Regeringens proposition

1999/2000:124

En ny smugglingslag m.m.

Prop.

1999/2000:124

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Malmö den 18 maj 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till en ny lag om straff för smuggling

m.m. Den skall ersätta lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

Vidare föreslås vissa därmed sammanhängande ändringar i bl.a. lagen

(1994:1565) om beskattning av viss privatinförsel och lagen

(1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett

annat land inom Europeiska unionen. Förslagen grundar sig på den

översyn av smugglingslagstiftningen som gjorts i

departementspromemorian Ny smugglingslag (Ds 1998:53). Förslagen

syftar främst till att bestämmelsernas innehåll och systematik skall

framgå tydligare än i nuvarande lagstiftning.

Ett annat syfte med den föreslagna regleringen är att utforma

bestämmelserna så att de står i bättre samklang med den nuvarande

tullregleringen. Denna utgörs numera till stor del av olika EG-

förordningar, främst den s.k. tullkodexen och den s.k. tillämpnings-

kodexen. I annat sammanhang föreslår regeringen att tullagen

(1994:1550) ersätts med en ny tullag.

Förslaget till ny smugglingslagstiftning innebär att införsel och

utförsel av narkotika skall bestraffas genom denna lagstiftning men att

den ytterligare anpassas till narkotikastrafflagen (1968:64). Vidare

innebär förslaget till ny smugglingslagstiftning att bestämmelserna om

undandragande av tull, annan skatt och avgifter anpassas till

skattebrottslagens bestämmelser, bl.a. på så sätt att de utformas som s.k.

farebrott. Motsvarande ändring föreslås såvitt avser brott enligt lagen

om beskattning av viss privatinförsel. Som ett led i kampen mot den

grova brottsligheten föreslås för den nya smugglingslagen en särskild

straffskala för grov olovlig befattning med smuggelgods och

kriminalisering av förberedelse och stämpling till alla slag av grova

införsel- och utförselbrott samt till grov olovlig befattning med

smuggelgods. Bestämmelserna om förverkande anpassas ytterligare till

brottsbalken, bl.a. föreslås att utbyte av brott skall kunna förverkas.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om straff för smuggling 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:419) om

förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker. 5

2.3 Förslag till lag om ändring i

narkotikastrafflagen (1968:64) 5

2.4 Förslag till lag om ändring i

skattebrottslagen (1971:69) 5

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel 5

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner 5

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot

ett annat land inom Europeiska unionen 5

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror,

tobaksvaror och mineraloljeprodukter 5

2.9 Förslag till lag om ändring i tullagen (2000:000) 5

2.10 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 5

2.11 Förslag till lag om ändring i miljöbalken 5

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m. 5

2.13 Förslag till lag om ändring i

livsmedelslagen (1971:511) 5

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag 5

2.15 Förslag till lag om ändring i utsädeslagen (1976:298) 5

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:3) om

kärnteknisk verksamhet 5

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:295) om foder 5

2.18 Förslag till lag om ändring i

strålskyddslagen (1988:220) 5

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor 5

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. 5

2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel 5

2.22 Förslag till lag om ändring i

läkemedelslagen (1992:859) 5

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika 5

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1300) om

krigsmateriel 5

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1602) om

valuta- och kreditreglering 5

2.26 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581) 5

2.27 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:599) om

radiokommunikation 5

2.28 Förslag till lag om ändring i lotterilagen (1994:1000) 5

2.29 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1478) om

förverkande av barnpornografi 5

2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1709) om EG:s

förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken 5

2.31 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1710) om EG:s

förordningar om jordbruksprodukter 5

2.32 Förslag till lag om ändring i alkohollagen (1994:1738) 5

2.33 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67) 5

2.34 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1058) om

register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet 5

2.35 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:397) om

strategiska produkter 5

2.36 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:1443) om

förbud mot införsel och utförsel av barnpornografi 5

2.37 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:42) om

förbud mot vissa hälsofarliga varor 5

2.38 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:171) om

förbud beträffande viss avkodningsutrustning 5

3 Ärendet och dess beredning 5

4 Bakgrund m.m. 5

5 En ny smugglingslag 5

5.1 Den föreslagna lagens uppbyggnad och systematik 5

5.2 Lagens tillämpning i förhållande till folkrätten,

konventioner och bilaterala överenskommelser

med andra stater 5

5.3 Vissa åtgärder mot organiserad och annan

grov brottslighet 5

5.4 Vissa förverkandefrågor 5

5.5 Omfattningen av brottet olovlig befattning med

smuggelgods 5

5.6 Straffbeläggningen av ringa överträdelser 5

5.7 Uppsåt eller grov oaktsamhet 5

5.7.1 Uppsåt 5

5.7.2 Oaktsamhet 5

5.8 Nuvarande skyldigheter, straffansvar och

befogenheter för vissa befattningshavare slopas 5

5.9 Befogenheterna för Tullverket samt för tjänstemän vid

Tullverket och Kustbevakningen 5

5.10 Ekonomiska konsekvenser 5

6 Övrig lagstiftning 5

6.1 Privatinförsellagen 5

6.2 Utformningen av tulltilläggen och ändringar i

inregränslagen 5

6.3 Ekonomiska konsekvenser 5

7 Författningskommentar 5

7.1 Förslaget till lag (2000:000) om straff för smuggling 5

7.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:419) om

förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker 5

7.3 Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen

(1968:64) 5

7.4 Förslaget till lag om ändring i

skattebrottslagen (1971:69) 5

7.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel 5

7.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:95) om

vissa internationella sanktioner 5

7.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot

ett annat land inom Europeiska unionen 5

7.8 Förslaget om lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter 5

7.9 Förslaget till lag om ändring i tullagen (2000:000) 5

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 192

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna 219

Bilaga 3 Förteckning över var bestämmelserna i lagen (1960:418)

om straff för varusmuggling, VSL, återfinns i

förslaget till ny smugglingslag, SL 220

Bilaga 4 Tullagstiftningen en översikt 222

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 234

Bilaga 6 Lagrådets yttrande 258

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 maj 2000 5

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om straff för smuggling,

2. lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot

införsel av spritdrycker,

3. lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64),

4. lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69),

5. lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av viss

privatinförsel,

6. lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner,

7. lag om ändring i lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter

vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen,

8. lag om ändring i lagen (1998:506) om punktskattekontroll av

transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter,

9. lag om ändring i tullagen (2000:000),

10. lag om ändring i rättegångsbalken,

11. lag om ändring i miljöbalken,

12. lag om ändring i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit

m.m.

13. lag om ändring i livsmedelslagen (1971:511),

14. lag om ändring i lagen (1973:431) om utredning angående brott

mot utländsk tullag,

15. lag om ändring i utsädeslagen (1976:298),

16. lag om ändring i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet,

17. lag om ändring i lagen (1985:295) om foder,

18. lag om ändring i strålskyddslagen (1988:220),

19. lag om ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva

varor,

20. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.,

21. lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel,

22. lag om ändring i läkemedelslagen (1992:859),

23. lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika,

24. lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmateriel,

25. lag om ändring i lagen (1992:1602) om valuta- och

kreditreglering,

26. lag om ändring i tobakslagen (1993:581),

27. lag om ändring i lagen (1993:599) om radiokommunikation,

28. lag om ändring i lotterilagen (1994:1000),

29. lag om ändring i lagen (1994:1478) om förverkande av

barnpornografi,

30. lag om ändring i lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om

den gemensamma fiskeripolitiken,

31. lag om ändring i lagen (1994:1710) om EG:s förordningar om

jordbruksprodukter,

32. lag om ändring i alkohollagen (1994:1738),

33. lag om ändring i vapenlagen (1996:67),

34. lag om ändring i lagen (1997:1058) om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet,

35. lag om ändring i lagen (1998:397) om strategiska produkter,

36. lag om ändring i lagen (1998:1443) om förbud mot införsel och

utförsel av barnpornografi,

37. lag om ändring i lagen (1999:42) om förbud mot vissa

hälsofarliga varor,

38. lag om ändring i lagen (2000:171) om förbud beträffande viss

avkodningsutrustning.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om straff för smuggling

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1§ Denna lag innehåller bestämmelser om ansvar m.m. för gärningar

som rör införsel till eller utförsel från landet av varor. Har det i lag eller

annan författning föreskrivits straff för den som bryter mot ett förbud

mot eller villkor för att föra in eller ut en vara, gäller i stället

bestämmelserna i den författningen om inget annat är föreskrivet.

I 19 22, 26, 27 och 32 §§ finns särskilda bestämmelser om

befogenheter för att förhindra, utreda och beivra brott enligt denna lag

eller brott, som rör införsel till eller utförsel från landet av varor, enligt

någon av de författningar som nämns i tredje stycket. Befogenheterna

gäller även vid sådana brott enligt narkotikastrafflagen (1968:64) som

avses i 12 § tredje stycket. Befogenheten enligt 32 § att väcka åtal eller

besluta om förverkande gäller dock inte vid brott enligt

narkotikastrafflagen.

De författningar som avses i andra stycket är lagen (1960:419) om

förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker, lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel, lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land som är medlem i

Europeiska unionen, lagen (1998:506) om punktskattekontroll av

transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter

samt tullagen (2000:000).

2 § Vid tillämpning av denna lag skall en vara anses ha förts in till eller

ut från landet när den har förts över gränsen för svenskt territorium.

I denna lag förstås med

1. narkotika: sådana varor som anges i 8 § narkotikastrafflagen

(1968:64), och

2. tullbehandling: vad som föreskrivs i tullagstiftningen om att en

vara skall läggas upp på tillfälligt lager eller bli föremål för godkänd

tullbehandling eller åtgärder enligt 3 kap. 4 § tullagen (2000:000), då

varan förs in till eller ut från landet.

Straffbestämmelser m.m.

Smugglingsbrott

3 § Den som, i samband med införsel till landet av en vara som omfattas

av ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel,

uppsåtligen bryter mot förbudet eller villkoret genom att underlåta att

anmäla varan till tullbehandling, döms för smuggling till böter eller

fängelse i högst två år.

Vad som föreskrivs i första stycket gäller också den som, i samband

med att en sådan vara förs in till landet, uppsåtligen lämnar oriktig

uppgift vid tullbehandling eller underlåter att lämna föreskriven uppgift

vid tullbehandling och därigenom ger upphov till fara för att införseln

fullföljs i strid med förbudet eller villkoret.

För smuggling döms också den som uppsåtligen

1. från landet för ut en vara i strid med ett särskilt föreskrivet förbud

mot eller villkor för utförsel eller efter utförseln förfogar över varan i

strid med förbudet eller villkoret,

2. under pågående tullbehandling förfogar över en vara som omfattas av ett

särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel och därigenom

föranleder att införseln fullföljs i strid med förbudet eller villkoret,

3. till landet för in eller från landet för ut en vara med stöd av ett

tillstånd som föranletts av att någon lämnat oriktig uppgift eller

underlåtit att lämna föreskriven uppgift till en tillståndsmyndighet eller

förfar på ett sådant sätt hos en tillståndsmyndighet och därigenom

föranleder att tillstånd meddelas och att varan förs in till eller ut från

landet med stöd av tillståndet, eller

4. förfogar över en vara i strid med villkor som uppställts för eller i

samband med varans införsel eller utförsel.

I det fall bestämmelserna om tullbehandling inte är tillämpliga vid

införsel från eller utförsel till ett annat EU-land, gäller vad som anges i

första och andra styckena angående tullbehandling i stället förfarande

enligt lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns

mot ett annat land inom Europeiska unionen.

4 § Om ett brott som avses i 3 § är att anse som ringa, döms till

penningböter.

5 § Om ett brott som avses i 3 § är att anse som grovt, döms för grov

smuggling till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt

eller i större omfattning, om gärningen med hänsyn till

omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet varit av

särskilt farlig art eller om gärningen annars inneburit en allvarlig

kränkning av ett betydande samhällsintresse.

6 § Om en gärning som avses i 3 § gäller narkotika, döms för

narkotikasmuggling till fängelse i högst tre år.

Om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Om brottet är att anse som grovt, döms för grov narkotikasmuggling

till fängelse, lägst två och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet

är grovt skall det särskilt beaktas om gärningen avsett en särskilt stor

mängd narkotika, om gärningen ingått som ett led i en verksamhet som

bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, eller om verksamheten

eller gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art.

7 § Den som av grov oaktsamhet begår en gärning som avses i 3 eller 6

§, döms för olovlig införsel eller olovlig utförsel till böter eller

fängelse i högst två år.

För olovlig införsel eller olovlig utförsel döms också den som av

grov oaktsamhet

1. i samband med utförsel från landet av en vara underlåter att anmäla

varan till tullbehandling, lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling eller

underlåter att lämna föreskriven uppgift vid tullbehandling och

därigenom ger upphov till fara för att sådant förbud eller villkor som

avses i 3 § tredje stycket 1 eller den bestämmelsen tillsammans med 6 §

överträds, eller

2. lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven uppgift

i samband med ansökan om sådant tillstånd som avses i 3 § tredje

stycket 3 eller den bestämmelsen tillsammans med 6 § och därigenom

ger upphov till fara för att varan förs in eller ut med stöd av detta

tillstånd.

I de fall bestämmelserna om tullbehandling inte är tillämpliga vid

utförsel till ett annat EU-land, gäller vad som anges i andra stycket 1

angående tullbehandling i stället förfarande enligt lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom

Europeiska unionen.

Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar.

Tullbrott m.m.

8 § Den som, i samband med att en vara förs in till landet, uppsåtligen

underlåter att anmäla varan till tullbehandling, lämnar oriktig uppgift vid

tullbehandling eller underlåter att lämna föreskriven uppgift vid

tullbehandling och därigenom ger upphov till fara för att tull, annan skatt

eller avgift undandras det allmänna, döms för tullbrott till böter eller

fängelse i högst två år.

För tullbrott döms också den som uppsåtligen ger upphov till fara för

att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna eller felaktigt

tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan genom att

1. i samband med att en vara förs ut från landet, förfara så som anges i

första stycket eller, efter utförseln, förfoga över varan i strid med vad

som förutsatts vid den tullbehandling som skett med anledning av

utförseln,

2. under pågående tullbehandling förfoga över en införd vara i strid

med vad som gäller för denna tullbehandling, eller

3. bryta mot villkor som vid tullbehandling för övergång till fri

omsättning har uppställts för befrielse från eller nedsättning av skatten

eller avgiften.

Denna bestämmelse är tillämplig endast i fråga om sådana tullar, andra

skatter och avgifter som Tullverket skall besluta.

9 § Om ett brott som avses i 8 § är att anse som ringa, döms till

penningböter.

10 § Om ett brott som avses i 8 § är att anse som grovt, döms för grovt

tullbrott till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen rört mycket betydande belopp, om gärningsmannen använt

falska handlingar eller vilseledande bokföring, om gärningen ingått som

ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större

omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art.

11 § Den som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i 8 §, döms

för vårdslös tullredovisning till böter eller fängelse i högst två år.

Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar.

Olovlig befattning med smuggelgods

12 § Den som uppsåtligen emballerar, transporterar, förvarar, döljer,

bearbetar, förvärvar, överlåter eller ingår avtal om upplåtelse av panträtt i

en vara som varit föremål för brott enligt 3 11 §§, döms för olovlig

befattning med smuggelgods till böter eller fängelse i högst två år.

Gärningen skall inte medföra ansvar, om den är ringa med hänsyn till

befattningen, omständigheterna kring denna, egendomens beskaffenhet

och värde samt övriga omständigheter.

Om gärningsmannen inte inser men har skälig anledning att anta att

varan varit föremål för brott, döms till böter. Om gärningen är ringa,

skall den inte medföra ansvar.

Ansvar enligt första eller andra stycket skall inte dömas ut, om

gärningen är belagd med straff i 1 § första stycket 1, 3 eller 4

narkotikastrafflagen (1968:64) eller i 3 a § narkotikastrafflagen jämförd

med dessa bestämmelser.

13 § Om brott som avses i 12 § första stycket är att anse som grovt,

döms för grov olovlig befattning med smuggelgods till fängelse, lägst

sex månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt

eller i större omfattning, om gärningen avsett befattning med varor som

varit föremål för brott varigenom tull, annan skatt eller avgift till mycket

betydande belopp har undandragits det allmänna eller felaktigt

återbetalats eller tillgodoräknats någon eller om gärningen annars varit

av särskilt farlig art.

Försök, förberedelse och stämpling

14 § För försök till smuggling, narkotikasmuggling eller tullbrott samt

för försök, förberedelse och stämpling till grov smuggling, grov

narkotikasmuggling, grovt tullbrott eller grov olovlig befattning med

smuggelgods döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken. Detsamma

gäller förberedelse till narkotikasmuggling samt stämpling till sådan

narkotikasmuggling som inte är att anse som ringa.

Frivillig rättelse

15 § Den som frivilligt undanröjer sådan fara som avses i 3 § andra

stycket eller 6 § tillsammans med den bestämmelsen eller i 7 §, döms

inte till ansvar enligt den bestämmelsen. Den som frivilligt vidtar en

åtgärd som leder till att tull, annan skatt eller avgift som avses i 8 11 §§

kan påföras, tillgodoräknas eller återbetalas med rätt belopp, döms inte

till ansvar enligt 8 13 §§.

Förverkande

16 § Om det inte är uppenbart oskäligt, skall följande egendom förklaras

förverkad:

1. vara som varit föremål för brott enligt denna lag eller en sådan varas

värde,

2. utbyte av brott enligt denna lag, och

3. vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med

ett brott enligt denna lag, eller värdet av det mottagna, om mottagandet

utgör brott enligt denna lag.

En vara som avses i första stycket 1 eller en särskild rätt till varan får

inte förklaras förverkad, om varan eller rättigheten efter brottet

förvärvats av någon som inte haft vetskap om eller skälig anledning till

antagande om egendomens samband med brottet. Vid förverkande enligt

första stycket 1 av en vara gäller inte bestämmelserna i 36 kap. 5 §

första och andra styckena brottsbalken om hos vem förverkande får ske.

17 § Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna

lag får förklaras förverkad, om förverkandet behövs för att förebygga

brott enligt denna lag eller det annars finns särskilda skäl till det. I

stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. I 36 kap. 5 §

brottsbalken finns bestämmelser om hos vem förverkande får ske och

om särskild rätt till förverkad egendom.

I stället för förverkande av egendomen eller dess värde får rätten

föreskriva att någon åtgärd vidtas med egendomen som förebygger

fortsatt missbruk av den. I sådana fall får dock även en del av

egendomens värde förklaras förverkat.

18 § När ett beslut om förverkande av egendom har vunnit laga kraft,

skall egendomen säljas genom Tullverkets försorg eller i den ordning

som i allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom.

Egendomen får i stället förstöras om

1. den inte kan säljas,

2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller

3. den annars är olämplig för försäljning.

Vad som anges i första stycket gäller endast om inget annat är

föreskrivet i lag eller annan författning.

Om i stället för egendomen dess värde har förklarats förverkat och det

fastställda beloppet har betalats inom två månader från det att beslutet

om förverkande vann laga kraft, skall egendomen utlämnas till ägaren.

Om beloppet inte har betalats inom denna tid, får egendomen säljas

enligt vad som föreskrivs i första och andra styckena och det fastställda

beloppet tas ut ur de influtna medlen. Om det uppkommer ett överskott,

sedan kostnaderna för försäljningen dragits av, skall detta betalas ut till

ägaren eller någon annan rättsinnehavare.

Förundersökning och tvångsmedel

Förundersökning m.m.

19 § Tullverket får fatta beslut om att inleda förundersökning enligt

23 kap. rättegångsbalken angående brott enligt denna lag eller andra

brott som avses i 1 § andra stycket. De befogenheter och skyldigheter

som undersökningsledaren har enligt rättegångsbalken gäller i sådant fall

Tullverket. Tullverket skall förordna särskilda befattningshavare i verket

att fullgöra verkets uppgifter.

Är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av

förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan

misstänkas för brottet. Åklagaren skall även annars överta ledningen, när

detta är påkallat av särskilda skäl.

När en förundersökning leds av en åklagare, får åklagaren anlita

biträde av Tullverket. Åklagaren får också uppdra åt tjänstemän vid

verket att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är

lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.

20 § Innan förundersökning har hunnit inledas, får en tjänsteman vid

Tullverket eller Kustbevakningen i enlighet med vad som föreskrivs i

23 kap. 3 § tredje stycket rättegångsbalken hålla förhör och vidta andra

utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen av brott enligt

denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket. Vidtagna

åtgärder skall så snart som möjligt anmälas för den som har rätt att leda

förundersökning rörande brottet.

Vad som föreskrivs i 23 kap. 8 § rättegångsbalken om befogenhet för

polisman att ålägga någon att följa med till förhör och att ta med någon

till förhör gäller även för tjänsteman vid Tullverket eller

Kustbevakningen vid utredning av brott enligt denna lag eller andra brott

som avses i 1 § andra stycket.

Gripande

21 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har samma

befogenhet som en polisman att enligt 24 kap. 7 § första stycket

rättegångsbalken gripa den som misstänks för brott enligt denna lag eller

andra brott som avses i 1 § andra stycket. Vad som föreskrivs i

rättegångsbalken om befogenheter och skyldigheter i förhållande till

den som gripits gäller för tjänstemannen i samma utsträckning som för

en polisman samt för Tullverket i samma utsträckning som för en

polismyndighet.

Beslag

22 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om

brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket

samma befogenhet som en polisman att enligt 27 kap. 4 §

rättegångsbalken ta egendom i beslag.

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman

får även i andra fall än som anges i 27 kap. 4 § rättegångsbalken ta

egendom i beslag, om den skäligen kan antas bli förverkad på grund av

brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket.

Om beslag verkställs av någon annan än undersökningsledaren eller

åklagaren och denne inte har beslutat om beslaget, skall anmälan

skyndsamt göras till honom, varvid han omedelbart skall pröva om

beslaget skall bestå.

23 § Beslagtagen egendom skall förvaras av Tullverket, om inte annat är

föreskrivet eller åklagaren bestämmer något annat.

24 § En myndighet, som har om hand egendom som har tagits i beslag

för att den skäligen kan antas bli förverkad enligt 16 §, får omedelbart

låta sälja den om

1. den inte kan vårdas utan fara för att den förstörs,

2. vården av den är förenad med alltför stora kostnader, eller

3. det annars finns särskilda skäl.

Sådan egendom får i stället förstöras, om

1. den inte kan säljas,

2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller

3. den annars är olämplig för försäljning.

Om egendom, som sålts eller förstörts, inte förverkas, har ägaren

eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. För egendom som sålts

lämnas dock inte ersättning med högre belopp än vad som influtit vid

försäljningen. Om egendomen har förstörts, lämnas ersättning med

skäligt belopp.

Vad som föreskrivits i första och andra styckena gäller endast om

inget annat är föreskrivet i lag eller annan författning.

25 § Egendom som tagits i beslag enligt denna lag och som förvaras hos

annan än Tullverket skall överlämnas till verket, om beslaget hävs och

egendomen skall bli föremål för

1. tullbehandling, eller

2. någon åtgärd enligt lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter

vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen.

Om egendomen redan har sålts, skall köpeskillingen överlämnas till

Tullverket för redovisning.

Husrannsakan

26 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om

brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket

samma befogenhet som en polisman att enligt 28 kap. 5 § rättegångs-

balken göra husrannsakan utan förordnande enligt 28 kap. 4 §

rättegångsbalken.

Förekommer anledning att brott enligt denna lag eller annat brott som

avses i 1 § andra stycket har begåtts, får även i annat fall än som sägs i

28 kap. 1 § rättegångsbalken husrannsakan göras i magasin eller liknande

utrymmen för att söka efter egendom som skäligen kan antas bli

förverkad på grund av sådant brott. Husrannsakan enligt detta stycke får

göras av en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en

polisman. En sådan tjänsteman eller en polisman får i enlighet med

28 kap. 5 § rättegångsbalken göra denna husrannsakan utan förordnande

enligt 28 kap. 4 § rättegångsbalken.

Kroppsvisitation och kroppsbesiktning m.m.

27 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om

brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket

samma befogenhet som en polisman att enligt 28 kap. 13 §

rättegångsbalken besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning utan

förordnande enligt 28 kap. 4 och 13 §§ rättegångsbalken.

Om det finns anledning att anta att en person, som i omedelbart

samband med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i trakterna

invid Sveriges landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en

flygplats eller något annat område som har direkt förbindelse med

utlandet, har med sig egendom som kan tas i beslag på grund av brott

enligt denna lag eller sådana brott mot narkotikastrafflagen (1968:64)

som avses i 12 § tredje stycket, får kroppsvisitation, ytlig

kroppsbesiktning eller urinprovstagning utföras på honom eller henne.

På den som är under femton år får ytlig kroppsbesiktning utföras endast

om det finns särskilda skäl. Ingen får hållas kvar för urinprovstagning.

Åtgärder enligt detta stycke får beslutas av en tjänsteman vid Tullverket

eller Kustbevakningen. En sådan tjänsteman får besluta om åtgärden utan

förordnande enligt 28 kap. 4 och 13 §§ rättegångsbalken.

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen som med stöd av

denna lag ingriper mot någon får i anslutning till ingripandet i den

utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl

1. ta hand om vapen eller andra farliga föremål medan ingripandet

pågår, och

2. kroppsvisitera personen för att sådana föremål skall kunna tas om

hand.

28 § Tullverket får besluta om kroppsvisitation av varje resande som

med ett visst transportmedel eller under en viss angiven, kortare tidrymd

ankommer till eller avreser från en viss gräns- eller kustort eller annan

plats som har förbindelse med utlandet (särskild kontroll).

En särskild kontroll får beslutas endast om

1. det finns anledning att anta att en eller flera resande, som med

transportmedlet eller under tidrymden ankommer till eller avreser från

platsen, har begått eller står i begrepp att begå ett brott enligt 5 § eller

6 § tredje stycket eller försök till ett sådant brott,

2. tillräckliga uppgifter saknas för att rikta misstanke mot en bestämd

person eller en mindre krets av personer, och

3. åtgärden är nödvändig för att ett ingripande mot brottet skall kunna

ske.

Beslut om särskild kontroll får fattas av chefen för en tullregion.

Beslutet skall prövas av Tullverkets chef eller den han sätter i sitt ställe.

Om det uppenbarligen är fara i dröjsmål, får beslutet utan sådan prövning

verkställas omedelbart.

29 § Kroppsvisitation, som är av mera väsentlig omfattning, och

kroppsbesiktning skall verkställas inomhus i avskilt rum eller i lämpligt

utrymme i transportmedel samt, om undersökningsmannen eller den

undersökte begär det och det kan ske utan större omgång, i vittnens

närvaro. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning av kvinnor får inte

verkställas eller bevittnas av andra än kvinnor, läkare eller legitimerade

sjuksköterskor.

Protokoll skall föras och bevis utfärdas om gjord kroppsvisitation

eller kroppsbesiktning, om den undersökte begär det vid förrättningen

eller om föremål tas i beslag.

Behörighetskrav

30 § Beslut om användning av tvångsmedel får fattas endast av en

tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen, som innehar befattning

som är förenad med sådan befogenhet och som har genomgått

erforderlig utbildning för ändamålet. Detsamma gäller för verkställighet

av beslut om användning av tvångsmedel.

Åtal samt talan eller beslut om förverkande

31 § Kan brott som avses i

1. 3 eller 4 § eller försök till sådant brott eller 7 § föranleda att en

sådan avgift som avses i 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att

meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor påförs, eller

2. 8 eller 9 § eller försök till sådant brott eller 11 § föranleda att

tulltillägg enligt 8 kap. 2 4 §§ tullagen (2000:000) påförs

får åtal för brottet väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl.

Vad som sägs i första stycket gäller även talan om förverkande enligt

16 §.

32 § I mål om brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 §

andra stycket får talan föras av särskilt förordnade befattningshavare vid

Tullverket, om det är uppenbart att brottets straffvärde svarar mot böter

och att brottet inte skall föranleda någon annan påföljd. En sådan

befattningshavare får även fatta beslut enligt 3 § fjärde stycket lagen

(1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

Bestämmelserna i första stycket inskränker inte allmän åklagares

åtalsrätt.

33 § Om ägaren till en vara, som kan förverkas enligt 16 § första

stycket 1, inte kan delges stämning på det sätt som är föreskrivet för

stämning i brottmål, får talan om annan egendom än transportmedel

föras mot den hos vilken varan påträffades. Med transportmedel förstås

motordrivet fordon och tillhörande släpfordon samt fartyg och

luftfartyg.

__________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001, då lagen (1960:418)

om straff för varusmuggling skall upphöra att gälla.

2. Den som efter lagens ikraftträdande tar sådan befattning som anges

i 12 eller 13 § med en vara som varit föremål för varusmuggling enligt

lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall fällas till ansvar

enligt 12 eller 13 §.

3. Beträffande varor som varit föremål för varusmuggling eller försök

till varusmuggling enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

skall tillämpas vad som i den lagen är föreskrivet om förverkande. Vad

som är föreskrivet i denna lag om förverkande skall dock tillämpas om

det leder till en lindrigare bedömning.

4. Vad som föreskrivs i 19 22 och 24 27 §§ om åtgärder vid brott

enligt denna lag skall tillämpas även beträffande brott enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

5. I fråga om åtal för brott mot lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling och i fråga om förverkande till följd av sådant brott skall

20, 23 a och 24 §§ den lagen fortfarande tillämpas.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud

i vissa fall mot införsel av spritdrycker.

Härigenom föreskrivs att 1 § 2 mom., 2 § 1 mom. och 5 § lagen

(1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

2 mom.1

Förbudet i 1 mom. utgör inte hinder mot att föra in spritdrycker till

svenskt territorialvatten

1. om dryckerna utgör skeppsproviant för det fartyg med vilket de

forslas,

2. om dryckerna tillhör en resande eller en besättningsman som

medföljer fartyget och dryckerna inte uppgår till mer än tio liter per

person,

3. vid genomfart utan onödigt

uppehåll genom Öresund mellan

Falsterbo rev och Kullens fyr från

internationellt eller utländskt

område till annat sådant område,

såvida det av omständigheterna

uppenbarligen framgår, att

dryckerna inte är avsedda att

olovligen införas till riket; dock

får vattenområdet inom en halv

kilometer från svenska landet inte

befaras, eller

3. vid genomfart utan onödigt

uppehåll genom Öresund mellan

Falsterbo rev och Kullens fyr från

internationellt eller utländskt

område till annat sådant område,

såvida det av omständigheterna

uppenbarligen framgår, att

dryckerna inte är avsedda att

olovligen föras i land; dock får

vattenområdet inom en halv

kilometer från svenska landet inte

befaras, eller

4. om det för dryckerna medförs ett sådant ledsagardokument som

avses i lagen (1994:1564) om alkoholskatt eller bevis på att säkerhet

ställts för betalning av skatt för dryckerna i Sverige.

2 §

1 mom.2

Bryter någon mot förbud, som

avses i 1 §, vare det ansett såsom

varusmuggling enligt lagen om

straff för varusmuggling.

Bryter någon mot förbud, som

avses i 1 §, skall det anses som

smuggling enligt lagen

(2000:000) om straff för

smuggling.

Framgår uppenbarligen av

omständigheterna, att dryckerna

icke varit avsedda att olovligen

införas till riket, skall dock

förverkande icke äga rum.

Framgår det uppenbarligen av

omständigheterna, att dryckerna

inte varit avsedda att olovligen

föras i land, skall dock

förverkande inte äga rum.

Visas, att det fartyg, med vilket

dryckerna forslats, på grund av

sjönöd för räddande av fartyg,

last och människoliv tvingats att

ingå på svenskt territorialvatten

och att där förbliva, vare den

tilltalade från ansvar fri.

5 §3

Vad enligt 1 § 2 mom. b) och

2 § 1 mom. andra stycket gäller

för de fall, då beträffande

spritdrycker, som införts till

svenskt territorialvatten, av

omständigheterna uppenbarligen

framgår, att dryckerna icke äro

eller varit avsedda att olovligen

införas till riket, skall, i den mån

regeringen så förordnar, icke äga

tillämpning vid införsel till

område inom territorialvattnet, i

fråga om vilket avtal med

främmande stat om gemensam

bevakning för bekämpande av

olovlig införsel av alkoholvaror

träffats, med mindre av

omständigheterna tillika

uppenbarligen framgår, att

dryckerna icke äro eller varit

avsedda att olovligen införas till

den stat, med vilken avtalet

ingåtts.

Vad enligt 1 § 2 mom. 3 och 2 §

1 mom. andra stycket gäller för de

fall, då beträffande spritdrycker,

som införts till svenskt territorial-

vatten, av omständigheterna

uppenbarligen framgår, att

dryckerna inte är eller varit

avsedda att olovligen föras i land,

skall, i den mån regeringen så

förordnar, tillämpas vid införsel

till område inom territorialvattnet,

i fråga om vilket avtal med

främmande stat om gemensam

bevakning för bekämpande av

olovlig införsel av alkoholvaror

träffats, endast om det av

omständigheterna dessutom

uppenbarligen framgår, att

dryckerna inte är eller varit

avsedda att olovligen införas till

den stat, med vilken avtalet

ingåtts.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.3 Förslag till lag om ändring i narkotikastrafflagen

(1968:64)

Härigenom föreskrivs att 1 5 §§ narkotikastrafflagen (1968:64) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Den som olovligen

1. överlåter narkotika,

2. framställer narkotika som är avsedd för missbruk,

3. förvärvar narkotika i överlåtelsesyfte,

4. anskaffar, bearbetar, förpackar, transporterar, förvarar eller tar

annan sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk,

5. bjuder ut narkotika till försäljning, förvarar eller befordrar vederlag

för narkotika, förmedlar kontakter mellan säljare och köpare eller

företar någon annan sådan åtgärd, om förfarandet är ägnat att främja

narkotikahandel, eller

6. innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika

döms, om gärningen sker uppsåtligen, för narkotikabrott till fängelse

i högst tre år.

Bestämmelser om straff för

olovlig införsel och utförsel av

narkotika och olovlig befattning

i vissa fall med narkotika finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling.

2 §2

Är brott som avses i 1 § med

hänsyn till arten och mängden

narkotika samt övriga

omständigheter att anse som

ringa, döms till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Är brott som avses i 1 § första

stycket med hänsyn till arten och

mängden narkotika samt övriga

omständigheter att anse som

ringa, döms till böter eller

fängelse i högst sex månader.

3 §3

Är brott som avses i 1 § att anse

som grovt, skall för grovt

narkotikabrott dömas till

fängelse, lägst två år och högst tio

år.

Är brott som avses i 1 § första

stycket att anse som grovt, skall

för grovt narkotikabrott dömas

till fängelse, lägst två år och högst

tio år.

Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det

har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning

eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit

av särskilt farlig eller hänsynslös art. Bedömningen skall grundas på en

sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet.

3 a §4

Den som av grov oaktsamhet

begår gärning som avses i 1 § 1 5,

döms för vårdslöshet med

narkotika till böter eller fängelse

i högst ett år.

Den som av grov oaktsamhet

begår gärning som avses i 1 §

första stycket 1 5 döms för

vårdslöshet med narkotika till

böter eller fängelse i högst ett år.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

4 §5

För försök eller förberedelse

till narkotikabrott eller grovt

narkotikabrott liksom för

stämpling till narkotikabrott, som

inte är att anse som ringa, eller till

grovt narkotikabrott döms, om

gärningen avser annan befattning

än som avses i 1 § 6, till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

För försök eller förberedelse

till narkotikabrott eller grovt

narkotikabrott liksom för

stämpling till narkotikabrott, som

inte är att anse som ringa, eller till

grovt narkotikabrott döms, om

gärningen avser annan befattning

än som avses i 1 § första stycket

6, till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken.

5 §6

Har flera medverkat till brott

som avses i 1 4 §§ och innefattar

gärningen inte endast befattning

enligt 1 § 6, gäller

bestämmelserna i 23 kap.

brottsbalken.

Har flera medverkat till brott

som avses i 1 4 §§ och innefattar

gärningen inte endast befattning

enligt 1 § första stycket 6, gäller

bestämmelserna i 23 kap.

brottsbalken.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.4 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)

Härigenom föreskrivs att 1 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Denna lag gäller i fråga om skatt och, om så särskilt föreskrivs, annan

avgift till det allmänna som inte betecknas som skatt.

Lagen tillämpas inte i fråga om

1. gärningar som är belagda med

straff i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling,

1. gärningar som är belagda med

straff i lagen (2000:000) om

straff för smuggling eller lagen

(1994:1565) om beskattning av

viss privatinförsel, och

2. skattetillägg, ränta, dröjsmålsavgift, förseningsavgift eller liknande

avgift.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1565) om beskattning

av viss privatinförsel1

dels att 9 § skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas två nya paragrafer, 9 a och 9 b §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §2

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet lämnar uppgift som

befinns oriktig eller underlåter

att deklarera skattepliktig införsel

enligt denna lag döms till böter. I

ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Den som uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet underlåter att

lämna deklaration enligt 4 §

första stycket eller i en sådan

deklaration lämnar oriktig

uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift och

därigenom ger upphov till fara

för att skatt enligt denna lag

undandras det allmänna döms

till böter. I ringa fall skall inte

dömas till ansvar.

Lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling utom såvitt avser

13 § och 24 § första stycket

första meningen och

skattebrottslagen (1971:69)

skall inte tillämpas på införsel

som avses i denna lag.

9 a §

Den som frivilligt vidtar

åtgärd som leder till att skatt

som avses i 9 § kan påföras med

rätt belopp, döms inte till ansvar

enligt 9 §.

9 b §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott enligt 9 §

finns i lagen (2000:000) om

straff för smuggling.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Bestämmelserna i 13 19 §§

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling gäller vid brott

mot ett förbud mot in- eller

utförsel av varor eller åtgärder

som främjar sådan in- eller

utförsel som har föreskrivits

1. enligt 4 §, eller

2. i en sådan av Europeiska

gemenskapen beslutad förordning

som avses i 8 § andra stycket.

Bestämmelserna i 19 23, 26,

27 och 29 §§ lagen (2000:000)

om straff för smuggling gäller vid

brott mot ett förbud mot in- eller

utförsel av varor eller åtgärder

som främjar sådan in- eller

utförsel som har föreskrivits

1. enligt 4 §, eller

2. i en sådan av Europeiska

gemenskapen beslutad förordning

som avses i 8 § andra stycket.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett

annat land inom Europeiska unionen

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen

dels att 4, 7, 8, 9, 11, 12, 17 och 20 §§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 20 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §1

Anmälningsskyldighet

föreligger

1. för den som utan

erforderligt tillstånd, eller med

stöd av tillstånd som föranletts

av vilseledande uppgift, eller i

övrigt utan att ha rätt till detta,

från ett annat EU-land till

Sverige inför eller från Sverige

till ett sådant land utför en vara

som avses i 3 § 3, 5 8, 10 och

14,

2. för den som från ett annat

EU-land till Sverige inför eller

från Sverige till ett sådant land

utför en vara som avses i 3 § 1,

4, 9 och 11 13.

Den som från ett annat EU-

land till Sverige för in en vara

skall anmäla varan till

Tullverket, om varan omfattas av

ett förbud mot införsel eller ett

villkor för införsel som inte är

uppfyllt eller om varan förs in

med stöd av ett tillstånd som

föranletts av oriktig uppgift eller

underlåtenhet att lämna

föreskriven uppgift. Sådan

anmälan skall också göras av

den som från Sverige till ett

annat EU-land för ut en vara

som omfattas av ett förbud mot

utförsel eller ett villkor för

utförsel som inte är uppfyllt eller

en vara som förs ut med stöd av

ett tillstånd som föranletts av

oriktig uppgift eller

underlåtenhet att lämna före-

skriven uppgift.

Den som från ett annat EU-

land till Sverige för in eller från

Sverige till ett sådant land för ut

en vara som avses i 3 § 1, 4, 9,

11 eller 12 skall dock alltid

anmäla varan till Tullverket.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Tullverket får meddela närmare

föreskrifter om anmälnings-

skyldigheten.

Anmälan enligt första stycket

skall ske utan dröjsmål vid

närmaste bemannade tullplats.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Tullverket får meddela närmare

föreskrifter om

anmälningsskyldigheten enligt

första och andra styckena.

7 §2

För kontroll av att anmälnings-

skyldigheten enligt denna lag,

eller att

deklarationsskyldigheten enligt

lagen (1994:1565) om

beskattning av viss

privatinförsel, fullgjorts riktigt

och fullständigt, samt för

kontroll av att gällande villkor

för in- eller utförsel av sådana

varor som anges i 3 § 1 och 3 14

uppfyllts, får en tulltjänsteman

undersöka

För kontroll av att sådana

förbud eller villkor som anges i

4 § första stycket iakttagits samt

för kontroll av att anmälnings-

skyldigheten enligt 4 § andra

stycket eller deklarations-

skyldigheten enligt lagen

(1994:1565) om beskattning av

viss privatinförsel fullgjorts

riktigt och fullständigt, får en

tulltjänsteman undersöka

1. transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan

förvaras vid införsel från eller utförsel till ett annat EU-land,

2. handresgods, såsom

resväskor och portföljer, samt

handväskor och liknande som

medförs av en resande vid inresa

från eller utresa till ett annat EU-

land, eller av den som kan

anmanas att stanna enligt 5 §

första stycket 2.

2. bagage, såsom resväskor och

portföljer, samt handväskor och

liknande som medförs av en

resande vid inresa från eller utresa

till ett annat EU-land, eller av den

som kan anmanas att stanna enligt

5 § första stycket 2.

Ytterligare bestämmelser om

befogenheter bl.a. avseende

kroppsvisitation och kropps-

besiktning finns i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Ytterligare bestämmelser om

befogenheter bl.a. avseende

kroppsvisitation och kropps-

besiktning finns i lagen

(2000:000) om straff för

smuggling.

8 §3

För kontroll av att anmäl-

ningsskyldigheten enligt denna

lag fullgjorts riktigt och

fullständigt får en tulltjänsteman

undersöka postförsändelser,

såsom paket, brev och liknande

försändelser. En sådan

försändelse får öppnas, om det

finns anledning anta att den

innehåller en vara som avses i 3 §,

och att denna vara kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling samt

försändelsen finns hos Tullverket

eller på utväxlingspostkontoret.

En tulltjänsteman får

undersöka postförsändelser,

såsom paket, brev och liknande

försändelser, för att kontrollera

om sådana förbud eller villkor

som anges i 4 § första stycket

iakttagits och om

anmälningsskyldigheten enligt

4 § andra stycket fullgjorts

riktigt och fullständigt. En sådan

försändelse får öppnas, om det

finns anledning att anta att den

innehåller en vara som avses i 3 §

och att denna vara kan tas i beslag

enligt lagen (2000:000) om straff

för smuggling m.m. samt

försändelsen finns hos Tullverket

eller på utväxlingspostkontoret.

9 §4

Beslut om öppnande med stöd

av 8 § av brev och andra sådana

försändelser som kan antas

innehålla förtroliga meddelanden

får fattas endast av chefen för en

tullregion eller efter dennes

förordnande av någon annan

tjänsteman vid tullregionen.

Beslut om öppnande med stöd

av 8 § av brev och andra sådana

försändelser som kan antas

innehålla förtroliga meddelanden

får fattas endast av chefen för en

tullregion eller efter dennes

förordnande av någon annan

tjänsteman vid tullregionen. Om

en försändelse innehåller ett

förtroligt meddelande, skall

detta omedelbart tillslutas och

vidarebefordras till mottagaren.

11 §5

Under de förutsättningar som anges i andra stycket får chefen för en

tullregion besluta att postförsändelse som väntas till viss postanstalt,

och som kommer från ett annat EU-land, skall hållas kvar av

postbefordringsföretaget när försändelsen kommer in till postanstalten.

Ett beslut skall meddelas att gälla viss angiven, kortare tidsrymd.

Förutsättningar för ett beslut om kvarhållande är

1. att det finns anledning anta att

sådan postförsändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling, samt

1. att det finns anledning att

anta att sådan postförsändelse

innehåller narkotika som kan tas i

beslag enligt lagen (2000:000) om

straff för smuggling, samt

2. att ett sådant beslut är

nödvändigt för att det avsedda

resultatet skall uppnås.

2. att det är nödvändigt för att

beslag skall kunna ske.

Ett beslut om kvarhållande får verkställas omedelbart men skall

snarast prövas av Tullverkets chef eller av verkets chefsjurist.

Ett postbefordringsföretag är

skyldigt att, på begäran av

Tullverket, till verket överlämna

en försändelse som kvarhållits

enligt denna bestämmelse.

12 §6

Polisen och Kustbevakningen är skyldiga att medverka i kontroll-

verksamheten enligt denna lag. Vad som sägs i 5 7 och 13 §§ om

Tullverket och en tulltjänsteman gäller vid sådan medverkan också

polismyndigheten och Kustbevakningen samt en polisman och en

tjänsteman vid Kustbevakningen.

Ett postbefordringsföretag

som regeringen bestämmer är

skyldigt att, på begäran av

Tullverket, till verket överlämna

en försändelse som kvarhållits

enligt 11 §.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (2000:000) om straff

för smuggling samt att på

begäran av Tullverket

överlämna en sådan försändelse

till verket

17 §7

Om det behövs för att

genomföra en kontroll enligt

denna lag, får Tullverket ta hand

om en vara. Varan får därvid läggas

upp på lager för tillfällig

förvaring. De kostnader som

Tullverket haft för varans

uppläggning och förvaring skall

ersättas av den som för in eller för

ut varan.

Tullverket får ta hand om en

vara om det behövs för att

genomföra en kontroll enligt

denna lag. Tullverket får även ta

hand om en vara på den

grunden att varan inte får föras

in till eller ut från landet till

följd av att varan omfattas av ett

sådant förbud eller villkor som

avses i 4 § första stycket eller att

varan förs in eller ut med stöd

av ett tillstånd som föranletts av

oriktig uppgift eller

underlåtenhet att lämna före-

skriven uppgift. Varan får därvid

läggas upp på tillfälligt lager. De

kostnader som Tullverket haft för

varans uppläggning och förvaring

skall ersättas av den som för in

eller för ut varan.

Tullverket kan besluta att varan inte får tas ut från lagret förrän

kostnaderna ersatts eller säkerhet ställts för dem.

Tullverket får besluta om befrielse helt eller delvis från

ersättningsskyldigheten, om det finns särskilda skäl.

20 §

Ansvar enligt 19 § inträder inte

om gärningen är belagd med straff

i brottsbalken eller i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Ansvar enligt 19 § inträder inte

om gärningen är belagd med straff

i brottsbalken eller i lagen

(2000:000) om straff för smugg-

ling.

20 a §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 14, 15 och 27 §§ lagen (1998:506)

om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror

och mineraloljeprodukter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

14 §

Ett omhändertagande av annan egendom än punktskattepliktiga varor

eller handlingar skall upphävas om,

1. det inte längre finns grund för omhändertagandet, eller

2. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling meddelas för

egendomen eller handlingen.

2. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (2000:000) om straff för

smuggling meddelas för

egendomen eller handlingen.

Den som gör anspråk på egendom som har varit omhändertagen svarar

för att egendomen hämtas.

15 §

Ett omhändertagande av en punktskattepliktig vara skall upphävas om,

1. det inte längre finns grund för omhändertagandet,

2. ett beslut om skatt enligt 13 § inte har fattats inom tre månader från

den dag då beslutet att omhänderta varan fattades,

3. skatt som påförts enligt 13 § betalats,

4. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling meddelas för

varan,

4. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (2000:000) om straff för

smuggling meddelas för varan,

5. egendomen förklaras förverkad, eller

6. det är oskäligt att låta omhändertagandet bestå.

Den som gör anspråk på en punktskattepliktig vara som har varit

omhändertagen svarar för att varan hämtas.

27 §

Bestämmelserna i 13 § och

24 § första stycket första

meningen lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling gäller

för brott enligt detta kapitel.

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.9 Förslag till lag om ändring i tullagen (2000:000)

Härigenom föreskrivs att det i tullagen (2000:000)1 skall införas en

ny paragraf, 10 kap. 5 §, av följande lydelse.

Föreslagen lydelse

10 kap. 5 §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling.

2.10 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 27 kap. 19 § rättegångsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 kap.

19 §1

Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in

om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en

viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram.

Hemlig teleövervakning får användas vid förundersökning angående

1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex

månader,

2. brott enligt 1 § narkotika-

strafflagen (1968:64) eller

sådant brott enligt 1 § lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling som avser

narkotika eller

2. brott enligt 1 § narkotika-

strafflagen (1968:64) eller brott

enligt 6 § första eller tredje

stycket lagen (2000:000) om

straff för smuggling, eller

3. försök, förberedelse eller stämpling till brott för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är

belagd med straff.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.11 Förslag till lag om ändring i miljöbalken

Härigenom föreskrivs att i 29 kap. 11 § miljöbalken orden lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot lagen

(2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1961:181) om

försäljning av teknisk sprit m.m.

Härigenom föreskrivs att i 11 § lagen (1961:181) om försäljning av

teknisk sprit m.m.1 orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.13 Förslag till lag om ändring i livsmedelslagen (1971:511)

Härigenom föreskrivs att i 30 § livsmedelslagen (1971:511)1 orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:431) om

utredning angående brott mot utländsk tullag

Härigenom föreskrivs att i 2 § lagen (1973:431) om utredning

angående brott mot utländsk tullag1 orden lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.15 Förslag till lag om ändring i utsädeslagen (1976:298)

Härigenom föreskrivs att i 8 § utsädeslagen (1976:298)1 orden lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot lagen

(2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:3) om

kärnteknisk verksamhet

Härigenom föreskrivs att i 29 § lagen (1984:3) om kärnteknisk

verksamhet1 orden lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:295) om foder

Härigenom föreskrivs att i 17 § lagen (1985:295) om foder1 orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.18 Förslag till lag om ändring i strålskyddslagen (1988:220)

Härigenom föreskrivs att i 38 § strålskyddslagen (1988:220) orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor

Härigenom föreskrivs att i 21 § lagen (1988:868) om brandfarliga

och explosiva varor orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs att i 5 kap. 17 § lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel

Härigenom föreskrivs att i 3 § lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel1 orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.22 Förslag till lag om ändring i läkemedelslagen (1992:859)

Härigenom föreskrivs att i 26 § läkemedelslagen (1992:859)1 orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:860) om

kontroll av narkotika

Härigenom föreskrivs att i 13 § lagen (1992:860) om kontroll av

narkotika1 orden lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall

bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1300) om

krigsmateriel

Härigenom föreskrivs att i 24 § lagen (1992:1300) om krigsmateriel1

orden lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut

mot lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.25 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1602) om

valuta- och kreditreglering

Härigenom föreskrivs att i 2 kap. 7 § lagen (1992:1602) om valuta-

och kreditreglering1 orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.26 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581)

Härigenom föreskrivs att i 27 § tobakslagen (1993:581)1 orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.27 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:599) om

radiokommunikation

Härigenom föreskrivs att i 18 § lagen (1993:599) om

radiokommunikation orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.28 Förslag till lag om ändring i lotterilagen (1994:1000)

Härigenom föreskrivs att i 57 § lotterilagen (1994:1000) orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.29 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1478) om

förverkande av barnpornografi

Härigenom föreskrivs att i lagen (1994:1478) om förverkande av

barnpornografi1 orden lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1709) om EG:s

förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken

Härigenom föreskrivs att i 12 § lagen (1994:1709) om EG:s

förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken1 orden lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot lagen

(2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.31 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1710) om EG:s

förordningar om jordbruksprodukter

Härigenom föreskrivs att i 14 § lagen (1994:1710) om EG:s

förordningar om jordbruksprodukter1 orden lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om

straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.32 Förslag till lag om ändring i alkohollagen (1994:1738)

Härigenom föreskrivs att i 10 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738)

orden lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut

mot lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.33 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67)

Härigenom föreskrivs att i 9 kap. 4 § vapenlagen (1996:67) orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.34 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:1058) om

register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet

Härigenom föreskrivs att i 4 § lagen (1997:1058) om register i

Tullverkets brottsbekämpande verksamhet1 orden lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om

straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.35 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:397) om

strategiska produkter

Härigenom föreskrivs att i 22 § lagen (1998:397) om strategiska

produkter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 §

Bestämmelser om olovlig

utförsel och försök till sådant

brott finns i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling.

Bestämmelser om olovlig

utförsel och försök till sådant

brott finns i lagen (2000:000) om

straff för smuggling.

Bestämmelserna om varu-

smuggling och försök till sådant

brott i lagen om straff för

varusmuggling tillämpas i fråga

om

Bestämmelserna om smuggling

och försök till sådant brott i lagen

om straff för smuggling tillämpas

i fråga om

1. export utan tillstånd av produkter som avses i 6 § första stycket 1

och 7 § samt i artikel 4.1 och 4.2 i rådets förordning (EG) nr 3381/94,

och

2. utförsel utan tillstånd av produkter som avses i 6 § första stycket 2

och artikel 21 i rådets förordning (EG) nr 3381/94.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.36 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:1443) om

förbud mot införsel och utförsel av barnpornografi

Härigenom föreskrivs att i lagen (1998:1443) om förbud mot införsel

och utförsel av barnpornografi orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.37 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:42) om förbud

mot vissa hälsofarliga varor

Härigenom föreskrivs att i 4 § lagen (1999:42) om förbud mot vissa

hälsofarliga varor orden lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för

smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.38 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:171) om förbud

beträffande viss avkodningsutrustning

Härigenom föreskrivs att i 6 § lagen (2000:171) om förbud

beträffande viss avkodningsutrustning orden lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling skall bytas ut mot lagen (2000:000) om

straff för smuggling .

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

3 Ärendet och dess beredning

Inom Finansdepartementet har en arbetsgrupp sett över bestämmelserna

om varusmuggling. Bakgrunden till översynen är följande.

År 1991 lämnade 1986 års varusmugglingsutredning betänkandet

Smuggling och tullbedrägeri (SOU 1991:84). I betänkandet gjordes en

översyn av lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (VSL). De

förslag som utredningen lämnade ledde inte till någon lagstiftning,

mycket beroende på de stora förändringar som sedan dess inträffat till

följd av den ansökan om medlemskap i Europeiska gemenskapen som

lämnades in till kommissionen den 1 juli 1991, och det därav följande

medlemskapet i Europeiska unionen den 1 januari 1995.

I betänkandet Skyddet vid den inre gränsen (SOU 1994:131) lämnade

EU-gränskontrollutredningen förslag till straffbestämmelser för den

som gjort sig skyldig till olovlig införsel eller utförsel över gräns mot

annat EU-land. Betänkandet låg delvis till grund för lagen (1996:701)

om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom

Europeiska unionen (den s.k. inregränslagen). Lagen innehåller inte

några straffbestämmelser för den som gjort sig skyldig till

varusmuggling och inte heller finns där bestämmelser om sådana

tvångsåtgärder som beslag, husrannsakan, kroppsvisitation m.m. Sådana

bestämmelser finns fortfarande i VSL när det gäller överträdelser av

införsel- eller utförselregleringar, oavsett om dessa gäller i förhållande

till andra EU-länder eller till tredje land.

I lagen (1994:1565) om beskattning av viss privatinförsel (den s.k.

privatinförsellagen) finns bestämmelser om beskattning av

alkoholdrycker och tobaksvaror som en enskild person har förvärvat och

själv transporterar till Sverige från ett annat EU-land för sitt eller sin

familjs personliga bruk. I den lagen finns bestämmelser om straff för

den som underlåter att deklarera sådana varor. Sedan den 1 juli 1998

innehåller lagen även bestämmelser som ger möjlighet att omhänderta

och förverka införda varor (SFS 1998:508; prop. 1997/98:100 s. 143 ff,

208 f och 320, bet. 1997/98:SkU28, rskr. 1997/98:312). Varorna skall

kunna omhändertas om det finns en påtaglig risk för att den

skattskyldige inte kommer att betala skatten. Förblir skatten obetald, kan

varorna förverkas. VSL är inte tillämplig på sådan införsel som beskattas

enligt privatinförsellagen.

Genom lagen (1996:598) om kontroll av yrkesmässiga vägtransporter

av mineraloljeprodukter, alkohol och tobak infördes särskilda

bestämmelser om kontroll av yrkesmässiga transporter av sådana varor

som omfattades av lagen (1994:1563) om tobaksskatt, lagen

(1994:1564) om alkoholskatt eller lagen (1994:1776) om skatt på

energi såvitt avsåg mineraloljeprodukter, således varor som omfattas av

det s.k. cirkulationsdirektivet, dvs. rådets direktiv 92/12/EEG av den 25

februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om

innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (Celex 31992L0012).

Lagen ersattes den 1 juli 1998 av lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och

mineraloljeprodukter (den s.k. punktskattekontrollagen).

Under 1998 redovisade arbetsgruppen sin rapport i departements-

promemorian Ny smugglingslag (Ds 1998:53). De lagförslag som lades

fram i promemorian redovisas i bilaga 1.

Departementspromemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remiss-

yttrandena finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr Fi98/2652).

I promemorian finns förslag till en ny lag om straff för smuggling

m.m. och vissa med lagförslaget sammanhängande ändringar i bl.a.

privatinförsellagen och inregränslagen.

Promemorian ledde redan den 1 juli 1999 till vissa ändringar i

inregränslagen (SFS 1999:434; prop. 1998/99:79 s. 85 ff, 99 ff och

128 f, bet. 1998/99:SkU19, rskr. 1998/99:242). Genom ändringarna har

Tullverket fått befogenhet att vägra lämna ut en vara som omhändertagits

enligt lagen, om varan inte får föras in i eller ut ur landet eller om

särskilda villkor för införseln eller utförseln inte är uppfyllda.

I promemorian finns även förslag till nya straffbestämmelser

avseende kommersiell införsel av tobak, alkohol och

mineraloljeprodukter. Sådan införsel kan utlösa beskattning enligt tre

punktskattelagar, nämligen lagen om tobaksskatt, lagen om alkoholskatt

och lagen om skatt på energi. Dessa lagar bygger på

cirkulationsdirektivet. När det är fråga om varor från ett annat EU-land skall

den skattskyldige alltid deklarera inom ramen för lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter. Dessa beskattningsregler

straffsanktioneras genom skattebrottslagen (1971:69), inte genom VSL. Frågan

om nya straffbestämmelser skall beredas ytterligare och i denna del

föranleder promemorian därför inga förslag i detta lagstiftningsärende.

I promemorian finns dessutom ett förslag om att den nya

smugglingslagens bestämmelser om förundersökning, tvångsmedel, åtal

och förverkandebeslut skall omfatta även sådana brott enligt fiskelagen

(1993:787) som rör införsel till landet. Det har emellertid inte för

närvarande framkommit skäl att genomföra en sådan ordning. Något

förslag lämnas därför inte i denna fråga.

Under 1999 överlämnade Tullagsutredningen sitt slutbetänkande En

ny tullag (SOU 1999:54). På grundval av det betänkandet föreslår

regeringen att tullagen (1994:1550) skall ersättas med en ny tullag.1 I

det lagstiftningsärendet föreslår regeringen även ändringar i lagen

(1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m. Enligt den lagen får varor, som förs in från tredje land, utan

hinder av särskilt föreskrivet införselförbud eller -villkor bli föremål

för vissa närmare angivna slag av tullbehandling. Förslaget innebär bl.a.

att 1973 års lag skall vara tillämplig även på varor som förs in från ett

EU-land. För sådana varor föreslås dock separata bestämmelser om vilka

förfaranden som då skall tillämpas.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 mars 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 5 och lagförslag motsvarande

förslagen 2.11 2.34, 2.36 och 2.37 i propositionen. De sistnämnda

remitterade lagförslagen har inte bifogats. De innehöll enbart att orden

 lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skulle bytas ut mot

 lagen (2000:000) om straff för smuggling m.m. I enlighet med

Lagrådets förslag har m.m. tagits bort ur den nya smugglingslagens

rubrik. I förhållande till lagrådsremissen har motsvarande ändring gjorts

i lagförslagen 2.11 2.34, 2.36 och 2.37. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 6.

Lagrådet har föreslagit att några av bestämmelserna i den remitterade

lagtexten ändras. Flertalet förslag till ändringar är av lagteknisk karaktär.

Regeringen följer i propositionen i allt väsentligt Lagrådets förslag

utom i två avseenden. Det gäller frågan om tjänstemän vid Tullverket

eller Kustbevakningen skall behöva inhämta förordnande av

undersökningsledare, åklagare eller domstol för att få utföra

kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning eller urinprovstagning i

samband med kontroll av resandetrafiken (27 § andra stycket i förslaget

till ny smugglingslag). Det gäller vidare frågan om en särskild reglering

i rättegångsbalken avseende beslag skall tillföras beslagsbestämmelsen i

den nya smugglingslagen (22 § andra stycket).

Lagrådets förslag berör dels 1, 3 8, 10 14, 22 och 26 28 §§ i

förslaget till ny smugglingslag samt punkterna 3 5 i

övergångsbestämmelserna därtill (lagförslag 2.1), dels förslaget till lag

om ändring i lagen om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker

(lagförslag 2.2), dels 9 § förslaget till lag om ändring i

privatinförsellagen (lagförslag 2.5), dels 4, 9, 11, 12 och 17 §§

förslaget till lag om ändring i inregränslagen (lagförslag 2.7), dels

27 kap. 19 § i förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken (lagförslag

2.10).

Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i den allmänna

motiveringen (avsnitt 5) och i författningskommentaren. Utöver de

ändringar som föranletts av Lagrådets yttrande har regeringen gjort

några redaktionella ändringar (jfr bl.a. 9 § i förslaget till ny

smugglingslag). Vidare har gjorts en lagteknisk ändring av enkel

beskaffenhet (7 § tredje stycket i förslaget till ny smugglingslag). I

förslaget till lag om ändring i lagen (1998:397) om strategiska

produkter föreslås ytterligare några följdändringar (lagförslag 2.35).

Dessutom föreslås att den hänvisning till VSL som görs i lagen

(2000:171) om förbud beträffande viss avkodningsutrustning i stället

skall avse den föreslagna smugglingslagen (lagförslag 2.38). Dessa

ändringar är av enkel beskaffenhet. Lagrådets hörande i dessa delar har

därför inte ansetts nödvändigt.

4 Bakgrund m.m.

Lagen om straff för varusmuggling (VSL) trädde i kraft den 1 januari

1961. Den har väsentligen behållit sina huvuddrag sedan ikraftträdandet.

Genom den lagen infördes en enhetlig smugglingslagstiftning.

Dessförinnan hade bestämmelser om straff för smuggling varit utspridda

på ett stort antal författningar. Lagen är en s.k. blankettstrafflag. Den är

alltså en lag som straffsanktionerar en rad olika införsel- och

utförselbestämmelser.

I VSL är det i princip två kategorier av sådana bestämmelser som

straffsanktioneras. Den ena kategorien utgörs av in- eller

utförselregleringar, dvs. bestämmelser med förbud mot eller villkor för

in- eller utförsel. Den andra kategorien av sanktionerade bestämmelser

utgörs av sådana bestämmelser som föreskriver att tull, annan skatt eller

avgift skall betalas med anledning av att en vara förs in eller ut ur landet.

Straffbestämmelser av båda slagen är integrerade i samma

straffparagrafer. Uppsåtliga in- eller utförselbrott betecknas som

varusmuggling. Även gärningar som begås av oaktsamhet är

straffbelagda. Sådana gärningar medför dock inte ansvar, om de är att

anse som ringa. Vidare kan befattning med smuggelgods medföra ansvar,

om gärningen inte är att anse som ringa. Varor som har varit föremål för

varusmuggling kan förverkas. Det finns inte någon motsvarande

möjlighet till förverkande i exempelvis skattebrottslagen.

Syftet med översynen är främst att bestämmelsernas innehåll och

systematik skall framgå tydligare än i nuvarande lagstiftning. För att

möjliggöra detta föreslås att den nuvarande lagen, VSL, ersätts med en

ny lag. Denna betecknas som lag om straff för smuggling (SL). Till

skillnad från VSL finns i den föreslagna lagen separata bestämmelser för

överträdelser av in- och utförselregleringar respektive överträdelser

som innebär att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna.

Liksom enligt VSL kommer det förstnämnda slaget av bestämmelser att

gälla även i förhållande till andra EU-länder medan de sistnämnda

bestämmelserna kommer att gälla endast i förhållande till tredje land.

Genom privatinförsellagen beskattas införsel av alkoholdrycker och

tobaksvaror som en enskild person har förvärvat och själv transporterar

till Sverige från ett annat EU-land för sitt eller sin familjs personliga

bruk. Straffsanktioneringen av dessa bestämmelser kommer enligt

förslaget att ligga kvar i privatinförsellagen.

Ett annat syfte med den föreslagna regleringen är att utforma

bestämmelserna så att de står i bättre samklang med den nuvarande

tullregleringen. Denna utgörs numera till stor del av olika EG-

förordningar, främst den s.k. tullkodexen och den s.k.

tillämpningskodexen, dvs. rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den

12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen

respektive kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli

1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr

2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (Celex

31992R2913 respektive Celex 31993R2454). Som nämnts i avsnitt 3

föreslår regeringen i ett annat lagstiftningsärende att den nuvarande

tullagen ersätts med en ny tullag.

Som ett led i översynen finns vidare överväganden i frågan om

smuggling av narkotika skall ligga kvar inom smugglingslagstiftningen

eller om sådana gärningar skall bestraffas enligt narkotikastrafflagen

(1968:64). Förslaget innebär att sådan införsel fortfarande skall

bestraffas i smugglingslagstiftningen men att denna ytterligare skall

anpassas till narkotikastrafflagen. På förslag av Lagrådet ges smuggling

av narkotika beteckningen narkotikasmuggling respektive grov

narkotikasmuggling och behandlas sådan smuggling i en särskild

paragraf. Vidare innebär förslaget att bestämmelserna om undandragande

av tull, annan skatt eller avgift anpassas till skattebrottslagens

bestämmelser, bl.a. på så sätt att bestämmelserna utformas som s.k.

farebrott.

Översynen har även medfört att den föreslagna lagen i vissa avseenden

anpassas till brottsbalken. Det gäller främst bestämmelserna om

förverkande. Bl.a. föreslås att utbyte av brott enligt den nya lagen skall

kunna förverkas.

Tyngdpunkten i den allmänna motiveringen är lagd på de lagförslag

som innebär en ändring i förhållande till gällande rätt. I bilaga 3 finns

en förteckning över var bestämmelserna i VSL återfinns i förslaget till

ny smugglingslag. Med hänsyn till den betydelse tullagstiftningen har

för smugglingslagstiftningen lämnas i bilaga 4 en översikt över tullag-

stiftningen. I författningskommentaren redogörs närmare för hur tullag-

stiftningen inverkar på smugglingslagstiftningen i olika situationer.

5 En ny smugglingslag

5.1 Den föreslagna lagens uppbyggnad och systematik

Regeringens förslag: Lagen om straff för varusmuggling (VSL)

ersätts med en ny lag, lag om straff för smuggling (SL).

Tillämpningsområdet för den nya lagen motsvarar tillämpnings-

området för VSL. Den nya lagen utformas väsentligen i överens-

stämmelse med förslaget i promemorian. Det innebär bl.a. att

straffen för olovlig införsel eller utförsel av narkotika och för

skatteundandraganden vid införsel eller utförsel finns i den nya

smugglingslagen och således inte förs över till narkotikastrafflagen

respektive skattebrottslagen. I den föreslagna lagen tas in skilda

bestämmelser för överträdelser av in- och utförselregleringar

respektive överträdelser som innebär att tull, annan skatt eller avgift

undandras det allmänna. Uppsåtliga brott, som avser överträdelse av

införsel- eller utförselregleringar, betecknas som smuggling eller

grov smuggling. Smuggling av narkotika ges dock en särskild

brottsrubricering, nämligen narkotikasmuggling eller grov

narkotikasmuggling. Oaktsamhetsbrott, som avser överträdelse av

införsel- eller utförselregleringar, betecknas som olovlig införsel

och olovlig utförsel. Uppsåtliga brott, som avser undandragande av

tull, annan skatt eller avgift, betecknas som tullbrott eller grovt

tullbrott. Brotten utformas i likhet med vad som gäller för brottet

skattebrott som s.k. farebrott. Motsvarande oaktsamhetsbrott

betecknas som vårdslös tullredovisning. Straffskalorna för införsel-

och utförselbrotten är oförändrade i förhållande till VSL.

Promemorians förslag: Förslaget till ny smugglingslag är i de

delar som föranlett förslag till lagstiftning i huvudsak uppbyggt enligt

följande. Lagen är indelad i sex avsnitt. Dessa innefattar allmänna

bestämmelser, straffbestämmelser m.m., förverkandebestämmelser,

bestämmelser om förundersökning, bestämmelser om tvångsmedel samt

processuella bestämmelser om åtal och förverkande. Vad som skall

anses utgöra in- eller utförsel regleras i de allmänna bestämmelserna. I

överensstämmelse med vad som gäller enligt tullagstiftningen

föreskrivs att en vara skall anses in- eller utförd då den förts över

gränsen för Sveriges landområde, sjöterritorium eller luftrummet

däröver.

Bestämmelser om straff för den som överträder in- eller

utförselreglering finns samlade i fyra därpå följande paragrafer. Det

uppsåtliga brottet betecknas som smuggling eller, i grova fall, som grov

smuggling. I de därpå följande fyra paragraferna finns så samlade

bestämmelserna om straff för den som undandrar eller ger upphov till

fara för undandragande av tull, annan skatt eller avgift. Det uppsåtliga

brottet betecknas som tullbrott eller, i grova fall, som grovt tullbrott.

Sedan återfinns bestämmelser om olovlig befattning med varor som har

varit föremål för någon form av brott enligt den nya lagen. Vidare finns,

liksom i VSL, en bestämmelse om frivillig rättelse. I motsats till vad

som föreslogs av 1986 års varusmugglingsutredning (SOU 1991:84

s. 209 214 och 287 289) innebär förslaget att olovlig införsel av

narkotika fortfarande skall vara straffbelagt enligt

smugglingslagstiftningen och inte enligt narkotikastrafflagen. Vidare

innebär förslaget att undandragande av skatt vid in- eller utförsel

fortfarande skall vara straffbelagt enligt smugglingslagstiftningen och

inte enligt skattebrottslagen. Det stämmer överens med vad som

förordats av såväl 1986 års varusmugglingsutredning som 1993 års

skattebrottsutredning (SOU 1991:84 s. 219 226 och 279 282

respektive SOU 1995:10 s. 174 177 och 277 f). Bestämmelsen om

tullbrott har anpassats till skattebrottslagens bestämmelser om

skattebrott på så sätt att tullbrottet för flertalet förekommande fall har

konstruerats som ett s.k. farebrott.

Det nuvarande anmälningsrekvisitet (underlåtenhet att tillkännage

införseln eller utförseln hos vederbörlig myndighet ) föreslås slopat

som generell brottsförutsättning då en vara förs in till eller ut från

landet i strid med ett förbud eller villkor.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt

promemorians föreslag till uppbyggnad och systematik eller lämnat

förslaget utan erinran. Sveriges advokatsamfund har dock förordat att

olovlig införsel av narkotika tas in i narkotikastrafflagen, detta för att

slippa skiljaktigheter vad gäller brottsrekvisit, straffsatser m.m. och

nuvarande konkurrensproblematik. Advokatsamfundet har vidare avstyrkt

att tullbrottet konstrueras som ett s.k. farebrott. Samfundet har förklarat

att det inte finns något behov av att utforma brottet så.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med förslaget är bl.a. att

bestämmelsernas innehåll och systematik skall framgå tydligare. För att

möjliggöra detta bör den nuvarande lagen, VSL, ersättas med en ny lag

(SL).

Lagen är, liksom VSL, en s.k. blankettstrafflag med hänsyn till att den

straffsanktionerar en rad olika in- och utförselbestämmelser som finns i

andra författningar. Lagen bör, liksom VSL, innehålla

straffbestämmelser för i princip all in- eller utförsel som görs i strid

med något förbud mot eller villkor för in- eller utförsel. Därigenom blir

straffsystemet överskådligt och konsekvent. En annan sak är att lagens

karaktär av blankettstrafflag medför att den måste tillämpas med

beaktande av de syften och skäl som uppbär den förbuds- eller

villkorslagstiftning som straffsanktioneras.

En remissinstans har menat att det förhållandet att lagen omfattar

smuggling av narkotika medför konkurrensproblem m.m. Motsvarande

gäller emellertid i så fall i princip all lagstiftning som innehåller förbud

mot eller villkor för att exempelvis inneha någon vara. Som exempel kan

nämnas så centrala områden som alkohollagen (1994:1738) och

vapenlagen (1996:67). Att bryta ut olika områden från den generella

smugglingslagstiftningen skulle göra lagstiftningen svåröverskådlig och

i sig skapa nya problem. Något sådant låter sig inte göras utan att

speciella skäl talar för det. Sådana skäl finns inte när det gäller

smuggling av narkotika. Den föreslagna lagen innehåller, liksom VSL,

straffmaximum som stämmer överens med narkotikastrafflagen. Härtill

kommer att i den föreslagna lagen rekvisiten för grov smuggling av

narkotika (6 § tredje stycket SL) direkt har anpassats till

narkotikastrafflagen. Vidare finns i författningskommentaren (till 3 §

SL) belyst hur konkurrensrättsliga problem kan lösas när det gäller

sådan lagstiftning som innehåller straffsanktionerade förbud mot eller

villkor för att inneha varor av visst slag. Sammanfattningsvis talar

vägande skäl entydigt för att bibehålla nuvarande ordning, dvs. att låta

även införsel och utförsel av narkotika vara straffbelagd genom

smugglingslagstiftningen.

Lagrådet har föreslagit att smuggling av narkotika ges beteckningen

narkotikasmuggling respektive grov narkotikasmuggling och att sådan

smuggling behandlas i en särskild paragraf. Lagrådet har som skäl anfört

följande. Smuggling av narkotika ges i lagförslaget, liksom i

varusmugglingslagen, samma brottsbeteckning som andra typer av

smuggling. Likväl föreskrivs för smuggling av narkotika i såväl normal

som ringa och grov form andra och betydligt strängare straffskalor än

för annan smuggling. Såvitt Lagrådet kan överblicka är detta ett mycket

ovanligt förhållande, i vart fall när det gäller straffbestämmelser av så

central kriminalpolitisk betydelse som de förevarande. Enligt vad

Lagrådet erfarit under föredragningen leder detta också till vissa

komplikationer från register- och statistiksynpunkter. Det har länge

ansetts vara av vikt att brottsbegreppen görs lättillgängliga genom att

varje brott i görligaste mån ges en särskild benämning; det har också

ansetts att allmänheten lägger t.o.m. större vikt vid brottsrubriceringen

än vid påföljden (jfr NJA II 1942 s. 225). Det måste antas att sådana

beteckningar som häleri och rattfylleri haft sin andel i moral-

bildningen var och en på sitt område.

Regeringen godtar Lagrådets förslag i fråga om smuggling av

narkotika.

Lika med arbetsgruppen finner regeringen att straff bör bestämmas

enligt smugglingslagstiftningen då någon undandrar tull, annan skatt eller

avgift som efter Tullverkets bestämmande skall betalas med anledning av

in- eller utförsel. Sådana importpålagor utgår enligt en ordning som i

många avseenden skiljer sig från den ordning som gäller för annan

beskattning. Vidare är det så att även om det finns likheter mellan en del

av de brott som bestraffas enligt smugglingslagstiftningen och dem som

omfattas av skattebrottslagen, så skiljer sig brottens karaktär ofta åt i

praktiken. Härtill kommer att det inte sällan förhåller sig så att ett

undandragandebrott har samband med överträdelse av en

införselreglering.

Emellertid är det givetvis lämpligt att undandragandebrotten i

möjligaste mån anpassas till vad som gäller enligt skattebrottslagen.

Detta underlättas av att det införs skilda bestämmelser för överträdelser

av in- och utförselregleringar respektive överträdelser som innebär att

tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna. Alltsedan den 1 juli

1996 gäller att skattebrott är konstruerat som ett s.k. farebrott. Det

innebär att ett skattebrott fullbordas när en oriktig uppgift uppsåtligen

lämnas till en myndighet eller när en föreskriven deklarations- eller

uppgiftsskyldighet uppsåtligen åsidosätts, om uppgiften eller

åsidosättandet ger upphov till fara för att skatt eller avgift undandras det

allmänna. Det saknas bärande skäl att ha en annan ordning när det gäller

undandraganden av sådan skatt eller avgift som skall betalas med

anledning av in- eller utförsel. Den föreslagna lagen bör därför innebära

att ett fullbordat brott skall anses ha skett i och med att någon har

underlåtit att anmäla en vara till tullbehandling eller vid tullbehandling

har lämnat oriktig uppgift eller då underlåtit att lämna föreskriven

uppgift eller i samband med tullbehandling har förfogat över varan på ett

otillåtet sätt, allt under förutsättning att han därigenom gett upphov till

fara för att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna. Med

undandragande likställs i förekommande fall att tull, annan skatt eller

avgift felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas.

Den föreslagna lagen om smuggling straffbelägger, liksom VSL, även

försök till brott. Det gäller således även undandragandebrotten

(tullbrotten). Lagrådet har pekat på att det innebär en skillnad i

förhållande till skattebrottslagen. I samband med att skattebrottet

konstruerades som ett farebrott avskaffades nämligen försöksbrottet

(försök till skattebedrägeri och försök till grovt skattebedrägeri) i

skattebrottslagen. Lagrådet har anfört att skillnaden förefaller föga

konsekvent och är otillfredsställande belyst i motiveringen. Lagrådet

tillägger att det dock saknar anledning att ifrågasätta att det behövs

försöksbestämmelser även i fråga om tullbrott.

Med anledning av vad Lagrådet påpekat får framhållas följande.

De uppsåtliga undandragandebrotten i VSL är utformade som

effektbrott. Ansvar för fullbordat brott förutsätter att tull, annan skatt

eller avgift faktiskt har undandragits. Undandragandet, och därmed

brottets fullbordan, sker i princip först genom att ett oriktigt

taxeringsbeslut meddelas. Den som uppsåtligen lämnar oriktiga

uppgifter i en tulldeklaration men som upptäcks innan ett oriktigt beslut

meddelas kan således i motsats till vad som gäller enligt

skattebrottslagen inte dömas för fullbordat brott. I stället kan han

dömas för försök till varusmuggling.

De oaktsamma undandragandebrotten i VSL är emellertid i betydande

delar utformade som farebrott. I 5 § andra stycket VSL föreskrivs

nämligen att den som genom att lämna oriktig uppgift i en

tulldeklaration eller genom annat vilseledande i samband med

tullbehandling av gods av grov oaktsamhet föranleder fara för att tull,

annan skatt eller avgift undandras staten, döms för brott mot VSL till

böter eller fängelse i högst två år.

Skälen för att konstruera skattebrottet som farebrott var i huvudsak

följande. Bestämmelserna vann i sakligt och pedagogiskt hänseende

samtidigt som de blev enklare att tillämpa. Likaledes vanns den fördelen

att kongruens erhölls mellan de uppsåtliga brotten och

oaktsamhetsbrotten. (Jfr prop. 1995/96:170 s. 89 96.) Motsvarande

skäl gör sig gällande i fråga om undandragandebrott vid införsel eller

utförsel.

Som skäl för att avskaffa försöksbrotten i skattebrottslagen anförde

regeringen att med hänsyn till farerekvisitet utrymmet för försök till

skattebrott skulle bli synnerligen begränsat (a. prop. s. 96). Regeringen

anförde vidare att i den mån man över huvud taget skulle kunna tänka sig

någon realistisk situation där sådant brott likväl skulle förekomma, fick

det anses finnas skäl för undantag från skattebrottslagens tillämpnings-

område.

Det kan konstateras att tullbrottets konstruktion som farebrott

visserligen medför att utrymmet för försöksbrott kommer att bli i

praktiken mer begränsat än vad som nu är fallet. Emellertid är tullbrottet

av sådan beskaffenhet att det likväl kommer att finnas ett stort antal

situationer som blir att bedöma som försöksbrott och som inte bör

avkriminaliseras. Som exempel kan nämnas följande.

Ett fullbordat införsel- eller utförselbrott enligt den nya smugglings-

lagen förutsätter alltid att varan har förts över territorialgränsen. Enligt

avtal med Norge om gränstullsamarbete skall i en del fall vid import till

Sverige varorna förtullas på en norsk tullplats för svensk räkning (jfr

lagen /1959:590/ om gränstullsamarbete med annan stat). Om någon

underlåter att anmäla en vara till en sådan tullbehandling, är brottet

fullbordat först då varan har förts in på svenskt territorium. Detsamma

gäller för den som vid en sådan tullbehandling lämnar oriktig uppgift

eller underlåter att lämna föreskriven uppgift. Den som upptäcks vid en

tullbehandling av detta slag kommer att fällas till ansvar för försök till

tullbrott. En avkriminalisering av försöksgärningarna skulle alltså

medföra att det skulle bli straffritt att försöka att smuggla in varor via en

norsk tullplats. En avkriminalisering av försöksgärningarna skulle även

medföra att det många gånger skulle bli omöjligt att fälla någon till

ansvar då ett smugglingsfartyg stoppas på väg in mot den svenska kusten.

Vidare måste framhållas att tullbrottet kan uppstå även genom otillåtna

faktiska förfaranden. Det kan gälla att varor disponeras eller förbrukas i

strid med vad som är tillåtet enligt reglerna om tullbehandling. En

avkriminalisering skulle medföra att det många gånger inte skulle kunna

gå att fälla till ansvar den som upptäcks i anslutning till att han påbörjat

ett sådant förfarande (jfr författningskommentaren till 8 § andra stycket

2 och 3 i förslaget till ny smugglingslag). En avkriminalisering av

försöksgärningarna torde vidare allvarligt försvåra samhällets

möjligheter att ingripa mot organiserad brottslighet. Det kan här nämnas

att regeringen som ett led i åtgärderna mot denna brottslighet föreslår

att även förberedelse och stämpling till grovt tullbrott skall

straffbeläggas. Detta behandlas i avsnitt 5.3. Det förslaget förutsätter

emellertid att även försöksgärningarna är kriminaliserade.

Sammanfattningsvis kan sägas att det alltså finns mycket goda skäl att

inte avkriminalisera försöksgärningarna inom smugglingslagstiftningen.

Frågan om det skulle finnas skäl att återinföra ansvar för försök till brott

mot skattebrottslagen ligger utanför detta lagstiftningsärende. Det kan

emellertid påpekas att promemorian innehåller förslag till särskilda

straffbestämmelser för det fall att någon överträder EG:s s.k.

cirkulationsdirektiv och därtill hörande skattelagstiftning. Det förslaget

har ett nära samband med att det inte längre finns något försöksbrott i

skattebrottslagen. Som angetts i avsnitt 3 skall frågan om nya

straffbestämmelser på detta område emellertid beredas ytterligare.

I likhet med vad som gäller enligt VSL är straffbestämmelserna i den

föreslagna nya smugglingslagen utformade så att de i regel knyter an till

tullbehandlingen av varorna. Förslaget avviker därmed i någon mån från

straffbestämmelsernas utformning i promemorian, som i flera fall

saknar den anknytningen. Avvikelsen är gjord för att tidpunkten för

brottets fullbordan skall framgå tydligare än vad som är fallet med

straffbestämmelserna i promemorian.

5.2 Lagens tillämpning i förhållande till folkrätten,

konventioner och bilaterala överenskommelser med

andra stater

Regeringens bedömning: Det behövs inte någon särskild

bestämmelse i den nya lagen för att begränsa dess tillämpning enligt

Sveriges internationella åtaganden.

Promemorians förslag: I promemorians lagförslag finns en

bestämmelse (1 § tredje stycket) som föreskriver att lagen inte är

tillämplig på varor som transporteras innanför territorialgränsen med

fartyg eller luftfartyg som endast tillfälligt passerar genom området.

Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av att en vara enligt förslaget

skall anses införd till eller utförd från landet då den passerar denna

gräns.

Syftet med de sålunda föreslagna bestämmelserna är att undvika att

smugglingslagstiftningen kommer i konflikt med folkrätten eller med

konventioner som Sverige är anslutet till (promemorian s. 169 f och

448 f; jfr 1986 års varusmugglingsutrednings betänkande SOU 1991:84

s. 460 f).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt den

föreslagna bestämmelsen eller lämnat den utan erinran. Sveriges

Domareförbund, Göteborgs tingsrätt och Kustbevakningen befarar

dock tillämpningsproblem. Luftfartsverket kritiserar uttalanden i

promemorian om bestämmelsens tillämpning när det gäller

Chicagokonventionen.

Skälen för regeringens bedömning: Folkrättens regler innebär bl.a.

att fartyg som hör hemma i en främmande stat har rätt till s.k. oskadlig

genomfart i varje annat lands territorialhav. Denna rätt omfattar däremot

inte luftfartyg i luftterritoriet. I konventioner, exempelvis Chicago-

konventionen, har Sverige åtagit sig bl.a. att begränsa möjligheterna att

ingripa då luftfartyg ankommer i transittrafik.

Regeringen anser att det inte är påkallat att införa någon sådan

bestämmelse som föreslagits i promemorian. Bakgrunden till det är

följande. En bestämmelse av det slaget torde knappast kunna på ett

klargörande sätt återspegla innehållet i folkrätten, konventioner eller

bilaterala överenskommelser med andra länder. I stället har lagen

utformats så att den inte kommer att stå i konflikt med rådande

internationell ordning.

Med hänsyn till att lagen alltså inte kommer att innehålla någon

särskild bestämmelse i frågan, kommer lagens tillämplighet, liksom

tillämpligheten av VSL, att begränsas av de allmänna bestämmelserna i

2 kap. brottsbalken. I denna finns dels särskilda bestämmelser avseende

fartyg och luftfartyg (2 kap. 3 och 5 §§), dels en allmän bestämmelse

(2 kap. 7 §). I den sistnämnda föreskrivs bl.a. att ifråga om svensk lags

tillämplighet och svensk domstols behörighet skall dessutom iakttas de

begränsningar som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser

eller, enligt vad därom är särskilt stadgat, av överenskommelse med

främmande makt. Av detta följer att tillämpningsområdet för den

föreslagna lagen, liksom för VSL, begränsas av de ramar som sätts av

folkrättsliga regler, exempelvis vad som anges i FN:s havsrätts-

konvention angående oskadlig genomfart. Särskilda lagar om immunitet

och internationellt samarbete på brottmålsområdet måste iakttas då den

här föreslagna lagen tillämpas.

Härtill kommer att de straffrättsliga bestämmelserna i sig är

utformade så att det inte skall uppstå någon konflikt med den

internationella ordningen. Det hänger nära samman med att

bestämmelserna utgör en s.k. blankettstrafflagstiftning. Det innebär att

de endast är en straffsanktionering av materiella bestämmelser som

finns i andra författningar.

Att någon gör sig skyldig till smuggling genom införsel (3 § SL)

förutsätter att han bryter mot ett införselförbud eller införselvillkor

genom att han underlåter att i enlighet med tullagstiftningen anmäla

varan till tullbehandling. Alternativt kan den som för in varan göra sig

skyldig till smuggling om han vid tullbehandling lämnar oriktig eller

ofullständig uppgift eller förfogar över varan på ett otillåtet sätt. Då det

är fråga om införsel från ett annat EU-land föreslås motsvarande gälla

för det förfarande som anges i inregränslagen.

Vid tillämpning av den föreslagna smugglingslagen kan en införsel-

eller utförselrestriktion överhuvudtaget inte anses bruten så länge

införseln eller utförseln är tillåten enligt exempelvis tullagstiftningen.

De nationella svenska reglerna är utformade med utgångspunkt i

Sveriges internationella åtaganden. Det gäller såväl införsel- och

utförselrestriktionerna som tullagstiftningen och inregränslagen.

Motsvarande gäller för EG:s tullförordningar i förhållande till EG:s och

medlemsstaternas internationella åtaganden.

Här bör nämnas att regeringen i anslutning till förslag om en ny tullag

även föreslår vissa förtydliganden i lagen om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor, m.m. (jfr avsnitt 3). Redan av den

lagens nuvarande lydelse framgår att en vara som förs in till landet från

tredje land får utan hinder av införselförbud eller införselvillkor bli

föremål för vissa uppräknade slag av tullbehandling. Genom förslaget

anges uttryckligen att införselförbuden eller -villkoren inte heller

hindrar att varan i enlighet med vad som föreskrivs i tullkodexens

föreskrifter (artiklarna 37 42) transporteras och uppvisas för

Tullverket, dvs. i praktiken att varorna förs från territorialgränsen till

anvisad plats för tullbehandling. Bland tullkodexens bestämmelser finns

särskilda regleringar angående genomfart och force majeure eller

liknande. Vidare föreslås att det i nämnda lag uttryckligen anges att en

vara som förs in till landet från ett EU-land får utan hinder av

införselförbud eller införselvillkor föras direkt till närmaste bemannade

tullkontor och där anmälas samt omhändertas av Tullverket, förstöras

under medverkan av Tullverket, återutföras eller bli föremål för åtgärder

enligt förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. Det

kan konstateras att de materiella bestämmelserna på detta sätt får en

betydligt större stadga och klarhet.

Den andra grundläggande straffbestämmelsen (8 § om tullbrott)

knyter väsentligen an till att någon har blivit skyldig att betala importtull,

annan importskatt eller importavgift men undandrar staten beloppet

genom att bryta mot bestämmelserna om tullbehandling. Varken

reglerna om sådana skatter och avgifter eller reglerna om tullbehandling

medför någon kränkning av de nämnda internationella ordningarna.

Överhuvudtaget gäller att då straffbestämmelserna tillämpas, kan det

näppeligen bli fråga om att anse att en införsel- eller

utförselbestämmelse har brutits så länge införseln eller utförseln skett i

överensstämmelse med en i Sverige vedertagen internationell ordning.

Det gäller alltså såväl bestämmelserna om smuggling som

bestämmelserna om tullbrott (3 och 8 §§ SL). Detta framgår även av

författningskommentarerna till bestämmelserna.

Bestämmelserna om förverkande och tvångsmedel är i princip

accessoriska till straffbestämmelserna. Med beaktande av detta är det

inte heller i den delen påkallat att ha någon särskild reglering i den

föreslagna lagen.

Slutligen bör tilläggas att det ytterst bör ankomma på de tillämpande

domstolarna och myndigheterna att i möjligaste mån tolka och tillämpa

lagen med beaktande av Sveriges internationella förpliktelser.

5.3 Vissa åtgärder mot organiserad och annan grov

brottslighet

Regeringens förslag: Förberedelse och stämpling till grova

införsel- och utförselbrott kriminaliseras. En särskild

straffbestämmelse för grov olovlig befattning med smuggelgods

införs. Försök, förberedelse och stämpling till grov olovlig

befattning med smuggelgods kriminaliseras.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag

såvitt avser kriminalisering av förberedelse och stämpling till grova

införselbrott. Övriga frågor tas inte upp i promemorian.

Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat

det utan erinran. Hovrätten över Skåne och Blekinge har väckt frågan

om det bör införas en särskild straffskala för grov olovlig befattning

med smuggelgods. Helsingborgs tingsrätt, Åklagarmyndigheten i

Stockholm, Åklagarkammaren i Helsingborg och

Generaltullstyrelsen har förordat att en sådan straffskala införs.

Skälen för regeringens förslag: I olika sammanhang har lagts fram

belägg för att den organiserade smugglingsbrottsligheten har blivit ett

omfattande samhällsproblem, särskilt när det gäller alkohol och

cigaretter. En viktig del i den organiserade brottsligheten är, nästintill

definitionsmässigt, arbetet med att planera och förbereda

insmugglingen. En annan viktig komponent är den organisation för

mottagande och distribution som måste finnas inom landet.

I motsats till vad som gäller för annan brottslighet är det emellertid

straffritt att förbereda och stämpla till varusmuggling, i den mån det är

fråga om annat än narkotika. Vidare saknas det en särskild straffskala för

grov olovlig befattning med de insmugglade varorna. Straffskalan för

olovlig befattning med smuggelgods är böter eller fängelse i högst två år

(6 § VSL). Försök, förberedelse och stämpling till olovlig befattning

med smuggelgods är nu straffritt.

Det nu sagda bör ses mot bakgrund av följande straffbestämmelser.

Straffet för grov varusmuggling, som inte avser narkotika, är fängelse i

lägst sex månader högst sex år (3 § VSL). Detta stämmer överens med

vad som gäller beträffande såväl grovt skattebrott som grov stöld, grovt

bedrägeri och grovt häleri (4 § skattebrottslagen samt 8 kap. 4 §, 9 kap.

3 § och 9 kap. 6 § tredje stycket brottsbalken). Försök till

varusmuggling (grov, normal och ringa) är straffbart (8 § VSL). Såväl

förberedelse som stämpling till varusmuggling (grov, normal och ringa)

avseende narkotika är straffbar med undantag av stämpling till ringa

varusmuggling (8 § VSL).

Ett genomförande av promemorians förslag till kriminalisering ökar

möjligheterna att på ett tidigt stadium ingripa mot den organiserade

brottsligheten och annan allvarlig brottslighet.

Olovlig befattning med smuggelgods kan i det enskilda fallet utgöra

ett lika allvarligt brott som införselbrottet eller till och med allvarligare

brott än detta. Det är därför naturligt att straffskalan för grov olovlig

befattning är lika hög som för grova införselbrott. En straffskärpning

skulle få särskild betydelse när det gäller sådan allvarlig brottslighet

som inte går att knyta till själva införseln men som utgör en i praktiken

nödvändig komponent för införsel i större skala eller för in- eller

utförsel av betydande ekonomiska eller kulturella värden. Detta

utvecklas ytterligare i författningskommentaren till bestämmelsen om

grov olovlig befattning med smuggelgods (13 § SL).

Straffskalan för grov olovlig befattning med smuggelgods bör vara

densamma som för grova införselbrott, dvs. fängelse lägst sex månader

och högst sex år. Av motsvarande skäl som för grova införselbrott bör

förberedelse och stämpling till grov olovlig befattning med

smuggelgods, liksom försök till sådana brott, vara straffbelagd.

5.4 Vissa förverkandefrågor

Regeringens förslag: Förverkandebestämmelserna i den nya lagen

anpassas till vad som gäller enligt brottsbalken på så sätt att utbyte av

brott och ersättning för omkostnader vid utförande av brott kan

förverkas samt att även oaktsamhetsbrott kan utgöra skäl för ett

förverkande. Brottet olovlig befattning med smuggelgods skall,

liksom själva införselbrottet, kunna ligga till grund för ett

förverkande. Ett hjälpmedel till brott enligt den nya lagen skall kunna

förverkas hos den som omfattas av brottsbalkens förverkande-

bestämmelser

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag

utom när det gäller möjligheterna att förverka ersättning för utförande

av brott och hjälpmedel vid brott. Promemorians

förverkandebestämmelser innehåller inte någon bestämmelse om

ersättning för omkostnader vid utförande av brott. Vidare tar de inte upp

alla de fall som omfattas av brottsbalkens förverkandebestämmelser när

det gäller hos vem ett hjälpmedel skall kunna förverkas.

Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller inte

framfört någon erinran mot det.

Skälen för regeringens förslag: Sverige har tillträtt Europarådets

konvention av år 1990 om penningtvätt, efterforskning, beslag och

förverkande av vinning av brott (förverkandekonventionen). Genom

förverkandekonventionen åtar sig fördragsstaterna bl.a. att vidta sådana

lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att

kunna förverka hjälpmedel till brott och vinning av brott eller egendom

vars värde motsvarar sådan vinning (artikel 2 punkt 1). Med hjälpmedel

avses enligt konventionen all slags egendom som på något sätt, helt eller

delvis, använts eller varit avsedd att användas för att begå brott

(artikel 1). Vid tillträdet av konventionen avgav Sverige i enlighet med

artikel 2 punkt 2 en förklaring som möjliggjorde att man kunde behålla

vissa bestämmelser som avvek från konventionens förverkande-

bestämmelse, dvs. artikel 2 punkt 1 (SÖ 1996:19). Sverige förklarade

nämligen att bestämmelsen i artikel 2 punkt 1 för Sveriges del skulle var

tillämplig på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som

kan förverkas enligt bestämmelserna i brottsbalken, narkotikastrafflagen

eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel.

Beträffande annan lagstiftning förbehöll sig Sverige rätten att, i den

utsträckning så är motiverat med hänsyn till brottstypen, föreskriva

förverkande i mer begränsad omfattning. Jfr prop. 1995/96:49 s. 9 ff.

Förklaringen möjliggör bl.a. den nuvarande utformningen av 9 § VSL

som innebär att utbyte av brott enligt VSL inte kan förverkas. Vidare

sträcker sig konventionens definition av hjälpmedel något längre än vad

som ryms inom motsvarande begrepp i såväl 36 kap. 2 § brottsbalken

som 10 § VSL. Det gäller egendom som inte använts vid brott men väl

 varit avsedd att användas för att begå brott.

Den 3 december 1998 antogs inom EU en gemensam åtgärd om

penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande

av hjälpmedel och vinning av brott (EGT L 333, 9.12.1998, s. 1).

Åtgärden kompletterar förverkandekonventionen. Medlemsstaterna åtar

sig genom åtgärden bl.a. att se till att inga reservationer görs eller

vidhålls mot artikel 2 i förverkandekonventionen, såvitt gäller brott som

bestraffas med frihetsberövande (eller frihetsberövande åtgärd) där

högsta straffet är mer än ett års frihetsberövande. Medlemsstaterna skall

vidta lämpliga åtgärder för att genomföra den gemensamma åtgärden så

snart den trätt i kraft, den 9 december 1998. I den mån det krävs

lagändringar skall medlemsstaterna inom tre år från ikraftträdandet lägga

fram förslag till sådana ändringar.

Mot bakgrund av bl.a. den gemensamma åtgärden fick

Förverkandeutredningen (Ju 1997:02) tilläggsdirektiv att utreda bl.a.

frågan om en anpassning av förverkandereglerna i denna del (dir.

1999:48). Utredningen har nu avgett betänkandet Effektivare

förverkandelagstiftning (SOU 1999:147). Utredningen föreslår bl.a.

ändringar i 36 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken. Enligt förslaget skall vidare

dessa bestämmelser bli tillämpliga även vid brott enligt annan

författning än brottsbalken, om inget annat är särskilt föreskrivet och det

är fråga om brott för vilket är föreskrivet fängelse i mer än ett år.

Förslaget innebär en anpassning till förverkandekonventionen och

kommer att beredas inom Justitiedepartementet.

I överensstämmelse med förslaget i promemorian föreslår regeringen

att den nya smugglingslagen anpassas till brottsbalken på så sätt att det

införs bestämmelser om förverkande av utbyte av brott enligt

smugglingslagen (jfr 16 § SL). Därigenom kommer denna att stämma

överens med förverkandekonventionen i motsvarande mån som

brottsbalken gör det redan nu. I linje med den gemensamma åtgärden bör

det vidare införas en bestämmelse som innebär att ett förverkande kan

omfatta vad någon har tagit emot som ersättning (eller värdet därav) för

kostnader i samband med ett brott enligt SL, om mottagandet utgör brott

enligt den lagen (16 § SL). En sådan ordning stämmer överens med vad

som gäller vid brott enligt brottsbalken (36 kap. 1 § brottsbalken).

När det gäller förverkande av hjälpmedel bör en anpassningen till

förverkandekonventionen ske i enlighet med vad som kommer att gälla

för brottsbalken. Eventuell lagändring i denna del bör genomföras sedan

frågan om ändring av brottsbalken har beretts.

Vad sedan gäller frågan om oaktsamhetsbrott kan nämnas följande.

Vid tillkomsten av VSL ansågs att förverkandemöjligheten borde

begränsas till att gälla uppsåtliga brott. Skälet var att en tillräcklig

reaktion på brottet ansågs kunna ske inom ramen för straffskalan (jfr

prop. 1960:115 s. 122). Inom gruppen oaktsamhetsbrott kan emellertid

förekomma fall som till både omfattning och karaktär kan vara mycket

allvarliga från samhällssynpunkt. Så kan vara fallet t.ex. vid införsel av

införselförbjudna varor som det från allmänna säkerhets- och

skyddsaspekter är särskilt angeläget att ta om hand och oskadliggöra.

Här bör även beaktas att andelen oaktsamhetsbrott torde komma att öka

(jfr avsnitt 5.7.1). Sammantaget sett kan det inte anses finnas skäl att i

detta hänseende ha en annan ordning än den som gäller enligt

brottsbalken. Tillräckliga hänsyn till att gärningsmannen inte haft uppsåt

kan tas inom ramen för den allmänna skälighetsbedömning som skall

göras när det är fråga om ett förverkande. Detta behandlas även i

författningskommentaren (16 § SL).

Enligt VSL kan förverkande ske beträffande sådana varor som har varit

föremål för varusmuggling. Om någon har tagit olovlig befattning med

en sådan vara, kan denna således förverkas på grund av införselbrottet.

Emellertid riktas förverkandetalan mot den som äger varan. Om denne

själv har gjort sig skyldig till ett brott, nämligen olovlig befattning med

smuggelgods genom att förvärva varan, är det uppenbarligen naturligt att

grunda förverkandet inte endast på införselbrottet utan även på det brott

som personen själv har begått. Promemorians förslag i denna del bör

därför genomföras.

Enligt VSL (10 §) kan ett hjälpmedel förverkas om ägaren eller någon

som varit i hans ställe uppsåtligen begått brottet eller medverkat till det.

Promemorians förslag innebär att ett hjälpmedel skulle få förverkas om

ägaren eller någon som var i hans ställe begått gärningen eller medverkat

till den eller haft utbyte av den.

Det kan konstateras att promemorians förslag skiljer sig mycket lite

från brottsbalkens bestämmelser (36 kap. 5 § första och andra styckena).

Dessa innebär att ett hjälpmedel kan förverkas hos

a/ gärningsmannen eller någon annan som har medverkat till brottet,

b/ den i vars ställe gärningsmannen eller någon annan medverkande

var,

c/ den som genom brottet har beretts vinning och

d/ den som efter brottet har förvärvat egendomen genom bodelning,

arv, testamente eller gåva eller i ond tro genom annat förvärv,

allt under förutsättning att hjälpmedlet vid tidpunkten för brottet

tillhörde någon sådan person som anges i a/ c/.

Med beaktande av hur bestämmelserna om förverkande föreslås bli

anpassade till brottsbalken i övrigt saknas det bärande skäl att låta bli att

tillämpa brottsbalken fullt ut även i det här hänseendet. Någon särskild

reglering i denna del bör därför inte finnas när det gäller hjälpmedel.

Därmed kommer de här redovisade bestämmelserna i brottsbalken att bli

tillämpliga.

5.5 Omfattningen av brottet olovlig befattning med

smuggelgods

Regeringens förslag: Brottet olovlig befattning med smuggelgods

bör avse befattning med en vara som har varit föremål för införsel-

eller utförselbrott, oavsett om det brottet har varit ett uppsåtligt

sådant eller ett oaktsamhetsbrott. Jämfört med VSL bör brottet

utvidgas något på så sätt att det kommer att avse den som emballerar,

transporterar, förvarar, döljer, bearbetar, förvärvar, överlåter eller

ingår avtal om upplåtelse av panträtt i varan.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens såvitt

avser frågan om även införsel- eller utförselbrott som begås av

oaktsamhet skall kunna ligga till grund för ansvar för olovlig befattning

med smuggelgods. Enligt förslaget straffbeläggs sådan befattning som

utgörs av att någon förvärvar, transporterar, förvarar eller avyttrar varan.

Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller inte

framfört någon erinran mot det. Åklagarkammaren i Helsingborg har

dock påtalat att de nuvarande straffbelagda gärningarna inte är

tillräckliga för att komma åt alla straffvärda förfaranden.

Åklagarkammaren har utvecklat detta med konkreta exempel.

Skälen för regeringens förslag: Enligt VSL omfattar brottet olovlig

befattning med smuggelgods sådana varor som har varit föremål för

varusmuggling, dvs. uppsåtligt brott. Det klandervärda med att någon

befattar sig med varor som varit föremål för exempelvis införselbrott är

emellertid i allmänhet lika oberoende av om den som fört in varan har

begått införselbrottet uppsåtligen eller av oaktsamhet. Avgörande bör i

stället vara det förhållandet att varan de facto förts in genom ett brott.

Straffvärdet bör bestämmas med utgångspunkt i sådana omständigheter

som vad det är fråga om för typ av varor liksom deras farlighet och

kvantitet. Det nu sagda bör även ses i belysning av att andelen

oaktsamhetsbrott torde komma att öka (jfr avsnitt 5.7.1). Ytterligare bör

nämnas att det inte finns något vägande rättspolitiskt intresse att i det

enskilda fallet försöka utreda huruvida den som tagit befattning med en

vara har insett eller bort inse om den som fört in varan har haft någon

form av uppsåt eller har varit oaktsam. Det klandervärda, och till följd

därav straffvärda, bör helt enkelt vara att någon har tagit befattning med

varan trots att han insett eller har bort inse att varan har varit föremål för

införselbrott.

Som olovlig befattning med smuggelgods anges i 6 § VSL att någon

förvärvar, forslar, döljer, förvarar eller avyttrar gods som varit föremål

för varusmuggling. Promemorians förslag om vilka slag av befattning

som skall vara straffbara stämmer huvudsakligen överens med den

nuvarande bestämmelsen. Liksom enligt VSL bör bestämmelsen

emellertid uttryckligen omfatta att någon döljer en vara. Uppräkningen

bör vidare kompletteras med att någon emballerar eller bearbetar en vara

eller ingår avtal om upplåtelse av panträtt i den. Sådana förfarandena kan

utgöra betydelsefulla led i en insmuggling och är lika straffvärda som de

förfaranden som nu är straffbelagda. Som framgår av avsnitt 5.3 föreslås

även att försök, förberedelse och stämpling till grov olovlig befattning

med smuggelgods kriminaliseras.

På så sätt kommer straffbestämmelsen att få en räckvidd som i

praktiken torde täcka in de straffvärda förfarandena. I författnings-

kommentaren (till 12 § första stycket SL) behandlas ingående hur

bestämmelsen är avsedd att bli tillämpad i olika konkreta situationer.

Det kan emellertid inte uteslutas att det med tiden kan behöva övervägas

om bestämmelsen i stället skall ges en mer generell inriktning,

exempelvis att den efter mönster av 1 § 4 narkotikastrafflagen utformas

som en uppräkning vilken avslutas med att någon tar annan sådan

befattning med varan.

5.6 Straffbeläggningen av ringa överträdelser

Regeringens förslag: Ringa överträdelser vid införsel eller utförsel

straffbeläggs enligt den nya lagen i motsvarande omfattning som

enligt VSL. Det innebär, att ringa överträdelser som begås av

oaktsamhet inte straffbeläggs men att uppsåtliga överträdelser

straffbeläggs även om de är ringa. Liksom enligt VSL skall sådan

befattning med smuggelgods som begås av oaktsamhet inte medföra

ansvar i ringa fall. Uppsåtliga fall av befattning med smuggelgods

skall vara straffria då det är fråga om sådana gärningar som i det

enskilda fallet, vid en helhetsbedömning av samtliga omständigheter,

är att anse som ringa.

Promemorians förslag: Alla överträdelser straffbeläggs. Det

innebär att det straffbara området utsträcks till att gälla även ringa fall av

oaktsamma överträdelser och uppsåtliga fall av ringa olovlig befattning

med smuggelgods. Skälen för förslaget är sammanfattningsvis följande.

Oaktsamma överträdelser av in- eller utförselförbud eller in- eller

utförselvillkor: Ett undantag för oaktsamma ringa fall leder till dels en i

sig opåkallad olika behandling av närmast likartade uppsåtliga fall, dels

sannolikt också onödigt resurskrävande utredningar kring gärnings-

mannens uppsåt. Promemorians lagförslag innebär att ansvar för

uppsåtligt brott kräver att gärningsmannen bevisligen haft kännedom

även om in- eller utförselregleringen. Andelen oaktsamhetsfall kommer

därmed att öka i förhållande till tidigare.

Oaktsamma fall av skatteundandraganden: I promemorian föreslås att

tulltilläggen utvidgas till att avse även fall då sådana tullskyldiga som

inte är skyldig att lämna skriftlig tulldeklaration underlåter att lämna

muntlig deklaration eller lämnar oriktiga muntliga uppgifter. I

motsvarande mån skall enligt förslaget den särskilda åtalsbegränsningen

för tulltilläggsfallen utvidgas. Tulltillägget är en tillräckligt ingripande

påföljd. Detta begränsar området för straff för oaktsamma

skatteundandraganden.

Olovlig befattning med smuggelgods: Såvitt avser sådana gärningar

bör gälla motsvarande princip som för häleriförseelse. För sådana brott

görs inget undantag för ringa fall.

Remissinstanserna: Hovrätten över Skåne och Blekinge samt

Helsingborgs tingsrätt har avstyrkt en utökad kriminalisering. Övriga

remissinstanser har inte särskilt berört frågan.

Skälen för regeringens förslag: Inledningsvis bör konstateras att

det straffbelagda området bör utökas enbart om det finns ett klart behov

av det. Enligt VSL är ringa överträdelser som begås av oaktsamhet

straffria, medan uppsåtliga överträdelser medför straffansvar även i ringa

fall. Straffriheten i VSL omfattar dock även sådan befattning med

smuggelgods som sker uppsåtligen, om gärningen är ringa.

Den föreslagna smugglingslagen innebär att ansvar för uppsåtliga brott

(exempelvis smuggling enligt 3 § och tullbrott enligt 8 §) förutsätter

uppsåt enligt allmänna straffrättsliga principer (jfr avsnitt 5.7.1). Detta

torde medföra att andelen oaktsamhetsbrott kommer att öka i

förhållande till uppsåtsbrotten. Frågan är då om detta bör föranleda att

det straffbara området utökas till att avse även sådana ringa överträdelser

som begås av oaktsamhet.

Promemorians förslag att utöka kriminaliseringen av införsel-

överträdelser synes i praktiken främst beröra resandetrafiken. Ofta torde

det emellertid vara fråga om så grundläggande införselbestämmelser att

överträdelsen måste anses ha skett uppsåtligen. Därtill kommer att det

har ett mycket litet allmänpreventivt värde att straffbelägga oaktsamma

ringa överträdelser. Vidare är det vanligt att gärningar som straffbeläggs

på annat håll än i brottsbalken innehåller undantag för just sådana fall.

Det gäller t.ex. 5 § skattebrottslagen angående vårdslös skatteuppgift.

Mot bakgrund av det nu sagda har det inte i det här lagstiftningsärendet

framkommit tillräckliga skäl att utvidga det straffbara området när det

gäller införsel- eller utförselbrotten.

Emellertid bör observeras att sådana importskattebestämmelser som

här avses i allmänhet är osanktionerade då det är fråga om ringa fall av

oaktsamma överträdelser. Det beror på att tulltilläggsbestämmelserna i

stor utsträckning inte är tillämpliga på resandetrafiken. Någon ändring av

tulltilläggsbestämmelserna föreslås inte med hänsyn till att de

administrativa sanktionsbestämmelserna är föremål för en allmän

översyn (jfr avsnitt 6.2). Med hänsyn härtill och då den praktiska

effekten av uppsåtskravet ännu inte kan fullt ut överblickas, kan det

finnas anledning att med tiden ompröva hur sanktionssystemet för ringa

införsel- eller utförselöverträdelser skall utformas.

När det slutligen gäller olovlig befattning med smuggelgods, skulle en

utvidgad straffsanktionering stå i motsats till vad som gäller enligt

10 kap. 8 § alkohollagen. Enligt den bestämmelsen är flertalet fall av

sådan hantering av sprit och spritdrycker som enligt den lagen i och för

sig är olovlig straffri i ringa fall. Det gäller såväl uppsåtliga

överträdelser som överträdelser som begås av oaktsamhet. Det nu sagda

gäller bl.a. förvärv av hembränd alkohol. I fråga om sådan befattning med

smuggelgods som sker på grund av oaktsamhet tillkommer, att allmänna

kriminalpolitiska skäl snarast talar emot en kriminalisering av de ringa

fallen. Den nuvarande straffriheten bör således bestå när det gäller

oaktsam befattning med smuggelgods i ringa fall. Straffrihetens

omfattning behandlas närmare i författningskommentaren (till 12 §

andra stycket SL).

Straffriheten bör omfatta även ringa fall av uppsåtlig befattning med

smuggelgods. Det är dock av vikt att straffriheten för sådan befattning

bestäms med utgångspunkt i en helhetsbedömning av samtliga

omständigheter i det enskilda fallet, främst befattningen som sådan,

omständigheterna kring denna samt egendomens beskaffenhet och värde.

Straffrihet för en uppsåtlig gärning bör förutsätta att

helhetsbedömningen av omständigheterna är sådan att gärningen, fastän

den varit uppsåtlig, i det enskilda fallet framstår som så bagatellartad att

den inte bör medföra straffansvar. Detta behandlas även i

författningskommentaren (till 12 § första stycket SL).

5.7 Uppsåt eller grov oaktsamhet

5.7.1 Uppsåt

Regeringens förslag: Allmänna principer om uppsåt skall gälla.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Svea hovrätt, Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Göteborgs tingsrätt, Åklagarkammaren i Helsingborg och

Sveriges Domareförbund har tillstyrkt promemorians förslag, samtliga

med motiveringar att det är en fördel att det därmed kommer att råda

överensstämmelse mellan den nya lagen och skattebrottslagen. Även

Helsingborgs tingsrätt har tillstyrkt förslaget. Åklagarmyndigheten i

Stockholm har anfört att om okunskap eller villfarelse om innehållet i

en bakomliggande materiell bestämmelse skall anses vara relevant för

uppsåtsbedömningen även när det gäller "de rena smugglingsbrotten", så

försvåras en effektiv bekämpning av smugglingsbrotten avsevärt på grund

av svårigheter att bevisa uppsåt.

Skälen för regeringens förslag: I likhet med vad som anförs i

promemorian finner regeringen att den nya smugglingslagen bör bygga

på att allmänna principer om uppsåt skall gälla. Dessa principer torde få

anses innebära följande.

För att någon skall kunna fällas till ansvar skall händelseförloppet i

sina huvuddrag omfattas av den handlandes uppsåt (täckningsprincipen).

Med uppsåt menas i princip att det för straffbarhet krävs att

gärningsmannen har utfört den brottsliga handlingen med vett och

vilja . Täckningsprincipen brukar också uttryckas som så att den

allmänna utgångspunkten är att den tilltalade inte bör fällas till ansvar för

ett uppsåtligt brott, om hans uppsåt inte täcker brottsrekvisiten på ett

sådant sätt att han har förstått innebörden av sin gärning. Av uppsåt finns

i svensk rätt tre olika former, nämligen direkt uppsåt, indirekt uppsåt

och eventuellt uppsåt.

Inom uppsåtsläran skiljer man mellan uppsåt till effekten och uppsåt

till gärningsmoment. Direkt uppsåt kan i grova drag sägas innebära ett

krav på att gärningsmannen dels hade vetskap om de omständigheter som

utgör gärningsmoment, dels eftersträvade det brottsliga resultatet

(effekten). Också vid indirekt uppsåt krävs att gärningsmannen hade

insikt i de föreliggande omständigheterna (gärningsmomenten). Det

brottsliga resultatet (effekten) är emellertid inte på samma sätt som vid

direkt uppsåt eftersträvat av gärningsmannen. Han skall emellertid ha

uppfattat det resultatet som nödvändigt förbundet med ett annat resultat

som han ville uppnå. Med eventuellt uppsåt avses att existensen av en

viss omständighet, som är gärningsmoment, för gärningsmannen tedde

sig som oviss men möjlig. Samtidigt skall förhållandena ha varit sådana

att man kan utgå från att han skulle ha företagit den brottsliga gärningen

även om han varit fullt säker på att denna omständighet förelåg. När det

gäller det brottsliga resultatet anses detta inte behöva vara eftersträvat av

gärningsmannen och inte ens nödvändigt förbundet med det resultat som

han ytterst vill uppnå. Han skall emellertid ha uppfattat det brottsliga

resultatet som en möjlig biverkan till den effekt han eftersträvade.

Samtidigt skall omständigheterna vara sådana att man kan hålla för visst

att han, om han hade vetat att effekten skulle inträda, inte skulle ha

avstått från gärningen. Det utmärkande för det eventuella uppsåtet är att

domstolen alltså på detta sätt skall göra ett s.k. hypotetiskt prov, dvs. att

domstolen skall fråga sig vad gärningsmannen skulle ha gjort för det fall

han hade haft full visshet om samtliga gärningsomständigheter och

(brottsliga) effekter.

En särskild fråga är den när gärningsmannen har misstagit sig på något,

s.k. villfarelse. Man brukar tala om tre former av villfarelse, nämligen

faktisk villfarelse, oegentlig rättsvillfarelse och egentlig rättsvillfarelse

(även kallad straffrättsvillfarelse). Med faktisk villfarelse avses att en

person har en felaktig uppfattning om ett visst faktiskt förhållande. Om

förhållandet utgör ett brottsrekvisit (gärningsmoment eller effekt),

medför täckningsprincipen att gärningsmannen i sådant fall inte kan

fällas till ansvar för ett uppsåtligt brott. Som exempel kan nämnas att

den som inte vet att han har med sig en vara då han passerar tullfiltret på

ett tullkontor inte kan fällas till ansvar för det uppsåtliga brottet

varusmuggling enligt 1 § VSL. Oegentlig rättsvillfarelse består i en

missuppfattning inte om att ett visst i en straffrättsbestämmelse

angivet förfarande är brottsligt utan om en bakomliggande rättsregel

eller någon annan typ av rättsnorm eller något rättsfaktum som har

betydelse för tillämpningen av straffbudet. Oegentlig rättsvillfarelse

anses i princip vara att behandla på samma sätt som faktisk villfarelse då

uppsåtsfrågan prövas. Med egentlig rättsvillfarelse

(straffrättsvillfarelse) avses villfarelse om innehållet i strafflag. I

24 kap. 9 § brottsbalken, som trädde i kraft den 1 juli 1994, föreskrivs

att en gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet

(straffrättsvillfarelse) inte skall medföra ansvar för honom om

villfarelsen på grund av att fel förekommit vid kungörandet av

straffbestämmelsen eller av annan orsak var uppenbart ursäktlig.

Utrymmet för straffrihet i sådana fall är alltså mycket begränsat.

Det bör här noteras att i VSL:s paragrafer om varusmuggling (1 och

4 §§) finns alltsedan VSL:s tillkomst inskrivet att gärningen skall ha

skett uppsåtligen. Departementschefen anförde sammanfattningsvis

följande angående detta uppsåtskrav och frågan om rättsvillfarelse (prop.

1960:115 s. 61). De förfaranden som straffbeläggs som varusmuggling

är så närbesläktade att bestämmelserna bör vara enhetliga oberoende av

om det gäller att gärningsmannen har misstagit sig på tullplikten eller på

existensen av ett import- eller exportförbud. Övervägande skäl torde tala

för att man tillämpar de allmänna grundsatser som utbildats inom

straffrätten och att straffrihet inträder allenast då misstaget är

ursäktligt .

I rättsfallen NJA 1985 s. 281 I och II angav Högsta domstolen att

departementschefens uttalanden måste anses innebära att avsikten var att

förekomsten av en tull- eller avgiftsplikt eller import- eller

exportrestriktion inte behöver vara täckt av gärningsmannens uppsåt.

I rättsfallen kom Högsta domstolen emellertid fram till att sådant

uppsåt inte krävdes när det gällde brott enligt 1 § första stycket VSL

men däremot vid brott enligt andra stycket i samma lagrum.

I 1 § första stycket VSL straffbeläggs att någon utan att ge det till

känna hos vederbörlig myndighet till riket inför eller från riket utför

gods för vilket tull, annan skatt eller avgift skall erläggas till staten eller

som enligt stadgande i lag eller annan författning inte får föras in eller

ut, om gärningen sker uppsåtligen. I denna del uttalade Högsta

domstolen: Även om det ... inger vissa betänkligheter att döma till

ansvar enligt 1 § första stycket varusmugglingslagen när gärningsmannen

inte har känt till tull- eller avgiftsplikten eller import- eller

exportförbudet, kan betänkligheterna inte anses väga så tungt att de

motiverar en annan tillämpning, i strid mot den inställning som kommit

till uttryck i lagens förarbeten. En regel enligt vilken rättsvillfarelse i

princip inte befriar från ansvar överensstämmer med vad som gäller

inom stora delar av specialstraffrätten och är självfallet bäst ägnad att

upprätthålla lagstiftningens effektivitet, låt vara att vissa möjligheter att

beivra straffvärda förfaranden också står till buds genom bestämmelsen

om straff för oaktsamhet i lagens 5 §.

I 1 § andra stycket straffbeläggs att någon genom att lämna oriktig

uppgift i tulldeklaration eller genom annat vilseledande i samband med

tullbehandling av gods uppsåtligen föranleder att tull, annan skatt eller

avgift undandras staten eller att gods förs in eller ut i strid mot förbud.

Högsta domstolen fann i de nämnda rättsfallen att lagtextens utformning

inte kunde uppfattas på annat sätt än att förekomsten av tull- eller

avgiftsplikt resp. import eller exportförbud skulle vara täckt av uppsåt.

Domstolen uttalade att en mer vidsträckt tillämpning skulle strida mot

legalitetsprincipen.

Enligt 1 kap. 2 § brottsbalken skall, om inte annat är föreskrivet, en

gärning anses som brott endast då den begås uppsåtligen. Detta

uppsåtskrav har genom lagändring den 1 juli 1994 sträckts ut till att gälla

även brott enligt specialstraffrätten, dvs. brott som föreskrivs i andra

författningar än brottsbalken (SFS 1994:458; prop. 1993/94:130 s.

20 ff, 66 f och106 ff, bet. 1993/94:JuU27, rskr. 1993/94:321).

Genom samma lagstiftning infördes även den nämnda bestämmelsen

om egentlig rättsvillfarelse (straffrättsvillfarelse), 24 kap. 9 § brotts-

balken.

I lagmotiven till den bestämmelsen behandlades problemen med att

skilja mellan egentlig rättsvillfarelse och oegentlig rättsvillfarelse. Bl.a.

nämndes just brottet varusmuggling i belysning av de ovan angivna båda

rättsfallen (a. prop. s. 52). Brottet anfördes som exempel på situationer

som, om man gick efter sådana typfall som nämns i propositionen,

borde behandlas som oegentlig rättsvillfarelse men som på grund av

uttalanden i lagförarbeten eller genom domstolspraxis förts till gruppen

egentlig rättsvillfarelse.

De allmänna uppsåtsreglerna torde kunna medföra frihet från ansvar då

gärningsmannen är okunnig om eller har en felaktig uppfattning om

bakomliggande bestämmelser. Det torde kunna gälla bestämmelser med

förbud mot eller villkor för införsel eller utförsel eller skatte- eller

avgiftsbestämmelser. Som jämförelse kan nämnas bestämmelsen i 2 §

skattebrottslagen om skattebrott. Den bestämmelsen torde tillämpas så

att en villfarelse rörande skattelagstiftningens innehåll i motsats till

ett misstag om innebörden av skattebrottslagen utesluter uppsåt (jfr

Hans Thornstedt m.fl., Skattebrotten, 1994, s. 36 39, och

prop. 1995/96:170 s. 98 ff, 159 f och 252 f).

Det bör emellertid framhållas att i ett flertal fall omständigheterna

torde utvisa att den som inför en vara måste ha insett att varan omfattas

av en införselrestriktion eller importskattebestämmelse som han inte

beaktat vid införseln. Motsvarande gäller vid utförsel. För straffansvar

torde det inte krävas att gärningsmannen har någon kännedom om

restriktionens eller skattebestämmelsens närmare innehåll eller

utformning. Överhuvudtaget är det från allmän synpunkt av vikt att

beviskravet inte tillämpas på ett sådant sätt att den som måste ha insett

att han överträder någon in- eller utförselrestriktion undgår ansvar.

Motsvarande kan sägas om den som måste ha insett att exempelvis en

införsel skulle medföra någon form av tull eller annan

importbeskattning. Det torde exempelvis inte krävas att gärningsmannen

har fullt klart för sig vilka tullar eller andra importskatter som kan

komma att undandras det allmänna. Det nu sagda utvecklas ytterligare i

författningskommentaren till 3 § och 8 § (under rubrikerna Uppsåt).

Som framgår av det anförda innehåller uppsåtsreglerna emellertid ett

flertal allmänna straffrättsliga begrepp. Dessa kan i praktiken ge

utrymme för olika bedömningar i olika situationer. Här kan pekas på att

vad som skall anses utgöra oegentlig rättsvillfarelse eller egentlig

rättsvillfarelse (straffrättsvillfarelse) i det enskilda fallet kan vara

svårbedömt. Det är ytterst domstolarnas uppgift att tolka och tillämpa de

allmänna uppsåtsreglerna.

Lagrådet har i uppsåtsfrågan uttalat att det förstår tillkomsten av den

nya lagen och de därmed förenade motivuttalandena så, att rätts-

tillämpningen inte längre kan anses bunden av 1985 års avgöranden.

Regeringen har ingen erinran mot Lagrådets uttalande.

5.7.2 Oaktsamhet

Regeringens förslag: På motsvarande sätt som i VSL bör ansvar för

oaktsamhet i samband med införsel eller utförsel förutsätta att

oaktsamheten är att bedöma som grov. I likhet med VSL utformas

oaktsamhetskravet vid olovlig befattning med smuggelgods så att

ansvar förutsätter att den som har tagit befattning med en vara

visserligen inte insett men hade skälig anledning att anta att varan

varit föremål för införselbrott.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat

det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.7.1 har redogjorts för

uppsåtsreglerna. I den mån den som gör sig skyldig till en överträdelse

inte kan anses ha gjort sig skyldig till ett uppsåtligt brott, kan han dömas

för ett oaktsamhetsbrott. Liksom enligt VSL föreskrivs att ansvar i

sådant fall förutsätter grov oaktsamhet när det gäller överträdelser vid

införsel eller utförsel.

I den mån någon skulle undgå ansvar för uppsåtligt brott på den

grunden att han inte har känt till en införsel- eller utförselrestriktion,

bör han i regel anses ha varit grovt oaktsam genom att inte skaffa sig

kännedom om restriktionen.

Det är av stor vikt att in- och utförselregleringarna iakttas. Som en

allmän utgångspunkt bör därför gälla att det skall kunna ställas ganska

betydande krav på att den som avser att föra in en vara till landet eller

föra ut en vara härifrån informerar sig om vad som i detta avseende

gäller för varan i fråga. Vid kommersiell varutrafik bör kravet kunna

ställas än högre. Detsamma bör gälla när det annars är fråga om in- eller

utförsel som kan få allvarliga följder.

Det är av lika stor vikt att bestämmelserna om tull, andra skatter och

avgifter som skall tas ut vid införsel eller utförsel efterlevs som att

motsvarande regler inom den inrikes beskattningen iakttas. En i dessa

avseenden allmängiltig utgångspunkt bör därför vara att det skall kunna

ställas ganska betydande krav på att den som avser att genomföra en

transaktion eller liknande, som det finns skäl anta är skattepliktig,

informerar sig om vad som gäller. Det skall alltså kunna förväntas att

den som exempelvis skall föra in en vara till landet försöker, så långt det

med hänsyn till omständigheterna kan anses rimligt, att ta reda på om

någon pålaga skall betalas för varan i fråga. Liksom när det är fråga om

in- eller utförselregleringar bör kravet kunna ställas särskilt högt vid

kommersiell varutrafik.

Med dessa utgångspunkter bör kravet på "grov oaktsamhet" behållas.

I lagstiftningsärendet har inte framkommit något skäl att ändra det

oaktsamhetskrav som nu gäller för olovlig befattning med smuggelgods.

Utformningen av oaktsamhetsrekvisitet stämmer även överens med hur

motsvarande rekvisit är utformat vid häleriförseelse enligt 9 kap. 7 §

andra stycket 2 brottsbalken.

5.8 Nuvarande skyldigheter, straffansvar och befogenheter

för vissa befattningshavare slopas

Regeringens bedömning: I den nya lagen bör det inte föras in någon

motsvarighet till 7 § VSL. Enligt den bestämmelsen kan befälhavare

på fartyg, luftfartyg och tåg fällas till ansvar, om han inte gjort vad

han kunnat för att förhindra smuggling. Till ansvar kan även fällas den

som varit i befälhavarens ställe.

I den nya lagen bör det inte heller föras in någon motsvarighet till

14 eller 15 § VSL i de delar dessa bestämmelser avser skyldigheter

och befogenheter för tjänstemän vid Sjöfartsverket och Statens

järnvägar. Enligt 14 § VSL åligger det sådana tjänstemän att noggrant

övervaka att brott enligt VSL inte begås. Enligt 15 § VSL får sådana

tjänstemän beslagta egendom som kan antas bli förverkade enligt

VSL.

Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens

bedömning.

Remissinstanserna: Systembolaget har invänt mot promemorians

bedömning angående straffansvaret för befälhavare och har i stället

framfört att ansvaret bör utsträckas till att omfatta även busstransporter.

Övriga remissinstanser har anslutit sig till promemorians bedömning

eller inte framfört någon erinran mot den.

Skälen för regerings bedömning: Såvitt framkommit har de

nuvarande bestämmelserna inte kommit till någon praktisk användning.

Det synes därför inte finnas skäl att i en ny lagstiftning införa några

motsvarande bestämmelser.

Kontakter med Tullverket ger vid handen att insmuggling i samband

med busstrafik föranleder problem. Frågan om det skall vidtas särskilda

lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder är emellertid beroende av

problemens omfattning och närmare karaktär. Det kan erinras om att

redan de nuvarande bestämmelserna i VSL, och motsvarande

bestämmelser i SL, om exempelvis medhjälp till införselbrott kan vara

att tillämpa. En bedömning i frågan beror således på bl.a. i vilken mån

problemen har samband med möjligheterna att kontrollera busstrafiken

eller att utreda eventuella brott. En annan omständighet som kan inverka

på en bedömning är i vilken mån bestämmelser om ytterligare ansvar

förutsätter någon form av särskilda befogenheter för en förare och om

sådana befogenheter i så fall överhuvudtaget är lämpliga. I detta

lagstiftningsärende finns inte underlag för några lagstiftningsåtgärder i

frågan. Denna kan emellertid komma att behöva övervägas i annat

sammanhang.

5.9 Befogenheterna för Tullverket samt för tjänstemän vid

Tullverket och Kustbevakningen

Regeringens förslag: För att främja rättssäkerheten och samtidigt

upprätthålla effektiviteten i kontrollverksamheten föreslås följande

smärre ändring i bestämmelserna om befogenheter för tjänstemän vid

Tullverket och Kustbevakningen.

Befogenheterna utsträcks till att gälla i motsvarande mån som för

polisman när det är fråga om befogenhet

 enligt 23 kap. 3 § tredje stycket rättegångsbalken att hålla förhör

och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för

utredningen, innan förundersökning har inletts,

 enligt 24 kap. 8 § tredje stycket rättegångsbalken att häva ett

gripande, då det är uppenbart att det inte finns skäl för ett fortsatt

gripande,

 enligt 28 kap. 13 § första stycket rättegångsbalken att utan

förordnande av förundersökningsledare, åklagare eller domstol

besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning, då det är fara i

dröjsmål,

 att dels, med motsvarighet i 19 § första stycket 1 polislagen

(1984:387), vid ett ingripande besluta om kroppsvisitation för att

omhänderta vapen och andra farliga föremål, dels ta hand om ett

påträffat föremål under den tid som ingripandet pågår.

Befogenheterna för nämnda tjänstemän begränsas enligt följande:

 Tjänstemännen får befogenhet att utan att ha förordnande (av

förundersökningsledare, åklagare eller domstol) göra husrannsakan i

magasin eller liknande och sådana lokaler som är tillgängliga för

allmänheten endast om det är fara i dröjsmål.

 Den nuvarande befogenheten enligt 19 § första stycket första och

andra meningarna VSL att företa kroppsvisitation, ytlig kropps-

besiktning och urinprov skall gälla endast sådana personer som i

omedelbart samband med in- eller utresa uppehåller sig i trakterna

invid Sveriges landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en

flygplats eller något annat område som har direkt förbindelse med

utlandet. Ytlig kroppsbesiktning av den som är under 15 år får ske

endast om det finns särskilda skäl för det.

 Den nuvarande möjligheten till s.k. skärpt kontroll enligt 19 §

första stycket tredje och fjärde meningarna VSL (särskild kontroll

enligt förslaget) skall gälla enbart vid misstanke om brott. Även i

övrigt skärps förutsättningarna.

Den föreslagna smugglingslagens bestämmelser om förunder-

sökning, tvångsmedel, åtalsbefogenhet och befogenhet att besluta om

förverkande görs generellt tillämpliga på brott enligt vissa andra

författningar som särskilt rör Tullverkets verksamhetsområde.

 Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med

regeringens förslag utom i följande avseenden. Promemorians förslag

omfattar inte befogenhet för tjänstemän vid Kustbevakningen att utan

förordnande besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning då det är

fara i dröjsmål. Inte heller omfattar det befogenheten att häva ett beslut

om gripande. Promemorian innehåller inget förslag om förordnande vid

husrannsakan i magasin eller liknande utrymmen.

Remissinstanserna: Flertalet har i allt väsentligt tillstyrkt

promemorians förslag eller lämnat det utan erinran.

Generaltullstyrelsen har förordat att det införs befogenhet att häva ett

gripandebeslut samt har velat att även den som inte är resande men som

anträffas vid gränsställen skall kunna bli föremål för kroppsvisitation,

ytlig kroppsbesiktning och urinprovstagning med stöd av samma

bestämmelser som gäller för resenärer vid gränsställen.

Generaltullstyrelsen har vidare förordat att möjligheterna till

skyddsvisitation även skall gälla vid husrannsakan och transporter av

personer som inte är gripna. Brottsförebyggande rådet har avstyrkt

förslaget såvitt avser kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning av barn

under 15 år. Kommerskollegium, Svenska Handelskammarförbundet

och Industriförbundet har hävdat att institutet särskild kontroll kan

strida mot EG-rätten. Systembolaget har ansett att förslaget om särskild

kontroll är otillräckligt när det gäller busstrafiken.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens förslag innebär att de

särskilda bestämmelserna om förundersökning, tvångsmedel, åtal och

beslut om förverkande i allt väsentligt stämmer överens med nuvarande

ordning med de angivna undantagen. Innebörden av de nuvarande

bestämmelserna är förhållandevis utförligt redovisade i såväl

promemorian som författningskommentaren (kommentaren till 20 22,

26, 27 och 28 §§ SL). Regeringen finner att promemorians förslag

väsentligen är väl avvägt.

Lagrådet har föreslagit vissa ändringar i förhållande till nuvarande

smugglingslagstiftning när det gäller befogenheterna för tjänstemän vid

Tullverket eller Kustbevakningen eller polismän att besluta om beslag,

husrannsakan samt kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och

urinprovstagning. Regeringen har följt det förslaget endast såvitt avser

husrannsakan. Bestämmelserna och Lagrådets förslag behandlas närmare

nedan under rubriken Särskilt om beslag, husrannsakan samt kropps-

visitation, ytlig kroppsbesiktning och urinprovstagning.

Syftet med de ändringar som regeringen föreslår är att lagen utformas

så att rättssäkerheten stärks och att kontrollverksamhetens effektivitet

samtidigt upprätthålls. För att uppnå detta bör eftersträvas att samma

bestämmelser gäller för tjänstemän vid Tullverket och Kustbevakningen

och för polismän i situationer där det typiskt sett är en tillfällighet om

ingripandet görs av den ene eller andre.

Endast i några smärre avseenden avviker regeringens förslag från

promemorian. Så är fallet när det gäller befogenhet för tjänstemän vid

Kustbevakningen att i enlighet med rättegångsbalkens bestämmelser

besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Behov av sådana

åtgärder finns även på sådana ställen där Kustbevakningen men inte

Tullverket är verksam. Det saknas därför skäl att inte låta även

Kustbevakningens tjänstemän ha denna befogenhet (jfr 27 § första

stycket SL).

Som Generaltullstyrelsen påpekat är det lämpligt att låta Tullverket

samt tjänstemän vid såväl verket som Kustbevakningen få samma

möjlighet som polismyndighet respektive polisman att häva ett gripande

som är uppenbart felaktigt (jfr 21 § SL).

Vad Generaltullstyrelsen anfört angående kroppsvisitation, ytlig

kroppsbesiktning och urinprovstagning bör dock inte föranleda någon

åtgärd. De nya möjligheterna för tjänstemän vid Tullverket och

Kustbevakningen att vid fara i dröjsmål besluta om kroppsvisitation och

kroppsbesiktning (inklusive urinprovstagning) får anses vara tillräckliga

när det gäller att utan förordnande från förundersökningsledare, åklagare

eller domstol vidta sådana åtgärder på någon som inte är resenär (jfr

27 § första stycket SL). Den föreslagna ordningen innebär alltså att det,

till skillnad från nuvarande ordning, kommer att gälla samma regler

(rättegångsbalkens regler) för tjänstemän vid Tullverket och Kust-

bevakningen samt för polismän när det är fråga om kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning av andra än resenärer.

Förslaget om skyddsvisitation är utformat på grundval av den ordning

som gäller enligt polislagen (jfr 27 § tredje stycket SL). Bestämmelsen

har emellertid utformats så att den täcker in alla de ingripanden som

görs med stöd av den nya smugglingslagen, således även sådana

ingripanden som Generaltullstyrelsen särskilt påtalat.

S.k. ytlig kroppsbesiktning kan enligt 19 § första stycket VSL utföras

utan någon särskild inskränkning beträffande den som är underårig.

Enligt förslaget (27 § andra stycket SL) skall det krävas särskilda skäl

för en sådan åtgärd när det är fråga om någon som är under 15 år. Detta

innebär alltså en begränsning av möjligheterna att företa sådan

kroppsbesiktning.

Förslaget avser de fall då det är fråga om ett i sig allvarligt brott eller

då det annars rör sig om speciella förhållanden, såsom mer eller mindre

systematisk brottslighet. Vad som i praktiken torde komma ifråga är

sådana fall då smugglingsmisstanken gäller införsel eller utförsel av

någonting som utifrån gängse samhällsvärderingar är särskilt skadligt

eller farligt och som det finns ett klart uttalat samhällsintresse att genast

ta hand om, exempelvis narkotika.

Genom kontrollmöjligheten skyddas inte bara samhället mot införsel-

eller utförselbrott av allvarligt slag. Kontrollmöjligheten motverkar

nämligen också att barnet utnyttjas på ett sätt som uppenbarligen kränker

dess integritet och människovärde. Samtidigt innebär begränsningen av

kontrollmöjligheten en markering av att kontrollen måste utövas med

iakttagande av de speciella integritetshänsyn som är påkallade när det

gäller tvångsåtgärder mot barn.

Kroppsvisitation i form av s.k. skärpt kontroll regleras i föreslagna

28 § SL. Regeringens förslag bygger på förslaget i promemorian. Det

bygger i sin tur på EU-gränskontrollutredningens betänkande Skyddet

vid den inre gränsen (SOU 1994:131 s. 239 ff). Förslaget innebär att

förutsättningarna för särskild kontroll skärps.

Enligt förslaget får sådan kontroll genomföras endast för att ingripa

vid misstanke om ett brott. Således slopas möjligheten att använda

institutet för att kontrollera efterlevnaden av gällande införsel- eller

utförselbestämmelser. Vad det är fråga om är att ingripa vid misstanke

om brott men där misstanken inte är tillräckligt konkret för att kunna

riktas mot någon särskild person eller enbart en mindre personkrets.

Åtgärden innebär närmare bestämt att Tullverket får besluta om

kroppsvisitation av varje resande som med ett visst transportmedel eller

under en viss angiven, kortare, tidrymd ankommer till eller avreser från

en viss gräns- eller kustort eller annan plats som har förbindelse med

utlandet. Detta är i princip i överensstämmelse med nuvarande ordning.

Kontrollen har i förslaget begränsats till att omfatta enbart sådana fall

där dels det finns anledning anta att någon sådan resande har begått eller

står i begrepp att begå grov smuggling eller försök till det, dels åtgärden

är nödvändig för att kunna ingripa mot brottet. Liksom enligt nuvarande

ordning får ett beslut fattas endast av chefen för en tullregion och måste

snarast prövas av Tullverkets chef eller den han sätter i sitt ställe.

Syftet med kroppsvisitationen skall vara att förhindra allvarliga brott,

nämligen att förhindra sådan olaga införsel eller utförsel som utgör grov

smuggling. För grov smuggling föreskrivs i 5 § SL fängelse lägst sex

månader och högst sex år. För grov narkotikasmuggling föreskrivs i 6 §

tredje stycket SL fängelse lägst två år och högst tio år. Vid bedömningen

av om brottet är grovt skall enligt 5 § SL särskilt beaktas om gärningen

har inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse.

Vid grov narkotikasmuggling skall enligt 6 § tredje stycket SL särskilt

beaktas om verksamheten eller gärningen varit av särskilt farlig eller

hänsynslös art. Det nu sagda är ytterligare specificerat genom lagtexten

i dessa båda bestämmelser och behandlas i författningskommentaren.

Det sagda innebär att bestämmelsen om särskild kontroll avser att

möjliggöra ett direkt ingripande mot ett konkret brott och att

bestämmelsen uppbärs av ett betydande skyddsintresse. Syftet med

kontrollen är alltså inte något allmänpreventivt spaningssyfte eller något

annat allmänt brottsspaningsändamål. Den föreslagna ordningen får

anses utgöra ett nödvändigt medel för att i de enskilda fallen förhindra

brott som skulle medföra allvarliga skador för enskildas liv eller hälsa

eller för andra betydande samhälleliga skyddsintressen.

Mot bakgrund av det anförda finner regeringen att bestämmelsen står i

överensstämmelse med 2 kap. 6 och 12 §§ regeringsformen. Enligt 6 §

är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. kropps-

visitation. Enligt 12 § får denna frihet dock begränsas genom lag. Det får

emellertid ske endast för ett ändamål som är godtagbart i ett

demokratiskt samhälle. Begränsningen får inte gå utöver vad som är

nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den. Regeringen

finner vidare att förslaget inte står i strid med principerna för fri

rörlighet inom EU.

Sammantaget sett finner regeringen att förslaget om särskild kontroll

bör genomföras.

Smugglingslagens bestämmelser om förundersökning, tvångsmedel,

åtalsbefogenhet och befogenhet att meddela beslut om förverkande

föreslås bli generellt tillämpliga på brott enligt vissa andra författningar

som särskilt rör Tullverkets verksamhetsområde. En förutsättning är att

brottet rör in- eller utförsel av varor. Detta behandlas närmare i

författningskommentaren till 1 § andra och tredje styckena SL. De lagar

som avses är lagen om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker,

privatinförsellagen, inregränslagen, punktskattekontrollagen och den

föreslagna nya tullagen.

Särskilt om beslag, husrannsakan samt kroppsvisitation, ytlig

kroppsbesiktning och urinprovstagning

Lagrådet har föreslagit att de nuvarande möjligheterna för tjänstemän

vid Tullverket eller Kustbevakningen eller polismän att utan förordnande

från undersökningsledare, åklagare eller domstol företa husrannsakan,

kroppsvisitation, s.k. ytlig kroppsbesiktning eller urinprovstagning

begränsas till att gälla de fall då det är fara i dröjsmål. Lagrådet har

vidare föreslagit att det införs en bestämmelse som skulle syfta till att

en sådan tjänsteman eller en polisman alltid måste ha ett förordnande

för att kunna ta i beslag försändelse som finns hos ett post- eller

telebefordringsföretag. Lagrådets förslag berör 22 § andra stycket SL

(beslag), 26 § andra stycket SL (husrannsakan i magasin eller liknande

utrymme) och 27 § andra stycket SL (kroppsvisitation, ytlig

kroppsbesiktning och urinprovstagning i omedelbart samband med

inresa till eller utresa från landet).

Regeringen godtar Lagrådets förslag såvitt avser husrannsakan men

inte övriga delar av förslaget. Skälen är sammanfattningsvis följande.

Förslaget angående husrannsakan kan vara ägnat att öka rättssäkerheten

och torde i praktiken inte ha någon negativ inverkan på effektiviteten i

kontrollverksamheten. Det skulle emellertid medföra betydande omgång

och därav följande effektivitetsförluster, om i varje särskilt fall

förordnande av undersökningsledare, åklagare eller domstol skulle

inhämtas när det är fråga om kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning

eller urinprovstagning i samband med gränstrafiken. Härtill kommer att

förslaget inte är ägnat att i någon påtaglig mån öka rättssäkerheten. Ett

genomförande av förslaget avseende beslag skulle kunna leda till ökad

införsel av framförallt narkotika utan att rättssäkerheten skulle öka

påtagligt. Ett genomförande av det förslaget skulle dessutom kunna

föranleda tillämpningssvårigheter med hänsyn till de särskilda kontroll-

bestämmelserna i tullagen och inregränslagen. Det nu sagda utvecklas

nedan i anslutning till vad Lagrådet anfört avseende respektive

tvångsmedel.

Enligt rättegångsbalken får en polisman företa sådana tvångsåtgärder

som det här är fråga om, under förutsättning att han har ett förordnande

från undersökningsledare, åklagare eller domstol. Är det fara i dröjsmål

får han företa åtgärderna utan förordnande. En polisman får även i andra

situationer ta egendom i beslag utan att ha något förordnande. Så är

fallet då en polisman påträffar egendom i samband med att han griper

eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan,

kroppsvisitation eller kroppsbesiktning (27 kap. 4 § rättegångsbalken). I

27 kap. 3 § rättegångsbalken föreskrivs att brev, telegram eller annan

försändelse, som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag, får tas

i beslag endast om det för brottet är föreskrivet fängelse i ett år eller

mer och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottagaren. En

polisman får inte göra ett sådant beslag utan att ha ett förordnande. Det

gäller alltså även om det är fara i dröjsmål. Rättegångsbalkens

bestämmelser är tämligen ingående redovisade i

författningskommentaren till 22, 26 och 27 §§ SL).

I det följande redovisas särskilda bestämmelser i smugglings-

lagstiftningen.

I VSL tillerkänns en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen

samma rätt som en polisman att utan förordnande från

undersökningsledare, åklagare eller domstol ta egendom i beslag och

göra husrannsakan då det är fråga om brott enligt VSL (15 och 18 §§

VSL). Genom VSL tillerkänns såväl nämnda tjänstemän som polismän

rätt att ta i beslag sådan egendom som skall förverkas, även i de fall det

är fråga om andra situationer än de som räknas upp i rättegångsbalken.

Det beror på att tullagstiftningen innehåller en mängd

kontrollsituationer som inte finns beaktade i rättegångsbalken och i

vilka nämnda tjänstemän och polismän måste kunna ta i beslag

smuggelgods som skall förverkas. I lagrådsremissen har regeringen

föreslagit att dessa befogenheter för nämnda tjänstemän skall kvarstå.

Husrannsakan får enligt rättegångsbalken göras om det förekommer

anledning att det begåtts ett sådant brott som det kan följa fängelse på

(28 kap. 1 § rättegångsbalken). Är det fråga om husrannsakan i en lokal

som är tillgänglig för allmänheten, får husrannsakan göras även om det

endast kan följa böter på brottet (28 kap. 3 § rättegångsbalken). Med

stöd av bestämmelsen i VSL kan husrannsakan dessutom göras i magasin

eller liknande utrymmen även om det är fråga om ett bötesbrott. I VSL

tillerkänns såväl nämnda tjänstemän som polismän rätt att utan

förordnande göra husrannsakan i sådana utrymmen, även om det inte är

fara i dröjsmål. I lagrådsremissen har regeringen föreslagit att även

denna ordning skall bestå.

Kroppsvisitation och kroppsbesiktning (inklusive urinprovstagning)

får enligt rättegångsbalken göras endast om det är fråga om brott som

det kan följa fängelse på. Med stöd av VSL kan kroppsvisitation, ytlig

kroppsbesiktning och urinprovstagning göras i samband med

gränspassage, om det finns anledning att anta att den resande har på sig

gods som kan tas i beslag (19 § först stycket första och andra

meningarna VSL). Åtgärderna får alltså företas även om det kan följa

enbart böter på brottet (ringa smuggling eller ringa tullbrott). Med ytlig

kroppsbesiktning förstås i princip en okulär kontroll av den misstänktes

kropp. Nu angivna åtgärder får beslutas av en tjänsteman vid Tullverket

eller Kustbevakningen. En sådan åtgärd får enligt VSL beslutas utan

förordnande. Det finns således inte föreskrivet att det i sådant fall skall

vara fara i dröjsmål. De nuvarande bestämmelserna infördes såvitt avser

kroppsvisitation redan vid VSL:s tillkomst (prop. 1960:115 s. 127 f),

ytlig kroppsbesiktning år 1981 (SFS 1981:1079; prop. 1981/82:2,

JuU 11, rskr 35) och urinprovstagning år 1994 (SFS 1993:1408; prop.

1993/94:24 s. 55 f, 82 f och 120 f, JuU 7 och rskr 67).

I lagrådsremissen har regeringen föreslagit att nu angivna

befogenheter avseende kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och

urinprovstagning skall bestå när det gäller den som i omedelbart

samband med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i

gränstrakt eller invid kusten eller inom eller i närheten av en flygplats

eller något annat område med direkt utlandsförbindelse. I

lagrådsremissen har regeringen dessutom föreslagit att tjänstemän vid

Tullverket och Kustbevakningen även skall få samma befogenhet som

polismän att utan förordnande företa kroppsvisitation och

kroppsbesiktning (inklusive urinprovstagning).

Lagrådet har inledningsvis anfört följande i frågan om tvångsmedel

överhuvudtaget.

 Vad angår den ... frågan torde det bara i vissa särskilt frekventa fall

finnas anledning att ge en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevak-

ningen eller en polisman vidare befogenheter enligt smugglingslagen att

agera utan förordnande än vad som gäller för en polisman enligt

rättegångsbalken. Den möjlighet att ingripa utan förordnande när fara är i

dröjsmål som rättegångsbalken medger måste vara tillräcklig i de flesta

tänkbara fall, särskilt i dessa dagar med snabba och effektiva

telekommunikationer. Under förhistorien till begränsningen i

rättegångsbalken av en polismans befogenheter att genomföra

husrannsakan utan föregående förordnande åberopade Justitieutskottet

ett uttalande av Justitiekanslern av innebörd bl.a. att det förhållandet att

en åtgärd kunde företas på ett lättare eller bekvämare sätt för

myndigheten inte utgjorde motiv för att tillåta ingrepp mot den

enskildes personliga frihet och integritet och att det inte utan starka skäl

borde anförtros åt en enskild polisman att själv fatta beslut om

husrannsakan (1988/89:JuU25 s. 29 f). Motsvarande synsätt gör sig

gällande även i förevarande sammanhang. Endast om starka skäl talar för

det bör medges att en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen

eller en polisman får vidta tvångsåtgärder utan föregående förordnande i

fall när inte rättegångsbalken ger motsvarande befogenhet. Sådan

befogenhet bör därför i regel finnas endast när fara är i dröjsmål.

Såvitt avser husrannsakan har Lagrådet föreslagit att en tjänsteman vid

Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman i enlighet med

rättegångsbalkens bestämmelser skall ha ett förordnande av

undersökningsledare, åklagare eller domstol även vid husrannsakan i

magasin eller liknande utrymmen, om det inte är fara i dröjsmål.

Lagrådet har anfört att det inte kan finna att det finns något tillräckligt

starkt behov av att en sådan tjänsteman eller en polisman skall få göra

husrannsakan utan föregående förordnande ens om det är fråga om

magasin eller liknande utrymmen, när det inte är fara i dröjsmål.

Lagrådet har tillagt följande. Fallen kan inte vara mer frekventa än att

förordnande i annat fall kan inhämtas med lätthet. Vid sidan av här

föreslagna bestämmelser föreslås också i 6 kap. i den nya tullagen

befogenheter för Tullverket att vid behov med hjälp av våld eller tvång

 undersöka bl.a. områden för tillfälliga tullager och tullager och även

lokaler inom samma områden.

Regeringen godtar Lagrådets förslag. Skälen är väsentligen att den

föreslagna ordningen kan vara ägnad att öka rättssäkerheten och att den i

praktiken inte torde ha någon inverkan på effektiviteten i Tullverkets

kontrollverksamhet.

Som Lagrådet påpekat har Tullverket genom tullagstiftningen

vittgående befogenheter att utföra kontroller. Som exempel bör särskilt

nämnas sådan kontroll som görs med stöd av 57 § tullagen (6 kap. 10 §

förslaget till ny tullag). Med stöd av denna kan Tullverkets tjänstemän,

utan att det finns någon brottsmisstanke, undersöka bl.a. områden för

tillfälliga lager, tullager, frizoner och frilager samt områden på

flygplatser och bangårdar där varor som står under tullkontroll

(tullövervakning) förvaras och även lokaler inom sådana områden. Enligt

samma lagrum kan de undersöka transportmedel, containrar, lådor och

andra utrymmen där varor kan förvaras. Vid införsel från EU-länder

genomförs motsvarande kontroller av transportmedel etc. med stöd av

7 § inregränslagen. Med beaktande av det nu sagda och av de skäl

Lagrådet i övrigt anfört finner regeringen att den av Lagrådet föreslagna

ordningen inte kan anses inverka skadligt på effektiviteten i Tullverkets

kontrollverksamhet.

Lagrådet har vidare föreslagit att en tjänsteman vid Tullverket eller

Kustbevakningen skall få företa kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning

eller urinprovstagning i samband med gränspassage, om tjänstemannen

har ett förordnande av undersökningsledare, åklagare eller domstol.

Såvitt kan förstås är syftet med förslaget emellertid att sådana åtgärder

skall få vidtas utan förordnande då det är fara i dröjsmål. Lagrådet har

anfört följande i anslutning till förslaget.

 I materiellt hänseende innebär andra stycket (anm: i 27 § SL) vid en

jämförelse med vad som gäller enligt rättegångsbalken, att kropps-

visitation, ytlig kroppsbesiktning och urinprovstagning får genomföras

även om fängelse inte ingår i straffskalan och vid en lägre grad av

misstanke. Det kan diskuteras huruvida detta överensstämmer med

föreskriften i 2 kap. 12 § regeringsformen att begränsningar i skyddet

mot bl.a. kroppsliga intrång och kroppsvisitation aldrig får gå längre än

vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett

dem. Lagrådet vill dock inte bestrida att det kan finnas fog för förslaget.

Med hänsyn till den tveksamhet som sålunda vidlåder förslaget i

materiellt hänseende bör det inte komma i fråga att en tjänstemän vid

Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman skall få vidta nu

aktuella tvångsåtgärder utan föregående förordnande. Lagrådet förordar

därför att första meningen i andra stycket avslutas med orden: -:-:- i 11

§ tredje stycket, får kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning eller

urinprovstagning utföras på honom eller henne ."

Regeringen finner att Lagrådets förslag inte bör genomföras. Skälen

för detta är väsentligen att ett genomförande dels skulle medföra

betydande omgång och därav följande effektivitetsförluster, dels inte

skulle vara ägnat att i någon påtaglig mån höja rättssäkerheten.

Regeringen konstaterar inledningsvis att de åtgärder som det här är

fråga om är sådana som företas i samband med resandetrafiken till och

från landet. Ordningen har tillkommit för att förebygga och förhindra

smuggling i samband med denna trafik. Den nuvarande ordningen har

såvitt avser kroppsvisitation funnits i ca 40 år och såvitt avser ytlig

kroppsbesiktning i ca 20 år. Ordningen utgör en av grundvalarna för att

förebygga och förhindra införsel av bl.a. narkotika till landet. Såvitt kan

utrönas har ordningen fungerat utan några påtagliga problem.

Kontrollbestämmelserna för resandetrafiken är utformade så att de

skall kunna tillämpas i icke obetydlig omfattning. Först kan det

konstateras att en kroppsvisitation som innebär undersökning av den

resandes bagage kan med stöd av tullagstiftningen ske utan att

tulltjänstemannen har underlag för någon misstanke om brott. I tullagen

föreskrivs således att för kontroll av att deklarations- och

uppgiftsskyldighet fullgjorts riktigt och fullständigt får Tullverket

undersöka handresgods (bagage), såsom resväskor och portföljer, samt

handväskor och liknande som medförs av resande vid inresa till eller

utresa från EG:s tullområde eller av en person som kan stannas enligt

viss angiven bestämmelse (förare av eller befälhavare på transportmedel

som står under tullövervakning eller någon annan person om det finns

anledning att anta att personen är anmälningsskyldig enligt

tullagstiftningen). Denna långtgående befogenhet finns i 57 § tullagen

och är även intagen i förslaget till ny tullag (6 kap. 10 §). Lagrådet har

inte framfört någon erinran mot bestämmelsen i förslaget till ny tullag.

För resande från eller till ett annat EU-land finns motsvarande

bestämmelse i 7 § inregränslagen. Den bestämmelsen återfinns i detta

lagstiftningsärende. Inte heller här har Lagrådet haft någon erinran.

Bestämmelserna i tullagen och inregränslagen medför att

bestämmelsen i smugglingslagstiftningen i praktiken torde bli tillämplig

huvudsakligen i de fall då det är fråga om visitation av den resande själv.

För att bestämmelsen skall kunna ha någon effekt, exempelvis då de

resande passerar genom ett tullfilter, är beviskravet ställt lågt.

Beviskravet är så lågt att det knappast finns utrymme för en

undersökningsledare eller åklagare att göra någon meningsfull

bedömning. Det räcker nämligen att det finns anledning att anta att den

resande har med sig egendom som kan tas i beslag på grund av brott

enligt VSL eller SL (eller brott enligt narkotikastrafflagen). I praxis har

bestämmelsen tolkats som så att en tulltjänstemans subjektiva

bedömning att en resande i samband med tullkontroll ser nervös ut är

tillräcklig grund för att utföra en åtgärd enligt denna bestämmelse (jfr

exempelvis JO:s ämbetsberättelse 1996/97 s. 245). Den föreslagna

lagen innebär ingen ändring i detta hänseende och Lagrådet har inte

uttalat att den nya smugglingslagen i det hänseendet borde ha någon

annan utformning än gällande rätt.

Här bör även pekas på att regeringen föreslår en särskild bestämmelse

om behörighetskrav för den som skall besluta om tvångsåtgärder eller

verkställa beslut om sådana åtgärder (30 § SL). Enligt bestämmelsen

måste tjänstemannen inneha en befattning som är förenad med sådan

befogenhet och ha hunnit genomgå erforderlig utbildning för ändamålet.

Bestämmelsen är väl ägnad att stärka rättssäkerheten.

Härtill kommer att det är fråga om åtgärder som är mycket vanligt

förekommande och i allmänhet är av rutinmässig karaktär. Ett krav på

förordnande från undersökningsledare, åklagare eller domstol i varje

särskilt fall skulle därför otvivelaktigt medföra en betydande omgång

och därav följande effektivitetsförluster. Det kan påpekas att detta utgör

sådana omständigheter som Lagrådet har godtagit som skäl för att beslag

enligt SL skall kunna ske utan förordnande huvudsakligen i samma

omfattning som nu gäller.

Det bör här tilläggas att ett genomförande av Lagrådets förslag torde

öka användningen av sådana bestämmelser som kan möjliggöra att den

enskilde kvarhålls i avvaktan på ett beslut av undersökningsledare eller

åklagare. Det skulle även aktualisera frågan om införande av ytterligare

sådana bestämmelser. Att öka användningen av de befintliga

bestämmelserna eller att införa ytterligare bestämmelser framstår

emellertid inte som önskvärt. Varken i VSL (eller SL) eller rättegångsbalken

finns det några bestämmelser om rätt att kvarhålla någon för kroppsvisitation

(jfr

28 kap. 11 § RB). En sådan bestämmelse har ansetts obehövlig (jfr prop.

1993/94:24 s. 52 f). Däremot gäller enligt rättegångsbalken att den som skall

kroppsbesiktigas får kvarhållas för det ändamålet upp till sex timmar eller, om

det

finns synnerliga skäl, ytterligare sex timmar (28 kap. 12 §). Denna regel torde

anses tillämplig även vid ytlig kroppsbesiktning enligt 19 § VSL (jfr a. prop.

s. 53 m och JO:s beslut 1996-09-04, dnr 1889-1995 /ej refererat i

ämbetsberättelsen/). När det gäller urinprovstagning enligt 19 § VSL (27 § andra

stycket SL) finns det ett särskilt förbud mot kvarhållande (jfr a. prop. s. 56

f).

Lagrådet har vidare föreslagit att den nya smugglingslagens särskilda

bestämmelse om beslag (22 § andra stycket SL; motsvarar 15 § första meningen

VSL) inte görs tillämplig på sådana försändelser som avses i 27 kap. 3 §

rättegångsbalken. Lagrådet har i anslutning till detta anfört följande.

 Lagrådet kan förstå att beslag är så vanligt förekommande och så

rutinmässiga i tullverksamheten att det skulle medföra betydande

omgång och därav följande effektivitetsförluster, om i varje särskilt fall

förordnande av undersökningsledaren skulle inhämtas. Detta får anses

gälla även med beaktande av att åtskilliga situationer täcks av

bestämmelsen i 27 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken och att det i

många andra fall kan vara fara i dröjsmål. Bestämmelsen bör därför

kunna godtas. Undantag bör dock göras för försändelser som avses i 27

kap. 3 § rättegångsbalken. Dessa får enligt 27 kap. 4 § andra stycket inte

utan förordnande beslagtas av en polisman ens om fara är i dröjsmål, om

det inte är fråga om fall som avses i första stycket av paragrafen. Till

andra stycket bör därför läggas en ny andra mening av förslagsvis

följande lydelse: Detta gäller dock inte i fråga om en försändelse som

avses i 27 kap. 3 § rättegångsbalken ."

Regeringen finner att Lagrådets förslag inte bör genomföras. Skälen

för detta är väsentligen följande. Ett genomförande av förslaget skulle

kunna leda till ökad införsel av framförallt narkotika utan att

rättssäkerheten skulle öka påtagligt. Ett genomförande skulle dessutom

kunna föranleda tillämpningssvårigheter med hänsyn till de särskilda

kontrollbestämmelserna i tullagen och inregränslagen.

Den av regeringen föreslagna beslagsbestämmelsen (22 § andra

stycket SL) gäller enbart beslag som görs för att ta kunna förverka

egendom på grund av brott enligt SL eller vissa andra författningar inom

tullagstiftningen. Beslag av handlingar kan däremot, såvitt här är i fråga, i

praktiken ske endast som bevisbeslag. Sådana beslag kan göras enbart

med stöd av rättegångsbalken. Därmed blir den bestämmelse som

Lagrådet angett (27 kap. 3 § rättegångsbalken) tillämplig redan genom

förslaget i lagrådsremissen när det är fråga om beslag av handlingar.

Beslag enligt den föreslagna bestämmelsen blir i praktiken aktuellt

när det är fråga om smuggelgods som skall förverkas. Insmuggling kan

givetvis ske genom att en postförsändelse skickas från utlandet.

En bestämmelse av motsvarande innehåll som i rättegångsbalken

tillkom redan 1933. Bestämmelsen infördes för att möjliggöra beslag av

postförsändelser och telegram som fanns hos det dåvarande post- och

telegrafverket (jfr Peter Fitger, Rättegångsbalken I:2, s. 27:13 f och

NJA II 1933 s. 102 ff). Verket ansåg sig nämligen förhindrat att lämna ut

postförsändelser och telegram till polis eller åklagare. Bestämmelsen,

som överförts till rättegångsbalken, innebär emellertid samtidigt en

begränsning på så sätt att beslag får ske endast om det är fråga om brott

för vilket det är föreskrivet fängelse i ett år eller mer. Lagrådets förslag

innebär att även denna begränsning blir tillämplig.

I tullagen och inregränslagen finns emellertid särskilda bestämmelser

om möjlighet för Tullverket att undersöka och öppna postförsändelser

samt i vissa fall kvarhålla dem (jfr 57 a 57 d §§ tullagen /6 kap. 11

13 §§ förslaget till ny tullag/ och 8 11 §§ inregränslagen). Det är dessa

bestämmelser som används i Tullverkets kontrollverksamhet.

Bestämmelserna är utformade för att tillgodose behovet av att kunna

förebygga eller förhindra insmuggling av narkotika och andra varor.

Bestämmelserna är samtidigt utformade så att det grundlagsfästa

skyddet mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse

upprätthålls (jfr 2 kap. 6 och 12 §§ regeringsformen).

Enligt 27 kap. 3 § rättegångsbalken får en postförsändelse tas i beslag

endast om åtgärden kan motiveras med en misstanke om brott för vilket

fängelse i ett år eller mer ingår i straffskalan. För ringa narkotika-

smuggling föreslås i enlighet med nuvarande straffbestämmelse i VSL

 en straffskala om böter eller fängelse i högst sex månader. Skulle

Lagrådets förslag genomföras torde det kunna innebära att Tullverket

inte skulle få öppna postförsändelser som kommer från ett annat EU-

land, om misstanken gäller ringa narkotikasmuggling (jfr 8 §

inregränslagen mot bakgrund av syftet med 27 kap. 3 §

rättegångsbalken). Ett genomförande av förslaget torde vidare kunna

innebära att om narkotika påträffas i en postförsändelse i en mängd och

under omständigheter som inte ger skäl till misstanke om grövre brott

än ringa narkotikasmuggling, så skulle narkotikan inte kunna tas i beslag,

inte ens genom beslut av domstol. Det skulle i så fall gälla även införsel

från ett icke medlemsland. Möjligheterna att använda sig av s.k.

postspärr enligt 57 d § tullagen (6 kap. 13 § förslaget till ny tullag) och

13 § inregränslagen synes också kunna komma att påverkas.

Lagrådet har emellertid inte utvecklat sin syn på vilka följderna av

dess förslag skulle bli i dessa avseenden. Väl skulle kunna anföras skäl

för att skilja mellan den vara som transporteras i en postförsändelse och

postförsändelsen som sådan. Det är dock svårt att bedöma vilken

bärkraft sådana skäl skulle komma att tillmätas. Det är vidare svårt att se

vilket syfte den föreslagna bestämmelsen skulle fylla om man på detta

sätt skulle kunna skilja mellan postförsändelsen och den vara som

transporteras i försändelsen. Till detta kommer de fall där varan på ett

eller annat sätt har integrerats i försändelsen (t.ex. narkotika som

placerats under ett frimärke eller mellan skikten i ett vykort eller

narkotika som upplösts i vätska och dränkts in i försändelsen).

En annan aspekt är om man i stället skulle införa en uttrycklig

bestämmelse om att ett beslag i sådana här fall alltid skall beslutas av en

undersökningsledare eller åklagare. En sådan ordning skulle emellertid

medföra att exempelvis narkotika som påträffas i någons ficka får tas i

beslag utan förordnande men narkotika som ligger i ett öppnat kuvert

inte skulle få tas i beslag utan förordnande. En sådan ordning är inte

ändamålsenlig. Liksom hittills torde det vara fullt tillräckligt att det

ankommer på den enskilde tjänstemannen att vid behov hänskjuta frågor

till överordnad. Vidare bör även här pekas på den förut nämnda

bestämmelsen med behörighetskrav (30 § SL).

5.10 Ekonomiska konsekvenser

I avsnitt 5.3 föreslås vissa åtgärder mot organiserad och annan grov

brottslighet. Förslaget innebär dels en kriminalisering av förberedelse

och stämpling till grov smuggling, grovt tullbrott och grov olovlig

befattning med smuggelgods och av försök till grov olovlig befattning

med smuggelgods, dels en särskild straffskala för grov olovlig

befattning med smuggelgods. Förslaget kan innebära en något utökad

användning av fängelsestraff och att personer döms till ett längre

fängelsestraff än vad som sker idag. Det kommer dock uppenbarligen att

röra sig om ett mycket begränsat antal personer. Det kan därför

förväntas att den sålunda ökade användningen av fängelsestraff kommer

att bli så marginell att förslaget kan finansieras inom ramen för

kriminalvårdens anslag. Det bör här tilläggas att förslaget på sikt är ägnat

att motverka en grov brottslighet som föranleder ett betydande

skattebortfall och ökade samhällskostnader.

Övriga förslag är huvudsakligen inriktade på att renodla och förenkla

bestämmelsernas innehåll och systematik. Förslagen kan därför inte

förväntas ge upphov till ökade kostnader.

6 Övrig lagstiftning

6.1 Privatinförsellagen

Regeringens förslag: I privatinförsellagen anpassas lagtexten i

straffbestämmelsen till motsvarande lagtext i den nya

smugglingslagen (SL). Det innebär att brottet utformas som ett s.k.

farebrott. Det medför att den som för in varor till landet via en

bemannad tullplats kan fällas till ansvar oavsett om han blir ertappad

vid en kontroll på tullplatsen eller efter det att han passerat

kontrollstället på tullplatsen. Vidare införs efter mönster av såväl

VSL (och SL) som 12 § skattebrottslagen en bestämmelse om

frivillig rättelse.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås straffskärpning på

så sätt att straffskalan utvidgas från enbart böter till böter eller fängelse

i högst ett år. Vidare föreslås ökade möjligheter till förverkande. Den

nuvarande straffriheten för ringa fall föreslås borttagen.

I promemorian föreslås även att det skall bli straffbart att ta befattning

med sådana varor som har varit föremål för brott enligt privatinförsel-

lagen. Vidare föreslås att det i privatinförsellagen införs dels en

bestämmelse om möjlighet till frivillig rättelse, dels en bestämmelse

om åtalsbegränsning. Den sistnämnda bestämmelsen tar sikte på de fall

då ett brott enligt privatinförsellagen kan föranleda påföring av en sådan

administrativ avgift som föreskrivs i 7 § samma lag. I sådana fall skall

åtal få väckas endast om det finns särskilda skäl till det.

Remissinstanserna: Hovrätten över Skåne och Blekinge har

avstyrkt promemorians förslag om straffskärpning och ökad

kriminalisering inom privatinförsellagens område. Hovrätten har

tillstyrkt övriga förslag till ändringar i lagen. Helsingborgs tingsrätt har

avstyrkt förslaget om straffskärpning och förslaget om att slopa

straffriheten för ringa överträdelser. Tingsrätten har förordat att den

nuvarande straffbestämmelsen utmönstras med hänsyn till att

bestämmelsen om administrativ avgift får anses tillräcklig. Tingsrätten

vill dock avvakta med ändringar tills det avgjorts hur det blir med

Sveriges rätt att behålla den beskattning som föreskrivs i

privatinförsellagen. Åklagarkammaren i Helsingborg har tillstyrkt

förslagen om straffskärpning och förverkande. Riksskatteverket har

tillstyrkt förslaget om åtalsbegränsning. Systembolaget har tillstyrkt

förslaget om straffskärpning.

Skälen för regerings förslag: Sverige fick vid anslutningen till EU

ett undantag från huvudregeln i cirkulationsdirektivet (dvs. rådets

direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för

punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av

sådana varor, Celex 31992L0012) att privatpersoners inköp av alkohol-

och tobaksvaror skall beskattas endast i inköpslandet. Undantaget

innebar att Sverige fick beskatta privatinförsel över vissa angivna

kvantiteter. Undantaget utformades i överensstämmelse med ett redan

gällande undantag för Danmark och hänvisade till artikel 26 i

cirkulationsdirektivet.

Enligt de regler som allmänt gäller inom EU har en resande rätt att ta

med sig alkohol och tobak, avsedda för eget bruk, från ett annat

medlemsland utan att någon punktskatt tas ut i hemlandet. Om varorna

tas in för kommersiella ändamål, skall däremot enligt vad som närmare

föreskrivs skatt betalas i införsellandet.

I december 1996 beslutade rådet att de nordiska länderna skulle få

ytterligare tid för anpassning på detta område. Sverige har rätt att till och

med den 30 juni 2000 och underkastat en översyn fortsätta att tillämpa

samma kvantitativa restriktioner som tillämpades den 31 december

1996. Vid kontakter med kommissionen har under våren en underhands-

överenskommelse träffats mellan den svenska regeringen och

kommissionen om en ändring av de svenska införselreglerna.

Överenskommelsen innebär, att Sverige får fortsätta att beskatta införsel

för eget bruk till och med den 31 december 2003 men att de skattefria

införselkvoterna successivt ökas. Från och med den 1 januari 2004 skall

allmänna EG-regler för privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror

gälla. Det nu sagda behandlas närmare i prop. 1999/2000:121.

Bestämmelser om beskattningen av resandes införsel för privat bruk

av alkoholdrycker och tobaksvaror och vilka kvantiteter som får föras in

i landet utan att punktskatt skall betalas finns i privatinförsellagen.

Den som för in en vara för vilken skatt skall betalas enligt

privatinförsellagen skall vid införseln självmant deklarera detta. Om

införseln sker på en bemannad tullplats, skall deklarationen lämnas till

tulltjänsteman. I andra fall skall deklarationen lämnas till

Skattemyndigheten i Gävle inom fem dagar från det att införseln gjorts.

Beskattningsreglerna straffsanktioneras genom 9 §

privatinförsellagen. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar

oriktig uppgift eller underlåter att deklarera döms till böter. I ringa fall

skall inte dömas till ansvar.

Straffbestämmelsen omfattar den som ertappas efter det att han i ett

tullfilter passerat kontrollen i grön fil, den som ertappas i röd fil med att

lämna oriktig uppgift samt den som efter att ha fört in varorna utan att

passera en bemannad tullplats underlåter att lämna deklaration inom

föreskriven tid eller som i deklaration lämnar oriktig uppgift.

En annan fråga är om straffbestämmelsen omfattar den som ertappas

vid kontroll i grön fil. Vid straffbestämmelsens tillkomst påpekade

lagrådet att, om någon blir ertappad vid tullkontroll innan kontrollstället

har passerats, det inte kommer att finnas förutsättningar för att fälla

personen till ansvar (jfr prop. 1995/96:166 s. 44 och 160). Skälet var att

lagen inte hade någon straffbestämmelse som avsåg försök till brott. En

entydig praxis synes inte ha utvecklats. I många fall har emellertid

personer som ertappats i grön fil frikänts av underrätter med

motiveringen att det inte har förelegat ett fullbordat brott enligt

privatinförsellagen. Högsta domstolen har å andra sidan i rättsfallet NJA

1999 s. 670 ansett att ett fullbordat brott enligt privatinförsellagen

förelegat i ett fall där åtalet gällde att gärningsmännen försökt att föra in

sprit och alkohol. Av domen framgår dock inte de närmare

omständigheterna kring införseln och Högsta domstolen har i denna del

inte utvecklat skälen för sitt ställningstagande. Högsta domstolen har i

notisfallet NJA 1999 C 58 meddelat tillstånd till prövning i hovrätt i ett

mål om ansvar enligt 9 § privatinförsellagen. I beslutet anför Högsta

domstolen att det får anses vara av vikt för ledning av rättstillämpningen

att frågan om gränsen för fullbordat brott enligt den bestämmelsen

prövas av högre rätt.

Straffbestämmelsen bör lämpligen utformas efter mönster av

motsvarande bestämmelse i den nya smugglingslagen (8 § SL). Det

innebär att brottet utformas som ett s.k. farebrott. Närmare bestämt

kommer straffbestämmelsen därmed att gälla den som uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet underlåter att lämna föreskriven deklaration eller i

en deklaration lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift samt därigenom ger upphov till fara för att skatt

enligt privatinförsellagen undandras det allmänna.

En sådan anpassning till den föreslagna smugglingslagen kommer att

säkerställa en enhetlig straffsanktionering. Straffbestämmelsen kommer

tveklöst att omfatta samtliga fall som behandlats i det föregående.

Såväl VSL som den föreslagna smugglingslagen innehåller

bestämmelser om möjlighet att genom frivillig rättelse undgå

straffansvar (8 a § VSL respektive 15 § SL). I enlighet med

promemorians förslag bör en motsvarande ordning införas i

privatinförsellagen.

Frågan om förhållandet mellan straffbestämmelsen i privatinförsel-

lagen och bestämmelsen om administrativ avgift har prövats inte bara vid

bestämmelsernas tillkomst utan även senare (jfr prop. 1995/96:166

s. 43 f och prop. 1997/98:100 s. 161 f). Med hänsyn härtill och då de

administrativa avgifterna är föremål för utredning (jfr avsnitt 6.2) finner

regeringen inte anledning att nu göra några ändringar i den ordning som

råder.

Den 1 juli 1998 infördes nya kontrollbefogenheter i

privatinförsellagen (se prop. 1997/98:100, s. 143 146). Kort tid

därefter publicerades promemorians förslag. Effekterna av de nya

kontrollbefogenheterna kunde därför inte beaktas vid utformningen av

promemorians förslag. Med hänsyn härtill bör förslagen i promemorian

om straffskärpning, kriminalisering och ytterligare möjligheter till

förverkande övervägas ytterligare. Regeringen är därför för närvarande

inte beredd att lägga fram dessa förslag.

6.2 Utformningen av tulltilläggen och ändringar i

inregränslagen

Regeringens förslag: I detta lagstiftningsärende görs inga

ändringar av tulltilläggens utformning.

Den nuvarande uppräkningen i 3 § lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom

Europeiska unionen (inregränslagen) behålls. Skyldigheten enligt 4 §

samma lag att anmäla varor som förs in till eller ut från landet

kvarstår tills vidare i sak oförändrad. Lagtexten förtydligas. In- eller

utförsel som omfattas av ett förbud eller ett sådant villkor som inte

är uppfyllt skall utan dröjsmål anmälas vid närmaste bemannade

tullplats.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att det nuvarande

området för tulltillägg (jfr 82 och 83 §§ tullagen) utvidgas till att

omfatta även den som inte är skyldig att lämna skriftlig, eller med

databehandlingsteknik upprättad, tulldeklaration. Förslaget innebär även

att oriktiga muntliga uppgifter skall kunna ligga till grund för tulltillägg.

Vidare föreslås att den nuvarande uppräkningen i 3 § inregränslagen

ersätts med en allmän bestämmelse som anger att lagen är tillämplig på

sådana varor som omfattas av en införsel- eller utförselrestriktion som

gäller vid införsel från eller utförsel till ett annat EU-land. Som skäl

anförs följande. Tullverket saknar möjlighet att ingripa exempelvis om

en person har med sig en införselreglerad vara som inte finns med i

paragrafens uppräkning. Innehållet i en sådan uppräkning är föränderligt

och ändringar kan ibland behöva göras snabbt. Lagstiftning är en alltför

omständlig och tidskrävande procedur. I promemorian lämnas även ett

förslag om anmälningsskyldigheten enligt 4 § inregränslagen. Förslaget

innebär att anmälningsskyldigheten inskränks till att gälla enbart i de fall

förutsättningarna för införsel eller utförsel inte är uppfyllda, dvs. de fall

då varan omfattas av ett förbud mot eller ouppfyllt villkor för införsel

eller utförsel.

Remissinstanserna: Förslaget om att utvidga tillämpningsområdet

för tulltilläggen har tillstyrkts av flertalet remissinstanser eller lämnats

utan erinran. Flera remissinstanser är dock kritiska mot möjligheterna

till dubbla sanktioner i form av straff och tulltillägg.

Förslaget att slopa den s.k. varulistan i 3 § inregränslagen har

tillstyrkts av Läkemedelsverket, Posten AB, Statens jordbruksverk och

Tull-Kust. Förslaget har avstyrkts av Riksantikvarieämbetet.

Luftfartsverket har framfört att varulistan är värdefull för dem som

berörs och att det därför kan vara lämpligt att ha motsvarande uppräkning

i en förordning eller i myndighetsföreskrifter. Förslaget angående

anmälningsskyldigheten enligt 4 § inregränslagen har tillstyrkts av

Statens jordbruksverk.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen har tillkallat en särskild

utredare för att göra en förutsättningslös översyn av de administrativa

sanktionsreglerna (dir. 1998:34). I uppdraget ingår att kartlägga och

utvärdera tillämpningen av nuvarande regler. Mot bakgrund av resultatet

skall utredaren göra en genomgripande översyn av reglerna i syfte att

utforma ett sanktionssystem som uppfyller högt ställda krav på

effektivitet, förutsebarhet, likformighet och rättssäkerhet.

Utredningens förslag bör avvaktas. Med hänsyn därtill bör

promemorians förslag inte föranleda några åtgärder i detta

lagstiftningsärende.

Inregränslagen innehåller bestämmelser om Tullverkets befogenheter

vid införsel eller utförsel över Sveriges gräns mot andra EU-länder. Av

EG-fördraget följer att dessa befogenheter får utövas endast i den mån

det är fråga om varor som är föremål för sådana införsel- eller

utförselrestriktioner som kan göras gällande inom EU. Det nu sagda

skall ses mot bakgrund av följande. I den nationella lagstiftningen finns

en rad föreskrifter om införsel- och utförselförbud eller införsel- och

utförselvillkor. Dessa föreskrifter är i regel utformade utan någon

begränsning i förhållande till andra EU-länder. EU:s inre marknad

bygger emellertid på fri rörlighet för varor. Det följer av artiklarna 28

och 29 i EG-fördraget. Endast i speciella fall tillåts restriktioner

(artikel 30 i EG-fördraget).

Uppräkningen i 3 § inregränslagen avser sådana varor som omfattas av

restriktioner vilka anses tillåtna enligt EG-fördraget eller Sveriges

anslutningsfördrag med EU. Inregränslagen är tillämplig endast på de

uppräknade varorna. Uppräkningen grundar sig på ingående och

komplicerade överväganden angående de regler som gäller för den inre

marknaden. Det är fråga om övergripande bedömningar som rör själva

kärnan i den inre marknaden, nämligen den fria rörligheten för varor.

Frågorna kan påverka Sveriges förhållande till EU och dess

medlemsländer. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att den

nuvarande uppräkningen i lag bör behållas.

Anmälningsskyldigheten i inregränslagen (4 §) är utformad så att den

beträffande de flesta varor gäller endast om de omfattas av ett förbud

eller ett villkor som inte är uppfyllt eller om varan förs in eller ut med

stöd av ett tillstånd som föranletts av vilseledande uppgift. Såvitt avser

några varuslag föreskrivs emellertid att införsel eller utförsel alltid skall

anmälas (generell anmälningsskyldighet). Så är fallet när det är fråga om

 krigsmateriel som avses i lagen (1992:1300) om krigsmateriel och

produkter som avses i lagen (1998:397) om strategiska produkter,

 vapen och ammunition som avses i vapenlagen (1996:67),

 hundar och katter för annat ändamål än handel,

 nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän, fisk och reptiler,

 andra djur eller djurprodukter då det finns särskild anledning att

misstänka smittsam sjukdom eller annan allvarlig risk för människors

eller djurs hälsa, att erforderliga dokument saknas eller att de villkor

som i övrigt gäller för införseln inte är uppfyllda och

 barnpornografi enligt lagen (1998:1443) om förbud mot införsel och

utförsel av barnpornografi i vissa fall.

Vid lagens tillkomst kritiserades bestämmelserna om anmälnings-

skyldighet. Lagrådet framhöll att när det gäller införsel som sker med

stöd av tillstånd är anmälningsskyldigheten osanktionerad och varan får

föras in oberoende av om anmälan görs eller ej (prop. 1995/96:166

s. 156 f). Den föreslagna smugglingslagen innehåller, liksom VSL,

straff endast för den som bryter mot ett införselförbud eller -villkor

eller ett utförselförbud eller -villkor eller som för in eller ut en vara

med stöd av tillstånd som föranletts av oriktig uppgift eller

underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift. Den som för in exempelvis

en hund eller katt till landet utan att anmäla införseln eller utförseln kan

således inte fällas till ansvar, om införseln inte sker i strid med något

förbud eller villkor och inte heller görs med stöd av tillstånd som

föranletts av oriktig uppgift eller underlåtenhet att lämna föreskriven

uppgift.

Det bör här anmärkas att det i andra sammanhang kan finnas

föreskrifter om generell anmälningsskyldighet. Så är fallet i t.ex. 15 §

förordningen (1992:1303) om krigsmateriel. Enligt den bestämmelsen

skall utförsel av viss krigsmateriel anmälas till Tullverket senast en

vecka före den tidpunkt då utförsel avses ske. Motsvarande ordning

gäller enligt 17 § förordningen (1998:400) om strategiska produkter vid

utförsel av strategiska produkter.

Den generella anmälningsskyldigheten har tillkommit för att

underlätta kontrollen av att förbud och villkor inte överträds (jfr a. prop.

s. 42 f, 47 52, 55 ff och 92 samt prop. 1997/98:43 s. 99 ff och 173).

Enligt regeringens mening har det i lagstiftningsärendet inte

framkommit skäl att ändra anmälningsskyldighetens omfattning.

Vid lagens tillkomst påtalade Lagrådet att flera bestämmelser om

Tullverkets befogenheter vid kontroll hade fått en missvisande

utformning. Lagrådet påpekade att detta berodde på konstruktionen av

anmälningsbestämmelsen. Mot bakgrund härav har bestämmelserna i

lagen gåtts igenom och föreslås att flera av dem förtydligas.

Vidare förslås att det i inregränslagen tas in en föreskrift om att

anmälan skall ske utan dröjsmål vid närmaste bemannade tullplats, om

varan omfattas av ett förbud mot eller ett ouppfyllt villkor för in- eller

utförsel eller om varan förs in eller ut med stöd av ett tillstånd som

föranletts av oriktig uppgift eller underlåtenhet att lämna föreskriven

uppgift. Bestämmelsen bör ses mot bakgrund av att det rör sig om varor

som inte får finnas inom landet utan att vara föremål för åtgärder från

Tullverkets sida eller varor som inte får föras ut ur landet. Den

föreslagna bestämmelsen innebär samtidigt att inregränslagen anpassas

till en ändring i lagen om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m. som regeringen föreslår i annat

lagstiftningsärende (jfr avsnitt 3, Ärendet och dess beredning). Enligt

den lagen får varor som förs in från tredje land utan hinder av

införselförbud eller -villkor bli föremål för vissa närmare angivna slag

av tullbehandling. Förslaget innebär bl.a. att lagen även skall vara

tillämplig på varor som förs in från ett EU-land under förutsättning att

varorna förs direkt till närmaste bemannade tullkontor och där anmäls.

6.3 Ekonomiska konsekvenser

De föreslagna ändringarna innebär i allt väsentligt enbart lagtekniska

justeringar. De kan därför inte förväntas ge upphov till ökade kostnader.

7 Författningskommentar

7.1 Förslaget till lag (2000:000) om straff för smuggling

1 §

Denna lag innehåller bestämmelser om ansvar m.m. för gärningar som

rör införsel till eller utförsel från landet av varor. Har det i lag eller

annan författning föreskrivits straff för den som bryter mot ett förbud

mot eller villkor för att föra in eller ut en vara, gäller i stället

bestämmelserna i den författningen om inget annat är föreskrivet.

I 19 22, 26, 27 och 32 §§ finns särskilda bestämmelser om

befogenheter för att förhindra, utreda och beivra brott enligt denna lag

eller brott, som rör införsel till eller utförsel från landet av varor, enligt

någon av de författningar som nämns i tredje stycket. Befogenheterna

gäller även vid sådana brott enligt narkotikastrafflagen (1968:64) som

avses i 12 § tredje stycket. Befogenheten enligt 32 § att väcka åtal eller

besluta om förverkande gäller dock inte vid brott enligt

narkotikastrafflagen.

De författningar som avses i andra stycket är lagen (1960:419) om

förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker, lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel, lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land som är medlem i

Europeiska unionen, lagen (1998:506) om punktskattekontroll av

transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter

samt tullagen (2000:000).

Första stycket

I första meningen anges att lagen innehåller bestämmelser om sådana

gärningar som rör införsel till eller utförsel från landet av varor.

Anknytningen till införsel eller utförsel kommer till uttryck på olika sätt

i lagens paragrafer. Bestämmelsen har således inte någon självständig

betydelse såvitt avser lagens tillämpningsområde. Den är i stället att se

som en allmän beskrivning av tillämpningsområdet sådant det anges i

respektive bestämmelse.

Vad som skall förstås med införsel och utförsel regleras i 2 § första

stycket.

Med varor förstås i princip materiella ting. Tillämpningen härav får

emellertid ske med utgångspunkt i de införsel- och

utförselbestämmelser som sanktioneras genom SL. Det bör här noteras

att tull-, skatte- och avgiftsreglerna kan innehålla särskilda

bestämmelser om vad som skall anses som varor. I dessa regler är en

vara ett objekt vars införande till eller utförande från EG:s tull- eller

skatteområden medför att tullar, andra skatter eller avgifter skall betalas.

På så sätt får det betydelse vad som räknas upp i den s.k. tulltaxan, dvs.

rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe-

och statistiknomenklaturen och om den Gemensamma tulltaxan (Celex

31987R2658). Indirekt kan varubegreppet även framgå av bestämmelser

i exempelvis tullkodexen (jfr t.ex. artikel 212). När det gäller

mervärdesskatt får tillämpningen ske med utgångspunkt i 1 kap. 6 §

mervärdesskattelagen (1994:200) i belysning av artikel 5 i det s.k. sjätte

mervärdesskattedirektivet, dvs. rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den

17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning

rörande omsättningsskatter Gemensamt system för mervärdesskatt:

enhetlig beräkningsgrund (Celex 31977L0388). Här bör noteras att även

vissa icke-materiella objekt omfattas av bestämmelserna om

mervärdesskatt. Det gäller t.ex. elektricitet. Punktskatter för import

finns föreskrivna endast i tre lagar, nämligen lagen om tobaksskatt, lagen

om alkoholskatt och lagen om skatt på energi.

Andra meningen motsvarar 27 § VSL. I denna mening föreskrivs att

lagen inte gäller i den mån en annan författning innehåller en

straffbestämmelse för den som bryter mot ett förbud eller villkor för

införsel eller utförsel. Som exempel kan nämnas 40 § fiskelagen

(1993:787). I sådana fall gäller således inte den här föreslagna lagens

bestämmelser om straff enligt 3 7 §§. Därmed kommer inte heller

bestämmelserna om olovlig befattning med smuggelgods (12 och

13 §§ SL) eller förverkandebestämmelserna (16 och 17 §§ SL) att gälla

för den som överträder ett sådant förbud eller villkor. Dessa

bestämmelser gäller nämligen endast vid brott enligt den här lagen.

Detsamma gäller övriga bestämmelser i lagen, exempelvis

bestämmelserna om förundersökning, tvångsmedel, åtal och behörighet

att besluta om förverkande (19 22, 26 28 och 32 §§).

Som framgår av andra meningen kan det emellertid i en författning

(import-/exportförfattning) vara särskilt föreskrivet att bestämmelser i

SL ändå skall gälla. Som exempel kan nämnas 14 § lagen (1996:95) om

vissa internationella sanktioner angående förundersökning och

tvångsmedel.

Andra meningen saknar betydelse när det är fråga om att någon i

samband med in- eller utförsel undandrar tull, annan skatt eller avgift. I

sådant fall gäller SL:s bestämmelser om straff (8 11 §§), olovlig

befattning med smuggelgods (12 och 13 §§) och förverkande (16 och

17 §§) utan hinder av att införseln eller utförseln är olovlig och kan

föranleda straff enligt särskild författning.

I andra och tredje styckena i den här paragrafen finns särskilda

bestämmelser. Av dessa framgår att SL:s bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel, åtal m.m. skall tillämpas även vid brott

enligt vissa andra författningar, om brottet rör införsel eller utförsel.

Andra och tredje styckena

I rättegångsbalken finns bestämmelser om bl.a. förundersökning,

tvångsmedel och åtal. Dessa bestämmelser blir direkt tillämpliga på

både brott enligt SL och sådana brott som rör införsel eller utförsel men

som återfinns i andra författningar än SL. I 19 22, 26 och 27 §§ finns

emellertid särskilda föreskrifter om befogenheter för Tullverket,

tjänstemän vid Tullverket och tjänstemän vid Kustbevakningen när det

gäller förundersökning och tvångsmedel. I 32 § finns föreskrivet

befogenhet för befattningshavare vid Tullverket att väcka åtal och

meddela beslut enligt 3 § fjärde stycket lagen (1986:1009) om

förverkande.

Befogenheterna gäller i första hand vid brott enligt denna lag. I

paragraferna anges emellertid att befogenheterna gäller även vid andra

brott som avses i 1 § andra stycket. De brott som avses är brott enligt de

författningar som anges i tredje stycket under förutsättning att brotten

rör införsel till eller utförsel från landet.

I den mån de särskilda bestämmelserna gäller befogenheter om

förundersökning och tvångsmedel som anges i rättegångsbalken, blir de

tillämpliga endast i den utsträckning som medges i den balken. Som

exempel på detta kan nämnas att flera befogenheter enligt

rättegångsbalken förutsätter att det är fråga om brott för vilket det är

föreskrivet fängelse. De särskilda bestämmelser i SL som hänvisar till

rättegångsbalkens bestämmelser blir då inte tillämpliga på bötesbrotten

enligt författningarna i tredje stycket.

De författningar som räknas upp i tredje stycket är sådana som särskilt

rör Tullverkets verksamhetsområde. I allt väsentligt är det fråga om brott

som rör införsel till eller utförsel från landet av varor . Om en

uppräknad författning skulle komma att innehålla straffbestämmelser för

gärningar som rör annat än in- eller utförsel av varor, gäller

befogenheterna enligt SL inte sådana brott. Att gärningen rör in- eller

utförsel innebär att gärningen skall ha ett orsaksmässigt samband med en

in- eller utförsel. Lagtexten innebär således inte i sig ett krav på att det

skall finnas ett direkt tidsmässigt samband (jfr promemorian s. 446).

I promemorian finns översikter över författningar som anges i tredje

stycket (jfr bl.a. s. 102, 105, 106 f och 446-448). I tredje stycket anges

även den föreslagna nya tullagen (jfr den allmänna motiveringen,

avsnitt 3). I den finns föreskrivet straff för den som bryter mot vissa

föreskrifter, förbud och beslut enligt tullagstiftningen (10 kap. 1 §

förslaget till ny tullag). Brottet betecknas som tullförseelse och kan

föranleda böter. Brottet motsvarar tullförseelse enligt 96 § tullagen och

71 § tullförordningen (1994:1558).

Hänvisningen till sådana brott enligt narkotikastrafflagen (1968:64)

som avses i 12 § tredje stycket har följande bakgrund.

I 12 § första och andra styckena finns bestämmelser om olovlig

befattning med smuggelgods. I tredje stycket i den paragrafen har

emellertid föreskrivits att dessa ansvarsbestämmelser inte skall

tillämpas om befattningen är belagd med straff enligt vissa angivna

bestämmelser i narkotikastrafflagen. SL:s bestämmelser om olovlig

befattning med smuggelgods har med andra ord gjorts subsidiära i

förhållande till dessa straffbestämmelser i narkotikastrafflagen (jfr

kommentaren till 12 § tredje stycket). Som påpekats i

Generaltullstyrelsens remissyttrande är det emellertid ganska ofta som

tullen upptäcker narkotika där det kausala sambandet med själva

smugglingen saknas eller kan ifrågasättas. För att få en naturlig och

fungerande gränsdragning för tullens befogenheter i detta sammanhang

skall befogenheterna omfatta även dessa fall. Däremot omfattas dessa

fall inte av befogenheten enligt 32 § att väcka åtal eller besluta om

förverkande.

2 §

Vid tillämpning av denna lag skall en vara anses ha förts in till eller ut

från landet när den har förts över gränsen för svenskt territorium.

I denna lag förstås med

1. narkotika: sådana varor som anges i 8 § narkotikastrafflagen

(1968:64), och

2. tullbehandling: vad som föreskrivs i tullagstiftningen om att en

vara skall läggas upp på tillfälligt lager eller bli föremål för godkänd

tullbehandling eller åtgärder enligt 3 kap. 4 § tullagen (2000:000), då

varan förs in till eller ut från landet.

Första stycket

Att en vara förs in till eller ut från landet utgör ett av rekvisiten för brott

enligt bl.a. 3 § och 8 §. Genom den här bestämmelsen föreskrivs när en

vara skall anses införd till eller utförd från landet. Så skall anses vara

fallet när varan har förts in över gränsen för svenskt territorium (den

svenska territorialgränsen) respektive ut över samma gräns. Med svenskt

territorium förstås Sveriges landområden, Sveriges sjöterritorium med

inre vatten och territorialhavet samt luftrummet över landområdena och

sjöterritoriet (jfr förordningen /1982:756/ om Försvarsmaktens

ingripanden vid kränkningar av Sveriges territorium under fred och

neutralitet, m.m. /IKFN-förordning/ och tillträdesförordningen

/1992:118/). Av lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium framgår

att det svenska territorialhavet med vissa undantag har en bredd av tolv

nautiska mil. Vad som föreskrivs i den här paragrafen stämmer överens

med vad som förstås i tullagen med att en vara förs in till det svenska

tullområdet (jfr 2 § tullagen; 1 kap. 5 § förslaget till ny tullag).

Det nu sagda har alltså avseende på den nationella territorialgränsen

och berör således inte frågan om varan förs inom, in till eller ut från

EU:s tullområde eller skatteområden.

Som framgår av ordalydelsen gäller den föreslagna bestämmelsen

även då en vara förs över en sådan del av territorialgränsen som omfattas

av bestämmelser angående samverkan på tullområdet. Bestämmelser om

samverkan finns bl.a. i lagen (1959:590) om gränstullsamarbete med

annan stat. Sådant gränstullsamarbete har etablerats med Norge och

Finland (jfr kungörelsen /1959:591/ om gränstullsamarbete med Norge

och förordningen /2000:3/ om gränstullsamarbete med Finland). Inom

ramen för detta samarbete ombesörjs i vissa fall tullkontroll för svensk

räkning av norsk eller finländsk tullpersonal vid tullkontor som är

beläget inom norskt respektive finskt territorium.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2) behandlas frågor om lagens

tillämplighet med hänsyn till folkrätten, konventioner och bilaterala

överenskommelser med andra stater.

Andra stycket

Med narkotika förstås detsamma som i narkotikastrafflagen. I flera av

SL:s bestämmelser finns särskilda regleringar för narkotika.

Genom denna paragraf fastställs den innebörd som ordet

tullbehandling skall ha då det förekommer i denna lag. Med

tullbehandling förstås här vad som föreskrivs i tullagstiftningen om att

en vara skall läggas upp på tillfälligt lager, bli föremål för godkänd

tullbehandling eller bli föremål för åtgärder enligt 3 kap. 4 § i förslaget

till ny tullag (motsvarar 9 a § tullagen), då varan förs in till eller ut från

landet. Det är alltså fråga om förfaranden som den som korsar

territorialgränsen är skyldig att underkasta varan från och med att han

fullgjort sin skyldighet att föra varan till det tullkontor eller annan plats

som följer av tullagstiftningen.

Tullagstiftningen gäller då en vara förs in till landet från ett område

utanför EG:s tullområde eller skatteområde eller då den förs ut från

landet till ett sådant område (jfr 2 § tullagen /1 kap. 5 § förslaget till ny

tullag/ angående omfattningen av tullområdet respektive skatteområdet

samt 9 § tullagen /3 kap. 3 § förslaget till ny tullag/ angående

tillämpligheten i förhållande till skatteområdet). Tullagstiftningen gäller

dessutom då en icke-gemenskapsvara, som är underkastad ett

tullförfarande, förs in till landet från en plats inom EG:s tullområde.

Som exempel kan nämnas att en vara transiteras från Polen via Tyskland

till Sverige. På grund av 9 a § tullagen (3 kap. 4 § i förslaget till ny

tullag) gäller tullagstiftningen i den här situationen även om varan inte är

underkastad ett tullförfarande. Som exempel kan nämnas att en icke-

gemenskapsvara smugglas från Polen via Tyskland till Sverige. I de fall

som 9 a § tullagen är tillämplig är den som för in varan skyldig att

anmäla införseln till Tullverket vid gränspasseringen. Tullverket har då

att ta ut föreskriven tull (men inte någon annan skatt) samt att

kontrollera att varan inte omfattas av något införselförbud eller något

införselvillkor som inte är uppfyllt.

Uppläggande på tillfälligt lager kan karakteriseras som en

korttidsförvaring i avvaktan på att varorna hänförs till godkänd

tullbehandling (jfr artiklarna 50 och 53 i tullkodexen och 47 § tullagen;

3 kap. 6-11 §§ förslaget till ny tullag). Det finns fem slag av godkänd

tullbehandling. Det ena är s.k. tullförfaranden (sammanlagt åtta stycken,

nämligen övergång till fri omsättning, transitering, lagring i tullager,

aktiv förädling, bearbetning under tullkontroll, temporär import, passiv

förädling och export). Övriga fyra fall av godkänd tullbehandling är

överföring till en frizon eller ett frilager, återexport från EG:s

tullområde, förstöring av den införda varan eller överlåtelse av varan till

statskassan.

Uppläggande på tillfälligt lager inleds genom att den som vill lägga

upp varan lämnar en summarisk deklaration till lagerhavaren (jfr artikel

43 i tullkodexen och 4 kap. 5 § tullordningen /TFS 1994:45/).

Som huvudregel gäller att samtliga s.k. tullförfaranden inleds genom

att den som för in varan lämnar en tulldeklaration (artiklarna 4.17 och

59 i tullkodexen). Förenklade förfaranden tillämpas för

postförsändelser och järnvägstrafik (jfr artikel 45 i tullkodexen samt 14

och 15 kap. tullordningen).

Överföring till frilager eller frizon inleds genom att varan fysiskt förs

in i zonen eller lagret (jfr artikel 170 i tullkodexen och 11 kap.

tullordningen). Tullbehandlingsinstitutet återexport inleds genom att en

anmälan om återexport lämnas till Tullverket (jfr artikel 182.2 i

tullkodexen och 12 kap. 1 § tullordningen). Anmälan skall göras på det

s.k. enhetsdokumentet. Som sådan anmälan godtas i visst fall även en

tulldeklaration för tullförfarandet transitering (jfr 12 kap. 1 § andra

stycket tullordningen). Såväl förstöring som överlåtelse till statskassan

inleds genom att den som vill låta förstöra eller överlåta varan gör en

skriftlig anmälan till Tullverket (artikel 182.3 i tullkodexen och 12 kap.

2 § tullordningen).

Ett förfarande enligt 9 a § tullagen (3 kap. 4 § förslaget till ny tullag)

inleds genom att den som för in varan anmäler införseln i samband med

gränspasseringen.

Bestämmelserna i tullagstiftningen innebär att den som för in varor

till gemenskapens tullområde utan dröjsmål skall transportera varorna

till det tullkontor som Tullverket anvisat eller till annan plats som

Tullverket anvisat eller godkänt (jfr artiklarna 37 42 i tullkodexen) eller

till en frizon eller frilager.

De olika formerna för tullbehandling finns närmare beskrivna i

bilaga 4.

3 §

Den som, i samband med införsel till landet av en vara som omfattas av

ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel, uppsåtligen

bryter mot förbudet eller villkoret genom att underlåta att anmäla varan

till tullbehandling, döms för smuggling till böter eller fängelse i högst

två år.

Vad som föreskrivs i första stycket gäller också den som, i samband

med att en sådan vara förs in till landet, uppsåtligen lämnar oriktig

uppgift vid tullbehandling eller underlåter att lämna föreskriven uppgift

vid tullbehandling och därigenom ger upphov till fara för att införseln

fullföljs i strid med förbudet eller villkoret.

För smuggling döms också den som uppsåtligen

1. från landet för ut en vara i strid med ett särskilt föreskrivet förbud

mot eller villkor för utförsel eller efter utförseln förfogar över varan i

strid med förbudet eller villkoret,

2. under pågående tullbehandling förfogar över en vara som omfattas av ett

särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel och därigenom

föranleder att införseln fullföljs i strid med förbudet eller villkoret,

3. till landet för in eller från landet för ut en vara med stöd av ett

tillstånd som föranletts av att någon lämnat oriktig uppgift eller

underlåtit att lämna föreskriven uppgift till en tillståndsmyndighet eller

förfar på ett sådant sätt hos en tillståndsmyndighet och därigenom

föranleder att tillstånd meddelas och att varan förs in till eller ut från

landet med stöd av tillståndet, eller

4. förfogar över en vara i strid med villkor som uppställts för eller i

samband med varans införsel eller utförsel.

I det fall bestämmelserna om tullbehandling inte är tillämpliga vid

införsel från eller utförsel till ett annat EU-land, gäller vad som anges i

första och andra styckena angående tullbehandling i stället förfarande

enligt lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns

mot ett annat land inom Europeiska unionen.

Paragrafens tillämpningsområde huvuddrag

Paragrafens första stycke omfattar att någon bryter mot ett särskilt

föreskrivet införselförbud eller införselvillkor genom att underlåta att

anmäla en vara till tullbehandling. Andra stycket omfattar att någon vid

tullbehandling lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift och därigenom ger upphov till fara för att införseln

fullföljs i strid med förbudet eller villkoret. I tredje stycket första

punkten straffbeläggs att någon i strid med ett särskilt föreskrivet

utförselförbud eller utförselvillkor för ut en vara från landet. Punkten

omfattar även att någon efter utförseln förfogar över varan i strid med

förbudet eller villkoret utan att han (bevisligen) haft uppsåt till det vid

utförseltidpunkten. Den följande punkten i tredje stycket avser det fallet

att någon under pågående tullbehandling förfogar över en vara så att

införseln fullföljs i strid med ett införselförbud eller införselvillkor,

som är särskilt föreskrivet. Den tredje punkten i tredje stycket omfattar

att någon med stöd av ett tillstånd, som föranletts av oriktig uppgift eller

underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift, för in eller ut en vara. Vad

som därmed straffbeläggs som fullbordat brott är alltså själva

utnyttjandet av ett sådant tillstånd. Punkten omfattar emellertid även just

det förhållandet att någon till en tillståndsmyndighet lämnar en oriktig

uppgift eller underlåter att lämna en föreskriven uppgift och därigenom

föranleder att tillstånd meddelas och att varan förs in till eller ut från

landet med stöd av tillståndet. I den fjärde punkten regleras så den

situationen att någon förfogar över en vara i strid med ett villkor som

uppställts vid införseln eller utförseln. I det fjärde stycket finns en

särskild bestämmelse som avser sådan införsel från eller utförsel till ett

annat EU-land som ligger utanför tullagstiftningen. För sådan in- och

utförsel knyts paragrafens tillämpning till de förfaranden som föreskrivs

i lagen om Tullverkets befogenheter mot ett annat land inom Europeiska

unionen (inregränslagen).

På förslag av Lagrådet behandlas all smuggling av narkotika i en

särskild paragraf (6 §) i vilken sådan smuggling har getts beteckningen

narkotikasmuggling respektive grov narkotikasmuggling (jfr den

allmänna motiveringen avsnitt 5.1). Vidare har på förslag av Lagrådet

ringa brott brutits ut till en egen paragraf (4 §).

I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2) behandlas vissa frågor om

paragrafens tillämplighet med hänsyn till folkrätten, konventioner och

bilaterala överenskommelser med andra stater.

Innebörden av förbud och villkor avseende in- eller utförsel

I första och andra styckena samt tredje stycket punkterna 1 och 2

regleras fall då någon bryter mot sådana förbud eller villkor som är

särskilt föreskrivna. Dessa bestämmelser omfattar således inte det

förhållandet att någon bryter mot ett villkor som uppställts i det enskilda

fallet. Den situationen regleras i stället i tredje stycket punkt 4.

Vilka varor som omfattas av särskilt föreskrivna in- eller utförsel-

restriktioner framgår inte av SL utan av bestämmelser i ett stort antal

andra författningar. Många sådana bestämmelser finns direkt i lag eller

har sin grund i bemyndiganden som meddelats i lag. Villkoren kan vara

föreskrivna av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, av en

annan myndighet. Det är då i regel den myndighet som skall ha tillsynen

över att regleringsförfattningen efterlevs. För införsel av olika varor kan

krävas t.ex.

a) att införseltillstånd finns,

b) att visst intyg är utfärdat av myndighet i exportlandet,

c) att varan kommer till en viss person (t.ex. den som har rätt att

tillverka eller handla med en sådan vara här i landet),

d) att importören är registrerad,

e) att varan förs in av en person som uppnått viss ålder,

f) att införseln sker över viss ort,

g) att varan undersöks innan den lossas eller frigörs från Tullverkets

befattning,

h) att varan hålls i karantän viss tid,

i) att bevis visas upp om att varan uppfyller vissa uppställda krav,

j) att varan är märkt på visst sätt eller

k) att varan förs in till landet under viss tid.

I promemorian (s. 450 ff) finns en översikt över bakgrunden till olika

typer av restriktioner samt lämnas exempel på författningar med in- och

utförselrestriktioner och bemyndiganden att föreskriva sådana.

Ansvar för smuggling förutsätter alltid att en införsel- eller utförsel-

reglering överträds i det enskilda fallet. Det är alltså inte tillräckligt att

själva varan är föremål för någon sådan reglering. I vissa fall finns det

nämligen undantag från ett annars gällande tillståndstvång. Som exempel

kan nämnas införsel av mindre mängder läkemedel för medicinskt

ändamål och personligt bruk. Ett annat exempel är att föreståndaren för

en institution eller motsvarande vid ett universitet eller en högskola utan

tillstånd får föra in även i och för sig livsfarliga kemikalier som behövs

för verksamheten.

In- och utförselregleringar i förhållande till andra EU-länder

I Fördraget om upprättandet av den Europeiska gemenskapen (EG-

fördraget) regleras principerna för EG:s inre marknad. Den inre

marknaden bygger på principerna om fri rörlighet för personer, varor,

tjänster och kapital. I artiklarna 28 och 29 anges att kvantitativa

importrestriktioner och kvantitativa exportrestriktioner samt åtgärder

med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsländerna.

Nationella in- eller utförselrestriktioner kan emellertid gälla i

förhållande till andra medlemsländer om restriktionerna är tillåtna enligt

vissa undantag som anges i artikel 30 eller enligt ett medlemslands

anslutningsfördrag. Enligt artikel 30 kan en medlemsstat införa förbud

mot eller andra restriktioner för import, export eller transitering om

restriktionen grundas på hänsyn till

 allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet,

 intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv,

 intresset att bevara växter eller skydda nationella skatter av konst-

närligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller

 intresset att skydda industriell och kommersiell äganderätt.

För att en handelshindrande reglering skall kunna göras gällande mot

den enskilde måste den vara nödvändig. Det innebär att det skall saknas

handelsneutrala alternativa möjligheter att tillgodose ändamålet med

regleringen. Regleringen måste dessutom vara proportionell på så sätt

att den inte får medföra handelshindrande verkningar som går utöver det

syfte som motiverar regleringen eller i övrigt onödigt störa varuutbytet

mellan medlemsländerna. På området finns en rikhaltig rättspraxis i EG-

domstolen.

I EG-fördraget finns även en särskild bestämmelse om rätt för ett

medlemsland att vidta åtgärder såvitt avser handel med vapen,

ammunition och krigsmateriel för att skydda väsentliga

säkerhetsintressen för landet (artikel 296).

Sveriges anslutningsfördrag ger Sverige rätt att behålla

införselregleringar som avser djur av olika slag.

Här bör anmärkas inregränslagen. I den finns bestämmelser om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat EU-land (jfr

den allmänna motiveringen, avsnitt 6.2). Lagen är tillämplig endast på

vissa uppräknade varor (3 §). Det är varor som omfattas av sådana

införselrestriktioner som är tillåtna enligt det nu sagda.

Brottskonkurrens

Den som bryter mot ett införselförbud eller införselvillkor skall dömas

enligt den här bestämmelsen för smuggling även om han också skall

dömas enligt 8 § för tullbrott. Detta följer av att brotten i princip alltid

får anses ha olika skyddsobjekt (skyddsintressen). Så får anses vara

fallet även om exempelvis en tull ytterst kan syfta till att begränsa

importen.

En annan fråga är i vilken mån straffvärdet höjs av att en gärningsman

döms för både smugglingsbrott och tullbrott jämfört med att han döms

för endast ett av brotten. Det får avgöras med ledning av allmänna

straffrättsliga principer, varvid måste beaktas de intressen som uppbär

SL. Av vikt blir således dels den betydelse som smugglingsbrottet har

med hänsyn till de skyddsintressen som förbudet eller villkoret är avsett

att värna (exempelvis människors liv eller hälsa), dels i vilken mån den

undandragna skatten eller avgiften har uppgått till betydande belopp eller

annars ingått i ett tullbrott som i sig varit av allvarlig beskaffenhet. Med

beaktande av det nu sagda torde nuvarande påföljdspraxis kunna tjäna

som vägledning även för framtiden.

I vissa lagar finns bestämmelser som föreskriver straff för den som

innehar vissa slag av varor. Så är fallet i bl.a. narkotikastrafflagen, vapen-

lagen (1996:67) och lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel. I de två sistnämnda lagarna finns hänvisningar till VSL

(fortsättningsvis SL). En motsvarande hänvisning föreslås bli intagen i

narkotikastrafflagen. Genom hänvisningarna får anses vara markerat att

det innehav som konstituerar den olaga införseln inte bör föranleda

ansvar enligt de särskilda lagarna utan enbart enligt smugglings-

bestämmelsen (s.k. skenbar lagkonkurrens). En annan sak är om och i

vilken mån det efterföljande innehavet skall medföra ansvar för olaga

innehav enligt de särskilda straffbestämmelserna för sådant innehav. Den

frågan måste besvaras enligt allmänna straffrättsliga principer (jfr

exempelvis rättsfallen NJA 1974 s. 108 och 1974 s. 208 II).

Skulle den som för in alkohol eller tobak från ett annat EU-land bryta

mot någon införselrestriktion i alkohollagen (1994:1738) eller

tobakslagen (1993:581), kan han dömas för smuggling enligt 3 § SL

utan hinder av att han även gjort sig skyldig till brott enligt

privatinförsellagen eller skattebrottslagen. Straffansvaret enligt

privatinförsellagen behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.1,

och författningskommentaren till förslaget om ändring av 9 §

privatinförsellagen. Straffansvaret enligt skattebrottslagen behandlas i

författningskommentaren till 8 § (under rubriken Skattebestämmelser

som sanktioners genom 8 §) och i författningskommentaren till

förslaget om ändring av 9 § privatinförsellagen.

Beträffande införsel från ett annat EU-land kan det aldrig uppstå

konkurrens mellan 3 § SL och 8 § SL, utan endast mellan å ena sidan 3 §

SL och å andra sidan brott enligt 9 § privatinförsellagen eller enligt

skattebrottslagen. Konkurrensen kan gälla enbart vid införsel av alkohol

och tobak. Endast i dessa fall finns det nämligen både

införselrestriktioner och beskattningsbestämmelser. Vid brott enligt

privatinförsellagen kan det bli fråga om ansvar även enligt 3 § SL på

grund av att någon bryter mot åldersrestriktionerna i alkohollagen eller

tobakslagen. Vid brott enligt skattebrottslagen kan det dessutom bli

fråga om ansvar enligt 3 § SL på den grunden att någon har brutit mot

andra införselrestriktioner i alkohollagen. Enligt 4 kap. 2 § alkohollagen

får spritdrycker, vin och starköl föras in till landet endast av den som

enligt vad som närmare föreskrivs är berättigad att bedriva partihandel

med sådana varor samt av detaljhandelsbolaget (dvs. Systembolaget AB).

Undantag föreskrivs bl.a. i det fallet att alkoholen förs in av en resande

som fyllt 20 år eller av en person som utför arbete på ett transportmedel

och som har uppnått denna ålder. Införseln är då tillåten om den sker för

eget eller familjens bruk eller som gåva till närstående för dennes eller

dennes familjs personliga bruk. Såvitt avser tobak finns endast den

införselrestriktionen att den som för in tobaken måste ha fyllt 18 år.

Uppsåt

Allmänna uppsåtsregler är tillämpliga. Det har behandlats i den allmänna

motiveringen, avsnitt 5.7.1. Vad som anförs där torde medföra bl.a.

följande. För att någon skall fällas till ansvar enligt andra stycket för att

ha lämnat oriktig uppgift krävs att hans uppsåt i princip täcker att den

uppgift som han lämnat är oriktig. Vidare torde de allmänna

uppsåtsreglerna innebära att gärningsmannen i princip skall ha insett

effekten av den oriktiga uppgiften, dvs. faran för att införseln fullföljs i

strid med förbudet eller villkoret. Detta utvecklas närmare i den

allmänna motiveringen.

I 7 § finns föreskrivet straffansvar för den som av grov oaktsamhet

begår en gärning som anges där (jfr den allmänna motiveringen,

avsnitt 5.7.2, om grov oaktsamhet).

Straffskalan

Straffskalan stämmer överens med vad som föreskrivs i 1 § VSL

angående normalbrott när det gäller smuggling av annat än narkotika.

Smuggling av narkotika behandlas i en särskild paragraf (6 §).

Särskilt om första och andra styckena

I första stycket straffbeläggs att någon bryter mot ett särskilt föreskrivet

införselförbud eller införselvillkor genom att underlåta att anmäla en

vara till tullbehandling. I andra stycket straffbeläggs att någon vid

tullbehandling lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift och därigenom ger upphov till fara för att införseln

fullföljs i strid med ett sådant förbud eller villkor. Enligt båda

bestämmelserna krävs

1) att det är fråga om en vara,

2) att varan omfattas av ett särskilt föreskrivet införselförbud eller

införselvillkor,

3) att gärningen sker uppsåtligen och

4) att gärningen sker i samband med att varan förs in till landet.

Vad som avses med vara har behandlats i kommentaren till 1 §.

Vad som skall förstås med att en vara omfattas av ett särskilt

föreskrivet införselförbud eller införselvillkor har behandlats i det

föregående under rubriken Innebörden av förbud och villkor avseende

in- eller utförsel. På sätt där närmare anges avses alltså sådana

införselförbud eller -villkor som har föreskrivits i författning.

Uppsåtskravet har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt

5.7.1, och i det föregående under rubriken Uppsåt.

Vad som skall förstås med att en vara förs in till landet framgår av 2 §

första stycket.

För att det skall vara fråga om ett fullbordat brott enligt första

stycket krävs alltid att varan är att anse som införd till landet i enlighet

med vad som föreskrivs i 2 § första stycket. Annars kan ett

införselförbud eller införselvillkor överhuvudtaget inte vara överträtt.

Brottet fullbordas i och med att gärningsmannen efter införseln

underlåtit att i enlighet med tullagstiftningen anmäla den införda varan

till föreskriven tullbehandling inom landet. Av kommentaren till 2 §

första stycket framgår att tullbehandling i vissa fall kan ske utom landet

(t.ex. i Norge). I den situationen fullbordas brottet i och med att

gärningsmannen fört varan över gränsen utan att ha anmält den till en

sådan föreskriven tullbehandling.

För att det skall vara fråga om ett fullbordat brott enligt andra

stycket krävs att gärningsmannen vid tullbehandling inom landet har

lämnat oriktig uppgift eller underlåtit att lämna föreskriven uppgift samt

därigenom gett upphov till fara för att införseln fullföljs i strid med

förbudet eller villkoret. Bestämmelsen bygger på att införseln har

påbörjats, dvs. att varan har förts över territorialgränsen. Vid

tullbehandling inom landet är brottet alltså fullbordat i och med att

gärningsmannen har lämnat den oriktiga uppgiften eller underlåtit att

lämna den föreskrivna uppgiften. Sker tullbehandlingen utom landet, är

brottet fullbordat först i och med att varan efter tullbehandlingen förts

in till landet, dvs. passerat territorialgränsen, i strid med förbudet eller

villkoret (jfr 2 § första stycket). Om införseln stoppas vid

tullbehandlingen utom landet, kan gärningsmannen dömas för försök till

smuggling.

Tullagstiftningen, och därmed bestämmelserna i de här båda styckena,

gäller i de fall en vara förs in till landet från ett område utanför EG:s

tullområde eller skatteområde. Den gäller även då en icke-

gemenskapsvara förs in till landet från en plats inom EG:s tullområde.

Det kan då vara fråga om en vara som är underkastad ett tullförfarande

(t.ex. en vara som transiteras från Polen via Tyskland till Sverige). Det

kan också vara fråga om en vara som inte är underkastad ett

tullförfarande (t.ex. en vara som smugglas från Polen via Tyskland till

Sverige). Att tullagstiftningen, och därmed bestämmelserna i de här båda

styckena, blir tillämpliga i det sistnämnda fallet beror på 9 a § tullagen

(3 kap. 4 § i förslaget till ny tullag). Det nu sagda behandlas även i

kommentaren till 2 § andra stycket.

En närmare beskrivning av förfarandena enligt tullagstiftningen finns i

bilaga 4.

Tullagstiftningen innehåller ett mycket stort antal bestämmelser om

skyldighet att göra anmälan till Tullverket i samband med införsel. Ett

fullbordat brott förutsätter emellertid att gärningsmannen underlåter att

anmäla varan till tullbehandling eller vid en sådan antingen lämnar

oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven uppgift (jfr 2 §

andra stycket angående vad som innefattas i uttrycket tullbehandling).

Det kan således inte bli fråga om ett fullbordat brott då en person lämnar

oriktig uppgift i en anmälan som görs till Tullverket men som inte gäller

tullbehandling (t.ex. inkommande fartygsanmälan, inkommande

luftfartygsanmälan eller förhandsanmälan enligt 2 kap. tullordningen).

Om de oriktiga uppgifterna ger upphov till fara för att införseln fullföljs

i strid med förbudet eller villkoret, kan det dock bli fråga om ansvar för

försök till smuggling. I annat fall är det fråga om en ordningsförseelse

som kan föranleda straff enligt tullagstiftningen (jfr 96 § tullagen och

71 § tullförordningen /1994:1558/; 10 kap. 1 § förslaget till ny tullag).

Gärningsbeskrivningen omfattar även den som har fått kännedom om

varans existens eller införselrestriktionen först efter det att varan

passerat territorialgränsen. Gärningsbeskrivningen omfattar dessutom

den som visserligen inte själv har fört varan över territorialgränsen men

som enligt tullagstiftningen därefter har övertagit ansvaret för att varan

anmäls till tullbehandling. Om någon överlåter en vara och då redan har

gjort sig skyldig till smuggling, skall förvärvaren inte kunna fällas till

ansvar enligt den här bestämmelsen. I stället kan det bli fråga om ansvar

för olovlig befattning med smuggelgods enligt 12 § eller grovt sådant

brott enligt 13 §.

I lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m. finns bestämmelser för sådana varor som

omfattas av ett särskilt föreskrivet införselförbud eller inte uppfyllt

införselvillkor. Enligt 1973 års lag får sådana varor utan hinder av

förbudet eller villkoret transiteras på närmare angivet sätt inom det

svenska tullområdet, förvaras på tillfälligt lager eller tullager eller i

frizon eller i frilager, förstöras på närmare angivet sätt eller återutföras.

1973 års lag innebär alltså en begränsning av räckvidden hos de

införselregleringar som föreskrivs i en stor mängd författningar. Denna

ordning förutsätter givetvis att även transporten och åtgärderna för att

visa upp varorna får ske utan hinder av införselregleringarna. I det

lagstiftningsärende, vari föreslås en ny tullag, lämnas förslag om att

lagen om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor,

m.m. skall förtydligas på så sätt att detta uttryckligen anges.

Den som underlåter att anmäla en införselreglerad vara till

tullbehandling bryter därmed mot införselförbudet eller

införselvillkoret till följd av att varan inte enligt 1973 års lag får finnas

inom landet utan hinder av förbudet eller villkoret.

Den som anmäler en vara till någon form av tullbehandling kan inte

fällas till ansvar enligt första stycket. Det gäller alltså även om han

anmäler varan till någon annan tullbehandling än sådan som avses i 1973

års lag. Det följer av bestämmelsens ordalydelse. Han kan dock göra sig

skyldig till brott enligt andra stycket, om han vid tullbehandlingen

uppsåtligen lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven

uppgift. Liksom i 8 § förstås med oriktig uppgift dels positivt oriktig

uppgift, dels bristfällig och ofullständig uppgift, dels underlåtenhet att

lämna uppgift av betydelse. Att underlåta att lämna föreskriven uppgift

tar sikte på att någon vid tullbehandling låter bli att lämna föreskriven

uppgift utan att det kan anses att han lämnar oriktig uppgift enligt det

nyss sagda.

Den som lämnar en felaktig eller ofullständig uppgift om en varas art

eller beskaffenhet har lämnat oriktig uppgift. Detsamma gäller den som

visserligen angett varans art och beskaffenhet men felaktigt angett att

tillstånd för införseln finns. Den som angett varans art och beskaffenhet

men som underlåtit att lämna föreskriven uppgift om t.ex. ändamålet

med införseln har gjort sig skyldig till underlåtenhet enligt andra

stycket.

Gärningsbeskrivningen i andra stycket är huvudsakligen utformad efter

mönster av vad som föreskrivs i 8 § första stycket om ansvar för

tullbrott. Den bestämmelsen är i sin tur utformad efter mönster av 2 §

skattebrottslagen. Vad som anförs i kommentaren till 8 § första stycket

bör i tillämpliga delar tjäna till ledning för vad som föreskrivs här om att

någon lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven

uppgift. Även när det gäller farerekvisitet kan ledning hämtas från

kommentaren till 8 § första stycket.

Det bör dock framhållas att 8 §, liksom skattebrottslagen, alltså tar

sikte på undandragande av bl.a. skatt. Det förhållandet att den här

bestämmelsen skall tillgodose andra skyddsintressen än 8 § bör i

förekommande fall beaktas vid tillämpningen.

I det följande lämnas exempel på hur den här bestämmelsen är avsedd

att tillämpas.

Antag att någon uppsåtligen kringgår en tullplats, dvs. det klassiska

smugglingsfallet. I sådant fall har han underlåtit att anmäla varan till

tullbehandling. Han skall då fällas till ansvar enligt första stycket.

Antag att en resande som skall passera ett tullfilter väljer grön fil i

stället för röd, trots att han vet om att han är skyldig att anmäla en vara

till tullbehandling. Genom att välja grön fil i stället för röd har han

underlåtit att anmäla varan till tullbehandling. Det är alltså fråga om

fullbordat smugglingsbrott i och med att han gått in i den gröna filen.

Genom 15 § finns det visserligen möjlighet att undgå ansvar för den som

frivilligt vidtar rättelse. I praktiken torde det kunna förekomma endast

om personen lyckas passera filtret utan att bli stoppad.

Motsvarande gäller den som underlåter att stanna vid föreskriven

anmälningsplats då han kör genom en tullplats.

Den som lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven

uppgift då han tar ut en vara ur ett tillfälligt lager, tullager eller frilager

skall dömas för fullbordat smugglingsbrott, om hans förfarande ger

upphov till fara för att varan kommer ut ur lagret i strid med ett förbud

eller villkor.

Särskilt om tredje stycket första punkten

Punkten reglerar utförsel. Vad som skall förstås med att någon för ut en

vara är reglerat i 2 § första stycket. Innebörden av begreppet vara har

behandlats i kommentaren till 1 § första stycket. Fullbordat

utförselbrott kan inte ha skett förrän varan har förts ut ur landet. Att

någon begått ett fullbordat brott enligt den här bestämmelsen kan

således inte anses ha skett dessförinnan även om han påbörjat en färd

mot territorialgränsen utan att han vidtagit föreskrivna åtgärder för

tullbehandling. I sådant fall kan han dock ha gjort sig skyldig till försök

till smuggling (jfr 14 § SL). Detsamma gäller, om någon vid

tullbehandling före gränspassagen har lämnat oriktiga uppgifter.

Bestämmelsen omfattar även det fallet att en vara, som enligt

utförselanmälan skall föras till ett visst land, trots detta förs till ett annat

land dit varan enligt exportförbud inte får föras eller får föras endast

efter tillstånd. Den som utan uppsåt att bryta ett utförselförbud eller -

villkor för ut en vara kan dömas för smuggling enligt denna punkt, om

han efter utförseln förfogar över varan i strid med förbudet eller

villkoret. Som exempel kan nämnas att varan efter utförseln från landet

omdestineras till ett land till vilket utförsel inte får ske.

Oaktsamma förfaranden är straffbelagda genom 7 § första stycket och

andra stycket 1.

Särskilt om tredje stycket andra punkten

Denna bestämmelse motsvarar närmast 4 § 1 VSL.

Bestämmelsen omfattar de fall då någon förfogar över en införd vara

medan den är föremål för tullbehandling.

Bestämmelsen avser sådan tullbehandling som medger att en vara

finns här i landet trots att den omfattas av ett särskilt föreskrivet

införselförbud eller inte uppfyllt införselvillkor. Det är alltså fråga om

sådan tullbehandling som anges i lagen om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor, m.m. Enligt lagen får en vara utan

hinder av sådant förbud eller villkor bli föremål för vissa slag av

tullbehandling. Det har kommenterats närmare i det föregående under

rubriken Särskilt om första och andra styckena. Det kan vara fråga om att

varan exempelvis förvaras på ett s.k. tullager.

Bestämmelsen ligger utanför tillämpningsområdet för första och

andra styckena av bl.a. följande skäl. Förfogandet sker efter det att varan

anmälts till tullbehandling. Att någon förfogar över en vara avser att

någon fysiskt eller rättslig disponerar över varan, inte att någon under

tullbehandlingen lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift. Vidare är bestämmelsen inte utformad som ett

farebrott. På så sätt skiljer bestämmelsen sig från andra stycket.

Som exempel kan nämnas att någon undanskaffar en vara genom att

bryta sig in i ett tullager och ta ut en vara som han där har placerad.

Brottet bör normalt anses fullbordat i och med att varan har förts ut ur

lagret. Bestämmelsen bör även bli tillämplig då någon i strid med ett

införselförbud eller -villkor tar ut en vara från ett tullager genom att

stjäla varan. I sådant fall bör gärningsmannen dömas för både stöld och

smuggling. Det skall ses mot bakgrund av att brotten bärs upp av olika

skyddsintressen. Vad som nu sagts gäller även för en vara som är under

transitering.

Särskilt om tredje stycket tredje punkten

Denna bestämmelse motsvarar närmast 4 § 4 VSL. Bestämmelsens

första led omfattar att någon till landet för in eller från landet för ut en

vara med stöd av ett införsel- eller utförseltillstånd som föranletts av

någon till tillståndsmyndigheten lämnat en oriktig uppgift eller

underlåtit att lämna en föreskriven uppgift. Vad som straffbeläggs här är

alltså själva utnyttjandet av tillståndet. Bestämmelsens andra led

omfattar själva uppgiftslämnandet hos tillståndsmyndigheten. Det

straffbelagda förfarandet utgörs här av att någon till en

tillståndsmyndighet lämnar en oriktig uppgift eller underlåter att lämna

en föreskriven uppgift och därigenom föranleder att tillstånd meddelas

och att varan förs in till eller ut från landet med stöd av tillståndet.

I lagrådsremissens lagtext var bestämmelsen formulerad som att

någon uppsåtligen med stöd av tillstånd som föranletts av oriktig

uppgift för in eller ut en vara . Bestämmelsen var utformad med

utgångspunkt i att den som uppsåtligen lämnade en oriktig uppgift i en

ansökan om tillstånd skulle kunna dömas för försök till smuggling.

Lagrådet har emellertid uttalat att för det fall ansökningen inte skulle

ligga i tiden nära den tilltänkta in- eller utförseln kan det tänkas att

försökspunkten inte anses uppnådd. Lagrådet har framhållit att det i

sådant fall kan uppkomma en inkonsekvent behandling av å ena sida de

fall då någon uppsåtligen lämnar oriktig uppgift och å andra sidan de fall

då någon av grov oaktsamhet lämnar en sådan uppgift. I anslutning till det

sagda har Lagrådet anfört att en sådan behandling skulle kunna leda till

stötande resultat och att det kan förebyggas genom att punkten

kompletteras med en bestämmelse om uppsåtligt lämnande av oriktig

uppgift.

Regeringen konstaterar att vad Lagrådet anfört ger vid handen att ett

uppsåtligt förfarande i vissa fall skulle kunna vara straffritt medan ett

oaktsamt förfarande skulle vara straffbart enligt den uttryckliga

bestämmelsen i 7 § andra stycket 2 (anm: 5 § andra stycket 2 i

lagrådsremissen). En sådan ordning är inte acceptabel. Propositionens

lagtext har därför kompletterats i linje med vad Lagrådet anfört.

Kompletteringen motsvarar vad som i 4 § 4 VSL straffbeläggs som ett

fullbordat brott.

Lagrådet har även påtalat att bestämmelsen i lagrådsremissen

innehåller enbart att någon lämnar oriktig uppgift medan bestämmelsen i

andra stycket (anm: första stycket andra meningen i lagrådsremissen)

innehåller även att någon underlåter att lämna föreskriven uppgift.

Lagrådet har i anslutning härtill anfört följande. Till förebyggande av

den missuppfattningen att det är fråga om rekvisit med olika innehåll bör

i sistnämnda bestämmelse användas uttrycket oriktig uppgift eller

underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift . Regeringen gör även här

samma bedömning som Lagrådet.

Att ett tillstånd har föranletts av en oriktig uppgift innebär, att tillstånd

till införsel eller utförsel inte skulle ha meddelats om i stället en riktig

uppgift lämnats. Det är inte fråga om en oriktig uppgift som lämnats vid

tullbehandling. Det är i stället fråga om en uppgift som lämnats eller

skulle ha lämnats i samband med att någon ansökt om tillstånd att få föra

in eller ut varan. I 1986 års varusmugglingsutrednings betänkande (SOU

1991:84 s. 465) finns det exempel på det nu sagda. Vad som nu sagts

om lämnande av oriktig uppgift gäller, som framgår av vad som sägs i

anslutning till Lagrådets yttrande, även underlåtenhet att lämna

föreskriven uppgift.

I överensstämmelse med andra stycket används uttrycket oriktig

uppgift. Med detta förstås i princip detsamma som i andra stycket, dvs.

positivt oriktig uppgift, bristfällig och ofullständig uppgift och under-

låtenhet att lämna uppgift av betydelse. Om någon utnyttjar ett sådant

tillstånd som avses här, är det i princip likgiltigt vem som har lämnat den

oriktiga uppgiften eller om lämnandet av den har skett uppsåtligen, av

oaktsamhet eller utan oaktsamhet.

Som huvudregel är ett brott enligt första ledet i punkten, dvs. ett brott

som avser utnyttjandet av ett tillstånd, fullbordat i och med att varan har

förts över territorialgränsen (jfr 2 § första stycket). Som redogjorts för

i kommentaren till första och andra styckena kan en vara emellertid utan

hinder av ett införselförbud eller införselvillkor föras in till landet

enligt vad som föreskrivs i lagen om transport, förvaring och förstöring

av införselreglerade varor, m.m. Brottet bör i sådant fall anses fullbordat

första gången som den som för in varan åberopar tillståndet till stöd för

införseln.

Som framhållits i det föregående har andra ledet i punkten, dvs. den

brottsbeskrivning som avser själva uppgiftslämnandet, tillkommit med

anledning av Lagrådets yttrande. Lagtexten är formulerad så att det kan

vara någon annan än uppgiftslämnaren som sedan utnyttjar tillståndet till

att föra in eller ut varan. Uppgiftslämnaren har gjort sig skyldig till brott

även om den som utnyttjar tillståndet inte begått något brott med hänsyn

till att han varken känt till eller bort känna till hur tillståndet tillkommit.

Det avgörande är att den som lämnat uppgifterna till tillstånds-

myndigheten har haft uppsåt i förhållande till oriktigheten eller

underlåtenheten. Brottet är, som framgår av lagtexten, emellertid

fullbordat först då varan har förts in eller ut med stöd av tillståndet. Om

det är samma person som lämnat uppgifterna till tillståndsmyndigheten

och som sedan för in eller ut varan, bör han lämpligen dömas enligt

första ledet i punkten, dvs. för själva utnyttjandet av tillståndet.

Med hänsyn till legalitetsprincipen, sådan den numera kommer till

uttryck i 1 kap. 1 § brottsbalken (jfr prop. 1993/94:130 s. 13-20, 66, 75

och 108 f), torde det inte finnas möjlighet att anse att någon av de här

avsedda situationerna är straffbelagd även genom någon annan

bestämmelse i paragrafen.

Oaktsamma förfaranden är straffbelagda genom 7 § första stycket och

andra stycket 2.

Särskilt om tredje stycket fjärde punkten

Bestämmelsen motsvarar 4 § 3 VSL. Bestämmelsen gäller dels då ett

visst villkor har uppställts för att en vara över huvud taget skall få föras

in eller ut, dels då ett villkor för en varas användning efter införseln

eller utförseln har uppställts i samband med att gränspassagen tillåtits.

Då en licens beviljas för t.ex. införsel av en viss vara kan

licensmyndigheten föreskriva vissa villkor, exempelvis att varan skall få

användas endast för visst ändamål. Att förfoga över varan i strid med ett

sådant villkor faller under den här bestämmelsen.

Särskilt om fjärde stycket

Vad som anges i första stycket om underlåtenhet att anmäla en vara till

tullbehandling gäller här underlåtenhet att anmäla varan enligt 4 § första

stycket inregränslagen (i dess lydelse enligt lagförslag 2.7). Vad som

anges i andra stycket om uppgifter vid tullbehandling gäller här uppgifter

som lämnas under förfaranden enligt inregränslagen.

Genom att 3 § SL på detta sätt knyts till inregränslagen blir

bestämmelsen tillämplig endast på sådana varor som är uppräknade i den

lagen.

Bakgrunden till bestämmelsen är att tullagstiftningen i princip inte är

tillämplig då det är fråga om införsel från eller utförsel till andra EU-

länder. I kommentaren till första och andra styckena har redovisats att

icke-gemenskapsvaror dock kan omfattas av tullagstiftningen, och

därmed bli föremål för tullbehandling då de förs in från ett annat EU-

land (transitering och smuggling från ett icke medlemsland via ett

medlemsland till Sverige).

EG:s inre marknad bygger på principen om fri rörlighet för bl.a. varor.

Emellertid finns det nationella förbud och villkor för införsel och

utförsel som gäller även i förhållande till andra länder. I inregränslagen

finns bestämmelser om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot

ett annat EU-land. Lagen är tillämplig endast på vissa uppräknade varor

(3 §). Det är varor som omfattas av sådana restriktioner som är tillåtna

enligt EG-rätten. Den som för eller ut en sådan vara från respektive till

ett annat EU-land är skyldig att anmäla varan till Tullverket (4 §). Det nu

sagda behandlas närmare i det föregående under rubriken In- och

utförselregleringar i förhållande till andra EU-länder och i den allmänna

motiveringen (avsnitt 6.2).

I anslutning till det lagstiftningsärende, vari en ny tullag föreslås,

lämnar regeringen ett förslag om att lagen om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor, m.m. skall gälla även vid införsel

från andra EU-länder (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 3). På

motsvarande sätt som nu gäller enligt den lagen för det fall en vara förs

in från tredje land, föreslås en uttrycklig reglering innebärande att

sådana varor skall få hanteras på visst sätt utan hinder av restriktionerna.

Varorna skall enligt förslaget få föras direkt till närmaste bemannade

tullkontor och där anmälas för att sedan omhändertas av Tullverket,

förstöras eller återutföras enligt vad som föreskrivs i inregränslagen

eller bli föremål för åtgärder enligt förordningen (1994:1830) om

införsel av levande djur m.m.

4 §

Om ett brott som avses i 3 § är att anse som ringa, döms till

penningböter.

Paragrafen innehåller en särskild straffskala för ringa fall av smuggling.

I lagrådsremissen var straffskalan intagen i smugglingsparagrafen (3 §).

Lagrådet har med beaktande av bl.a. register- och statistiksynpunkter

 föreslagit att ringa brott behandlas i ens särskild paragraf. Regeringen

godtar Lagrådets förslag.

Straffskalan stämmer överens med vad som föreskrivs i 2 VSL

angående sådana ringa brott som gäller smuggling av annat än narkotika. I

överensstämmelse med promemorian föreslås dock att bedömningen av

om ett brott är ringa skall göras beträffande alla de brott som omfattas

av smugglingsparagrafen.

Om ett brott enligt 3 § skall anses vara ringa beror i princip enbart på

omständigheterna vid brottet. En annan sak är att den som döms för ett

icke ringa brott eventuellt kan ådömas ett lindrigare straff till följd av

sådana personliga förhållanden som anges i 29 kap. 5 § brottsbalken

eller sin ungdom (29 kap. 7 § brottsbalken).

Bedömningen av om ett brott är ringa enligt 3 § bör främst bero på

varornas beskaffenhet och kvantitet. Omständigheterna kring en införsel

kan dock vara sådana att brottet skall anses som ett normalbrott, även om

brottet enbart med hänsyn tagen till varornas beskaffenhet och kvantitet

skulle ha varit att anse som ringa.

Straffbestämmelser för smuggling av narkotika har samlats i 6 §.

Sådana brott betecknas som narkotikasmuggling. I 6 § finns en särskild

straffskala för ringa fall av smuggling av narkotika. Den straffskalan

stämmer överens med vad som föreskrivs i 2 § VSL för ringa fall av

sådan varusmuggling som gäller narkotika.

5 §

Om ett brott som avses i 3 § är att anse som grovt, döms för grov

smuggling till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt

eller i större omfattning, om gärningen med hänsyn till

omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet varit av

särskilt farlig art eller om gärningen annars inneburit en allvarlig

kränkning av ett betydande samhällsintresse.

Första stycket

I paragrafen behandlas det grova smugglingsbrottet. För ansvar krävs att

alla objektiva och subjektiva förutsättningar enligt 3 § föreligger.

Uppsåtet skall täcka sådana försvårande omständigheter som anges i

denna paragraf och som har anknytning till det åtalade händelseförloppet

(jfr rättsfallet NJA 1995 s. 226).

Straffskalan stämmer överens med vad som gäller enligt 3 § VSL för

grov varusmuggling. Straffbestämmelser för smuggling av narkotika har

samlats i 6 §. I den paragrafen finns en särskild straffskala för grov

narkotikasmuggling. Den straffskalan stämmer överens med vad som

föreskrivs i 3 § VSL för grov varusmuggling som gäller narkotika.

Avsikten är att brottsrubriceringen grovt brott skall förbehållas den

från allmän synpunkt mest allvarliga brottsligheten. Hänsyn skall tas till

samtliga omständigheter i det enskilda fallet, varvid en

helhetsbedömning skall göras. Härvid skall emellertid särskild vikt

fästas vid sådana omständigheter som anges i straffbestämmelsen.

För en gärningsman som i samband med brott enligt denna lag har

tillgripit våld eller hot finns även straffbestämmelser i 3, 4 och 17 kap.

brottsbalken. Även om våldet eller hotet skulle kvalificera

smugglingsbrottet till grovt brott, så kvarstår det faktum att

brottsbalksbrotten har andra skyddsobjekt än smugglingsbrottet. Av

allmänna straffrättsliga principer bör därför i allmänhet följa att

gärningsmannen skall dömas för brott enligt straffbestämmelsen i

brottsbalken även om han döms för smugglingsbrott som kvalificerats

som grovt. Det föreligger med andra ord s.k. olikartad brottskonkurrens.

I flera författningar straffbeläggs olovligt innehav av vissa varor. Så

är fallet i bl.a. vapenlagen och lagen om förbud mot vissa

dopningsmedel. I kommentaren till 3 § (under rubriken

Brottskonkurrens) berörs hur smugglingsparagrafen förhåller sig till

sådana bestämmelser.

Andra stycket

I detta stycke ges exempel på omständigheter som särskilt bör beaktas

vid bedömningen av om ett smugglingsbrott skall anses vara grovt enligt

första stycket.

Det första exemplet är gärningen ingått som ett led i en

brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning .

Exemplet, som återfinns även i 10 § angående grovt tullbrott, gäller

närmast de fall då införseln är ett led i en systematisk eller omfattande

införsel av varor för avyttring inom eller utom landet. Så är fallet då

införsel kan anses vara organiserad med hänsyn till att den mängd gods

som förs in gör det påkallat att det finns en organisation för såväl

förvaring som distribution. Det bör i princip sakna betydelse om det är

någon annan än den som för in godset som svarar för denna organisation.

Det krävs endast att den som för in godset har uppsåt i förhållande till

den i lagtexten angivna omständigheten. Det är överhuvudtaget av vikt att

lagen kan tillämpas på ett sådant sätt att den de facto motverkar sådan

införsel som typiskt sett ger upphov till eller gynnar existensen av

maffialiknande eller annan organiserad brottslighet. Det kan här påpekas

att olovlig befattning med smuggelgods har, i motsats till promemorian

och 1986 års varusmugglingsutrednings betänkande, försetts med en

särskild straffskala för grovt brott och att den straffskalan stämmer

överens med den som föreslås gälla för såväl grov smuggling som grovt

tullbrott (se 13 §).

Det andra exemplet är att gärningen med hänsyn till

omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet varit

av särskilt farlig art . Detta kan avse att gärningsmannen genom sitt

uppträdande har utsatt Tullverkets anställda eller andra för allvarliga

skador, risker eller hot i samband med brottet eller genom sitt

tillvägagångssätt har framkallat en beaktansvärd risk för allvarlig

personolycka eller omfattande förstörelse av annans egendom i samband

med införseln. Den som medför ett smittsamt eller explosivt ämne utan

att han vid införseln har vidtagit tillräckliga säkerhetsåtgärder kan alltså

dömas för grov smuggling, även om han har förhållit sig passiv till sin

omgivning.

Exemplet inrymmer också att omständigheterna kring gärningen är

sådana som typiskt sett är ägnade att undergräva väsentliga funktioner i

Tullverkets övervakning. Så kan vara fallet om en tullprocedur vilar på att

importörer och exportörer medges vissa lättnader i hanteringen,

lättnader som bygger på att man från Tullverkets sida visar ett särskilt

förtroende för dem. Den som missbrukar ett sådant förtroende kan vara

att döma för grov smuggling.

De angivna exemplen kan båda sägas vara sådana som typiskt sett

innebär en allvarlig kränkning av betydande samhällsintressen.

Emellertid finns det flera andra situationer som innebär en sådan

kränkning. Detta framhävs genom att exemplifieringen avslutas med att

 gärningen annars inneburit en allvarlig kränkning av ett

betydande samhällsintresse". Så kan vara fallet om den införda varan

varit av särskilt farlig beskaffenhet. Det kan gälla införsel av bl.a.

radioaktiva ämnen, gifter eller annat som kan orsaka katastrofer av olika

slag eller som på annat sätt kan ge upphov till allvarliga risker för liv och

hälsa eller för miljön. Exempel på utförselbrott som kan innebära en

allvarlig kränkning av betydande samhällsintressen är utsmuggling av

krigsmateriel, högteknologiska produkter eller varor som är särskilt

känsliga eller viktiga för landets ekonomi, försörjning eller förhållande

till omvärlden. Sålunda bör överträdelser av utförselregleringarna i lagen

(1998:397) om strategiska produkter, dvs. vissa produkter som kan

användas i förstörelsebringande syfte, i allmänhet anses vara grova brott.

Detsamma kan gälla olovlig utförsel av utrotningshotade djur eller av

utförselförbjudna antikviteter. Samma synsätt skall gälla för olovlig

införsel av motsvarande slag.

6 §

Om en gärning som avses i 3 § gäller narkotika, döms för

narkotikasmuggling till fängelse i högst tre år.

Om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Om brottet är att anse som grovt, döms för grov narkotikasmuggling

till fängelse, lägst två och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet

är grovt skall det särskilt beaktas om gärningen avsett en särskilt stor

mängd narkotika, om gärningen ingått som ett led i en verksamhet som

bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, eller om verksamheten

eller gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art.

Paragrafen har tillkommit på förslag av Lagrådet. Lagrådet har förordat

att smuggling av narkotika ges beteckningen narkotikasmuggling

respektive grov narkotikasmuggling och att sådan smuggling behandlas i

en särskild paragraf (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 5.1).

Paragrafen är utformad i överensstämmelse med Lagrådets förslag.

I första stycket regleras normalfallen av narkotikasmuggling, i andra

stycket de ringa fallen och i tredje stycket grov narkotikasmuggling.

Straffskalorna är desamma som de som föreskrivs i VSL när det är fråga

om varusmuggling som gäller narkotika.

I författningskommentaren till 3 § (under rubriken Brottskonkurrens)

behandlas frågor om konkurrens mellan smugglingslagstiftning och

sådana lagar som föreskriver straff för den som innehar vissa slag av

varor. Det gäller bl.a. narkotikastrafflagen.

Lagrådet har i sitt yttrande pekat på att det kan förekomma smuggling

av mindre mängder narkotika tillsammans med andra införselreglerade

varor under omständigheter som gör den senare smugglingen till grovt

brott. Lagrådet har anfört att en sådan situation får lösas enligt allmänna

straffrättsliga konkurrensregler.

I tredje stycket finns en exemplifieringen av omständigheter som

särskilt skall beaktas vid bedömandet av om brottet är grovt.

Exemplifieringen stämmer i allt väsentligt överens med vad som

föreskrivs i 3 § andra stycket narkotikastrafflagen för grovt

narkotikabrott. Den bestämmelsen och bestämmelsen i SL vilar på

samma rättspolitiska grundval. Tillämpningen av bestämmelserna bör

således stå i överensstämmelse med varandra. Bedömningen av om

brottet är att anse som grovt skall precis som när det gäller

narkotikabrott grundas på en helhetsavvägning av omständigheterna i

det enskilda fallet.

I lagrådsremissen (anm: 4 § tredje stycke i lagrådsremissens lagtext)

var sista ledet i exemplifieringen utformat som om gärningen annars

varit av särskilt farlig eller hänsynslös art . I anslutning till detta har

Lagrådet uttalat följande. Medan man i fråga om narkotikabrott kan

tala om att gärningen är av särskilt hänsynslös art vid exempelvis

överlåtelse av narkotika till skolungdom, är det i fråga om smugglingen

mer naturligt att säga att gärningen ingått som ett led i en verksamhet

som varit av särskilt farlig eller hänsynslös art.

Regeringen har ingen erinran mot vad Lagrådet anfört i anslutning till

denna paragraf.

7 §

Den som av grov oaktsamhet begår en gärning som avses i 3 eller 6 §,

döms för olovlig införsel eller olovlig utförsel till böter eller fängelse

i högst två år.

För olovlig införsel eller olovlig utförsel döms också den som av

grov oaktsamhet

1. i samband med utförsel från landet av en vara underlåter att anmäla

varan till tullbehandling, lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling eller

underlåter att lämna föreskriven uppgift vid tullbehandling och

därigenom ger upphov till fara för att sådant förbud eller villkor som

avses i 3 § tredje stycket 1 eller den bestämmelsen tillsammans med 6 §

överträds, eller

2. lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven uppgift

i samband med ansökan om sådant tillstånd som avses i 3 § tredje

stycket 3 eller den bestämmelsen tillsammans med 6 § och därigenom

ger upphov till fara för att varan förs in eller ut med stöd av detta

tillstånd.

I de fall bestämmelserna om tullbehandling inte är tillämpliga vid

utförsel till ett annat EU-land, gäller vad som anges i andra stycket 1

angående tullbehandling i stället förfarande enligt lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom

Europeiska unionen.

Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar.

Paragrafens tillämpningsområde huvuddrag

Genom denna paragraf straffbeläggs grovt oaktsamma förfaranden med

införsel- eller utförselreglerade varor. Första stycket omfattar de fall då

någon av grov oaktsamhet begår en gärning som i objektivt hänseende

motsvarar ett fullbordat brott enligt 3 eller 6 §. Andra stycket gäller

vissa grovt oaktsamma förfaranden som i viss mån svarar mot försök till

smuggling. Förfarandena kännetecknas av att de visserligen inte

inneburit att någon har överträtt eller kringgått ett förbud eller villkor

men att gärningsmannen har framkallat fara för att så skulle ske.

Vad som bör förstås med grov oaktsamhet behandlas i den allmänna

motiveringen (avsnitt 5.7.2).

Särskilt om första stycket

För ansvar enligt första stycket skall finnas de objektiva förutsättningar

som gäller för fullbordat brott enligt 3 §. Dessa förutsättningar skall

vara täckta av grov oaktsamhet från gärningsmannens sida.

Särskilt om andra stycket första punkten

I denna punkt straffbeläggs att någon i samband med utförsel

 underlåter att anmäla en vara till tullbehandling,

 lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling eller

 underlåter att lämna föreskriven uppgift vid tullbehandling.

Till ledning för vad som skall förstås med detta kan tjäna vad som

anförs i författningskommentaren till 3 § första och andra styckena om

motsvarande förfaranden vid införsel.

För ansvar krävs fara för att varan skall komma att finnas utom

territoriet i strid med förbudet eller villkoret.

Ett brott enligt den här bestämmelsen inträffar i och med att någon vid

tullbehandling lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift. Ett brott enligt bestämmelsen har också begåtts i

och med att någon underlåter att anmäla varan till tullbehandling genom

att han underlåter att stanna vid föreskriven anmälningsplats. För den

som kringgår en tullplats inom landet torde brottet i praktiken få anses

fullbordat först då han passerat gränsen. I sådant fall bör ansvar ådömas

endast enligt första stycket.

Särskilt om andra stycket andra punkten

Genom denna bestämmelse straffbeläggs att någon av grov oaktsamhet

lämnar oriktig uppgift i samband med en tillståndsansökan.

Bestämmelsen svarar närmast mot försök till smuggling enligt 3 § tredje

stycket 3. Med oriktig uppgift förstås detsamma som i den

bestämmelsen. Bestämmelsen kan vara tillämplig såväl då den oriktiga

uppgiften har föranlett att tillstånd meddelats som då den inte har

föranlett ett sådant tillstånd.

Antag att det är samma person som av grov oaktsamhet dels lämnat

den oriktiga uppgiften vid tillståndsansökningen, dels med stöd av

tillståndet för in varan till landet. I sådant fall bör han lämpligen dömas

till ansvar enbart för själva utnyttjandet av tillståndet enligt första

stycket jämfört med 3 § tredje stycket 3.

I enlighet med vad Lagrådet förordat och i överensstämmelse med 3

§ tredje stycket 3 har i lagtexten även tagits med att någon underlåter att

lämna föreskriven uppgift i samband med en tillståndsansökan.

Särskilt om tredje stycket

Denna bestämmelse finns inte i lagrådsremissen (jfr den allmänna

motiveringen avsnitt 3). Syftet med bestämmelsen är att göra

straffbestämmelsen i andra stycket 1 tillämpligt även på sådan utförsel

som sker till andra EU-länder.

Straffbestämmelsen i andra stycket 1 gäller förfaranden som någon

gör sig skyldig till vid tullbehandling som görs med anledning av

utförsel från landet. Med tullbehandling förstås sådana åtgärder enligt

tullagstiftningen som anges i 2 §. Sådana åtgärder vidtas i princip inte

när det gäller utförsel till andra EU-länder. I stället gäller särskilda

förfaranden enligt inregränslagen. Genom bestämmelsen i detta stycke

blir straffbestämmelsen i andra stycket 1 tillämplig även på sådana

förfaranden. Vad som anges i straffbestämmelsen om att någon

underlåter att anmäla en vara till tullbehandling blir således i stället

tillämpligt i de fall någon underlåter att anmäla varan enligt 4 § första

stycket inregränslagen (i dess lydelse enligt lagförslag 2.7). Vad som

anges om uppgifter vid tullbehandling blir tillämpligt när det är fråga om

uppgifter som lämnas under förfaranden enligt inregränslagen.

I 3 § fjärde stycket finns en motsvarande bestämmelse för uppsåtliga

brott.

Särskilt om fjärde stycket

I detta stycke undantas från straffansvar sådana gärningar som

visserligen har begåtts av grov oaktsamhet men som med hänsyn till

omständigheterna ändå är att anse som ringa. Liksom när det gäller att

avgöra om ett uppsåtligt brott är ringa torde främst varornas

beskaffenhet och kvantitet bli avgörande (jfr författningskommentaren

till 4 §). Straffriheten för ringa fall har behandlats i den allmänna

motiveringen (avsnitt 5.6).

8 §

Den som, i samband med att en vara förs in till landet, uppsåtligen

underlåter att anmäla varan till tullbehandling, lämnar oriktig uppgift vid

tullbehandling eller underlåter att lämna föreskriven uppgift vid

tullbehandling och därigenom ger upphov till fara för att tull, annan skatt

eller avgift undandras det allmänna, döms för tullbrott till böter eller

fängelse i högst två år.

För tullbrott döms också den som uppsåtligen ger upphov till fara för

att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna eller felaktigt

tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan genom att

1. i samband med att en vara förs ut från landet, förfara så som anges i

första stycket eller, efter utförseln, förfoga över varan i strid med vad

som förutsatts vid den tullbehandling som skett med anledning av

utförseln,

2. under pågående tullbehandling förfoga över en införd vara i strid

med vad som gäller för denna tullbehandling, eller

3. bryta mot villkor som vid tullbehandling för övergång till fri

omsättning har uppställts för befrielse från eller nedsättning av skatten

eller avgiften.

Denna bestämmelse är tillämplig endast i fråga om sådana tullar, andra

skatter och avgifter som Tullverket skall besluta.

Paragrafens tillämpningsområde huvuddrag

I denna paragraf regleras de uppsåtliga brott som innebär att någon i

samband med införsel eller utförsel agerar på ett otillåtet sätt och

därigenom ger upphov till fara för att tull, annan skatt eller avgift

undandras det allmänna eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas i

samband med införsel till eller utförsel från landet.

Första stycket innehåller en central straffbestämmelse.

Bestämmelsen gäller enbart införsel och omfattar dels det fallet att

någon underlåter att anmäla en vara till tullbehandling, dels det fallet att

någon vid tullbehandling lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift. I andra stycket första punkten straffbeläggs att

någon gör på motsvarande sätt i samband med utförsel av en vara. Den

punkten omfattar också att någon förfogar över en utförd vara i strid

med vad som förutsatts vid den tullbehandling som skett med anledning

av utförseln. Den följande punkten i andra stycket avser det fallet att

någon under pågående tullbehandling förfogar över en införd vara i strid

med vad som gäller för denna tullbehandling. Den tredje punkten i andra

stycket omfattar det fallet att någon bryter mot villkor för befrielse från

eller nedsättning av tull, annan skatt eller avgift. I det tredje stycket

anges att paragrafen är tillämplig endast såvitt avser sådana skatter och

avgifter som Tullverket skall besluta.

Första stycket motsvarar 1 § VSL såvitt avser undandragande vid

införsel. Andra stycket första punkten motsvarar 1 § och 4 § 1 VSL,

såvitt avser utförsel. Andra stycket andra och tredje punkten motsvarar

4 § 1 och 2 VSL i den mån dessa reglerar undandraganden.

För ansvar enligt paragrafen måste tull-, skatt- eller avgiftsskyldighet

ha förelegat i det enskilda fallet. Det är alltså inte tillräckligt att varan

tillhör ett varuslag för vilket tull, annan skatt eller avgift skall betalas i

anledning av införsel eller utförsel. Exempelvis får en resande för eget

bruk föra in tobaksvaror intill en viss mängd utan att betala skatt.

Skattskyldighet föreligger emellertid för införsel utöver denna kvantitet.

Liksom enligt VSL gäller att undandragandet aldrig kan avse mer än den

delen av införseln.

Eftersom paragrafen knyter an till tullbehandling enligt 2 § andra

stycket, blir paragrafen tillämplig i samma utsträckning som

tullagstiftningen. Det innebär att paragrafen omfattar att en vara förs in

från eller ut till en plats utanför EU, dvs. en plats utanför EU:s

tullområde eller skatteområden (s.k. tredjelandstrafik). Detsamma gäller

för icke-gemenskapsvaror som transiteras från en plats utanför EU via

ett annat EU-land till Sverige (t.ex. en vara som transiteras från Polen

via Tyskland till Sverige). Sådana varor skall nämligen enligt

tullagstiftningen tullbehandlas.

Paragrafen kan bli tillämplig även då en icke-gemenskapsvara, som

inte är underkastad ett tullförfarande, förs in till landet från en plats

inom EG:s tullområde. Som exempel kan nämnas att en vara smugglas

från Polen via Tyskland till Sverige. Att tullagstiftningen, och därmed

bestämmelserna i den här paragrafen, då blir tillämpliga beror på 9 a §

tullagen (3 kap. 4 § i förslaget till ny tullag). Det nu sagda behandlas

även i kommentaren till 2 § andra stycket.

Varor som skall beskattas enligt privatinförsellagen blir inte föremål

för tullbehandling. Därmed faller sådan införsel utanför

tillämpningsområdet för den här paragrafen (jfr den allmänna

motiveringen, avsnitt 6.1).

I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2) behandlas vissa frågor om

paragrafens tillämplighet med hänsyn till folkrätten, konventioner och

bilaterala överenskommelser med andra stater.

Skattebestämmelser som sanktioneras genom 8 §

Av SL kan, i likhet med VSL, inte utläsas i vilka fall tull, annan skatt

eller avgift skall betalas vid import (införsel från tredje land). I vad mån

så skall ske framgår i stället av ett stort antal andra författningar. Av den

s.k. tulltaxan, dvs. rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli

1987, framgår om, och i förekommande fall med vilken procentsats, tull

skall betalas för en viss vara. I 1 kap. 1 § mervärdesskattelagen

föreskrivs att mervärdesskatt skall betalas vid sådan import som enligt

lagen är skattepliktig. I 1 kap. 5 § mervärdesskattelagen föreskrivs att

skattskyldigheten inträder vid den tidpunkt då varan enligt

tullagstiftningen skall anmälas till förtullning eller när införsel skall

anmälas med stöd av 9 § tullagen (motsvaras av 3 kap. 3 § i förslaget till

ny tullag). Punktskatter för import (införsel från tredje land) finns

föreskrivna endast i tre lagar, nämligen lagen om tobaksskatt (LTS),

lagen om alkoholskatt (LAS) och lagen om skatt på energi (LSE).

Enligt LTS, LAS och LSE föranleder import skattskyldighet.

Ett undantag enligt alla tre lagarna utgörs av upplagshavares import. En

upplagshavare blir överhuvudtaget inte skattskyldig för import. Hans

skattskyldighet inträder i stället bl.a. då han i olika uppräknade

situationer levererar varan eller förbrukar den. Eftersom skattskyldig-

heten inte inträder genom införseln utan genom att upplagshavaren sedan

exempelvis levererar eller förbrukar varan, blir redan till följd därav SL

inte tillämplig. Skatteundandraganden bestraffas i stället genom skatte-

brottslagen.

I de fall import utlöser skattskyldighet enligt LTS, LAS eller LSE,

skall beskattningen, med ett undantag, ske i den ordning som gäller för

tull. Sådan skattskyldighet för import straffsanktioneras genom 8 § SL.

Undantaget gäller s.k. registrerade varumottagare. Enligt såväl LTS som

LAS beskattas nämligen en sådan persons import inte i den ordning som

gäller för tull. I stället beskattas den inom ramen för beskattnings-

förfarandet i lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter (LPP); jfr

19 § LTS och 18 § LAS. Den registrerade varumottagarens skyldighet att

betala importskatt enligt LTS eller LAS straffsanktioneras således

genom skattebrottslagen, inte genom SL.

Beträffande alla tre lagarna bör uppmärksammas att införsel från ett

annat EU-land kan utlösa skattskyldighet för den som för in varan. I

sådant fall skall skatten emellertid bestämmas av skattemyndigheten

inom ramen för beskattningsförfarandet i LPP. Skattskyldigheten

straffsanktioneras då således genom skattebrottslagen. Detta gäller

alltså även sådan införsel som sker i former som är helt likartade med

traditionell insmuggling från tredje land. Även för den som de facto

opererar helt utanför systemet i LTS, LAS eller LSE gäller alltså denna

ordning, i den mån det inte är fråga om sådan införsel som skall

beskattas enligt privatinförsellagen (jfr 9 § första stycket 5, 20 § första

stycket 6 och 22 § andra stycket LTS samt 8 § första stycket 5, 19 §

första stycket 6 och 21 § andra stycket LAS).

Det saknar betydelse om en punktskattelag skulle definiera den som

importerar en vara som skattskyldig. Det avgörande är om

punktskattelagen knyter skattskyldighetens inträde till införseln eller till

något annat, exempelvis egen förbrukning eller leverans till annan. Andra

punktskattelagar än de tre nämnda bygger helt på att skattskyldigheten

inträder till följd av någon annan omständighet än införseln (jfr

exempelvis lagen /1984:409/ om skatt på gödselmedel och lagen

/1984:410/ om skatt på bekämpningsmedel). Även dessa lagar är således

straffsanktionerade genom skattebrottslagen.

Att 8 § inte är tillämplig på sådana varor som skall beskattas enligt

privatinförsellagen har anmärkts i det föregående avsnittet (Paragrafens

tillämpningsområde huvuddrag).

Brottskonkurrens

I kommentaren till 3 § (under rubriken Brottskonkurrens) har berörts att

ansvar enligt 8 § för tullbrott inte utesluter ansvar enligt 3 § för

smuggling. Ansvar för tullbrott förutsätter emellertid att skyldigheten

att betala tull, annan skatt eller avgift (den s.k. tullskulden) inte har

utsläckts till följd av en införselrestriktion. I artikel 212 i tullkodexen

föreskrivs att en tullskuld uppstår även om den gäller sådana varor som

omfattas av någon form av förbud eller restriktioner i fråga om import

(eller export). De enda undantagen som föreskrivs gäller falsk valuta,

narkotika och psykotropa ämnen. Detta innebär att den som för in eller

ut en annan vara än de nu sagda kan bli skyldig att betala tull, annan skatt

eller avgift, även om varan omfattas av en införsel- eller

utförselrestriktion. Han kan således göra sig skyldig till såväl smuggling

enligt 3 § som tullbrott enligt den här paragrafen. I kommentaren till 3 §

har behandlats i vilken mån detta bör inverka på straffvärdet.

Frågor om konkurrens mellan 8 § SL, skattebrottslagen och

privatinförsellagen har behandlats i det föregående under rubriken

Skattebestämmelser som sanktioneras genom 8 §.

I kommentaren till 10 § behandlas frågor om konkurrens mellan å ena

sidan tullbrott och grovt tullbrott och å andra sidan urkundsförfalskning

och bokföringsbrott enligt brottsbalken.

Uppsåt

Liksom när det gäller brottet smuggling enligt 3 § är allmänna

uppsåtsregler tillämpliga. Frågan om uppsåt har behandlats i den

allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.1). Vad som anförs där torde

medföra bl.a. följande. För att någon skall fällas till ansvar enligt första

stycket för att ha lämnat oriktig uppgift krävs, att gärningsmannens

uppsåt i princip täcker att uppgiften är oriktig. Vidare torde

uppsåtsreglerna medföra att gärningsmannen i princip skall ha insett

effekten av den oriktiga uppgiften, dvs. faran för att tull, annan skatt eller

avgift undandras. En tillämpning i överensstämmelse med vad som gäller

enligt 2 § skattebrottslagen för skattebrott torde innebära att det inte

krävs att gärningsmannen har en exakt uppfattning om storleken av det

belopp som riskerar att undandras. Likaledes torde gärningsmannen inte

heller behöva ha fullt klart för sig vilka skatter eller avgifter som kan

påverkas av hans handlande eller underlåtenhet. (Jfr prop. 1995/96:170

s. 159 och 252 f angående ändring den 1 juli 1996 /SFS 1996:658/ i

bl.a. 2 § skattebrottslagen).

I 11 § finns föreskrivet straffansvar för den som av grov oaktsamhet

begår en gärning som avses i den här paragrafen (jfr den allmänna

motiveringen, avsnitt 5.7.2, om grov oaktsamhet).

Straffskalan

Straffskalan stämmer överens med 1 § VSL. I 9 § finns föreskrivet straff

för ringa fall och i 10 § finns föreskrivet straff för grovt tullbrott.

Särskilt om första stycket

Denna bestämmelse gäller enbart införsel. Bestämmelsen omfattar dels

att någon uppsåtligen underlåter att anmäla en vara till tullbehandling,

dels att någon uppsåtligen vid en tullbehandling lämnar oriktig uppgift

eller underlåter att lämna föreskriven uppgift. För straffansvar krävs att

gärningen ger upphov till fara för att tull etc. undandras det allmänna.

Gärningsbeskrivningen ansluter nära till vad som gäller för skattebrott i

skattebrottslagen.

Vad som skall förstås med att en vara förs in till landet regleras

genom 2 § första stycket. Vad som avses med en vara har behandlats i

kommentaren till 1 §.

I det föregående har behandlats vilka skattebestämmelser som

straffsanktioneras genom bl.a. det här stycket (under rubriken

Skattebestämmelser som sanktioneras genom 8 §).

Uppsåtskravet har behandlats i den allmänna motiveringen,

avsnitt 5.7.1, och i det föregående under rubriken Uppsåt.

I stycket anges att gärningen skall ha skett i samband med att en

vara förs in till landet . Häri ligger visserligen att ett fullbordat brott

förutsätter att varan faktiskt förs in till landet. Det är emellertid inte att

se som ett krav på ett tidsmässigt samband utan som ett krav på ett

sakligt samband mellan å ena sida införseln och å andra sidan det

förfarande som straffbeläggs genom bestämmelsen, exempelvis att

någon lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling. Bestämmelsen tar alltså

sikte på att en viss gränspassage av en vara aktualiserar en skyldighet att

betala någon pålaga samt därmed en skyldighet att underkasta varan

någon form av tullbehandling.

Ett brott enligt den här bestämmelsen fullbordas i och med att någon

underlåtit att anmäla varan till tullbehandling inom landet eller vid sådan

tullbehandling lämnat oriktig uppgift eller underlåtit att lämna

föreskriven uppgift. Delvis i motsats till vad som anges i promemorian

(s. 466) saknar det således i princip alltid betydelse när ett

taxeringsbeslut meddelas eller rätteligen skulle ha meddelats.

Av kommentaren till 2 § första stycket framgår att tullbehandling i

vissa fall kan ske utom landet. I det fallet fullbordas brottet i och med att

gärningsmannen fört varan över territorialgränsen utan att ha anmält den

till en sådan föreskriven tullbehandling. Har han vid tullbehandling utom

landet lämnat oriktig uppgift eller underlåtit att lämna föreskriven

uppgift, är brottet fullbordat först i och med att varan sedan förts över

territorialgränsen (jfr 2 § första stycket). Om gärningen upptäcks vid

tullbehandlingen utom landet, kan gärningsmannen dömas för försök till

tullbrott.

Gärningsbeskrivningen omfattar även den som fått kännedom om

varans existens först efter det att varan passerat territorialgränsen men

sedan underlåter att anmäla den till föreskriven tullbehandling inom

landet. Gärningsbeskrivningen omfattar dessutom den som visserligen

inte själv har fört varan över territorialgränsen men som enligt

tullagstiftningen därefter har övertagit ansvaret för att varan anmäls till

tullbehandling. Om någon överlåter en vara och då redan har gjort sig

skyldig till tullbrott, skall förvärvaren inte kunna fällas till ansvar enligt

den här bestämmelsen. I stället kan det bli fråga om ansvar för olovlig

befattning med smuggelgods enligt 12 § eller grovt sådant brott enligt

13 §.

Att någon underlåter att anmäla varan till tullbehandling innebär

att varan blir införd utan att föreskriven tullbehandling för varan inleds.

Vad som skall förstås med tullbehandling anges i 2 § andra stycket (jfr

kommentaren till den bestämmelsen).

Den som inte lägger upp en vara på tillfälligt lager måste i stället

anmäla varan till godkänd tullbehandling. Genom att inte anmäla varan

till någon form av tullbehandling har regelmässigt uppstått fara för

undandragande av tull etc.

Den som uppsåtligen kringgår en tullplats (det s.k. klassiska

smugglingsfallet) har underlåtit att anmäla varan till tullbehandling.

Även en resande som skall passera ett tullfilter kan göra sig skyldig

till sådan uppsåtlig underlåtenhet. Det gör han om han väljer grön fil i

stället för röd fastän han vet om att han är skyldig att anmäla en vara till

tullbehandling. Genom att välja grön fil har han underlåtit att anmäla

varan till tullbehandling. Den som gör så får regelmässigt anses ha gett

upphov till fara för sådant undandragande av tull m.m. som förutsätts för

ansvar. Det är alltså fråga om ett fullbordat tullbrott i och med att han

gått in i den gröna filen vid en tullbehandling inom landet. Han kan

visserligen undgå ansvar genom att vidta sådan frivillig rättelse som

avses i 15 §. Som anmärkts även i kommentaren till 3 § första och andra

styckena kan i ett sådant fall en frivillig rättelse normalt göras enbart om

personen har lyckats passera tullfiltret utan att bli stoppad.

Att någon lämnar oriktig uppgift har i princip motsvarande

innebörd som i exempelvis skattebrottslagen. Med uttrycket avses alltså

positivt oriktig uppgift, bristfällig och ofullständig uppgift samt

underlåtenhet att lämna uppgift av betydelse (jfr prop. 1971:10 s. 247

och Lagrådets yttrande i prop. 1989/90:40 s. 51). Straffbart enligt det

nu sagda är exempelvis att i en tulldeklaration lämna felaktiga uppgifter

om de införda varorna (t.ex. angående varornas art, beskaffenhet,

statistiknummer eller mängd) eller att utesluta en uppgift. Straffbart är

även varje annan oriktig uppgift, skriftlig eller muntlig, rörande något

förhållande som har betydelse för Tullverkets taxeringsbeslut. Det kan

gälla följebrev till deklarationen, skriftliga eller muntliga

kompletteringar till denna, förfalskade fakturor eller osanna intyg om

varuslag, värde eller ursprungsland.

Att någon underlåter att lämna föreskriven uppgift tar sikte på att

någon vid tullbehandling låter bli att lämna föreskriven uppgift utan att

det kan anses som att han lämnar oriktig uppgift .

I fråga om postförsändelser gäller ett förenklat förfarande. Enligt

internationella konventioner skall postkontoren i ett land tillse att

postförsändelser till ett annat land är försedda med en särskild

uppgiftshandling. På denna skall avsändaren lämna sådana uppgifter att

det framgår om försändelsen innehåller varor som är tull- eller

skattepliktig (eller som omfattas av någon införselrestriktion). Utvisar

handlingen att försändelsen inte innehåller några sådana varor, utlämnar

det svenska postkontoret varorna till adressaten utan att varorna anges

till godkänd tullbehandling. I sådant fall anses varorna ha övergått till fri

omsättning (14 kap. 2 § tullordningen). I annat fall anmäls varorna till

tullbehandling av Posten Sverige AB som tullskyldig (jfr 81 § tullagen

/4 kap. 4 § förslaget till ny tullag/ samt 14 kap. 4 och 5 §§

tullordningen). Om avsändaren lämnat oriktiga uppgifter, bör det

behandlas som att han lämnat oriktiga uppgifter vid tullbehandling.

Kravet på fara för skatteundandragande etc. bygger på motsvarande

begrepp i 2 och 5 §§ skattebrottslagen angående skattebrott och vårdslös

skatteuppgift (jfr prop. 1971:10 s. 255 f och prop. 1995/96:170 s. 94

96 och 157 f). Tillämpat på tullbrottet innebär det bl.a. följande.

I tullagstiftningen finns bestämmelser om att den som för in en vara

blir betalningsskyldig med ett materiellt riktigt belopp i och med att han

överlämnar en deklaration (med eller utan oriktig uppgift) eller i och

med att han underlåter att anmäla en införd vara till föreskriven

tullbehandling (jfr artiklarna 4.9 och 201 203 i tullkodexen om

uppkomsten av den s.k. tullskulden). För fullbordat brott krävs det

emellertid, utöver betalningsskyldigheten i sig, att gärningsmannen

genom sitt handlande ger upphov till fara för att Tullverket kommer att

meddela ett materiellt oriktigt tulltaxeringsbeslut eller att Tullverket

inte kommer att meddela något tulltaxeringsbeslut alls.

För straffansvar bör det vara tillräckligt att en oriktig uppgift sannolikt

inte skulle ha upptäckts vid den normala rutinmässiga tullkontrollen.

Härvid skall beaktas att kontrollen i stor utsträckning sker inom ramen

för tulldatasystemet. Det är då således avgörande vilka kontroll-

funktioner som är inbyggda i systemet. Med hänsyn till detta kan en

oriktig uppgift ha föranlett en sådan fara som avses i bestämmelsen,

även om uppgiften vid en manuell kontroll skulle ha framstått som så

oklar eller tvivelaktig att den borde ha föranlett en förfrågan från den

handläggande tulltjänstemannen.

Liksom vid tillämpningen av farerekvisitet i skattebrottslagen behöver

det inte finnas något omedelbart samband mellan handling eller

underlåtenhet å ena sidan och skatteundandragandet etc. å andra sidan

(jfr prop. 1995/96:170 s. 161). Det krävs alltså inte att förfarandet

omedelbart kan leda till ett skatteundandragande etc. Det är tillräckligt

att förfarandet innebär att ett skatteundandragandet etc. senare kan

komma att ske. Ansvar kan alltså inträda även om faran kan bli

förverkligad först på ett senare stadium. Det förhållandet påverkar

således inte tidpunkten för brottets fullbordan.

Särskilt om andra stycket första punkten

Bestämmelsen gäller utförsel och motsvarar vad som föreskrivs för

införsel i första stycket och andra stycket 2. Vad som förstås med

uttrycket utförsel framgår av 2 § första stycket. Uttrycket avses

inkludera återutförsel (återexport; jfr artikel 182 i tullkodexen). Att

 förfoga över en vara tar sikte på att någon fysiskt eller rättsligt

disponerar över varan, inte att någon under tullbehandlingen lämnar

oriktig uppgift eller underlåter att lämna föreskriven uppgift.

Fullbordat brott förutsätter att varan förts ut ur landet, dvs. förts över

gränsen för svenskt territorium. Detta är i överensstämmelse med vad

som gäller för såväl tullbrott enligt första stycket som smuggling enligt

3 § första och andra styckena samt tredje stycket 1. Med hänsyn till det

nu sagda har Lagrådet föreslagit att punkten inleds på det sätt som nu

anges i propositionen ( i samband med att en vara förs ut från landet ).

Regeringen godtar Lagrådets förslag. Regeringen tillägger här följande.

Den som vid tullbehandling inom landet lämnar oriktiga uppgifter kan

dömas för försök till tullbrott, om varan stoppas innan den passerat

territorialgränsen. I de fall tullbehandling skall ske på utländskt

territorium enligt avtal om gränstullsamarbete kan ansvar för fullbordat

brott komma i fråga, om varan förts ut ur landet och felaktiga uppgifter

lämnats vid sådan tullbehandling (angående gränstullsamarbete jfr

författningskommentaren till 2 § första stycket).

Bestämmelsen omfattar också den som vid tullbehandling inte

(bevisligen) lämnar någon oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift. I sådant fall kan han nämligen fällas till ansvar om

han efter utförseln förfogar över varan på ett sätt som är i strid med vad

som förutsatts vid tullbehandlingen. Det kan vara att han omdestinerar

varan till en plats inom EU:s tullområde i stället för att låta den gå till en

plats utanför detta tullområde.

 Det är främst i två situationer som bestämmelsen kan bli tillämplig.

Den ena är att någon skall föra ut en vara som är föremål för exporttullar

(jfr artiklarna 209 211 i tullkodexen). Det förekommer emellanåt

beslut om sådana gemenskapstullar. Dessa torde regelmässigt utgöras av

avgifter på jordbruksprodukter som man i vissa situationer vill förhindra

export av (jfr kommissionens förordning /EEG/ nr 120/89 av den 19

januari 1989 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för export-

pålagor på jordbruksprodukter; Celex 31989R0120). Det andra området

omfattar de fall då någon dels är underkastad ett tullbehandlings-

förfarande för utförseln på grund av att varan tidigare importerats, dels i

och med utförseln kan bli antingen skyldig att betala en suspenderad tull

etc. eller berättigad till restitution av en skatt som betalats vid import-

tillfället. Som exempel på detta kan nämnas tullförfarandet aktiv

förädling (jfr bilaga 4, avsnitt 3.4).

Skulle skyldighet att betala en suspenderad tull etc. ha inträtt redan i

och med att importören förfogat över varan före utförseln, så kan han i

stället bli ansvarig enligt andra punkten. I ett sådant fall skall normalt

dömas till ansvar enbart enligt den punkten.

Som exempel på vad den här bestämmelsen omfattar kan nämnas

följande. Antag att någon för in en vara och då anmäler den till

tullförfarandet aktiv förädling. Ett sådant förfarande avser den som

tillfälligt skall importera en vara till EG:s tullområde för att sedan

återutföra (återexportera) den till en plats utanför tullområdet. Antag

vidare att importören, när varan skall föras ut ur landet, deklarerar varan

för återutförsel till en plats utanför EU:s tullområde men har för avsikt

att inte föra varan ut ur området. I ett sådant fall kan han fällas till ansvar

enligt den här punkten jämförd med första stycket. Han har nämligen i

deklarationen uppsåtligen lämnat en oriktig uppgift. Antag i stället att

importören vid deklarationstillfället inte (bevisligen) haft uppsåt att låta

bli att föra varan ut ur EG:s tullområde. Om han efter deklarations-

tillfället ändå förfogar över varan på ett sådant sätt att han för den till en

plats inom EG:s tullområde, kan han fällas till ansvar enligt vad som

föreskrivs i den här punkten om förfogande.

Särskilt om andra stycket andra punkten

Denna bestämmelse motsvarar närmast 4 § 1 VSL.

Bestämmelsen omfattar de fall då någon förfogar över en införd vara

medan den är föremål för ett tullförfarande eller någon annan

tullbehandling. Tullbehandling har här, liksom i första stycket, den

innebörd som anges i 2 § andra stycket (jfr kommentaren till den

bestämmelsen).

Bestämmelsen avser sådan tullbehandling som under vissa

förutsättningar medger att en vara en vara finns här i landet utan att full

importskatt skall betalas. Det kan vara fråga om en tullbehandling som

kan avslutas utan att skatten blir betald vare sig genom den

tullbehandlingen eller genom övergång till en annan sådan (t.ex.

tullförfarandena transitering eller aktiv förädling).

Som huvudregel gäller att en betalningsskyldighet för en importskatt

uppkommer då Tullverket tar emot en tulldeklaration som avser antingen

övergång till fri omsättning eller temporär import med partiell befrielse

från importtullar (jfr artikel 201 i tullkodexen). Ett förfogande enligt

den här bestämmelsen föreligger endast om betalningsskyldigheten

uppkommer på annat sätt medan varan är föremål för tullbehandling,

nämligen genom ett förfogande. Med andra ord kan sägas att förfogandet

utlöser skattskyldigheten.

Bestämmelsen ligger utanför tillämpningsområdet för första stycket

av bl.a. följande skäl. Förfogandet sker efter det att varan anmälts till

tullbehandling. Att någon förfogar över en vara tar sikte på att någon

fysiskt eller rättslig disponerar över varan, inte att någon under

tullbehandlingen lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift.

Bestämmelsen är utformad som ett farebrott. Brottet är alltså

fullbordat i och med att gärningsmannen förfogat över varan och

därigenom gett upphov till fara för att importskatt undandras eller

felaktigt återbetalas eller tillgodoräknas. Farerekvisitet har behandlats i

det föregående under rubriken Särskilt om första stycket.

En gärning kan ha gett upphov till fara för ett skatteundandragande då

en vara utan lov förbrukats på ett tullager eller undanskaffats från ett

sådant lager. Den som brutit sig in på ett tullager men som stoppas innan

han hunnit föra ut varorna bör dömas för försök till tullbrott. I princip

får ett fullbordat brott nämligen anses föreligga först då gärningsmannen

har förfogat över varan i sådan mån att han enligt tullagstiftningen blivit

betalningsskyldig i materiellt hänseende för tull eller annan importskatt

(jfr artiklarna 4.9, 204 och 205 i tullkodexen angående uppkomst av s.k.

tullskuld samt 5 kap. 11 § förslaget till ny tullag) och denna gärning

alltså gett upphov till fara för ett materiellt oriktigt eller uteblivet

tulltaxeringsbeslut.

I det följande lämnas ytterligare exempel på situationer som den här

bestämmelsen är avsedd för. Ett exempel är att en vara konsumeras eller

används på ett tillfälligt lager eller ett frilager eller att den undanskaffas

från ett sådant lager. Motsvarande kan bli fallet då en vara transiteras.

Den som låter transitera en vara med järnväg och därvid förbrukar den

eller avlägsnar den från transporten får anses i princip ha gjort sig

skyldig till fullbordat brott.

Ett förfogande kan även bestå i att en importör visserligen deklarerar

en vara till tillfälligt lager men förfogar över den på annat sätt än genom

att föra in den till lagret (jfr 4 kap. 5 § tullordningen).

Ett annat exempel gäller den som för in en vara och då anmäler den till

tullförfarandet aktiv förädling. Ett sådant förfarande avser den som

tillfälligt skall importera en vara till EG:s tullområde för att sedan

återutföra (återexportera) den till en plats utanför tullområdet. Om han,

före den tullbehandling som skall ske med anledning av utförseln,

förbrukar varan eller använder den på annat otillåtet sätt, kan han dömas

för tullbrott enligt den här punkten (; jfr vad som anges i det närmast

föregående avsnittet om sådant tullbrott enligt 8 § andra stycket 1 som

sker i anslutning till utförseln).

Bestämmelsen är utformad så att den, i motsats till 4 § 1 VSL,

omfattar temporär import. Ett sådant tullförfarande skall nämligen

avslutas med att importören inom viss tid lämnar en deklaration för

återexport eller för en ny godkänd tullbehandling (jfr 9 kap. 45 §

tullordningen). Ett exempel är att hästar för tävlingsändamål, vilka finns

i landet under tullförfarandet temporär import, kommer ut i fri

omsättning.

Om en importör underlåter att inom rätt tid avsluta en tullbehandling

genom att anmäla varan till en ny tullbehandling, anses betalnings-

skyldighet för tull och annan skatt kunna uppkomma i och med det (jfr

artikel 204 i tullkodexen). I ett sådant fall bör importörens fortsatta

innehav anses utgöra ett sådant förfogande som omfattas av den här

bestämmelsen.

Särskilt om andra stycket tredje punkten

Denna punkt motsvarar närmast 4 § 2 VSL.

Bestämmelsen omfattar de fall då tullbehandlingen övergång till fri

omsättning har avslutats på ett legitimt sätt med att importören blivit

befriad från tull, annan skatt eller avgift eller att pålagan satts ned. Detta

betecknas inom tullagstiftningen som att importören har fått s.k. gynn-

sam behandling i tullhänseende (jfr artiklarna 21 och 82 i tullkodexen).

Det saknar här betydelse i vilken mån varan är föremål för tullöver-

vakning efter övergången till fri omsättning. Vad som straffbeläggs är att

importören efter tullbehandlingen bryter mot ett villkor för den

medgivna befrielsen eller nedsättningen av införselpålagan. Det kan vara

fallet då beslutet om gynnsam behandlingen beror på hur varorna är

avsedda att slutligen användas (varornas slutanvändning).

I sådant fall skall importören vid införtullningen visa upp ett bevis om

tillstånd till gynnsam tullbehandling. Om importören redan vid

införtullningen avser att använda varan på annat sätt än som anges i

tillståndet, så kan han vara skyldig till tullbrott enligt första stycket. Om

han redan vid ansökningen om tillstånd har för avsikt att använda intyget

för sådant ändamål, kan han vara skyldig till försök till tullbrott enligt

första stycket i och med att han inger ansökningen.

Gynnsam behandling kan även följa av att varorna är av en viss

beskaffenhet som anges i författning och skall hanteras på visst sätt,

t.ex. denatureras (jfr del I, avd. III, i tillämpningskodexen). Medvetet

felaktiga uppgifter om varornas beskaffenhet eller hanteringen av

varorna kan föranleda straff enligt första stycket. Den här bestämmelsen

omfattar i stället den som inte bevisligen hade uppsåt redan vid

införtullningen att använda varorna på ett annat sätt än han angett men

som sedan gör det.

Ett exempel är när en person, som återvänder efter en utlandsvistelse

vid tullbehandling av sin bil, medges tullfrihet under särskilda villkor

men sedan säljer bilen i strid mot villkoren utan att han på föreskrivet

sätt anmält försäljningen till Tullverket och betalar in tull och skatt.

Brottet är fullbordat i och med att importören bryter mot villkoret

och därigenom ger upphov till fara för att importskatt undandras det

allmänna.

Särskilt om tredje stycket

Bestämmelsen har tillkommit i klargörande syfte. Straffbestämmelsen

är alltså tillämpliga enbart när det är fråga om sådana pålagor som det

ankommer på Tullverket att besluta. Det saknar betydelse om dessa

pålagor uppbärs av någon annan myndighet.

Paragrafen är inte tillämplig på sådan skatt som Tullverket beslutar

enligt lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter (2 kap. 13 § och

3 kap. 5 §). Den lagen omfattar inte någon tullbehandling.

9 §

Om ett brott som avses i 8 § är att anse som ringa, döms till

penningböter.

Paragrafen innehåller en särskild straffskala för ringa fall av tullbrott. I

lagrådsremissen var straffskalan intagen i tullbrottsparagrafen. För att

underlätta register- och statistikhanteringen och för att uppnå

likformighet med ringa fall av brottet smuggling (4 § SL) har de ringa

fallen brutits ut till en särskild paragraf.

Straffet för ringa brott är detsamma som i 2 § VSL. I

överensstämmelse med promemorian föreslås dock att bedömningen av

om ett brott är ringa skall göras beträffande alla de brott som omfattas

av paragrafen.

Bedömningen av om ett brott är ringa enligt denna paragraf beror

liksom när det gäller brottet smuggling enligt 3 § i princip enbart på

omständigheterna vid brottet (jfr författningskommentaren till 4 §).

Bedömningen av om brottet är ringa bör göras främst med utgångs-

punkt i storleken av det skatte- eller avgiftsbelopp som undandragits

eller felaktigt tillgodoräknats eller återbetalats. Emellertid kan

omständigheterna kring införseln (eller utförseln) vara sådana att

gärningen bör bedömas som ett normalbrott fastän det undandragna

(eller tillgodoräknade eller återbetalade) beloppet är sådant att

gärningen med hänsyn tagen enbart till det skulle ha bedömts som ett

ringa brott.

10 §

Om ett brott som avses i 8 § är att anse som grovt, döms för grovt

tullbrott till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen rört mycket betydande belopp, om gärningsmannen använt

falska handlingar eller vilseledande bokföring, om gärningen ingått som

ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större

omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art.

Paragrafen behandlar det grova tullbrottet. På motsvarande sätt som

anges i kommentaren till 5 § (grov smuggling) gäller att de objektiva

rekvisiten i 8 § skall vara uppfyllda och, på sätt närmare anges där, att

uppsåt skall föreligga.

I paragrafens andra stycke ges exempel på omständigheter som

särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett tullbrott skall anses

vara grovt. Exemplifieringen motsvarar i stort sett vad som föreskrivs i

4 § skattebrottslagen om grovt skattebrott. I likhet med när det gäller

grovt skattebrott (och grov smuggling enligt 5 §) är avsikten att brotts-

rubriceringen grovt brott skall förbehållas den från allmän synpunkt

mest allvarliga brottsligheten. Hänsyn skall tas till samtliga

omständigheter, varvid en helhetsbedömning skall göras. Härvid skall

emellertid särskild vikt fästas vid sådana omständigheter som anges i

straffbestämmelsen (jfr prop. 1995/96:170 s. 110 angående grovt

skattebrott).

I paragrafen har tagits in de konkreta exempel som anges i

skattebrottslagen. I förhållande till skattebrottslagen och promemorian

har gjorts den ändringen att vad som anges i skattebrottslagen om att

 förfarandet ... i annat fall varit av synnerligen farlig art har ersatts med

att gärningen annars varit av särskilt farlig art . Det är innebär en

anpassning till de förhållanden som är specifika just för brott i samband

med införsel eller utförsel (jfr 5 § andra stycket). Någon skillnad i

förhållande till rekvisiten i skattebrottslagen är inte avsedd.

För att avgöra vad som är mycket betydande belopp bör ledning

kunna hämtas från hur 4 § skattebrottslagen har tillämpats. Det bör här, i

likhet med vad som anges i förarbetena till skattebrottslagen, framhållas

att då det undandragna beloppet är stort, är beloppet i sig sällan den enda

omständigheten som är att beakta vid bedömningen om brottet är grovt

(jfr a. prop. s. 110). Exempelvis kan den omständigheten att det är fråga

om en systematisk och kommersiell kriminell verksamhet sammantaget

med att det rört sig om ett förhållandevis stort undandraget belopp

kvalificera brottet som grovt. Vidare bör beaktas de sakliga skillnader

som föreligger mellan skattebrott och tullbrott, exempelvis vilken

inverkan inkomstperiodiceringen har jämfört med redovisningen enligt

tullreglerna.

Liksom i skattebrottslagen har uttrycket falska handlingar samma

innebörd som i 14 kap. brottsbalken. En sådan handling kan utgöras av

exempelvis ett falskt ursprungsintyg för att få någon form av

förmånsbehandling vid import till gemenskapen. Liksom när det gäller

skattebrott kan användandet av oriktiga fakturor medföra att gärningen

vid en helhetsbedömning bör bedömas som grov, trots att det inte är

fråga om falska handlingar (jfr a. prop. s. 111, 163 och 253). Med

 vilseledande bokföring kan vara att jämställa exempelvis att någon

felaktigt redovisar en import i en sådan periodisk sammanställning

angående mervärdesskatt som avses i 10 kap. 33 36 §§ skattebetalnings-

lagen (1997:483).

I överensstämmelse med 4 § skattebrottslagen anges även den

situationen att gärningen ingått som ett led i en brottslighet som

utövats systematiskt eller i större omfattning (jfr a. prop. s. 111 f).

Omständigheterna kring ett tullbrott, dvs. smugglingssituationen, skiljer

sig dock ofta från hur ett skattebrott går till. Det här rekvisitet torde

därför bli tillämpligt i många situationer som i praktiken inte

förekommer i samband med skattebrott.

I lagrådsremissen fanns därefter intaget om gärningen med hänsyn

till omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet

varit av särskilt farlig art eller om gärningen annars varit av särskilt

farlig art . Lagrådet har uttalat att det första exemplet saknar

motsvarighet i skattebrottslagen och täcks av det senare exemplet ( om

gärningen annars varit av särskilt farlig art ). Lagrådet har därför

förordat att det förstnämnda exemplet skall utgå. Regeringen godtar

Lagrådets förslag men vill understryka följande. Det exempel som tas

bort har en motsvarighet i paragrafen om grov smuggling (5 §).

Exemplet täcker in sådana situationer som typiskt sett är aktuella inte

endast vid smuggling utan även vid tullbrott. Vad som anges i

författningskommentaren till 5 § bör därför få betydelse för vad

rekvisitet annars varit av särskilt farlig art skall omfatta. Det gäller

närmast vad som anges om att en gärningsman utsätter Tullverkets

anställda eller andra för allvarliga skador eller hot. Vidare gäller det vad

som anges om att en importör eller exportör medges vissa lättnader i

tullhanteringen, lättnader som bygger på att Tullverket visar ett särskilt

förtroende för honom.

Om någon förfalskar en handling som medel för ett tullbrott torde

han, i enlighet med allmänna straffrättsliga principer, i allmänhet komma

att dömas enligt följande. Utgör upprättandet av handlingen grov

urkundsförfalskning enligt 14 kap. 3 § brottsbalken, döms han för sådant

brott och grovt tullbrott i brottskonkurrens. Utgör upprättandet av

handlingen urkundsförfalskning enligt 14 kap. 1 § brottsbaken och

medför begagnandet av handlingen att tullbrottet är att anse som grovt,

döms han för grovt tullbrott medelst förfalskning (dvs. s.k. verklig

lagkonkurrens). Om tullbrottet, trots att en förfalskning har varit medel

för den, inte är att anse som grovt brott, döms han för

urkundsförfalskning och tullbrott i brottskonkurrens. Skulle

förfalskningen ha gjorts även för annat ändamål än sådant som har

samband med tullbrottet, kan det komma i fråga att oberoende av hur

tullbrottet bedöms döma särskilt för urkundsförfalskning. Skälet är att

förfalskningsbrottet då riktar sig även mot ett annat skyddsintresse än

det som tullagstiftningen avser att tillgodose. Det nu sagda torde

stämma överens med hur skattebrottslagen tillämpas (jfr prop. 1971:10

s. 251 och prop. 1995/96:170 s. 163 samt Lena[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl.,

Brottsbalken. En kommentar, s. 14:10 f). Då tullbrott har begåtts

medelst vilseledande bokföring, uppstår frågan om konkurrens mellan

bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § brottsbalken och tullbrott eller grovt

tullbrott. På motsvarande sätt som gäller för förhållandet mellan

skattebrott och bokföringsbrott, har de nu angivna synpunkterna relevans

även för dessa situationer (jfr prop. 1995/96:170 s. 163 f). I likhet med

vad som anförs i den propositionen torde det emellertid bli vanligare att

döma särskilt för bokföringsbrott, detta med hänsyn till de

skyddsintressen som åsidosätts genom bokföringsbrottet.

Straffskalan är densamma som för grovt skattebrott.

11 §

Den som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i 8 §, döms för

vårdslös tullredovisning till böter eller fängelse i högst två år.

Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar.

Paragrafen motsvarar 5 § VSL till den del som den gäller undandragande

av importskatt. I den här paragrafen är föreskrivet straff för den som av

grov oaktsamhet gör sig skyldig till en gärning som enligt de objektiva

rekvisiten i 8 § utgör ett tullbrott. Brottsrubriceringen har föreslagits av

Lagrådet.

Vad som skall anses utgöra grov oaktsamhet behandlas i den allmänna

motiveringen (avsnitt 5.7.2).

I andra stycket undantas från straffansvar sådana gärningar som

visserligen har begåtts av grov oaktsamhet men som med hänsyn till

omständigheterna ändå är att anse som ringa. Liksom när det gäller att

avgöra om ett uppsåtligt brott är ringa torde avgörande främst bli

storleken av det skatte- eller avgiftsbelopp som undandragits eller

felaktigt tillgodoräknats eller återbetalats (jfr författningskommentaren

till 9 §. Straffriheten för ringa fall har behandlats i den allmänna

motiveringen (avsnitt 5.6).

12 §

Den som uppsåtligen emballerar, transporterar, förvarar, döljer,

bearbetar, förvärvar, överlåter eller ingår avtal om upplåtelse av panträtt i

en vara som varit föremål för brott enligt 3 11 §§, döms för olovlig

befattning med smuggelgods till böter eller fängelse i högst två år.

Gärningen skall inte medföra ansvar, om den är ringa med hänsyn till

befattningen, omständigheterna kring denna, egendomens beskaffenhet

och värde samt övriga omständigheter.

Om gärningsmannen inte inser men har skälig anledning att anta att

varan varit föremål för brott, döms till böter. Om gärningen är ringa,

skall den inte medföra ansvar.

Ansvar enligt första eller andra stycket skall inte dömas ut, om

gärningen är belagd med straff i 1 § första stycket 1, 3 eller 4

narkotikastrafflagen (1968:64) eller i 3 a § narkotikastrafflagen jämförd

med dessa bestämmelser.

I denna paragraf straffbeläggs vissa fall av hantering av sådana varor som

har varit föremål för införsel- eller utförselbrott enligt

smugglingslagen, s.k. efterföljande hantering (jfr den allmänna

motiveringen avsnitt 5.5). Paragrafen motsvarar 6 § VSL samt 15 och

16 §§ i promemorian. Den skiljer sig från VSL i följande avseenden.

 I bestämmelsen straffbeläggs befattning även med sådana varor som

har varit föremål för ett oaktsamt införsel- eller utförselbrott, dvs. brott

enligt 7 eller 11 § SL. I 6 § VSL straffbeläggs befattning endast med

sådana varor som varit föremål för uppsåtligt brott (varusmuggling).

 Bestämmelsen omfattar fler slag av befattning än 6 § VSL.

Vid remissbehandlingen har väckts frågan om när brottet olovlig

befattning med smuggelgods är preskriberat. Denna fråga regleras i

35 kap. 1 och 4 §§ brottsbalken. Med hänsyn till brottets uppbyggnad

torde det ofta vara naturligt att tillämpa preskriptionsbestämmelserna på

motsvarande sätt som vid häleri. En sådan tillämpning torde innebära att

preskriptionstiden för ett brott i allmänhet skall räknas från den första

handling som utgör olovlig befattning med smuggelgods och att

gärningsmannens senare åtgärder således inte inverkar på

preskriptionstiden (jfr rättsfallet NJA 1984 s. 564). Vidare torde

åtalspreskription av införselbrottet (förbrottet) i regel komma att

omfatta även den befattning som smugglaren har med varan efter

införseln (jfr rättsfallet NJA 1985 s. 796). Då bestämmelserna om

åtalspreskription tillämpas måste emellertid beaktas de grundläggande

syftena med bestämmelserna om olovlig befattning med smuggelgods,

exempelvis att förhindra att varor som har varit föremål för tullbrott

finns i den fria rörelsen utan att ha blivit förtullade.

Första stycket

Detta stycke motsvarar 15 § i promemorian. Brottsrubriceringen

 olovlig befattning med smuggelgods används på förslag av Lagrådet

både för det fall en vara varit föremål för brottet smuggling och för det

fall en vara varit föremål för tullbrott.

Ansvar förutsätter alltså att den vara som någon tagit befattning med

har varit föremål för ett förbrott enligt de angivna bestämmelserna (3

11 §§). Såvitt avser införselreglerade varor medför detta således bl.a. att

regleringen (restriktionen) skall ha funnits vid införseltillfället. Om den

som fört in varan i efterhand får tillstånd till införseln, får varan därefter

hanteras fritt. Har en licensbestämmelse upphävts först efter det att

införseln skedde, är den här bestämmelsen i princip tillämplig på sådan

befattning som skett före upphävandet. En annan sak är att befattningen,

liksom införseln, i sådant fall kan vara straffri enligt vad som föreskrivs

i 5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken (jfr Ulf[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl.,

Kommentar till brottsbalken, del III, 4 uppl., 1994, s. 556).

Såvitt avser sådana varor som har varit föremål för brott enligt 8

11 §§ bör uppmärksammas följande. Bestämmelsen är i princip

tillämplig även om importskatten eller -avgiften har upphävts efter

införseln utan att upphävandet skett med retroaktiv verkan. Den nyss

nämnda bestämmelsen i brottsbalkens promulgationslag torde i

allmänhet inte leda till någon straffrihet i dessa fall.

Den efterföljande hantering som är straffbelagd utgörs av

emballering, transport, förvaring, döljande, bearbetning, förvärv,

överlåtelse och ingående av avtal om upplåtelse av vissa säkerhetsrätter.

Det förhållandet att någon emballerar varan innefattar alla åtgärder

för att förse varan med emballage eller för att ändra ett befintligt sådant.

Det kan röra sig om att gärningsmannen exempelvis paketerar varan så

att dess rätta beskaffenhet eller ursprung inte framgår eller att han

innesluter den i behållare eller något annat som transport- eller

förvaringsskydd.

Att någon transporterar en vara innebär i princip att det skall vara

fråga om en personlig medverkan i en efterföljande förflyttning av varan.

Var och en som deltagit i något moment av transporten kan alltså dömas

som gärningsman enligt den här bestämmelsen. Det är inte nödvändigt

att gärningsmannen har haft någon direkt fysisk kontakt med varan. Det

är således tillräckligt att någon har deltagit vid transportens inledande

eller avslutande moment (såsom lastningen respektive lossningen) eller

som chaufför eller vägvisare. Även den som under pågående transport

rekognoserar för att underlätta densamma kan dömas som gärningsman

enligt den här bestämmelsen. Tillämpningen av bestämmelsen bör ske

mot bakgrund av de allmänna straffrättsliga principer som gäller för s.k.

medgärningsmannaskap, dvs att som gärningsmän döms de som

tillsammans och i samråd har deltagit i olika moment av ett straffbelagt

handlande, även om inte var och en av dem självständigt skulle uppfylla

förutsättningarna för straffansvar som gärningsman. Denna princip torde

medföra att det normalt inte uppkommer några problem med att bedöma

när någon är att anse som gärningsman enligt den här bestämmelsen.

Den som inte kan dömas som gärningsman kan bli ansvarig för

exempelvis medhjälp. Det bör gälla den som t.ex. före en transport

rekognoserar lämpliga transportvägar eller letar reda på en lämplig

omlastningsplats. Detsamma bör gälla den som hyr ett utrymme för

omlastning eller förvaring, lånar ut pengar för att bekosta något moment

i transporten eller lånar ut eller skaffar fram lastmaskiner, lastfordon

eller förpackningsmaterial. Om transporten inte blir av, kan han i stället

bli att döma för medhjälp till försök till sådan olovlig befattning med

smuggelgods som är att anse som grov. Den som kommit till en

omlastningsplats men som grips innan omlastningen påbörjats kan

dömas för försök till olovlig befattning med smuggelgods, om denna är

att anse som grov (jfr 13 och 14 §§). Om den s.k. försökspunkten inte är

nådd, kan det bli fråga om ansvar för förberedelse till sådan olovlig

befattning med smuggelgods som är grov. Det kan gälla den som

exempelvis lämnat förskottsbetalning till någon för att denne skall

utföra en transport.

Med förvaring åsyftas alla former därav. Det är alltså straffbelagt att

någon i sin bostad eller annat utrymme som han disponerar har varor

som varit föremål för införselbrott. Detta innefattar även att någon har

sådan varor i sin bil eller i ett skåp på sin arbetsplats. Liksom

beträffande transport krävs det inte någon direkt fysisk hantering av

varan för att ansvar för förvaring skall inträda. Den som får se att någon

annan har placerat smuggelvaror i hans lägenhet, skall således anses

förvara varorna genom att han låter varorna finnas kvar.

Att någon gömmer undan varorna i någon annans utrymme eller

utomhus kan, beroende på omständigheterna, anses innebära att han

förvarar varorna eller att han döljer dem.

Med bearbetning av varan åsyftas ingrepp i varans fysiska struktur

eller i varans kemiska beskaffenhet.

Med förvärv och överlåtelse avses köp, byte och gåva. För att förvärv

och överlåtelse skall anses föreligga krävs, att det har kommit till stånd

ett obligationsrättsligt förvärv/överlåtelse i civilrättslig mening. Det

saknar således i princip betydelse om förvärvaren har fått egendomen i

sin besittning eller ens tagit någon fysisk befattning med den. Det saknar

även betydelse om förvärvet har skett med eller utan äganderätts- eller

återtagandeförbehåll för överlåtaren. Den som överlåter varan har i

allmänhet gjort sig skyldig till olovlig befattning med smuggelgods

redan genom att själv ha förvärvat varan. I sådant fall bör den därpå

gjorda överlåtelsen, liksom den mellanliggande förvaringen, anses vara

ett led i samma brottsliga gärning.

Bestämmelsen angående avtal om panträtt avser att någon ingår ett

obligationsrättsligt giltigt avtal om att varan skall utgöra säkerhet för

fullgörande av lån eller annat åtagande. Det spelar i princip ingen roll

vems åtagande som upplåtelsen syftar till att säkerställa. Det kan alltså

gälla ett åtagande som åvilar upplåtaren eller någon annan. Det har vidare

i princip ingen betydelse om upplåtelsen inte får någon sakrättslig

verkan. Ett pantförskrivningsavtal medför således ansvar för såväl

pantsättaren som panthavaren även om varan finns kvar hos pantsättaren

eller om den finns hos tredje man utan att någon denuntiation skett till

denne.

Bestämmelsens uppräkning av straffbara förfaranden är uttömmande.

Det är således inte fråga om enbart en exemplifiering. Den som på något

annat sätt hanterar en olovligen införd vara eller en vara som varit

föremål för undandragandebrottslighet, exempelvis genom att använda

den eller konsumera den, gör sig inte skyldig till brott enligt den här

bestämmelsen.

För ansvar enligt bestämmelsen krävs uppsåt hos gärningsmannen.

Eventuellt uppsåt är tillräckligt. Uppsåtet måste omfatta både själva

förfarandet och det förhållandet att varan har varit föremål för införsel-

eller utförselbrott. Kan uppsåt inte styrkas, är det möjligt att gärningen

kan medföra straffansvar enligt andra stycket.

Den som döms för förbrottet, dvs. smugglings- eller

undandragandebrottet, skall inte drabbas av ansvar även för den

efterföljande hanteringen av varan. Det följer av allmänna straffrättsliga

principer om s.k. skenbar lagkonkurrens; förbrottet sägs konsumera den

efterföljande hanteringen. Om det emellertid inte kan styrkas att den

som brutit mot den här bestämmelsen också har begått förbrottet, finns

det ingenting som hindrar att han fälls till ansvar för olovlig befattning

med smuggelgods. På motsvarande sätt som gäller för häleribrott,

utesluter en lagakraftvunnen dom avseende olovlig befattning med

smuggelgods att den dömde sedan döms för förbrottet, dvs. smuggling

eller undandragandebrott (s.k. res judicata).

Om varan har förts in genom ett uppsåtligt brott eller ett

oaktsamhetsbrott bör inte vara avgörande för brottets straffvärde.

Väsentligare kan vara exempelvis befattningens karaktär i sig och den

införda varans farlighet. Det kan alltså bli så att den som gjort sig

skyldig till förbrottet får en lindrigare påföljd än den som i ett senare

skede har tagit befattning med varan.

I andra meningen föreskrivs att gärningen inte skall föranleda ansvar

om den är ringa med hänsyn till omständigheterna. Detta har behandlats i

den allmänna motiveringen (avsnitt 5.6). Som anges där bör

bedömningen grundas på en helhetsbedömning av samtliga

omständigheter i det enskilda fallet. Av särskild vikt bör emellertid i

allmänhet anses vara de omständigheter som anges i bestämmelsen.

Straffrihet bör förutsätta att helhetsbedömningen av omständigheterna

utmynnar i att gärningen, fastän den varit uppsåtlig, i det enskilda fallet

framstår som så bagatellartad att den inte bör medföra straffansvar. En

försäljning och ett köp som är avsedda att ersätta en reguljär transaktion

bör i allmänhet medföra ansvar även om det endast är fråga om en enda

obruten butelj alkohol. Detta skiljer sig från den praxis som kommit till

uttryck i rättsfallet NJA 1981 s. 835.

Andra stycket

Bestämmelsen motsvarar 6 § andra stycket VSL och 16 § i

promemorian. Stycket är utformat i enlighet med vad Lagrådet

föreslagit. Genom denna utformning bör brottet inte betecknas som

olovlig befattning med smuggelgods utan som exempelvis brott mot

lagen om straff för smuggling.

De objektiva rekvisiten för ansvar enligt denna bestämmelse är

desamma som enligt första stycket. Skillnaden ligger i det subjektiva

rekvisitet. Enligt den här bestämmelsen krävs inte att gärningsmannen

inser utan i stället att han "har skälig anledning att anta" att varan varit

föremål för ett sådant förbrott som anges i första stycket. Liksom i

första stycket gäller emellertid att gärningsmannen måste ha uppsåt i

förhållande till befattningen i sig.

Uttrycket "har skälig anledning att anta" anger det mått av oaktsamhet

rörande förbrottet som förutsätts från gärningsmannens sida för

straffbarhet. Av betydelse i sammanhanget är bl.a. under vilka

omständigheter t.ex. ett förvärv har skett. Om det är fråga om en vara

som normalt inte förekommer i handeln här i landet eller det rör sig om

varor som ofta är föremål för införselbrott, exempelvis alkoholdrycker

eller tobaksvaror, finns det särskild anledning för en köpare att vara

försiktig. Vägledning i dessa avseenden kan hämtas från tillämpningen av

dels den nuvarande straffbestämmelsen (6 § andra stycket VSL), dels

9 kap. 7 § andra stycket 2 brottsbalken angående häleriförseelse.

Straffriheten för ringa fall är avsedd att vara oförändrad i förhållande

till nuvarande lagstiftning. Det torde, mot bakgrund av att det är fråga om

sådan befattning som sker till följd av oaktsamhet, i allmänhet innebära

att egendomens beskaffenhet eller värde i praktiken blir avgörande för

om gärningen är att anse som ringa.

Tredje stycket

Genom denna bestämmelse slås fast att brottet olovlig befattning med

smuggelgods är subsidiärt i förhållande till sådan befattning som är

straffbelagd i 1 § första stycket 1, 3 eller 4 narkotikastrafflagen eller

som är straffbelagd som motsvarande oaktsamhetsbrott enligt 3 a §

samma lag.

I nämnda punkter i 1 § narkotikastrafflagen straffbeläggs dels

överlåtelse av narkotika, dels förvärv av narkotika i överlåtelsesyfte, dels

anskaffning, bearbetning, förpackning, transport, förvaring eller annan

sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk. I 3 a §

narkotikastrafflagen straffbeläggs att någon av oaktsamhet begår gärning

som avses i bl.a. dessa punkter.

Bakgrunden till den här bestämmelsen är att bestämmelserna i VSL

och narkotikastrafflagen ytterst tillvaratar samma skyddsintressen. Med

hänsyn härtill och då straffskalorna i narkotikastrafflagen får anses vara

tillräckligt ingripande, är det lämpligt att låta ett förfarande som i och

för sig är straffbart enligt både första eller andra stycket och nämnda

bestämmelser i narkotikastrafflagen bestraffas enbart enligt de

sistnämnda bestämmelserna.

I den mån förfarandet i det enskilda fallet inte täcks av nämnda

bestämmelser i narkotikastrafflagen, innebär den här bestämmelsen

inget hinder att döma till ansvar för olovlig befattning med

smuggelgods. Den som exempelvis förvärvar insmugglad narkotika för

eget bruk kan således dömas för olovlig befattning med smuggelgods.

I SL finns särskilda bestämmelser som ger Tullverket och tjänstemän

vid såväl Tullverket som Kustbevakningen befogenheter när det gäller

förundersökning och tvångsmedel. Av 1 § andra stycket framgår att

befogenheterna kan bli tillämpliga även på sådana brott enligt

narkotikastrafflagen som avses i det här stycket (jfr kommentaren till

1 § andra stycket).

13 §

Om brott som avses i 12 § första stycket är att anse som grovt, döms för

grov olovlig befattning med smuggelgods till fängelse, lägst sex

månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt

eller i större omfattning, om gärningen avsett befattning med varor som

varit föremål för brott varigenom tull, annan skatt eller avgift till mycket

betydande belopp har undandragits det allmänna eller felaktigt

återbetalats eller tillgodoräknats någon eller om gärningen annars varit

av särskilt farlig art.

Paragrafen, som är ny i förhållande till VSL och inte har någon

motsvarighet i promemorian, har behandlats i den allmänna

motiveringen, avsnitt 5.3. Brottsrubriceringen grov olovlig befattning

med smuggelgods används på förslag av Lagrådet både för det fall en

vara varit föremål för brottet smuggling och för det fall en vara varit

föremål för tullbrott.

Genom denna paragraf införs en särskild straffskala för grova brott. I

andra stycket lämnas exempel på omständigheter som särskilt skall

beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Liksom när det gäller

brotten grov smuggling, grov narkotikasmuggling och grovt tullbrott

(5 §, 6 § tredje stycket och 10 §) skall det göras en helhetsbedömning av

samtliga omständigheter. Vid denna bedömning skall emellertid särskild

vikt fästas vid sådana omständigheter som anges i bestämmelsen.

Att gärningen har ingått som ett led i en brottslighet som utövats

systematiskt eller i större omfattning korresponderar med likalydande

rekvisit i 5 och 10 §§ angående grov smuggling och grovt tullbrott.

Liksom där avses primärt vad som kan kallas för den organiserade

brottsligheten. Vad som främst avses är att det är fråga om en

distributionsorganisation som är av sådan omfattning att befattningen av

det skälet är att anse som grov.

Rekvisitet mycket betydande belopp återfinns som rekvisit även

för grovt tullbrott (10 §). Rekvisitet tar direkt sikte på vad som

undandragits vid det eller de införseltillfällen som varorna härrör från.

Slutligen anges att gärningen annars varit av särskilt farlig art .

Även här kan ledning sökas från rekvisiten för grov smuggling och grovt

tullbrott. Som exempel kan nämnas befattning med sådan egendom som

avses i 5 § andra stycket i samband med rekvisitet att smugglingen

 annars inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande

samhällsintresse (jfr författningskommentaren till 5 § andra stycket).

De exempel som anges knyter visserligen an till omständigheter som

gör att smugglingsbrott och tullbrott kan vara grova. Det är emellertid av

grundläggande vikt att den här bestämmelsen tillämpas med

utgångspunkt i såväl befattningen i sig som befattningen sedd i belysning

av förbrottet eller förbrotten.

Om exempelvis en transport eller ett förvärv omfattar ett större antal

utrotningshotade djur, kan transporten respektive förvärvet anses utgöra

grov olovlig befattning med smuggelgods även om djuren har varit

föremål för olika smugglingsbrott som vart för sig inte har utgjort grov

smuggling. I sådant fall kan gärningen alltså anses ha varit av särskilt

farlig art. Som framgår av exemplen i lagtexten kan den som

systematiskt eller i större omfattning förvärvar smuggelgods göra sig

skyldig till grov olovlig befattning med smuggelgods. Det gäller alltså

även om varorna har varit föremål för olika smugglingsbrott som vart för

sig inte har utgjort grov smuggling.

14 §

För försök till smuggling, narkotikasmuggling eller tullbrott samt för

försök, förberedelse och stämpling till grov smuggling, grov

narkotikasmuggling, grovt tullbrott eller grov olovlig befattning med

smuggelgods döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken. Detsamma

gäller förberedelse till narkotikasmuggling samt stämpling till sådan

narkotikasmuggling som inte är att anse som ringa.

I denna bestämmelsen straffbeläggs olika former av ofullbordade

uppsåtliga brott. I lagrådsremissen fanns motsvarande reglering i

anslutning till respektive slag av brott, dvs. smuggling, tullbrott och

olovlig befattning med smuggelgods. På förslag av Lagrådet har

bestämmelserna samlats i en paragraf, gemensam för lagen i dess helhet.

Bestämmelsen är ny i förhållande till VSL såvitt avser försök till grov

olovlig befattning med smuggelgods samt förberedelse och stämpling

till grov smuggling, grovt tullbrott och grov olovlig befattning med

smuggelgods. Detta behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3).

I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.1) har behandlats bakgrunden

till att försöksbrottet behållits även i de fall det är fråga om s.k.

farebrott. Ändringar i förhållande till VSL har behandlats i den allmänna

motiveringen (avsnitt 5.3). Vad som förstås med försök, förberedelse

och stämpling regleras i 23 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken.

Gränsdragningen mellan fullbordat brott och försök har berörts i

kommentaren till 3, 8 och 12 §§.

Eftersom SL, i likhet med VSL, inte innehåller någon särskild

reglering avseende straffvärdet för försök, förberedelse eller stämpling,

så gäller de allmänna principer som ligger till grund för bestämmelserna

i brottsbalken. Det bör emellertid framhållas att det är av betydelse i

vilken mån gärningsmannen gjort vad som ankommit på honom för att

brottet skall fullbordas, då brottet upptäcks. Ju mer så är fallet eller ju

mer slumpbetonad upptäckten är, desto större skäl bör det finnas att

anse gärningen har samma straffvärde som vid ett fullbordat brott. En

sådan rättstillämpning har varit förutsedd i samband med VSL (jfr 1986

års varusmugglingsutrednings betänkande och promemorian, SOU

1991:84 s. 475 resp. Ds 1998:53 s. 461 f). Det står i överensstämmelse

med brottsbalken och har kommit till uttryck i rättspraxis (jfr Lena
[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Brottsbalken. En kommentar, s. 23:18 f, och rättsfallet

NJA 1997 s. 622). Samtidigt kan konstateras att sådana brott som enligt

VSL skulle vara att bedöma som försök i många fall kommer utgöra

fullbordade brott enligt SL. I linje med vad som nyss angetts om

straffvärdet vid ofullbordade brott, är denna förändring inte avsedd att

medföra någon ändring av straffmätningen.

I 8 § andra stycket 2 straffbeläggs tullbrott som sker genom att någon

förfogar över en vara som är föremål för tullbehandling. För försök till

sådant tullbrott kan dömas den som har börjat vidta åtgärder för att

förfoga över en vara men som avbryts innan det har uppkommit någon

materiell skyldighet att betala importskatt (jfr författningskommentaren

till 8 § andra stycket 2). Den som exempelvis grips då han håller på att

bryta sig in i ett tullager för att undanskaffa en vara kan dömas för

försök till tullbrott.

Det objektiva farerekvisitet i 8 § första stycket och andra stycket 1 får

bedömas på motsvarande sätt som sker vid andra typer av försök till

brott som har ett liknande farerekvisit (exempelvis försök till

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund eller mordbrand).

15 §

Den som frivilligt undanröjer sådan fara som avses i 3 § andra stycket

eller 6 § tillsammans med den bestämmelsen eller i 7 §, döms inte till

ansvar enligt den bestämmelsen. Den som frivilligt vidtar en åtgärd som

leder till att tull, annan skatt eller avgift som avses i 8 11 §§ kan

påföras, tillgodoräknas eller återbetalas med rätt belopp, döms inte till

ansvar enligt 8 13 §§.

Paragrafen innehåller en bestämmelse om frivillig rättelse. En liknande

bestämmelse finns i 8 a § VSL.

Möjligheten till frivillig rättelse enligt första meningen gäller den

som undanröjer fara för att en införsel fullföljs i strid med ett

införselförbud eller införselvillkor enligt vad som föreskrivs i 3 § andra

stycket. Möjligheten till frivillig rättelse gäller alltså för den som

annars skulle göra sig skyldig till uppsåtligt brott enligt den

bestämmelsen. Frivillig rättelse kan även göras av den som annars skulle

göra sig skyldig till oaktsamhetsbrott enligt 7 § första stycket jämfört

med bestämmelsen i 3 § andra stycket.

Frivillig rättelse enligt första meningen i den här paragrafen kan

dessutom göras av den som undanröjer fara för att ett utförselförbud

eller utförselvillkor bryts. Det gäller den som har föranlett sådan fara

genom att han av grov oaktsamhet har underlåtit att anmäla varan till

tullbehandling eller vid tullbehandling har lämnat oriktig uppgift eller

underlåtit att lämna föreskriven uppgift. Möjligheten gäller alltså den

som annars skulle göra sig skyldig till ett oaktsamhetsbrott enligt 7 §

andra stycket 1.

Slutligen omfattar möjligheten till frivillig rättelse enligt första

meningen den som av grov oaktsamhet har lämnat oriktig uppgift i

samband med en ansökan om ett sådant tillstånd som avses i 3 § tredje

stycket 3 och därigenom gett upphov till fara för att en vara förs in eller

ut med stöd av detta tillstånd. Möjligheten gäller alltså den som annars

skulle göra sig skyldig till brott enligt 7 § andra stycket 2.

På förslag av Lagrådet behandlas ansvar för smuggling av narkotika i

en särskild paragraf (6 §). Till följd härav har i den här paragrafen lagts

till det fallet att någon undanröjer fara för att en införsel av narkotika

fullföljs i strid med ett införselförbud eller -villkor enligt vad som

föreskrivs i 6 § tillsammans med 3 § andra stycket.

Bestämmelsen i första meningen motsvarar 8 a § andra stycket VSL

till den del den bestämmelsen avser oaktsamhetsbrott då en vara förs in

eller ut i strid med någon restriktion (jfr prop. 1972:110 s. 124 f, 129 f,

158 f och 160 angående dåvarande 5 § VSL).

Andra meningen motsvarar 8 a § första stycket och andra stycket

VSL till den del den paragrafen avser undandragandebrott (jfr a. prop.

och prop. 1986/87:166 s. 125 f). Bestämmelsen har utformats efter

mönster från motsvarande bestämmelse i 12 § skattebrottslagen (jfr

prop. 1971:10 s. 237 f, 261 f och 355 samt prop. 1995/96:170 s. 160,

168 f och 255). Den föreslagna bestämmelsen avser alltså primärt

frivillig rättelse av undandragandebrott enligt 8 11 §§.

Genom hänvisningen till 12 och 13 §§ klargörs att vid sådan rättelse

kan gärningsmannen inte heller dömas enligt de bestämmelserna för den

befattning som han har haft med varan efter undandragandebrottets

fullbordan. Detta följer emellertid i princip redan av att den som begått

ett tullbrott i regel inte kan dömas för sådan efterföljande befattning (jfr

kommentaren till 12 §).

I den mån tullreglerna innebär att även den som har tagit befattning

med varan kan bli tullskyldig, så kan denne utnyttja den här

bestämmelsen. Han kan alltså åstadkomma en frivillig rättelse genom att

ange varan till förtullning och bli påförd importskatten eller

importavgiften (jfr artiklarna 202 och 203 i tullkodexen samt prop.

1986/87:166 s. 126).

Liksom enligt 8 a § VSL och 12 § skattebrottslagen förutsätts att

rättelsen verkligen har skett frivilligt och inte skett exempelvis därför

att gärningsmannen blivit införstådd med att han skulle komma att bli

föremål för en utredning.

I överensstämmelse med 12 § skattebrottslagen leder en frivillig

rättelse enligt andra meningen till frihet från ansvar när än rättelsen sker.

Frivillig rättelse enligt första meningen kan ske intill dess att införseln

eller utförseln är att anse som fullföljd.

Angående paragrafens förhållande till brottsbalken kan nämnas

följande. I 23 kap. 3 § brottsbalken finns bestämmelser om straffrihet

vid försök, förberedelse och stämpling, då någon frivilligt föranleder att

ett brott inte fullbordas. I samma lagrum finns en bestämmelse om

straffrihet för den som frivilligt förebygger brottslig användning av ett

hjälpmedel. Dessa bestämmelser är tillämpliga vid brott enligt SL. I

29 kap. 5 § brottsbalken finns generella bestämmelser om att vid

straffmätningen särskilt skall beaktas att den tilltalade frivilligt har

angett sig liksom att han efter förmåga har försökt att förebygga eller

avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. Även dessa

bestämmelser är tillämpliga.

16 §

Om det inte är uppenbart oskäligt, skall följande egendom förklaras

förverkad:

1. vara som varit föremål för brott enligt denna lag eller en sådan varas

värde,

2. utbyte av brott enligt denna lag, och

3. vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med

ett brott enligt denna lag, eller värdet av det mottagna, om mottagandet

utgör brott enligt denna lag.

En vara som avses i första stycket 1 eller en särskild rätt till varan får

inte förklaras förverkad, om varan eller rättigheten efter brottet

förvärvats av någon som inte haft vetskap om eller skälig anledning till

antagande om egendomens samband med brottet. Vid förverkande enligt

första stycket 1 av en vara gäller inte bestämmelserna i 36 kap. 5 §

första och andra styckena brottsbalken om hos vem förverkande får ske.

Tillämpningsområde m.m.

Denna paragraf innehåller, liksom 17 §, bestämmelser om förverkande

vid brott enligt SL. Dessa båda paragrafer är emellertid inte

uttömmande. Förverkande kan nämligen ske även enligt de allmänna

bestämmelserna i 36 kap. 3 och 4 §§ brottsbalken. Dessa gäller

förverkande av vapen eller annan egendom som kan befaras komma till

brottslig användning och av ekonomiska fördelar som har uppkommit till

följd av brott begånget i utövning av näringsverksamhet. Enligt 36 kap.

6 § brottsbalken kan, i stället för att egendomen förverkas enligt

brottsbalken, åtgärder för att förebygga missbruk vidtas.

Den här paragrafen motsvarar 9 och 12 §§ VSL samt 19 § i

promemorian. Enligt paragrafen kan varor som har varit föremål för

brott enligt SL förverkas. Alternativt kan varornas värde eller del därav

förverkas. Vidare kan utbyte av brott enligt SL och viss ersättning för

brottsomkostnader förklaras förverkade.

I förhållande till 9 § VSL har gjorts följande ändringar.

 Förverkande kan avse även sådana varor som har varit föremål för brott

som begåtts av oaktsamhet (7 och 11 §§ SL) eller brottet olovlig

befattning med smuggelgods eller grovt sådant brott (12 och 13 §§ SL).

Detta behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.4.

 Värdeförverkande kan tillgripas på ett mer nyanserat sätt än enligt

VSL.

 Förverkande kan avse även utbyte av brott och ersättning för

brottsomkostnader.

Bestämmelsen om förverkande av utbyte av brott innebär en

anpassning till 36 kap. 1 § brottsbalken och därmed även till

Europarådets konvention av år 1990 om penningtvätt, efterforskning,

beslag och förverkande av vinning av brott (förverkandekonventionen).

Förhållandet till förverkandekonventionen behandlas närmare i den

allmänna motiveringen (avsnitt 5.4). Även bestämmelsen om

förverkande av viss ersättning innebär en anpassning till 36 kap. 1 §

brottsbalken. I promemorian finns inte någon motsvarighet till den

bestämmelsen.

Ett förverkande förutsätter att den gärning som begåtts är ett brott

enligt de principer som 1 kap. 1 § brottsbalken ger uttryck för. Det

innebär bl.a. följande. Alla objektiva och subjektiva rekvisit som

straffbestämmelsen innehåller skall vara uppfyllda. Det är inte

nödvändigt att gärningen har lett till lagföring och straff. Ett förverkande

kan alltså ske även om gärningsmannen inte har uppnått

straffbarhetsåldern.

Möjligheten att förverka gäller i princip oberoende av vilket brott

enligt SL som varan har varit föremål för. Det kan således vara fråga om

fullbordade brott, försöksbrott eller förberedelse till brott samt

uppsåtliga brott eller oaktsamhetsbrott. Om en vara har varit föremål för

olovlig befattning med smuggelgods enligt 12 (eller grov sådan

befattning enligt 13 §) kan förverkande ske på grund av såväl det brottet

som förbrottet.

I 33 § finns en särskild bestämmelse om att förverkandetalan i vissa

fall kan föras mot den som innehar en vara som skall förverkas enligt

första stycket punkten 1 i den här paragrafen.

Det bör här uppmärksammas att det i 2 § 1 mom. och 5 § lagen

(1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker finns

särskilda bestämmelser om förverkande enligt SL (jfr lagförslag 2.2).

Förverkande enligt första stycket

I överensstämmelse med vad som gäller enligt 9 § VSL innebär första

stycket punkten 1 att ett förverkande kan omfatta en sådan vara som har

varit föremål för brott, även om varans ägare inte har medverkat till

brottet. I dessa fall är således i princip det enda kriteriet att det är fråga

om sådana varor som har varit föremål för brott enligt SL. Detta avviker

från 36 kap. 5 § första och andra styckena brottsbalken. Där finns

särskilda föreskrifter om hos vem ett förverkande kan ske. Dessa

föreskrifter gäller endast i den mån annat inte har föreskrivits. SL:s

reglering angående förverkande av varor är en sådan föreskrift. I

klargörande syfte anges detta uttryckligen i andra stycket. Möjligheterna

att förverka enligt SL begränsas emellertid av dels kravet på att

förverkandet inte får vara uppenbart oskäligt, dels det undantag som

föreskrivs i andra stycket för den som i god tro har förvärvat varan. I

ställer för den insmugglade varan får dess värde förverkas.

Av första stycket punkten 2 följer att utbyte av brott enligt SL kan

förverkas. Med utbyte av brott förstås i princip detsamma som i 36 kap.

1 § brottsbalken. Med utbyte avses således såväl den konkreta egendom

som mottagits som det till ett penningbelopp uppskattade värdet av det

mottagna (jfr Ulf[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Kommentar till brottsbalken. Del III,

4 uppl., 1994, s. 465). Bestämmelsen tillåter alltså alternativt sak- eller

värdeförverkande.

Bestämmelsen får begränsad betydelse med hänsyn till att den införda

varan eller dess värde kan förverkas. Bestämmelsen kan dock få praktisk

betydelse när det gäller exempelvis ersättning för införselbrott,

ersättning för olovlig befattning med den insmugglade varan och vinst

vid försäljning av varan.

Även vad som föreskrivs i första stycket punkten 3 om förverkande av

kostnadsersättningar har en innebörd som motsvarar 36 kap. 1 §

brottsbalken. Ett förverkande av sådana ersättningar förutsätter

emellertid att mottagandet utgör brott enligt SL. Det medför att

tillämpningsområdet är begränsat. Vad som kommer ifråga är sådana

förberedelsebrott enligt 23 kap. 2 § brottsbalken som består i att någon

med uppsåt att utföra eller främja brott enligt SL har mottagit pengar

eller annan egendom som är avsedd att bestrida sådana utgifter som är

förbundna med genomförandet av brottet. I stället för det mottagna får

dess värde förverkas.

36 kap. 5 § tredje och fjärde styckena brottsbalken är tillämpliga. I

det lagrummets tredje stycke föreskrivs att särskild rätt till sådan

egendom som förklaras förverkad består, om inte även den särskilda

rätten förklaras förverkad. I samma lagrum fjärde stycket finns en

särskild föreskrift för det fall den förverkade egendomen belastas av en

sådan rätt som har vunnits genom utmätning eller betalningssäkring.

Eftersom SL inte innehåller någon särskild reglering i dessa avseenden

gäller dessa bestämmelser. Av andra stycket första meningen följer att

det är uteslutet att förverka en särskild rätt till en insmugglad vara, om

någon har förvärvat rättigheten i god tro efter brottet.

Ett förverkande skall inte ske i de fall där ett förverkande skulle vara

"uppenbart oskäligt". Av betydelse är främst egendomens värde i

förhållande till brottets straffvärde och den ekonomiska situationen hos

den som begått brottet. Allmänt sett bör gälla att om ett förverkande

framstår som alltför betungande mot bakgrund av brottet eller om ett

förverkande annars är påfallande oskäligt bör förverkandet kunna

underlåtas eller jämkas till att avse endast en del av ett varuparti eller

dess värde.

Såvitt avser införsel- eller utförselreglerade varor gör sig emellertid

regelmässigt sådana samhällsintressen gällande att ett förverkande inte

kan anses uppenbart oskäligt. Som framgår av promemorian (s. 489 f)

finns det dock vissa typer av införselregleringar som inte alltid kan

anses vara av sådan beskaffenhet, exempelvis införselbestämmelser med

s.k. övervakningslicenser. Vidare kan, som också påpekas i

promemorian (s. 490), särskilda aspekter göra sig gällande när det är

fråga om införsel av levande djur, främst sällskapsdjur.

Av betydelse är om det gäller ett uppsåtligt brott eller ett brott som

begåtts av oaktsamhet. Detta har behandlats i den allmänna motiveringen,

avsnitt 5.4. Är det fråga om ett oaktsamhetsbrott som innebär

undandragande av tull etc, dvs. brottet vårdslös tullredovisning enligt

11 §, bör ett förverkande kunna underlåtas i fler fall än när det gäller

olovlig införsel. För det fall någon har misstagit sig på tull- och

skattereglerna bör rättsfallet NJA 1994 s. 65 kunna tjäna till ledning

även i fortsättningen.

Det nu anförda kan ses mot bakgrund av 5 kap. 12 § och 8 kap. 12 §

förslaget till ny tullag (motsvaras av 90 § tullagen). I de bestämmelserna

föreskrivs bl.a. följande. Om en icke-gemenskapsvara eller dess värde

förverkas, skall annan skatt än tull och tulltillägg inte tas ut till den del

varan eller dess värde har förverkats. Betald tull skall beaktas vid

förverkande av en varas värde och vid bestämmande av påföljd.

I allmänhet torde det inte vara uppenbart oskäligt att förverka utbytet

av ett brott. Omständigheter som talar för att inte förverka ett utbyte av

brott torde kunna göra sig gällande främst då det är fråga om ett brott

som har begåtts av oaktsamhet.

Särskilt om värdeförverkande

Som framgår av första stycket i lagrummet och det föregående avsnittet

i författningskommentaren kan värdet av vad som insmugglats, utbytet

eller det mottagna förklaras förverkat. I VSL är möjligheterna till

värdeförverkande i praktiken mer begränsade. Värdeförverkande kan ske

enligt 9 § VSL då varan inte finns i behåll och enligt 12 § VSL vid

delförverkande. Den sistnämnda bestämmelsen torde ta sikte på sådana

fall där en vara, som bör förverkas endast till viss del, inte är delbar, t.ex.

en bil (jfr Stig Jungefors och E. Walberg, Smugglingslagstiftningen,

1961, s. 126).

När det gäller förverkande enligt första stycket punkten 1 av

införselförbjudna eller annars införselreglerade varor bör ett

förverkande normalt avse varan, om detta är möjligt. Vid

undandragandebrott bör det oftare kunna komma ifråga att förklara

värdet eller del därav förverkat.

Då det är fråga om förverkande enligt första stycket punkten 2 av

utbyte har domstolen, som framgår av det föregående, i princip fritt val

mellan att förklara den konkreta egendom även en rättighet som är

utbyte förverkad och att ålägga den hos vilken förverkandet skall ske att

till staten betala värdet av utbytet. Finns egendomen i behåll, bör dock i

allmänhet denna och inte värdet förklaras förverkad. Det nu sagda torde

stå i överensstämmelse med hur motsvarande bestämmelse i

brottsbalken tillämpas (jfr Ulf[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., a.a., s. 465 f).

Är det fråga om förverkande enligt första stycket punkten 3, dvs.

ersättning för brottsomkostnader, bör i allmänhet den mottagna

egendomen förverkas om den finns i behåll. Om hela egendomen av

någon anledning inte bör förverkas, kan en förverkandeförklaring avse en

del av egendomen eller en del av den jämte ett belopp som helt eller

delvis svarar mot värdet på den inte förverkade delen.

Genom möjligheten till värdeförverkande kan undvikas problem med

att utreda och bedöma om en vara finns eller skall anses finnas i behåll,

exempelvis då varan efter brottet har bearbetats eller på annat sätt

förändrats. Ett värdeförverkande ger också större möjligheter till ett

delförverkande och därmed även större möjligheter att göra en

nyanserad skälighetsavvägning enligt första stycket.

Om flera personer har gjort sig skyldiga till brott mot SL, kan var och

en av dem åläggas värdeförverkande. Tillämpningen härav bör ske i

enlighet med vad som gäller vid värdeförverkande enligt brottsbalken

(jfr prop. 1968:79 s. 52 jmfrd med s. 30 och 1986 års varusmugglings-

utrednings betänkande, SOU 1991:84, s. 333). Detta innebär bl.a.

följande. Varans värde bör utgöra den yttersta gränsen för vad som

sammanlagt får förklaras förverkat enligt punkten 1. Som huvudregel får

anses gälla att värdeförverkande inte skall ådömas solidariskt annat än

om det med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet är påkallat

(jfr även Ulf[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Kommentar till Brottsbalken. Del III, 4 uppl.,

1994, s. 493).

Med en varas värde bör i princip förstås det gällande legala

marknadsmässiga utförsäljningsvärdet inom landet. Detta var avsett även

vid tillkomsten av VSL (jfr prop. 1960:115 s. 74 f).

Godtrosförvärv m.m. (andra stycket)

Andra stycket första meningen motsvarar 9 § andra stycket VSL.

Bestämmelsen gäller till förmån för den som i god tro har förvärvat

varan eller rättigheten efter det att varan har varit föremål för brott

enligt SL.

I motsats till promemorian gäller bestämmelsen uttryckligen även

godtrosförvärv av särskild rätt till egendom som skall förverkas. Detta

överensstämmer med 9 § andra stycket VSL. Med särskild rätt förstås

detsamma som i 36 kap. 5 § tredje stycket brottsbalken, dvs. begränsade

sakrätter och säljares rätt till en vara som han sålt med

äganderättsförbehåll eller motsvarande. Bestämmelsen i brottsbalken

har behandlats i det föregående under rubriken Förverkande enligt första

stycket.

Även andra stycket andra meningen har behandlats under den

rubriken.

17 §

Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag får

förklaras förverkad, om förverkandet behövs för att förebygga brott

enligt denna lag eller det annars finns särskilda skäl till det. I stället för

egendomen får dess värde förklaras förverkat. I 36 kap. 5 § brottsbalken

finns bestämmelser om hos vem förverkande får ske och om särskild

rätt till förverkad egendom.

I stället för förverkande av egendomen eller dess värde får rätten

föreskriva att någon åtgärd vidtas med egendomen som förebygger

fortsatt missbruk av den. I sådana fall får dock även en del av

egendomens värde förklaras förverkat.

Paragrafen, som motsvarar 10 och 12 §§ VSL samt 20 § i promemorian,

innehåller särskilda regler om förverkande av hjälpmedel som använts

vid brott enligt SL. På sätt framgår av kommentaren till 16 § (under

rubriken Tillämpningsområde m.m.) är förverkandebestämmelserna i SL

dock inte uttömmande. Som exempel kan nämnas särskilt inrättade

hjälpmedel som påträffas utan att det finns något smuggelgods i dem.

Sådana hjälpmedel torde kunna förverkas med stöd av 36 kap. 3 §

brottsbalken eller åtgärdas enligt 36 kap. 6 § brottsbalken. Det kan gälla

exempelvis en resväska med dubbla bottnar eller en lastbil med

lönnfack.

Paragrafen är visserligen utformad huvudsakligen efter mönster av

36 kap. 2 och 6 §§ brottsbalken. Vid tillämpningen måste emellertid

hänsyn tas till de syften som uppbär smugglingslagstiftningen.

Paragrafen skiljer sig från 10 och 12 §§ VSL i följande avseenden.

 Förverkande kan avse även sådana varor som varit föremål för brott

som begåtts av oaktsamhet (7 och 11 §§ SL) eller brottet olovlig

befattning med smuggelgods eller grovt sådant brott (12 och 13 §§ SL).

Detta behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.4.

 Värdeförverkande kan tillämpas på ett mer nyanserat sätt än enligt

VSL.

 I likhet med vad som gäller enligt 36 kap. 2 § brottsbalken, uppställs

det inte i förverkandebestämmelsen något krav på att ägaren eller någon

som var i hans ställe skall ha medverkat till brottet. I stället begränsas

tillämpningsområdet, liksom i brottsbalksparagrafen, genom att

förverkande kan ske endast hos de personer som anges i 36 kap. 5 §

första och andra styckena brottsbalken. Detta har behandlats i den

allmänna motiveringen, avsnitt 5.4.

Dessa bestämmelser i brottsbalken blir direkt tillämpliga. Detsamma

gäller bestämmelserna i 36 kap. 5 § tredje och fjärde styckena

brottsbalken. De bestämmelserna har behandlats i kommentaren till

16 §.

Ett förverkande enligt den här paragrafen förutsätter inte att även den

införda varan förverkas.

I motsats till 16 § är bestämmelsen uttryckligen fakultativ ( får i

stället för skall förverkas). Möjligheterna att förverka enligt 16 §

begränsas främst av kravet att ett förverkande inte får vara uppenbart

oskäligt. Motsvarande begränsning gäller i princip visserligen även när

det är fråga om förverkande enligt den här paragrafen (jfr 36 kap. 16 §

brottsbalken). Genom att paragrafen är fakultativ markeras emellertid att

förverkande enligt paragrafen är avsett att tillgripas i mindre

utsträckning än när det gäller förverkande enligt 16 § (jfr

författningskommentaren till den bestämmelsen såvitt avser

oskälighetsbedömningen).

Första stycket

Med "hjälpmedel" avses i princip detsamma som i 36 kap. 2 §

brottsbalken. Förverkande enligt den här bestämmelsen kan komma att

avse bl.a. transportredskap, såsom bilar, båtar, släpkärror m.m., och yttre

höljen för varor, exempelvis containrar och resväskor. Paragrafen

omfattar även t.ex. särskilda kläder och andra persedlar som är avsedda

att ha en funktion då varor smugglas. Skriftliga handlingar och

dataprogram kan också utgöra exempel på sådant som i enskilda fall kan

betraktas som hjälpmedel.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4) behandlas hur bestämmelsen

förhåller sig till Europarådets konvention av år 1990 om penningtvätt,

efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott

(förverkandekonventionen).

Liksom när det gäller förverkande enligt 36 kap. 2 § brottsbalken

krävs det inte att användningen av hjälpmedlet har varit en förutsättning

för att brottet skulle kunna komma till stånd. Det behöver inte heller

vara så att föremålet är särskilt konstruerat eller annars särskilt lämpat

för att användas just för brott.

Emballage och liknande varuförpackningar är ofta så nära förbundna

med själva varan att ett förverkande av varan enligt 16 § omfattar även

förpackningen omkring den. Om den paragrafen inte anses tillämplig,

kan det i stället komma i fråga att med stöd av den här paragrafen

förverka emballaget som ett hjälpmedel.

Ett förverkande får beslutas "om förverkandet behövs för att

förebygga brott" enligt SL. Här bör fästas särskilt avseende vid

egendomens mer eller mindre utpräglade egenskap av hjälpmedel,

omständigheterna kring brottet och egendomens betydelse i

sammanhanget. Att hjälpmedlet även tidigare har använts vid likartad

brottslighet torde redan i sig vara en sådan omständighet som starkt talar

för att ett förverkande är påkallat för att förebygga brott.

Förverkande kan enligt paragrafen vidare ske när "det annars finns

särskilda skäl till det". Denna grund för förverkande tar närmast sikte

på förverkandeinstitutets allmänpreventiva betydelse. Rekvisitet bör bli

tillämpligt främst när det gäller sådan egendom som inte i sig utgör

något typiskt hjälpmedel utan som normalt används i helt legala

sammanhang. En tillämpning på denna grund kan bli aktuell vid grova

brott, särskilt om det gäller organiserad införselbrottslighet eller annars

omfattande brottslighet av allvarligare slag. Återfall kan tillmätas

betydelse även när det är fråga om att tillämpa det här rekvisitet.

Av andra meningen i första stycket framgår att värdeförverkande får

ske i stället för förverkande av själva hjälpmedlet. I motsats till vad som

gäller enligt VSL är värdeförverkande ett i princip jämställt alternativ till

sakförverkande. Eftersom förverkandet har sin utgångspunkt i att det är

fråga om ett hjälpmedel framstår det dock som naturligt att möjligheten

att förverka värdet även om förutsättningarna för det formellt sett är

desamma som för ett sakförverkande tillgrips endast när egendomen

inte längre finns i behåll eller något annat särskilt skäl talar för det.

Sådana skäl kan vara att hjälpmedlet utgör ordinär egendom som har ett

så högt ekonomiskt värde att ett förverkande skäligen bör avse endast en

del därav.

Andra stycket

I detta stycke föreskrivs att i stället för förverkande enligt första stycket

får rätten besluta om åtgärder till förebyggande av fortsatt missbruk av

hjälpmedlet. Möjligheten att meddela sådana föreskrifter tar sikte på

situationer då det skulle vara oskäligt eller i vart fall framstå som i

någon mening stötande att förverka hjälpmedlet, främst med hänsyn till

hjälpmedlets värde i förhållande till brottet.

I sista meningen har öppnats en möjlighet att kombinera ett beslut om

åtgärder med ett beslut om partiellt värdeförverkande. Avsikten är att

den samlade effekten av detta skall stå i rimlig proportion till det

begångna brottet. Möjligheten är alltså främst avsedd för fall då å ena

sidan ett förverkande av hjälpmedlet i sig framstår som oskäligt och å

andra sidan ett beslut om åtgärd enligt första meningen inte ensamt kan

anses vara tillräckligt ingripande från allmän synpunkt.

18 §

När ett beslut om förverkande av egendom har vunnit laga kraft, skall

egendomen säljas genom Tullverkets försorg eller i den ordning som i

allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom. Egendomen

får i stället förstöras om

1. den inte kan säljas,

2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller

3. den annars är olämplig för försäljning.

Vad som anges i första stycket gäller endast om inget annat är

föreskrivet i lag eller annan författning.

Om i stället för egendomen dess värde har förklarats förverkat och det

fastställda beloppet har betalats inom två månader från det att beslutet

om förverkande vann laga kraft, skall egendomen utlämnas till ägaren.

Om beloppet inte har betalats inom denna tid, får egendomen säljas

enligt vad som föreskrivs i första och andra styckena och det fastställda

beloppet tas ut ur de influtna medlen. Om det uppkommer ett överskott,

sedan kostnaderna för försäljningen dragits av, skall detta betalas ut till

ägaren eller någon annan rättsinnehavare.

Paragrafen innehåller regler om försäljning eller förstöring av egendom

som har förverkats med stöd av 16 § eller 17 §. De åtgärder som anges

får vidtas först efter det att förverkandebeslutet har vunnit laga kraft.

Första stycket

Stycket motsvarar 22 § första stycket VSL och 21 § första stycket i

promemorian. Den här föreslagna bestämmelsen överensstämmer i sak

helt med promemorian och 1986 års varusmugglingsutrednings

betänkande (19 § första stycket i betänkandet).

Inledningsvis anges hur försäljning av förverkad egendom skall ske.

Liksom enligt VSL är det Tullverket som har huvudansvaret för sådan

försäljning.

Avyttringen kan emellertid också ske i enlighet med de regler som i

allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom, dvs. enligt

bestämmelserna i lagen (1974:1066) om förfarandet med förverkad

egendom och hittegods m.m. Valet av försäljningsordning får göras från

fall till fall. Det bör göras så att bästa möjliga resultat kan förväntas

uppnås. Även hänsyn av praktisk art kan emellertid vägas in.

Förverkad egendom som inte kan säljas får enligt andra meningen

punkten 1 förstöras. Det kan här vara fråga om varor som inte har något

marknadsvärde.

Enligt andra meningen punkten 2 får förverkad egendomen förstöras

även då den kan befaras komma till brottslig användning. Det kan vara

fråga om exempelvis farliga införselreglerade varor eller egendom som

speciellt ställts i ordning för att användas som hjälpmedel vid in- eller

utförselbrott, t.ex. resväskor med dubbla bottnar eller fordon med dolda

förvaringsutrymmen. Om det är ekonomiskt försvarbart, kan sådan

egendom dock först återställas i ursprungligt skick och sedan säljas.

Genom andra meningen tredje punkten föreskrivs att förverkad

egendom får förstöras också då den i annat fall är olämplig för

försäljning. Det kan gälla exempelvis smittade djur eller växter. Det kan

också vara fråga om egendom som har ett så lågt marknadsvärde att det

inte kan antas täcka de kostnader som en försäljning skulle vara förenad

med.

Andra stycket

Här anges att bestämmelsen i första stycket är subsidiär i förhållande till

andra författningar. En motsvarande bestämmelse återfinns i VSL men

inte i promemorian eller 1986 års varusmugglingsutrednings

betänkande.

Genom denna bestämmelse klargörs att vad som anges i första stycket

om försäljning och förstöring av förverkad egendom gäller endast i den

mån annat inte följer av lag eller andra föreskrifter, exempelvis

förordningar utfärdade av regeringen eller av myndighet med stöd av

bemyndigande. I sådana föreskrifter kan finnas bestämmelser som

begränsar möjligheterna att försälja egendom. Det kan gälla exempelvis

vapen, växter eller djur. Som exempel på det sistnämnda kan nämnas

31 § artskyddsförordningen (1998:179).

Här bör även nämnas 3 § lagen om transport, förvaring och förstöring

av införselreglerade varor, m.m. (4 § i förslaget till lag om ändring i den

lagen, anmärkt i den allmänna motiveringen, avsnitt 3). I den

bestämmelsen föreskrivs att vid försäljning genom Tullverkets försorg

av en vara, som omfattas av ett införselvillkor, skall införselvillkoret

vara uppfyllt. Vidare föreskrivs att kan en försäljning inte ske, tillsyns-

myndigheten bestämmer hur det skall förfaras med varan.

Tredje stycket

Bestämmelsen i detta stycke motsvarar i 22 § andra stycket VSL och

21 § andra stycket i promemorian. Stycket reglerar verkställigheten av

ett värdeförverkande. På motsvarande sätt som enligt VSL skall

egendomen kunna säljas med stöd av smugglingslagstiftningen för att

staten skall tillgodogöras det förverkade värdet. En försäljning skall ske

i de former som anges i första stycket första meningen. I sådana fall

som avses i första stycket andra meningen bör det inte komma ifråga att

sälja egendomen. Vidare skall iakttas sådana begränsningar som avses i

andra stycket. Om varorna till följd av dessa skäl inte skall säljas, skall

varorna utlämnas till ägaren eller någon annan rättsinnehavare.

19 §

Tullverket får fatta beslut om att inleda förundersökning enligt

23 kap. rättegångsbalken angående brott enligt denna lag eller andra

brott som avses i 1 § andra stycket. De befogenheter och skyldigheter

som undersökningsledaren har enligt rättegångsbalken gäller i sådant fall

Tullverket. Tullverket skall förordna särskilda befattningshavare i verket

att fullgöra verkets uppgifter.

Är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av

förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan

misstänkas för brottet. Åklagaren skall även annars överta ledningen, när

detta är påkallat av särskilda skäl.

När en förundersökning leds av en åklagare, får åklagaren anlita

biträde av Tullverket. Åklagaren får också uppdra åt tjänstemän vid

verket att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är

lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.

Paragrafen motsvarar 13 § VSL samt 22 § första och andra styckena i

promemorian. Genom paragrafen ges Tullverket rätt att inleda och

bedriva förundersökning. Vidare regleras åklagarens skyldighet att ta

över ledningen av en sådan förundersökning. Dessutom tillerkänns

åklagaren befogenhet att ta i anspråk tulltjänstemän då han leder en

förundersökning.

Den här föreslagna bestämmelsen skiljer sig från VSL på så sätt att

bestämmelsen inte ger åklagaren rätt att meddela anvisningar då

förundersökningen leds av Tullverket. Det innebär en anpassning till den

ordning som enligt rättegångsbalken råder, då en förundersökning leds

av en polismyndighet (ändring den 1 april 1995 av 23 kap. 3 §

rättegångsbalken genom SFS 1994:1412; jfr prop. 1994/95:23 s. 79 ff

och 118 f). Dessutom har regleringens anknytning till rättegångsbalken

gjorts tydligare än i VSL.

Paragrafen innebär inte någon begränsning av polisens befogenhet att

utreda sådan brottslighet som det här är fråga om. Att polisen och

Tullverket har ett delvis gemensamt arbetsområde gäller inte enbart för-

undersökningsverksamheten utan även utrednings- eller spaningsstadier

dessförinnan.

Första stycket

Genom första meningen ges Tullverket befogenhet att fatta beslut om

att inleda förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap.

rättegångsbalken. Befogenheten att fatta sådant beslut omfattar dels

brott enligt den föreslagna lagen, dels andra brott som avses i 1 § andra

stycket. Hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i kommentaren till

den bestämmelsen.

 I första stycket andra meningen hänvisas i fråga om Tullverkets

befogenheter och skyldigheter till vad som gäller enligt

rättegångsbalken för undersökningsledare. Genom 23 kap. 24 §

rättegångsbalken blir även förundersökningskungörelsen (1947:948)

tillämplig, i den mån inget annat följer av bestämmelserna i SL. Det nu

sagda innebär bl.a. följande. Tullverket har befogenhet att lägga ned

förundersökningen (23 kap. 4 § andra stycket och 4 a §), hålla förhör

med var och en som kan antas lämna upplysningar av betydelse för

utredningen (23 kap. 6 §), hämta någon till förhör (23 kap. 7 §),

kvarhålla någon för förhör (23 kap. 9 §), inhämta yttrande från sakkunnig

(23 kap. 14 §), ansöka om kvarstad och interimistiskt ta lös egendom i

förvar (26 kap. 2 och 3 §§), ta egendom i beslag (27 kap. 4 §) och

besluta om husrannsakan (28 kap. 4 §). Likaså framgår av hänvisningen

att under förundersökningen har Tullverket skyldighet att iaktta de

begränsningar och åligganden som gäller för undersökningsledare. Det

kan gälla exempelvis att anmäla till rätten behov av offentlig försvarare

(23 kap. 5 §), ombesörja förhörsvittne (23 kap. 10 §) m.m. Vid

förundersökningen skall protokoll föras över vad som förekommit vid

denna och som är av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första

stycket).

Det måste emellertid understrykas att tillämpningsområdet för de här

nämnda befogenheterna i praktiken är begränsat. Det följer av dels

bestämmelserna i andra stycket om att åklagaren i angivna fall skall ta

över ledningen av förundersökningen, dels 3 § lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare om skyldighet för

åklagaren att i visst fall vara förundersökningsledare, dels bestämmelsen

i 32 § som begränsar Tullverkets åtalsrätt till att gälla bötesmål. I andra

stycket, som kommenteras nedan, föreskrivs att åklagaren skall ta över

ledningen för en förundersökning så snart någon skäligen kan misstänkas

för brottet, om saken inte är av enkel beskaffenhet. Där föreskrivs vidare

att åklagaren även annars skall överta ledningen, när detta är påkallat av

särskilda skäl. I 3 § i 1964 års lag föreskrivs att en förundersökning mot

den som inte har fyllt arton år alltid skall ledas av åklagaren om den unge

är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse i

mer än sex månader.

I första stycket tredje meningen föreskrivs att Tullverket skall

förordna särskilda befattningshavare i verket att fullgöra verkets

uppgifter. Med detta avses de uppgifter som enligt den här

bestämmelsen ankommer på verket. Bestämmelsen betingas främst av

att tullverksamheten numera bedrivs av en enda myndighet, Tullverket.

Andra stycket

I första meningen föreskrivs att om saken inte är av enkel beskaffenhet,

skall ledningen av en förundersökning övertas av en åklagare så snart

någon skäligen kan misstänkas för brottet. Bestämmelsen har sin

motsvarighet i 23 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken.

Enligt andra meningen skall åklagaren överta ledningen av en

förundersökning även annars "när det är påkallat av särskilda skäl".

Bestämmelsen motsvarar 23 kap. 3 § första stycket tredje meningen

rättegångsbalken.

Precis som enligt rättegångsbalken innebär ett övertagandebeslut att

åklagaren övertar ansvaret för hela förundersökningen. Det är alltså inte

möjligt att dela en förundersökning på så sätt att åklagaren har ledningen

av utredningen mot en viss person, medan ledningen av utredningen i

övrigt ligger kvar på Tullverket (jfr a. prop. s. 79 ff och 118 f).

Det är inte lämpligt att i lagen närmare bestämma när åklagaren skall

överta förundersökningen. Huruvida ett förundersökningsärende är "av

enkel beskaffenhet" eller inte måste avgöras från fall till fall. Vid denna

bedömning får hänsyn främst tas till sådana omständigheter som hur

gärningsmannen ställer sig till misstankarna, hur omfattande de

återstående utredningsuppgifterna kan beräknas bli, deras karaktär

liksom behovet av att använda tvångsmedel samt hur allvarlig brottslighet

det är fråga om. Huruvida det annars finns särskilda skäl får bedömas

med utgångspunkt i motsvarande omständigheter men mot bakgrund av

att det inte finns någon som skäligen kan misstänkas för brottet. Med

hänsyn härtill kan det vara av särskild vikt i vilken mån det är fråga om

brott av allvarligare beskaffenhet eller användning av tvångsmedel. I

promemorian (s. 499) exemplifieras och konkretiseras frågeställningen

närmare. Vad som anförs där överensstämmer huvudsakligen med 1986

års varusmugglingsutrednings betänkande (SOU 1991:84 s. 509 f).

Tredje stycket

Bestämmelsen motsvarar 23 kap. 3 § andra stycket rättegångsbalken.

Genom denna bestämmelse möjliggörs att åklagaren kan ta tillvara

tulltjänstemännens särskilda kunskaper och erfarenheter beträffande

sådana brott som det här är fråga om.

20 §

Innan förundersökning har hunnit inledas, får en tjänsteman vid

Tullverket eller Kustbevakningen i enlighet med vad som föreskrivs i

23 kap. 3 § tredje stycket rättegångsbalken hålla förhör och vidta andra

utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen av brott enligt

denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket. Vidtagna

åtgärder skall så snart som möjligt anmälas för den som har rätt att leda

förundersökning rörande brottet.

Vad som föreskrivs i 23 kap. 8 § rättegångsbalken om befogenhet för

polisman att ålägga någon att följa med till förhör och att ta med någon

till förhör gäller även för tjänsteman vid Tullverket eller

Kustbevakningen vid utredning av brott enligt denna lag eller andra brott

som avses i 1 § andra stycket.

Bestämmelsen i första stycket är ny i förhållande till VSL.

Bestämmelsen motsvarar 22 § tredje stycket i promemorian.

Bestämmelsen gäller endast tiden innan en förundersökning har hunnit

inledas. Bestämmelsen ger tjänstemän vid Tullverket och

Kustbevakningen befogenhet att i enlighet med 23 kap. 3 § tredje

stycket rättegångsbalken vidta utredningsåtgärder som är av betydelse

för utredningen. Vad hänvisningen till 1 § andra stycket innebär har

behandlats i kommentaren till den bestämmelsen.

En sådan åtgärd som omfattas av bestämmelsen kan alltså vara att hålla

förhör i anslutning till ett misstänkt brott avseende införsel till eller

utförsel från landet. Det kan också vara fråga om åtgärder för

exempelvis platsundersökning. Att med tvång medta en person till

förhör regleras genom det föreslagna andra stycket.

Första stycket andra meningen motsvarar 3 a § tredje meningen

förundersökningskungörelsen.

Andra stycket motsvarar närmast del av 14 § andra stycket VSL och

del av 23 § i promemorian (jfr promemorian s. 501 f). Bestämmelsen

gäller befogenhet för tjänstemän vid Tullverket och Kustbevakningen att

ålägga någon att följa med till förhör och ta med personen till förhör.

Bestämmelsen gäller de fall då någon inte har gripits och det inte heller

är fråga om beslut av undersökningsledaren att hämta någon (enligt 21 §

SL respektive 19 § SL jämförd med 23 kap. 7 § rättegångsbalken).

Promemorians bestämmelse torde emellertid i första hand avse

medtagande efter det att någon har gripits. Som påpekats under

remissbehandlingen bör det finnas en uttrycklig bestämmelse för de här

avsedda fallen.

I 23 kap. 8 § första stycket rättegångsbalken föreskrivs följande. På

tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den plats där ett

brott begås skyldig att medfölja till ett förhör som hålls omedelbart

därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till

förhöret. I det följande stycket i lagrummet finns en särskild reglering

om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i fyra

år. Den delen av lagrummet blir i praktiken inte tillämplig, eftersom den

nu föreslagna bestämmelsen inte omfattar sådana brott. I lagrummets

tredje stycke föreskrivs att paragrafen gäller även innan

förundersökningen har hunnit inledas.

Genom bestämmelsen ges tjänstemän vid Tullverket och

Kustbevakningen alltså motsvarande befogenhet som gäller för polisman

enligt 23 kap. 8 § rättegångsbalken. Denna befogenhet gäller mot såväl

den som kan misstänkas för brottet som annan. Såvitt avser den

misstänkte kan det vara aktuellt att tillämpa antingen den här föreslagna

bestämmelsen eller bestämmelserna om gripande (jfr Peter Fitger,

Rättegångsbalken, s. 23:40 f). Om en tjänsteman vid Tullverket eller

Kustbevakningen inte kommer till brottsplatsen i nära anslutning till att

brottet begås eller om den som skall höras då inte finns på brottsplatsen,

är bestämmelsen inte tillämplig. I sådant fall kan emellertid

bestämmelserna om gripande (jfr 21 §) eller hämtning (jfr 19 § första

stycket andra meningen jämförd med 23 kap. 7 § rättegångsbalken) vara

tillämpliga.

Bestämmelsen är tillämplig endast vid utredning av brott enligt denna

lag eller andra brott som anges i 1 § andra stycket (jfr kommentaren till

den bestämmelsen).

21 §

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har samma

befogenhet som en polisman att enligt 24 kap. 7 § första stycket

rättegångsbalken gripa den som misstänks för brott enligt denna lag eller

andra brott som avses i 1 § andra stycket. Vad som föreskrivs i

rättegångsbalken om befogenheter och skyldigheter i förhållande till

den som gripits gäller för tjänstemannen i samma utsträckning som för

en polisman samt för Tullverket i samma utsträckning som för en

polismyndighet.

Bestämmelsen motsvarar 14 § andra stycket VSL och 23 § i

promemorian när det gäller befogenheten att gripa någon.

Bestämmelsen innebär emellertid även rätt för Tullverket eller

ifrågavarande tulltjänsteman att häva beslutet. Det är nytt i förhållande

till VSL.

Genom första meningen ges tjänstemän vid Tullverket och

Kustbevakningen samma rätt som polismän har enligt rättegångsbalken

att gripa den som är misstänkt för brott enligt SL eller ett sådant brott

som avses i 1 § andra stycket. Vad hänvisningen till 1 § andra stycket

innebär har behandlats i kommentaren till den bestämmelsen.

Förutsättningarna för en polisman att gripa någon regleras i 24 kap.

7 § första stycket rättegångsbalken. Där föreskrivs att om det finns skäl

att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även

utan anhållningsbeslut. Vad som avses med skäl att anhålla någon

framgår av 24 kap. 6 § rättegångsbalken.

I 24 kap. 7 § andra stycket rättegångsbalken föreskrivs en generell rätt

för envar att gripa dels den som är efterlyst för brott, dels den som har

begått brott, på vilket fängelse kan följa, och som påträffas på bar

gärning eller flyende fot . Denna rätt att gripa någon tillkommer nämnda

tjänstemän direkt enligt bestämmelsen i rättegångsbalken.

Genom andra meningen klargörs hur regelverket i rättegångsbalken

blir tillämpligt i den mån det gäller sådana befogenheter och

skyldigheter som enligt rättegångsbalken åvilar polisman eller

polismyndighet. Det gäller exempelvis vad som föreskrivs i 24 kap. 8 §

andra stycket rättegångsbalken om förhör och anmälan till åklagare.

Andra meningen i förening med 24 kap. 8 § tredje stycket

rättegångsbalken innebär följande. Innan åklagaren har underrättats om

frihetsberövandet, får beslutet om gripande hävas av Tullverket, om det

är uppenbart att det inte finns skäl för ett fortsatt frihetsberövande. I

omedelbar anslutning till ett gripande får beslutet därom hävas även av

den tjänsteman som fattat beslutet. Det innebär, såväl för en tjänsteman

vid Tullverket som för en tjänsteman vid Kustbevakningen, att han i annat

fall har att antingen underrätta åklagare eller vända sig till Tullverket för

att få gripandebeslutet hävt.

22 §

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om brott

enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket samma

befogenhet som en polisman att enligt 27 kap. 4 § rättegångsbalken ta

egendom i beslag.

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman

får även i andra fall än som anges i 27 kap. 4 § rättegångsbalken ta

egendom i beslag, om den skäligen kan antas bli förverkad på grund av

brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket.

Om beslag verkställs av någon annan än undersökningsledaren eller

åklagaren och denne inte har beslutat om beslaget, skall anmälan

skyndsamt göras till honom, varvid han omedelbart skall pröva om

beslaget skall bestå.

Paragrafen motsvarar närmast 15 § VSL och 24 § i promemorian.

Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.9.

Första stycket

Bestämmelsen motsvarar 15 § första stycket tredje meningen VSL.

Genom denna bestämmelse tillerkänns tjänstemän vid Tullverket och

Kustbevakningen samma befogenhet att ta egendom i beslag som enligt

rättegångsbalken tillkommer polismän. En förutsättning är att det sker

inom tillämpningsområdet för SL. Rättegångsbalkens kapitel 27

innehåller bl.a. allmänna materiella förutsättningar för beslag (1 och

14 a §§), begränsningar när det gäller skriftliga handlingar (2 §) och

försändelser på post- eller telebefordringsföretag (3 §), bestämmelser

om vem som får besluta om beslag (4 och 5 §§) och

förfarandebestämmelser.

I 27 kap. 1 § rättegångsbalken anges de allmänna förutsättningarna

enligt rättegångsbalken för beslag. Dessa förutsättningar gäller även då

det är fråga om beslag enligt den här bestämmelsen. Sammantaget

innebär denna bestämmelse och bestämmelsen i rättegångsbalken att

beslag kan avse endast sådana föremål, inbegripet skriftliga handlingar,

som skäligen kan antas

 ha betydelse för utredning om brott enligt SL eller andra brott som

avses i 1 § andra stycket (utredningsbeslag) eller

 bli förverkade på grund av brott enligt SL eller andra brott som avses i

1 § andra stycket (förverkandebeslag).

Rättegångsbalkens bestämmelser om beslag gäller även föremål som

skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott. Den här bestämmelsen

gäller emellertid endast brott enligt denna lag och andra brott som avses

i 1 § andra stycket. Dessa brott är inte sådana varigenom ett föremål kan

anses avhänt någon i den mening som avses i rättegångsbalken. Därmed

blir denna del av beslagsbestämmelsen i rättegångsbalken inte tillämplig.

Ett utredningsbeslag enligt den här föreslagna bestämmelsen kan

avse ett föremål som kan antas komma att senare åberopas som bevis

sedan åtal väckts. Det kan emellertid också vara så att ett beslag kan vara

av värde som utgångspunkt för förundersökningens bedrivande eller som

ledtråd för spaningarna efter förövaren av brottet (jfr Peter Fitger,

Rättegångsbalken I:2, s. 27:6). Beslaget kan avse den vara som en

misstänkt lagöverträdelse gäller, ett hjälpmedel eller något annat som av

utredningsskäl behövs under förundersökningen eller vid en kommande

rättegång.

Såvitt avser förverkandebeslag kan tilläggas följande. Beslaget måste

vara grundat på antingen en förverkandebestämmelse i SL (16 eller 17 §)

eller en förverkandebestämmelse i någon av de andra författningar som

nämns i 1 § andra stycket. I sistnämnda fall får beslag ske med stöd av

den här bestämmelsen endast om föremålet skäligen kan antas bli

förverkat till följd av ett sådant brott som avses i 1 § andra stycket.

I 48 § tullagen föreskrivs att Tullverket får tillfälligt ta hand om en

oförtullad vara om det behövs för tullkontrollen (jfr motsvarande i

3 kap. 8 § förslaget till ny tullag). I 17 § inregränslagen föreskrivs att

Tullverket får ta hand om en vara för att genomföra en kontroll enligt

den lagen. I detta lagstiftningsärende föreslås en ändring i 17 §

inregränslagen (lagförslag 2.7.). Genom paragrafen i dess nya lydelse

och 17 a § samma lag framgår att en vara även får tas om hand och

kvarhållas just på den grunden att varan omfattas av ett införselförbud

eller ett införselvillkor som inte är uppfyllt. Det bör inte finnas något

principiellt hinder mot att omhänderta en vara i kontrollsyfte även i fall

då det finns en direkt misstanke om brott (jfr 1986 års

varusmugglingsutrednings betänkande, SOU 1991:84, s. 515). Beslag

bör emellertid i princip alltid ske i de fall utredningen av en

brottsmisstanke kräver ett längre omhändertagande av varan än som

motiveras av kontrollen i sig. Ett omhändertagande enligt 48 § tullagen

(3 kap. 8 § förslaget till ny tullag) eller 17 § inregränslagen får i regel

antas vara relativt kortfristigt, när det sker i kontrollsyfte. Det bör likväl

kunna leda till att behovet av att förordna om beslag av utredningsskäl

blir förhållandevis begränsat. Det bör tilläggas att bestämmelserna i 17 a

 17 c §§ inregränslagen om kvarhållande inte kan anses ta sikte på de

fall då det finns förutsättningar att ta egendom i beslag.

I 27 kap. 4 § rättegångsbalken anges i vilka situationer en polisman

har befogenhet att beslagta ett föremål. Genom den här föreslagna

bestämmelsen tillerkänns tjänstemän vid Tullverket och

Kustbevakningen motsvarande befogenhet. Av bestämmelsen i

rättegångsbalken framgår följande. En polisman får ta i beslag sådana

föremål som han anträffar när han griper någon eller när han verkställer

beslut om anhållande, häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning. Föremål som påträffas i andra fall får som huvudregel

inte tas i beslag utan beslut av undersökningsledare eller åklagare. Är det

fara i dröjsmål får emellertid en polisman ta föremål i beslag utan

föregående beslut av undersökningsledaren eller åklagaren, allt under

förutsättning att det inte är fråga om en sådan försändelse som avses i 3

§ (brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller

telebefordringsföretag). Det bör här anmärkas att rekvisitet "fara i

dröjsmål" i allmänhet torde vara uppfyllt när tulltjänstemän och

tjänstemän vid Kustbevakningen upptäcker gods som kan misstänkas vara

föremål för brott i samband med in- eller utförsel.

Innebörden av hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i

kommentaren till 1 §.

Andra stycket

Bestämmelsen motsvarar 15 § första stycket första meningen i VSL.

Bestämmelsen gäller endast förverkandebeslag. Vad som anförts i

kommentaren till det första stycket angående förverkandebeslag är

tillämpligt även på beslag enligt det här stycket. Befogenheten att ta i

beslag enligt det här stycket är inte begränsad till de situationer som

anges i 27 kap. 4 § rättegångsbalken. Det finns således inte något krav på

att det skall vara fråga om husrannsakan, kroppsvisitation,

kroppsbesiktning, gripande eller fara i dröjsmål.

Bedömningen av om en vara skall tas i beslag enligt den här

bestämmelsen bör göras med utgångspunkt i de kriterier som gäller för

förverkande.

Även ett hjälpmedel, som inte redan tagits i beslag av utredningsskäl,

bör kunna tas i beslag med stöd av den här bestämmelsen, i vart fall när

det utgörs av egendom som särskilt har ställts i ordning för att användas

vid sådana brott som det här är fråga om. Gäller bedömningen

hjälpmedel som inte är särskilt iordninggjorda för smuggling, och

speciellt då mer värdefulla sådana, är det lämpligt att avgörandet, om

möjligt, fattas av undersökningsledaren eller åklagaren.

Tredje stycket

Här föreskrivs efter mönster från 27 kap. 4 § tredje stycket rättegångs-

balken att i fall då beslag verkställs av någon annan än undersöknings-

ledaren eller åklagaren och utan att någon av dessa har beslutat om

beslaget anmälan skyndsamt skall göras hos någon av dem.

Undersökningsledaren eller åklagaren skall sedan pröva om beslaget

skall bestå. Bestämmelsen gäller beslag enligt såväl första som andra

stycket i paragrafen.

23 §

Beslagtagen egendom skall förvaras av Tullverket, om inte annat är

föreskrivet eller åklagaren bestämmer något annat.

Paragrafen, som motsvarar 17 § VSL och 25 § i promemorian,

innehåller regler som avviker från de allmänna bestämmelserna i 27 kap.

10 § rättegångsbalken. Enligt den bestämmelsen gäller att beslagtagen

egendom i allmänhet skall omhändertas av den som verkställt beslaget

eller lämnas kvar hos innehavaren under försegling.

När det gäller beslag som görs av Tullverkets personal talar praktiska

skäl för att verket svarar för förvaringen av egendomen. Inom Tullverket

finns också stor erfarenhet av sådan här hantering. Det finns inte

anledning att ha andra förvarsbestämmelser för de fall då tjänsteman från

Kustbevakningen har beslagtagit egendom.

Möjligheten för åklagaren att bestämma att egendomen skall förvaras

av annan än Tullverket har främst sin grund i att det av utredningstekniska

skäl kan vara lämpligt att det beslagtagna godset finns hos t.ex.

polismyndigheten på den ort där förundersökningen sker. Beslag kan

också göras på platser där Tullverket inte har några lokaler. Det kan då

vara praktiskt att förvaringen sker hos exempelvis polismyndigheten på

orten. Åklagarens ställningstagande till var egendomen skall förvaras kan

aktualiseras i samband med att han underrättas om ett beslag enligt

tredje stycket i 22 § eller på begäran av en undersökningsledare som

inte är åklagare.

I vissa författningar, som vapenlagen, finns särskilda föreskrifter om

hur egendom skall förvaras. Den föreslagna bestämmelsen är, liksom

17 § VSL, subsidiär till sådana författningar.

24 §

En myndighet, som har om hand egendom som har tagits i beslag för att

den skäligen kan antas bli förverkad enligt 16 §, får omedelbart låta sälja

den om

1. den inte kan vårdas utan fara för att den förstörs,

2. vården av den är förenad med alltför stora kostnader, eller

3. det annars finns särskilda skäl.

Sådan egendom får i stället förstöras, om

1. den inte kan säljas,

2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller

3. den annars är olämplig för försäljning.

Om egendom, som sålts eller förstörts, inte förverkas, har ägaren

eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. För egendom som sålts

lämnas dock inte ersättning med högre belopp än vad som influtit vid

försäljningen. Om egendomen har förstörts, lämnas ersättning med

skäligt belopp.

Vad som föreskrivits i första och andra styckena gäller endast om

inget annat är föreskrivet i lag eller annan författning.

Paragrafen, som motsvarar 23 § VSL och 26 § i promemorian,

innehåller regler om vissa brådskande åtgärder som kan vidtas med

egendom som har tagits i beslag på grund av att egendomen kan antas bli

förverkad enligt 16 §. Bestämmelsen är tillämplig på alla slag av sådana

varor. I motsats till bestämmelsen i VSL finns det således inte någon

hänvisning till lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga

drycker m.m.

Första stycket

Bestämmelsen har utformats med förebild från 4 § lagen (1974:1066)

om förfarandet med förverkad egendom och hittegods m.m. I stycket

anges i vilka fall försäljning får ske av beslagtagen egendom trots att det

inte finns något lagakraftägande beslut om förverkande.

En sådan försäljning är en ingripande åtgärd som bör komma i fråga

bara när en fortsatt förvaring av varan framstår som oförsvarlig. En

försäljning får därför ske endast om det finns särskilda skäl.

Till skillnad från VSL finns det inte något krav på att ägaren skall ha

begärt försäljning eller att domstol skall ha lämnat tillstånd till sådan. Av

allmänna förvaltningsrättsliga regler får emellertid anses följa att

myndigheten, om möjligt, skall ha lämnat ägaren tillfälle att yttra sig i

frågan (jfr 17 § förvaltningslagen /1986:223/).

Enligt första punkten får förtida försäljning ske om den beslagtagna

varan inte kan vårdas utan fara för att den förstörs. Detta kan vara fallet

om beslaget gäller livsmedel eller andra s.k. färskvaror. Andra punkten

avser fall då förvaringen är förenad med alltför stora kostnader.

Kostnaderna bör här ställas i relation till bl.a. varans värde och den tid

som beslaget kan väntas bestå. Enligt tredje punkten får förtida

försäljning vidare ske när "det annars finns särskilda skäl". Detta kan

exempelvis vara fallet om beslaget omfattar typiskt säsongsbetonade

varor.

Andra stycket

I detta stycke ges den myndighet som har hand om en beslagtagen vara

rätt att under vissa förutsättningar förstöra varan. Dessa stämmer

överens med vad som gäller för förverkad egendom enligt föreslagna

18 § och i viss mån 5 § i 1974 års lag. Bestämmelsen är liksom

bestämmelsen i första stycket fakultativ. Med hänsyn till ingreppets

definitiva natur är det påkallat med en klart restriktiv tillämpning.

Tredje stycket

För det fall en vara som har sålts enligt första stycket eller har förstörts

enligt andra stycket sedan inte blir förverkad, föreskrivs i detta stycke

att ägaren eller någon annan rättsinnehavare har rätt till ersättning för

varan. Har varan sålts, skall ersättning betalas med i princip samma

belopp som försäljningen inbringat. Om varan i stället har förstörts,

skall ersättningen bestämmas till "skäligt belopp". Med uttrycket åsyftas

här normalt sett varans marknadsvärde vid den tidpunkt då beslaget

skedde. Ersättningsfrågorna prövas av den myndighet som beslutade om

åtgärden.

Om fel eller försummelse har förekommit vid tillämpningen av denna

paragraf, har den ersättningsberättigade möjlighet att begära skadestånd

av staten i enlighet med vad som gäller vid felaktig myndighetsutövning.

Fjärde stycket

Denna bestämmelse har motsvarande innebörd som 18 § andra stycket

(jfr kommentaren till den bestämmelsen).

25 §

Egendom som tagits i beslag enligt denna lag och som förvaras hos

annan än Tullverket skall överlämnas till verket, om beslaget hävs och

egendomen skall bli föremål för

1. tullbehandling, eller

2. någon åtgärd enligt lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter

vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen.

Om egendomen redan har sålts, skall köpeskillingen överlämnas till

Tullverket för redovisning.

Paragrafen motsvarar 25 § VSL och 27 § i promemorian (jfr

promemorian s. 364 och 508 f). I paragrafen föreskrivs att om beslaget

av egendom hävs och egendomen finns hos annan än Tullverket, skall

egendomen överlämnas till Tullverket i vissa fall. De fall som anges är

att egendomen skall bli föremål för tullbehandling eller någon åtgärd

enligt inregränslagen. Vad som förstås med tullbehandling framgår av

2 § andra stycket.

Paragrafen skiljer sig från bestämmelsen i VSL i följande avseenden.

Den gäller all egendom som skall bli föremål för tullbehandling, således

inte endast utländsk sådan egendom. Den avser även Tullverkets åtgärder

enligt inregränslagen.

Syftet med bestämmelsen är att varorna inte skall undandras sådana

åtgärder som det ankommer på Tullverket att vidta enligt reglerna i

tullagstiftningen eller inregränslagen.

Normalt är det Tullverket som skall förvara beslagtagen egendom (jfr

23 §). För dessa fall behövs ingen särskild regel av det här slaget.

Tullbehandling kan då ske genast och detsamma gäller i fråga om

åtgärder enligt inregränslagen. Om egendomen däremot förvaras hos

t.ex. en polismyndighet, skall egendomen i de angivna fallen således

överlämnas till Tullverket så snart som beslaget har hävts.

Som exempel på en situation enligt första stycket punkten 1 kan

nämnas att en vara som har förts in till landet skall förtullas för övergång

till fri omsättning. Punkten kan även bli tillämplig exempelvis för det

fall en vara har förts in till landet och temporär befrielse från tull, annan

skatt eller avgifter har beviljats (t.ex. genom tullförfarandet aktiv

förädling med tillämpning av suspensionssystemet). I sådana fall kan

förutsättningarna för den temporära befrielsen ha upphört eller kan det

helt enkelt vara så att varan skall föras ut ur landet och på grund därav

skall deklareras för återexport.

Överlämnande enligt punkten 2 kommer i fråga såvitt avser

omhändertagande enligt 17 § inregränslagen.

Har egendomen sålts enligt reglerna i 24 §, skall i stället för

egendomen försäljningsintäkterna överlämnas till Tullverket för

redovisning.

26 §

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om brott

enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket samma

befogenhet som en polisman att enligt 28 kap. 5 § rättegångsbalken göra

husrannsakan utan förordnande enligt 28 kap. 4 § rättegångsbalken.

Förekommer anledning att brott enligt denna lag eller annat brott som

avses i 1 § andra stycket har begåtts, får även i annat fall än som sägs i

28 kap. 1 § rättegångsbalken husrannsakan göras i magasin eller liknande

utrymmen för att söka efter egendom som skäligen kan antas bli

förverkad på grund av sådant brott. Husrannsakan enligt detta stycke får

göras av en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en

polisman. En sådan tjänsteman eller en polisman får i enlighet med

28 kap. 5 § rättegångsbalken göra denna husrannsakan utan förordnande

enligt 28 kap. 4 § rättegångsbalken.

Paragrafen motsvarar 18 § VSL och 28 § i promemorian. Paragrafen

skiljer sig från VSL på så sätt

 att den såvitt avser befogenhet enligt första stycket gäller inte endast

brott enligt smugglingslagen utan även andra brott som avses i 1 § andra

stycket ,

 att befogenheten för polismän och tjänstemän vid Tullverket och

Kustbevakningen att företa husrannsakan i lokaler som är tillgängliga för

allmänheten begränsas till att gälla i samma ordning som enligt

rättegångsbalken.

På förslag av Lagrådet har befogenheten för polismän och tjänstemän

vid Tullverket eller Kustbevakningen att företa husrannsakan i magasin

eller liknande utrymmen även då det är fråga om rena bötesbrott

utformats så att det krävs förordnande av undersökningsledare, åklagare

eller rätten om det inte är fara i dröjsmål. Detta har behandlats i den

allmänna motiveringen, avsnitt 5.9.

Innebörden av hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i

kommentaren till 1 §.

De allmänna bestämmelserna i 28 kap. rättegångsbalken om

husrannsakan gäller även i fråga om husrannsakan med anledning av brott

enligt SL eller andra brott som avses i 1 § andra stycket SL. Genom 19 §

SL ges Tullverket som undersökningsledare befogenhet att i enlighet

med rättegångsbalken besluta om husrannsakan.

I den här paragrafen finns alltså bestämmelser som dels ger

tjänstemän vid Tullverket och Kustbevakningen samma befogenhet som

polismän att göra husrannsakan utan att det finns något förordnande av

undersökningsledare, åklagare eller rätten, dels utsträcker befogenheten

för såväl sådana tjänstemän som polismän.

Husrannsakan är ett tvångsmedel enligt rättegångsbalken, vilket har till

ändamål att bereda myndigheterna tillträde till hus, rum eller annat slutet

förvaringsställe för att där söka efter personer eller föremål, som är

underkastade beslag, eller för att utröna omständigheter som kan ha

betydelse för utredning av brott. Föreskrifter om detta finns i 28 kap. 1

 3 a §§ rättegångsbalken. En husrannsakan som görs för att eftersöka

föremål förutsätter som huvudregel att det förekommer anledning att

det har begåtts ett brott som det kan följa fängelse på (28 kap. 1 §

rättegångsbalken). Är det fråga om husrannsakan i en sådan lokal som

avses i 28 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken ( lokal som är

tillgänglig för allmänheten ) får sådan husrannsakan ske även vid

bötesbrott. I 28 kap. 4 § första och andra styckena rättegångsbalken

finns föreskrifter om att förordnande om husrannsakan skall meddelas

av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. I den paragrafens tredje

stycke finns särskilda regler om förordnande för att eftersöka den som

skall häktas i visst fall eller hämtas till inställelse vid rätten. I 28 kap.

5 § rättegångsbalken ges polisman befogenhet att företa husrannsakan

utan att det finns något förordnande enligt 28 kap. 4 § rättegångsbalken

om det är fara i dröjsmål och det inte gäller delgivning.

Första stycket

Bestämmelsen har sin motsvarighet i 18 § andra meningen VSL. Genom

bestämmelsen ges alltså tjänstemän vid Tullverket eller

Kustbevakningen befogenhet att utan förordnande av

undersökningsledare, åklagare eller rätten företa husrannsakan, om det

är fara i dröjsmål. Liksom för polismän gäller att befogenheten inte

omfattar husrannsakan för delgivning av stämning i brottmål. Det torde

dock i praktiken sakna betydelse i de fall som det här är fråga om.

Befogenheten kan aldrig gå utöver polismans befogenhet enligt

rättegångsbalken. Det innebär att en husrannsakan med stöd av den här

bestämmelsen förutsätter, att det förekommer anledning att det begåtts

ett brott på vilket kan följa fängelse eller att det är fråga om en sådan

lokal som avses i 28 kap. 3 § första stycket rättegångsbalken. Även i

övrigt gäller förutsättningarna i 28 kap. 1 3 a §§ rättegångsbalken. Vad

som för de här tjänstemännens del i huvudsak kan komma i fråga är att i

brådskande fall företa husrannsakan för att gripa en misstänkt (21 § i

denna lag) eller för att verkställa beslag (22 § i denna lag).

Dessa befogenheter är inte geografiskt begränsade. Enligt denna

bestämmelse kan husrannsakan alltså i princip företas på vilken plats

som helst i landet.

Är det inte fara i dröjsmål och är inte heller andra stycket tillämpligt,

får husrannsakan göras av en tulltjänsteman sedan undersökningsledare,

åklagare eller domstol meddelat ett förordnande.

Andra stycket

Bestämmelsen motsvarar 18 § första meningen VSL. Genom denna

bestämmelse utsträcks befogenheten att företa husrannsakan jämfört

med rättegångsbalken. Befogenheten gäller nämligen även om det inte

kan följa fängelse på det aktuella brottet. Befogenheten tillkommer

såväl polisman som tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen. På

förslag av Lagrådet föreslås att polisman och nämnda tjänstemän måste

ha förordnande av undersökningsledare, åklagare eller rätten, om det

inte är fara i dröjsmål (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 5.9).

Bestämmelsen är utformad i linje med Lagrådets förslag men är

förtydligad på så sätt att det uttryckligen anges att det skall förekomma

anledning att ett brott har begåtts (dvs. motsvarande formulering som i

28 kap. 1 § rättegångsbalken). Vidare är förordnanderegeln uttryckligen

angiven.

Befogenheten enligt detta stycke begränsad i förhållande till första

stycket i två avseenden. Det ena är att husrannsakan får ske endast i

magasin eller liknande utrymmen. Det andra är att husrannsakan får ske

endast i förverkandesyfte.

Med magasin eller liknande utrymmen avses motsvarande som i 18

§ VSL, dvs. magasin, upplagsbodar och uthus. Det skall alltså vara fråga

om lokaler som i princip används endast för förvaring av varor. Därav

följer att husrannsakan enligt denna bestämmelse inte kan vidtas i affärs-

och kontorslokaler. Om fängelse kan följa på det misstänkta brottet och

det är fara i dröjsmål, kan emellertid husrannsakan i lokaler av det slaget

göras av tjänstemän vid Tullverket eller Kustbevakningen med stöd av

bestämmelsen i första stycket. Annars får frågan om husrannsakan

avgöras enligt de allmänna reglerna i rättegångsbalken. Om en

magasinsbyggnad innehåller exempelvis något avskilt kontors- eller

personalutrymme, omfattar den i detta stycke angivna rätten till

husrannsakan inte dessa delar av byggnaden.

Inte heller den här rätten att företa husrannsakan är geografiskt

begränsad.

27 §

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om brott

enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket samma

befogenhet som en polisman att enligt 28 kap. 13 § rättegångsbalken

besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning utan förordnande

enligt 28 kap. 4 och 13 §§ rättegångsbalken.

Om det finns anledning att anta att en person, som i omedelbart

samband med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i trakterna

invid Sveriges landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en

flygplats eller något annat område som har direkt förbindelse med

utlandet, har med sig egendom som kan tas i beslag på grund av brott

enligt denna lag eller sådana brott mot narkotikastrafflagen (1968:64)

som avses i 12 § tredje stycket, får kroppsvisitation, ytlig

kroppsbesiktning eller urinprovstagning utföras på honom eller henne.

På den som är under femton år får ytlig kroppsbesiktning utföras endast

om det finns särskilda skäl. Ingen får hållas kvar för urinprovstagning.

Åtgärder enligt detta stycke får beslutas av en tjänsteman vid Tullverket

eller Kustbevakningen. En sådan tjänsteman får besluta om åtgärden utan

förordnande enligt 28 kap. 4 och 13 §§ rättegångsbalken.

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen som med stöd av

denna lag ingriper mot någon får i anslutning till ingripandet i den

utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl

1. ta hand om vapen eller andra farliga föremål medan ingripandet

pågår, och

2. kroppsvisitera personen för att sådana föremål skall kunna tas om

hand.

I 28 kap. 11 13 §§ rättegångsbalken finns bestämmelser om kropps-

visitation och kroppsbesiktning. Dessa innebär sammanfattningsvis

följande.

Kroppsvisitation får ske endast om det finns anledning att anta att det

har begåtts ett brott som det kan följa fängelse på. Kroppsvisitationen

får göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet för att söka

efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna

omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen om brottet.

Även annan än den som skäligen kan misstänkas får kroppsvisiteras. Det

förutsätter att det finns synnerlig anledning att anta att det därigenom

kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller att det annars är

av betydelse för utredningen om brottet.

Kroppsbesiktning får göras på den som skäligen kan misstänkas för ett

brott på vilket fängelse kan följa. Syftet skall vara detsamma som för

kroppsvisitation. Den som skall kroppsbesiktigas får hållas kvar för

ändamålet upp till sex timmar eller, om det finns synnerliga skäl,

ytterligare sex timmar. Beslut om kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning får fattas av undersökningsledare, åklagare eller rätten.

Om det är fara i dröjsmål, får kroppsvisitation eller kroppsbesiktning

dock beslutas av polisman (28 kap. 13 § första stycket andra meningen).

Vidare finns det föreskrifter om var och hur kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning skall utföras. I 35 § lagen om unga lagöverträdare

föreskrivs att om någon är misstänkt för att före femton års ålder ha

begått ett brott och det finns särskilda skäl, får kroppsvisitation företas.

Genom 19 § har Tullverket i egenskap av undersökningsledare rätt att

besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning enligt vad som

föreskrivs i rättegångsbalken. Första stycket i den här paragrafen innebär

att tjänstemän vid såväl Tullverket som Kustbevakningen får samma

befogenhet som en polisman att fatta ett sådant beslut. Bestämmelsen är

ny i förhållande till VSL. Andra stycket innebär att tjänstemän vid

Tullverket och Kustbevakningen får befogenhet att, i huvudsaklig

överensstämmelse med 19 § första stycket första och andra meningarna

VSL, besluta om kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och

urinprovstagning i situationer som inte omfattas av rättegångsbalkens

bestämmelser. I tredje stycket införs en ny bestämmelse som ger

tjänstemän vid Tullverket och Kustbevakningen befogenhet att av

säkerhetsskäl kroppsvisitera den som är föremål för ett ingripande

enligt SL.

Med begreppen "kroppsvisitation" och "kroppsbesiktning" förstås

detsamma som i rättegångsbalken. Med ytlig kroppsbesiktning förstås

detsamma som i VSL (jfr promemorians redogörelse s. 378 f).

Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.9.

Första stycket

Bestämmelsen, som motsvarar 29 § första stycket i promemorian,

saknar motsvarighet i VSL. Genom denna bestämmelse ges tjänstemän

vid Tullverket och Kustbevakningen befogenhet att utan förordnande av

undersökningsledare, åklagare eller rätten besluta om kroppsvisitation

eller kroppsbesiktning, om det är fara i dröjsmål (jfr 28 kap. 13 § första

stycket andra meningen rättegångsbalken). Förslaget skiljer sig från

promemorian på så sätt att även tjänstemän vid Kustbevakningen

tillerkänns denna befogenhet.

Befogenheten kan aldrig gå utöver polismans befogenhet enligt

rättegångsbalken. Vad som föreskrivs där om exempelvis misstankegrad,

brottets svårighetsgrad och ändamålet med åtgärden gäller således även

för kroppsvisitation och kroppsbesiktning enligt den här bestämmelsen.

För misstänkt som är under femton år gäller att endast kroppsvisitation

kan företas och att det krävs särskilda skäl för sådan (jfr 35 § lagen om

unga lagöverträdare).

Bestämmelsen gäller i fråga om brott enligt SL eller andra brott som

avses i 1 § andra stycket. Innebörden av hänvisningen till 1 § andra

stycket behandlas i kommentaren till 1 §.

Bestämmelsen kompletterar befogenheten enligt andra stycket på så

sätt att bestämmelsen inte är knuten till in- eller utresesituationer, vare

sig tidsmässigt eller geografiskt, något som förutsätts i andra stycket.

Som exempel på fall där det kan bli aktuellt att tillämpa den här

bestämmelsen kan nämnas att en person behöver kroppsvisiteras i

anslutning till en husrannsakan exempelvis på ett tillfälligt lager eller ett

tullager. Vidare kan det bli aktuellt då personer, som inte är resande men

som misstänks ha köpt insmugglade varor, påträffas på eller i närheten

av ett fartyg där försäljningen antas ha skett. Det kan gälla exempelvis

personer som besöker ett fartyg i hamn eller ett fartyg till havs.

I förhållande till andra stycket föreligger också den skillnaden att

befogenheten omfattar även sådan kroppsbesiktning som inte är ytlig.

Är det inte fara i dröjsmål, får kroppsvisitation eller kroppsbesiktning

göras av en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen med stöd av

andra stycket eller av en tulltjänsteman sedan undersökningsledare,

åklagare eller domstol meddelat förordnande.

Andra stycket

Bestämmelsen motsvarar 19 § första stycket första och andra

meningarna VSL och 29 § andra stycket i promemorian. I bestämmelsen

ges tjänstemän vid såväl Tullverket som Kustbevakningen befogenhet att

företa kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning samt ta urinprov

avseende en person som i omedelbart samband med inresa till eller

utresa från landet uppehåller sig i gränsområde eller motsvarande.

Denna bestämmelse utgör grunden för den tullkontroll som Tullverket

utövar i förhållande till resenärer, då de efter utlandsvistelse passerar en

bemannad tullplats. Bestämmelsen har behandlats även i den allmänna

motiveringen, avsnitt 5.9.

De nuvarande bestämmelserna infördes såvitt avser kroppsvisitation

redan vid VSL:s tillkomst (prop. 1960:115 s. 127 f), ytlig

kroppsbesiktning år 1981 (SFS 1981:1079; prop. 1981/82:2, JuU 11,

rskr 35) och urinprovstagning år 1994 (SFS 1993:1408; prop.

1993/94:24 s. 55 f, 82 f och 120 f, JuU 7 och rskr 67).

En grundläggande förutsättning är att det finns anledning att anta att

den person som skall undersökas har med sig sådan egendom som kan

tas i beslag på grund av brott enligt SL eller sådant narkotikabrott som

avses i 12 § tredje stycket SL. Bakgrunden till att bestämmelsen

innehåller en hänvisning till 12 § tredje stycket framgår av kommentaren

till den bestämmelsen.

Genom den nu föreslagna lagen begränsas tillämpningsområdet något

i förhållande till vad som gäller enligt VSL. I grova drag kan sägas att

förslaget innebär att befogenheterna får utövas endast mot resenärer. I

VSL får befogenheterna däremot utövas även mot den som, utan att vara

resenär, anträffas vid hamn eller annan sådan plats som avses i

bestämmelsen. Ingripande mot en sådan person får enligt förslaget i

stället göras med tillämpning av rättegångsbalkens bestämmelser om

kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Den befogenheten har en

tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen genom första stycket. I

praktiken torde det inte innebära någon förändring när det gäller de

situationer då ett ingripande kan ske.

För de befogenheter som anges i detta stycke finns begränsningar,

både tidsmässiga och geografiska, som något avviker från VSL.

Begränsningarna har utformats efter mönster av 5 § första stycket

inregränslagen (jfr prop. 1995/96:166 s. 55 ff och 92 f).

Begränsningarna innebär att kontrollåtgärden får tillgripas endast på

en person som i omedelbart samband med inresa eller utresa uppehåller

sig i det geografiska område som anges i bestämmelsen.

Kontrollåtgärden skall alltså inledas i nära anslutning till inresan eller

utresan. Bestämmelsen förutsätter därmed att ett ingripande på den som

reser till Sverige görs relativt kort tid efter det att han har kommit till

området. Det förutsätts att ankomsten till området utgör ett led i inresan

till Sverige. Bestämmelsen blir tillämplig även på den som uppehåller

sig i ett sådant område och då står i begrepp att ganska omgående lämna

landet. Att bedöma om och när någon på nämnda sätt har rest in till

landet torde sällan vålla några större problem. Däremot kan det av

naturliga skäl vara svårare att avgöra om någon avser att lämna landet och

när avresan i så fall är tänkt att ske. Den bedömningen får göras bl.a.

utifrån hur personen i fråga uppträder och är utrustad samt med ledning

av biljetter eller andra resedokument.

Utgångspunkten för den tidsfrist inom vilken kontrollen måste ske är

alltså vid inresa den tidpunkt då personen ankommer till det geografiska

området respektive vid planerad utresa den tidpunkt då utresan skall ske.

Det bör inte i och för sig föreligga hinder mot att ett beslut om

tvångsåtgärden fattas i ett något senare skede än exempelvis själva

inresan eller passerandet av en tullplats. Åtgärden skall emellertid i så

fall ha föranletts av iakttagelser och överväganden som gjorts i

anslutning till inresan. Det skall alltså finnas ett direkt samband mellan

inresan och det något senare beslutet om tvångsmedlet. Som framgår av

lagtexten skall personen vara kvar i det geografiska område som anges i

bestämmelsen.

Bestämmelsen är tillämplig inte bara på resenärer i inskränkt mening

utan även på anställda på transportmedel, reparationspersonal,

tulltjänstemän eller andra befattningshavare som har anlänt till landet

eller skall avresa därifrån.

Andra personer som uppehåller sig inom det angivna geografiska

området, exempelvis anställda i hamnar och på flygplatser, får inte bli

föremål för tvångsmedel med stöd av den här bestämmelsen.

Beträffande dessa kategorier får alltså beslut om kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning grundas enbart på rättegångsbalkens allmänna regler

och den därtill knutna bestämmelsen i första stycket.

Bestämmelsen att det skall finnas "särskilda skäl" för ytlig

kroppsbesiktning av den som är under femton år har sin grund i att

speciella integritetshänsyn är påkallade när det gäller barn.

Bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.9).

Med "särskilda skäl" åsyftas i första hand att brottsmisstanken avser

någonting som utifrån gängse värderingar är särskilt skadligt eller farligt

och som det finns ett klart uttalat samhällsintresse att genast ta hand om.

I praktiken torde det huvudsakligen bli fråga om narkotika som

bestämmelsen kommer att vara tillämplig på. I den allmänna

motiveringen har utvecklats ytterligare vad som bör avses med "särskilda

skäl". Bedömningen i sådana här fall bör lämpligen göras av någon

befattningshavare i överordnad ställning.

Bestämmelsen är utformad i linje med den lydelse som föreslagits av

Lagrådet. Lagrådet har dock föreslagit att åtgärder enligt bestämmelsen

skall förutsätta förordnande av undersökningsledare, åklagare eller

rätten. Förslaget har inte godtagits (jfr den allmänna motiveringen,

avsnitt 5.9). I förhållande till den av Lagrådet föreslagna ordalydelsen

har bestämmelsen förtydligats på så sätt att det uttryckligen anges att

befogenheten tillkommer tjänstemän vid Tullverket och Kust-

bevakningen. Att det inte behövs något förordnande anges också

uttryckligen.

Tredje stycket

Detta stycke motsvarar 29 § tredje stycket i promemorian men saknar

motsvarighet i VSL. Stycket innehåller en särskild bestämmelse som ger

befogenhet åt tjänstemän vid Tullverket och Kustbevakningen att av

säkerhetsskäl besluta om kroppsvisitation och tillfälligt

omhändertagande avseende vapen och andra farliga föremål.

Bestämmelsen motsvarar 19 § första stycket 1 polislagen (1984:387).

Ett omhändertagande av ett föremål får bestå endast fram till dess att

ingripandet kan anses avslutat. Omhändertagandet skall alltså hävas, när

fara för våldsanvändning i anledning av tjänstemannaingripandet inte

längre kan anses föreligga. Om omständigheterna är sådana att föremålet

misstänks ha samband med något brott enligt smugglingslagen eller

annat brott enligt 1 § andra stycket, skall omhändertagandet i allmänhet

resultera i ett beslag.

28 §

Tullverket får besluta om kroppsvisitation av varje resande som med ett

visst transportmedel eller under en viss angiven, kortare tidrymd

ankommer till eller avreser från en viss gräns- eller kustort eller annan

plats som har förbindelse med utlandet (särskild kontroll).

En särskild kontroll får beslutas endast om

1. det finns anledning att anta att en eller flera resande, som med

transportmedlet eller under tidrymden ankommer till eller avreser från

platsen, har begått eller står i begrepp att begå ett brott enligt 5 § eller

6 § tredje stycket eller försök till ett sådant brott,

2. tillräckliga uppgifter saknas för att rikta misstanke mot en bestämd

person eller en mindre krets av personer, och

3. åtgärden är nödvändig för att ett ingripande mot brottet skall kunna

ske.

Beslut om särskild kontroll får fattas av chefen för en tullregion.

Beslutet skall prövas av Tullverkets chef eller den han sätter i sitt ställe.

Om det uppenbarligen är fara i dröjsmål, får beslutet utan sådan prövning

verkställas omedelbart.

Denna paragraf motsvarar 19 § första stycket tredje och fjärde

meningarna VSL om s.k. skärpt tullkontroll eller pådragskontroll.

Paragrafen motsvaras vidare av 30 § i promemorian. En kontroll enligt

VSL kan användas dels för att kontrollera efterlevnaden av gällande in-

och utförselbestämmelser, dels för att ingripa vid misstanke om brott

enligt VSL men där misstanken inte är tillräckligt konkret för att kunna

riktas mot någon särskild person eller enbart en mindre personkrets.

Kontrollbefogenheten enligt den nya lagen betecknas som "särskild

kontroll" och gäller enbart vid misstanke om brott. Bestämmelsen har

behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.9).

Första stycket

Beslutet kan gälla samtliga resande som kommer med ett visst

transportmedel, i allmänhet ett flygplan eller en färja i reguljär trafik.

Det kan emellertid även omfatta alla in - eller utresande som kommer

till en viss plats under en bestämd tidrymd. Om exempelvis information

erhållits om att en person som medför ett större narkotikaparti skall

komma till Helsingborg med någon av färjorna från Helsingör, okänt

vilken, kan ett beslut meddelas om särskild kontroll beträffande alla som

ankommer till Helsingborg från Helsingör en viss dag.

Kontrollen får avse "en viss angiven, kortare tidrymd". I allmänhet bör

det inte kunna komma ifråga med en kontroll som pågår längre än ett

dygn. Det kan dock inte uteslutas att det i mycket speciella undantagsfall

kan bli aktuellt med kontroll som pågår något längre tid. Om kontrollen

skulle pågå under längre tid, kan det ifrågasättas om den åberopade

misstanken är så bestämd som förutsätts för en särskild kontroll.

Vid kontroll enligt den här paragrafen finns det alltså inte

brottsmisstanke mot någon viss person. Kontrollen riktas i stället mot

alla som anländer med det avsedda transportmedlet eller under den

angivna tidrymden. Kontrollen bör utföras med särskilt hänsynstagande

till detta, ett hänsynstagande som innebär att hänsynen till de resandes

integritet väger särskilt tungt. Exempelvis bör endast i mycket speciella

undantagsfall en resenär tvingas ta av sig kläderna för att dessa skall

undersökas.

Bestämmelsen är tillämplig även mot Sveriges s.k. inre gräns, dvs. vid

införsel från eller utförsel till ett annat EU-land. Det bör här framhållas

att bestämmelsen måste tillämpas i överensstämmelse med

gemenskapsrätten. Beslutet får således varken när det gäller grunder

eller utformning bryta mot principerna för den fria rörligheten inom

gemenskapen (jfr kommentaren till 3 § under rubriken In- och

utförselregleringar i förhållande till andra EU-länder).

Andra stycket

Här anges under vilka förutsättningar ett beslut om särskild kontroll får

fattas. Dessa förutsättningar, som anges under tre punkter, skall samtliga

vara uppfyllda.

Enligt den första punkten skall det finnas anledning att anta att en

eller flera resande, som med transportmedlet eller under tidrymden

ankommer till eller avreser från platsen, har begått eller står i begrepp

att begå brott enligt 5 § eller 6 § tredje stycket, dvs. grov smuggling,

grov narkotikasmuggling eller försök till något sådant brott. Misstanken

skall alltså gälla att någon bryter mot ett in- eller utförselförbud eller

någon annan in- eller utförselrestriktion och att brottet är grovt på det

sätt som anges i 5 § eller 6 § tredje stycket. Ett beslut om särskild

kontroll får således inte grundas på att det är fråga om ett brott som rör

undandragande av pålagor.

Bestämmelsen är tillämplig om det finns anledning att anta, att ett

grovt smugglingsbrott har begåtts eller skall begås och att

gärningsmannen är en av de resande som skall ankomma eller avresa.

Dessa villkor är tillräckliga men inte nödvändiga villkor enligt första

punkten. Den är nämligen tillämplig även om det råder visshet om

brottet i sig och om det förhållandet att gärningsmannen är en av de

resande.

För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs att det finns

tillräckliga uppgifter för att göra en totalbedömning av om brottet är

grovt, åtminstone i så måtto att det finns anledning att anta att så är

fallet. Vilka omständigheter som särskilt skall beaktas framgår av 5 §

och 6 § tredje stycket. Typiskt sett torde den här bestämmelsen i

praktiken kunna bli tillämplig när det gäller smuggling av narkotika. I

sådana sammanhang finns det ofta ett tillräckligt bedömningsunderlag

såvitt avser exempelvis mängden och slaget av narkotika. Utan större

tillämpningssvårigheter torde bestämmelsen emellertid kunna användas

även i andra sammanhang, exempelvis i den mån det finns upplysningar

som ger anledning att anta att det är fråga om olovlig införsel av sådant

som svårt smittsamma eller annars sjukdomsframkallande substanser,

radioaktiva ämnen och annat som kan orsaka allvarliga samhällsskador.

Redan av första stycket framgår indirekt att kontrollen kan vidtas trots

att det inte finns misstanke mot någon viss person. Genom andra

punkten görs detta till ett nödvändigt villkor för att bestämmelsen skall

få tillämpas. I denna punkt föreskrivs att en förutsättning för ett beslut

om särskild kontroll är att det saknas tillräckliga uppgifter för att rikta

misstanken mot en bestämd person eller en mindre krets av personer.

Det skall med andra ord sålunda råda ovisshet om vem gärningsmannen

är. Om det i samband med kontrollen görs några särskilda iakttagelser

som ger anledning till misstanke mot en viss person skall frågan om

vidare användning av tvångsmedel mot honom prövas enligt

rättegångsbalkens allmänna regler eller andra bestämmelser i denna lag.

I tredje punkten ges uttryck för ett långtgående hänsynstagande till

proportionalitetsprincipen. Där föreskrivs att åtgärden måste vara

nödvändig för att ett ingripande mot brottet skall kunna ske. Det innebär

med andra ord att ett beslut om särskild kontroll skall vara

oundgängligen påkallat på så sätt att en mindre långtgående åtgärd inte är

tillräcklig för att ett ingripande skall kunna ske.

Tredje stycket

Detta stycke motsvarar 19 § första stycket VSL såvitt avser behörighet

att besluta om s.k. skärpt tullkontroll. Stycket har utformats i enlighet

med vad Lagrådet föreslagit.

29 §

Kroppsvisitation, som är av mera väsentlig omfattning, och

kroppsbesiktning skall verkställas inomhus i avskilt rum eller i lämpligt

utrymme i transportmedel samt, om undersökningsmannen eller den

undersökte begär det och det kan ske utan större omgång, i vittnens

närvaro. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning av kvinnor får inte

verkställas eller bevittnas av andra än kvinnor, läkare eller legitimerade

sjuksköterskor.

Protokoll skall föras och bevis utfärdas om gjord kroppsvisitation

eller kroppsbesiktning, om den undersökte begär det vid förrättningen

eller om föremål tas i beslag.

Paragrafen innehåller vissa bestämmelser om verkställigheten av beslut

om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Bestämmelserna

överensstämmer i sak med 19 § andra och tredje styckena VSL. Med

kroppsbesiktning avses här även urinprovstagning. Denna åtgärd

omnämns därför inte särskilt i lagtexten.

30 §

Beslut om användning av tvångsmedel får fattas endast av en tjänsteman

vid Tullverket eller Kustbevakningen, som innehar befattning som är

förenad med sådan befogenhet och som har genomgått erforderlig

utbildning för ändamålet. Detsamma gäller för verkställighet av beslut

om användning av tvångsmedel.

Bestämmelsen har inte någon motsvarighet i VSL. Bestämmelsen

återfinns som 32 § i promemorian.

Som framgår av de tidigare paragraferna har tjänstemän vid Tullverket

och Kustbevakningen långtgående befogenheter att besluta om

tvångsmedel, som delvis är mycket känsliga från integritetssynpunkt.

Formellt sett gäller befogenheterna enligt dessa paragrafer alla anställda

inom respektive verk. Begreppet tjänsteman vid respektive verk

innefattar emellertid personal av olika kategorier och med olika

kvalifikationer. Genom den här bestämmelsen inskränks befogenheterna

till att gälla enbart sådana tjänstemän som innehar en befattning förenad

med sådan befogenhet och som hunnit genomgå den utbildning som

behövs för att kunna utöva befogenheten.

I andra meningen ges motsvarande regel för den som skall delta i

verkställigheten av ett sådant beslut.

Det får ankomma på verksledningarna att besluta om vilken utbildning

som skall krävas.

31 §

Kan brott som avses i

1. 3 eller 4 § eller försök till sådant brott eller 7 § föranleda att en

sådan avgift som avses i 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att

meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor påförs, eller

2. 8 eller 9 § eller försök till sådant brott eller 11 § föranleda att

tulltillägg enligt 8 kap. 2 4 §§ tullagen (2000:000) påförs

får åtal för brottet väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl.

Vad som sägs i första stycket gäller även talan om förverkande enligt

16 §.

Denna paragraf motsvarar 23 a § i VSL och 33 § i promemorian.

Första stycket

I detta stycke föreskrivs en begränsning av möjligheterna att väcka åtal

för ett brott, om brottet kan föranleda påföring av en sådan

sanktionsavgift som avses i antingen 3 § lagen (1975:85) med

bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor

eller tulltillägg enligt 8 kap. 2 4 §§ förslaget till ny tullag (motsvarar

82 84 §§ tullagen). I sådant fall får åtal väckas endast om det är påkallat

av särskilda skäl. Det bör tilläggas att utöver den här bestämmelsen om

åtalsprövning gäller bestämmelserna om åtalsunderlåtelse i 20 kap. 7 §

rättegångsbalken samt 16 och 17 §§ lagen med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare.

Syftet med bestämmelserna i denna paragraf är att en straffrättslig

prövning skall tillgripas endast i de fall då den administrativa sanktion,

som kan komma att påföras med anledning av gärningen, framstår som

en från allmän synpunkt otillräcklig reaktion.

Särskilda skäl för att väcka åtal kan finnas med hänsyn till brottets

beskaffenhet. Skulle brottet vara av sådan svårighetsgrad att det kan

föranleda annan påföljd än böter, bör det i princip alltid anses finnas

särskilda skäl för åtal. Såvitt avser tullbrott bör detta medföra en

tillämpning som stämmer överens med hur åtalsregeln i 13 §

skattebrottslagen tillämpas. Enligt den bestämmelsen får åtal för

skatteförseelse (anm: bötesbrott) väckas endast om det är påkallat av

särskilda skäl.

För det fall det är fråga om ett bötesbrott bör särskilda skäl anses

finnas, när den administrativa avgiften inte kan drabba den som har begått

brottet. Som exempel på det kan nämnas att bestämmelserna om

tulltillägg omfattar enbart den som är skyldig att betala importskatt. Den

som för en juridisk persons räkning för in en vara kan därmed undgå

tulltillägg. Även i andra falla bör det, om än undantagsvis, anses finnas

särskilda skäl för åtal fastän det är fråga om ett bötesbrott för vilket en

administrativ avgift utgår. Så kan vara fallet då någon har begått flera

införselbrott som vart och ett föranleder endast en måttlig sanktions-

avgift. Den sammanlagda brottsligheten kan då bedömas vara av sådant

allvar att den bör föranleda straff även om detta stannar vid böter.

Särskilda skäl för åtal kan också finnas när det rör sig om en sammansatt

brottslighet, t.ex. när införsel av en vara medför ansvar för både

smuggling (eller olovlig införsel) och tullbrott (eller vårdslös tullredo-

visning), och enbart det ena brottet föranleder en administrativ sanktion.

Andra stycket

Här anges att bestämmelserna i första stycket även gäller talan om

förverkande enligt 16 §, dvs. förverkande av insmugglade varor eller

utbyte eller kostnadsersättningar för brott.

32 §

I mål om brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra

stycket får talan föras av särskilt förordnade befattningshavare vid

Tullverket, om det är uppenbart att brottets straffvärde svarar mot böter

och att brottet inte skall föranleda någon annan påföljd. En sådan

befattningshavare får även fatta beslut enligt 3 § fjärde stycket lagen

(1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

Bestämmelserna i första stycket inskränker inte allmän åklagares

åtalsrätt.

Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar 24 § VSL och 34 § i

promemorian. Bestämmelserna reglerar de s.k. tullåklagarnas rätt att

åtala och besluta om förverkande.

Enligt VSL omfattar tullåklagarnas åtalsbehörighet mål om brott

enligt författningar, vilkas efterlevnad Tullverket har att övervaka .

Vidare förutsätts att det gäller mål om brott för vilka inte svårare straff

än böter kan följa och mål enligt 2 § andra meningen VSL om ringa

varusmuggling av narkotika.

Den här föreslagna bestämmelsen knyter åtalsbefogenheten i

huvudsak till samma brott som omfattas av Tullverkets befogenhet enligt

19 § att inleda förundersökning. Av 1 § andra stycket framgår emellertid

att åtalsbefogenheten är något snävare på så sätt att den inte omfattar

någon form av brott enligt narkotikastrafflagen. Den närmare innebörden

av hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i kommentaren till den

bestämmelsen.

 Åtalsbefogenheten bestäms på så sätt att den omfattar alla dessa slag

av brott i den mån brottets straffvärde svarar mot böter och brottet inte

likväl skall föranleda någon annan påföljd. Med brottets straffvärde

förstås detsamma som i brottsbalken.

Även om brottets straffskala förutom böter innehåller fängelse, har en

tullåklagare enligt förslaget således möjlighet att väcka åtal. Det

förutsätter emellertid att straffvärdet för den gärning det är fråga om

svarar mot enbart böter. Utgångspunkten för bedömningen skall alltså

vara brottets straffvärde i det enskilda fallet. Det skall vara uppenbart att

straffvärdet svarar mot böter. Om detta är tveksamt, skall ärendet

överlämnas till allmän åklagare.

Om straffvärdet svarar mot fängelse men straffet i det enskilda fallet

likväl skall bestämmas till böter, så saknar tullåklagarna åtalsbehörighet

enligt den föreslagna bestämmelsen. Så kan vara fallet om det finns

någon grund för strafflindring till följd av sådana omständigheter som

anges i 29 kap. 5 § brottsbalken eller gärningsmannens ungdom (29 kap.

7 § brottsbalken).

Om straffvärdet svarar mot böter men det kan finnas anledning att

likväl bestämma en strängare påföljd, skall ärendet överlämnas till

allmän åklagare. Detta kan komma ifråga i en återfallssituation. Vid en

straffmätning skall nämligen utöver brottets straffvärde beaktas om det

är fråga om en sådan situation (29 kap. 4 § brottsbalken). Återfall kan

alltså föranleda en strängare påföljd än den som svarar mot brottets

straffvärde.

Tullåklagarnas åtalsrätt inskränker inte de allmänna åklagarnas

behörighet att väcka åtal i de fall som här åsyftas. Detta anges

uttryckligen i paragrafens andra stycke.

33 §

Om ägaren till en vara, som kan förverkas enligt 16 § första stycket 1,

inte kan delges stämning på det sätt som är föreskrivet för stämning i

brottmål, får talan om annan egendom än transportmedel föras mot den

hos vilken varan påträffades. Med transportmedel förstås motordrivet

fordon och tillhörande släpfordon samt fartyg och luftfartyg.

Paragrafen motsvarar 20 § VSL och 35 § i promemorian. Talan om

förverkande på grund av brott handläggs i de flesta fall gemensamt med

åtal för brottet och förs då oftast mot den tilltalade. När ett

förverkandeyrkande riktas mot någon annan än den som är tilltalad i ett

mål, skall lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande

m.m. tillämpas.

Av 1 § i 1986 års lag följer att om det finns särskilda bestämmelser i

lag eller annan författning skall i stället dessa gälla. Den här föreslagna

paragrafen innehåller en sådan särskild bestämmelse. Som anförts i

kommentaren till 16 § kan insmugglad egendom i princip förverkas utan

att egendomens ägare har varit delaktig i brottet. Enligt den här

bestämmelsen, som alltså är en processuell bestämmelse, kan talan i

vissa fall riktas mot den person hos vilken egendomen påträffas.

Bestämmelsen tar främst sikte på det fallet att den som har ertappats

med godset bestämt förnekar både att han visste att han hade det med sig

och att han känner till vem som äger det. Med uttrycket "den hos vilken

varan påträffades" avses samma personer som i 20 § VSL betecknas

"forslare eller annan innehavare av den beslagtagna egendomen".

Beträffande transportmedel får i stället talan riktas mot ägaren och

stämning delges enligt vad som föreskrivs i 4 § i 1986 års lag.

Regleringen för transportmedel omfattar även sådant släpfordon som

förs in med ett motordrivet fordon som inte skall förverkas.

Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001, då lagen (1960:418)

om straff för varusmuggling skall upphöra att gälla.

2. Den som efter lagens ikraftträdande tar sådan befattning som anges

i 12 eller 13 § med en vara som varit föremål för varusmuggling enligt

lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall fällas till ansvar

enligt 12 eller 13 §.

3. Beträffande varor som varit föremål för varusmuggling eller försök

till varusmuggling enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

skall tillämpas vad som i den lagen är föreskrivet om förverkande. Vad

som är föreskrivet i denna lag om förverkande skall dock tillämpas om

det leder till en lindrigare bedömning.

4. Vad som föreskrivs i 19 22 och 24 27 §§ om åtgärder vid brott

enligt denna lag skall tillämpas även beträffande brott enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

5. I fråga om åtal för brott mot lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling och i fråga om förverkande till följd av sådant brott skall

20, 23 a och 24 §§ den lagen fortfarande tillämpas.

Några särskilda övergångsbestämmelser om straffansvar har inte ansetts

påkallade annat än när det gäller olovlig befattning med smuggelgods.

Det innebär att i fråga om straffansvar skall tillämpas, förutom 2 kap.

10 § regeringsformen, de allmänna principer som kommer till uttryck i

5 § första och andra styckena lagen (1964:163) om införande av

brottsbalken.

I punkten 2 finns en särskild bestämmelse avseende olovlig befattning

med smuggelgods enligt 12 eller 13 §. Syftet med den bestämmelsen är

endast att reglera det förhållandet att den olovliga befattningen har ägt

rum efter den nya lagens ikraftträdande medan införsel- eller

utförselbrottet har ägt rum före ikraftträdandet. I sådant fall täcker

gärningsbeskrivningen i den nya lagen inte in befattningen med godset.

Den nya lagen gäller olovlig befattning med varor som har varit föremål

för brott enligt den nya lagen. I punkten 2 har därför tagits in en

bestämmelse för det fall någon har tagit sådan befattning som anges

12 eller 13 § med en vara som varit föremål för varusmuggling enligt

VSL. Han skall fällas till ansvar enligt 12 eller 13 § i den nya lagen. Med

varusmuggling förstås här detsamma som i 6 § VSL.

 I punkten 3 ges en särskild materiell bestämmelse om förverkande.

Den står i allt väsentligt i överensstämmelse med de principer som

gäller för ansvarsbestämmelserna (jfr promemorian s. 524 f, som

överensstämmer med 1986 års varusmugglingsutrednings betänkande,

SOU 1991:84, s. 539 f). Punkten har utformats i enlighet med den

lydelse som Lagrådet föreslagit.

Punkterna 4 och 5 har tillkommit på förslag av Lagrådet.

Bakgrunden till dessa bestämmelser är att bestämmelserna i SL om

förundersökning, tvångsmedel åtal och förverkande uttryckligen hänför

sig till brott enligt SL eller vissa där angivna författningar.

7.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:419) om

förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker

Genom 2 § 1 mom. första stycket i denna lag blir lagen om straff för

varusmuggling (VSL) i sin helhet tillämplig då någon bryter mot

införselförbud som avses i 1 § i samma lag. Där föreskrivs

införselförbud i vissa fall och bemyndigas regeringen att meddela

ytterligare förbud. I 2 § 2 mom. föreskrivs att allmänt åtal får väckas

endast efter medgivande av Tullverket.

2 § 1 mom. första stycket ändras på så sätt att den kommer att gälla SL

i stället för VSL.

I fråga om förverkande innehåller 2 § 1 mom. andra stycket i dess

nuvarande lydelse en särbestämmelse. Enligt denna skall förverkande

inte ske, om det uppenbarligen framgår av omständigheterna att

dryckerna inte har varit avsedda att olovligen införas till riket . Denna

särreglering kan visserligen framstå som obehövlig i ljuset av den

föreslagna förverkandebestämmelsen i SL, 16 §. Enligt den

bestämmelsen får ett förverkande inte ske om det är uppenbart oskäligt.

Bestämmelsen i 2 § 1 mom. andra stycket är emellertid, på sätt närmare

framgår av 5 § samma lag, kopplad till ett bemyndigande för regeringen

med avseende på avtal med främmande stat. Bestämmelsen bör därför

tills vidare kvarstå. Den bör dock förtydligas.

I nuvarande 2 § första momentet sista stycket finns en bestämmelse

om ansvarsfrihet vid nöd. Bestämmelsen är obehövlig och föreslås

därför upphävd. Detta beror på att 24 kap. brottsbalken innehåller

generella bestämmelser om ansvarsfrihet vid nöd.

I 1 § 2 mom. 3 och 5 § har gjorts motsvarande förtydligande som i 2 §

1 mom. andra stycket. Vidare har gjorts en redaktionell ändring i 5 § av

en hänvisning till 1 §. Dessa ändringar har tillkommit på förslag av

Lagrådet. I 5 § har dessutom gjorts ytterligare ändringar av redaktionell

natur.

7.3 Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen

(1968:64)

1 §

I paragrafen införs ett nytt andra stycke. I detta erinras om att det i den

föreslagna smugglingslagen (SL) finns bestämmelser varigenom olovlig

införsel och utförsel av narkotika och viss olovlig befattning med

insmugglad narkotika straffbeläggs.

Bestämmelser om straff för olovlig införsel och utförsel av narkotika

finns i 6 § SL. Av kommentaren till 3 § SL (under rubriken

Brottskonkurrens) framgår att det innehav som konstituerar den olaga

införseln inte bör föranleda ansvar enligt narkotikastrafflagen utan

endast enligt SL.

I 12 och 13 §§ SL finns bestämmelser om olovlig befattning med

smuggelgods. Av 12 § tredje stycket SL framgår att bestämmelsen i den

paragrafen inte skall tillämpas om gärningen utgör narkotikabrott enligt

1 § första stycket 1, 3 eller 4 narkotikastrafflagen (eller ringa eller

grovt sådant brott) eller motsvarande fall av vårdslöshet med narkotika

enligt 3 a § samma lag (jfr kommentaren till 12 § tredje stycket SL).

2 5 §§

Hänvisningarna i paragraferna har ändrats till följd av att 1 § har tillförts

ett nytt stycke.

7.4 Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

(1971:69)

I 1 § andra stycket anges sådana fall då skattebrottslagen inte är

tillämplig, bl.a. det fallet att det är fråga om gärningar som är belagda

med straff enligt lagen om straff för varusmuggling (VSL). Angivandet

av VSL har här ersatts med den föreslagna smugglingslagen.

Vidare har bestämmelsen kompletterats så att den även gäller

gärningar som är belagda med straff enligt privatinförsellagen. De

gärningar som avses är brott enligt 9 § privatinförsellagen. Den

paragrafen innehåller i sin nuvarande lydelse en bestämmelse enligt

vilken skattebrottslagen inte är tillämplig. Genom den här lagändringen

blir den bestämmelsen i privatinförsellagen onödig. Den föreslås därför

bli upphävd.

7.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av viss privatinförsel

9 §

Bakgrund

I privatinförsellagen finns bestämmelser om beskattning av

alkoholdrycker och tobaksvaror som en enskild person har förvärvat och

själv transporterar till Sverige från ett annat EU-land för sitt eller sin

familjs personliga bruk (införsel för eget bruk). På sätt närmare

redovisats i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.1, utgör beskattningen

enligt privatinförsellagen ett undantag från huvudregeln i

cirkulationsdirektivet att privatpersoners inköp av alkoholdrycker och

tobaksvaror skall beskattas enbart i det medlemsland där inköpet görs

(artikel 8 i direktivet).

Privatinförsellagens bestämmelser medför att den skattefrihet som

annars skulle gälla på grund av huvudregeln i cirkulationsdirektivet är

begränsad till att gälla sådana kvantiteter som framgår av 2 §

privatinförsellagen. Vad som införs utöver dessa kvantiteter beskattas

alltså. Skatt utgår med de belopp som anges i 1 §. Införsel för eget bruk

omfattas inte av något förbud utom den åldersgräns om 18 respektive

20 år som gäller för tobak och alkohol enligt tobakslagen eller

alkohollagen. För den som uppfyller ålderskravet är det alltså i och för

sig tillåtet att för eget bruk föra in kvantiteter även om de överstiger de

skattefria kvantiteter som anges i 2 § införsellagen.

Genom 9 § straffsanktioneras de beskattningsregler som finns i 1 och

2 §§.

Om en införsel av alkoholdrycker eller tobak inte är för eget bruk,

skall Sverige tillämpa den s.k. cirkulationsordning som föreskrivs i

direktivet. Denna ordning har införlivats i svensk rätt genom lagen om

alkoholskatt (LAS) och lagen om tobaksskatt (LTS). I sådant fall kan

beskattning ske endast enligt vad som föreskrivs i dessa lagar. Det nu

sagda kommer från och med den 1 januari i år till uttryck genom 8 §

första stycket 5 och 8 a § första stycket 2 LAS samt 9 § första stycket 5

och 9 a § första stycket 2 LTS. Ordalydelserna i dessa bestämmelser

knyter nu direkt an till direktivets ordalydelse. I konsekvens härmed har

ordalydelsen i 1 § privatinförsellagen anpassats till nämnda

bestämmelser i LAS och LTS (jfr prop. 1998/99:127 s. 26ff, 31 f och

34).

Sammanfattningsvis innebär detta att avsikten med beskattnings-

reglerna är, att skatt enligt privatinförsellagen skall utgå endast i den

mån som införseln omfattas av de undantag som finns i de angivna

bestämmelserna i LAS och LTS.

Ändringar i bestämmelsen

I förhållande till den nuvarande lydelsen har paragrafen ändrats på så sätt

1. att straffbestämmelsen har utformats efter mönster av 8 § första

stycket i den föreslagna smugglingslagen (SL) och

2. att det nuvarande andra stycket har upphävts eftersom det inte behövs.

Vad först gäller anpassningen till motsvarande bestämmelse i SL, 8 §

första stycket, kan anmärkas följande.

Straffansvar för underlåtenhet att lämna deklaration inträder då någon

underlåter att på en bemannad tullplats lämna deklaration. Brottet skall i

princip anses fullbordat i och med att han passerat den punkt där

deklaration skall lämnas. Detta har behandlats i den allmänna

motiveringen, avsnitt 6.1.

Straffansvar för underlåtenhet att lämna deklaration inträder vidare då

någon underlåter att lämna deklaration enligt 4 § första stycket sista

meningen. Där anges att den som inte för in varan till en bemannad

tullplats skall inom fem dagar efter införseln lämna in deklaration till

beskattningsmyndigheten (Skattemyndigheten i Gävle).

Att någon lämnar oriktig uppgift avses ha motsvarande innebörd som i

8 § första stycket SL. Detsamma gäller farerekvisitet. Vad som anförs i

kommentaren till 8 § första stycket SL bör därför kunna vara till ledning

då 9 § privatinförsellagen skall tillämpas. På förslag av Lagrådet har i

analogi med 3 § förlaget till ny smugglingslag lagts till att någon

underlåter att lämna föreskriven uppgift. Även i övrigt är bestämmelsen

utformad i enlighet med Lagrådets förslag.

Enligt paragrafens nuvarande lydelse krävs att gärningsmannen har

begått gärningen uppsåtligen eller av oaktsamhet . Efter mönster av 8 §

SL föreslås att det i lagtexten anges att gärningen skett uppsåtligen

eller av grov oaktsamhet .

Avsikten är att såväl uppsåtskravet som oaktsamhetskravet i den här

bestämmelsen skall tillämpas på motsvarande sätt som i 8 § SL. Vad

som skall anses utgöra uppsåt och grov oaktsamhet då det är fråga om

brott enligt SL har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.7.1

och 5.7.2.

Det bör här framhållas att privatinförsellagens beskattnings-

bestämmelser är av sådan beskaffenhet att den som för in varor utöver

de skattefria kvantiteterna nästan undantagslöst måste ha insett att han

skulle ha deklarerat varorna. I allt fall torde okunskap om

bestämmelsernas innehåll regelmässigt få anses utgöra grov oaktsamhet.

Det är följaktligen inte avsett att kravet på grov oaktsamheten skall

innebära att det straffbara området inskränks i praktiken jämfört med

nuvarande ordning.

Det nuvarande andra stycket föreslås upphävt. Att SL och

skattebrottslagen inte är tillämpliga föreslås framgå direkt av dessa

lagar.

9 a §

Genom denna paragraf, som är ny, ges möjlighet att undgå ansvar genom

s.k. frivillig rättelse. Paragrafen är utformad efter mönster av 15 § SL.

Vad som anförs i författningskommentaren till den bestämmelsen bör

därför i tillämpliga delar tjäna till ledning även avseende den här bestäm-

melsen. Som framgår av lagtexten har bestämmelsen inget samband med

skyldigheten att betala särskild avgift enligt 7 §. För sådan avgift finns

möjlighet till bl.a. frivillig rättelse enligt vad som föreskrivs i 15 §.

9 b §

I den här bestämmelsen erinras om att SL innehåller sådana

bestämmelser om förundersökning, tvångsmedel, åtal m.m. som gäller

vid brott enligt 9 § privatinförsellagen. Tillämpningsområdet för

bestämmelserna i SL framgår av 1 § andra och tredje styckena SL (jfr

författningskommentaren till de bestämmelserna).

7.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner

Genom 14 § i denna lag blir VSL:s bestämmelser om förundersökning

och tvångsmedel tillämpliga när det är fråga om brott enligt 8 §.

Ändringen innebär att hänvisningen till bestämmelserna i VSL ersätts

med en hänvisning till motsvarande bestämmelser i SL.

7.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett

annat land inom Europeiska unionen

4, 7 och 8 §§ har förtydligats. I 4 § första stycket har på förslag av

Lagrådet lagts till underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift . I 4 §

sista stycket första meningen har gjorts en anpassning till regeringens

förslag om ändring av 3 § lagen om transport, förvaring och förstöring

av införselreglerade varor, m.m. I 7 § första stycket 2 har i likhet med

6 kap. 10 § andra stycket 3 i förslaget till ny tullag gjorts den

redaktionella ändringen att ordet handresgods bytts ut mot bagage .

Bakgrunden till ändringarna i 4, 7 och 8 §§ har behandlats i den allmänna

motiveringen, avsnitt 6.2.

Här bör påpekas att 4 § i sin nuvarande lydelse särskilt anger generell

anmälningsskyldighet för bl.a. den som för in eller ut barnpornografi

enligt lagen (1998:1443) om förbud mot införsel och utförsel av

barnpornografi. Eftersom all införsel och utförsel av sådana varor är

förbjuden enligt 1998 års lag, omfattar anmälningsskyldigheten i före-

slagna 4 § första stycket all införsel eller utförsel av barnpornografi

enligt den lagen.

I 7, 8, 11, 12 och 20 §§ har hänvisningar till VSL ersatts med

hänvisningar till den nya smugglingslagen (SL). Övriga ändringar i 11

och 12 §§ har tillkommit på förslag av Lagrådet. Ändringarna innebär en

anpassning till 6 kap. 21 § i förslaget till ny tullag.

I 9 § har på förslag av Lagrådet gjorts ett tillägg om förtroliga

meddelanden. Motsvarande bestämmelse finns i 3 kap. 1 § tredje stycket

punktskattekontrollagen och finns även i förslaget till ny tullag (6 kap.

11 §).

I 17 § regleras Tullverkets möjligheter att omhänderta en

införselreglerad vara. Genom en ny andra mening har lagtexten

utformats så att förutsättningarna för ett omhändertagande tydligare

sammanfaller med den ordning som är avsedd med 17 a 17 d §§ (jfr

prop. 1998/99:79 s. 85 ff och 99). I författningskommentaren till 22 §

första stycket SL behandlas frågan om gränsdragningen mellan

omhändertagande enligt 17 § inregränslagen och beslag. På förslag av

Lagrådet har gjorts motsvarande tillägg som i 4 § första stycket.

I en ny paragraf, 20 a §, finns en erinran om att det i SL finns särskilda

bestämmelser om förundersökning, tvångsmedel, åtal m.m. (jfr 1 § andra

och tredje styckena SL och författningskommentaren till de bestämmel-

serna). Den straffbestämmelse i inregränslagen som avses är 19 §.

7.8 Förslaget om lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter

I 2 kap. 14 och 15 §§ har hänvisningar till VSL ersatts med hänvisningar

till SL.

I 2 kap. 27 § finns nu en bestämmelse som gör att 13 § och 24 § första

stycket VSL blir tillämpliga vid brott enligt den här lagen.

Bestämmelserna i VSL gäller förundersökningsbefogenhet för

Tullverket och åtalsrätt för de s.k. tullåklagarna. Bestämmelsen föreslås

ersatta med en erinran om att det i SL finns särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel, åtal m.m. (jfr 1 § andra stycket SL och

författningskommentaren till den bestämmelsen). De

straffbestämmelser i 1998 års lag som avses är 2 kap. 24 26 §§.

7.9 Förslaget till lag om ändring i tullagen (2000:000)

I prop. 1999/2000:1262 föreslås bl.a. en ny tullag som skall ersätta den

nuvarande tullagen (1994:1550). Här lämnas förslag om att införa

ytterligare en paragraf i den nya tullagen. I denna paragraf erinras om att

det i SL finns särskilda bestämmelser om förundersökning,

tvångsmedel, åtal m.m. (jfr författningskommentaren till 1 § andra

stycket SL). Paragrafen avser brottet tullförseelse enligt den nya

tullagen (10 kap. 1 §). Brottet motsvarar brotten tullförseelse enligt

96 § i den nuvarande tullagen och 71 § tullförordningen.

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om straff för smuggling m.m.

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag innehåller bestämmelser om ansvar m.m. beträffande

gärningar som rör införsel till eller utförsel från landet av varor.

Särskilda sådana bestämmelser finns i kungörelsen (1925:465) med

särskilda bestämmelser om utförsel från riket av spritdrycker och vin,

lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker,

lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, fiskelagen

(1993:787), tullagen (1994:1450), lagen (1994:1565) om beskattning

av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är

medlem i Europeiska unionen, lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner, lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges

gräns mot ett annat land som är medlem i Europeiska unionen, lagen

(1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror,

tobaksvaror och mineraloljeprodukter samt i med stöd av dessa

författningar meddelade bestämmelser.

Lagen är inte tillämplig på varor som transporteras genom det i 2 §

angivna området för Sveriges territorium med fartyg eller luftfartyg som

endast tillfälligt passerar genom området.

2 § En vara som avses i denna lag skall anses ha införts till eller utförts

från landet när den har förts över gränsen för Sveriges landområde,

sjöterritorium eller luftrummet däröver.

Straffbestämmelser m.m.

Smugglingsbrott

3 § Den som uppsåtligt för in en vara till landet eller för ut en vara från

landet i strid mot förbud eller villkor för införseln eller utförseln döms

för smuggling till böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är

ringa, till penningböter. Om gärningen gäller narkotika döms till

fängelse i högst tre år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse

i högst sex månader.

För smuggling döms också den som uppsåtligt på otillåtet sätt

förfogar över en vara som är belagd med införselförbud eller

utförselförbud. Detsamma gäller den som uppsåtligt förfogar över en

vara i strid mot villkor som uppställts för eller i samband med varans

införsel eller utförsel.

Bestämmelser om att införselförbjudna och införselreglerade varor

under vissa förutsättningar får föras in i landet utan hinder av förbud

eller restriktioner finns i lagen (1973:980) om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor och lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land som är

medlem i Europeiska unionen.

4 § Om brott som avses i 3 § är att anse som grovt, döms för grov

smuggling till fängelse, lägst sex månader och högst sex år eller, om

gärningen gäller narkotika, lägst två och högst tio år.

Vid bedömning av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om det

inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse, om

gärningsmannen varit försedd med vapen eller annat sådant hjälpmedel

eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Om gärningen gäller

narkotika skall vidare särskilt beaktas om den utgjort ett led i en

verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt,

avsett särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av särskilt

hänsynslös art.

5 § Den som av grov oaktsamhet förövar en gärning som avses i 3 §

första stycket och därigenom ger upphov till fara för att en vara förs in

till landet eller förs ut ur landet i strid mot förbud eller villkor döms för

vårdslös olovlig införsel eller vårdslös olovlig utförsel till böter eller

fängelse i högst två år, eller om brottet är ringa, till penningböter.

Detsamma skall gälla den som av grov oaktsamhet förfar på sätt som

avses i 3 § andra stycket och därigenom ger upphov till fara för att varan

förfogas över i strid mot förbud eller mot villkor som ställts upp för

eller i samband med varans införsel eller utförsel.

6 § För försök till smuggling samt för försök, förberedelse och

stämpling till grov smuggling döms till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken. Detsamma gäller förberedelse till smuggling av narkotika

samt stämpling till sådan smuggling av narkotika som inte är att anse

som ringa.

Tullbrott (yttre gräns)

7 § Den som i samband med införsel eller utförsel av en vara uppsåtligt

genom att undandra varan tullbehandling eller genom vilseledande

uppgift till en tullmyndighet ger upphov till fara för att tull, annan skatt

eller avgift undandras döms för tullbrott till böter eller fängelse i högst

två år.

För tullbrott döms också den som uppsåtligt förfogar över en

oförtullad vara eller över restitutionsgods och därigenom föranleder att

tull, annan skatt eller avgift undandras eller felaktigt tillgodoräknas eller

återbetalas till honom själv eller annan. Detsamma gäller den som

uppsåtligt förfogar över en vara i strid mot villkor som uppställts för

befrielse från eller nedsättning av tull eller annan skatt.

8 § Om brott som avses i 7 § är att anse som grovt, döms för grovt

tullbrott till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas om det rört

mycket betydande belopp, om gärningsmannen använt falska handlingar

eller vilseledande bokföring eller om förfarandet ingått som ett led i en

brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning eller i

annat fall varit av synnerligen farlig art.

9 § Den som av grov oaktsamhet förfar på sätt som anges i 7 § och

därigenom ger upphov till fara för att tull eller annan skatt undandras

eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller

annan döms för vårdslös tulluppgift till böter eller fängelse i högst två

år.

10 § För försök till tullbrott samt för försök, förberedelse och

stämpling till grovt tullbrott döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Cirkulationsordningsbrott (inre gräns)

11 § Den som uppsåtligt i syfte att undandra skatt som belöper på en

vara, beträffande vilken cirkulationsordningens bestämmelser överträtts,

ger upphov till fara för skatteundandragande döms för cirkulations-

ordningsbrott till böter eller fängelse i högst två år.

Med cirkulationsordningens bestämmelser avses i första stycket de

bestämmelser, om ledsagardokument, säkerhet för skattebetalning och

anmälningsskyldighet som finns i lagen (1994:1563) om tobaksskatt,

lagen (1994:1564) om alkoholskatt och lagen (1994:1776) om skatt på

energi samt i artiklarna 7, 10, 13, 15 och 18 i rådets direktiv 92/12/EEG

av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga

varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor, senast

ändrat genom rådets direktiv 96/99/EG.

12 § Om brott som avses i 11 § är att anse som grovt, döms för grovt

cirkulationsordningsbrott till fängelse lägst sex månader och högst sex

år.

Vid bedömning av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om det

rört mycket betydande belopp, om gärningsmannen använt falska

handlingar eller vilseledande bokföring eller om förfarandet ingått som

ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större

omfattning eller i annat fall varit av synnerligen farlig art.

13 § Den som av grov oaktsamhet med avseende på en vara, beträffande

vilken cirkulationsordningens i 11 § angivna bestämmelser överträtts,

ger upphov till fara för skatteundandragande döms för vårdslös

tillämpning av cirkulationsordningen till böter eller fängelse i högst

två år.

14 § För förberedelse och stämpling till grovt cirkulationsordningsbrott

döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Olovlig befattning med smuggelgods m.m.

15 § Den som uppsåtligt förvärvar, transporterar, förvarar eller avyttrar

en vara som varit föremål för

1) brott enligt 3-5 §§ i denna lag döms för olovlig befattning med

smuggelgods och

2) brott enligt 7-9, 11-13 §§ i denna lag eller 9 § lagen (1994:1565)

om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från

land som är medlem i Europeiska unionen döms för olovlig befattning

med skattepliktig vara

till böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa,

penningböter.

Bestämmelser om straff m.m. för den som olovligt förvärvar,

transporterar, förvarar, avyttrar eller på annat sätt befattar sig med

narkotika finns i narkotikastrafflagen (1968:64).

16 § Om gärningsmannen i fall som avses i 15 § första stycket inte insåg

men hade skälig anledning anta att varan varit föremål för sådant brott

döms i fall som avses under 1) för vårdslös olovlig befattning med

smuggelgods och i fall som avses under 2) för vårdslös olovlig

befattning med skattepliktig vara till böter eller, om brottet är ringa,

penningböter.

Medverkan

17 § Har flera medverkat till en gärning som avses i 3-16 §§ tillämpas

bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken. Detta gäller emellertid inte om

gärningen bedöms ha ett straffvärde som svarar mot enbart

penningböter.

Frivillig rättelse

18 § Den som frivilligt vidtar åtgärd som leder till att tull, annan skatt

eller avgift kan påföras, tillgodoföras eller återbetalas med rätt belopp,

döms inte till ansvar enligt 7-16 §§.

Förverkande

19 § En vara som har varit föremål för brott enligt denna lag eller enligt

9 § lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av

alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska

unionen skall förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I

stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat.

Utbyte av brott enligt denna lag eller enligt 9 § lagen (1994:1565) om

beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land

som är medlem i Europeiska unionen skall förklaras förverkat, om det

inte är uppenbart oskäligt.

Egendom som avses i första stycket första meningen får inte

förverkas, om den efter brottet förvärvats av någon som inte haft vetskap

om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med

brottet.

20 § Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna

lag eller enligt 9 § lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel

av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i

Europeiska unionen får förverkas, om ägaren eller någon som var i hans

ställe förövat gärningen eller medverkat till denna eller haft utbyte av

den samt om förverkandet behövs för att förebygga brott eller det annars

finns särskilda skäl till det. I stället för egendomen får dess värde

förklaras förverkad.

I stället för förverkande av egendomen eller dess värde får rätten

föreskriva att någon åtgärd vidtas med egendomen som förebygger

fortsatt missbruk av den. I sådana fall får också en del av egendomens

värde förklaras förverkat.

21 § När ett beslut om förverkande av egendom har vunnit laga kraft

skall egendomen säljas genom Tullverkets försorg eller i den ordning

som i allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom. Kan

egendomen inte säljas, får den förstöras. Även sådan egendom som kan

befaras komma till brottslig användning eller som annars är olämplig för

försäljning skall förstöras.

Om i stället för egendomen dess värde har förklarats förverkat och det

fastställda beloppet har betalats inom två månader från det att beslutet

om förverkande vann laga kraft skall egendomen utlämnas till ägaren. I

annat fall får egendomen säljas i den ordning som föreskrivs i första

stycket och det fastställda beloppet tas ut ur de influtna medlen. Finns

överskott, sedan kostnaderna för försäljningen dragits av, skall detta

redovisas till ägaren eller någon annan rättsinnehavare.

Förundersökning

22 § Förundersökning angående brott som avses i 1 § får inledas av en

tullmyndighet. Vad som sägs i rättegångsbalken om undersökningsledare

gäller då tullmyndigheten. Är saken inte av enkel beskaffenhet skall

ledningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas

för brottet. Åklagaren skall även annars överta ledningen när detta är

påkallat av särskilda skäl.

När en undersökning leds av åklagaren får han anlita biträde av en

tullmyndighet. Åklagaren får också när det är lämpligt uppdra åt en

tulltjänsteman att vidta särskilda åtgärder som hör till utredningen.

Innan förundersökning har hunnit inledas, får en tulltjänsteman och en

tjänsteman vid Kustbevakningen hålla förhör och vidta andra

utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen.

Tvångsmedel

Gripande m.m.

23 § En tulltjänsteman och en tjänsteman vid Kustbevakningen har

samma rätt som enligt rättegångsbalken tillkommer en polisman att

gripa den som misstänks för brott som avses i 1 § och att till förhör ta

med den som befinner sig på den plats där ett sådant brott förövas.

Beslag

24 § En tulltjänsteman och en tjänsteman vid Kustbevakningen har i

fråga om brott som avses i 1 § samma rätt att ta egendom i beslag som

enligt rättegångsbalken tillkommer en polisman.

En tulltjänsteman, en tjänsteman vid Kustbevakningen och en

polisman får även i andra fall än som avses i första stycket ta i beslag

egendom om det finns anledning anta att den blir förverkad på grund av

brott som avses i 1 §.

Om beslag verkställs av någon annan än undersökningsledaren eller

åklagaren och denne inte har beslutat om beslaget, skall anmälan

skyndsamt göras till honom, varvid han omedelbart skall pröva om

beslaget skall bestå.

25 § Beslagtagen egendom skall förvaras av Tullverket, om åklagaren

inte bestämmer något annat.

26 § En myndighet som har om hand egendom som har tagits i beslag på

grund av bestämmelserna i 19 § får omedelbart låta försälja den om

1. den inte kan vårdas utan fara för förstöring,

2. vården av den är förenad med alltför stora kostnader, eller

3. det annars finns särskilda skäl.

Om egendomen i fall som avses i första stycket inte kan säljas får

myndigheten i stället besluta att egendomen skall förstöras.

Om egendom, som sålunda sålts eller förstörts, inte förverkas har

ägaren eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. För egendom som

sålts utgår dock inte ersättning med högre belopp än vad som influtit vid

försäljningen. Om egendomen har förstörts utgår ersättning med skäligt

belopp.

Spritdryck, vin, starköl och öl får säljas endast till den som är

berättigad att tillverka eller att bedriva partihandel med sådana varor

enligt alkohollagen (1994:1738).

27 § Om beslag som skett enligt denna lag hävs på

1. oförtullad egendom som införts från tredje land, direkt eller via ett

EU-land, eller som har varit föremål för utförselåtgärder i förhållande

till tredje land eller

2. punktskattepliktig egendom i den EU-interna trafiken, för vilken

full skatt inte blivit erlagd här i landet

och finns inte egendomen i Tullverkets besittning skall den överlämnas

till Tullverket. Har egendomen redan sålts skall köpeskillingen

överlämnas till Tullverket.

Husrannsakan

28 § En tulltjänsteman och en tjänsteman vid Kustbevakningen har i

fråga om brott som avses i 1 § samma rätt att företa husrannsakan som

enligt rättegångsbalken tillkommer en polisman, om det är brådskande

fall.

Om det finns anledning anta att brott som avses i 1 § har förövats får

en tulltjänsteman, en tjänsteman vid Kustbevakningen och en polisman

utan förordnande företa husrannsakan i magasin och liknande utrymmen

för att söka efter egendom som är underkastad beslag.

Kroppsvisitation och kroppsbesiktning

29 § En tulltjänsteman har i fråga om brott som avses i 1 § samma rätt

att besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning som enligt

rättegångsbalken tillkommer en polisman, om det är brådskande fall.

Om det finns anledning anta att en person, som i omedelbart samband

med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i trakterna invid

Sveriges landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en flygplats

eller något annat område som har direkt förbindelse med utlandet, har

med sig egendom som kan tas i beslag enligt denna lag eller enligt någon

i 1 § angiven författning, får en tulltjänsteman och en tjänsteman vid

Kustbevakningen företa kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning på

honom samt ta urinprov. På den som är under femton år får ytlig

kroppsbesiktning företas endast om det finns särskilda skäl. Ingen får

hållas kvar för urinprovstagning.

En tulltjänsteman eller en tjänsteman vid Kustbevakningen som med

laga stöd griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon får i

anslutning till ingripandet kroppsvisitera denne i den utsträckning som är

nödvändig av säkerhetsskäl samt tillfälligt omhänderta vapen eller andra

farliga föremål.

30 § Under de förutsättningar som anges i andra stycket får chefen för

en tullmyndighet besluta om särskild kontroll av varje resande som med

ett visst transportmedel eller under en viss angiven, kortare tidrymd

ankommer till eller avreser från en begränsad gräns- eller kustort eller

annan plats som har förbindelse med utlandet.

En särskild kontroll innebär att kroppsvisitation får företas under

förutsättning

1. att det finns anledning anta att en eller flera resande, som med

transportmedlet eller under tidrymden ankommer till eller avreser från

platsen, har begått eller står i begrepp att begå ett brott mot in- eller

utförselförbud eller in- eller utförselrestriktioner,

2. att det för fullbordat sådant brott inte är föreskrivet lindrigare straff

än fängelse sex månader,

3. att tillräckliga uppgifter saknas för att rikta misstanke mot en

bestämd person eller en mindre krets av personer

4. samt att det är oundgängligen nödvändigt med en särskild kontroll

och en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig för att uppnå det

särskilda resultatet.

Ett beslut om särskild kontroll går i verkställighet omedelbart men

skall utan dröjsmål underställas Generaltullstyrelsens prövning.

31 § Kroppsvisitation, som är av mera väsentlig omfattning, och

kroppsbesiktning skall verkställas inomhus i avskilt rum eller i lämpligt

utrymme i transportmedel samt, om undersökningsmannen eller den

undersökte begär det och det kan ske utan större omgång, i vittnens

närvaro. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning beträffande kvinnor får

inte verkställas eller bevittnas av andra än kvinnor, läkare eller

legitimerade sjuksköterskor.

Protokoll skall föras och bevis utfärdas om företagen kroppsvisitation

och kroppsbesiktning, om den undersökte begär det vid förrättningen

eller om föremål tas i beslag.

Befogenheterna

32 § Beslut om användning av tvångsmedel får fattas endast av en

tulltjänsteman och en tjänsteman vid Kustbevakningen, som har

erforderlig utbildning. Detsamma gäller beträffande verkställighet av

beslut om användning av tvångsmedel.

Åtal och talan om förverkande

33 § Kan brott som avses i

1. 3 § eller försök till sådant brott eller 5 § föranleda påföring av en

sådan avgift som avses i 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att

meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor,

2. 7 § eller försök till sådant brott eller 9 § föranleda påföring av

tulltillägg enligt 82-84 §§ tullagen (1994:1550),

3. 11 eller 13 § föranleda påföring av transporttillägg enligt 4 kap. 1 §

lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter eller

4. 9 § lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alko-

holdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska

unionen föranleda påföring av en sådan avgift som avses i 7 § den lagen

får åtal för brottet väckas endast när det med hänsyn till dess allvarliga

art eller i övrigt finns särskilda skäl till det.

Vad som sägs i första stycket gäller även talan om förverkande enligt

19 §.

34 § I mål om brott som avses i 1§, där straffvärdet svarar mot böter och

det är uppenbart att rätten inte skulle döma till svårare påföljd, får talan

föras av befattningshavare vid Tullverket som Generaltullstyrelsen

bestämmer. En sådan befattningshavare får även som åklagare meddela

beslut enligt 3 § fjärde stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa

fall vid förverkande m.m.

Bestämmelserna i första stycket inskränker inte allmän åklagares

åtalsrätt.

35 § Om ägaren till en vara, som kan förverkas enligt 19 §, inte är känd

eller saknar känt hemvist inom landet, får talan om egendomens

förverkande föras mot den hos vilken varan påträffades.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den , då lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling skall upphöra att gälla.

2. Vad som i denna lag är föreskrivet om förverkande skall tillämpas

även beträffande brott som har begåtts före ikraftträdandet, om detta

leder till en lindrigare bedömning.

2 Förslag till lag om ändring i

narkotikastrafflagen (1968:64)

Härigenom föreskrivs i fråga om narkotikastrafflagen (1968:64)

att 1-5 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Den som olovligen

1. överlåter narkotika,

2. framställer narkotika som är

avsedd för missbruk,

3. förvärvar narkotika i över-

låtelsesyfte,

4. anskaffar, bearbetar, för-

packar, transporterar, förvarar

eller tar annan sådan befattning

med narkotika som inte är avsedd

för eget bruk,

5. bjuder ut narkotika till för-

säljning, förvarar eller befordrar

vederlag för narkotika, förmedlar

kontakter mellan säljare och

köpare eller företar någon annan

sådan åtgärd, om förfarandet är

ägnat att främja narkotikahandel,

eller

6. innehar, brukar eller tar annan

befattning med narkotika

döms, om gärningen sker upp-

såtligen, för narkotikabrott till

fängelse i högst tre år.

Den som olovligen

1. överlåter narkotika,

2. till landet för in eller från

landet för ut narkotika,

3. framställer narkotika som är

avsedd för missbruk,

4. förvärvar narkotika i över-

låtelsesyfte,

5. anskaffar, bearbetar, för-

packar, transporterar, förvarar

eller tar annan sådan befattning

med narkotika som inte är avsedd

för eget bruk,

6. bjuder ut narkotika till

försäljning, förvarar eller

befordrar vederlag för narkotika,

förmedlar kontakter mellan

säljare och köpare eller företar

någon annan sådan åtgärd, om

förfarandet är ägnat att främja

narkotikahandel, eller

7. innehar, brukar eller tar annan

befattning med narkotika döms,

såvitt avser en gärning enligt 1

och 3-7, om gärningen sker

uppsåtligen, för narkotikabrott

till fängelse i högst tre år. Om

straff m.m. för en gärning enligt

2 finns bestämmelser i lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m.

2 §

Är brott som avses i 1 § med

hänsyn till arten och mängden

narkotika samt övriga omstän-

digheter att anse som ringa, döms

till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Är brott som avses i 1 § 1 och

3-7 med hänsyn till arten och

mängden narkotika samt övriga

omständigheter att anse som

ringa, döms till böter eller

fängelse i högst sex månader.

3 §

Är brott som avses i 1 § att anse

som grovt, skall för grovt

narkotikabrott dömas till fäng-

else, lägst två år och högst tio år.

Är brott som avses i 1 § 1 och

3-7 att anse som grovt, skall för

grovt narkotikabrott dömas till

fängelse, lägst två år och högst tio

år.

Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det

har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning

eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit

av särskilt farlig eller hänsynslös art. Bedömningen skall grundas på en

sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet.

3 a §

Den som av grov oaktsamhet

begår gärning som avses i 1 § 1-5,

döms för vårdslöshet med

narkotika till böter eller fängelse

i högst ett år.

I ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Den som av grov oaktsamhet

begår gärning som avses i 1 § 1

och 3-6, döms för vårdslöshet

med narkotika till böter eller

fängelse i högst två år.

4 §

För försök eller förberedelse

till narkotikabrott eller grovt

narkotikabrott liksom för

stämpling till narkotikabrott, som

inte är att anse som ringa, eller till

grovt narkotikabrott, döms om

gärningen avser annan befattning

än som avses i 1 § 6, till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

För försök eller förberedelse

till narkotikabrott eller grovt

narkotikabrott liksom för

stämpling till narkotikabrott, som

inte är att anse som ringa, eller till

grovt narkotikabrott, döms om

gärningen avser annan befattning

än som avses i 1 § 7, till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

5 §

Har flera medverkat till brott

som avses i 1-4 §§ och innefattar

gärningen inte endast befattning

enligt 1 § 6, gäller

bestämmelserna i 23 kap.

brottsbalken.

Har flera medverkat till brott

som avses i 1-4 §§ och innefattar

gärningen inte endast befattning

enligt 1 § 7, gäller

bestämmelserna i 23 kap.

brottsbalken.

________

Denna lag träder i kraft den

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:419) om

förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker.

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1960:419) om förbud i vissa fall

mot införsel av spritdrycker skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

1 mom.

Bryter någon mot förbud, som

avses i 1 §, vare det ansett

såsom varusmuggling enligt

lagen om straff för

varusmuggling.

Om straff m.m. för

överträdelse av förbud som

avses i 1 § finns bestämmelser i

lagen (1999:000) om straff för

smuggling m.m.

Framgår uppenbarligen av omständigheterna, att dryckerna icke varit

avsedda att olovligen införas till riket, skall dock förverkande icke äga

rum.

Visas, att det fartyg, med vilket

dryckerna forslats, på grund av

sjönöd för räddande av fartyg,

last och människoliv tvingats att

ingå på svenskt territorialvatten

och att där förbliva, vare den

tilltalade från ansvar fri.

2 mom.

Allmänt åtal för brott som avses i 1 mom. får väckas endast efter

medgivande av Generaltullstyrelsen.

________

Denna lag träder i kraft

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om

förbud mot vissa dopningsmedel.

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Den som uppsåtligen bryter mot 2 § 2-6 döms för dopningsbrott till

fängelse i högst två år.

Om brott som avses i första stycket är att anse som ringa, döms till

böter eller fängelse i högst sex månader.

Om straff för olovlig införsel

m.m. finns bestämmelser i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Om straff för olovlig införsel

m.m. finns bestämmelser i lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m.

_________

Denna lag träder i kraft

5 Förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787).

Härigenom föreskrivs att det i fiskelagen (1993:787) skall införas en

ny paragraf, 42 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

42 a §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning och

tvångsmedel vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (1999:000) om straff för

smuggling m.m.

_________

Denna lag träder i kraft

6 Förslag till lag om ändring i tullagen (1994:1550).

Härigenom föreskrivs i fråga om tullagen (1994:1550)

dels att 23, 57, 57 d, 66, 83 och 97 §§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas två nya paragrafer, 82 a och 97 a §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 §

Tulltaxering och sådan omprövning som innefattar bokföring i

efterhand får göras även efter utgången av annars föreskriven tid om den

tullskyldige har samtyckt till att sådan tulltaxering sker.

Om den tullskyldige har åtalats

för brott enligt lagen (1960:418)

om straff för varusmuggling, får

tulltaxering och omprövning

enligt första stycket göras även

efter utgången av nämnda tid för

den vara som åtalet avser. Beslut

om det får dock inte meddelas

senare än under kalenderåret efter

det då åtalet väcktes. Om den

tullskyldige har avlidit, får

beslutet inte meddelas senare än

sex månader efter dödsfallet.

Ogillas åtalet, skall

tullmyndigheten undanröja be-

slutet, om domen vinner laga

kraft.

Andra stycket skall tillämpas

också i fall då den som har

företrätt en juridisk person åtalats

för brott enligt lagen om straff

för varusmuggling, om brottet

avser tull som den juridiska

personen haft att betala.

Om den tullskyldige har åtalats

för brott enligt lagen (1999:000)

om straff för smuggling m.m., får

tulltaxering och omprövning

enligt första stycket göras även

efter utgången av nämnda tid för

den vara som åtalet avser. Beslut

om det får dock inte meddelas

senare än under kalenderåret efter

det då åtalet väcktes. Om den

tullskyldige har avlidit, får

beslutet inte meddelas senare än

sex månader efter dödsfallet.

Ogillas åtalet, skall

tullmyndigheten undanröja be-

slutet, om domen vinner laga

kraft.

Andra stycket skall tillämpas

också i fall då den som har före-

trätt en juridisk person åtalats för

brott enligt lagen (1999:000) om

straff för smuggling m.m., om

brottet avser tull som den

juridiska personen haft att betala.

57 §

För kontroll av att deklarations- och uppgiftsskyldighet enligt

tullagstiftningen har fullgjorts riktigt och fullständigt får

tullmyndigheten undersöka

1. transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan

förvaras,

2. områden för tillfälligt lager, tullager, frizoner, frilager och

exportbutiker, flygplatser och bangårdar, där varor som står under

tullkontroll förvaras, och även lokaler inom sådana områden, samt

3. handresgods, såsom resväskor och portföljer, samt handväskor och

liknande som medförs av resande vid inresa till eller utresa från EG:s

tullområde eller av person som kan anmanas att stanna enligt 58 §.

Bestämmelser om kroppsvisi-

tation och kroppsbesiktning finns

i 19 § lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling.

Bestämmelser om kroppsvisi-

tation och kroppsbesiktning finns

i 29-31 §§ lagen (1999:000) om

straff för smuggling m.m.

57 d §

Under de förutsättningar som anges i andra stycket får chefen för en

tullmyndighet besluta att postförsändelse som väntas till viss

postanstalt, och som kommer från tredje land, skall hållas kvar av

postbefordringsföretaget när försändelsen kommer in till postanstalten.

Ett beslut skall meddelas att gälla viss angiven, kortare tidsrymd.

Förutsättningar för ett beslut

om kvarhållande är

1. att det finns anledning anta att

sådan postförsändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling, samt

2. att ett sådant beslut är nöd-

vändigt för att det avsedda

resultatet skall uppnås.

Förutsättningar för ett beslut

om kvarhållande är

1. att det finns anledning anta att

sådan postförsändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1999:000) om straff

för smuggling m.m., samt

2. att ett sådant beslut är

nödvändigt för att det avsedda

resultatet skall uppnås.

Ett beslut om kvarhållande får verkställas omedelbart men skall

snarast prövas av Generaltullstyrelsen.

66 §

Polisen och Kustbevakningen är skyldiga att medverka i

kontrollverksamheten enligt denna lag. Vad som sägs i 57, 58-63 §§ om

en tullmyndighet och en tulltjänsteman gäller vid sådan medverkan också

en polismyndighet och Kustbevakningen samt en polisman och en

tjänsteman vid Kustbevakningen.

Ett postbefordringsföretag som regeringen bestämmer är skyldigt att

på begäran av tullmyndigheten till denna myndighet överlämna en

försändelse som kvarhållits enligt 57 d §.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling, och att även i

övrigt medverka i

kontrollverksamheten enligt denna

lag i fråga om varor som befordras

med post, på järnväg eller med

luftfartyg. I fråga om sådan

medverkan gäller inte 57-63 §§.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1999:000) om straff

för smuggling m.m. och att även i

övrigt medverka i

kontrollverksamheten enligt denna

lag i fråga om varor som befordras

med post, på järnväg eller med

luftfartyg. I fråga om sådan

medverkan gäller inte 57-63 §§.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om medverkan som

avses i första och tredje styckena.

82 a §

Tulltillägg skall också påföras

den som är tullskyldig men som

inte är skyldig att lämna skriftlig

eller med databehandlingsteknik

upprättad deklaration, om han

under förfarandet till ledning

för fastställande av tull lämnat

en uppgift som befinns vara

oriktig. Tulltillägget är femtio

procent av den tull som inte

skulle ha påförts, om den

oriktiga uppgiften godtagits.

Har den tullskyldige underlåtit

att anmäla varan skall han

likaså påföras tulltillägg. I detta

fall är tulltillägget femtio

procent av den tull som påförs

honom.

83 §

Tulltillägg skall påföras om tullskyldighet uppkommer på grund av

olaga införsel,

olaga undandragande av varor från tullövervakning, eller

förfogande i övrigt över en oförtullad vara, i strid mot för varan

föreskriven inskränkning i förfoganderätten som föreskrivits för varan.

Första stycket gäller endast

om den tullskyldige rätteligen

skulle ha lämnat en skriftlig

eller med databehandlingsteknik

upprättad deklaration till

ledning för fastställande av tull.

97 §

Ansvar för tullförseelse inträder

inte, om gärningen är belagd med

straff i brottsbalken eller lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Ansvar för tullförseelse inträder

inte, om gärningen är belagd med

straff i brottsbalken eller lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m.

97 a §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning och

tvångsmedel vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (1999:000) om straff för

smuggling m.m.

_________

Denna lag träder i kraft

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1565) om

beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och

tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska

unionen.

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1994:1565) om beskattning av

privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är

medlem i Europeiska unionen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet lämnar uppgift som

befinns oriktig eller underlåter att

deklarera skattepliktig införsel

enligt denna lag döms till böter. I

ringa fall skall inte dömas till

ansvar.

Lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling utom såvitt avser

13 § och 24 § första stycket

första meningen och

skattebrottslagen (1971:69) skall

inte tillämpas på införsel som

avses i denna lag.

Den som uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet lämnar uppgift

som befinns oriktig eller under-

låter att deklarera skattepliktig

införsel enligt denna lag döms till

böter eller fängelse i högst ett

år.

Skattebrottslagen (1971:69)

skall inte tillämpas på införsel

som avses i denna lag. Detsamma

gäller 3-14 §§ lagen (1999:000)

om straff för smuggling m.m.

Däremot skall den lagens övriga

bestämmelser tillämpas.

_________

Denna lag träder i kraft

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner.

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1996:95) om vissa inter-

nationella sanktioner skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Bestämmelserna i 13-19 §§

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling gäller vid brott

mot ett förbud mot in- eller

utförsel av varor eller åtgärder

som främjar sådan in- eller

utförsel som har föreskrivits

enligt 4 §, eller

i en sådan av Europeiska

gemenskapen beslutad

förordning som avses i 8 §

andra stycket.

Särskilda bestämmelser om

förundersökning och

tvångsmedel vid brott som rör

in- eller utförsel finns i lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m.

_________

Denna lag träder i kraft

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:701) om

Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett

annat land inom Europeiska unionen.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen

dels att 3-5 7, 8, 11, 12, 17, 18 och 20 §§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 20 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Lagen är tillämplig endast

beträffande följande varor:

1. krigsmateriel som avses i

lagen (1992:1300) om krigs-

materiel, och produkter som

avses i lagen (1998:397) om

strategiska produkter,

2. varor som skall beskattas

enligt lagen (1994:1565) om

beskattning av privatinförsel av

alkoholdrycker och tobaksvaror

från land som är medlem i

Europeiska unionen,

3. narkotika som avses i

narkotikastrafflagen (1968:64),

4. vapen och ammunition som

avses i vapenlagen (1996:67),

5. injektionssprutor och

kanyler,

6. dopningsmedel som avses i

lagen (1991:1969) om förbud

mot vissa dopningsmedel,

7. springstiletter,

springknivar, knogjärn,

kaststjärnor, riv- eller

nithandskar, batonger, karate-

pinnar, blydaggar, spikklubbor

och liknande,

8. kulturföremål som avses i 5

kap. 4-6 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.,

9. hundar och katter för annat

ändamål än handel,

10. spritdrycker, vin och

starköl enligt alkohollagen

(1994:1738), teknisk sprit och

alkoholhaltiga preparat enligt

lagen (1961:181) om försäljning

av teknisk sprit m.m. samt

tobaksvaror vid kontroll av

åldersgränsen i 13 § tobaks-

lagen (1993:581),

11. nötkreatur, svin, får,

getter, fjäderfän, fisk och

reptiler,

12. andra djur än sådana som

anges ovan och produkter av

djur, om det finns särskild

anledning att misstänka att

smittsam sjukdom förekommer,

att djuret eller djurprodukten på

annat sätt utgör en allvarlig

hälsorisk för människor eller

djur, att medföljande dokument

är ofullständiga eller felaktiga,

att erforderliga dokument

saknas eller att de villkor som i

övrigt gäller för införseln inte är

uppfyllda.

Lagen är tillämplig endast

beträffande varor som är föremål

för förbud eller andra

restriktioner vid införsel från

eller utförsel till ett annat EU-

land samt varor som skall

beskattas enligt lagen

(1994:1565) om beskattning av

privatinförsel av alkoholdrycker

och tobaksvaror från land som är

medlem i Europeiska unionen.

4 §

Anmälningsskyldighet

föreligger

1. för den som utan

erforderligt tillstånd, eller med

stöd av tillstånd som föranletts

av vilseledande uppgift, från ett

annat EU-land till Sverige inför

eller från Sverige till ett sådant

land utför en vara som avses i 3

§ 3, 5-8 och 10,

2. för den som från ett annat

EU-land till Sverige inför eller

från Sverige till ett sådant land

utför en vara som avses i 3 § 1,

4, 9, 11 och 12.

Om tillstånd krävs för att en

vara skall få föras in i landet

från ett annat EU-land och

vederbörligt tillstånd inte har

beviljats när införsel sker, skall

varan anmälas för

tullmyndigheten. Detsamma

gäller i fråga om en vara som

skall förs ut ur landet till ett

annat EU-land, om det krävs

tillstånd för utförseln och

vederbörligt sådant tillstånd

inte har beviljats.

Anmälan enligt första stycket

skall ske utan dröjsmål vid

närmaste bemannade tullplats.

Regeringen eller efter regeringens bemyndigande

Generaltullstyrelsen får meddela närmare föreskrifter om

anmälningsskyldigheten.

5 §

Var och en är skyldig att stanna

på en tulltjänstemans anmaning.

Sådan anmaning får ges

1. den som i omedelbart sam-

band med inresa till Sverige från

ett annat EU-land eller vid utresa

från Sverige till ett sådant land

befinner sig i omedelbar närhet av

gränspassage, om det behövs för

att möjliggöra sådan kontroll som

avses i 7 §,

2. den som anträffas i trakterna

invid Sveriges landgräns mot ett

annat EU-land, eller kuster, eller i

närheten av eller inom flygplats

eller annat område som har direkt

trafikförbindelse med ett annat

EU-land, om det finns anledning

anta att han medför en vara som

avses i 3 §, och att han inte

fullgjort sin

anmälningsskyldighet enligt 4 §.

Var och en är skyldig att stanna

på en tulltjänstemans anmaning.

Sådan anmaning får ges

1. den som i omedelbart sam-

band med inresa till Sverige från

ett annat EU-land eller vid utresa

från Sverige till ett sådant land

befinner sig i omedelbar närhet av

gränspassage, om det behövs för

att möjliggöra sådan kontroll som

avses i 7 §,

2. den som anträffas i trakterna

invid Sveriges landgräns mot ett

annat EU-land, eller kuster, eller i

närheten av eller inom flygplats

eller annat område som har direkt

trafikförbindelse med ett annat

EU-land, om det finns anledning

anta att han medför en vara som

inte får föras in i eller ut ur

landet eller att gällande villkor

för införseln eller utförseln inte

är uppfyllda.

En anmaning enligt första stycket 2 får ges endast om det behövs för

att möjliggöra kontroll enligt 7 § och får inte gå utöver vad som är

nödvändigt för detta ändamål.

7 §

För kontroll av att anmälningsskyldigheten enligt denna lag, eller

enligt lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av

alkoholdrycker och tobaksvaror från ett land som är medlem i

Europeiska unionen, fullgjorts riktigt och fullständigt, samt för kontroll

av att gällande villkor för in- eller utförsel av sådana varor som anges i 3

§ 1 och 3-12 uppfyllts, får en tulltjänsteman undersöka

1. transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan

förvaras vid införsel från eller utförsel till ett annat EU-land,

2. handresgods, såsom resväskor och portföljer, samt handväskor och

liknande som medförs av en resande vid inresa från eller utresa till ett

annat EU-land, eller av den som kan anmanas att stanna enligt 5 § första

stycket 2.

Ytterligare bestämmelser om

befogenheter bl.a. avseende

kroppsvisitation och

kroppsbesiktning finns i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Ytterligare bestämmelser om

befogenheter bl.a. avseende

kroppsvisitation och

kroppsbesiktning finns i lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m.

8 §

För kontroll av att anmäl-

ningsskyldigheten enligt denna

lag fullgjorts riktigt och

fullständigt får en tulltjänsteman

undersöka postförsändelser,

såsom paket, brev och liknande

försändelser. En sådan

försändelse får öppnas, om det

finns anledning anta att den

innehåller en vara som avses i 3 §,

och att denna vara kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling samt

försändelsen finns hos

tullmyndigheten eller på

utväxlingspostkontoret.

En tulltjänsteman får undersöka

postförsändelser, såsom paket och

brev, för att kontrollera om

gällande villkor för in- eller

utförseln är uppfyllda. En sådan

försändelse får öppnas, om det

finns anledning anta att den inne-

håller en vara som inte får föras

in i eller ut ur landet eller som

är belagd med införsel- eller ut-

förselrestriktioner, och att denna

vara kan tas i beslag enligt lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m. samt

försändelsen finns hos

tullmyndigheten eller på

utväxlingspostkontoret.

11 §

Under de förutsättningar som anges i andra stycket får chefen för en

tullmyndighet besluta att postförsändelse som väntas till viss

postanstalt, och som kommer från ett annat EU-land. skall hållas kvar av

postbefordringsföretaget när försändelsen kommer in till postanstalten.

Ett beslut skall meddelas att gälla viss angiven, kortare tidrymd.

Förutsättningar för ett beslut

om kvarhållande är

1. att det finns anledning anta att

sådan postförsändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling, samt

2. att ett sådant beslut är

nödvändigt för att det avsedda

resultatet skall uppnås.

Förutsättningar för ett beslut

om kvarhållande är

1. att det finns anledning anta att

sådan postförsändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1999:000) om straff

för smuggling m.m., samt

2. att ett sådant beslut är

nödvändigt för att det avsedda

resultatet skall uppnås.

Ett beslut om kvarhållande får verkställas omedelbart men skall

snarast prövas av Generaltullstyrelsen.

12 §

Polisen och Kustbevakningen är skyldiga att medverka i

kontrollverksamheten enligt denna lag. Vad som sägs i 5-7 och 13 §§

om en tullmyndighet och en tulltjänsteman gäller vid sådan medverkan

också polismyndigheten och Kustbevakningen samt en polisman och en

tjänsteman vid Kustbevakningen.

Ett postbefordringsföretag som regeringen bestämmer är skyldigt att,

på begäran av tullmyndigheten, till denna myndighet överlämna en

försändelse som kvarhållits enligt 11 §.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1999:000) om straff

för smuggling m.m.

17 §

Om det behövs för att

genomföra en kontroll enligt

denna lag, får en tullmyndighet ta

hand om en vara. Varan får

därvid läggas upp på lager för

tillfällig förvaring. De kostnader

som Tullverket haft för varans

uppläggning och förvaring skall

ersättas av den som för in eller för

ut varan.

En tullmyndighet får ta hand om

en vara om det behövs för att

genomföra en kontroll enligt

denna lag. Vidare får en tull-

myndighet ta hand om en vara

som enligt lag eller särskild för-

fattning inte får föras in i eller

ut ur landet och en vara för

vilken särskilt föreskrivet villkor

för införsel eller utförsel inte är

uppfyllt. De kostnader som

Tullverket haft för varans

uppläggning och förvaring skall

ersättas av den som för in eller för

ut varan.

Tullmyndigheten kan besluta att varan inte får tas ut från lagret förrän

kostnaderna ersatts eller säkerhet ställts för dem.

Tullmyndigheten får besluta om befrielse helt eller delvis från

ersättningsskyldigheten, om det finns särskilda skäl.

En vara som har omhänder-

tagits enligt första stycket får

även förstöras under kontroll av

en tullmyndighet eller annan

som denna godkänner eller

återutföras eller överlåtas till

staten.

18 §

En tullmyndighet har rätt att

göra kontrollbesök och revisioner

hos den som för ut sådana varor

som nämns i 3 § 1 och 8. Vad

som sägs i 68-80 §§ tullagen

(1994:1550) om revision m.m.

gäller därvid, liksom bestämmel-

sen i 99 § samma lag om vite vid

revision.

En tullmyndighet har rätt att

göra kontrollbesök och revisioner

hos den som för ut krigsmateriel

som avses i lagen (1992:1300)

om krigsmateriel och produkter

som avses i lagen (1998:397) om

strategiska produkter samt

kulturföremål som avses i 5 kap.

4-6 §§ lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. Vad som sägs

i 68-80 §§ tullagen (1994:1550)

om revision m.m. gäller därvid,

liksom bestämmelsen i 99 §

samma lag om vite vid revision.

20 §

Ansvar enligt 19 § inträder inte

om gärningen är belagd med straff

i brottsbalken eller i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Ansvar enligt 19 § inträder inte

om gärningen är belagd med straff

i brottsbalken eller i lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m.

20 a §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning och

tvångsmedel vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (1999:000) om straff för

smuggling m.m.

________

Denna lag träder i kraft

10 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter.

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 14, 15 och 27 §§ lagen (1998:506)

om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror

och mineraloljeprodukter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

14 §

Ett omhändertagande av annan

egendom än punktskattepliktiga

varor eller handlingar skall

upphävas om

det inte längre finns grund för

omhändertagandet, eller

ett beslut om beslag enligt 27

kap. rättegångsbalken eller lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling meddelas för

egendomen eller handlingen.

Ett omhändertagande av annan

egendom än punktskattepliktiga

varor eller handlingar skall

upphävas om

det inte längre finns grund för

omhändertagandet, eller

ett beslut om beslag enligt 27

kap. rättegångsbalken eller lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m. meddelas för

egendomen eller handlingen.

Den som gör anspråk på egendom som har varit omhändertagen svarar

för att egendomen hämtas.

15 §

Ett omhändertagande av en

punktskattepliktig vara skall

upphävas om

det inte längre finns grund för

omhändertagandet,

ett beslut om skatt enligt 13 §

inte har fattats inom tre månader

från den dag då beslutet att

omhänderta varan fattades,

skatt som påförts enligt 13 §

betalats,

ett beslut om beslag enligt 27

kap. rättegångsbalken eller lagen

(1960:418) om straff för varu-

smuggling meddelas för varan,

egendomen förklaras förverkad,

eller

det är oskäligt att låta

omhändertagandet bestå.

Ett omhändertagande av en

punktskattepliktig vara skall

upphävas om

det inte längre finns grund för

omhändertagandet,

ett beslut om skatt enligt 13 §

inte har fattats inom tre månader

från den dag då beslutet att

omhänderta varan fattades,

skatt som påförts enligt 13 §

betalats,

ett beslut om beslag enligt 27

kap. rättegångsbalken eller lagen

(1999:000) om straff för

smuggling m.m. meddelas för

varan,

egendomen förklaras förverkad,

eller

det är oskäligt att låta

omhändertagandet bestå.

Den som gör anspråk på en punktskattepliktig vara som har varit

omhändertagen svarar för att varan hämtas.

27 §

Bestämmelserna i 13 § och 24

§ första stycket första meningen

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling gäller för brott

enligt detta kapitel.

Särskilda bestämmelser om

förundersökning och

tvångsmedel vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (1999:000) om straff för

smuggling m.m.

________

Denna lag träder i kraft

Förteckning över remissinstanserna

Riksdagens ombudsmän (JO), Svea hovrätt, Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Stockholms tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Göteborgs

tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm, Justitiekanslern (JK),

Riksåklagaren (RÅ), Rikspolisstyrelsen, Ekobrottsmyndigheten,

Brottsförebyggande rådet (BRÅ), Statens invandrarverk, Inspektionen

för strategiska produkter, Kustbevakningen, Socialstyrelsen, Alkohol-

inspektionen, Läkemedelsverket, Folkhälsoinstitutet, Statens järnvägar,

Sjöfartsverket, Luftfartsverket, Posten AB, Statskontoret, General-

tullstyrelsen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Statens

jordbruksverk, Statens livsmedelsverk, Fiskeriverket, Riksantikvarie-

ämbetet, Kommerskollegium, Svenska Handelskammarförbundet,

Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Skåne län,

Länsstyrelsen i Västra Götalands län, Statens Naturvårdsverk, Haparanda

kommun, Malmö kommun, Sveriges advokatsamfund, Sveriges

Industriförbund, Svensk Handel, Tjänstemännens Centralorganisation

(TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Svenska

Åkeriförbundet, Sveriges Transportindustriförbund, Systembolaget AB,

Sveriges Domareförbund, Uppsala Universitet (juridiska

fakultetsnämnden), TullKust., Haparanda tingsrätt, Länsstyrelsen i

Norrbottens län, Göteborgs kommun, Helsingborgs kommun,

Norrköpings kommun, Sveriges Redareförening, Scandinavian Airlines

Systems (SAS) och Vin och Sprit AB.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från Åklagarmyndigheten i

Stockholm, Åklagarmyndigheten i Göteborg och Åklagarkammaren i

Helsingborg. Riksskatteverket har bifogat yttrande från

Skattemyndigheten i Stockholms län.

Förteckning över var bestämmelserna i lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling, VSL, åter-

finns i förslaget till ny smugglingslag, SL

Nedanstående hänvisningar till SL avser de bestämmelser i SL som

närmast motsvarar bestämmelserna i VSL.

Hänvisningsexempel avseende VSL:

4 § 1 p VSL = 4 § första punkten VSL

19 § 1 st 1 och 2 m VSL = 19 § första stycket första och andra

meningarna VSL

Hänvisningsexempel avseende SL:

3 § 1 st, 2 st och 3 st 1 p SL = 3 § första stycket, andra stycket och

tredje stycket första punkten SL

Bestämmelser i VSL

Bestämmelser i SL

1 § (varusmuggling)

3 § 1 st, 2 st och 3 st 1 p

(smuggling; annat än narkotika),

6 § 1 st (narkotikasmuggling)

samt 8 § 1 st och 2 st 1 p

(tullbrott)

2 § (varusmuggling; ringa)

4 § (smuggling; annat än

narkotika)

6 § 2 st (narkotikasmuggling)

9 § (tullbrott)

3 § (grov varusmuggling)

5 § (grov smuggling; annat än

narkotika),

6 § 3 st (grov narkotikasmuggling)

och

10 § (grovt tullbrott)

4 § 1 p

Smuggling: 3 § 3 st 1 p (utförsel)

och 2 p (införsel).

Tullbrott: 8 § 2 st 1 p (utförsel)

och 2 p (införsel).

4 § 2 p

8 § 2 st 3 p

4 § 3 p

3 § 3 st 4 p

4 § 4 p

3 § 3 st 3 p

5 §

7 § och 11 §

6 §

12 § och 13 § (grovt brott)

7 §

Saknar motsvarighet

8 § 1 st

14 §

8 § 2 st

Saknar motsvarighet

8 a §

15 §

9 §

16 §

10 §

17 §

12 §

16 och 17 §§

13 §

19 §

14 § 1 st

Saknar motsvarighet

14 § 2 st

20 § 2 st och 21 §

15 §

22 §

16 §

Saknar motsvarighet

17 §

23 §

18 §

26 §

19 § 1 st 1 och 2 m

27 § 2 st

19 § 1 st 3 och 4 m

28 §

19 § 2 och 3 st

29 §

19 § 4 st

Saknar motsvarighet

20 §

33 §

22 §

18 §

23 §

24 §

23 a §

31 §

24 §

32 §

25 §

25 §

26 §

Saknar motsvarighet

27 §

1 § 1 st

Tullagstiftningen en översikt

I det följande redogörs för de förfaranden som tillämpas då en vara

införs till landet från ett område utanför EG:s tullområde. I avsnitt 1

lämnas en bakgrund till de nuvarande bestämmelserna. I avsnitt 2

behandlas vad som gäller innan en vara har blivit föremål för s.k.

godkänd tullbehandling. I avsnitt 3 redogörs för de olika slagen av

godkänd tullbehandling.

1 Bakgrund till bestämmelserna

Vid Sveriges inträde i EU blev de gemenskapsförordningar som reglerar

in- och utförsel av varor gentemot tredje land (land utanför

gemenskapen) direkt gällande rätt här i landet. Bestämmelser i den

svenska tullagstiftningen rörande förhållanden som även reglerades i

gemenskapsförordningarna upphävdes. Samtidigt infördes en ny

nationell lagstiftning som komplement till gemenskapsförordningarna

eller för att genomföra gällande EG-direktiv på området. Sålunda

ersattes 1987 års tullag (1987:1065) av en ny tullag (1994:1550) som

trädde i kraft den 1 januari 1995 och som utgör ett komplement till

rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992

(tullkodexen) och kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den

2 juli 1993 (tillämpningskodexen). 1994 års tullag (TL) gäller i princip

endast tredjelandstrafiken och skall inte tillämpas i handeln med

gemenskapsvaror mellan Sverige och någon annan medlemsstat. Som

framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 3) föreslår regeringen i

ett annat lagstiftningsärende att TL skall ersättas med en ny tullag, NTL.

Förutom TL finns bl.a. tullförordningen (1994:1558; TF) och

tullordningen (TO), dvs Tullverkets föreskrifter m.m. för tillämpning av

TL och TF.

2 Förfaranden före godkänd tullbehandling

Bestämmelserna i tullagstiftningen innebär att den som för in varor till

gemenskapens tullområde utan dröjsmål skall befordra dessa via den rutt

som Tullverket har angett den s.k. tullvägen och enligt Tullverkets

anvisningar (artikel 38 i tullkodexen). Bestämmelser om tullvägen

finns bl.a. i avdelning III i tullkodexen och 2 kap. TO. Varorna skall

fr.o.m. införseln vara underkastade tullövervakning under den tid som

behövs för att fastställa deras tullstatus och, i fråga om icke-

gemenskapsvaror, till dess deras tullstatus förändras eller de förs in i en

frizon eller i ett frilager eller återexporteras eller förstörs (artikel 37 i

tullkodexen). Med tullstatus menas en varas status som gemenskapsvara

eller icke-gemenskapsvara. Genom tullförfarandet övergång till fri

omsättning ändras varornas tullstatus från icke-gemenskapsvaror till

gemenskapsvaror. Därigenom kan importören fritt förfoga över varorna.

Gemenskapsvaror är sammanfattningsvis varor som har sitt ursprung i

EG:s tullområde eller som efter import dit har övergått till fri

omsättning inom tullområdet. Av artikel 4.7 i tullkodexen framgår att

med gemenskapsvaror förstås

a) Varor som i sin helhet framställts inom EG:s tullområde enligt

artikel 23 och inte innehåller varor som importerats från länder eller

territorier som inte utgör del av EG:s tullområde.

b) Varor som importerats från länder eller territorier som inte utgör

en del av EG:s tullområde och som övergår till fri omsättning.

c) Varor som framställts inom EG:s tullområde, antingen endast av

varor enligt punkten b) eller av varor enligt a) och b).

När varorna anländer till ett tullkontor eller till någon annan plats som

anvisats eller godkänts av Tullverket skall de uppvisas för tullen av den

person som förde in dem till EG:s tullområde eller i förekommande fall

av den person som åtagit sig ansvaret för befordran av varorna efter

införseln (artikel 40 i tullkodexen). Med uppvisande av varorna menas

att en anmälan i föreskriven form skall göras till Tullverket om att

varorna har anlänt till tullkontoret eller någon annan plats som har

angetts eller godkänts av Tullverket (jfr artikel 4.19 i tullkodexen). En

sådan anmälan kan avse godkänd tullbehandling . Vad som åsyftas med

detta begrepp redovisas nedan.

Varor som har visats upp för Tullverket men som inte hänförts till en

godkänd tullbehandling benämns varor i tillfällig förvaring (artikel 50

i tullkodexen). Sådana varor måste läggas upp och förvaras på ett s.k.

tillfälligt lager (artikel 51 i tullkodexen och 47 § TL; 3 kap. 7 § NTL).

Som namnet antyder rör det sig om korttidsförvaring i avvaktan på att

varorna hänförs till godkänd tullbehandling (jfr artiklarna 50 och 53 i

tullkodexen och 47 § TL; 3 kap. 6 11 §§ NTL). Den som under sådana

förhållanden uppsåtligen eller av oaktsamhet inte lägger upp varan på

tillfälligt lager gör sig skyldig till tullförseelse enligt 96 § TL (10 kap.

1 § NTL). Tillfälliga lager är underkastade Tullverkets övervakning och

kontroll (52 § TL; 3 kap. 10 § NTL). Bestämmelserna om uppläggning

på tillfälligt lager gäller dock inte varor som förs in med post eller

järnväg eller som kommer in i frizon (jfr 14 och 15 kap. TO).

I lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införsel-

reglerade varor, m.m. finns föreskrifter om införselförbud eller -villkor.

Lagen gäller inte för införselrestriktion som följer av gemenskapsrätten

eller för införsel av gemenskapsvaror från en annan medlemsstat i EU. I

övrigt gäller att varor får utan hinder av förbudet eller villkoret läggas

upp på bl.a. tillfälligt lager. Det bör här nämnas att regeringen i annat

sammanhang föreslår att 1973 års lag skall förtydligas på så sätt att den

uttryckligen gäller även då varorna transporteras och uppvisas för

Tullverket enligt bestämmelserna i tullkodexen, dvs. i praktiken vägen

fram till tullkontor eller annan plats som Tullverket anvisat. Denna

bilaga behandlar visserligen endast införsel till gemenskapens

tullområde, dvs. införsel över den s.k. yttre gränsen. Det bör dock här

nämnas att i samma lagstiftningsärende föreslås att 1973 års lag skall

vara tillämplig på alla varor som införs till landet, dvs. även på varor som

införs från ett annat EU-land. För sådana varor föreslås dock separata

bestämmelser. Dessa faller utanför området för tullbehandling.

Så snart de införda varorna uppvisats för en tullmyndighet skall en

 summarisk deklaration lämnas (artikel 43 i tullkodexen). Tullverket

kan här medge en frist till första arbetsdagen efter uppvisandet. Någon

direkt motsvarighet till den summariska deklarationen har tidigare inte

funnits i de svenska tullbestämmelserna. Innehållet i den summariska

deklarationen motsvarar i huvudsak vad som förut fanns i anmäl-

ningshandlingar rörande transportmedel (inkommande fartygsanmälan,

fordonsanmälan etc.) eller till dessa fogade manifest eller last-

förteckningar.

I 4 kap. 5 § TO föreskrivs att en vara anses upplagd på ett tillfälligt

lager när en summarisk deklaration, i vilken varan finns upptagen, tagits

emot av lagerhavaren och varan förts in på lagret. Av 4 kap. 25 § TO

framgår att lagerhavaren får lämna ut en vara från ett tillfälligt lager när

han fått Tullverkets tillstånd till det.

Om varorna i samband med ankomsten anges till en godkänd tull-

behandling behöver någon summarisk deklaration normalt inte lämnas

(jfr artikel 45 i tullkodexen).

3 Godkänd tullbehandling

Med godkänd tullbehandling förstås enligt artikel 4.15 att varor

a) hänförs till ett tullförfarande

b) förs till en frizon eller ett frilager,

c) återexporteras från EG:s tullområde,

d) förstörs eller

e) överlåts till statskassan.

Tullförfaranden (a) behandlas i avsnitt 3.1 3.8. Övriga former av

godkänd tullbehandling (b e) behandlas i avsnitt 3.9. Med tull-

förfaranden förstås enligt artikel 4.16

a) övergång till fri omsättning,

b) transitering,

c) lagring i tullager,

d) aktiv förädling,

e) bearbetning under tullkontroll,

f) temporär import,

g) passiv förädling och

h) export.

Alla varor som skall hänföras till ett tullförfarande skall omfattas av en

deklaration för förfarandet i fråga (artikel 59.1 i tullkodexen). De tull-

förfaranden som anges under punkterna c) g) kallas för tullförfaranden

med ekonomisk verkan.

3.1 Tullförfarandet övergång till fri omsättning

Tullförfarandet övergång till fri omsättning motsvarar vad som tidigare

betecknades som tullklareringsformen förtullning. Genom förfarandet

ändras varornas tullstatus från icke-gemenskapsvaror till

gemenskapsvaror. Importören får därmed fritt förfoga över de

importerade varorna.

a) Normalförfarandet (direktförtullning)

Normalförfarandet, då varor anmäls till tullförfarandet övergång till fri

omsättning, benämns också direktförtullning. I detta förfarande anmäls

varorna till övergång till fri omsättning utan tillämpning av något

förenklat förfarande. En komplett deklaration jämte de övriga handlingar

som krävs skall lämnas till Tullverket. Vidare skall samtliga villkor, som

exempelvis gällande licenskrav, vara uppfyllda. Tulldeklarationen lämnas

på en blankett, det s.k. enhetsdokumentet, eller överförs till

tulldatasystemet (TDS) i form av ett elektroniskt dokument. Möjlighet

finns också i vissa fall till muntligt uppgiftslämnande.

Tullskuld och övriga pålagor skall betalas vid varje importtillfälle.

Betalningen skall ske till tullmyndigheten senast tio dagar efter det att

avgiftsbeslutet meddelats. På det erlagda beloppet utfärdar tullkontoret

ett tullkvitto, som även innehåller tulltaxeringsbeslutet. Ett tulltaxe-

ringsbeslut anses meddelat den dag tullkvittot utfärdas. Varan lämnas ut

till fri omsättning och fri förbrukning först sedan tull och övriga avgifter

betalats.

Den som bedriver importverksamhet eller som annars importerar

varor i större omfattning kan få bli kreditimportör. Ansökan att få betal-

ningsanstånd enligt 26 § TL (5 kap. 8 § NTL) görs hos Tullverket. En

förutsättning för betalningsanstånd är att säkerhet ställs för tullskulden.

En kreditimportör är s.k. kredithavarare.

En kredithavare betalar tullskuld, andra skatter och avgifter enligt

särskild tullräkning, som skickas ut en gång i veckan och omfattar

tulltaxeringsbeslut för samtliga sändningar som frigjorts under en

kalendervecka. En tullräkning kan också omfatta andra avgifter, t.ex.

förseningsavgift och förrättningsavgift. Tulltaxeringsbeslut meddelas i

dessa fall genom TDS på samma handling som tullräkningen. Beslutet

anses meddelat den dag räkningen utfärdats.

b) Förenklade förfaranden

Möjligheten att tillämpa förenklade förfaranden grundas på artikel 76 i

tullkodexen. I denna bestämmelse finns vissa grundläggande föreskrifter

om vilka handlingar och uppgifter som skall lämnas vid de förenklade

förfarandena. I artiklarna 253 289 i tillämpningskodexen beskrivs de

förenklade förfarandena som ofullständiga deklarationer, förenklat

deklarationsförfarande och lokalt klareringsförfarande. Dessa

förenklade förfaranden är tillämpliga för samtliga tullförfaranden. Här

beskrivs de förenklade förfarandena dock endast med avseende på

tullförfarandet övergång till fri omsättning.

Enligt de svenska nationella reglerna får tillstånd att använda ett

förenklat förfarande ges endast den som är kredithavare enligt 26 § TL

(9 § TF).

Vid alla förenklade förfaranden upprättas normalt först en förenklad

deklaration som senare följs av en kompletterande tulldeklaration.

Förtullningen sker alltså i två steg, nämligen genom en förenklad

deklaration och en kompletterande deklaration.

Inledningsvis lämnas de uppgifter som krävs för att tullmyndigheten

skall kunna frigöra varorna, dvs. vidta de åtgärder som behövs för att

varorna skall kunna övergå till fri omsättning. I den förenklade

deklarationen behöver bara vissa uppgifter lämnas jämfört med vad som

skall lämnas i en fullständig deklaration då ett normalförfarande

tillämpas. Det skall finnas en beskrivning av varorna, tillräckligt

detaljerad för att dessa skall kunna klassificeras, och, om varorna är

belagda med värdetull, för att tullvärde skall kunna fastställas eller en

preliminär värdeangivelse göras. Dessutom skall deklarationen innehålla

de ytterligare uppgifter som tullmyndigheterna anser nödvändiga för att

identifiera varorna och för tillämpningen av bestämmelserna om

övergång till fri omsättning samt för att fastställa beloppet för den

säkerhet som krävs innan varorna får frigöras (artikel 254 i

tillämpningskodexen).

Resterande uppgifter skall lämnas i den kompletterande tulldek-

larationen. Enligt 8 § TL skall denna avges senast nio dagar efter den dag

då varan frigjordes (utlämningsdagen) antingen på enhetsdokumentet

eller elektroniskt via TDS.

I normalfallet omfattar en kompletterande tulldeklaration varor som

tagits upp i en enda förenklad deklaration. En kompletterande

deklaration får omfatta varor som är upptagna i flera förenklade

deklarationer under förutsättning att varorna har frigjorts samma dag

samt att de har samma taxebestämmande dag (dvs. den dag då Tullverket

tog emot deklarationen) och har avsänts från samma leverantör.

Om den kompletterande deklarationen inte lämnas i tid sänds en

rapport till hemtagaren. Härigenom anmanas denne att ge in komp-

letterande deklaration. En förseningsavgift på 400 kr tas ut om dek-

larationen inte lämnats i rätt tid. Avgiften är 800 kr om deklarationen

inte lämnats inom den tid som anges i anmaningen (87 § TL; 8 kap. 9 §

NTL). Lämnas inte deklarationen inom den i anmaningen angivna tiden

kan även vite förekomma (99 § TL; 10 kap. 4 § NTL). Införselpålagorna

kan ytterst komma att fastställas genom skönstulltaxering (24 § TL;

5 kap. 6 § NTL).

b 1) Hemtagning för egen räkning (förenklat deklarationsförfarande)

Förfarandet kräver ett s.k. hemtagningstillstånd av Tullverket. För ett

sådant tillstånd fordras bl.a. att sökanden är kredithavare hos Tullverket

och att sökanden dessutom är bokföringsskyldig eller annan juridisk

person än dödsbo.

Tillståndet söks hos kontrolltullkontoret, dvs. hos den tullregion där

sökanden är etablerad.

En importör som har ett sådant tillstånd får ta hand om en vara som

förts in och i övrigt förfoga över den innan några avgifter har fastställts,

om han lämnar en förenklad deklaration för övergång till fri omsättning

(11 § TF). Den kompletterande deklarationen skall lämnas senast nio

dagar efter den dag då varan frigjordes (jfr 7 § TL).

Det är möjligt för importören att anlita ett ombud för att lämna den

förenklade deklarationen eller den kompletterande tulldeklarationen.

b 2) Hemtagning för annans räkning (förenklat

deklarationsförfarande)

Tillstånd till hemtagning för annans räkning ges endast den som är

registrerad som ombud, har tillstånd till elektronisk uppgiftslämning

och är kredithavare (6 kap. 31 och 32 §§ TO). Det innebär att en

importör som själv inte är hemtagare kan låta ett företag som har

tillstånd till hemtagning för annans räkning göra hemtagningen. Även i

sådana fall är det emellertid importören som är tullskyldig. Om ett

företag i egenskap av ombud för importören lämnar en förenklad

deklaration med uppdrag att lämna även den kompletterande

deklarationen, får såväl företaget som importören ta hand om och

förfoga över varan innan några avgifter har debiterats (12 § TF).

Ett villkor för hemtagning för annans räkning är att både den

förenklade och den kompletterande tulldeklarationen lämnas elektro-

niskt (jfr 6 kap. 31 § tredje stycket TO). Den kompletterande

deklarationen skall lämnas senast nio dagar efter den dag då varan

frigjordes (jfr 7 § TL).

b 3) Godkänd importör (lokalt klareringsförfarande)

Med godkänd importör förstås den som har tillstånd enligt 8 § 3 TF att

använda lokalt klareringsförfarande. Förfarandet skall göra det möjligt

att deklarera varor för tullförfarandet i den berörda personens lokaler

eller på andra platser som tullmyndigheterna har sett ut eller godkänt

(artikel 253.3 i tillämpningskodexen). Deklaration för övergång till fri

omsättning anses rättsligt ske genom att den godkände importören i sin

egen bokföring antecknar att han mottagit varorna (artikel 76.3 i tull-

kodexen; jfr Tullagsanpassningsutredningens betänkande Tullag-

stiftningen och EG, SOU 1994:89, s. 291). Tillämpningsområdet anges i

artikel 263 i tillämpningskodexen. I 6 kap. 38 § femte stycket första

meningen TO anges att varorna skall anses ha övergått till fri omsättning

när kontrolltullkontoret i ett elektroniskt dokument lämnar uppgift om

att varorna frigjorts. I samma stycke andra meningen anges följande. Av

8 § TL framgår att en kompletterande deklaration för en vara, som tagits

om hand med tillämpning av förfarandet godkänd importör, skall lämnas

senast nio dagar efter den dag då varan frigjordes (anm: samma

deklarationsfrist som gäller för förenklat deklarationsförfarande). I

Tullagsutredningens betänkande En ny tullag anges, att enligt

näringslivet används det lokala klareringsförfarandet inte i Sverige och

att anledningen till det är att tillståndsbestämmelsen i 6 kap. 37 § TO

begränsar tillämpligheten av förfarandet (SOU 1999:54 s. 160 f). Enligt

den bestämmelsen kan tillstånd ges till den som har tillstånd att vara

godkänd mottagare vid gemenskap-/gemensam transitering. Vidare

måste han enligt nämnda bestämmelse ha tillstånd till elektronisk

uppgiftslämning. Tillstånd ges i regel endast stora importörer med

regelbunden import.

3.2 Tullförfarandet transitering

Att transitera varor innebär, förenklat uttryckt, att sända varor under

tullövervakning. Gemenskapsvaror som har deklarerats för ett

förfarande för transitering skall vara föremål för tullövervakning från

mottagandet av tulldeklaration till den tidpunkt då varorna lämnar EG:s

tullområde, förstörs eller tulldeklarationen ogiltigförklaras (artikel 59.2

i tullkodexen).

Varorna skall stå under Tullverkets övervakning från det att

transporten startat till dess att den avslutats på föreskrivet sätt och det

avsändande tullkontoret fått bekräftelse på att varorna har ankommit till

bestämmelseorten. Transiteringen sker med tillämpning av olika

procedurer. Till varje procedur finns bestämmelser om att varan skall

åtföljas av vissa dokument (exempelvis s.k. T1- eller T2-dokument) och

att varorna skall transporteras på visst sätt (exempelvis viss väg, visst

transportmedel, i ett förseglat utrymme).

S.k. extern gemenskapstransitering (T1-proceduren) medger

befordran från en plats till en annan inom EG:s tullområde av

 icke-gemenskapsvaror utan att dessa varor beläggs med importtullar

eller andra avgifter eller blir föremål för handelspolitiska åtgärder,

 gemenskapsvaror som är föremål för en gemenskapsåtgärd som förut-

sätter export av varorna till tredje land och för vilka tullformaliteterna

för denna export har uppfyllts (artikel 91 i tullkodexen).

Genom det externa transiteringsförfarandet kan en vara tas in till EG:s

tullområde exempelvis via Italien där ett s.k. T1-dokument (jfr

artikel 341 i tillämpningskodexen) utfärdas. Varan transporteras därefter

från Italien till Sverige via Schweiz (tredje land) och Tyskland. I

samband med ankomsten till Sverige läggs varan upp på tillfälligt lager

eller hänförs till godkänd tullbehandling. Det svenska tullkontoret

återsänder härefter ett kvitterat exemplar av dokumentet till

avgångstullkontoret i Italien som därefter avslutar transiteringen. I

avsnitt 2 har angetts tillämpningsområdet för lagen om transport,

förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. En vara som

omfattas av lagen får utan hinder av införselförbud eller -villkor

transiteras genom det svenska tullområdet eller mellan orter inom detta

enligt vad som gäller för extern transitering.

S.k. intern gemenskapstransitering (T2-proceduren) medger att

gemenskapsvaror befordras från en punkt till en annan inom EG:s

tullområde genom ett tredje lands territorium utan att varorna förlorar

sin status som gemenskapsvaror (artikel 163.1 i tullkodexen).

Förfarandet förutsätter att det finns ett internationellt avtal som

möjliggör det. Som exempel kan nämnas att en gemenskapsvara skall

transporteras från Italien till Sverige via Schweiz. För att tullkontoret i

Sverige skall kunna betrakta varan som en gemenskapsvara, trots att den

lämnat EG:s tullområde (införseln i Schweiz), måste varan åtföljas av ett

s.k. T2-dokument (jfr artikel 381.1 i tillämpningskodexen) som

utfärdats i Italien.

Såväl intern som extern transitering kan enligt nämnda artiklar i tull-

kodexen ske även med hjälp av dokument som utfärdats i enlighet med

vissa angivna konventioner.

Med s.k. inrikes transitering avses transitering av tullgods från ett

avgångstullkontor till ett bestämmelsetullkontor, som båda ligger inom

det svenska tullområdet (jfr 7 kap. 43, 44 och 47 §§ TO).

3.3 Tullförfarandet lagring i tullager

Lagring i tullager får ske för följande ändamål (jfr artikel 98.1 i tull-

kodexen).

 Icke-gemenskapsvaror kan lagras på tullager utan att importtullar och

andra skatter och avgifter tas ut och vidare även om inte samtliga

importrestriktioner är uppfyllda. Det krävs alltså normalt inte någon

importlicens för en vara så länge den lagras på tullager utan först då

varan anmäls för övergång till fri omsättning.

 Gemenskapsvaror kan, om det finns föreskrifter därom i gemen-

skapslagstiftningen, läggas upp på tullager i avvaktan på att varorna skall

exporteras till tredje land. Exempelvis kan jordbruksvaror, för vilka

exportbidrag sökts, läggas upp på tullager. Exportbidraget kan då betalas

ut redan när varorna läggs upp på lagret.

I överensstämmelse med det nu sagda föreskrivs i lagen om transport,

förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. att en vara,

som omfattas av lagens tillämpningsområde, får utan hinder av

införselförbud eller införselvillkor förvaras på tullager (jfr avsnitt 2).

Det skall dock observeras att det kan finnas särskilda föreskrifter om att

ett införselvillkor måste vara uppfyllt för att en vara skall få läggas upp

på ett tullager.

Av artikel 98.2 i tullkodexen följer att ett tullager skall uppfylla tre

villkor, nämligen

 tullmyndigheten måste ha gett tillstånd till lagret,

 tullagret måste stå under tullmyndighetens övervakning och

 varorna skall lagras på de villkor som tullmyndigheten har bestämt.

Tullager indelas i två kategorier, allmänna och privata tullager

(artikel 99 i tullkodexen). Allmänna tullager är sådana som är till-

gängliga för alla för lagring av varor. Lagerhavaren är skyldig att ta emot

oförtullade varor men kan dock vägra att ta emot exempelvis gods som

är av allmänfarlig natur. Ett privat tullager är ett tullager som är

reserverat för lagring av varor för den person som fått tillstånd att driva

lagret (lagerhavaren). Denne måste alltid också vara den som är

uppläggare. Med uppläggare förstås den person som är bunden av

deklarationen som hänför varorna till tullagerförfarandet eller den

person till vilken denna persons rättigheter och skyldigheter har

överlåtits. Uppläggaren behöver inte vara ägare till godset. Ett tullager är

underkastat Tullverkets kontroll (52 § TL; 4 kap. 11 § NTL).

Gemenskapsvaror som har deklarerats för förfarandet lagring i

tullager skall vara föremål för tullövervakning från mottagandet av

tulldeklaration till den tidpunkt då varorna lämnar EG:s tullområde,

förstörs eller tulldeklarationen ogiltigförklaras (artikel 59.2 i tull-

kodexen).

3.4 Tullförfarandet aktiv förädling

Med aktiv förädling avses ett tullförfarande där varor tillfälligt

importeras till EG:s tullområde för viss form av bearbetning. Ett sådant

tullförfarande kräver tillstånd. Tillståndet ger möjlighet till befrielse

från importtullar. Förfarandet omfattar följande två varukategorier

(artikel 114.1 i tullkodexen).

a) Icke-gemenskapsvaror som är avsedda för återexport från EG:s

tullområde som förädlingsprodukter utan att dessa varor underkastats

importtullar eller handelspolitiska åtgärder.

b) Varor som övergår till fri omsättning med återbetalning eller eftergift

av de importtullar som varorna är belagda med, om dessa varor

exporteras från EG:s tullområde som förädlingsprodukter.

För att få tillämpa tullförfarandet aktiv förädling krävs tillstånd från

tullmyndigheten.

Förfarandet för aktiv förädling enligt a) betecknas som suspensions-

systemet (artikel 114.2 i tullkodexen). Systemet innebär att temporär

befrielse från avgifter och handelspolitiska åtgärder beviljas. Säkerhet

skall ställas med ett belopp motsvarande den tull, annan skatt eller avgift

som skulle betalas om varorna i stället hade övergått till fri omsättning.

Förfarandet avslutas när förädlingsprodukterna har deklarerats för åter-

export eller annan godkänd tullbehandling.

Förfarandet för aktiv förädling enligt b) betecknas som restitutions-

systemet (artikel 114.2 i tullkodexen). Det innebär att importtullar

(eller andra skatter eller avgifter) skall betalas vid importtillfället men

att tullarna etc. skall återbetalas när förädlingsprodukterna exporteras.

Restitutionssystemet får inte användas för sådana varor som omfattas av

någon kvantitativ importrestriktion eller som är belastade med någon

importavgift enligt den ordning som gäller för jordbruksprodukter

(artikel 124.1 i tullkodexen). Systemet kan inte heller användas om

något exportbidrag fastställts för förädlingsprodukterna (artikel 124.3).

3.5 Tullförfarandet bearbetning under tullkontroll

Förfarandet skall medge att icke-gemenskapsvaror inom EG:s

tullområde får genomgå processer som förändrar deras beskaffenhet

eller skick utan att de underkasts importtullar eller handelspolitiska

åtgärder (artikel 130 i tullkodexen). Förfarandet skall också medge att

de varor som härrör från dessa processer övergår till fri omsättning mot

betalning av de importtullar som är tillämpliga på dem (samma artikel).

Som exempel på bearbetning för vilken tillstånd kan ges kan nämnas

bearbetning till varuprov, nedbrytning till avfall, skrot eller förstöring,

denaturering, återvinning av delar eller komponenter, separering

och/eller förstöring av skadade delar samt bearbetning för att rätta till

verkningarna av vållad skada. För att tillämpa förfarandet krävs

tullmyndighetens tillstånd. Den som får tillstånd skall ha ställt säkerhet

för den tull, annan skatt eller avgift som skulle betalas om varorna i

stället hade övergått till fri omsättning. Närmare bestämmelser om

förfarandet finns i artiklarna 650 667 i tillämpningskodexen.

3.6 Tullförfarandet temporär import

Förfarandet temporär import skall medge att icke-gemenskapsvaror

används i EG:s tullområde fullständigt eller partiellt befriade från

importtullar och utan att de blir föremål för handelspolitiska åtgärder,

med hänsyn till att varorna är avsedda för återexport och inte genomgår

någon förändring förutom vanlig värdeminskning till följd av att de

använts (artikel 137 i tullkodexen). Temporär import kräver tillstånd. I

en del fall skall säkerhet ställas.

3.7 Tullförfarandet passiv förädling

Förfarandet passiv förädling kan användas när varor tillfälligt exporteras

till ett land utanför EG:s tullområde för bearbetning eller reparation

(s.k. förädlingsprocesser). Varorna återimporteras sedan tullfritt eller

med nedsatta importtullar. Med andra ord skall förfarandet medge att

gemenskapsvaror temporärt exporteras från EG:s tullområde för att

genomgå förädlingsprocesser och att de varor som härrör från dessa

processer (förädlingsprodukter) vid återimport till EG:s tullområde

övergår till fri omsättning med fullständig eller partiell befrielse från

importtullar (artikel 145 i tullkodexen).

I regel är det fråga om att varor exporteras för att repareras. Vid

återimporten betalas tull i princip endast på reparationsersättningen.

Dessutom finns det ett särskilt förfarande, det s.k. standardutbytes-

systemet. Det skall medge att en importerad vara (ersättningsprodukten)

ersätter en förädlingsprodukt (artiklarna 154 159 i tullkodexen). Detta

system gäller endast för reparation av varor och innebär att en

ersättningsprodukt får införas i utbyte mot en temporärt exporterad vara.

Ersättningsvarorna får importeras innan de varor som skall repareras har

exporterats. För att tillämpa förfarandet passiv förädling krävs tillstånd

av tullmyndigheten. Gemenskapsvaror som har deklarerats för ett

förfarande för passiv förädling skall vara föremål för tullövervakning

från mottagandet av tulldeklaration till den tidpunkt då varorna lämnar

EG:s tullområde, förstörs eller tulldeklarationen ogiltigförklaras

(artikel 59.2 i tullkodexen).

3.8 Tullförfarandet export

Exportförfarandet gör det möjligt för gemenskapsvaror att lämna EG:s

tullområde (artikel 161 i tullkodexen). Den som vill exportera en vara

från Sverige eller ett annat EU-land skall anmäla varan till

tullförfarandet export genom att lämna en tulldeklaration (artiklarna

59.1 och 161.2 i tullkodexen). Varan är föremål för tullövervakning från

mottagandet av tulldeklarationen till den tidpunkt då varan lämnar EG:s

tullområde eller förstörs eller tulldeklarationen ogiltigförklaras

(artikel 59.2 i tullkodexen).

3.9 Övriga former av godkänd tullbehandling

Hit hör fyra fall, nämligen dels att en vara förs till en frizon eller ett fri-

lager, dels att en vara återexporteras från EG:s tullområde, dels att en

vara förstörs, dels att en vara överlåts till statskassan.

Frizoner och frilager

Frizoner och frilager behandlas i tullkodexen som ett enhetligt institut. I

artikel 166 i tullkodexen anges att de är antingen delar av EG:s

tullområde eller lokaler belägna inom detta område vilka är avskilda från

resten av det. Den väsentliga skillnaden är alltså att frizoner är inhägnade

områden medan frilager utgörs av byggnader eller lokaler (jfr

artikel 167.3 i tullkodexen). Av artikel 166 framgår följande om fri-

zonernas och frilagrens funktioner beträffande varor som finns där.

 Icke-gemenskapsvaror anses inte befinna sig inom EG:s tullområde

ifråga om importtullar och handelspolitiska importåtgärder. Det

förutsätter dock att varorna inte har övergått till fri omsättning, hänförs

till ett annat tullförfarande än sådan övergång eller används eller

förbrukas på andra villkor än de som medgetts i tullagstiftningen.

 Gemenskapsvaror skall omfattas av sådana åtgärder som vanligen är

knutna till exporten av varor, om gemenskapslagstiftningen innehåller

särskilda bestämmelser om att så skall vara på grund av att varorna är

upplagda i en frizon eller i ett frilager.

Som angetts i avsnitt 2 får sådana varor som omfattas av lagen om

transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. utan

hinder av införselförbud eller -villkor förvaras i frizon eller frilager.

När varor förs in i en frizon eller ett frilager behöver de i allmänhet

inte visas upp för tullmyndigheterna och inte heller krävs att en tull-

deklaration ges in annat än i vissa undantagsfall (artikel 170 i tull-

kodexen). Det finns inte någon begränsning av den tid icke-

gemenskapsvaror får förvaras i ett frilager eller i en frizon (artikel 171 i

tullkodexen). Den som för in varorna är emellertid skyldig att till tull-

myndigheten överlämna en kopia av det transportdokument som åtföljer

varorna eller att hålla dokumentet tillgängligt hos de personer som dessa

myndigheter utser (artikel 168.4 i tullkodexen). Med transportdokument

avses här varje dokument som rör transporten, såsom fraktsedlar, följe-

sedlar etc., och som innehåller alla uppgifter som behövs för att identi-

fiera varorna (artikel 812 i tillämpningskodexen).

Tillstånd att inrätta frizoner eller frilager meddelas av regeringen. De

skall övervakas av tullmyndigheterna som också får kontrollera

personer, transportmedel och varor som förs in i eller ut ur en frizon

eller ett frilager (artikel 168 i tullkodexen; jfr 52 § TL; 4 kap. 17 §

NTL).

Återexport

En icke-gemenskapsvara kan återexporteras från EG:s tullområde. Vid

återexport tillämpas, om inget annat föreskrivits, de regler som gäller

för export (artikel 182.2 i tullkodexen). Det innebär bl.a. att

tulldeklaration skall fyllas i och lämnas på samma sätt som vid export.

Förfarandet återexport används bl.a. då ett tullförfarande med

ekonomisk verkan (jfr avsnitt 3.3) avslutas genom att den aktuella varan

förs ut ur gemenskapen. För icke-gemenskapsvaror som förvaras på

tillfälligt lager utgör tulldeklaration för tullförfarandet transitering

också en anmälan om återexport. Enligt 1973 års lag får en vara, som

omfattas av tillämpningsområdet för den lagen, återutföras utan hinder

av införselförbud eller införselvillkor.

Förstöring och överlåtelse till statskassan av icke-gemenskapsvaror

Enligt tullkodexen får en icke-gemenskapsvara förstöras i vissa fall

efter föreskriven anmälan till tullmyndigheterna eller på initiativ av

dessa (jfr artiklarna 182.3 resp. 56; jfr SOU 1999:54 s. 152 f). Vad som

föreskrivs i 1973 års lag gäller även sådana varor som förstörs under

kontroll av Tullverket eller annan som verket godkänner.

 Med överlåtelse till statskassan avses en civilrättslig överlåtelse från

den som inför en vara till Tullverket. Detta kan vara ett alternativ för

exempelvis den som infört en införselförbjuden vara och inte vill dra på

sig kostnader för att återutföra den.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om straff för smuggling m.m.

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1§ Denna lag innehåller bestämmelser om ansvar m.m. för gärningar

som rör införsel till eller utförsel från landet av varor. Har det i lag eller

annan författning föreskrivits straff för den som bryter mot ett förbud

mot eller villkor för att föra in eller ut en vara, gäller i stället

bestämmelserna i den författningen om inget annat är föreskrivet.

I 19 22, 26, 27 och 32 §§ finns särskilda bestämmelser om

befogenheter för att förhindra, utreda och beivra brott enligt denna lag

eller brott, som rör införsel till eller utförsel från landet av varor, enligt

författning i tredje stycket. Befogenheterna gäller även vid sådana brott

enligt narkotikastrafflagen (1968:64) som avses i 11 § tredje stycket.

Befogenheten enligt 32 § att väcka åtal eller besluta om förverkande

gäller dock inte vid brott enligt narkotikastrafflagen.

Andra stycket omfattar lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot

införsel av spritdrycker, lagen (1994:1565) om beskattning av viss

privatinförsel, lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid

Sveriges gräns mot ett annat land som är medlem i Europeiska unionen,

lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av

alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter samt tullagen

(2000:000).

2 § Vid tillämpning av denna lag skall en vara anses ha förts in till eller

ut från landet när den har förts över gränsen för svenskt territorium.

I denna lag förstås med

1. narkotika: sådana varor som anges i 8 § narkotikastrafflagen

(1968:64), och

2. tullbehandling: vad som föreskrivs i tullagstiftningen om att en

vara skall läggas upp på tillfälligt lager eller bli föremål för godkänd

tullbehandling eller åtgärder enligt 3 kap. 4 § tullagen (2000:000), då

varan förs in till eller ut från landet.

Straffbestämmelser m.m.

Smugglingsbrott

3 § Den som, i samband med införsel till landet av en vara som omfattas

av ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel,

uppsåtligen bryter mot förbudet eller villkoret genom att underlåta att

anmäla varan till tullbehandling döms för smuggling till

1. böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet gäller narkotika,

fängelse i högst tre år, eller

2. om brottet är ringa och gäller annat än narkotika, penningböter

eller, om brottet är ringa och gäller narkotika, böter eller fängelse i

högst sex månader.

Detsamma gäller den som, i samband med att en sådan vara förs in till

landet, uppsåtligen lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling eller

underlåter att lämna föreskriven uppgift vid tullbehandling och

därigenom ger upphov till fara för att införseln fullföljs i strid med

förbudet eller villkoret.

För smuggling döms också den som uppsåtligen

1. från landet för ut en vara i strid med ett särskilt föreskrivet förbud

mot eller villkor för utförsel eller efter utförseln förfogar över varan i

strid med förbudet eller villkoret,

2. under pågående tullbehandling förfogar över en vara som omfattas av ett

särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel och därigenom

föranleder att införseln fullföljs i strid med förbudet eller villkoret,

3. med stöd av tillstånd som föranletts av oriktig uppgift för in eller ut

en vara, eller

4. förfogar över en vara i strid med villkor som uppställts för eller i

samband med varans införsel eller utförsel.

I det fall bestämmelserna om tullbehandling inte är tillämpliga vid

införsel från eller utförsel till ett annat EU-land, gäller vad som anges i

första och andra styckena angående tullbehandling i stället förfarande

enligt lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns

mot ett annat land inom Europeiska unionen.

 4 § Om brott som avses i 3 § är att anse som grovt, döms för grov

smuggling till

1. fängelse, lägst sex månader och högst sex år, eller

2. om brottet är grovt med hänsyn till att brottet gäller narkotika,

fängelse, lägst två och högst tio år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt enligt första stycket 1 skall

det särskilt beaktas om gärningen ingått som ett led i en brottslighet

som utövats systematiskt eller i större omfattning, om gärningen med

hänsyn till omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet

varit av särskilt farlig art eller om gärningen annars inneburit en allvarlig

kränkning av ett betydande samhällsintresse.

Vid bedömningen av om brottet är grovt enligt första stycket 2 skall

det särskilt beaktas om gärningen ingått som ett led i en verksamhet som

bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, om gärningen avsett en

särskilt stor mängd narkotika eller om gärningen annars varit av särskilt

farlig eller hänsynslös art.

5 § Den som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i 3 § döms för

olovlig införsel eller olovlig utförsel till böter eller fängelse i högst

två år.

För olovlig införsel eller olovlig utförsel döms också den som av

grov oaktsamhet

1. i samband med utförsel från landet av en vara, underlåter att anmäla

varan till tullbehandling, lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling eller

underlåter att lämna föreskriven uppgift vid tullbehandling och

därigenom ger upphov till fara för att sådant förbud eller villkor som

avses i 3 § andra stycket 1 bryts, eller

2. lämnar oriktig uppgift i samband med ansökan om sådant tillstånd

som avses i 3 § andra stycket 3 och därigenom ger upphov till fara för

att varan förs in eller ut med stöd av detta tillstånd.

Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar.

6 § För försök till smuggling samt för försök, förberedelse och

stämpling till grov smuggling döms till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken. Detsamma gäller förberedelse till smuggling av narkotika

samt stämpling till sådan smuggling av narkotika som inte är att anse

som ringa.

Tullbrott

7 § Den som, i samband att en vara förs in till landet, uppsåtligen

underlåter att anmäla varan till tullbehandling, lämnar oriktig uppgift vid

tullbehandling eller underlåter att lämna föreskriven uppgift vid

tullbehandling och därigenom ger upphov till fara för att tull, annan skatt

eller avgift undandras det allmänna döms för tullbrott till

1. böter eller fängelse i högst två år, eller

2. om brottet är ringa, till penningböter.

För tullbrott döms också den som uppsåtligen ger upphov till fara för

att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna eller felaktigt

tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan genom att

1. i samband med utförsel från landet av en vara, förfara så som anges

i första stycket eller, efter utförseln, förfoga över varan i strid med vad

som förutsatts vid den tullbehandling som skett med anledning av

utförseln,

2. under pågående tullbehandling förfoga över en införd vara i strid

med vad som gäller för denna tullbehandling, eller

3. bryta mot villkor som vid tullbehandling för övergång till fri

omsättning har uppställts för befrielse från eller nedsättning av skatten

eller avgiften.

Denna bestämmelse är tillämplig endast i fråga om sådana skatter och

avgifter som Tullverket skall besluta.

8 § Om brott som avses i 7 § är att anse som grovt, döms för grovt

tullbrott till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen rört mycket betydande belopp, om gärningsmannen använt

falska handlingar eller vilseledande bokföring, om gärningen ingått som

ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större

omfattning, om gärningen med hänsyn till omständigheterna kring

införseln, utförseln eller förfogandet varit av särskilt farlig art eller om

gärningen annars varit av särskilt farlig art.

9 § Den som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i 7 § döms för

tullredovisningsbrott till böter eller fängelse i högst två år.

Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar.

10 § För försök till tullbrott samt för försök, förberedelse och

stämpling till grovt tullbrott döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Olovlig befattning

11 § Den som uppsåtligen emballerar, transporterar, förvarar, döljer,

bearbetar, förvärvar, överlåter eller ingår avtal om upplåtelse av panträtt i

en vara som varit föremål för brott enligt 3 5 eller 7 9 §§ döms för

olovlig befattning till böter eller fängelse i högst två år. Gärningen

skall inte medföra ansvar, om den är ringa med hänsyn till befattningen,

omständigheterna kring denna, egendomens beskaffenhet och värde samt

övriga omständigheter.

Om gärningsmannen inte inser men har skälig anledning att anta att

varan varit föremål för brott, skall han dömas för olovlig befattning till

böter. Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar.

Ansvar enligt första eller andra stycket skall inte dömas ut, om

gärningen är belagd med straff i 1 § första stycket 1, 3 eller 4

narkotikastrafflagen (1968:64) eller i 3 a § narkotikastrafflagen jämförd

med dessa bestämmelser.

12 § Om brott som avses i 11 § första stycket är att anse som grovt,

döms för grov olovlig befattning till fängelse, lägst sex månader och

högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om

gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt

eller i större omfattning, om gärningen avsett befattning med varor som

varit föremål för brott varigenom tull, annan skatt eller avgift till mycket

betydande belopp har undandragits det allmänna eller felaktigt

återbetalats eller tillgodoräknats någon eller om gärningen annars varit

av särskilt farlig art.

13 § För försök, förberedelse och stämpling till grov olovlig befattning

döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Medverkan

14 § Har flera medverkat till en gärning som avses i 3 13 §§, skall

23 kap. 4 och 5 §§ brottsbalken tillämpas. Om brott enligt 3 eller 7 § är

ringa, gäller detta dock endast om gärningen avser narkotika enligt vad

som föreskrivs i 3 § första stycket 2.

Frivillig rättelse

15 § Den som frivilligt undanröjer sådan fara som avses i 3 § första

stycket och 5 §, döms inte till ansvar enligt den bestämmelsen. Den som

frivilligt vidtar en åtgärd som leder till att tull, annan skatt eller avgift

som avses i 7 9 §§ kan påföras, tillgodoräknas eller återbetalas med rätt

belopp, döms inte till ansvar enligt 7 9 §§ eller 11 och 12 §§.

Förverkande

16 § Om det inte är uppenbart oskäligt, skall följande egendom förklaras

förverkad:

1. vara som varit föremål för brott enligt denna lag eller en sådan varas

värde,

2. utbyte av brott enligt denna lag, och

3. vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med

ett brott enligt denna lag, eller värdet av det mottagna, om mottagandet

utgör brott enligt denna lag.

En vara som avses i första stycket 1 eller en särskild rätt till varan får

inte förklaras förverkad, om varan eller rättigheten efter brottet

förvärvats av någon som inte haft vetskap om eller skälig anledning till

antagande om egendomens samband med brottet. Vid förverkande enligt

första stycket 1 av en vara gäller inte bestämmelserna i 36 kap. 5 §

första och andra styckena brottsbalken om hos vem förverkande får ske.

17 § Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna

lag får förklaras förverkad, om förverkandet behövs för att förebygga

brott enligt denna lag eller det annars finns särskilda skäl till det. I

stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. I 36 kap. 5 §

brottsbalken finns bestämmelser om hos vem förverkande får ske och

om särskild rätt till förverkad egendom.

I stället för förverkande av egendomen eller dess värde får rätten

föreskriva att någon åtgärd vidtas med egendomen som förebygger

fortsatt missbruk av den. I sådana fall får dock även en del av

egendomens värde förklaras förverkat.

18 § När ett beslut om förverkande av egendom har vunnit laga kraft,

skall egendomen säljas genom Tullverkets försorg eller i den ordning

som i allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom.

Egendomen får i stället förstöras om

1. den inte kan säljas,

2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller

3. den annars är olämplig för försäljning.

Vad som anges i första stycket gäller endast om inget annat är

föreskrivet i lag eller annan författning.

Om i stället för egendomen dess värde har förklarats förverkat och det

fastställda beloppet har betalats inom två månader från det att beslutet

om förverkande vann laga kraft, skall egendomen utlämnas till ägaren.

Om beloppet inte har betalats inom denna tid, får egendomen säljas

enligt vad som föreskrivs i första och andra styckena och det fastställda

beloppet tas ut ur de influtna medlen. Om det uppkommer ett överskott,

sedan kostnaderna för försäljningen dragits av, skall detta betalas ut till

ägaren eller någon annan rättsinnehavare.

Förundersökning och tvångsmedel

Förundersökning m.m.

19 § Tullverket får fatta beslut om att inleda förundersökning enligt

23 kap. rättegångsbalken angående brott enligt denna lag eller sådana

brott som avses i 1 § andra stycket. De befogenheter och skyldigheter

som undersökningsledaren har enligt rättegångsbalken gäller i sådant fall

Tullverket. Tullverket skall förordna särskilda befattningshavare i verket

att fullgöra verkets uppgifter.

Är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av

förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan

misstänkas för brottet. Åklagaren skall även annars överta ledningen, när

detta är påkallat av särskilda skäl.

När en förundersökning leds av en åklagare, får åklagaren anlita

biträde av Tullverket. Åklagaren får också uppdra åt tjänstemän vid

verket att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är

lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.

20 § Innan förundersökning har hunnit inledas, får en tjänsteman vid

Tullverket och Kustbevakningen i enlighet med vad som föreskrivs i

23 kap. 3 § tredje stycket rättegångsbalken hålla förhör och vidta andra

utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen av brott enligt

denna lag eller sådana brott som avses i 1 § andra stycket. Vidtagna

åtgärder skall så snart som möjligt anmälas för den som har rätt att leda

förundersökning rörande brottet.

Vad som föreskrivs i 23 kap. 8 § rättegångsbalken om befogenhet för

polisman att ålägga någon att följa med till förhör och att ta med någon

till förhör gäller även för tjänsteman vid Tullverket eller

Kustbevakningen vid utredning av brott enligt denna lag eller sådana

brott som avses i 1 § andra stycket.

Gripande

21 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har samma

befogenhet som en polisman att enligt 24 kap. 7 § första stycket

rättegångsbalken gripa den som misstänks för brott enligt denna lag eller

sådana brott som avses i 1 § andra stycket. Vad som föreskrivs i

rättegångsbalken om befogenheter och skyldigheter i förhållande till

den som gripits gäller för tjänstemannen i samma utsträckning som för

en polisman samt för Tullverket i samma utsträckning som för en

polismyndighet. Tullverket skall förordna särskilda befattningshavare i

verket att fullgöra verkets uppgifter.

Beslag

22 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om

brott enligt denna lag eller sådana brott som avses i 1 § andra stycket

samma befogenhet som en polisman att enligt 27 kap. 4 §

rättegångsbalken ta egendom i beslag.

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman

får även i andra fall än som anges i 27 kap. 4 § rättegångsbalken ta

egendom i beslag, om den skäligen kan antas bli förverkad på grund av

brott enligt denna lag eller sådana brott som avses i 1 § andra stycket.

Om beslag verkställs av någon annan än undersökningsledaren eller

åklagaren och denne inte har beslutat om beslaget, skall anmälan

skyndsamt göras till honom, varvid han omedelbart skall pröva om

beslaget skall bestå.

23 § Beslagtagen egendom skall förvaras av Tullverket, om inte annat är

föreskrivet eller åklagaren bestämmer något annat.

24 § En myndighet, som har om hand egendom som har tagits i beslag

för att den skäligen kan antas bli förverkad enligt 16 §, får omedelbart

låta sälja den om

1. den inte kan vårdas utan fara för att den förstörs,

2. vården av den är förenad med alltför stora kostnader, eller

3. det annars finns särskilda skäl.

Sådan egendom får i stället förstöras, om

1. den inte kan säljas,

2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller

3. den annars är olämplig för försäljning.

Om egendom, som sålts eller förstörts, inte förverkas, har ägaren

eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. För egendom som sålts

lämnas dock inte ersättning med högre belopp än vad som influtit vid

försäljningen. Om egendomen har förstörts, lämnas ersättning med

skäligt belopp.

Vad som föreskrivits i första och andra styckena gäller endast om

inget annat är föreskrivet i lag eller annan författning.

25 § Egendom som tagits i beslag enligt denna lag och som förvaras hos

annan än Tullverket skall överlämnas till verket, om beslaget hävs och

egendomen skall bli föremål för

1. tullbehandling, eller

2. någon åtgärd enligt lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter

vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen.

Om egendomen redan har sålts, skall köpeskillingen överlämnas till

Tullverket för redovisning.

Husrannsakan

26 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om

brott enligt denna lag eller sådana brott som avses i 1 § andra stycket

samma befogenhet som en polisman att enligt 28 kap. 5 §

rättegångsbalken göra husrannsakan utan förordnande enligt 28 kap. 4 §

rättegångsbalken.

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman

får även utan sådant förordnande göra husrannsakan i magasin eller

liknande utrymmen för att söka efter egendom, om den skäligen kan

antas bli förverkad på grund av brott enligt denna lag eller sådana brott

som avses i 1 § andra stycket.

Kroppsvisitation och kroppsbesiktning m.m.

27 § En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen har i fråga om

brott enligt denna lag eller sådana brott som avses i 1 § andra stycket

samma befogenhet som en polisman att enligt 28 kap. 13 §

rättegångsbalken besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning utan

förordnande enligt 28 kap. 4 och 13 §§ rättegångsbalken.

Om det finns anledning anta att en person, som i omedelbart samband

med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i trakterna invid

Sveriges landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en flygplats

eller något annat område som har direkt förbindelse med utlandet, har

med sig egendom som kan tas i beslag på grund av brott enligt denna lag

eller sådana brott mot narkotikastrafflagen (1968:64) som avses i 11 §

tredje stycket, får en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen

besluta att kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning eller

urinprovstagning skall utföras på honom eller henne. På den som är

under femton år får ytlig kroppsbesiktning utföras, endast om det finns

särskilda skäl. Ingen får hållas kvar för urinprovstagning.

En tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen som med stöd av

denna lag ingriper mot någon får i anslutning till ingripandet i den

utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl

1. ta om hand vapen eller andra farliga föremål medan ingripandet

pågår, och

2. kroppsvisitera personen för att sådana föremål skall kunna tas om

hand.

28 § Tullverket får besluta om kroppsvisitation av varje resande som

med ett visst transportmedel eller under en viss angiven, kortare tidrymd

ankommer till eller avreser från en viss gräns- eller kustort eller annan

plats som har förbindelse med utlandet (särskild kontroll).

En särskild kontroll får beslutas endast om

1. det finns anledning anta att en eller flera resande, som med

transportmedlet eller under tidrymden ankommer till eller avreser från

platsen, har begått eller står i begrepp att begå ett brott enligt 4 § eller

försök till sådant brott,

2. tillräckliga uppgifter saknas för att rikta misstanke mot en bestämd

person eller en mindre krets av personer, och

3. åtgärden är nödvändig för att ett ingripande mot brottet skall kunna

ske.

Beslut om särskild kontroll får fattas av chefen för en tullregion.

Beslutet får verkställas omedelbart men skall snarast prövas av

Tullverkets chef eller den han sätter i sitt ställe.

29 § Kroppsvisitation, som är av mera väsentlig omfattning, och

kroppsbesiktning skall verkställas inomhus i avskilt rum eller i lämpligt

utrymme i transportmedel samt, om undersökningsmannen eller den

undersökte begär det och det kan ske utan större omgång, i vittnens

närvaro. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning av kvinnor får inte

verkställas eller bevittnas av andra än kvinnor, läkare eller legitimerade

sjuksköterskor.

Protokoll skall föras och bevis utfärdas om gjord kroppsvisitation

eller kroppsbesiktning, om den undersökte begär det vid förrättningen

eller om föremål tas i beslag.

Behörighetskrav

30 § Beslut om användning av tvångsmedel får fattas endast av en

tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen, som innehar befattning

som är förenad med sådan befogenhet och som har genomgått

erforderlig utbildning för ändamålet. Detsamma gäller för verkställighet

av beslut om användning av tvångsmedel.

Åtal samt talan eller beslut om förverkande

31 § Kan brott som avses i

1. 3 § eller försök till sådant brott eller 5 § föranleda att en sådan

avgift som avses i 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela

föreskrifter om in- eller utförsel av varor påförs, eller

2. 7 § eller försök till sådant brott eller 9 § föranleda att tulltillägg

enligt 8 kap. 2 4 §§ tullagen (2000:000) påförs

får åtal för brottet väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl.

Vad som sägs i första stycket gäller även talan om förverkande enligt

16 §.

32 § I mål om brott enligt denna lag eller sådana brott som avses i 1 §

andra stycket får talan föras av särskilt förordnade befattningshavare vid

Tullverket, om det är uppenbart att brottets straffvärde svarar mot böter

och att brottet inte skall föranleda någon annan påföljd. En sådan

befattningshavare får även fatta beslut enligt 3 § fjärde stycket lagen

(1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.

Bestämmelserna i första stycket inskränker inte allmän åklagares

åtalsrätt.

33 § Om ägaren till en vara, som kan förverkas enligt 16 § första

stycket 1, inte kan delges stämning på det sätt som är föreskrivet för

stämning i brottmål, får talan om annan egendom än transportmedel

föras mot den hos vilken varan påträffades. Med transportmedel förstås

motordrivet fordon och tillhörande släpfordon samt fartyg och

luftfartyg.

__________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001, då lagen (1960:418)

om straff för varusmuggling skall upphöra att gälla.

2. Den som efter lagens ikraftträdande tar sådan befattning som anges

i 11 eller 12 § med en vara som varit föremål för varusmuggling enligt

lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall fällas till ansvar

enligt 11 eller 12 §.

3. Vad som i denna lag är föreskrivet om förverkande skall tillämpas

även beträffande brott som har begåtts före ikraftträdandet, om detta

leder till en lindrigare bedömning.

Förslag till lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud i vissa

fall mot införsel av spritdrycker.

Härigenom föreskrivs att 2 § 1 mom. lagen (1960:419) om förbud i

vissa fall mot införsel av spritdrycker skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

1 mom.1

Bryter någon mot förbud, som

avses i 1 §, vare det ansett såsom

varusmuggling enligt lagen om

straff för varusmuggling.

Bryter någon mot förbud, som

avses i 1 §, skall det anses som

smuggling enligt lagen

(2000:000) om straff för

smuggling m.m.

Framgår uppenbarligen av

omständigheterna, att dryckerna

icke varit avsedda att olovligen

införas till riket, skall dock

förverkande icke äga rum.

Framgår det uppenbarligen av

omständigheterna, att dryckerna

inte varit avsedda att olovligen

föras i land, skall dock

förverkande inte äga rum.

Visas, att det fartyg, med vilket

dryckerna forslats, på grund av

sjönöd för räddande av fartyg,

last och människoliv tvingats att

ingå på svenskt territorialvatten

och att där förbliva, vare den

tilltalade från ansvar fri.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64)

Härigenom föreskrivs att 1 5 §§ narkotikastrafflagen (1968:64) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Den som olovligen

1. överlåter narkotika,

2. framställer narkotika som är avsedd för missbruk,

3. förvärvar narkotika i överlåtelsesyfte,

4. anskaffar, bearbetar, förpackar, transporterar, förvarar eller tar

annan sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk,

5. bjuder ut narkotika till försäljning, förvarar eller befordrar vederlag

för narkotika, förmedlar kontakter mellan säljare och köpare eller

företar någon annan sådan åtgärd, om förfarandet är ägnat att främja

narkotikahandel, eller

6. innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika

döms, om gärningen sker uppsåtligen, för narkotikabrott till fängelse

i högst tre år.

Bestämmelser om straff för

olovlig införsel och utförsel av

narkotika och olovlig befattning

i vissa fall med narkotika finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling m.m.

2 §2

Är brott som avses i 1 § med

hänsyn till arten och mängden

narkotika samt övriga

omständigheter att anse som

ringa, döms till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Är brott som avses i 1 § första

stycket med hänsyn till arten och

mängden narkotika samt övriga

omständigheter att anse som

ringa, döms till böter eller

fängelse i högst sex månader.

3 §3

Är brott som avses i 1 § att anse

som grovt, skall för grovt

narkotikabrott dömas till

fängelse, lägst två år och högst tio

år.

Är brott som avses i 1 § första

stycket att anse som grovt, skall

för grovt narkotikabrott dömas

till fängelse, lägst två år och högst

tio år.

Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det

har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning

eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit

av särskilt farlig eller hänsynslös art. Bedömningen skall grundas på en

sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet.

3 a §4

Den som av grov oaktsamhet

begår gärning som avses i 1 § 1 5,

döms för vårdslöshet med

narkotika till böter eller fängelse

i högst ett år.

Den som av grov oaktsamhet

begår gärning som avses i 1 §

första stycket 1 5 döms för

vårdslöshet med narkotika till

böter eller fängelse i högst ett år.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

4 §5

För försök eller förberedelse

till narkotikabrott eller grovt

narkotikabrott liksom för

stämpling till narkotikabrott, som

inte är att anse som ringa, eller till

grovt narkotikabrott döms, om

gärningen avser annan befattning

än som avses i 1 § 6, till ansvar

enligt 23 kap. brottsbalken.

För försök eller förberedelse

till narkotikabrott eller grovt

narkotikabrott liksom för

stämpling till narkotikabrott, som

inte är att anse som ringa, eller till

grovt narkotikabrott döms, om

gärningen avser annan befattning

än som avses i 1 § första stycket

6, till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken.

5 §6

Har flera medverkat till brott

som avses i 1 4 §§ och innefattar

gärningen inte endast befattning

enligt 1 § 6, gäller

bestämmelserna i 23 kap.

brottsbalken.

Har flera medverkat till brott

som avses i 1 4 §§ och innefattar

gärningen inte endast befattning

enligt 1 § första stycket 6, gäller

bestämmelserna i 23 kap.

brottsbalken.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)

Härigenom föreskrivs att 1 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

Denna lag gäller i fråga om skatt och, om så särskilt föreskrivs, annan

avgift till det allmänna som inte betecknas som skatt.

Lagen tillämpas inte i fråga om

1. gärningar som är belagda med

straff i lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling,

1. gärningar som är belagda med

straff i lagen (2000:000) om

straff för smuggling m.m. eller

lagen (1994:1565) om

beskattning av viss

privatinförsel, och

2. skattetillägg, ränta, dröjsmålsavgift, förseningsavgift eller liknande

avgift.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av

viss privatinförsel

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:1565) om beskattning

av viss privatinförsel1

dels att 9 § skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas två nya paragrafer, 9 a och 9 b §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §2

Den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet lämnar uppgift som

befinns oriktig eller underlåter

att deklarera skattepliktig

införsel enligt denna lag döms

till böter. I ringa fall skall inte

dömas till ansvar.

Den som uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet underlåter att

lämna deklaration enligt 4 §

första stycket eller lämnar oriktig

uppgift vid förfarande enligt 4 §

första stycket och därigenom ger

upphov till fara för att skatt

enligt denna lag undandras det

allmänna döms till böter. I ringa

fall skall inte dömas till ansvar.

Lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling utom såvitt avser

13 § och 24 § första stycket

första meningen och

skattebrottslagen (1971:69)

skall inte tillämpas på införsel

som avses i denna lag.

9 a §

Den som frivilligt vidtar

åtgärd som leder till att skatt

som avses i 9 § kan påföras med

rätt belopp, döms inte till ansvar

enligt 9 §.

9 b §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott enligt 9 §

finns i lagen (2000:000) om

straff för smuggling m.m.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1996:95) om vissa

internationella sanktioner skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Bestämmelserna i 13 19 §§

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling gäller vid brott

mot ett förbud mot in- eller

utförsel av varor eller åtgärder

som främjar sådan in- eller

utförsel som har föreskrivits

1. enligt 4 §, eller

2. i en sådan av Europeiska

gemenskapen beslutad förordning

som avses i 8 § andra stycket.

Bestämmelserna i 19 23, 26,

27 och 29 §§ lagen (2000:000)

om straff för smuggling m.m.

gäller vid brott mot ett förbud mot

in- eller utförsel av varor eller

åtgärder som främjar sådan in-

eller utförsel som har föreskrivits

1. enligt 4 §, eller

2. i en sådan av Europeiska

gemenskapen beslutad förordning

som avses i 8 § andra stycket.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom

Europeiska unionen

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen

dels att 4, 7, 8, 11, 12, 17 och 20 §§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 20 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §1

Anmälningsskyldighet

föreligger

1. för den som utan

erforderligt tillstånd, eller med

stöd av tillstånd som föranletts

av vilseledande uppgift, eller i

övrigt utan att ha rätt till detta,

från ett annat EU-land till

Sverige inför eller från Sverige

till ett sådant land utför en vara

som avses i 3 § 3, 5-8, 10 och 14,

2. för den som från ett annat

EU-land till Sverige inför eller

från Sverige till ett sådant land

utför en vara som avses i 3 § 1,

4, 9 och 11 - 13.

Den som från ett annat EU-

land till Sverige för in en vara

skall anmäla varan till

Tullverket, om varan omfattas av

ett förbud mot införsel eller ett

villkor för införsel som inte är

uppfyllt eller om varan förs in

med stöd av ett tillstånd som

föranletts av oriktig uppgift.

Sådan anmälan skall också

göras av den som från Sverige

till ett annat EU-land för ut en

vara som omfattas av ett förbud

mot utförsel eller ett villkor för

utförsel som inte är uppfyllt eller

en vara som förs ut med stöd av

ett tillstånd som föranletts av

oriktig uppgift.

Den som från ett annat EU-

land till Sverige för in eller från

Sverige till ett sådant land för ut

en vara som avses i 3 § 1, 4, 9,

11 eller 12 skall dock alltid

anmäla varan till Tullverket.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Tullverket får meddela närmare

föreskrifter om anmälnings-

skyldigheten.

Anmälan enligt första stycket

skall ske utan dröjsmål vid

närmaste bemannade tullplats.

Regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande,

Tullverket får meddela närmare

föreskrifter om

anmälningsskyldigheten enligt

första och andra styckena.

7 §2

För kontroll av att anmälnings-

skyldigheten enligt denna lag,

eller att

deklarationsskyldigheten enligt

lagen (1994:1565) om

beskattning av viss

privatinförsel, fullgjorts riktigt

och fullständigt, samt för

kontroll av att gällande villkor

för in- eller utförsel av sådana

varor som anges i 3 § 1 och 3-14

uppfyllts, får en tulltjänsteman

undersöka

För kontroll av att sådana

förbud eller villkor som anges i

4 § första stycket iakttagits samt

för kontroll av att anmälnings-

skyldigheten enligt 4 § andra

stycket eller deklarations-

skyldigheten enligt lagen

(1994:1565) om beskattning av

viss privatinförsel fullgjorts

riktigt och fullständigt, får en

tulltjänsteman undersöka

1. transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan

förvaras vid införsel från eller utförsel till ett annat EU-land,

2. handresgods, såsom resväskor och portföljer, samt handväskor och

liknande som medförs av en resande vid inresa från eller utresa till ett

annat EU-land, eller av den som kan anmanas att stanna enligt 5 § första

stycket 2.

Ytterligare bestämmelser om

befogenheter bl.a. avseende

kroppsvisitation och kropps-

besiktning finns i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Ytterligare bestämmelser om

befogenheter bl.a. avseende

kroppsvisitation och kropps-

besiktning finns i lagen

(2000:000) om straff för

smuggling m.m.

8 §3

För kontroll av att anmäl-

ningsskyldigheten enligt denna

lag fullgjorts riktigt och

fullständigt får en tulltjänsteman

undersöka postförsändelser,

såsom paket, brev och liknande

försändelser. En sådan

försändelse får öppnas, om det

finns anledning anta att den

innehåller en vara som avses i 3 §,

och att denna vara kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling samt

försändelsen finns hos Tullverket

eller på utväxlingspostkontoret.

En tulltjänsteman får

undersöka postförsändelser,

såsom paket, brev och liknande

försändelser, för att kontrollera

om sådana förbud eller villkor

som anges i 4 § första stycket

iakttagits och om

anmälningsskyldigheten enligt

4 § andra stycket fullgjorts

riktigt och fullständigt. En sådan

försändelse får öppnas, om det

finns anledning anta att den

innehåller en vara som avses i 3 §

och att denna vara kan tas i beslag

enligt lagen (2000:000) om straff

för smuggling m.m. samt

försändelsen finns hos Tullverket

eller på utväxlingspostkontoret.

11 §4

Under de förutsättningar som anges i andra stycket får chefen för en

tullregion besluta att postförsändelse som väntas till viss postanstalt,

och som kommer från ett annat EU-land, skall hållas kvar av

postbefordringsföretaget när försändelsen kommer in till postanstalten.

Ett beslut skall meddelas att gälla viss angiven, kortare tidsrymd.

Förutsättningar för ett beslut om kvarhållande är

1. att det finns anledning anta att

sådan postförsändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling, samt

1. att det finns anledning anta att

sådan postförsändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (2000:000) om straff

för smuggling m.m., samt

2. att ett sådant beslut är nödvändigt för att det avsedda resultatet skall

uppnås.

Ett beslut om kvarhållande får verkställas omedelbart men skall

snarast prövas av Tullverkets chef eller av verkets chefsjurist.

12 §5

Polisen och Kustbevakningen är skyldiga att medverka i kontroll-

verksamheten enligt denna lag. Vad som sägs i 5 7 och 13 §§ om

Tullverket och en tulltjänsteman gäller vid sådan medverkan också

polismyndigheten och Kustbevakningen samt en polisman och en

tjänsteman vid Kustbevakningen.

Ett postbefordringsföretag som regeringen bestämmer är skyldigt att,

på begäran av Tullverket, till verket överlämna en försändelse som

kvarhållits enligt 11 §.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (1960:418) om straff

för varusmuggling.

Ett befordringsföretag är

skyldigt att göra anmälan till

Tullverket om det i företagets

verksamhet uppkommer misstanke

om att en försändelse innehåller

narkotika som kan tas i beslag

enligt lagen (2000:000) om straff

för smuggling m.m.

17 §6

Om det behövs för att

genomföra en kontroll enligt

denna lag, får Tullverket ta hand

om en vara. Varan får därvid läggas

upp på lager för tillfällig

förvaring. De kostnader som

Tullverket haft för varans

uppläggning och förvaring skall

ersättas av den som för in eller för

ut varan.

Tullverket får ta hand om en

vara om det behövs för att

genomföra en kontroll enligt

denna lag. Tullverket får även ta

hand om en vara på den

grunden att varan inte får föras

in till eller ut från landet till

följd av att varan omfattas av

sådant förbud eller villkor som

avses i 4 § första stycket eller att

varan förs in eller ut med stöd

av ett tillstånd som föranletts av

oriktig uppgift. Varan får därvid

läggas upp på lager för tillfällig

förvaring. De kostnader som

Tullverket haft för varans

uppläggning och förvaring skall

ersättas av den som för in eller för

ut varan.

Tullverket kan besluta att varan inte får tas ut från lagret förrän

kostnaderna ersatts eller säkerhet ställts för dem.

Tullverket får besluta om befrielse helt eller delvis från

ersättningsskyldigheten, om det finns särskilda skäl.

20 §

Ansvar enligt 19 § inträder inte

om gärningen är belagd med straff

i brottsbalken eller i lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling.

Ansvar enligt 19 § inträder inte

om gärningen är belagd med straff

i brottsbalken eller i lagen

(2000:000) om straff för smugg-

ling m.m.

20 a §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling m.m.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:506) om

punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror,

tobaksvaror och mineraloljeprodukter

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 14, 15 och 27 §§ lagen (1998:506)

om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror

och mineraloljeprodukter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

14 §

Ett omhändertagande av annan egendom än punktskattepliktiga varor

eller handlingar skall upphävas om,

1. det inte längre finns grund för omhändertagandet, eller

2. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling meddelas för

egendomen eller handlingen.

2. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (2000:000) om straff för

smuggling m.m. meddelas för

egendomen eller handlingen.

Den som gör anspråk på egendom som har varit omhändertagen svarar

för att egendomen hämtas.

15 §

Ett omhändertagande av en punktskattepliktig vara skall upphävas om,

1. det inte längre finns grund för omhändertagandet,

2. ett beslut om skatt enligt 13 § inte har fattats inom tre månader från

den dag då beslutet att omhänderta varan fattades,

3. skatt som påförts enligt 13 § betalats,

4. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling meddelas för

varan,

4. ett beslut om beslag enligt

27 kap. rättegångsbalken eller

lagen (2000:000) om straff för

smuggling m.m. meddelas för

varan,

5. egendomen förklaras förverkad, eller

6. det är oskäligt att låta omhändertagandet bestå.

Den som gör anspråk på en punktskattepliktig vara som har varit

omhändertagen svarar för att varan hämtas.

27 §

Bestämmelserna i 13 § och

24 § första stycket första

meningen lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling gäller

för brott enligt detta kapitel.

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling m.m.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i tullagen (2000:000)

Härigenom föreskrivs att det i tullagen (2000:000)1 skall införas en

ny paragraf, 10 kap. 5 §, av följande lydelse.

Föreslagen lydelse

10 kap. 5 §

Särskilda bestämmelser om

förundersökning, tvångsmedel,

åtal m.m. vid brott som rör

införsel eller utförsel finns i

lagen (2000:000) om straff för

smuggling m.m.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 27 kap. 19 § rättegångsbalken skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 kap.

19 §1

Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in

om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en

viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram.

Hemlig teleövervakning får användas vid förundersökning angående

1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i sex

månader,

2. brott enligt 1 §

narkotikastrafflagen (1968:64)

eller sådant brott enligt 1 § lagen

(1960:418) om straff för

varusmuggling som avser

narkotika eller

2. brott enligt 1 §

narkotikastrafflagen (1968:64)

eller sådant brott enligt 3 § lagen

(2000:000) om straff för

smuggling m.m. som avser

narkotika, eller

3. försök, förberedelse eller stämpling till brott för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, om sådan gärning är

belagd med straff.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:397) om strategiska

produkter

Härigenom föreskrivs att i 22 § lagen (1998:397) om strategiska

produkter orden lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall

bytas ut mot lagen (2000:000) om straff för smuggling .

_________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-04-12

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 16 mars 2000 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om straff för smuggling m.m.,

2. lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot

införsel av spritdrycker,

3. lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64),

4. lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69),

5. lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av viss

privatinförsel,

6. lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa internationella

sanktioner,

7. lag om ändring i lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid

Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen,

8. lag om ändring i lagen (1998:506) om punktskattekontroll av

transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter,

9. lag om ändring i tullagen (2000:000),

10. lag om ändring i rättegångsbalken,

11. lag om ändring i miljöbalken,

12. lag om ändring i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit

m.m.,

13. lag om ändring i livsmedelslagen (1971:511),

14. lag om ändring i lagen (1973:431) om utredning angående brott

mot utländsk tullag,

15. lag om ändring i utsädeslagen (1976:298),

16. lag om ändring i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet,

17. lag om ändring i lagen (1985:295) om foder,

18. lag om ändring i strålskyddslagen (1988:220),

19. lag om ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva

varor,

20. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.,

21. lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel,

22. lag om ändring i läkemedelslagen (1992:859),

23. lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika,

24. lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmateriel,

25. lag om ändring i lagen (1992:1602) om valuta- och

kreditreglering,

26. lag om ändring i tobakslagen (1993:581),

27. lag om ändring i lagen (1993:599) om radiokommunikation,

28. lag om ändring i lotterilagen (1994:1000),

29. lag om ändring i lagen (1994:1478) om förverkande av

barnpornografi,

30. lag om ändring i lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den

gemensamma fiskeripolitiken,

31. lag om ändring i lagen (1994:1710) om EG:s förordningar om

jordbruksprodukter,

32. lag om ändring i alkohollagen (1994:1738),

33. lag om ändring i vapenlagen (1996:67),

34. lag om ändring i lagen (1997:1058) om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet,

35. lag om ändring i lagen (1998:397) om strategiska produkter,

36. lag om ändring i lagen (1998:1443) om förbud mot införsel och

utförsel av barnpornografi,

37. lag om ändring i lagen (1999:42) om förbud mot vissa

hälsofarliga varor.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsrådet Carl-Gustav

Ohlson.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Medan den allmänna motiveringen är anmärkningsvärt kortfattad och

lämnar åtskilliga frågor om avsikterna med olika förslag obesvarade är

författningskommentaren desto mer utförlig. Den innehåller bl.a.

redogörelser för de föreslagna bestämmelsernas tillämplighet vid olika

tullförfaranden. Med hänsyn till svårigheterna att överblicka

tullagstiftningen är det värdefullt att sådana kommentarer lämnas. Vidare

förekommer andra uttalanden som synes vara avsedda att styra den

kommande tillämpningen. Lagrådet har inte kunna finna annat än att

dessa uttalanden i allt väsentligt har täckning i den föreslagna lagtexten.

Även dessa kommentarer kan vara av värde som ett medel att åvägabringa

en enhetlig rättstillämpning.

Vid sidan därav förekommer åtskilliga uttalanden om tillämpningen av

allmänna straffrättsliga principer inom ramen för den föreslagna

lagstiftningen. Dessa synes vara avsedda endast som exempel på hur

resultatet av en tillämpning av den föreslagna lagstiftningen kan tänkas

bli. Lagrådet finner det ändock angeläget att understryka att uttalanden av

denna art inte är ägnade att binda domstolarna.

Förslaget till lag om straff för smuggling m.m.

Lagens rubrik

Som rubrik föreslås lag om straff för smuggling m.m. Önskvärt är att

lagrubriker är så korta och pregnanta som möjligt. Förkortningen m.m.

innehåller inte någon som helst information. Den kan i regel saklöst tas

bort. Om lagens innehåll består av mycket disparata delar kan den någon

gång vara av värde som ett varningstecken. Så är inte fallet här. Lagen

innehåller bestämmelser om straff för brott mot tullagstiftningen och

förfarandet i samband med sådana brott. Detta är vad man kan vänta sig

av en lag med rubriken lag om straff för smuggling (jfr den nuvarande

lagen om straff för varusmuggling ). Lagrådet hemställer att m.m. tas

bort.

3 och 4 §§

Smuggling av narkotika ges i lagförslaget, liksom i varusmugglingslagen,

samma brottsbeteckning som andra typer av smuggling. Likväl

föreskrivs för smuggling av narkotika i såväl normal som ringa och

grov form andra och betydligt strängare straffskalor än för annan

smuggling. Såvitt Lagrådet kan överblicka är detta ett mycket ovanligt

förhållande, i vart fall när det gäller straffbestämmelser av så central

kriminalpolitisk betydelse som de förevarande. Enligt vad Lagrådet

erfarit under föredragningen leder detta också till vissa komplikationer

från registrerings- och statistiksynpunkter.

Det har länge ansetts vara av vikt att brottsbegreppen görs

lättillgängliga genom att varje brott i görligaste mån ges en särskild

benämning; det har också ansetts att allmänheten lägger t.o.m. större vikt

vid brottsrubriceringen än vid påföljden (jfr NJA II 1942

s. 225). Det måste antas att sådana beteckningar som häleri och

 rattfylleri haft sin andel i moralbildningen var och en på sitt område.

Enligt Lagrådets mening bör därför smuggling av narkotika ges

beteckningen narkotikasmuggling respektive grov narkotika-

smuggling och behandlas i en särskild paragraf.

Lagrådet är medvetet om att därvid den sinnrika och uttryckliga

behandling av konkurrensen mellan grov smuggling av narkotika och

grov smuggling i andra fall som kommer till uttryck i 4 § går till spillo.

Enligt Lagrådets mening har dock denna behandling blivit väl subtil. I 4 §

första stycket 2 förutsätts att brottet skall vara grovt med hänsyn till att

brottet gäller narkotika och därefter anges i tredje stycket

förutsättningar för att brottet skall anses grovt. Det logiska förhållandet

mellan dessa båda grupper av förutsättningar är inte lätt att reda ut.

Vidare torde det vara ytterst sällsynt att smuggling av narkotika skall

anses som grov och ändå, av andra skäl än dem som är hänförliga till

narkotikan, bestraffas enligt den lindrigare straffskalan. Slutligen finns

problemet redan i dag och det kan om så någon enstaka gång skulle

behövas exempelvis i fråga smuggling av mindre mängder narkotika

tillsammans med andra införselreglerade varor under omständigheter

som gör den senare smugglingen till grovt brott lösas enligt allmänna

straffrättsliga konkurrensregler.

I enlighet med det anförda förordar Lagrådet att ur 3 § utmönstras vad

som enbart avser smuggling av narkotika. Eftersom 3 § är lång och med

beaktande även av register- och statistiksynpunkter synes det också

lämpligt att ringa brott behandlas i en särskild paragraf, jfr 1 och 2 §§

narkotikastrafflagen. Slutet av första stycket skulle då ges följande

utformning: -:-:- döms för smuggling till böter eller fängelse i högst

två år.

Paragrafen blir lättare att läsa om första stycket delas upp i två

stycken. Det nya stycket kan förslagsvis inledas med orden: Vad som

föreskrivs i första stycket gäller också den som .

Bestämmelsen om vanlig smuggling som ringa brott placeras, om

Lagrådets förslag i det föregående godtas, i 4 § som ges följande

lydelse: Om brott som avses i 3 § är att anse som ringa, döms till

penningböter.

Den grova brottsformen av vanlig smuggling behandlas i nu angivet

fall i 5 §, som förslagsvis ges följande lydelse:

 Om brott som avses i 3 § är att anse som grovt, döms för grov

smuggling till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas -:-:-

betydande samhällsintresse.

Härefter bör narkotikasmuggling behandlas i en särskild paragraf, 6 §.

I 4 § tredje stycket nämns som en omständighet att särskilt beakta vid

bedömningen av om brottet är grovt, att gärningen är av särskilt farlig

eller hänsynslös art. Medan man i fråga om narkotikabrott kan tala om

att gärningen är av särskilt hänsynslös art vid exempelvis överlåtelse av

narkotika till skolungdom, är det i fråga om smugglingen mer naturligt

att säga att gärningen ingått som ett led i en verksamhet som varit av

särskilt farlig eller hänsynslös art.

Lagrådet föreslår att den nya 6 § ges följande lydelse:

 Om en gärning som avses i 3 § gäller narkotika, döms för

narkotikasmuggling till fängelse i högst tre år.

Om brottet är ringa döms till böter eller fängelse i högst sex månader.

Om brottet är att anse som grovt, döms för grov narkotikasmuggling

till fängelse, lägst två och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet

är grovt skall det särskilt beaktas om gärningen avsett en särskilt stor

mängd narkotika, om den ingått som ett led i en verksamhet som

bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt eller om verksamheten

eller gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art.

I fråga om den i lagrådsremissen föreslagna lydelsen av 3 § kan vidare

anföras följande.

Enligt paragrafen krävs uppsåt för att någon skall kunna dömas till

ansvar för smuggling. Läsningen av den allmänna motiveringen och

författningskommentaren lämnar kvar en viss osäkerhet i fråga om vad

som avses skola gälla vid rättsvillfarelse. Med tanke på vad som förut

sagts om domstolarnas obundenhet av uttalanden om allmänna

straffrättsliga grundsatser är det visserligen principiellt riktigt att frågan

lämnas öppen. Förevarande situation är emellertid något speciell. Detta

beror på att nuvarande rättstillämpning styrs av rättsfallen NJA 1985 s.

281 I och II (jfr NJA 1994 s. 65). Innebörden av dessa rättsfall är att

frågan om rättsvillfarelse bedöms olika vid tillämpningen av första

respektive andra stycket i 1 § varusmugglingslagen, ett resultat som även

HD fann mindre tillfredsställande. Anledningen till utgången var främst

den vikt som HD tillmätte vissa förarbetsuttalanden av

departementschefen vid lagens tillkomst. En tillämpning av allmänna

rättsgrundsatser om rättsvillfarelse torde innebära ett frångående av den

rättsgrundsats som tillskapades genom de nämnda HD-avgörandena.

Lagrådet förstår tillkomsten av den nya lagen och de därmed förenade

motivuttalandena så, att rättstillämpningen inte längre kan anses bunden

av avgörandena.

Enligt författningskommentaren till 3 § andra stycket 3 kan det

föranleda ansvar enligt 6 § för försök till smuggling, om någon lämnar

en oriktig uppgift i en ansökan om tillstånd att föra in eller ut en vara.

Om ansökningen inte ligger i tiden nära den tilltänkta in- eller utförseln

kan det tänkas att försökspunkten inte anses uppnådd. I så fall blir det

uppsåtliga uppgiftslämnandet ostraffat som smugglingsbrott, medan

däremot motsvarande oaktsamma uppgiftslämnande blir att bestraffa

som olovlig införsel eller utförsel (fullbordat brott) enligt 5 § andra

stycket 2. I stället kan bestämmelserna i brottsbalken om osann

försäkran eller osant intygande tänkas bli tillämpliga. Frågan är måhända

föga praktisk och regleringen är redan nu omfattande. Den

inkonsekventa behandlingen av den uppsåtliga och den ouppsåtliga

gärningen, om den förra inte kan bedömas som försök, skulle dock

kunna leda till stötande resultat. Ett sådant resultat kan förebyggas

genom att 3 § andra stycket 3 kompletteras med en bestämmelse om

uppsåtligt lämnande av oriktig uppgift. Frågan bör uppmärksammas

under det fortsatta beredningsarbetet.

I första stycket andra meningen nämns det fallet att någon

 uppsåtligen lämnar oriktig uppgift vid tullbehandling eller underlåter att

lämna föreskriven uppgift vid tullbehandling . I andra stycket 3 talas

endast om oriktig uppgift . Till förebyggande av den missuppfattningen

att det är fråga om rekvisit med olika innehåll bör i sistnämnda

bestämmelse användas uttrycket oriktig uppgift eller underlåtenhet att

lämna föreskriven uppgift.

5 §

I överensstämmelse med vad som sagts under 3 § bör andra punkten

inledas med orden: lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift

6 §

Enligt Lagrådets mening bör de olika bestämmelserna i lagförslaget om

ansvar för försök, förberedelse och stämpling föras samman i en

paragraf med en gemensam underrubrik. Lagrådet återkommer till denna

fråga under 13 §.

7 10 §§

Den gemensamma rubriken till paragraferna är tullbrott . Beteckningen

på det brott som beskrivs i 7 § är dock också tullbrott . Om man vill

behålla den gemensamma benämningen tullbrott, kan brottet i 7 § i

stället kallas tullbedrägeri och det i 8 § grovt tullbedrägeri. Detta skulle

dock medföra att överensstämmelsen med skattebrottslagen ginge

förlorad, där motsvarande brott kallas skattebrott och grovt skattebrott.

Om brottsbeteckningen tullbrott behålls i 7 §, måste i varje fall den

gemensamma rubriken ändras, vilket förslagsvis skulle kunna ske så att

 m.m. lades till i rubriken.

7 §

Enligt författningskommentaren till andra stycket 1 är bestämmelsen

utformad så att fullbordat brott inte skall förutsätta att en vara har lämnat

svenskt territorium. Detta överensstämmer inte med vad som avses

skola gälla i fråga om smuggling och inte heller med vad som följer av

ordalydelsen av paragrafens första stycket. Enligt vad som blivit upplyst

under föredragningen inför Lagrådet har den slutliga avsikten under

beredningsarbetet varit att samtliga nu behandlade brottstyper skulle

behandlas enhetligt och närmare bestämt så att fullbordat brott skulle

förutsätta också att varan förts in i eller ut ur landet. En sådan

enhetlighet kan åvägabringas om punkten 1 i andra stycket, efter mönster

av första stycket, inleds med orden: i samband med att en vara förs ut

från landet förfara så .

8 §

I paragrafens andra stycke nämns bland vad som särskilt skall beaktas vid

bedömningen av om brottet är grovt, dels att gärningen med hänsyn till

omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet varit av

särskilt farlig art , dels att gärningen annars varit av särskilt farlig art .

Det först citerade exemplet saknar motsvarighet i skattebrottslagen och

täcks av det senare exemplet. Lagrådet förordar att stycket efter orden

 eller i större omfattning avslutas med rekvisitet eller om gärningen

annars varit av särskilt farlig art.

9 §

Brottet i 9 § kallas tullredovisningsbrott. Denna beteckning utsäger inte

vad för slags brott det egentligen är fråga om. Lagrådet föreslår att

brottsbeteckningen ändras till vårdslös tullredovisning.

10 §

Försöksbestämmelser har nyligen (SFS 1996:658) avskaffats i

skattebrottslagen till följd av övergången till farerekvisit. Nu införs de i

smugglingslagen även med avseende på tullbrott, som också bygger på

farerekvisit. Förfarandet förefaller föga konsekvent och avsikten med

ändringen är otillfredsställande belyst i motiveringen. Lagrådet saknar

dock anledning ifrågasätta att det behövs försöksbestämmelser även i

fråga om tullbrott.

Som förut anförts bör de olika bestämmelserna i lagförslaget om

ansvar för försök, förberedelse och stämpling föras samman i en

paragraf med en gemensam underrubrik. Lagrådet återkommer till denna

fråga under 13 §.

11 13 §§

Brottsbeteckningen olovlig befattning är föga upplysande, jämför vad

Lagrådet anfört under 3 och 4 §§. Det förhållandet att brottet avser

befattning även med gods som varit föremål för tullbrott kan inte anses

vara något hinder mot att varusmugglingslagens beteckning olovlig

befattning med smuggelgods behålls (i 12 och 13 §§ i formen grov

olovlig befattning med smuggelgods ).

I 11 § andra stycket används brottsbeteckningen även för det fallet att

gärningsmannen endast hade skälig anledning att antaga att varan varit

föremål för brott, varvid straffskalan bara omfattar böter. Det framstår

som mindre lämpligt att samma beteckning används för detta brott som

för normalbrottet. På samma sätt som i varusmugglingslagen kan andra

styckets första mening förslagsvis få lyda: Om gärningsmannen -:-:-

brott, döms till böter.

13 §

Som Lagrådet tidigare anfört bör bestämmelser om ansvar för försök,

förberedelse och stämpling samlas i en paragraf, gemensam för lagen i

dess helhet, på motsvarande sätt som gäller i fråga om brottsbalkens

olika kapitel. En sådan paragraf bör förslagsvis placeras på förevarande

plats och föregås av rubriken Försök, förberedelse och stämpling . Den

kan, med beaktande av de ändringar som Lagrådet föreslagit i det

föregående, ges följande lydelse:

 För försök till smuggling, narkotikasmuggling eller tullbrott samt för

försök , förberedelse och stämplig till grov smuggling, grov narkotika-

smuggling, grovt tullbrott eller grov olovlig befattning med

smuggelgods döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken. Detsamma

gäller förberedelse till narkotikasmuggling samt stämpling till sådan

narkotikasmuggling som inte är att anse som ringa.

14 §

Enligt 23 kap. 4 § första stycket första meningen brottsbalken skall

ansvar som föreskrivs i balken för viss gärning ådömas inte bara den

som utfört gärningen utan även annan som främjat denne med råd eller

dåd. Genom en lagändring år 1994 infördes i andra meningen av första

stycket en bestämmelse om att detsamma skall gälla beträffande i annan

lag eller författning straffbelagd gärning, för vilken fängelse är

föreskrivet. Med att fängelse är föreskrivet förstås att fängelse ingår i

straffskalan; endast rena bötesbrott är undantagna (prop. 1993/94:130 s.

27). I förarbetena till lagändringen uttalades att denna i viss mån ändrade

förutsättningarna för en del av de särskilda reglerna om

medverkansansvar i specialstraffrätten och att denna fråga borde

uppmärksammas i det fortsatta lagstiftningsarbetet (a. st.). Detta innebär

att vid all lagstiftning på specialstraffrättens område, och naturligtvis

särskilt vid tillkomsten av en helt ny lag, noggrant bör övervägas om det

behövs några särskilda bestämmelser om medverkan eller om det är

tillräckligt att de allmänna bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken

tillämpas.

Bestämmelsen i 23 kap. 4 § första stycket andra meningen

brottsbalken om gärning för vilken fängelse är föreskrivet hänför sig,

när ett brott är gradindelat, till var grad av brottet normal, grov eller

ringa sedd för sig, och detta oavsett om brottsgraderna är behandlade i

skilda stycken eller i samma stycke. Detta är i vart fall klart i fråga om

brottsbalken. Men samma betraktelsesätt anläggs numera beträffande

specialstraffrätten, när denna har motsvarande gradindelning. Detta

skiljer sig från vad som gällt i fråga om äldre straffbestämmelser med

straffskalor som varierat med hänvisning till förmildrande eller

försvårande omständigheter eller andra sådana allmänna uttryck. Se till

det anförda beträffande motsvarande problem vid brottspreskription
[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Kommentar till brottsbalken, Del III, 4 uppl. 1994, s. 411 f,

jfr Jareborg, Brotten, Första häftet, 2 uppl. 1984 s. 56 f.

I förevarande lagförslag är de olika brottstyperna gradindelade. För

varje grad finns en särskild straffskala, som anger om fängelse kan följa

på brottet eller inte. Såvitt Lagrådet kunnat finna innebär den här

föreslagna regleringen endast ett avsteg från vad som ändå skulle följa av

23 kap. 4 § brottsbalken, nämligen i fråga om oaktsamhetsfallet av

olovlig befattning med smuggelgods, som enligt 11 § andra stycket

endast kan föranleda bötesstraff, trots att det inte är ringa, men som inte

är undantaget från medverkansansvar enligt förevarande paragraf. Detta

undantag från principen i brottsbalken framstår inte som sakligt

motiverat. Lagrådet förordar därför att förevarande paragraf med

tillhörande rubrik får utgå.

22 29 §§

I dessa paragrafer finns bestämmelser om tvångsåtgärder. Inledningsvis

vill Lagrådet knyta några allmänna reflektioner till bestämmelsernas

disposition och innehåll.

Vissa bestämmelser ger intrycket att de reglerar endast frågan om när

en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman i

motsats till vad som i motsvarande fall gäller för en polisman enligt

rättegångsbalken kan vidta tvångsåtgärder utan förordnande av

undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Vid närmare analys visar

de sig emellertid innehålla också andra förutsättningar för vidtagande av

tvångsåtgärden än dem som skulle följa av rättegångsbalkens

bestämmelser om en sådan åtgärd. Dessa frågor bör strikt hållas isär.

Vad angår den första frågan torde det bara i vissa särskilt frekventa fall

finnas anledning att ge en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevak-

ningen eller en polisman vidare befogenheter enligt smugglingslagen att

agera utan förordnande än vad som gäller för en polisman enligt

rättegångsbalken. Den möjlighet att ingripa utan förordnande när fara är i

dröjsmål som rättegångsbalken medger måste vara tillräcklig i de flesta

tänkbara fall, särskilt i dessa dagar med snabba och effektiva

telekommunikationer. Under förhistorien till begränsningen i

rättegångsbalken av en polismans befogenheter att genomföra

husrannsakan utan föregående förordnande åberopade Justitieutskottet

ett uttalande av Justitiekanslern av innebörd bl.a. att det förhållandet att

en åtgärd kunde företas på ett lättare eller bekvämare sätt för

myndigheten inte utgjorde motiv för att tillåta ingrepp mot den

enskildes personliga frihet och integritet och att det inte utan starka skäl

borde anförtros åt en enskild polisman att själv fatta beslut om

husrannsakan (1988/89:JuU25 s. 29 f). Motsvarande synsätt gör sig

gällande även i förevarande sammanhang. Endast om starka skäl talar för

det bör medges att en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevakningen

eller en polisman får vidta tvångsåtgärder utan föregående förordnande i

fall när inte rättegångsbalken ger motsvarande befogenhet. Sådan

befogenhet bör därför i regel finnas endast när fara är i dröjsmål.

När det gäller den andra frågan, om avvikelser från rättegångsbalkens

bestämmelser i fråga om de materiella förutsättningarna för tvångs-

åtgärden i fråga, kan det självfallet i tullverksamheten finnas sakliga skäl

för sådana avvikelser. Lagrådet behandlar i det följande denna fråga

under varje paragraf där den är aktuell.

22 §

I andra stycket föreslås att en tjänsteman vid Tullverket eller Kustbevak-

ningen eller en polisman skall även i andra fall än som anges i 27 kap. 4

§ rättegångsbalken få ta egendom i beslag, om den skäligen kan antas bli

förverkad på grund av brott enligt smugglingslagen eller andra brott som

avses i 1 § andra stycket. De särskilda materiella förutsättningar för

beslag som anges i bestämmelsen går inte utöver vad som är medgivet

enligt 27 kap. 1 § rättegångsbalken. Innebörden av bestämmelsen är

därför att i den angivna situationen beslag får göras utan föregående

förordnande.

Lagrådet kan förstå att beslag är så vanligt förekommande och så

rutinmässiga i tullverksamheten att det skulle medföra betydande

omgång och därav följande effektivitetsförluster, om i varje särskilt fall

förordnande av undersökningsledaren skulle inhämtas. Detta får anses

gälla även med beaktande av att åtskilliga situationer täcks av

bestämmelsen i 27 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken och att det i

många andra fall kan vara fara i dröjsmål. Bestämmelsen bör därför

kunna godtas. Undantag bör dock göras för försändelser som avses i 27

kap. 3 § rättegångsbalken. Dessa får enligt 27 kap. 4 § andra stycket inte

utan förordnande beslagtas av en polisman ens om fara är i dröjsmål, om

det inte är fråga om fall som avses i första stycket av paragrafen. Till

andra stycket bör därför läggas en ny andra mening av förslagsvis

följande lydelse: Detta gäller dock inte i fråga om en försändelse som

avses i 27 kap. 3 § rättegångsbalken.

26 §

Avsikten med andra stycket synes enligt motiveringen vara att

husrannsakan i magasin etc. skall få göras även vid rena bötesbrott. Detta

innebär alltså en avvikelse från de materiella förutsättningarna för

husrannsakan enligt 27 kap. 1 rättegångsbalken, där fängelse förutsätts

kunna följa på brottet (vissa undantag utan nämnvärt intresse för

förevarande fråga görs i 27 kap. 3 §). Bestämmelsen, som i förstone

synes beröra endast vederbörande tjänstemans befogenhet, visar sig

alltså vid närmare betraktande innehålla en bestämmelse om

förutsättningarna för husrannsakan. Vad som därvid föreslås får anses

godtagbart.

I motsats till vad som sagts om beslag under 22 § kan Lagrådet inte

finna att det i förevarande fall finns något tillräckligt starkt behov av att

en tjänstemän vid Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman

skall få vidta tvångsåtgärder utan föregående förordnande ens om det är

fråga om magasin etc., när det inte är fara i dröjsmål. Fallen kan inte vara

mer frekventa än att förordnande i annat fall kan inhämtas med lätthet.

Vid sidan av här föreslagna bestämmelser föreslås också i 6 kap. i den

nya tullagen befogenheter för Tullverket att vid behov med hjälp av

våld eller tvång undersöka bl.a. områden för tillfälliga tullager och

tullager och även lokaler inom samma områden.

Den materiella bestämmelsen bör placeras som ett första stycke i

paragrafen, av förslagsvis följande lydelse: I magasin eller liknande

utrymmen får även i annat fall än som sägs i 28 kap. 1 § rättegångsbalken

husrannsakan göras för att söka efter egendom, om den skäligen kan

antas bli förverkad på grund av brott enligt denna lag eller andra brott

som avses i 1 § andra stycket.

Nuvarande första stycket får då utgöra andra stycket.

27 §

I fråga om andra stycket i paragrafen uppkommer frågor motsvarande

dem som föranleds av andra stycket i 26 §. Dels innehåller båda

bestämmelserna utvidgade förutsättningar för tvångsåtgärder i för-

hållande till motsvarande bestämmelser i rättegångsbalken, dels ges

tjänstemän vid Tullverket eller Kustbevakningen eller polismän

befogenhet att vidta tvångsåtgärderna utan föregående förordnande även

om fara inte är i dröjsmål.

I materiellt hänseende innebär andra stycket vid en jämförelse med

vad som gäller enligt rättegångsbalken, att kroppsvisitation, ytlig kropps-

besiktning och urinprovstagning får genomföras även om fängelse inte

ingår i straffskalan och vid en lägre grad av misstanke. Det kan

diskuteras huruvida detta överensstämmer med föreskriften i 2 kap. 12 §

regeringsformen att begränsningar i skyddet mot bl.a. kroppsliga intrång

och kroppsvisitation aldrig får gå längre än vad som är nödvändigt med

hänsyn till det ändamål som har föranlett dem. Lagrådet vill dock inte

bestrida att det kan finnas fog för förslaget.

Med hänsyn till den tveksamhet som sålunda vidlåder förslaget i

materiellt hänseende bör det inte komma i fråga att en tjänstemän vid

Tullverket eller Kustbevakningen eller en polisman skall få vidta nu

aktuella tvångsåtgärder utan föregående förordnande. Lagrådet förordar

därför att första meningen i andra stycket avslutas med orden: -:-:- i 11

§ tredje stycket, får kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning eller

urinprovstagning utföras på honom eller henne.

Andra stycket bör såsom en materiell bestämmelse byta plats med

första stycket.

28 §

Beslut om särskild kontroll enligt 28 § är av ingripande natur och

kommer i huvudsak att omfatta oskyldiga människor. De bedömningar

som föregår besluten kommer att väsentligen bygga på antaganden och

värderingar och beslutsfattandet måste därför omges med

rättssäkerhetsgarantier.

Besluten kan av naturliga skäl inte göras till föremål för överklagande.

Den omprövning som regleras i sista stycket tycks skola ske efter det

att kontrollen genomförts. Från rättssäkerhetssynpunkt är det emellertid

påkallat att prövningen som huvudregel sker före beslutets verkställande.

Ett sådant hänskjutande av ärendet till högre beslutsfattare skulle kunna

ske helt formlöst med anlitande av moderna kommunikationssystem,

t.ex. datorer och telefax. Naturligtvis kan tiden i vissa fall vara så knapp

att beslutet måste verkställas utan föregående omprövning.

Vad Lagrådet ovan anfört, skulle i sista stycket såsom en ersättning

för sista meningen kunna komma till uttryck på följande sätt: Beslutet

skall prövas av Tullverkets chef eller den han sätter i sitt ställe. Om det

uppenbarligen är fara i dröjsmål, får beslutet utan sådan prövning

verkställas omedelbart.

Övergångsbestämmelserna

I punkten 3 bör göras tydligare vilka brott före ikraftträdandet som

avses, nämligen varusmuggling enligt nu gällande lag. Det framstår

också som naturligt att följa den principiella uppbyggnaden av likartade

övergångsbestämmelser (t.ex. 5 § andra stycket lagen om införande av

brottsbalken) genom att först ange huvudregeln att den lag skall

tillämpas som gällde vid tiden för den brottsliga gärningen och därefter

undantaget avseende en mildare bedömning. Bestämmelsen kan

förslagsvis ges följande lydelse: Beträffande varor som varit föremål

för varusmuggling eller försök till varusmuggling enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling skall tillämpas vad som i den

lagen är föreskrivet om förverkande. Vad som är föreskrivet i denna lag

om förverkande skall dock tillämpas om det leder till en lindrigare

bedömning.

Bestämmelserna om förundersökning, straffprocessuella tvångsmedel

och åtal i det remitterade förslaget är uttryckligen knutna till brott enligt

den nya lagen eller de författningar som anges i 1 § tredje stycket.

Dessa bestämmelser bör emellertid efter ikraftträdandet tillämpas även

på brott mot lagen om straff för varusmuggling. En ny

övergångsbestämmelse 4 skulle förslagsvis kunna ges följande lydelse:

 4. Vad som föreskrivs i 19 22 och 24 27 §§ om åtgärder vid brott

enligt denna lag skall tillämpas även beträffande brott enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

På motsvarande sätt bör det införas en övergångsbestämmelse

avseende regleringen av åtal och tullåklagare i 31 32 §§ men förslagsvis

av innebörd att äldre lag alltjämt gäller avseende brott mot den lagen.

Den kan formuleras så: 5. I fråga om åtal för brott mot lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling och i fråga om förverkande till

följd av sådant brott skall 20, 23 a och 24 §§ den lagen alltjämt

tillämpas.

Förslaget till lag om ändring i lagen om förbud i vissa fall mot

införsel av spritdrycker

Förslaget om ändring i 2 § 1 mom. andra stycket föranleder motsvarande

ändringar i 1 § 2 mom. 3 och i 5 §. Den senare bestämmelsen kan med

en redaktionell ändring av hänvisningen till 1 § förslagsvis ges

följande lydelse: Vad enligt 1 § 2 mom. 3 och -:-:- avsedda att

olovligen föras i land, skall, -:-:- avtalet ingåtts.

Förslaget till lag om ändring i lagen om beskattning av viss

privatinförsel

9 §

I analogi med vad Lagrådet föreslår beträffande 3 § smugglingslagen bör

det andra brottsrekvisitet i paragrafen ges följande utformning: -:-:-

eller i sådan deklaration lämnar oriktig uppgift eller underlåter att lämna

föreskriven uppgift -:-:-

Förslaget till lag om ändring i lagen om Tullverkets befogenheter

vid

Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen

4 §

I analogi med vad Lagrådet föreslår beträffande 3 § smugglingslagen bör

i första stycket på två ställen till föranletts av oriktig uppgift läggas

orden eller underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift.

9 §

För att nå överensstämmelse med motsvarande föreskrift i förslaget till

ny tullag bör till paragrafen läggas en ny mening av förslagsvis följande

lydelse: Om en försändelse innehåller ett förtroligt meddelande, skall

detta omedelbart tillslutas och vidarebefordras till mottagaren.

11 och 12 §§

Lagrådet har föreslagit att i tullagen bestämmelsen i 22 § skulle göras

generell för alla befordringsföretag och att postbefordringsföretags

skyldighet enligt 22 § andra stycket att till Tullverket på begäran

överlämna en kvarhållen försändelse skulle införas i 14 § och samtidigt

göras tillämplig på alla postbefordringsföretag genom att orden som

regeringen bestämmer stryks.

För att nå överensstämmelse mellan de båda lagförslagen bör i det

remitterade förslaget 12 § andra stycket flyttas till 11 § som ett nytt

sista stycke och orden som regeringen bestämmer strykas. I 12 §

tredje stycket bör tilläggas samt att på begäran av Tullverket överlämna

sådan försändelse till verket.

Det bör nämnas att bestämmelserna i förslagets 12 § första stycke

respektive i andra och tredje styckena av de senare skulle med

Lagrådets förslag endast tredje stycket kvarstå behandlar helt skilda

ämnen och lämpligare kunde behandlas i skilda paragrafer.

17 §

I analogi med vad Lagrådet föreslår beträffande 3 § smugglingslagen bör

i första stycket till föranletts av oriktig uppgift läggas orden eller

underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift .

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

27 kap. 19 §

Bestämmelsen har utformats så att hemlig teleövervakning får avse även

smuggling av narkotika som är ringa brott. Detta lärer inte vara avsett.

Genomförs Lagrådets förslag rörande utformningen av brottet

narkotikasmuggling kan i paragrafen i stället göras en hänvisning till 6 §

första och tredje styckena lagen om straff för smuggling.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 maj 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:124 En ny smugglingslag

m.m.

1 Senaste lydelse 1994:1553.

2 Ändringen innebär bl.a. att tredje stycket upphävs.

3 Senaste lydelse 1982:262.

1 Senaste lydelse 1988:286.

2 Senaste lydelse 1993:211.

3 Senaste lydelse 1981:226.

4 Senaste lydelse 1983:363.

5 Senaste lydelse 1988:286.

6 Senaste lydelse 1988:286.

1 Senaste lydelse 1997:486.

1 Senast lydelse av lagens rubrik 1999:1329.

2 Senast lydelse 1998:508. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

1 Senaste lydelse 1999:1008.

2 Senaste lydelse 1999:1330.

3 Senaste lydelse 1999:434.

4 Senaste lydelse 1999:434.

5 Senaste lydelse 1999:434.

6 Senaste lydelse 1999:434.

7 Senaste lydelse 1999:434.

1 Prop. 1999/2000:126.

1 Senaste lydelse 1995:1230.

1 Senaste lydelse av 11 § 1991:281.

1 Lagen omtryckt 1989:461.

1 Senaste lydelse av 2 § 1999:405.

1 Lagen omtryckt 1996:1560.

1 Lagen omtryckt 1992:1536.

1 Lagen omtryckt 1998:211.

1 Senast lydelse av 3 § 1999:44.

1 Senaste lydelse av 26 § 1996:1153.

1 Senaste lydelse av 13 § 1995:476.

1 Lagen omtryckt 1997:689.

1 Senaste lydelse av 2 kap. 7 § 1999:420.

1 Lagen omtryckt 1996:941.

1 Senaste lydelse 1998:1445.

1 Senaste lydelse av 12 § 1995:1389.

1 Senaste lydelse av 14 § 1997:106.

1 Senaste lydelse av 4 § 1999:435.

1 Prop. 1999/2000:126.

2 Jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 3, fotnot 1.

1 Ändringen innebär bl.a. att tredje stycket upphävs.

1 Senaste lydelse 1988:286.

2 Senaste lydelse 1993:211.

3 Senaste lydelse 1981:226.

4 Senaste lydelse 1983:363.

5 Senaste lydelse 1988:286.

6 Senaste lydelse 1988:286.

1 Senaste lydelse 1997:486.

1 Senast lydelse av lagens rubrik 1999:1329.

2 Senast lydelse 1998:508. Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

1 Senaste lydelse 1999:1008.

2 Senaste lydelse 1999:1330.

3 Senaste lydelse 1999:434.

4 Senaste lydelse 1999:434.

5 Senaste lydelse 1999:434.

6 Senaste lydelse 1999:434.

1 Prop. 1999/2000:000.

1 Senaste lydelse 1995:1230.

Prop. 1999/2000:124

5

1

Prop. 1999/2000:124

5

1

60

52

61

52

53

52

53

52

64

1

4

3

63

1

66

2

102

1

99

33

97

33

105

6

103

6

102

1

191

1

185

1

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 1

218

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 1

210

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 2

219

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 2

211

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 3

221

2

2

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 4

12

233

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 4

12

225

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 5

256

52

257

52

270

52

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:124

Bilaga 6

272

1

Prop. 1999/2000:124

Prop. 1999/2000:124

3

1