning om att så kan komma att ske. Dock gäller att sådan information om förfarandet inte behöver delges den som inlett målet eller ärendet, om den lämnas i nära anslutning lill atl hans ansökan har kommit in lill myndigheten.

Kravet på delgivning a\ informationen innefattar förstås krav på delgiv­ning enligt någon annan metod i DL än den förenklade; della följer av den förenklade delgivningens konstmktion.

Regeln om att delgivning av informationen med sökanden kan underlå­tas, om den lämnas i nära anslutning till att ansökningen kommit in till myndigheten, kan få något olika innebörd beroende på om ansökningen gäller första instans eller besvärsinstans. Vid t, ex, ansökan om stämning lill tingsrätt är saken okomplicerad; tingsrätten skickar informationen till sökanden så snart målet har registrerats. När det gäller t, ex, ett överkla­gande till hovrätten av tingsrättens avgörande skall överklagandet ges in till tingsrätten och då kan det förflyta viss tid innan överklagandet och handlingarna i målet skickas till hovrätten. Avsikten är att det i detta fall är hovrätten som skall informera klaganden om atl den förenklade delgiv­ningen kan komma att tillämpas där. Det är precis som kan sägas framgå av lagtexten tillfyllest att informationen i sådana fall skickas i nära anslutning till att målet har kommit in lill hovrätten.

Informationen till den sökte bör innehålla upplysning om hur myndig­heten avser att delge handlingar i fortsättningen. Det bör alltså anges att myndigheten kan komma att skicka handlingar med posten lill den sökte under hans senast kända adress och att delgivning normalt kommer att anses ha skett två veckor efter det all myndigheten skickat meddelandet om all själva delgivningsförsändelsen avsänts. Den sökte bör uppmärk­sammas på att detta innebär atl han, så länge målet pågår, bör se till att han kan ta del av sin post senast varannan vecka och att han annars själv får höra av sig till myndigheten och fråga om någon försändelse skickats till honom. Han bör också uppmanas att anmäla ändrad adress. Meddelan­det bör innehålla en kortfattad påminnelse om delgivningsregelns inne­börd och vara daterat för att den sökte skall kunna se när tvåveckorsperio-den går till ända. Domstolsverket har erbjudit sig att utarbeta blanketter och annat informationsmaterial.

Meddelandet om delgivningshandlingen skall skickas minst en dag efter själva delgivningshandlingen. Därigenom uppnås en bättre riskspridning än om den skickades samma dag, Å andra sidan motverkas syftet med meddelandet om man dröjer någon längre tid med att skicka detta. Rikt­märket bör därför vara att meddelandet skickas påföljande arbetsdag eller, om så undantagsvis inte kan ske, en eller ett par dagar därefter.

Förenklad delgivning får alltså inte användas när det gäller stämnings­

ansökningar och andra handlingar, varigenom mål eller ärenden anhängig­

görs. Det är också förbjudet med förenklad delgivning av tilläggsstämning-

48

ar som kommer in under målets handläggning.

När det gäller föreskriften att förenklad delgivning inte får användas,    Prop. 1990/91:11 om det är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, måste uttolkningen härav i största utsträckning lämnas till myndigheterna själva, eftersom förhållandena kan variera oändligt. Några hållpunkter vill jag dock ange.

Förfarandet bör inte användas under tid för vanlig sommarsemester och längre helger. Det bör inte användas om parten särskilt har anmält att han inte kan nås av poslen under viss lid; detta under fömtsättning givetvis att uppgiften kan bedömas som trovärdig och inte som etl försök atl undandra sig delgivning. Man bör vara försiktig med att använda förfarandet gent­emot personer som på goda gmnder kan antas ha särskilt svårt att förstå vad som krävs av dem och att tillvarata sina intressen, t, ex, personer som är mycket unga, mycket gamla eller har psykiska handikapp. En annan situation som uppmärksammats i några remissvar är att det kan finnas någon i den söktes hushåll som har motstående intressen till denne och som därför kan befaras undanhålla honom hans post. Jag har i den allmän­na motiveringen (avsnitt 2,2,2) varit inne på att myndigheten kan välja att avstå från förenklad delgivning av handlingar vilkas innehåll är mycket ingripande för den enskilde. Jag har också nämnt att det kan bedömas som olämpligt att använda förenklad delgivning gentemot en part under myc­ket lång tid.

På sökandesidan kan förenklad delgivning tillämpas i fråga om t, ex, kärande i tvistemål och sökande i domstolsärende vid tingsrätt, vadekä­rande och klagande i mål i hovrätten, revisionskärande och klagande i mål i högsta domstolen. På svarandesidan kan delgivningsformen tillämpas i fråga om t, ex, svaranden i tvistemål, den tilltalade i brottmål, motpart i domstolsärende samt vadesvarande, revisionssvarande och motpart i mål i de allmänna överrätterna. Härtill kommer motsvarande parter i mål och ärenden vid de allmänna förvaltningsdomstolama, specialdomstolama och andra myndigheter än domstolar. Ett stort fält för den nya delgivnings­formen inom förvaltningsprocessen bör kunna bli delgivning av domar och beslut. Särskilda effektivitetsvinster kan vidare förväntas uppnås i sådana ärenden hos förvaltningsmyndighet där det finns ett stort antal sakägare.

Andra delgivningssäll än förenklad delgivning kan vid behov tillämpas i förhållande till en part som tidigare i målet har tillsänts handlingar genom förenklad delgivning, om det någon gång skulle finnas sakliga skäl för det, t, ex, om myndigheten inte vill eller kan vänta två veckor på att delgivning skall anses ha skett. Det är emellertid viktigt att myndigheten i det enskil­da fallet alltid gör klart vilken delgivningsform som tillämpas. Det bör sålunda inte komma i fråga att man i samband med förenklad delgivning skickar med ett vitt kort "för säkerhets skull"; den berörde kan då känna osäkerhet om vilka regler som egentligen gäller.

Såsom påpekats i den allmänna motiveringen finns det inget hinder mot att börja använda förenklad delgivning först i ett senare skede av handlägg­ningen än just efter talans väckande. En fömtsättning är att parterna då delges information om att förenklad delgivning kommer att användas.

49

4   Riksdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 

II

Prop, 1990/91:1

I paragrafens Jörsta stycke har tagits in en bestämmelse att kopia av en

handling som delges inte behöver vara styrkt, om kopian har framställts

vid en myndighet. Förslaget har behandlats i den allmänna motiveringen

(avsnitt 2,2,8), Såsom framgår där har det inle ansetts behövligt att i

fortsättningen behandla avskrifter på annat sätt än andra kopior.

9§

Paragrafens första stycke behandlar delgivning med juridiska personer (utom staten). Gällande rätt innebär att delgivningshandlingen skall över­bringas till någon som har rätt att företräda den juridiska personen eller, om flera är gemensamt behöriga, till någon av dem. Saknas behörig ställfö­reträdare, får handlingen lämnas till någon som har rätt att sammankalla dem som har beslutanderätten, 1 ett nytt andra stycke införs nu en ny möjlighet. Handlingen får överbringas lill en suppleant för en behörig ställföreträdare, om ett försök till delgivning enligt första stycket har misslyckats eller om alla delgivningsförsök enligt första stycket på förhand kan bedömas som utsiktslösa. Lagtexten har formulerats i enlighet med lagrådets förslag.

Med suppleant avses i detta sammanhang någon som har till uppgift att träda in vid förfall för någon som ensam eller i förening med någon annan har rätt att företräda en juridisk person eller annan sammanslutning. Det är alltså inte nödvändigt att just ordet suppleant är den beteckning som används i den författning eller motsvarande som innehåller regler för den ifrågavarande typen av juridisk person.

Vidare föreskrivs i förevarande stycke att suppleanten utan dröjsmål skall lämna handlingen lill någon som har rätt att företräda den juridiska personen. Denna regel står i saklig överensstämmelse med den gällande regleringen av liknande situationer i 9 och 10 §§,

10 §

Paragrafen reglerar delgivning med delägare i samfallighet och med med­lemmar i sammanslutning. Delgivning får ske genom att handlingen läm­nas till en ledamot av styrelsen, till förvaltaren eller till någon sammankal­lande, 1 ett nytt andra stycke införs nu en möjlighet till delgivning genom en suppleant för en ledamot av styrelsen. Förslaget har kommenterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,2,5) och i specialmotiveringen till

9§.

Av paragrafens fjärde stycke framgår att suppleanten skall lämna hand­lingen vidare till någon som har rätt att föra delägarnas eller medlemmar-'rtäs talan eller underrätta dem som avses med delgivningen.

12 §

I ett nytt andra stycke i paragrafen införs en möjlighet till surrogatdelgiv­ning genom arbetsgivare. Om en enskild person som söks för delgivning på

50

sin arbetsplats inle träffas där under sin vanliga arbetstid, får sålunda    Prop, 1990/91: 11 delgivningshandlingen lämnas till den söktes arbetsgivare, I den allmänna motiveringen, avsnitt 2,2,4, har behandlats frågan om vem som  vid tillämpning av förevarande paragraf skall betraktas som arbetsgivare. Lag­texten har utformats i enlighet med vad lagrådet uttalat.

Av tredje stycket, som motsvarar nuvarande andra stycket, följer atl ett s, k, delgivningsmeddelande därefter skall sändas till den sökte med poslen under hans vanliga adress. Av 14 § följer att arbetsgivaren skall tillse atl handlingen kommer den sökte till hända så snart det kan ske samt att han skall erinras om della, när handlingen lämnas till honom.

Genom dessa regler kommer surrogatdelgivning genom arbetsgivare att följa samma mönster som annan surrogatdelgivning enligl 12 och 13 §§, För att delgivningen skall kunna genomföras måste alltså arbetsgivaren frivilligt åta sig att medverka. Övriga förutsättningar för användningen av della delgivningssäll har beskrivits i den allmänna motiveringen.

I9§

I paragrafens första stycke har gjorts en ändring som gäller kraven på den handling som delges. Det anges nu helt enkelt all delgivning har skett genom att den sökte själv har mottagit handlingen. Hur handlingen skall vara beskaffad framgår av 6 §, Förslaget har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,2,8) och i specialmotiveringen till 6 §,

I en ny andra punkt i paragrafens tredje stycke anges när delgivning enligt 3 a § skall anses ha skett, nämligen två veckor efter det att meddelan­det om den ursprungliga delgivningshandlingen skickades med posten.

Härifrån gäller dock det undantaget att delgivning inte skall anses ha skett, om det med hänsyn lill omständigheterna i det enskilda fallet -framstår som osannolikt att handlingen kommit fram lill den söktes senast kända adress inom tvåveckorsperioden. Det mest typiska exemplet på della är förstås atl delgivningshandlingen kommer i retur med poslens påskrift om att adressaten är okänd på angiven adress. Del kan också vara så alt endast meddelandet om delgivningsförsändelsen kommer i retur. Även i detta fall lär risken för att inte heller delgivningshandlingen kom­mit fram vara så stor all den sökte inle bör anses delgiven. Ett fall som kan förväntas bli vanligt är att den sökte hör av sig med anledning av medde­landet och anmäler att han inte har fått själva delgivningsförsändelsen; del är ju främst just denna funktion som meddelandet är avsett att ha. En sådan anmälan skall naturligtvis också medföra all delgivning inte skall anses ha skett, under förutsättning all det inle finns grundad anledning att anta att den sökte ljuger för att undandra sig delgivning,

1 övrigt har innehållet i den föreslagna ändringen i denna paragraf kommenterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,2,2) och i special-motiveringen lill 3 a §,

22 §

I andra stycket har tagits in en ny regel om alt överklagande av länsstyrel­sens beslut i sådana delgivningsfrågor som avses i paragrafen överklagas till kammarrätten. Förslaget har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,2,9),

Prop, 1990/91:11

29a§

I paragrafen, som är ny, har tagits in en bestämmelse om att polismyndig­heten får öppna delgivningsförsändelser i vissa fall. Förslaget har behand­lats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2,2,7),

Ikraftträdande m. m.

De föreslagna lagändringarna föreslås träda i kraft den I januari 1991, 1 övergångshänseende har föreskrivits att upplysning om att förenklad del­givning kan komma att ske får ges med laga verkan även före ikraftträdan­det. Vidare har efter påpekande från lagrådet tagits upp en bestämmelse om all äldre föreskrifter skall gälla i fråga om överklagande av beslut enligt 22 § som meddelats före ikraftträdandet,

4.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken och förslaget till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291)

1 enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2,1) har i de båda rubricerade lagarna (33 kap. 2 § RB resp, 47 § FPL) tagits in en regel om att underrättelse bör ske genom delgivning endast om del är påkallat med hänsyn lill omständigheterna, 1 lagtexten har dessutom på förslag av lagrådet uttryckligen beaktats dels den övergångsbestämmel­se till DL som redovisades i den allmänna motiveringen, dels alla fall av obligatorisk delgivning. Sålunda anges i den föreslagna lagtexten att del­givning skall användas om del är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgiv­ning bör ske men att i övrigt delgivning bör tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna.

De fall där delgivning uttryckligen är föreskriven t, ex, vid stämning i tvistemål och brottmål påverkas alltså inte av de nu föreslagna reglerna. Inte heller de motsatta fallen, där det uttryckligen sägs att delgivning kan underlåtas, träffas av de föreslagna reglerna,

I övriga situationer bör avgörande för om delgivning bör ske eller ej vara

hur viktigt domstolen bedömer det vara att ha ett bevis för att meddelan­

det verkligen har kommit fram till adressaten. Ett sådanl bevis kan vara

viktigt för domstolens planering; domstolen behöver normalt veta om ett

vittne har fått del av kallelsen för att bedöma om huvudförhandlingen

kommer alt kunna hållas eller inte. Oftare är det dock fråga om att

52

domstolen inte får eller bör vidta några ingripande åtgärder mot någon    Prop. 1990/91:11 som inte delgivits och därigenom på ett betryggande sätt beretts möjlighet att tillvarata sina rättigheter.

Kallelser till förhandlingar innehåller regelmässigt en upplysning om alt utevaro från förhandlingen kan medföra att saken avgörs i en för den uteblivne ogynnsam riktning eller att utevaro kan leda till att ett vite döms ut. Det kan därför mera sällan vara försvarbart att avstå från delgivning när det gäller kallelser till förhandling. Ett undantag utgör kallelser till advokater och andra som på yrkets vägnar företräder parter i målen.

En stor och heterogen gmpp av meddelanden utgör olika sorters föreläg­ganden att yttra sig till domstolen.

Om föreläggandet innehåller eller åtföljs av något material som är nytt för mottagaren och om saken kan komma att avgöras utan att denne yttrat sig, är det oftast inte möjligt att avstå från delgivning. Som exempel på ett sådant fall som kräver delgivning kan jag nämna föreläggande enligt 42 kap. 11 § RB för svaranden att avge skriftligt svaromål vid påföljd av tredskodom. Däremot bör en handling som innehåller aterkallelse av talan normalt kunna kommuniceras med motparten utan delgivning.

Ofta föreläggs parter att komplettera sin talan hos domstolen vid påföljd att denna annars avvisas. Avvisningsbeslutet innebär i sådana fall inte att själva saken avgörs. Normalt har parten möjlighet att återkomma med en ny och bättre framställning och åtminstone i de fallen bör delgivning av föreläggandet kunna underlåtas. Annorlunda kan det ställa sig när parten inte har den möjligheten. Jag tänker särskilt på sådana fall där en viss tidsfrist har hunnit gå ut när talan avvisas; det kan gälla vadetalan i hovrätt eller talan om ett anspråk där preskriptionsrisk föreligger.

Ett annat område är skriftväxlingen under målets handläggning. Då gäller del åtgärder som vidtas och beslut som fattas utan att målet slutligt avgörs. På detta område bör det genereflt sett finnas utrymme att minska användningen av delgivning jämfört med läget i dag. Det är här ofta fråga om all handlingar som kommer in från en part skickas lill motparten för eventuellt yttrande. Det kan också gälla frågor eller underrättelser från domstolen lill parterna. En kritisk prövning av delgivningsbehovet måste här kunna leda till färre delgivningar. Rent praktiskt lär det ofta bli fråga om att domstolen anger en viss sista dag för yttrandet i stället för en viss tid efter delgivning.

4.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m. m.

I 7 § har tagits in en regel om att länsstyrelsens beslut i vissa kungörande-frågor överklagas till kammarrätten i stället för som nu till regeringen (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.9). Efter påpekande från lagrådet har tagils upp en övergångsbestämmelse om att äldre föreskrifter skall gälla i fråga om överklagande av beslut som meddelats före ikraftträdan­det.

53

4.4 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)    Prop. 1990/91:11

I 14 kap. 2 § har gjorts en ändring med anledning av att hemliga telefon­nummer föreslås bli tillgängliga för delgivningsändamål i ökad utsträck­ning (jfr avsnitt 2.2.6 i den allmänna motiveringen).

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1.

lagom ändring i delgivningslagen (1970:428),

2.

lag om ändring i rättegångsbalken,

3.

lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

4.

lag om ändring i lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m.m. saml

5.

lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen atl anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

54

FÖRFATTNINGSFÖRSLAG

Prop. 1990/91:11

Bilaga 1

1 Förslag till

Lagom ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428) dels att 3, 9, 10, 12, 19, 22 och 30 §§ skal! ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 3 a§ och 29a§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§'

Myndighet ombesörjer delgivning genom alt sända handlingen med posten eller överlämna den med bud eller på annat sätt till den sökte, varvid som bevis att denne har mottagit försändelsen begäres delgivnings­kvitto eller mottagningsbevis (ordinär delgivning).

Om det finns anledning antaga att delgivningskvitto eller mottagnings­bevis ej kommer att lämnas eller ej kommer att erhållas i tid, får myndig­het som regeringen bestämmer ombesörja att handlingen överlämnas till den sökte i särskild ordning genom postverkets försorg (särskild postdel­ning).

När det är lämpligt, får en myn-

När det är lämpligt, får en myn­

dighet delge kallelser, meddelanden

dighet delge kallelser, meddelanden

och andra handlingar med enkelt

och andra handlingar, som inte är

innehåll genom att innehållet läses

vidlyftiga eller annars av svårtilf

upp vid telefonsamtal med den sök-

gängligt innehåll, genom att inne-

te och handlingen därefter sänds till

hållet läses upp vid telefonsamtal

denne med posten (telefondelgiv-

med den sökte och handlingen där-

ning). Sådan delgivning får inte

efter sänds till denne med posten

avse stämningsansökningar eller

(telefondelgivning). Sådan delgiv-

andrå handlingar, varigenom mål

ning får inte avse stämningsansök-

eller ärenden anhängiggörs,

ningar eller andra handlingar, var­

igenom mål eller ärenden anhängig­

görs.

Kan delgivning inte ske enligt första tredje styckena, får delgivning ske genom stämningsman eller annan, vars intyg enligt 24 § första stycket utgör fullt bevis om delgivning (stämningsmannadelgivning),

I fall som avses i 15 och 16§§ får delgivning ske genom kungörelse (kungörelsedelgivning),

3a§

55

Vid ordinär delgivning behöver delgivningskvitto eller mottagnings­bevis inte begäras, om delgivning skall ske med part eller sökande som känner till att målet eller ären­det förekommer hos myndigheten och som fått veta att delgivning kan komma all ske på del sätt som sägs i denna paragraf Myndigheten skall i så fall skicka handlingen med pos­ten till den söktes senast kända ad-

' Senaste lydelse 1985:266,

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop, 1990/91:11

Bilaga 1 ress och minst en dag senare skicka

en påminnelse om handlingen.

Detta förfarande Jår inte använ­das, om det är olämpligt med hän­syn till omständigheterna.

Skall delgivning ske med annan juridisk person än staten, överbringas handlingen till någon som har rätt att företräda den juridiska personen eller, om flera är gemensamt behöriga, till någon av dem. Saknas behörig ställföreträdare men finns någon som har rätt att sammankalla dem som skall besluta i den juridiska personens angelägenheter, överbringas hand­lingen till denne.

Kan delgivning inte ske med nå­gon som avses i första stycket, får delgivning ske genom att handling­en överbringas till en suppleant för en behörig ställföreträdare. Supple­anten skall ulan dröjsmål lämna handlingen till någon som har rätt att företräda den juridiska perso­nen.

Delgivning med dödsbo genom att handlingen överbringas till någon av dödsbodelägarna får ske endast om denne sitter i boet eller om delgivning­en föranleds av att dödsboet innehar fast egendom som är taxerad som jordbmksfastighet. Dödsbodelägare som mottagit handlingen skall utan dröjsmål underrätta övriga delägare om delgivningen.

Dödsbodelägare som sitter i boet har rätt att taga emot handlingen, även om boet ej förvaltas av delägare. Han svarar i sådant fall för att handlingen utan dröjsmål lämnas till någon som har rätt att företräda boet,

10§ Skall delgiving ske med delägare i samfallighet eller med medlemmar i sammanslutning och är styrelse eller annan utsedd att förvalta samfällighe­tens eller sammanslutningens angelägenheter, får handlingen överbringas till ledamot av styrelsen eller till förvaltaren. Saknas styrelse eller förvalta­re men finns någon som har rätt att sammankalla dem som skall besluta i samfällighetens eller sammanslutningens angelägenheter, får handlingen överbringas till denne.

Kan delgivning inte ske med nå­gon som avses i första stycket, får delgivning ske genom atl handling­en överbringas lill en suppleant för en ledamot av styrelsen.

Tillhör gruva flera gemensamt, får delgivning med delägarna ske genom att handlingen överbringas till gmvföreståndaren.

Har den som enligt denna paragraf mottagit handling ej rätt att föra delägarnas eller medlemmarnas talan, skall han lämna handlingen till någon som har sådan behörighet eller underrätta dem som avses med delgivningen,

2 Senaste lydelse 1989: 33,

56

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:11

12§

""S" 

Har enskild person som sökes för delgivning känt hemvist inom riket och träffas han ej där, får handlingen lämnas till vuxen medlem av det hushåll, som han tillhör. Träffas ej heller sådan person, får handlingen lämnas till den söktes hyresvärd, om denne bor i samma hus, eller till annan som i hyresvärdens ställe har tillsyn över huset och bor där. Driver den sökte rörelse med fast kontor och träffas han ej där under vanlig arbetstid, får handlingen lämnas på kontoret till någon som är anställd där,

Otn en enskild person söks för def

givning på sin arbetsplats men Inte

träffas där under sin vanliga arbets­

tid, får handlingen lämnas till den

söktes arbetsgivare.

Har handling lämnats  på  sätt        Har handling  lämnats  på  sätt

som anges i  första slycket  skall     som anges i första eller andra styc-

meddelande   härom   sändas   med     ket skall meddelande härom sändas

posten till den sökte under hans     med posten till den sökte under

vanliga adress,

hans vanliga adress,

19§'

Delgivning har skett genom att den som sökes för delgivning själv har mottagit handlingen i huvudskrift eller styrkt avskrift eller styrkt kopia oavsett på vilket sätt den kommit honom till hända. Har den sökte kvit­terat postförsändelse som hämtats av bud, skall den anses ha kommit honom till hända samma dag som den avhämtats på posten.

Förekommer vid särskild postdelgivning eller stämningsmannadelgiv­ning att den som sökes för delgivning vägrar att taga emot handlingen, anses delgivning ändå ha skett.

Delgivning skall anses ha skett

enligl 6§ andra stycket genom att handlingen är tillgänglig och medde­landet delgivits,

enligt 3 a§ när två veckor förflutit från del att påminnelsen skickades med posten och det Inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen kommit den sökte till hända,

enligt 3§ tredje stycket, 12 eller 13§ genom att del blivit fullgjort som föreskrivs där,

enligt 15 § andra stycket sista punkten genom att handlingen lämnats i den söktes hemvist eller fästs på dörren till hans bostad,

enligt 17 § på tionde dagen efter beslutet om kungörelsedelgivning under förutsättning att det blivit fullgjort som föreskrives i paragrafens första stycke,

22 § Bestämmelserna i denna lag om delgivning av handling tillämpas även vid delgivning av annat än handling,

' Senaste lydelse 1985:266.

"Senaste lydelse 1978:768.

57

Nuvarande lydelse

Lagen gäller i tillämpliga delar när någon på grund av föreskrift i författning har att, utan samband med mål eller ärende, ombesörja delgivning, 1 fall som avses i 15 el­ler 16§ får han påkalla biträde hos länsstyrelsen som föranstaltar om delgivning på hans bekostnad.

Föreslagen lydelse

Lagen gäller i tillämpliga delar när någon på grund av föreskrift i författning har atl, ulan samband med mål eller ärende, ombesörja delgivning, I fall som avses i 15 el­ler 16 § får han påkalla biträde hos länsstyrelsen som föranstaltar om delgivning på hans bekostnad. Länsstyrelsens beslut Jår överklagas hos katnmarrätten.

Prop, 1990/91:1 Bilaga 1

29 a§

En delgivningsJÖrsändelse sotn lämnats till en polismyndighet för delgivning får öppnas av myndighe­ten, om det behövs för all innehållet skall kunna överbringas till den sök­te. Vad nu sagts gäller dock inte om uppdragsgivaren angett att försän­delsen inte Jår öppnas.

30 r

Den som uppsåtligen underlåter atl lämna uppgifter enligt 27 § eller lämnar oriktiga uppgifter döms till böter, högst ettusen kronor.

Den som uppsåtligen underlåter att lämna uppgifter enligt 27 § eller lämnar orikliga uppgifter döms till böter, högst ettusen kronor. Till samma straff' döms arbetsgivare som vägrar att JÖr den anställdes räkning la emot en handling enligt 12§ andra stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991,

Senaste lydelse 1985:266,

58

2 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Bilaga 1 Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 33 kap, 2§ rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 kap,

2§

Skall rätten underrätta någon om

innehållet i en handling eller om nå­

got annat, Jår det ske genom delgiv­

ning. Delgivning bör dock tillgripas

bara om det är påkallat med hänsyn

I

till omständigheterna.

Då från part inkommen inlaga eller annan handling skall delgivas, åligge parten att vid handlingen foga styrkt avskrift därav. Skall delgivning ske genom rättens försorg och erfordras för delgivningen flera avskrifter, vare parten skyldig att tillhandahålla dem. Tillhandahåller ej part avskrift, som nu sagts, ombesörje rätten på partens bekostnad handlingens avskrivande.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991,

59

3 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291)

Härigenom föreskrivs att 47 § förvaUningsprocesslagen (1971:291) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

47 

§

Skall rätten bringa handling eller Skall rätten underrätta någon om

annat till någons kännedom, får det innehållet i en handling, får det ske

ske genom delgivning.

genom delgivning. Delgivning bör

dock tillgripas bara om det ärpåkaf lat med hänsyn till omständigheter­na.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

60

4 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

' 

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 2§ sekretesslagen (1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap. 2§' Sekretess hindrar inte att uppgift i annat fall än som avses i 1 § lämnas till myndighet, om uppgiften behövs där för

1.  förundersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eller skiljande

från anställning eller annat jämförbart rättsligt förfarande vid myndighe­

ten mot någon rörande hans deltagande i verksamheten vid den myndighet

där uppgiften förekommer,

2.

omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften förekommer, eller

3.

tillsyn över eller revision hos den myndighet där uppgiften förekom­mer.

Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas i muntligt eller skriftligt yttran­de av sakkunnig till domstol eller myndighet som bedriver förundersök­ning i brottmål.

Sekretess hindrar inte att uppgift        Sekretess hindrar inte att uppgift om enskilds adress, telefonnummer     om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas till en myn-     och arbetsplats lämnas till en myn­dighet, om uppgiften behövs där     dighet, om uppgiften behövs där för delgivning enligt delgivnings-     för delgivning enligt delgivnings­lagen (1970:428). Vad nu sagts gäf     lagen (1970:428). ler dock Inte uppgift hos televerket om telefonnummer till enskilds bo­stad, om den enskilde hos televerket begärt att abonnemanget skall håf las hemligt och uppgiften omfattas av sekretess enligt 9 kap. 8§ tredje stycket.

Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas lill åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter.

För uppgift som omfattas av sekretess enligt 7 kap. 16§§, 8 kap. 8§ första stycket, 9 eller 15§ eller 9 kap. 4 eller 7§, 8§ första eller andra stycket eller 9§ andra stycket gäller vad som föreskrivs i fjärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindri­gare straffan fängelse i två år. Dock hindrar sekretess enligt 7 kap. 1 eller 4§ inte att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. brottsbalken mot någon som inte har fyllt arton år lämnas till åklagarmyn­dighet eller polismyndighet.

Tredje och fjärde styckena gäller inte uppgift som omfattas av sekretess enligt 9 kap. 9§ första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

' Senaste lydelse 1985:656,

61

Bilaga 2    Prop, 1990/91: 11 Bilaga 2

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över departementspromemorian (Ds 1989:75) Några delgivningsfrågor och domstolsverkets förslag till ändring i delgivningslagen.

Yttranden över promemorian och domstolsverkets förslag har till justitie­departementet avgetts av justitiekanslern, domstolsverket, riksåklagaren, kriminalvårdsstyrelsen, datainspektionen, socialstyrelsen, postverket, te­leverket, riksskatteverket, statskontoret, riksrevisionsverket, rikspolissty­relsen, Svea hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge. Stockholms tingsrätt, Eskilstuna tingsrätt. Väslerviks tingsrätt, Malmö tingsrätt, Göte­borgs tingsrätt, Östersunds tingsrätt, Haparanda tingsrätt, kammarrätten i Jönköping, länsrätten i Stockholms län, länsrätten i Värmlands län, hyres­nämnden i Göteborg, riksdagens ombudsmän (chefsjustitieombudsman Claes Eklundh), Sveriges advokatsamfund, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges föreningsbankers förbund. Tjänstemännens centralorganisation. Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisationen i Sverige, Svenska Arbetsgivareförening, Svenska Bankföreningen, Sveriges domareförbund. Föreningen Sveriges kronofogdar. Föreningen Sveriges polischefer. För­eningen Sveriges åklagare, Sveriges Ackordscentral, polismyndigheten i Göteborg, Finansbolagens förening. Svenska Inkassoföreningen saml In-trum Justitia Aktiebolag,

Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagarna vid regionåkla­garmyndigheterna i Stockholm, Jönköping och Gävle, Riksskatteverket har bifogat yttranden från kronofogdemyndigheterna i Stockholms, Söder­manlands, Kristianstads och Norrbottens län. Centralorganisationen SACO/SR har bifogat ett yttrande från JUSEK,

62

Bilaga 3    Prop, 1990/91:11 Bilaga 3

Till lagrådet remitterade lagförslag

1  Förslag till

Lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Härigenom föreskrivs i fråga om delgivningslagen (1970:428) dels att 3, 6, 9, 10, 12, 19 och 22 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 3 a§ och 29 a§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§'

Myndighet ombesörjer delgivning genom att sända handlingen med posten eller överiämna den med bud eller på annat sätt till den sökte, varvid som bevis att denne har mottagit försändelsen begäres delgivnings­kvitto eller mottagningsbevis (ordinär delgivning).

Om det finns anledning antaga att delgivningskvitto eller mottagnings­bevis ej kommer att lämnas eller ej kommer att erhållas i tid, får myndig­het som regeringen bestämmer ombesörja att handlingen överiämnas till den sökte i särskild ordning genom postverkels försorg (särskild postdel­givning).

När det är lämpligt, får en myn-

När det är lämpligt, får en myn­

dighet delge kallelser, meddelanden

dighet delge kallelser, meddelanden

och andra handlingar med enkelt

och andra handlingar, som inte är

innehåll genom att innehållet läses

omfattande eller annars av svårtlU-

upp vid telefonsamtal med den sök-

gängligt innehåll, genom att inne-

te och handlingen därefter sänds till

hållet läses upp vid telefonsamtal

denne med posten (telefondelgiv-

med den sökte och handlingen där-

ning). Sådan delgivning får inte

efter sänds till denne med posten

avse stämningsansökningar eller

(telefondelgivning). Sådan delgiv-

andrå handlingar, varigenom mål

ning får inte avse stämningsansök-

eller ärenden anhängiggörs,

ningar eller andra handlingar, var­

igenom mål eller ärenden anhängig­

görs.

Kan delgivning inte ske enligt första-tredje styckena, får delgivning ske genom stämningsman eller annan, vars intyg enligt 24 § första stycket utgör fulU bevis om delgivning (stämningsmannadelgivning),

I fall som avses i 15 och 16§§ får delgivning ske genom kungörelse (kungörelsedelgivning),

3a

§

Vid ordinär delgivning behöver delgivningskvitto eller mottagnings­bevis inte begäras, om delgivning skall ske med den som inlett målet eller ärendet eller med den som är

Senaste lydelse 1985:266,

63

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop, 1990/91:11

Bilaga 3 svarande efter annars är motpart till sökanden och som tidigare delgivits i målet. Myndigheten skaft i så fall sända handlingen med posten till den söktes senast kända adress och minst en dag senare sända ett med­delande otn att handlingen avsänts (förenklad delgivning).

Förenklad delgivning får använ­das bara om den sökte har fåll upp­lysning om att så kan komma att ske. Sådan upplysning skall delges den som är svarande eller annars är motpart till sökanden. Upplysning till annan part eller sökande skall lämnas så snart som möjligt efter det att ansökningen kom in till myndigheten.

Förenklad delgivning Jår inte an­vändas

1.

i fråga om stämningsansök­ningar eller andra handlingar var­igenom mål eller ärenden anhängig­görs,

2.

om det I annat fall är olämpligt med hänsyn till omständigheterna.

6§

Vid      delgivning     överbringas        Vid      delgivning     överbringas

handlingen i huvudskrifl eller styrkt     handlingen i original eller styrkt ko-

avskrift eller styrkt kopia,

pia. En kopia som har fratnstäftts

hos en myndighet behöver inte be­styrkas.

Är handling som skall delges av vidlyftig beskaffenhet eller är det av annan anledning ej lämpligt att handlingen mångfaldigas, får myndigheten besluta, att handlingen i stället skall hållas tillgänglig hos myndigheten eller på plats, som myndigheten bestämmer. Meddelande därom och om den tid, under vilken handlingen hålles tillgänglig, delges den sökte.

Andra stycket gäller ej delgivning av stämningsansökan eller annan handling, varigenom talan anhängiggöres, I fråga om bilaga till sådan handling får andra stycket dock tillämpas.

Skall delgivning ske med annan juridisk person än staten, överbringas handlingen till någon som har rätt att företräda den juridiska personen eller, om flera är gemensamt behöriga, till någon av dem. Saknas behörig ställföreträdare men finns någon som har rätt att sammankalla dem som skall besluta i den juridiska personens angelägenheter, överbringas hand­lingen till denne,

-Senaste lydelse 1989:33,

64

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:11

Bilaga 3 Kan delgivning inte ske med nå­gon som avses i Jörsta stycket, får delgivning ske genom att handling­en överbringas lill en suppleant för en behörig ställföreträdare. Supple­anten skall ulan dröjsmål lämna handlingen till någon som har rätt att företräda den juridiska perso­nen.

Delgivning med dödsbo genom att handlingen överbringas till någon av dödsbodelägarna får ske endast om denne sitter i boet eller om delgivning­en föranleds av att dödsboet innehar fast egendom som är laxerad som jordbruksfastighet. Dödsbodelägare som mottagit handlingen skall utan dröjsmål underrätta övriga delägare om delgivningen.

Dödsbodelägare som sitter i boet har rätt att taga emot handlingen, även om boet ej förvaltas av delägarna. Han svarar i sådant fall för att handling­en utan dröjsmål lämnas till någon som har rätt att företräda boet,

10§ Skall delgivning ske med delägare i samfallighet eller med medlemmar i sammanslutning och är styrelse eller annan utsedd att förvalta samfällighe­tens eller sammanslutningens angelägenheter, får handlingen överbringas till ledamot av styrelsen eller till förvaltaren. Saknas styrelse eller förvalta­re men finns någon som har rätt att sammankalla dem som skall besluta i samfällighetens eller sammanslutningens angelägenheter, får handlingen överbringas till denne.

Kan delgivning inte ske med nå­gon som avses i första slycket, får delgivning ske genom att handling­en överbringas lill en suppleant för en ledamot av styrelsen.

Tillhör gruva flera gemensamt, får delgivning med delägarna ske genom att handlingen överbringas till gruvföreståndaren.

Har den som enligl denna paragraf mottagit handling ej rätt att föra delägarnas eller medlemmarnas talan, skall han lämna handlingen till någon som har sådan behörighet eller underrätta dem som avses med delgivningen,

12§ Har enskild person som sökes för delgivning känt hemvist inom riket och träffas han ej där, får handlingen lämnas till vuxen medlem av det hushåll, som han tillhör. Träffas ej heller sådan person, får handlingen lämnas till den söktes hyresvärd, om denne bor i samma hus, eller till annan som i hyresvärdens ställe har tillsyn över huset och bor där. Driver den sökte rörelse med fast kontor och träffas han ej där under vanlig arbetstid, får handlingen lämnas på kontoret till någon som är anställd där.

Om en enskild person söks för def

givning på sin arbetsplats men Inte

träffas där under sin vanliga arbets­

tid, får handlingen lämnas till den

söktes arbetsgivare.

65

5   Riksdagen 1990/91. I .saml Nr 11

Nuvarande lydelse

Har handling lämnats på sätt som anges i första stycket skall meddelande härom sändas med posten till den sökte under hans vanliga adress.

Föreslagen lydelse

Har handling lämnats på sätt som anges i första eller andra styc­ket skall meddelande härom sändas med posten till den sökte under hans vanliga adress.

Prop, 1990/91:11 Bilaga 3

19*

Delgivning har skett genom att den som söks för delgivning själv har mottagit handlingen, oavsett på vilket sätt den kommit honom till hända. Har den sökte kvitterat postförsändelse som hämtats av bud, skall den anses ha kommit ho­nom till hända samma dag som den avhämtals på posten.

Delgivning har skett genom att den som .sökes för delgivning själv har mottagit handlingen / huvud­skrift eller styrkt avskrift eller styrkt kopia oavsett på vilket sätt den kommit honom till hända. Har den sökte kvitterat poslförsändelse som hämtats av bud, skall den anses ha kommit honom till hända samma dag som den avhämtats på posten.

Förekommer vid särskild postdelgivning eller stämningsmannadelgiv­ning att den som sökes för delgivning vägrar att taga emot handlingen, anses delgivning ändå ha skett. Delgivning skall anses ha skett

enligt 6§ andra stycket genom att handlingen är tillgänglig och medde­landet delgivits,

enftgt 3 a§ när två veckor förflutit från det att meddelandet skickades med poslen och det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt atl handlingen kommit den sökte lift hända,

enligt 3§ tredje stycket, 12 eller 13§ genom att det blivit fullgjort som föreskrivs där,

enligt 15 § andra stycket sista punkten genom att handlingen lämnats i den söktes hemvist eller fästs på dörren till hans bostad,

enligl 17 § på tionde dagen efter beslutet om kungörelsedelgivning under förutsättning att det blivit fullgjort som föreskrives i paragrafens första stycke.

22 r Bestämmelserna i denna lag om delgivning av handling tillämpas även vid delgivning av annat än handling.

Lagen gäller i tillämpliga delar när någon på grund av föreskrift i författning har att, utan samband med mål eller ärende, ombesörja delgivning, I fall som avses i 15 el­ler 16 § får han påkalla biträde hos

Lagen gäller i tillämpliga delar när någon på grund av föreskrift i författning har att, utan samband med mål eller ärende, ombesörja delgivning, I fall som avses i 15 el­ler 16§ får han påkalla biträde hos

' Senaste lydelse 1985:266, -' Senaste lydelse 1978:768.

66

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:11

länsstyrelsen som föranstaltar om     länsstyrelsen som föranstaltar om

°

delgivning på hans bekostnad.

delgivning   på   hans   bekostnad.

Länsstyrelsens beslut i delgivnings­frågor enligt denna paragraf får överklagas hos kammarrätten.

29 a§

En delgivningsförsändelse som lämnats lill en polismyndighet för delgivning får öppnas av polismyn­digheten, om det behövs för att inne­hållet skall kunna överbringas till en annan polismyndighet för delgiv­ning med den sökte. Vad nu sagts gäller dock inte om uppdragsgivaren angett att försändelsen inle får öpp­nas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991, Sådan upplysning som avses i 3 a§ får meddelas även före ikraftträdandet.

67

2 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Lag om ändring i rättegångsbalken

'  '

Härigenom föreskrivs att 33 kap. 2§ rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 kap. 2§

Skall rätten underrätta någon om innehållet i en handling eller om nå­got annat, får del ske genom delgiv­ning. Delgivning bör dock tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna.

Då från part inkommen inlaga eller annan handling skall delgivas, åligge parten att vid handlingen foga styrkt avskrift därav. Skall delgivning ske genom rättens försorg och erfordras för delgivningen flera avskrifter, vare parten skyldig att tillhandahålla dem. Tillhandahåller ej part avskrift, som nu sagts, ombesörje rätten på partens bekostnad handlingens avskrivande.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

68

3 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291)

«

Härigenom föreskrivs att 47 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

47 §

Skall rätten bringa handling efter        Skall rätten underrätta någon otn

annat Ull någons kännedom, får det     innehållet i en handling eller om nå-

ske genom delgivning.

gol annat, får det ske genom delgiv-

ning. Delgivning bör dock tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn lill omständigheterna.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

69

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m. m.

Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m. m. skall ha följande lydelse.

Prop. 1990/91:11 Bilaga 3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bestämmelserna i denna lag äger motsvarande tillämpning, om en­ligt föreskrift i lag eller annan för­fattning kungörande av viss åtgärd skall ombesörjas av annan än myn­dighet. Anser denne att 3§ andra stycket sista meningen bör tilläm­pas eller att kungörelsen bör avfat­tas enbart på främmande språk, skall han hänskjuta frågan till läns­styrelsens prövning.

7

§

Bestämmelserna i denna lag äger motsvarande tillämpning, om en­ligt föreskrift i lag eller annan för­fattning kungörande av viss åtgärd skall ombesörjas av annan än myn­dighet. Anser denne att 3§ andra stycket sista meningen bör tilläm­pas eller att kungörelsen bör avfat­tas enbart på främmande språk, skall han hänskjuta frågan till läns­styrelsens prövning. Länsstyrelsens beslut i sådana frågor får överklagas hos kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

70

5 Förslag till

Prop. 1990/91:11

Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 2§ sekretesslagen (1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap. 2§' Sekretess hindrar inte atl uppgift i annat fall än som avses i 1 § lämnas till myndighet, om uppgiften behövs där för

1.

förundersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eller skiljande från anställning eller annat jämförbart rättsligt förfarande vid myndighe­ten mot någon rörande hans deltagande i verksamheten vid den myndighet där uppgiften förekommer,

2.

omprövning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften förekommer, eller

3.

tillsyn över eller revision hos den myndighet där uppgiften förekom­mer.

Sekretess hindrar inte att uppgift lämnas i muntligt eller skriftligt yttran­de av sakkunnig till domstol eller myndighet som bedriver förundersök­ning i brottmål.

Sekretess hindrar inte att uppgift        Sekretess hindrar inte att uppgift om enskilds adress, telefonnummer    om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas till en myn-     och arbetsplats lämnas till en myn­dighet, om uppgiften behövs där     dighet, om uppgiften behövs där för delgivning enligt delgivnings-     för delgivning enligt delgivnings­lagen (1970:428), Vad nu sagts gäf     lagen (1970:428), ler dock inte uppgift hos televerket om telefonnummer till enskilds bo­stad, om den enskilde hos televerket begärt att abonnemanget skall håf las hemligt och uppgiften omfattas av sekretess enligt 9 kap. 8§ tredje stycket.

Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter.

För uppgift som omfattas av sekretess enligt 7 kap, 1 6§§, 8 kap, 8§ första stycket, 9 eller 15§ eller 9 kap, 4 eller 7§, 8§ första eller andra stycket eller 9§ andra stycket gäller vad som föreskrivs i fjärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindri­gare straffan fängelse i två år. Dock hindrar sekretess enligt 7 kap, 1 eller 4§ inte att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap, brottsbalken mot någon som inte har fyllt arton år lämnas till åklagarmyn­dighet eller polismyndighet.

Tredje och fjärde styckena gäller inte uppgift som omfattas av sekretess enligt 9 kap, 9§ första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991, Senaste lydelse 1985:656,

71

Bilaga 4    Prop. 1990/91:11 Bilaga 4

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1990-09-24

Närvarande: justiterådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Berglöf justi­tierådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 23 augusti 1990 har rege­ringen på hemställan av statsrådet Laila Freivalds beslutat inhämta lagrå­dels yttrande över förslag lill

1.

lagom ändring i delgivningslagen (1970:428),

2.

lag om ändring i rättegångsbalken,

3.

lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

4.

lagom ändring i lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m. m. saml

5.

lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Göran[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet: I remissen tas upp ett flertal olika delgivningsfrågor. Förslagen är delvis av den karaktären att det, på sätt redovisas i remissprotokollel, funnits anledning atl göra avvägningar mellan intresset av en effektiv delgivning och intresset av rättssäkerhet resp. integritetsintresset. Lagrådet framför i det följande vissa synpunkter på den närmare utformningen av förslagen men anser att de avvägningar som gjorts i princip är godtagbara. Enligl lagrådets mening kan del dock finnas anledning all noga följa tillämpning­en av de nya beslämmelserna och alt efter lämplig lid göra en utvärdering.

Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

3 och 3 a §§

Förslaget om ett delgivningsförfarande ulan krav på bevis om delgivning­en har presenterats som en särskild delgivningsform med särskild beteck­ning "förenklad delgivning" och reglerad i en ny från 3 § frislående paragraf 3 a §, Det framgår emellertid samtidigt av såväl lagtext som motiv att del är fråga om en variant av sådan ordinär delgivning som sägs i 3 § första stycket.

Lagrådet ansluter sig till förslagets uppläggning. Det är en systematisk fördel om det nya förfarandet kan inordnas bland redan förefintliga delgiv­ningsformer men är samtidigt med hänsyn till omfattningen av den nya lagtext som behövs inle möjligt all infoga reglerna på deras naturliga plats i 3 §, Lagrådet föreslår emellertid all i klargörande syfte en hänvis­ning till 3 a § tas upp i 3 § första stycket. Därmed blir det också tydligt atl bestämmelsen i 3 § fjärde stycket gäller även det fall som 3 a § reglerar.

Beteckningen förenklad delgivning kan ändå leda lill missuppfattningen

77

all del är fråga om en fristående delgivningsform. Den adekvata termen

skulle i och för sig vara obestyrkt ordinär delgivning, Lagtekniskt synes    Prop. 1990/91: 11 emellertid en särskild beteckning inte behövlig i praktiskt bruk kan     Bilaga 4 givelvis ändå en särskiljande benämning användas.

Enligl remissförslaget får del särskilda delgivningssället användas bara mot den som är kärande eller sökande i etl mål eller ärende och mot dennes motpart. En förutsättning skall enligt den föreslagna 3 a § vara atl den sökte har "fått upplysning" om atl förfarandet kan komma atl använ­das. Av lagtexten i övrigt och motivuttalandena framgår att någol krav om alt informationen skall ha personligen mottagits inle gäller i fråga om den som är kärande eller sökande en regelrätt delgivning av informationen krävs bara beträffande dennes motpart. Den av flera remissinstanser fram­förda uppfattningen av delgivning alltid måste ske med den part det gäller har avvisats. Föredragande statsrådet har hänvisat till att delta skulle kräva nya arbetsmoment av stor omfattning och anser uppenbarligen atl reformen därigenom skulle lappa en stor del av sin mening.

Lagrådet godtar för sin del all delgivning med kärande och sökande kan underiåtas när, som föreslagils, informationen skickas i nära anslutning till all talan har väckts. Lagrådet kan emellertid inte finna något skäl varför inle förfarandet skulle kunna användas även om det inte förefallit lämpligt från början när målet eller ärendet kom in. Lagrådet föreslår en lagtext som medger atl information sänds i ett senare skede av handläggningen men då med krav på delgivning av informationen också med kärande resp, sökande. Införs en sådan bestämmelse blir det också möjligt att i över­gångsskedet använda del nya delgivningsförfarandel i mål och ärenden som pågår när de nya beslämmelserna träder i kraft (jfr den föreslagna övergångsbestämmelsen).

Föreskriften i den föreslagna 3 a § om alt motpart skall ha tidigare delgivils i målet eller ärendet för alt det angivna förfarandet skall få användas mot honom måste vara onödig, eftersom dels stämmningsansök-ningar och andra inledande ansökningar undantas och dels uppgifter om målet eller ärendet måste komma atl framgå av informationen som sådan.

Med hänvisning lill det anförda och med vissa redaktionella ändringar som inte torde behöva någon särskild kommentar föreslår lagrådet dels att till 3 § första stycket läggs meningen: "1 fall som avses i 3 a § ersätts en sådan begäran av del angivna särskilda förfarandet,", dels att 3 a § erhåller följande lydelse:

"Om det inle är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ordi­när delgivning med den som inlett målet eller ärendet eller med dennes motpart ske genom att myndigheten sänder handlingen med posten till den söktes senast kända adress och minst en dag senare skickar elt meddelande om all handlingen har sänts.

Förfarandet får inle avse slämmningsansökningar eller andra handling­ar varigenom mål eller ärenden anhängiggörs och det får användas bara om den sökte har delgivits upplysning om atl det kan komma att användas i målet eller ärendet. Delgivning med den som inlett målet eller ärendet behöver dock inle ske om upplysningen lämnas i nära anslutning till att dennes ansökan kommit in till myndigheten,"

73

9 och 10 §§

Prop. 1990/91:11

Det nya andra stycket i de båda paragraferna har utformats efter förebild Bilaga 4

från 3 § Ijärde stycket i lagen. De båda nya styckenas lydelse kan emellertid

inte anses entydiga. Det framgår av remissprotokollet att avsikten är atl

delgivning med suppleant får ske om delgivning misslyckats med åtmins­

tone en i första stycket angiven person eller om delgivningsförsök enligt

första stycket bedöms som utsiktslösa. För att detta skall återspeglas i

lagtexten förordar lagrådet att de föreslagna nya styckena i de båda para­

graferna inleds med: "Har ett försök lill delgivning enligt första stycket

misslyckats eller bedöms delgivningsförsök som utsiktslösa, får delgivning

ske genom att handlingen överbringas till en suppleant för          ".

12§

Enligt den föreslagna ändringen i paragrafen skall en möjlighet till surro­gatdelgivning med arbetsgivare införas.

Begreppet arbetsgivare förekommer i ett stort antal lagar och ges därvid olika betydelser. Begreppet är således inte entydligt. Arbetsgivaren kan vara en enda person, när fråga är om ett mindre företag. I allmänhet torde emellertid termen arbetsrättsligt sett vara en beteckning på en rad personer som är tilldelade olika funktioner genom organisatoriska och administrati­va arrangemang. Om ett företag drivs i aktiebolagsform är självfallet bolaget arbetsgivare men här utövas då arbetsgivarfuntionerna av olika arbetstagare i ledande ställning.

1 remissprotokollel uttalas att med arbetsgivare i det föreslagna stycket skall avses själva företagsledningen och anställda med personaladministra­tivt ansvar. Lagrådet delar inte uppfattningen att termen arbetsgivare kan tolkas på det sätt som anges i molivuttalandet.

Begreppet arbetsgivare förekommer även i 27 § delgivningslagen. Vid införandet av den paragrafen belystes inte hur begreppet skulle tolkas (prop. 1984/85:109). Det finns emellertid skäl för en skillnad mellan begreppen arbetsgivare då del gäller upplysningsskyldigheten enligt 27 § och mottagandet av handlingen enligt 12 §. Vid en surrogatdelgivning kan den som mottar kuvertet få reda på sådana förhållanden av privat natur som på sin höjd endast en mycket begränsad krets bör kunna få kännedom om. Begreppet "anställda med personaladrninistrativt ansvar" måste mot den bakgrunden anses alltför vittomfattande och är dessutom en alltför vag bestämning. Med utgångspunkt i remissförslaget i övrigt skulle när­mast orden "den söktes arbetsgivare" i det föreslagna nya stycket bytas ut mot "en person i företagsledande ställning", eventuellt med tillägget "eller chefen för den personaladministraliva verksamheten på den söktes arbets­plats".

19§

Vid de nu förekommande formerna av ordinär delgivning skall den sökte själv på mottagningsbeviset eller postkviitol bekräfta att han mottagit

74

delgivningsförsändelsen. Är kvitteringen av någon anledning felaktig kan     Prop. 1990/91: 11 han föra talan i ordinär eller extraordinär väg mot beslut som har grundats    Bilaga 4 på delgivningen. Uppdagas felaktigheten under handläggningen innan så­dana beslut har fattats bortses naturligen från delgivningen i den fortsatta hanteringen (se 21 §). Den sökte skall i dessa fall kunna visa att han trots kvitteringen inte har fått del av de handlingar delgivningen gällt.

Av förslaget till ändring i 19 § följer ett lägre beviskrav för den som delgetts enligt 3 a § och hävdar alt han inte fått försändelsen han behöver bara förete sådan utredning att det framstår som osannolikt att handlingen kommit honom till hända.

Del i lagförslaget använda uttrycket "kommit till hända" ger intrycket atl del är fråga om etl personligt mottagande. Av föredragande statsrådets uttalanden framgår emellertid att detta inte är avsikten; har försändelsen kommit fram till den adress som senast uppgetts är gmndtanken alt den sökte får stå risken om han exempelvis på grund av lång bortovaro från hemmet ändå inte kunnat ta del av den. Lagtexten bör därför ändras så att orden "kommit den sökte till hända" byts ul mot "kommit fram till den söktes senast kända adress". Vidare måste det framgå atl del är frågan om handlingen kommit fram under tvåveckorstiden som skall prövas, dvs. omedelbart före ordet "kommit fram" skall infogas orden "inom tvåvec­korstiden".

22 

§

Det föreslås i remissprotokollet att länsstyrelsens beslut i delgivningsfrågor skall överklagas hos kammarrätten och inte som f n., hos regeringen. Enligt lagrådets mening bör lagförslaget kompletteras med en övergångs­bestämmelse om atl äldre föreskrifter gäller i fråga om överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet (jfr SFS 1990:89-97),

Förslagei till lag om ändring i rättegångsbalken och förslaget tUl lag om ändring i JÖrvaltningsprocesslagen (1971:291)

Enligt de remitterade förslagen bör delgivning av underrättelser tillgripas bara om del är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Enligt föredra­gande statsrådet är den föreslagna regeln välmotiverad som en påminnelse om att domstolen i del enskilda fallet alltid bör överväga om delgivning bör ske eller inle.

Som anges i remissprotokollet har för de fall då underrättelseformen i

enskilda lagar lämnats öppen delgivningslagen försetts med en övergångs­

bestämmelse, enligt vilken delgivningslagen skall tillämpas i fråga om

kallelse, föreläggande och annan underrättelse, om del med hänsyn till

bestämmelsens syfte framgår atl delgivning bör ske (se prop, 1970:13 s

220, 229 och 232), Enligt lagrådels mening bör denna övergångsbestäm­

melse, som i och för sig har ett vidare tillämpningsområde än rättegångs­

balken och förvaltningsprocesslagen, beaktas i lagtexten. Lagrådet föror­

dar alt 33 kap, 2 § första stycket rättegångsbalken och 47 § förvaltningspro­

cesslagen ges följande lydelse:

75

"Skall rällen underrätta någon om innehållet i en handling eller om    Prop, 1990/91: 11 något annal, får det ske genom delgivning. Delgivning skall användas om    Bilaga 4 det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestäm­melsen om underrättelse framgår all delgivning bör ske men bör i övrigt tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna,"

Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:654) om kungörande t mål och ärenden hos myndighet m. m.

Med hänvisning till vad lagrådet anfört vid 22 § delgivningslagen förordas att förevarande förslag kompletteras med en övergångsbestämmelse om alt äldre föreskrifter gäller i fråga om överklagande av beslut som har medde­lats före ikraftträdandet.

Förslaget lift lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

14 kap, 2 § innehåller bestämmelser om begränsningar i sekretessen vid lämnande av uppgifter mellan myndigheter. Genom lagstiftning 1985 in­fördes bl, a, bestämmelser om s, k, telefondelgivning, I samband därmed togs det i förevarande paragraf in bestämmelser av innebörd att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas ut om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats. Undantag härifrån gjordes emellertid för uppgift hos telever­ket om telefonnummer lill enskilds bostad, om den enskilde innehar etl hemligt telefonnummer och uppgiften omfattas av sekretess enligt 9 kap, 8 § tredje stycket sekretesslagen. Detta innebär att sekretessen enligt gäl­lande bestämmelser får genombrytas endast efter intresseprövning enligl den s, k, generalklausulen i 14 kap, 3§ sekretesslagen, dvs, om det är uppenbart all intresset av alt uppgiften lämnas har företräde framför del intresse som sekretessen skyddar.

Förslaget i remissprotokollet innebär atl sekretessen generellt hävs för uppgift om hemligt telefonnummer lill enskilds bostad om en myndighet behöver uppgiften för delgivingsändamål.

Den s, k, telefondelgivningen är elt smidigt sätt att genomföra en delgiv­ning och har säkerligen bidragit väsentligt till att underlätta delgivnings­förfarandel. Förhållandet alt hemliga telefonnummer utgör ett hinder för delgivningsverksamhel skall emellertid vägas mot de integritetsskäl som kan motivera en enskild att skaffa sig ett hemligt telefonnummer. Sålunda skäl kan, förutom de i remissprotokollet särskilt nämnda, säkert många gånger vara att det är vitalt för innehavarens säkerhet att numret inte kan komma ut. Det kan trots bestämmelsen i 7 kap, 26 § sekretesslagen inte helt bortses från risken för att etl utlämnande för delgivning kan göra att uppgiften kommer i orätta händer. Som framhållits i protokollet kan särskilda grupper inte avskiljas och därför inle undantas.

Lagrådet ifrågasätter om inte en försiktigare reform i förhållande till

ställningstagandet år 1985 är motiverad så att sekretessen beträffande

hemligt telefonnummer får genombrytas bara i den omfattning som an­

setts särskilt angelägen i remissen, nämligen om del med fog kan antas att

den sökte håller sig undan delgivning,

76

Innehåll

Prop, 1990/91:11

Proposition  ....................................................... 

... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll........................ 

... 

1

Propositionens lagförslag....................................... 

2

1

Lagom ändring i delgivningslagen (1970:428)   ....... 

... 

2

2

Lag om ändring i rättegångsbalken   ..................... 

... 

7

3

Lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291)     

8

4

Lag om ändring i lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m, m 

9

5 Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)   ........ 

10

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 oktober 1990

11

1

Inledning......................................................... 

.. 

11

2

Allmän motivering.............................................. 

.. 

12

2.1

Inledning..................................................... 

.. 

12

2.2

De olika författningsförslagen   ....................... 

14

2.2.1

Färre fall av delgivning............................ 

14

2.2.2

Kravet på bevis att delgivning har skett slopas i vissa fall (förenklad delgivning)   .......................................................... 

16

2.2.3

Området för telefondelgivning utvidgas   .... 

26

2.2.4

Surrogatdelgivning genom arbetsgivare....... 

28

2.2.5

Delgivning med juridisk person skall kunna ske genom styrelsesuppleant           

.......................................................... 

33

2.2.6

Hemliga telefonnummer görs tillgängliga för delgiv­ningsändamål   

35

2.2.7

Delgivningsförsändelser får i vissa fall öppnas vid stäm­ningsmannadelgivning   

.......................................................... 

41

2.2.8

DL:s krav på att kopior av handlingar som används vid delgivning skall vara vidimerade slopas i vissa fall   ...

43

2.2.9

Länsstyrelsens beslut i vissa frågor om delgivning och kungörande skall överklagas till kammarrätten   ................................. 

45

3

Upprättade lagförslag......................................... 

47

4

Specialmotivering   ........................................... 

47

4.1

Förslaget till lagom ändring i delgivningslagen (1970:428) ..

47

4.2

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken och förslaget

till lagom ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291)   ...

52

4.3

Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:654) om kungöran­de i mål och ärenden hos myndighet m.m............................................ 

.. 

53

4.4

Förslaget till lagom ändring i sekretesslagen (1980:100) ....

54

5

Hemställan   .................................................... 

54

6

Beslut   ..........................................................................     54

Bilaga 1   Promemorians författningsförslag  ........... 

55

Bilaga 2  Förteckning över remissinstanser   ........... 

62

Bilaga 3 Till lagrådet remitterade lagförslag   .......... 

63

Bilaga 4  Utdrag ur lagrådets protokoll den 24 september 1990 ...

72

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1990                                                                                                                     77