Regeringens proposition

 1993/94:115

 Valperiodens längd och vissa andra grundlagsfrågor

 Regeringen överlämnar denna proposition till

 riksdagen.

 Stockholm den 9 december 1993

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 (Justitiedepartementet)

 Propositionens huvudsakliga innehållI propositionen

 föreslås att ordinarie allmänna val skall hållas

 vart fjärde år i stället för som i dag vart tredje

 år och att det i 3 kap. 1 § regeringsformen införs

 en bestämmelse om att val till riksdagen sker genom

 röstning på parti med möjlighet för väljarna att

 avge särskild personröst.

 I propositionen behandlas också frågan om

 statschefens behörighetsålder som föreslås sänkt

 från 25 till 18 år.

 De nya bestämmelserna avses träda i kraft den 1

 januari 1995. Det betyder att valperioden blir fyra

 år redan efter 1994 års val.

 Innehållsförteckning

 1 Förslag till riksdagen .............. 3

 2 Lagtext.. ............................... 3

 2.1 Förslag till lag om ändring i regeringsformen 3

 2.2 Förslag till lag om ändring i kommunallagen

 (1991:900) .... 5

 3 Ärendet och dess beredning............... 6

 4 Förläng valperiod....................... 6

 5 Grundlagsregel om personval............. 9

 6 Statschefens behörighetsålder........... 11

 Bilaga: Statschefens behörighetsålder i några andra

 länder ........... 19

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 9 december 1993.............................. 21

 1 Förslag till riksdagsbeslut

 Regeringen föreslår

 att riksdagen antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i regeringsformen,

 2. lag om ändring i kommunallagen (1991:900).

 2 Lagtext

 Regeringen har följande förslag till

 lagtext.

 2.1 Förslag till lag om ändring i regeringsformen

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 1 och 3 §§ och 5

 kap. 2 och 4 §§ regeringsformen[1] skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 1 §

 Riksdagen utses genom Riksdagen utses genom

 fria, hemliga och fria, hemliga och

 direkta val. direkta val. Vid sådant

 val sker röstning på

 parti med möjlighet för

 väljarna att avge

 särskild personröst.

 Riksdagen består av en kammare med

 trehundrafyrtionio ledamöter. För ledamöterna skall

 finnas ersättare.

 3 §

 Ordinarie val till Ordinarie val till

 riksdagen förrättas riksdagen förrättas

 vart tredje år. vart fjärde år.

 5 kap.

 2 §

 Som statschef får Som statschef får

 endast den tjänstgöra endast den tjänstgöra

 som är svensk med- som är svensk med-

 borgare och har fyllt borgare och har fyllt

 tjugofem år. Han får aderton år. Han får

 icke samtidigt vara icke samtidigt vara

 statsråd eller utöva statsråd eller utöva

 uppdrag såsom talman uppdrag såsom talman

 eller riksdagsledamot. eller riksdagsledamot.

 Statschefen skall samråda med statsministern,

 innan han reser utrikes.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 §

 Utslocknar konungahuset, utser riksdagen en

 riksföreståndare att fullgöra statschefens

 uppgifter tills vidare. Riksdagen utser samtidigt

 en vice riksföreståndare.

 Detsamma gäller, om Detsamma gäller, om

 konungen dör eller konungen dör eller

 avgår och tronföljaren avgår och tronföljaren

 ännu ej har fyllt ännu ej har fyllt

 tjugofem år. aderton år.

 _______________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Den

 tid som anges i 3 kap. 3 § skall räknas från det

 ordinarie val som förrättas år 1994.

 **FOOTNOTES**

 [1] Regeringsformen omtryckt 1991:1503.

 2.2 Förslag till lag om ändring i kommunallagen

 (1991:900)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 5 § kommunallagen

 (1991:900) skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 5 §

 Ledamöter och Ledamöter och

 ersättare i fullmäktige ersättare i fullmäktige

 skall väljas för tre år skall väljas för fyra

 räknat från och med den år räknat från och med

 1 november valåret. den 1 november

 valåret.

 Om valprövningsnämnden har beslutat om omval

 enligt 15 kap. 7 § tredje stycket vallagen

 (1972:620), skall mandattiden dock förlängas till

 dess omvalet har avslutats.

 I Stockholms kommun räknas mandattiden från och

 med den 15 oktober valåret.

 __________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995. Den

 tid som anges skall räknas från det ordinarie val

 som förrättas år 1994.

 3 Ärendet och dess beredningUtmärkande för arbetet

 med regeringsformen och de konstitutionella

 reformer som genomförts i vårt land har varit att

 det har byggt på en bred anslutning i grundläggande

 frågor. Det har ansetts ligga ett särskilt värde i

 politisk enighet kring konstitutionella och andra

 frågor av central betydelse för demokratins och

 parlamentarismens funktionssätt.

 En sådan bred enighet kan inte alltid uppnås

 förrän efter en längre tids diskussion och detta

 har varit fallet på vissa centrala områden som

 länge har diskuterats men inte resulterat i några

 förändringar. Frågor som åsyftas är främst de om

 den gemensamma valdagen, mandatperiodens längd och

 personval.

 Vid beredningen av förslag i centrala

 konstitutionella frågor förekommer överläggningar

 med företrädare för riksdagspartierna. På initiativ

 av regeringen har sådana överläggningar förekommit

 i de nämnda frågorna.

 Statsministern uppdrog sommaren 1992 åt

 riksdagsledamoten Lars[REDACTED_EFTERNAMN] att föra

 sonderande samtal med företrädare för samtliga

 riksdagspartier inför de partiöverläggningar som

 planerades att starta under hösten samma år. De

 frågor som skulle diskuteras var i första hand

 frågan om mandatperiodens längd men också den om

 ett ökat inslag av personval. Resultaten av

 Leijonborgs samtal har därefter legat till grund

 för partiöverläggningar som pågått sedan våren

 1993.

 Överläggningarna har nu resulterat i att

 företrädarna för riksdagspartierna är överens om

 att mandatperioden förlängs till fyra år med

 bevarad gemensam valdag, att ett ökat inslag av

 personval införs samt att statschefens behörig-

 hetsålder bör sänkas.

 Mot den nu angivna bakgrunden tar regeringen

 därför upp dessa frågor.

 Andra frågor som varit föremål för överläggningar

 mellan partierna och som man också är överens om

 behandlas i propositioner som beslutats samtidigt

 med denna proposition och avser de grundlags-

 ändringar som behövs för att Sverige skall kunna

 bli medlem av EU samt ett förstärkt fri- och

 rättighetsskydd, inklusive inkorporering av den

 europeiska konventionen angående skydd för de

 mänskliga rättigheterna och de grundläggande

 friheterna.

 4 Förlängd valperiod

 Regeringens förslag: Ordinarie val till riksdagen

 och de kommunala beslutande församlingarna skall

 förrättas vart fjärde år.

 Bakgrund: Den nuvarande ordningen med gemensam

 valdag och treårig mandatperiod bygger på den

 överenskommelse som träffades mellan de politiska

 partierna i Grundlagberedningen år 1967. Flera

 utredningar har sedan dess behandlat dessa frågor

 men någon tillräcklig politisk enighet har tidigare

 inte nåtts om förändringar.

 Grundlagskommitténs borgerliga majoritet förordade

 i betänkandet Grundlagsfrågor (SOU 1981:15) en

 övergång till skilda valdagar. Detta motiverades

 med att regionala och kommunala frågor därigenom

 skulle kunna ägnas större uppmärksamhet i

 valrörelserna. När det gäller mandatperiodens längd

 ansåg majoriteten att fyra år mellan valen var en

 lämplig avvägning mellan behovet av en längre

 planeringsmetod och väljarnas berättigande anspråk

 på att relativt ofta få säga sin mening i val. De

 socialdemokratiska ledamöterna ansåg kritiken vara

 överdriven och missriktad. Om den gemensamma

 valdagen skulle ifrågasättas borde det enligt denna

 minoritet i stället ske med utgångspunkt i det

 angelägna av att få till stånd ett fungerande

 upplösningsinstitut. Vpk-ledamoten förordade i en

 reservation att den gällande ordningen skulle

 behållas.

 Hösten 1982 publicerade en arbetsgrupp under

 dåvarande justitieministerns ledning ett

 diskussionsunderlag med titeln Den gemensamma

 valdagen och andra grundlagsfrågor. Det fanns

 emellertid inte förutsättningar för att uppnå

 enighet i huvudfrågorna. Utredningsarbetet

 fullföljdes i stället i Folkstyrelsekommittén.

 I Folkstyrelsekommitténs slutbetänkande

 Folkstyrelsens villkor (SOU 1987:6) enade sig de

 fyra största partierna om att föreslå en

 förlängning av mandatperioden till fyra år. Däremot

 rådde det delade meningar i fråga om den gemensamma

 valdagen. Kommitténs majoritet bestående av de

 socialdemokratiska ledamöterna förordade att den

 gemensamma valdagen bevarades. Företrädarna för de

 borgerliga partierna föreslog däremot att valen

 skulle hållas åtskilda med två års mellanrum.

 Vpk-ledamoten förespråkade ett bibehållande av det

 dittillsvarande systemet.

 I prop. 1987/88:22 om vissa grundlagsfrågor m.m.

 föreslog den dåvarande regeringen vissa ändringar i

 fråga om de allmänna valen på grundval av

 Folkstyrelsekommitténs betänkande. Däremot

 föreslogs - på grund av bristande politisk enighet

 - inte några förändringar av mandatperiodens längd.

 - Frågan har därefter inte varit föremål för några

 mera ingående diskussioner partierna emellan förrän

 Lars Leijonborgs ovan nämnda sonderingar startade.

 Riksdagens konstitutionsutskott har vid flera

 tillfällen behandlat motioner med förslag om en

 övergång till fyraåriga mandatperioder och skilda

 valdagar. Utskottet avslog senast hösten 1992 ett

 antal sådana motioner mot bakgrund av att förslagen

 då ingick i de samtal som fördes i författnings-

 frågor mellan de politiska partierna (bet.

 1992/93:KU5).

 Skälen för regeringens förslag: Den treåriga

 mandatperioden är resultatet av en avvägning mellan

 önskemålen att inte alltför lång tid skall förflyta

 mellan de allmänna valen och att de politiska

 organen skall ha tillräcklig tid att verka mellan

 valen. Den gemensamma valdagen söker främst

 tillgodose två synpunkter. Den ena är att riksdagen

 i sin helhet skall förnyas vid ett och samma

 tillfälle, den andra att det skall finnas ett

 valtekniskt samband mellan riksdagsval och

 kommunalval.

 Folkstyrelsekommitténs arbete syftade bl.a. till

 att stärka riksdagens ställning och att skapa ökade

 förutsättningar för handlingskraftiga regeringar.

 Som grund för sina överväganden gjorde kommittén en

 bred analys av folkstyrelsens villkor i den dagens

 och morgondagens samhälle.

 Kommittén konstaterade att efter införandet av den

 treåriga mandatperioden hade majoritetslägena i

 riksdagen skiftat mellan de socialistiska och icke-

 socialistiska partigrupperingarna på ett sätt som

 saknade motsvarighet under tiden efter andra

 världskriget; de regeringsbyten då de borgerliga

 majoritetsregeringarna efter valen 1976 och 1979 i

 båda fallen upplöstes efter ett par år och ersattes

 av borgerliga minoritetsregeringar berodde inte på

 förändringar av majoritetsförhållandena i

 riksdagen.

 Kommittén ansåg att förkortningen av valperioden

 från fyra till tre år hade försvagat de politiska

 organens handlingskraft på alla nivåer i det

 svenska valsystemet och att närheten till val leder

 till att motsättningar mellan de politiska

 partierna ibland överdrivs; långsiktiga uppgörelser

 mellan partierna försvåras och därmed hotas den

 traditionella tonvikten på samförståndslösningar i

 svensk politik.

 På riksplanet fanns enligt kommittén ytterligare

 en nackdel med den treåriga valperioden, nämligen

 det förhållandet att det är nästan enbart under de

 första ett á två åren av perioden som det är

 realistiskt att tänka sig extra val eftersom det

 ordinarie valet annars är för nära. Den begränsning

 av handlingsmöjligheterna i parlamentariska

 krissituationer som detta innebär illustrerades

 enligt kommittén i samband med regeringskriserna i

 oktober 1978 och maj 1981.

 Enligt kommitténs uppfattning var erfarenheterna

 av kombinationen av gemensam valdag och treårig

 mandatperiod blandad. Å ena sidan ansågs perioden

 för kort och föreslogs därför förlängd för att

 stärka regeringens och övriga politiska organs

 möjligheter till planmässigt och långsiktigt

 handlande. Den gemensamma valdagen ansågs å andra

 sidan ha bidragit till ett ökat valdeltagande i de

 kommunala valen.

 Sedan Folkstyrelsekommittén avlämnade sitt

 betänkande har ytterligare sju år gått. Ordningen

 med treårig mandatperiod och gemensam valdag har

 sålunda nu tillämpats i drygt 22 år; åtta val har

 ägt rum och sju valperioder har avverkats.

 Under denna tid har inte några förslag genomförts

 i syfte att söka skapa bättre förutsättningar för

 det parlamentariska funktionssättet. Förhållandena

 är i stort desamma som tidigare och de problem i

 fråga om mandatperiodens längd som

 Folkstyrelsekommittén pekade på finns i huvudsak

 kvar; ett exempel på detta är den regeringskris som

 uppstod i februari 1990. Den analys som kommittén

 gjorde måste fortfarande anses gälla.

 När det gäller frågan om förlängd mandatperiod

 till fyra år har man både i de utredningar som

 arbetat med frågan och mellan riksdagspartierna i

 stort varit överens om att en sådan reform bör

 genomföras. Vad som hindrat en sådan reform har

 alltså varit att man inte kunnat enas i frågan om

 den gemensamma valdagen skall behållas eller inte.

 I frågan om den gemensamma valdagen kvarstår

 meningsskiljaktigheter mellan partierna. Vid

 överläggningar mellan partiledarna har man

 emellertid enats om att förlänga mandatperioden för

 riksdagen samt landstings- och kommunfullmäktige

 till fyra år från och med 1997 års val utan att

 ändra på sambandet mellan riksdags- och

 kommunalval.

 Mot nu angiven bakgrund bör mandatperioden

 förlängas till fyra år med början från och med 1994

 års ordinarie val. Sålunda skall de första

 ordinarie valen därefter hållas år 1998. Detta

 föranleder förutom ändring i regeringsformen även

 en ändring i 5 kap. 5 § kommunallagen (1991:900) så

 att den kommunala valperioden också blir fyra år.

 Ekonomiska konsekvenser

 Kostnaderna för administration av allmänna val

 täcks i huvudsak via anslaget Kostnader för

 allmänna val på statsbudgeten och av kommunerna.

 Lönekostnader för medverkande personal inom

 Riksskatteverket, länsstyrelserna, skattemyndig-

 heterna och vid de svenska utlandsmyndigheterna

 särredovisas inte utan belastar respektive

 myndighets anslag. Någon exakt beräkning av de

 totala kostnaderna för valadministrationen finns

 alltså inte.

 Folkstyrelsekommittén gjorde en grov uppskattning

 avseende den totala kostnaden vid 1985 års allmänna

 val till 191 mkr. Vallagsutredningen har i

 delbetänkandet VAL, Organisation Teknik Ekonomi

 (SOU 1992:108) uppskattat den totala kostnaden

 (inklusive kostnaden för de kyrkliga valen) för

 1991 års val till 351,3 mkr.

 Fyraåriga valperioder medför att den

 genomsnittliga årliga kostnaden för

 valadministrationen minskar. Enligt

 Folkstyrelsekommitténs beräkningar kostade 1985 års

 allmänna val utslaget på en treårsperiod ca 63 mkr

 per år och utslaget på en fyraårsperiod skulle

 motsvarande kostnad ha blivit ca 48 mkr; sålunda

 skulle effekten av en förlängd mandatperiod bli en

 kostnadsbesparing på ca 15 mkr per år vid 1985 års

 allmänna val. Med tillämpning av samma

 beräkningssätt skulle effekten av en förlängd

 mandatperiod vid 1991 års val bli en kostnads-

 besparing på ca 28 mkr per år.

 5 Grundlagsregel om personval

 Regeringens förslag: I regeringsformen införs en

 bestämmelse om att vid val till riksdagen sker

 röstning på parti med möjlighet för väljarna att

 avge särskild personröst.

 Bakgrund: Det nuvarande valsystemet i Sverige

 brukar karaktäriseras som ett renodlat partival.

 Väljaren tar ställning till de alternativ som

 partierna utgör. Inom partivalets ram finns dock

 möjligheter för väljaren att påverka vilka personer

 som skall ta plats i de beslutande församlingarna.

 Formellt har nämligen väljarna i vårt land en i det

 närmaste total frihet att lägga sin röst på just de

 personer som bäst svarar mot deras preferenser. I

 realiteten är emellertid inslaget av personröstning

 obetydligt.

 Under de senaste 20 åren har flera utredningar

 behandlat frågan om ett ökat inslag av personval

 men inte heller i denna fråga har politisk enighet

 kunnat uppnås. Riksdagens konstitutionsutskott har

 också vid flera tillfällen de senaste åren

 behandlat frågan, senast i bet. 1992/93:KU5.

 Folkstyrelsekommittén ansåg det vara viktigt att

 man underlättar för väljarna att inom ramen för

 sitt partival påverka vilka kandidater som väljs

 för respektive parti. Ett ökat personvalsinslag i

 vårt valsystem skulle enligt kommittén uppmuntra

 väljarna att intressera sig mer för åsikter och

 egenskaper hos de uppställda kandidaterna och dessa

 skulle å sin sida anse det viktigt att informera

 sig om väljarnas inställning.

 Personvalskommittén har i betänkandet Ökat

 personval (SOU 1993:21) redogjort för olika

 modeller med inslag av personval samt lämnat

 förslag för att komma till rätta med problemen när

 det gäller den s.k. fria nomineringsrätten.

 Kommittén föreslår att en personvalsreform genom-

 förs med sikte på att kunna tillämpas vid de

 allmänna valen år 1997. Betänkandet har

 remissbehandlats och en sammanställning av remiss-

 utfallet finns tillgänglig i Justitiedepartementet

 (dnr. 93-1120).

 Remissutfallet på Personvalskommitténs förslag är

 överlag positivt. De flesta remissinstanserna

 tillstyrker en reform som innebär att person-

 valsmomentet förstärks.

 Riksdagspartierna är också överens om att en

 personvalsreform bör föregås av försök vid de

 allmänna valen år 1994. Först vid det ordinarie val

 som hålls efter 1994 års val kan personröstning

 enligt den modifierade danska modell med preferens-

 röstning som Personvalskommittén förordat tillämpas

 första gången. Vidare är partierna överens om att

 personvalsmomentet är av så grundläggande betydelse

 att det bör komma till uttryck i grundlag och ges

 det skydd som följer därav.

 Grunddragen i den överenskommelse man träffat är

 såvitt nu är av intresse följande.

 Partierna förutsätts liksom nu presentera listor

 på vilka kandidaterna rangordnats i enlighet med

 partiets nominering. Väljarna skall emellertid ges

 en möjlighet att göra en markering intill ett av

 namnen på valsedeln. Därmed har en personröst

 avgetts för den aktuella kandidaten. Avgörande för

 vilken eller vilka kandidater som skall förklaras

 valda är antalet personröster på varje kandidat

 under förutsättning att kandidaten fått ett viss

 minsta antal personröster, dvs. passerat en spärr.

 Vid det första ordinarie riksdagsvalet skall denna

 nivå ligga på 8 % av partiets röstetal men vid på-

 följande val bör den kunna sänkas.

 Den kandidat som har fått flest personröster blir

 vald först, kandidaten med näst flest personröster

 blir vald därnäst osv., allt under förutsättning

 att de passerat spärren. Om inte alla mandat som

 partiet vunnit kan tillsättas med kandidater som

 passerat spärren, övergår man till att utse

 ledamöter med den nuvarande metoden vilket innebär

 att listordningen i regel blir bestående.

 Systemet innebär alltså att en möjlighet till

 frivillig personröstning införs. De väljare som

 inte vill rösta på person kan således lämna en

 valsedel utan personmarkering. Oavsett om det görs

 någon personmarkering eller inte står det väljaren

 fritt att liksom nu göra strykningar och andra

 förändringar på valsedeln.

 Vid 1994 års ordinarie val till kommunfullmäktige

 skall i tre - fem kommuner valen genomföras enligt

 den redovisade modellen. Vid dessa val skall

 emellertid spärrnivån vara 5 %, dock lägst 50

 röster.

 Regeringen kommer snart och sålunda i god tid före

 valet år 1994 att lägga fram förslag till riksdagen

 om försök med personval.

 Efter den utvärdering som bör göras med anledning

 av försöksverksamheten med personröstning i vissa

 kommuner avser regeringen att lägga fram ett

 slutligt förslag i frågan om personröstning samt de

 övriga förslag som kvarstår beträffande Personvals-

 kommitténs betänkande.

 Skälen för regeringens förslag: Partierna är

 alltså överens i fråga om personröstning och de

 anser att ett sådant inslag i valsystemet är av så

 grundläggande betydelse att det bör komma till

 uttryck i grundlag.

 Eftersom reglerna i 3 kap. RF om riksdagens

 bildande endast anger vissa principiellt viktiga

 drag hos det svenska valsystemet går det inte att

 utan ganska omfattande tillägg till grundlagen i en

 bestämmelse om personval närmare föreskriva om

 valförfarandet så detaljerat som en uttrycklig

 grundlagsreglering av ett ökat personvalsinslag av

 det överens-komna slaget skulle kräva. Vad som kan

 göras är att slå fast en mera generellt hållen

 princip om att det svenska valsystemet är ett

 partival med möjlighet för väljarna att avge en

 särskild personröst; innebörden är då en förankring

 av den ordning som partierna enats om att införa,

 nämligen att på valsedlar som upptar en eller flera

 kandidater skall finnas markerade utrymmen dels

 invid varje namn där väljaren genom en särskild

 markering kan avge en personröst för det namnet,

 dels för att skriva till ett namn och avge en

 personröst för detta.

 Med den formulering som nu föreslås blir, förutom

 att det grundläggande partivalsmoment som redan

 finns i det svenska valsystemet,

 preferensröstningsmomentet grundlagsreglerat. Även

 i fortsättningen skall emellertid de närmare

 bestämmelserna ges i vallagen. Grundlags-be-

 stämmelsen anger dock de principer enligt vilka

 vallagsreglerna skall utformas. Detta innebär att

 även framtida förändringar av valsystemet måste ha

 kvar ett personvalsmoment. En återgång till

 nuvarande regler skulle alltså inte vara möjlig

 utan grundlagsändring.

 Det har inte ansetts erforderligt att i grundlagen

 reglera andra val än riksdagsvalet, och det bästa

 bör därför vara att bestämmelsen förs in i 3 kap. 1

 § RF. Den princip som slås fast bör emellertid

 gälla också för övriga allmänna val.

 6 Statschefens behörighetsålder

 Regeringens förslag: Statschefens behörighetsålder

 sänks från 25 till 18 år.

 Bakgrund: Tronföljarens behörighetsålder har

 ändrats flera gånger. Enligt den ursprungliga

 lydelsen av 1809 års regeringsform (14 §) var den

 21 år. 1815 sänktes åldersgränsen till 18 år. I

 samband med att behörigheten såsom regent 1949

 utsträcktes, från att dittills endast ha tillkommit

 till tronföljden närmast berättigad prins, till

 alla arvsberättigade medlemmar av kungahuset,

 höjdes behörighetsåldern för kungen och nämnda

 prinsar till 21 år. Behörighetsåldern motsvarade då

 den allmänna myndighetsåldern.

 Efter förslag av Författningsutredningen (SOU

 1963:17) höjdes minimiåldern för trontillträde och

 därmed också för regentskap 1965 till 25 år (prop.

 1964:140, bet. 1964:KU19, prot. I:30 och II:30,

 bet. 1965:KU1, rskr. 1965:64). Samma åldersgräns

 skulle gälla för att en prins skulle få fungera som

 regent till dess förmyndare för kungen utsetts och

 tillträtt regeringen. I propositionen anfördes att

 det i samband med den föregående höjningen av

 behörighetsåldern, hade ifrågasatts om inte

 uppgiften som statschef borde kräva en högre ålder

 än den vanliga myndighetsåldern. Vidare angav

 föredragande statsrådet som motivering till 1965

 års förslag följande: "Med hänsynen till de

 konstitutionella och andra uppgifter, som åvilar

 statschefen, och de krav på utbildning, allmän

 mognad och livserfarenhet, som dessa uppgifters

 fullgörande ställer, anser även jag en höjning av

 nuvarande åldersgräns önskvärd." (prop. 1964:140 s.

 30 f).

 I privaträttsligt hänseende skulle givetvis

 alltjämt gälla samma myndighetsålder som för

 medborgare i allmänhet, dvs. 21 år. Till följd

 härav ansågs det mindre lämpligt att för den eller

 dem som vid den tiden skulle utses att utöva

 regering tills kungen blev behörig benämndes

 förmyndare. Förmyndare ersattes därför med den

 benämning som fortfarande gäller, nämligen

 riksföreståndare.

 Monarkens ställning

 1809 års regeringsform (RF) byggde på tanken att

 kungen personligen skulle utöva en betydande makt.

 Med tiden försköts statsskickets tyngdpunkt mot

 riksdagen, samtidigt som riksdagens sammansättning

 demokratiserades. Den verkställande makten övergick

 i praktiken från kungen till regeringen, som för

 sin maktutövning samtidigt gjordes beroende av

 riksdagens förtroende. Vårt statsskick utvecklades

 från att ha varit en konstitutionell monarki till

 ett statsskick med kungen som formell statschef men

 med den offentliga maktutövningen förankrad i folk-

 suveränitetens och parlamentarismens principer.

 Övergången skedde stegvis och jämsides med att,

 inom ramen för 1809 års RF, riksdagens makt

 förstärktes och demokratin fördjupades.

 Begränsningen av kungens makt tog sig uttryck

 framförallt på två sätt. Dels blev monarken vid

 valet av ministär bunden av styrkeförhållandena i

 riksdagen och av de råd han fick beträffande

 regeringsbildningen av talmän och partiledare. Dels

 utbildades en konstitutionell praxis enligt vilken

 han alltid var skyldig att följa statsrådets, dvs.

 ministärens, förslag vid regeringsärendenas av-

 görande.

 Grundlagberedningen, som tillkallades 1961,

 fortsatte och slutförde det arbete på en total

 författningsreform som inletts av Författnings-

 utredningen 1954. Det var först genom den partiella

 grundlagsreformen 1968-69 som den i praktiken

 inträffade begränsningen av monarkens maktposition

 satte spår i RF. Den innebar bl.a. att det infördes

 bestämmelser om misstroendeförklaring och att

 grundlagen ändrades så att kungens i konselj

 fattade beslut kunde göras verkningslösa genom

 statsrådens vägran att kontrasignera.

 Det ankom på Grundlagberedningen att i sitt

 fortsatta arbete ange statschefens ställning i en

 modern grundlag. I frågorna om statschefen och

 dennes ställning och befogenheter nåddes i augusti

 1971 enighet inom beredningen genom den s.k.

 Torekovkompromissen. Den innebar att monarkin

 skulle bestå men att statschefen endast skulle ha

 representativa och ceremoniella uppgifter (se mer

 härom nedan). Han skulle sakna all politisk makt

 och riksstyrelsen skulle inte längre föras i hans

 namn. Statschefen skulle inte vara närvarande vid

 regeringens beslutssammanträden och inte

 underteckna några expeditioner av regeringsbeslut.

 Hans uppgifter vid regeringsbildning skulle övertas

 av riksdagens talman. Statschefen skulle inte

 heller utfärda några expeditioner angående

 statsrådens tillsättande och entledigande. Dessutom

 skulle han inte längre ha ställning som högste

 befälhavare för krigsmakten.

 I propositionen med förslag till ny regeringsform

 och ny riksdagsordning, m.m. uttalade

 departementschefen att kungadömets bevarande var en

 given ståndpunkt vid utformningen av en

 författning, om författningen skulle få önskvärt

 stöd i riksdagen och folkopinionen (prop. 1973:90

 s. 172 f). När det gällde att närmare bestämma

 statschefens uppgifter inom ramen för ett

 parlamentariskt styrelseskick ansåg

 departementschefen att "även en rent formell

 medverkan från statschefens sida vid tillkomsten av

 politiska beslut i vissa lägen kunde tänkas bli en

 belastning för den symbolställning som statschefen

 borde inta". Departementschefen lämnade förslag

 till jämkningar på enstaka punkter men biträdde i

 princip innehållet i beredningens uppgörelse.

 Konstitutionsutskottet instämde i de uttalanden som

 gjordes i propositionen beträffande statsformen och

 statschefens roll. Den nya RF och riksdagsordning

 (RO), som riksdagen antog 1974, innebar att

 statschefen uppgifter inskränktes till att avse

 följande funktioner (bet. 1973:KU26, rskr.

 1973:265, bet. 1974:KU8, rskr. 1974:19).

 För det första deltar statschefen i två

 ceremonier. Han skall dels förklara riksmötet

 öppnat, dels delta i konselj i samband med

 regeringsskifte. I övrigt bestäms statschefens

 representativa uppgifter till stor del genom

 sedvana. Av särskilt intresse anses rollen som

 rikets främste företrädare i förhållande till andra

 länder. Vidare fullgör han inrikes

 representationsuppgifter av mer eller mindre

 officiell karaktär på skilda områden i

 samhällslivet. I grundlagspropositionen anförde

 departementschefen (prop. 1973:90 s. 174) att

 statschefens hela agerande inför offentligheten

 måste präglas av hans roll att företräda nationen i

 dess helhet. Representationen får således inte

 utövas på ett sådant sätt att det tyder på

 motsatsförhållande eller spänning mellan

 statschefen och de politiskt ansvariga organen. Det

 anses därför betydelsefullt att statschefen har

 nära kontakter med dessa organ, i först hand med

 regeringen. För att kunna fullgöra sina

 representativa uppgifter måste statschefen sålunda

 vara väl orienterad om rikets in- och

 utrikespolitiska angelägenheter. Därför skall

 sammanträde av informationskaraktär, konselj, äga

 rum mellan statschefen och regeringen när det

 behövs. Som ordförande i konselj skall statschefen

 vara formellt sammankallande. Vidare skall han

 liksom tidigare som regel vara ordförande i

 Utrikesnämnden.

 Att statschefen är försvarsmaktens främste

 företrädare anses följa redan av att statschefen är

 rikets främste representant. För att statschefen

 skall kunna fullgöra sina uppgifter som en symbol

 också för rikets försvarskrafter har han emellertid

 av regeringen titulärt tillagts försvarets högsta

 militära grad.

 Beträffande kungens rättsliga immunitet innebär

 den att han inte kan åtalas för sina gärningar vare

 sig som statschef eller privatperson; det innebär

 emellertid inte att kungen åtnjuter immunitet i

 civilrättsliga angelägenheter. Immuniteten gäller

 även den som i kungens ställe är statschef såvitt

 gäller dennes handlingar i egenskap av statschef.

 För den händelse att kungahuset utslocknar skall

 en riksföreståndare utses att tills vidare fullgöra

 statschefens uppgifter. I RF ges inga föreskrifter

 om val av ett nytt kungahus. Det förutsätts dock

 att frågan om statsformen snarast skall avgöras om

 kungahuset utslocknat.

 Den nya grundlagen berör inte kungens rätt att som

 överhuvud för det kungliga huset fatta vissa

 beslut.

 Genom 1974 års RF och RO fråntogs således

 statschefen all politisk makt. Han skildes även

 från varje formell medverkan vid regeringsärendenas

 avgörande och från uppgifter i samband med

 regeringskriser.

 Kvinnlig tronföljd

 Motioner om utredning och förslag om införande av

 kvinnlig tronföljd behandlades och bifölls av

 riksdagen 1975. Den utredning om kvinnlig tronföljd

 som tillsattes föreslog s.k. fullt kognatisk

 tronföljd (SOU 1977:5). Denna innebär att man och

 kvinna är helt likställda inom en syskonskara och

 att ett äldre barn alltid går före ett yngre,

 oavsett kön. En proposition med samma förslag

 antogs av riksdagen som vilande 1978 och slutligt

 1979 (prop. 1977/78:71, bet. 1977/78:KU36, rskr.

 1977/78:233, bet. 1979/80:KU1, rskr. 1979/80:2).

 Reglerna om kvinnlig tronföljd infördes i 1810 års

 successionsordning (SO) och 1 kap. 5 § RF ändrades

 i enlighet därmed. Anknytningen mellan stamfadern

 konung Karl XIV Johan, och hans avkomling i rätt

 nedstigande led, konung Carl XVI Gustaf fick stå

 kvar. I övrigt reglerar bestämmelsen tronföljden

 efter den senare. Eftersom de nya tronföljds-

 reglerna endast avsåg efterkommande till kung Carl

 XVI Gustaf fordrades en övergångsbestämmelse för

 att prins Bertil skulle kunna behålla sin

 successionsrätt till tronen efter den nuvarande

 kungen och dennes efterkommande. De nya

 bestämmelserna i SO och RF trädde i kraft den 1

 januari 1980. Den arvsordning som nu gäller är

 således att efter kronprinsessan Victoria, prins

 Carl Philip och prinsessan Madeleine, i här nämnd

 ordning, har prins Bertil successionsrätt till

 tronen.

 Behörighetskrav och ersättare för statschefen

 I RF och SO betecknar termen "konung" endast kungen

 personligen. I RF förekommer denna benämning,

 förutom i 1 kap. 5 §, endast i 5 kap. och i

 övergångsbestämmelserna. I RF i övrigt och i

 riksdagsordningen (RO) används genomgående termen

 statschef i stället för kungen (drottning) och

 termen inkluderar även den som träder i hans eller

 hennes ställe, dvs. en riksföreståndare.

 I 5 kap. RF finns bestämmelser om behörighetskrav

 för statschefen och om vem som tjänstgör som

 statschef när kungen, eller i förekommande fall

 drottning, inte finns eller inte kan fungera på

 grund av att han eller hon ännu inte har fyllt 25

 år eller av andra orsaker.

 Enligt 5 kap. 2 § RF gäller behörighetskraven

 svenskt medborgarskap och fyllda 25 år för den som

 skall tjänstgöra som statschef. I samma bestämmelse

 stadgas att statschefen inte samtidigt får vara

 statsråd eller utöva uppdrag som talman eller

 riksdagsledamot. Dessa krav gäller således både den

 som är statschef och den som skall tjänstgöra som

 sådan. Enligt övergångsbestämmelserna (punkt 14)

 till 1974 års RF gäller vidare alltjämt kravet

 enligt 2 § i 1809 års RF, att kungen "alltid skall

 vara av den rena evangeliska läran, sådan som den,

 uti den oförändrade Augsburgiska bekännelsen, samt

 Uppsala mötes beslut av år 1593 antagen och

 förklarad är". I 4 § SO upprepas detta stadgande

 och anges som motiv för att prinsar och prinsessor

 av det kungliga huset skall uppfostras i samma

 lära. Ett avfall för kungens del innebär att han

 inte längre är behörig att vara statschef och för

 en prins eller prinsessa att han eller hon är

 utesluten från successionsrätt.

 Statschefens funktioner kan i kungens, eller i

 förekommande fall drottningens, ställe utövas av

 antingen en arvsberättigad medlem av kungahuset

 eller en av riksdagen utsedd person. RF skiljer

 mellan riksföreståndare, som utses tills vidare och

 tillfällig riksföreståndare för tillfälligt

 uppkomna behov.

 I 5 kap. 3 § RF regleras det fallet att kungen av

 sjukdom, utrikes resa eller annan orsak är hindrad

 att fullgöra sina uppgifter. I det fallet inträder

 enligt gällande tronföljd medlem av kungahuset, som

 själv inte är hindrad, att såsom tillfällig

 riksföreståndare fullgöra statschefens uppgifter.

 Enligt 1809 års RF gällde att regent alltid skulle

 inträda när kungen var utomlands. Om den medlem av

 kungahuset som enligt SO är närmast berättigad till

 tronen inte är behörig att tjänstgöra som statschef

 enligt 5 kap. 2 § RF eller är förhindrad på grund

 av sjukdom, utlandsvistelse eller dylikt, övergår

 uppgiften till den som närmast efter honom eller

 henne har arvsrätt till tronen. I Sverige råder som

 nämnts för närvarande det förhållandet att

 kronprinsessan Victoria är närmast berättigad till

 tronen och efter henne prins Carl Philip,

 prinsessan Madeleine och prins Bertil, i nu nämnd

 ordning. Eftersom varken kronprinsessan, prins Carl

 Philip eller prinsessan Madeleine uppnått

 behörighetsåldern, 25 år, är prins Bertil den enda

 medlem av kungahuset som är behörig att träda i

 kungens ställe. När kungen är förhindrad att

 fullgöra sina uppgifter anmäler

 Riksmarskalksämbetet i skrivelse till regeringen

 kungens förhinder och att prins Bertil under den

 aktuella tiden inträder såsom tillfällig riks-

 föreståndare. För inträdet behövs inget särskilt

 förordnande. Regeringen tar emellertid upp anmälan

 i protokollet vid aktuellt regeringssammanträde.

 I 5 kap. 4 § RF regleras det fallet när kungahuset

 utslocknar, kungen dör eller avgår och tronföljaren

 ännu inte har fyllt 25 år. I ett sådant fall utser

 riksdagen en riksföreståndare som får fullgöra

 statschefens uppgifter tills vidare. Vid uppnådd

 behörighetsålder kommer den nya kungen

 (drottningen) därmed automatiskt att överta

 uppgiften som statschef.Finns det inte någon med

 behörighet enligt 5 kap. 3 eller 4 § som kan

 tjänstgöra som statschef får riksdagen utse någon

 att efter regeringens förordnande tjänstgöra som

 tillfällig riksföreståndare enligt 5 kap. 6 §

 första stycket RF. Av 6 § andra stycket framgår att

 när ingen annan behörig kan tjänstgöra som

 statschef tjänstgör efter regeringens förordnande

 talmannen eller, vid förfall för denne, vice

 talman, som tillfällig riksföreståndare. Enligt 5

 kap. 2 § får, som tidigare nämnts, statschefen inte

 samtidigt vara statsråd eller utöva uppdrag som

 talman eller riksdagsledamot. I motiven sägs att om

 talmannen skulle väljas till riksföreståndare

 enligt 4 § och man kan räkna med att uppdraget blir

 långvarigt, ligger det nära till hands att tänka

 sig att talmannen avsäger sig talmansuppdraget

 (prop. 1973:90 s. 272). Regeringen har efter 1974

 års RF:s ikraftträdande endast en gång förordnat en

 tillfällig riksföreståndare med stöd av 5 kap. 6 §

 RF. Bedömningen av vad som är ett faktiskt hinder

 har skett mot bakgrund av innehållet i statschefens

 uppgifter.

 Statschefens ställning och uppgifter

 Statschefen är en samlande representant och symbol

 för landet som helhet. Han har således en symbolisk

 ställning. De uppgifter som åligger statschefen är,

 såsom tidigare sagts, av det representativa och

 ceremoniella slaget. För att kunna fullgöra denna

 funktion har statschefen ett behov av information,

 vilket han får vid informationskonselj och i

 Utrikesnämnden.

 I 5 kap. RF finns bestämmelser dels om att kungen

 och även riksföreståndare för dennes handlingar i

 egenskap av statschef, åtnjuter rättslig immunitet

 (7 §), dels om information till statschefen (1 §).

 I den senare bestämmelsen stadgas att

 statsministern skall hålla statschefen underrättad

 om rikets angelägenheter och att regeringen, när så

 erfordras, sammanträder i konselj under

 statschefens ordförandeskap. Statschefens uppgifter

 i övrigt regleras i andra kapitel i RF och i RO.

 Enligt 6 kap. 4 § RF är statschefen ordförande i

 den särskilda konselj som äger rum för

 regeringsskifte. Vid förfall för statschefen träder

 talmannen in, utan att förordnande som tillfällig

 riksföreståndare krävs.Vidare är statschefen enligt

 10 kap. 7 § RF ordförande vid sammanträde med

 Utrikesnämnden. Vid förfall för statschefen, en

 tillfällig riksföreståndare inräknad, inträder

 statsministern. Vid ett sådant sammanträde har

 ordföranden rätt att besluta om ovillkorlig

 tystnadsplikt. Utrikesnämnden är ett samrådsorgan

 som inte har att fatta några beslut. Ett undantag

 är det fall då dess ledamöter, inte nämnden,

 beslutar att krigsdelegation skall träda i

 riksdagens ställe (13 kap. 2 § RF). Vid sammanträde

 för prövningen av en sådan fråga är i regel

 talmannen ordförande (8 kap. 9 § RO).

 Är riket i krig bör statschefen, enligt vad som

 stadgas i 13 kap. 11 § RF, följa regeringen. Enligt

 bestämmelsen skall han anses hindrad att fullgöra

 sina uppgifter som statschef om han befinner sig på

 ockuperat område eller på annan ort än regeringen.

 Enligt 1 kap. 6 § RO ankommer det även på

 statschefen att vid särskilt sammanträde med

 kammaren, förklara lagtima riksmöte öppnat. Vid

 förfall för denne inträder talmannen.

 Statschefen kan också avge en ämbetsförklaring

 inför kammaren (2 kap. 10 § RO). Det innebär att

 han förklarar sig villig att åta sig de med ämbetet

 förenade plikterna.

 Utöver bestämmelserna i RF och RO om statschefens

 plikter framgår av SO att kungen som överhuvud för

 det kungliga huset, dvs. personligen, fattar vissa

 beslut.

 Statschefen representativa uppgifter i övrigt

 bestäms till stor del genom sedvana. Vissa

 funktioner utövar han enligt gällande folkrätt. I

 rollen som rikets främste företrädare i förhållande

 till andra länder skall han ackreditera och ta emot

 främmande sändebud samt underteckna svenska

 sändebuds kreditivbrev. Statschefen fullgör även

 representation genom för våra utlandsförbindelser

 betydelsefulla statsbesök och utövar värdskap vid

 utländska statsöverhuvudens besök i Sverige. Vidare

 har han representationsuppgifter i andra sammanhang

 gentemot utländska statsmän, diplomater och andra

 besökare samt inom landet av mer eller mindre

 officiell karaktär på skilda områden av

 samhällslivet.

 Skälen för regeringens förslag

 Särskilda behörighetskrav för statschefen bör gälla

 bara i den utsträckning det är motiverat på grund

 av hans eller hennes ställning. När man skall

 avgöra i vilka hänseenden en särreglering är

 motiverad kan en jämförelse göras dels med

 statschefer i andra stater - och då särskilt

 monarkier - dels med dem som har befattningar i

 övrigt i de högsta svenska statsorganen, dvs.

 närmast riksdag och regering.

 Det finns - sedan kvinnlig tronföljd införts - nu

 tre särskilda behörighetskrav för statschefen, om

 denne är kung eller drottning: svenskt med-

 borgarskap, 25 års ålder samt viss trosbekännelse.

 Det sistnämnda kravet har samband med frågan om

 staten och kyrkan och det saknas därför anledning

 att gå in på det i detta sammanhang. Att kungen

 eller drottningen skall vara svensk medborgare för

 att vara statschef överensstämmer med krav som

 gäller för de högsta statliga tjänsterna och

 uppdragen (se beträffande riksdagsledamöter 3 kap.

 2 § och 10 §§ RF, statsråd 6 kap. 9 § RF och andra

 höga statliga tjänster och uppdrag 11 kap. 9 §

 tredje stycket RF).

 Däremot framstår kravet på 25 års ålder som

 omotiverat. De skäl som åberopades för att år 1965

 höja behörighetsåldern från den dåvarande allmänna

 myndighetsåldern 21 år kan inte anses bärkraftiga

 idag. En internationell jämförelse visar att en

 artonårsgräns gäller i andra länder där monarken

 för övrigt har konstitutionella befogenheter

 motsvarande dem som tidigare fanns i Sverige (se

 bilaga). För den svenska riksdagens ledamöter

 gäller samma åldersgräns och för statsråd ingen

 alls sådan gräns.

 Det saknas därför tillräckliga skäl att för kungen

 eller drottningen avvika från den allmänna

 myndighetsåldern när det är fråga om behörighet att

 tjänstgöra som statschef.

 Statschefens behörighetsålder i några andra

 länderDanmark

 Danmarks statsskick är enligt grundlagen från 1953

 inskränkt monarkiskt.

 Enligt grundlagen är kungen myndig när han fyllt 18

 år. Detsamma gäller tronföljaren. Tronföljden är

 kognatisk. Även rösträtts- och valbarhetsåldern är

 18 år, liksom den allmänna myndighetsåldern.

 Statschefen är en monark. Monarken har endast

 representativa uppgifter. Statschefen (regeringen)

 har den styrande makten och är chef för

 förvaltningen men utövar denna makt genom sina

 ministrar som är parlamentariskt ansvariga. Alla

 lagar och viktigare regeringsbeslut antas i

 statsrådet (där alla ministrar har säte), som regel

 under statschefens ordförandeskap. Ett

 regeringsbeslut som fattats av monarken kräver

 kontrasignation av en eller flera ministrar, vilka

 därmed blir juridiskt och politiskt ansvariga för

 beslutet. Den lagstiftande makten delas mellan

 statschefen (regeringen) och Folketinget och den

 dömande makten ligger hos domstolarna. Lagarna

 träder i kraft först när monarken och en minister

 undertecknat dem. Statschefen (regeringen) har även

 befogenhet att benåda, ge amnesti, handlägga

 utrikespolitiken (med folketingets eller

 utrikesnämndens medverkan i vissa fall), utnämna

 ämbetsmän, upplösa folketinget samt utfärda

 provisoriska lagar när folketinget inte är samlat.

 Sådana lagar skall senare prövas av

 folkrepresentationen.

 Norge

 Det norska statsskicket är, i likhet med det

 danska, inskränkt och arvsrättsligt monarkiskt.

 Kvinnlig tronföljd infördes 1989. Monarkens

 behörighetsålder är 18 år, liksom den allmänna

 myndighetsåldern. Även rösträttsåldern är 18 år men

 valbarhetsåldern 20 år. Statschefen är en

 parlamentarisk monark. Hans styrande makt är

 inskränkt till representativa uppgifter och att

 vara "sina rådgivares rådgivare". Rådgivarna,

 statsrådets ledamöter, är parlamentariskt

 ansvariga. Alla lagar kräver stortingsbeslut och

 kunglig sanktion. Monarken har formellt suspensivt

 veto i alla lagfrågor, vilket numera inte

 utnyttjas. De regeringsärenden som kräver kunglig

 resolution avgörs i statsrådet under monarkens

 ledning. Statschefen (regeringen) har även

 befogenhet att benåda samt leda utrikespolitiken

 (med Stortingets medverkan i vissa fall).

 Statschefen (regeringen) är också chef för

 förvaltningen och högsta chef för krigsmakten samt

 har rätt att utfärda provisoriska förordningar

 rörande handel, tullar och näringsliv när

 Stortinget inte är samlat.

 Storbritannien

 Storbritannien har ingen samlad skriven

 konstitution. Det finns lagar av konstitutionell

 karaktär och i övrigt används "common law", dvs.

 domstolstolkning av lagarna. Tronföljden är

 kognatisk. Kvinnlig bröstarvinge har arvsrätt till

 tronen men en yngre son går före en äldre

 dotter. Enligt "the Act of Regency" från 1937 är

 den kungliga behörighetsåldern nu 18 år. Även den

 allmänna myndighetsåldern och rösträttsåldern är 18

 år. Valbarhetsåldern är emellertid 21 år. Enligt

 den grundläggande författningsprincipen är

 parlamentet suveränt och kan lagstifta i vilket

 ämne som helst. Storbritannien styrs av regeringen

 (ministären ledd av kabinettet) men i monarkens

 (statschefens) namn. Ministrarna är ansvariga inför

 underhuset. Premiärministern informerar statschefen

 om regeringens politik. Monarken personifierar

 staten genom att vara huvudansvarig för den

 verkställande makten, ta del av den lagstiftande

 makten, vara den högsta ansvariga för

 domstolsväsendet, överbefälhavare och högsta

 "styresman" för Church of England. I realiteten har

 statschefen endast representativa uppgifter och

 deltar inte ens formellt i regeringsbesluten.

 Belgien

 Belgien är en konstitutionell, ärftlig monarki.

 Tronföljden är efter en grundlagsändring 1991 fullt

 kognatisk. Statschefens myndighetsålder är 18 år,

 liksom den allmänna myndighetsåldern och

 rösträttsåldern. Parlamentet är ett tvåkammarsystem

 med lagstiftnings- och budgetarbete samt kontroll

 av regeringen. Valbarhetsåldern till senaten (övre

 kammaren) och till deputeradekammaren (nedre

 kammaren) är 21 år från och med nästa parlamentsval

 som enligt huvudregeln skall äga rum 1995.

 Regeringen leder förvaltningen (ministerstyrelse),

 lagstiftnings- och budgetarbetet. Statschefen utser

 och utnämner regeringschefen under beaktande av

 partiställningen i parlamentet. Ministrarna

 tillsätts nominellt av statschefen och reellt av

 regeringschefen. I ministerkonseljen är premiär-

 ministern eller statschefen ordförande. Ministrarna

 är parlamentariskt ansvariga. Statschefens

 funktioner utövas med kontrasignation. Funktionerna

 består i att utfärda förordningar och utfärda av

 parlamentet beslutade lagar. Förutom regeringschef

 utnämner statschefen domare och högre tjänsteman

 samt officererare. Vidare företräder statschefen

 landet internationellt, beslutar om krig, fred och

 om fördrag samt är chef för krigsmakten och har

 benådningsrätt. Statschefen har även rätt att

 upplösa parlamentet och utlysa nyval men är

 beroende av ministrarna för detta. Efter en

 konstitutionell omvandlingsprocess som pågått i

 närmare tre decennier blev Belgien en federal stat

 i juli 1993. Delstaterna, dvs. de tre regionerna

 respektive de tre (språk-) gemenskaperna, har

 långtgående befogenheter bl.a. rätt att sluta

 internationella avtal.

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9

 december 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

 statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.

[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 _________________________________________

 Regeringen beslutar proposition 1993/94:115

 Förlängd valperiod och vissa andra grundlagsfrågor.