Regeringens proposition

 1993/94:88

 Ändring i lagen (1973:1199) om ersättning

 från den internationella oljes-

 kadefonden, m.m.

 _________________________________________

 Regeringen överlämnar denna proposition

 till riksdagen.

 Stockholm den 4 november 1993

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 (Justitiedepartementet)

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 Genom lagen (1973:1199) om ersättning

 från den internationella oljeskadefonden

 har med svensk rätt införlivats vissa

 artiklar i den i Bryssel den 18 december

 1971 avslutade konventionen om upp-

 rättandet av en internationell fond för

 ersättning av skada orsakad av förorening

 genom olja (fondkonventionen). Lagen

 trädde i kraft den 16 oktober 1978. Vid

 samma tidpunkt blev konventionen gällande

 för Sverige. Den genom konventionen

 upprättade fonden kallas vanligen

 Internationella oljeskadefonden.

 Ändringar i fondkonventionen kan i

 vissa hänseenden beslutas av

 oljeskadefondens församling med tre

 fjärdedels majoritet.

 Oljeskadefondens församling har vid

 olika tillfällen beslutat att göra

 ändringar i fondkonventionen. Genom en

 ändring i oktober 1993 har vissa

 ytterligare sjösäkerhetskrav införts som

 villkor för utbetalning av ersättning

 från fonden till fartygsägare.

 I propositionen föreslås att denna

 ändring i fondkonventionen skall

 införlivas med svensk rätt genom en

 ändring i lagen om ersättning från den

 internationella oljeskadefonden.

 Lagändringen föreslås träda i kraft den

 10 april 1994.

 I propositionen behandlas också en

 fråga om utformningen av

 skadeståndslagens regler om jämkning vid

 medvållande.

 Innehållsförteckning

 1 Förslag till riksdagsbeslut 3

 2 Lagtext 3

 3 Lagen om ersättning från den inter-

 nationella oljeskadefonden 7

 3.1 Ärendet och dess beredning 7

 3.2 Förslaget 8

 3.3 Ikraftträdande 11

 4 Skadeståndslagens regler om

 jämkning

 vid medvållande 11

 4.1 Bakgrund 11

 4.2 Gällande rätt 12

 4.3 Tidigare överväganden 14

 4.4 Överväganden 18

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde 20

 1 Förslag till riksdagsbeslut

 Regeringen föreslår att riksdagen antar

 regeringens förslag till

 lag om ändring i lagen (1973:1199) om

 ersättning från den internationella

 oljeskadefonden.

 2 Lagtext

 Regeringen har följande förslag till

 lagtext.

 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1973:1199) om ersättning från den

 internationella oljeskadefonden

 Härigenom föreskrivs att bilagan till

 lagen (1973:1199) om ersättning från den

 internationella oljeskadefonden till

 följd av ändringar av den i Bryssel den

 18 december 1971 avslutade konventionen

 om upprättandet av en internationell fond

 för ersättning av skada orsakad av

 förorening genom olja skall ha följande

 lydelse.

 Bilaga1

 Artiklarna 1 - 13 av den internationella

 konventionen om upprättandet av en

 internationell fond för ersättning av

 skada orsakad av förorening genom olja

 International Convention Internationell

 Convention inter- konvention om

 on the Es- nationale upprättandet

 tablishment portant av en inter-

 of an création d''''un nationell

 International fonds fond för er-

 Fund for international sättning av

 Compensation d''''in- skada orsakad

 for Oil demnisation av förorening

 Pollution pour les genom olja

 Damage dommages dus

 à la

 pollution par

 les hydro-

 carbures

 (Supplementary(destinée à (utgörande

 to the compléter la tillägg till

 International Convention 1969 års

 Convention inter- internatio-

 on Civil nationale de nella konven-

 Liability 1969 sur la tion om

 for Oil respon- ansvarighet

 Pollution sabilité för skada or-

 Damage, civile pour sakad av

 1969) les dommages förorening

 dus à la genom olja)

 pollution par

 les hydrocar-

 bures)

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 Compensation Indemnisation Ersättning

 and et prise en och gott-

 indemnificationcharge fi- görelse

 nancière

 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

 Article 5 Article 5 Artikel 5

 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

 3. The 3. Le Fonds 3. Fonden

 Fund may be peut être kan befrias

 exonerated exonéré, en helt eller

 wholly or tout ou en delvis från

 partially partie, des sina för-

 from its obligations pliktelser

 obligations qui lui mot ägaren

 under incombent en- och dennes

 paragraph 1 vers le prop- garant enligt

 towards the riétaire et första

 owner son garant au stycket, om

 and his titre des fonden visar

 guarantor if paragraphes 1 att

 the Fund et 2 du på grund av

 proves that fel eller

 as a result

 présent

 1 Senaste article, s''''il

 lydelse prouve que, försummelse

 1993:153 par la faute av ägaren

 of the personelle du själv:

 actual fault propriétaire:

 or privity

 of the ow-

 ner:

 (a) the a) le a) det

 ship from navire dont fartyg från

 which the proviennent vilket den

 oil causing les hydro- olja som

 the pol- carbures qui orsakade

 lution ont causé le skadan genom

 damage es- dommage par förorening

 caped did pollution n''''a härrörde icke

 not comply pas observé uppfyllde

 with the les prescrip-

 föreskrifterna

 requirements tions i

 laid down formulées

 in: dans:

 (i) the i) la i) 1973 års

 Internatio- Convention inter-

 nal inter- nationella

 Convention nationale de konvention

 for the 1973 pour la till för-

 Prevention prévention de hindrande av

 of Pollution la pollution förorening

 from Ships, par les från fartyg i

 1973, as navires, den lydelse

 modified by telle que konventionen

 the Protocol modifiée par har erhållit

 of 1978 le Protocole genom 1978

 relating de 1978 y års protokoll

 thereto, and relatif et till kon-

 as amended par les ventionen och

 by Re- Résolutions de ändringar

 solutions MEPC.14(20) som har

 MEPC.14(20) et antagits av

 and MEPC. MEPC.47(31), Internatio-

 47(31), MEPC.51(32) nella

 MEPC.51(32) et

 sjöfartsorganisa-

 and MEPC.52(32) tionens

 MEPC.52(32) adoptée les 7 kommitté för

 adopted by septembre skyddet av

 the Marine 1984, 4 den marina

 Environment juillet 1991, miljön genom

 Protection 6 mars 1992

 resolutionerna

 Committee of et 6 mars MEPC.14(20)

 the 1992 respec- och

 International tivement par MEPC.47(31),

 Maritime le Comité de MEPC.51(32)

 Organization la protection och MEPC

 on 7 du milieu 52(32) den 7

 September marin de september

 1984 and 4 l''''Organi- 1984, den 4

 July 1991, 6 sation juli 1991

 March 1992 maritime respektive

 and 6 March internatio- den 6 mars

 1992 respec- nale; ou 1992, eller

 tively ; or

 (ii) ii) ii)

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 (iii) iii) iii)

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 (iv) iv) iv)

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 (v) v) v)

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 (b) b) b)

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

 _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ __________

 Denna lag träder i kraft den 10 april

 1994.

 3 Lagen om ersättning från den

 internationellaoljeskadefonden

 3.1 Ärendet och dess beredning

 I Sverige regleras rätten till ersättning

 för skador som orsakats av oljeutsläpp

 från tankfartyg av lagen (1973:1198) om

 ansvarighet för oljeskada till sjöss och

 av lagen (1973:1199) om ersättning från

 den internationella oljeskadefonden.

 Dessa lagar bygger på två internationella

 konventioner, nämligen den år 1969

 avslutade konventionen om ansvarighet för

 skada orsakad av förorening genom olja

 (ansvarighetskonventionen) och den år

 1971 avslutade konventionen om

 upprättandet av en internationell fond

 för ersättning av skada orsakad av

 förorening genom olja (fondkonventionen).

 Ansvarighetskonventionen innebär att en

 fartygsägare har ett strikt ansvar för

 skador som har orsakats av oljeutsläpp

 från hans fartyg. Enligt konventionen har

 fartygets ägare rätt att för varje olycka

 begränsa sin ansvarighet till ett belopp

 motsvarande 133 särskilda dragningsrätter

 (SDR) per ton av fartygets dräktighet.

 Ansvarigheten skall dock inte i något

 fall överstiga 14 miljoner SDR. En SDR

 motsvarar för närvarande ungefär 11 kr.

 Redan när ansvarighetskonventionen

 antogs var man medveten om att den inte

 gav de skadelidande ett tillräckligt

 skadeståndsrättsligt skydd.

 Fondkonventionen utarbetades därför som

 ett komplement till

 ansvarighetskonventionen. Genom

 fondkonventionen upprättades en

 internationell fond (oljeskadefonden) som

 ger ytterligare ersättning för oljeskador

 i de fall då den ersättning som erhålls

 enligt ansvarighetskonventionen är

 otillräcklig.

 Enligt 1 § första stycket lagen om

 ersättning från den internationella

 oljeskadefonden gäller bestämmelserna i

 artiklarna 1 -13 i fondkonventionen i

 dess lydelse enligt ett i London den 19

 november 1976 antaget ändringsprotokoll

 som svensk lag till den del de inte

 uteslutande reglerar de fördragsslutande

 staternas inbördes förpliktelser och med

 iakttagande av vad som i övrigt

 föreskrivs i lagen. I 1 § andra stycket

 sägs att konventionen i angivna delar har

 den lydelse som en till lagen fogad

 bilaga utvisar. De bestämmelser i

 konventionen som härigenom gjorts

 omedelbart tillämpliga i Sverige

 innehåller regler av civilrättslig och

 processrättslig natur. Det är bl.a.

 bestämmelserna om fondens skyldighet att

 utge ersättning till fartygets ägare

 eller försäkringsgivare (artikel 5; jfr

 även Ds Ju 1973:4 s. 114).

 Ändringar i fondkonventionen får i

 vissa hänseenden beslutas av

 oljeskadefondens församling med tre

 fjärdedels majoritet (artikel 33).

 Fondens församling har vid olika

 tillfällen beslutat att göra sådana

 ändringar. I det följande kommer

 regeringen att ta upp en ändring som

 fondens församling beslutat om vid sitt

 sextonde möte den 5 - 8 oktober 1993 och

 föreslå att den införlivas med svensk

 rätt.

 Sveriges Redareförening har inte haft

 någon invändning mot att ändringen i

 fondkonventionen införlivas med svensk

 rätt (se Justitiedepartementet dnr

 93-2920).

 Det lagförslag som läggs fram i denna

 proposition är sådant att Lagrådets

 hörande skulle sakna betydelse.

 3.2 Förslaget

 Skälen för regeringens förslag: Enligt

 artikel 2 i fondkonventionen är ett av

 ändamålen med oljeskadefonden att befria

 fartygsägarna från en del av de

 ekonomiska förpliktelser som de har

 ålagts genom ansvarighetskonventionen. En

 fartygsägare som på grund av be-

 stämmelserna i ansvarighetskonventionen

 får utge ersättning för en oljeskada

 skall alltså kunna återfå en del av detta

 belopp från fonden. Fartygsägarens rätt

 till ersättning från fonden för utbetalt

 skadestånd är beroende av att vissa

 villkor är uppfyllda. Dessa villkor har

 ställts upp för att säkerställa att

 konventioner rörande vissa krav i säker-

 hetshänseende efterlevs.

 Enligt artikel 5.3 a) i

 fondkonventionen kan fonden befrias helt

 eller delvis från sina förpliktelser att

 gottgöra ägaren till ett fartyg eller

 dennes försäkringsgivare, om fonden visar

 att på grund av fel eller försummelse av

 ägaren själv fartyget i fråga inte

 uppfyllde förskrifterna i fyra

 konventioner som räknas upp i artikeln

 och olyckan eller skadan helt eller

 delvis orsakades av att dessa

 föreskrifter inte uppfyllts.

 De konventioner som ursprungligen

 nämndes i artikel 5.3 var:

 i) 1954 års internationella konvention

 till förhindrande av havsvattnets

 förorening genom olja i dess år 1962

 ändrade lydelse,

 ii) 1960 års internationella konvention

 för betryggande av säkerheten för

 människoliv till sjöss,

 iii) 1966 års internationella

 lastlinjekonvention,

 iv) 1960 års internationella

 sjövägsregler.

 För att inte förlora rätten till

 ersättning från fonden måste således

 fartygens ägare hålla och föra sina

 fartyg i enlighet med föreskrifterna i de

 nämnda internationella konventionerna.

 Detta bidrar till att minska risken för

 olyckor med oljeskador som följd. Vid

 tiden för fondkonventionens upprättande

 hade Sverige tillträtt samtliga de i

 artikel 5.3 nämnda

 sjösäkerhetskonventionerna (se Ds Ju

 1973:4 s. 39).

 Artikel 5.4 i fondkonventionen

 föreskriver att när en ny konvention, som

 är avsedd att helt eller delvis ersätta

 något av de instrument som nämns i

 artikel 5.3, träder i kraft får fondens

 församling minst sex månader i förväg

 fastställa en dag då den nya konventionen

 skall ersätta detta instrument eller del

 av detta såvitt avser tillämpningen av

 artikel 5.3. Sådana beslut kräver enligt

 artikel 33.1 b) i fondkonventionen tre

 fjärdedels majoritet.

 Vid det åttonde mötet med

 oljeskadefondens församling beslutade

 denna att tolka artikel 5.4 så att den

 kan tillämpas även på ändringar i de i

 artikel 5.3 nämnda konventionerna och

 detta även om dessa ändringar antagits

 efter ett förenklat ändringsförfarande

 (by a tacit amendment procedure).

 Till följd av flera beslut av fondens

 församling med stöd av artikel 5.4

 innehåller artikel 5.3 numera följande

 uppräkning av internationella instrument:

 i) 1973 års internationella konvention

 till förhindrande av förorening från

 fartyg i den lydelse konventionen har

 erhållit genom 1978 års protokoll till

 konventionen och de ändringar som har

 antagits av Internationella

 sjöfartsorganisationens kommitté för

 skyddet av den marina miljön genom

 resolutionerna MEPC.14(20) och

 MEPC.47(31) den 7 September 1984

 respektive den 4 juli 1991,

 ii) 1974 års internationella konvention

 för betryggande av säkerheten för

 människoliv till sjöss med de ändringar

 som föranleds av 1978 års protokoll

 till 1974 års konvention för

 betryggande av säkerheten för

 människoliv till sjöss och de ändringar

 som har antagits av Internationella

 sjöfartsorganisationens

 sjösäkerhetskommitté genom

 resolutionerna MSC.1 (XLV) och

 MSC.6(48) och MSC.13(57) den 20

 november 1981 respektive den 17 juni

 1983 respektive den 11 april 1989, och

 med ändring genom resolution 1 antagen

 den 9 november 1988 vid möte, mellan

 stater anslutna till 1974 års inter-

 nationella konvention för betryggande

 av säkerheten för människoliv till

 sjöss, om ett globalt

 sjösäkerhetssystem rörande radiokom-

 munikation,

 iii) 1966 års internationella

 lastlinjekonvention, eller

 iv) 1972 års internationella

 sjövägsregler.

 Med anledning av vissa av de nu nämnda

 besluten i fondens församling om

 ändringar i artikel 5.3 har regeringen

 vid olika tillfällen beslutat att ge

 ändringarna till känna genom särskilda

 tillkännagivanden i Svensk

 författningssamling (se SFS 1979:550,

 1980:613, 1982:69, 1984:176 och

 1986:797). Samtliga ändringar som

 beslutats av fondens församling har

 införlivats med svensk rätt (jfr prop.

 1990/91:196, bet. 1991/92:LU4, rskr.

 1991/92:16, prop. 1991/92:77, bet.

 1991/92:LU19, rskr. 1991/92:130 och prop.

 1992/93:143, bet. 1992/93:LU26 rskr.

 1992/93:170 ).

 Den 6 mars 1992 antogs genom

 resolutionerna MEPC.51(32) och

 MEPC.52(32) vissa ändringar i 1973 års

 internationella konvention till

 förhindrande av förorening från fartyg.

 Ändringarna - som beslutades av

 Internationella sjöfartsorganisationens

 kommitté för skyddet av den marina miljön

 - företogs i enlighet med ett förenklat

 ändringsförfarande som är föreskrivet i

 konventionen. Ändringarna trädde i kraft

 den 6 juli 1993 och blev då gällande även

 för Sverige. Resolutionerna i fråga finns

 tillgängliga hos Utrikesdepartementet,

 traktatenheten.

 Ändringarna innebär bl.a. att det för

 tankfartyg införs nya strängare regler om

 utsläpp av olja och om filterutrustning

 på fartygen samt att strängare regler

 införs om konstruktionen av nya

 tankfartyg, särskilt i vad avser dubbel

 botten och dubbla skrov. Ändringarna är

 av betydelse för att förhindra förorening

 genom oljeskador.

 Vid det sextonde mötet med

 oljeskadefondens församling den 5 - 8

 oktober 1993 beslutades att dessa senaste

 ändringar av 1973 års konvention skulle

 tas med i uppräkningen över instrument i

 artikel 5.3 i fondkonventionen. Ändringar

 i artikel 5.3 måste beslutas minst sex

 månader i förväg (jfr artikel 5.4

 fondkonventionen). Församlingen beslutade

 i detta fall att ändringen i

 fondkonventionen skall träda i kraft den

 10 april 1994. Den berörda punkten i

 artikeln fick följande lydelse (ändringen

 kursiverad):

 i) 1973 års internationella konvention

 till förhindrande av förorening från

 fartyg i den lydelse konventionen har

 erhållit genom 1978 års protokoll till

 konventionen och de ändringar som har

 antagits av Internationella

 sjöfartsorganisationens kommitté för

 skyddet av den marina miljön genom

 resolutionerna MEPC.14(20),

 MEPC.47(31), MEPC.51(32) och

 MEPC.52(32) den 7 september 1984, den 4

 juli 1991 respektive den 6 mars 1992.

 Det var redan vid Sveriges tillträde

 till fondkonventionen förutsatt att de i

 artikel 5.3 nämnda

 sjösäkerhetskonventionerna kunde bytas ut

 mot konventioner med motsvarande

 innehåll. Det måste också sägas vara ett

 allmänt svenskt intresse att

 fartygsägarna följer föreskrifterna i de

 nämnda sjösäkerhetskonventionerna.

 Sveriges Redareförening har också - som

 redan har framhållits i avsnitt 3 - inte

 haft några invändningar mot att den

 ifrågavarande ändringen i

 fondkonventionen görs. Sverige är också

 folkrättsligt bundet av ändringen. Den

 bör därför införlivas med svensk rätt.

 Bestämmelserna i artikel 5 rör

 ekonomiska förhållanden mellan

 fartygsägarna och fonden, dvs.

 förhållanden mellan enskilda. En ändring

 av artikeln måste därför införlivas med

 svensk rätt genom lag (se 8 kap. 2 §

 regeringsformen).

 3.3 Ikraftträdande

 Den ändring av artikel 5.3 i

 fondkonventionen som har beslutats av

 oljeskadefondens församling år 1993

 träder i kraft den 10 april 1994.

 Ändringen av lagen om ersättning från den

 internationella oljeskadefonden bör träda

 i kraft samtidigt.

 4 Skadeståndslagens regler om

 jämkning vidmedvållande

 4.1 Bakgrund

 I 6 kap. 1 § skadeståndslagen finns

 bestämmelser om att skadestånd kan

 jämkas, om den skadelidande själv har

 medverkat till skadan. Jämkningsmöjlig-

 heterna är mer begränsade vid personskada

 än vid sakskada och ren

 förmögenhetsskada.

 Utformningen av reglerna om jämkning

 vid medvållande aktualiserades med

 anledning av motionsyrkanden i

 lagstiftningsärendet om en produktansvar-

 slag. Motionären föreslog att det i

 produktansvarslagen skulle införas en

 särskild jämkningsregel, som skulle

 reglera personskador på samma sätt som

 sakskador och rena förmögenhetsskador.

 Vidare föreslog motionären en motsvarande

 ändring av skadeståndslagens

 jämkningsregel. Lagutskottet anslöt sig

 till motionärens uppfattning såvitt

 gällde produktansvarslagen och hemställde

 att riksdagen som sin mening skulle ge

 regeringen till känna att regeringen

 borde efter övervägande av spörsmålet

 återkomma till riksdagen med förslag till

 en särskild jämkningsregel i

 produktansvarslagen, om inte starka skäl

 talade mot en sådan reglering (se bet.

 1991/92:LU14 13 f.). Riksdagen beslöt i

 enlighet med utskottets hemställan (se

 rskr. 1991/92:78). I 10 §

 produktansvarslagen har härefter införts

 en bestämmelse av den föreslagna

 innebörden (se prop. 1992/93:38, bet.

 1992/93:LU9, rskr. 1992/92:47, SFS

 1992:1137).

 Beträffande motionsförslaget om en

 ändring av skadeståndslagens jämk-

 ningsregel anförde lagutskottet följande

 (se bet .1991/92LU14 s. 14).

 "När det sedan gäller den mer

 övergripande frågan om ändring i

 skadeståndslagens allmänna regel om

 jämkning vid personskada kan utskottet i

 än mindre grad än på

 produktansvarsområdet överblicka

 konsekvenserna av en sådan lagändring.

 Spörsmålet måste enligt utskottets mening

 ses i ett större sammanhang än inom ramen

 för det nu aktuella ärendet. Det kan dock

 inte uteslutas att utformningen av

 skadeståndslagens jämkningsbestämmelse

 kan komma att aktualiseras i samband med

 de överväganden rörande jämkning vid

 produktskador som utskottet ovan

 förordat. Något särskilt tillkännagivande

 finner utskottet emellertid inte

 påkallat, och motion 1991/92:l2 yrkande 9

 avstyrks följaktligen."

 Regeringen tog dock inte upp frågan i

 lagstiftningsärendet om en jämkningsregel

 i produktansvarslagen (se prop.

 1992/93:38 s. 16).

 4.2 Gällande rätt

 6 kap. 1 § skadeståndslagen har följande

 lydelse:

 Skadestånd med anledning av personskada

 kan jämkas, om den skadelidande själv

 uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet

 har medverkat till skadan. Skadestånd

 till förare av motordrivet fordon som har

 gjort sig skyldig till brott som avses i

 4 § eller 4 a § lagen (1951:649) om

 straff för vissa trafikbrott kan även

 jämkas, om föraren därvid genom

 vårdslöshet har medverkat till skadan.

 Har personskada lett till döden, kan

 skadestånd till efterlevande också

 jämkas, om den avlidne uppsåtligen har

 medverkat till dödsfallet.

 Skadestånd med anledning av sakskada

 eller ren förmögenhetsskada kan jämkas,

 om vållande på den skadelidandes sida har

 medverkat till skadan.

 Jämkning av skadestånd enligt första

 eller andra stycket sker efter vad som är

 skäligt med hänsyn till graden av

 vållande på ömse sidor och omständig-

 heterna i övrigt.

 Jämfört med vad som gäller för sakskada

 och ren förmögenhetsskada är

 möjligheterna att jämka skadeståndet vid

 personskada begränsade i två hänseenden.

 Vid sakskada och ren förmögenhetsskada

 kan skadeståndet jämkas inte bara när den

 skadelidande själv är medvållande utan

 även när vissa andra personer som står i

 ett särskilt förhållande till honom -

 t.ex. hans anställda - har medverkat till

 skadan. Man talar då om passiv

 identifikation mellan den skadelidande

 och den medverkande personen. Vid

 personskada kommer passiv identifikation

 i fråga bara på så sätt att skadestånd

 till efterlevande kan jämkas, om den

 avlidne uppsåtligen har medverkat till

 dödsfallet. I andra fall av personskada

 är det en förutsättning för jämkning att

 den skadelidande själv har medverkat till

 skadan.

 Vidare är möjligheten att jämka

 skadestånd vid personskada begränsad till

 fall där den skadelidande har medverkat

 till skadan uppsåtligen eller genom grov

 vårdslöshet. I förarbetena till be-

 stämmelsen (se prop. 1975:12 s. 133)

 framhålls att en vårdslöshet skall vara

 av mycket allvarligt slag för att den

 skall kunna betecknas som grov. Denna

 jämkningsmöjlighet får därför mycket

 begränsad praktisk betydelse. Endast när

 den skadelidandes handling vittnar om en

 betydande hänsynslöshet eller nonchalans,

 som har medfört avsevärd risk även för

 andra än honom själv, eller när han har

 visat uppenbar likgiltighet för sitt eget

 liv eller sin egen hälsa, kan det enligt

 motiven bli aktuellt att jämka skade-

 ståndet på denna grund.

 I 6 kap. 1 § tredje stycket

 skadeståndslagen anges efter vilka

 grunder skadeståndet skall jämkas.

 Jämkningen skall ske efter vad som är

 skäligt med hänsyn till graden av

 vållande på ömse sidor och

 omständigheterna i övrigt. Sådana

 omständigheter är framför allt parternas

 ekonomiska förhållanden (jfr prop.

 1975:12 s. 173).

 De nuvarande reglerna i

 skadeståndslagen om jämkning vid

 medvållande kom till genom en lagändring

 år 1975. Dessförinnan gällde att, om

 vållande på den skadelidandes sida hade

 medverkat till skadan, skadeståndet

 skulle jämkas efter vad som var skäligt.

 Bestämmelsen var tillämplig såväl vid

 personskada som vid sakskada och ren

 förmögenhetsskada. Det föredragande

 statsrådet angav följande principiella

 utgångspunkter för förslaget att begränsa

 jämkningsmöjligheterna vid personskada

 (prop. 1975:12 s. 130 f.):

 "Nuvarande grundsatser om jämkning av

 skadestånd på grund av skadelidandes

 medvållande har utbildats vid en tid då

 rättvisa och billighet ansågs fordra att

 de ekonomiska följderna av en skada

 skulle bäras av alla dem som uppsåtligen

 eller av oaktsamhet hade skuld till

 skadan, den skadelidande inbegripen.

 Sedermera har även andra argument anförts

 till stöd för regler om jämkning. Sålunda

 har det gjorts gällande att en möjlighet

 till jämkning på grund av medvållande

 skulle vara värdefull från

 preventionssynpunkt, dvs. att enskilda

 personer till följd av jämkningsrisken

 skulle föranledas att iaktta större

 försiktighet. Vidare har medvål-

 landeregler ansetts ha vissa fördelar

 från rättssystematisk och rättsteknisk

 synpunkt, främst med hänsyn till samban-

 det mellan dessa regler och de allmänna

 förutsättningar för skadeståndsansvar som

 består i att den skadegörande handlingen

 skall ha skett uppsåtligen eller av

 oaktsamhet samt att skadan skall ha

 orsakats av denna handling. Med-

 vållandereglerna har också försvarats med

 hänvisning till det allmänna

 rättsmedvetandet. I vart fall har behov

 ansetts föreligga av en

 jämkningsmöjlighet för att man skall

 kunna uppnå resultat som i det enskilda

 fallet framstår som en rimlig kompromiss.

 Som jag tidigare har sagt bör

 skadeståndsreglerna utformas så att de

 tillgodoser socialt motiverade

 ersättningsbehov samtidigt som de leder

 till en samhällsekonomiskt rationell

 fördelning av förlusterna genom

 skadefall. Vid personskador kan

 emellertid en tillämpning av de nuvarande

 medvållandereglerna få konsekvenser som

 inte är förenliga med dessa krav.

 Tillgängliga ekonomiska resurser

 utnyttjas bäst om skaderiskerna i

 samhället slås ut på så många händer som

 möjligt. Om fullt skadestånd utgår, leder

 det ofta till en acceptabel riskspridning

 eftersom skadeståndet i de flesta fall

 täcks av en ansvarsförsäkring. Rimligtvis

 kan man inte räkna med att de

 skadelidande i motsvarande mån skall ha

 skyddat sig genom att teckna frivilliga

 sjuk- och olycksfallsförsäkringar osv.

 Visserligen täcks uppkomna personskador

 till en del av socialförsäkringsförmåner

 o.d. I de flesta fall torde emellertid en

 jämkning av skadestånd på grund av med-

 vållande medföra att skadan delvis kommer

 att stanna på den skadelidande. Från

 sociala och humanitära synpunkter kan det

 inte anses rimligt att den som drabbas av

 en skada på detta sätt skall bli lidande

 för all framtid av en tillfällig

 oaktsamhet e.d. Och även om den

 skadelidande kan skaffa behövlig

 ekonomisk hjälp från annat håll, i sista

 hand från socialhjälpen, kan detta inte

 anses innebära en rationell användning av

 samhällsresurserna."

 Avsikten var att de nya

 medvållandereglerna skulle slå igenom

 även när ersättning utgår enligt

 speciallagstiftning, om inte starka skäl

 - såsom hänsyn till internationella

 konventioner - talade mot det (prop.

 1975:12 s. 135). Så har också blivit

 fallet. Vissa speciallagar innehåller

 bestämmelser med samma eller liknande

 innebörd som skadeståndslagens

 bestämmelser (se t.ex. 12 §

 trafikskadelagen). Det finns också

 speciallagar som uttryckligen hänvisar

 till 6 kap. 1 § skadeståndslagen (se

 t.ex. 2 kap. 4 § järnvägstrafiklagen). I

 andra fall blir skadeståndslagens

 jämkningsregler tillämpliga därför att

 speciallagen inte innehåller någon

 bestämmelse i ämnet (t.ex. miljöskadela-

 gen).

 I några speciallagar finns dock

 särskilda medverkansregler som avviker

 från 6 kap. 1 § skadeståndslagen (jfr

 Hellner, Skadeståndsrätt, fjärde

 upplagan, s. 194). Om en sådan

 specialregel innebär att skadeståndet vid

 personskada kan jämkas i större

 utsträckning än vad skadeståndslagen

 medger, torde det i allmänhet förklaras

 av att regeln grundar sig på en

 internationell konvention (se t.ex.

 2 kap. 6 § järnvägstrafiklagen). Den

 svenska skadeståndslagen begränsar

 nämligen möjligheterna att jämka

 skadestånd med anledning av personskada

 mer än vad som är vanligt i många andra

 länder, även våra nordiska grannländer.

 4.3 Tidigare överväganden

 Vid riksdagsbehandlingen av propositionen

 om produktansvar aktualiserades frågan om

 skadeståndslagens jämkningsregel borde få

 en ändrad lydelse med samma innebörd som

 den särskilda bestämmelsen i 10 §

 produktansvarslagen. Enligt den

 bestämmelsen skall skadeståndet kunna

 jämkas vid personskada på grund av

 "enkel" vårdslöshet i samma utsträckning

 som vid sakskada. Om en sådan regel

 infördes i Sverige, skulle det innebära

 en återgång till en medvållanderegel av

 det slag som gällde före lagändringen år

 1975. Därför kan det vara av värde att

 studera vad de tidigare reglerna innebar

 (jfr prop. 1975:12 s. 45 f.).

 Den tidigare bestämmelsen fanns i

 5 kap. 5 § skadeståndslagen och hade

 följande lydelse: "Om vållande på den

 skadelidandes sida har medverkat till

 skadan, jämkas skadeståndet efter vad som

 finnes skäligt." Bestämmelsen var

 tillämplig i alla de fall då skadestånds-

 skyldighet förelåg enligt skadestånds-

 lagen, alltså såväl vid personskada som

 vid sakskada och ren förmögenhetsskada.

 Jämkning med stöd av bestämmelsen kunde

 vidare ske vid skadeståndsansvar som

 grundades på oskrivna rättsregler, t.ex.

 vid rent strikt ansvar på grund av farlig

 verksamhet, eller på föreskrifter i

 skadeståndsrättslig speciallagstiftning,

 i den mån denna inte innehöll särskilda

 bestämmelser om verkan av medvållande.

 Vid den skälighetsprövning som

 föreskrevs i 5 kap. 5 § skade-

 ståndslagen spelade graden av skuld på

 den ansvariges och den skadelidandes sida

 den viktigaste rollen. Även vissa andra

 faktorer ansågs emellertid kunna inverka,

 bl.a. hur stor del av skadan som den

 skadelidandes medverkan kunde ha orsakat

 och hur pass farligt handlandet på ömse

 sidor hade varit. Däremot saknades stöd

 för att låta parternas ekonomiska

 förhållanden påverka jämkningen.

 När ansvaret enligt speciallagar vilade

 på annan grund än bevisat vållande, kunde

 skälighetsbedömningen inte ske genom en

 jämförelse mellan vållandet på ömse

 sidor. Sannolikt spelade graden av skuld

 på den skadelidandes sida en viktig roll

 vid skälighetsbedömningen, och även den

 omfattning vari parterna kunde antas ha

 påverkat skadans omfattning torde ha fått

 betydelse.

 Jämkning på grund av medvållande skedde

 normalt till viss kvotdel av skadans

 belopp, mestadels en tredjedel, hälften

 eller två tredjedelar av beloppet.

 Medvållandet kunde också leda till att

 något skadestånd inte alls dömdes ut

 ("jämkning till noll") när den

 skadelidandes oaktsamhet varit betydande.

 Det förekom å andra sidan att full

 ersättning dömdes ut trots medvållandet.

 Närmast kom det i fråga när medvållandet

 framstod som så ringa i förhållande till

 det vållande som hade förekommit på

 motsidan att den skadelidande skäligen

 inte borde bära någon del av skadan.

 Om det blev aktuellt att tillämpa

 medvållandereglerna i fall då den

 skadeståndsskyldiges ansvarighet skulle

 bestämmas på grundval av en skälig-

 hetsprövning eller då ansvarigheten

 skulle jämkas också på någon annan grund

 än den skadelidandes medvållande, kunde

 man förfara på två sätt. Antingen kunde

 man göra en samlad bedömning av

 situationen och fastställa skadeståndet

 till en viss kvotdel med beaktande på en

 gång av medvållandet och de andra

 omständigheterna som inverkade på

 bedömningen. Eller också kunde man först

 ta ställning till vilken verkan

 medvållandet borde ha och därefter

 undersöka om det sålunda jämkade

 skadeståndet på annan grund borde sättas

 ned ytterligare. Vilkendera metoden som

 borde väljas fick bli beroende av

 omständigheterna i de särskilda fallen.

 Till grund för ändringarna år 1975 låg

 förslag av skadeståndskommittén i

 betänkandena Skadestånd III (SOU 1971:83)

 och Skadestånd V (SOU 1973:51). I det

 sistnämnda betänkandet anförde kommittén

 bl.a. följande allmänna synpunkter (s.

 237 f.).

 "För den skadelidandes möjligheter till

 ersättning för personskada är det i

 praktiken av väsentlig betydelse, vilken

 verkan hans medvållande har på

 skadeståndet. Vid en rad vanligt

 förekommande typer av skadefall har han

 ofta oaktsamt medverkat till skadan.

 Bl.a. kan nämnas skador i trafiken,

 skador vid förflyttning i lokaler - där

 han kan ha brustit i uppmärksamhet på

 någon farlig anordning i lokalen -

 olycksfall i arbetet och skador vid

 gemensam lek. En oförsiktighet i sådana

 sammanhang kan få ödesdigra konsekvenser

 för den skadelidandes del. Även när annan

 kan göras ansvarig för skadan finns det

 risk att skadestånd t.ex. för invaliditet

 eller för lyte eller annat men blir

 nedsatt, kanske till hälften eller en

 tredjedel av det belopp vartill skadan

 kan uppskattas. Många gånger får den

 skadelidande reda sig med långt mindre

 ersättning än han behöver. Han kan på

 detta sätt under hela livet bli lidande

 för en tillfällig oaktsamhet.

 Från sociala och humanitära synpunkter

 är detta en konsekvens av de gällande

 skadeståndsreglerna som svårligen kan

 accepteras. Den är dessutom irrationell.

 Skadan stannar på den skadelidande, till

 den del den inte täcks av social- och

 olycksfallsförsäkring, och han får sedan

 försöka skaffa sig behövligt ekonomiskt

 bistånd från olika håll, i sista hand

 från socialhjälpen. Man utnyttjar de

 tillgängliga resurserna långt bättre, om

 man låter skadeståndet fylla ut vad som

 erfordras, sedan ersättning ur

 socialförsäkring och andra

 samordningsförmåner utgått. Detta är

 också f.n. den enda praktiska utvägen att

 uppnå en riskfördelning i dessa fall.

 Skadestånd för personskada kan i regel

 täckas genom ansvarsförsäkring eller

 trafikförsäkring och risken på detta vis

 slås ut på många händer, medan man inte

 rimligen kan räkna med att frivillig

 sjuk- och olycksfallsförsäkring normalt

 tecknas till sådana summor att de ens

 tillnärmelsevis räcker till för att

 komplettera andra ersättningsformer.

 I detta sammanhang bör understrykas att

 i övervägande antalet fall ansvars-

 försäkring eller trafikförsäkring gäller

 för den skadeståndsskyldige, när ansvaret

 inte bärs av staten eller annat subjekt

 som står självrisk. Dessa

 försäkringsformer är i själva verket

 numera så utbredda att de kan sägas

 utgöra försäkringsanordningar som

 kompletterar socialförsäkringen såsom

 skydd för den skadelidande - låt vara att

 de bygger på förutsättningen att

 skadeståndsansvar föreligger mot denne.

 Det är på detta sätt verklighetsfrämmande

 att i situationer där medvållande blir

 aktuellt försöka väga den enskilde

 ansvariges och den skadelidandes

 intressen mot varandra. Det normala är i

 stället att mot den skadelidande i

 realiteten står ett kollektiv av

 försäkringstagare av samma kategori som

 den ansvarige, representerat av hans

 ansvarsförsäkrings- eller

 trafikförsäkringsbolag. Ser man

 situationen på detta sätt, ter sig den

 intresseavvägning som kommer till uttryck

 i den traditionella medverkansregeln

 ganska diskutabel.

 Att man i praktiken anser en annan

 riskfördelning rimlig på en viktig punkt

 kan sägas framgå av det ersättningssystem

 som har skapats genom trygg-

 hetsförsäkringen - - -. Den är

 konstruerad som en av arbetsgivaren

 tecknad ansvarsförsäkring, som täcker det

 skärpta ansvar han genom kollektivavtal

 har åtagit sig mot sina anställda för

 olycksfall i arbetet, oavsett om vållande

 föreligger på hans sida. Fullt skadestånd

 utgår i princip utom vid uppsåtligt eller

 grovt vårdslöst medvållande. I dessa fall

 saknar den skadelidande rätt till

 ersättning.

 I sammanhanget bör nämnas att tanken på

 en reform av medvållanderegeln på ett

 särskilt område förts fram, nämligen i

 direktiven till produktansvarskommittén -

 - -. Där sätts i fråga om inte av sociala

 och humanitära skäl jämkningsgrundsatsen

 bör vid produktansvar få en mera

 begränsad räckvidd eller eventuellt

 sättas helt ur spel, åtminstone vid

 personskada.

 Kommittén vill också framhålla att en

 reform av medvållanderegeln utgör ett

 naturligt komplement till dess förslag

 att periodisk ersättning ur kollektiv

 tjänstepensionsförsäkring samt sjuk- och

 olycksfallsförsäkring skall avräknas på

 skadeståndet - - -. Genomförs detta

 förslag, för vilket starka skäl talar i

 övrigt, medför det i och för sig en viss

 försämring för de skadelidandes del,

 samtidigt som de skadeståndsskyldigas

 börda lättas. Innebörden är ju att

 ersättning av detta och flera andra slag

 definitivt stannar på skadelidarsidan,

 utan möjlighet till regress från den

 skadelidandes försäkring (eller, be-

 träffande sjuklön m.m., från hans arbets-

 givare). Kommittén anser det också från

 denna synpunkt skäligt, att de

 skadelidande i gengäld berättigas att i

 övervägande flertalet fall få ut fullt

 skadestånd trots medvållande. Principen

 bör här liksom i övrigt vara den, att man

 visserligen söker undvika att bestämma

 det ekonomiska skadeståndet för

 personskada så att den skadelidande

 överkompenseras men å andra sidan, utom i

 särskilda fall, strävar efter att ge den

 skadelidande full gottgörelse för hans

 förlust.

 Vägande argument talar alltså för en

 ändring av medvållanderegeln. Mot en

 sådan reform kan emellertid resas en rad

 invändningar, som går ut på att jämkning

 på grund av medvållande från olika syn-

 punkter skulle vara en rimlig och

 rationell princip. De flesta har

 kommittén bemött i ett annat sammanhang

 (Skadestånd III s. 61 ff). Här skall bara

 sammanfattningsvis anföras följande om

 dessa frågor.

 Det ibland framförda argumentet, att

 medvållandejämkning är av värde från

 preventionssynpunkt, torde sakna

 betydelse i varje fall för

 personskadornas del. Även om fullt

 skadestånd normalt utgår, lär man i

 allmänhet iaktta samma omsorg för att

 undvika att själv drabbas av olycksfall

 eller sjukdom.

 Också en hänvisning till allmänhetens

 rättsmedvetande synes ha begränsad

 räckvidd i dessa fall, bl.a. med hänsyn

 till hur osäkra alla uttalanden blir på

 denna punkt. Det kan dock förekomma

 situationer där det ter sig mer eller

 mindre stötande att fullt skadestånd

 skulle utdömas trots medvållandet,

 åtminstone när den ansvarige personligen

 får betala skadeståndet. Detta

 förhållande får man ta viss hänsyn till

 vid jämkningsregelns närmare utformning -

 - -.

 Invändningen, att regeln om jämkning

 vid medvållande från systematisk synpunkt

 hänger nära samman med den allmänna

 culparegeln i 2:1 SkL och med principerna

 om fördelning av ansvaret mellan flera

 solidariskt skadeståndsskyldiga, torde

 också sakna nämnvärd tyngd. Argumentet

 har betydelse närmast i situationer då

 ömsesidig skadegörelse brukar förekomma,

 framför allt i trafiken. Det bygger på

 tanken att uppkomna skador i sådana fall

 skall fördelas på samma sätt när flera

 har medverkat till en skada, antingen den

 träffat någon av de medverkande eller en

 utomstående person. Men i praktiken lär

 det vara sällsynt att en inblandad part

 belastas på samma sätt oavsett vem skadan

 drabbar. Förekomsten av ansvarsförsäkring

 kan medföra att någon av parterna undgår

 att bära skadan, och särskilt med kommit-

 téns förslag kan vidare en

 personförsäkring på den skadelidandes

 sida leda till att en ansvarig helt eller

 delvis går fri från ersättningsskyldighet

 t.o.m. när han skyddas av ansvarsför-

 säkring - - -. Bara i det ovanliga fallet

 att försäkringar helt saknas hos alla

 berörda parter kan invändningen tänkas ha

 någon reell betydelse, men t.o.m. i detta

 läge lär fördelningen inte sällan

 påverkas av någon regel i SkL om

 skälighetsbedömning av skadeståndet -

 t.ex. 2:3 eller 4:1 - eller av en sådan

 allmän jämkningsregel som kommittén har

 föreslagit i Skadestånd III.

 Betonar man att skadeståndsreglerna

 skall vara enkla att tillämpa - med andra

 ord rättstekniska synpunkter - är det

 tydligt att en regel om att medvållande

 bara undantagsvis medför jämkning måste

 anses betydligt lämpligare än nuvarande

 bestämmelse. Frågan om nedsättning av

 skadeståndet enligt den traditionella

 medvållanderegeln ger som bekant upphov

 till många skadeståndsstvister, och deras

 antal lär inte minska om man skulle

 införa en sådan möjlighet att beakta

 billighetshänsyn som kommittén föreslog i

 Skadestånd III. En så långtgående reform

 som nu diskuteras skulle däremot medföra

 att det bara i speciella fall lönar sig

 för den ansvarige eller hans försäkrings-

 bolag att framställa invändning om

 medvållandejämkning. Rimligen måste också

 försäkringsbolagens skadereglering antas

 bli enklare och billigare på detta sätt."

 Det föredragande statsrådet anslöt sig

 till kommitténs synpunkter. Det synsätt

 som har kommit till uttryck här har varit

 dominerande inom den svenska

 skadeståndsrätten under senare år (se

 t.ex. Hellner, Skadeståndsrätt, fjärde

 upplagan, s. 182 f.).

 Lagstiftaren har även senare givit

 uttryck för sin anslutning till principen

 att skadestånd vid personskada i

 allmänhet inte bör kunna jämkas i vidare

 mån än vad som följer av 6 kap. 1 §

 skadeståndslagen (se prop. 1985/86:119 s.

 19 f. och bet. 1985/86:LU33 s. 3 f.).

 4.4. Överväganden

 Skälen för regeringens bedömning:

 Justitiedepartementet har den 22 oktober

 1993 hållit en hearing rörande bl.a.

 frågan om jämkning av skadestånd på grund

 av medvållande vid personskada. I

 hearingen deltog företrädare för

 Justitiekanslern, Svea hovrätt,

 Brottsskadenämnden, Kammarkollegiet,

 Finansinspektionen, Socialstyrelsen,

 Konsumentverket, juridiska fakulteten vid

 Stockholms universitet, juridiska

 fakulteten vid Uppsala universitet,

 Kommittén om ideell skada (Ju 1989:01),

 Sveriges Domareförbund, Sveriges

 Advokatsamfund, Sveriges Försäkringsför-

 bund, Folksam, Trafikskadenämnden,

 Ansvarsförsäkringens personskadenämnd,

 Sveriges Industriförbund, Företagarnas

 Riksorganisation, Grossistförbundet

 Svensk Handel, Lantbrukarnas Riksförbund,

 Svenska Arbetsgivarföreningen, Lands-

 organisationen i Sverige och

 Tjänstemännens Centralorganisation.

 Vidare deltog professor emeritus Jan

 Hellner och f.d. försäkringsdirektören

 Carl Oldertz.

 Vid hearingen framhölls från flera håll

 att införandet år 1975 av nuvarande

 jämkningsregel för personskador i 6 kap.

 1 § första stycket skadeståndslagen

 innebar ett stort framsteg i utvecklingen

 av ersättningsrätten. Flertalet deltagare

 i hearingen motsatte sig bestämt att

 särregeln för personskador skulle

 avskaffas. Inte någon deltagare förordade

 ett avskaffande. Några deltagare väckte

 frågan om man genom en omformulering av

 regeln kunde åstadkomma en viss

 uppmjukning av rättspraxis. Andra

 deltagare ansåg att det kunde ske inom

 ramen för den nuvarande regeln.

 Många deltagare i hearingen ansåg

 däremot att det var olyckligt att en

 särskild, från regeln i skadeståndslagen

 avvikande, regel om jämkning på grund av

 medvållande vid personskador hade införts

 i produktansvarslagen och förordade en

 omprövning av den regeln. Företrädare för

 Sveriges Industriförbund ansåg dock att

 konkurrenshänsyn och utformningen av

 EG-direktivet om produktansvar

 nödvändiggjorde att särregeln i

 produktansvarslagen behölls. Några

 deltagare i hearingen förordade att båda

 reglerna (dvs. såväl regeln i

 skadeståndslagen som regeln i

 produktansvarslagen) omformulerades så

 att de fick en gemensam utformning som i

 huvudsak medförde de resultat som regeln

 i skadeståndslagen nu ger.

 Regeringen anser att EES-avtalet och

 EG-direktivet om produktansvar inte

 medger någon ändring av den nu gällande

 särregeln i produktansvarslagen (jfr art.

 13 i direktivet).

 Vad som förekom vid hearingen ger inte

 anledning att anta att det skulle

 föreligga något praktiskt behov av att

 ändra reglerna i 6 kap. 1 § första

 stycket skadeståndslagen. Tvärtom synes

 den allmänna uppfattningen bland

 åtminstone dem som deltog i hearingen

 vara att regeln bör finnas kvar med samma

 sakliga innehåll som nu. Med hänsyn till

 vad som nu anförts anser regeringen att

 det saknas skäl att nu göra någon ändring

 i 6 kap. 1 § första stycket

 skadeståndslagen.

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 4 november 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 ___________________

 Regeringen beslutar proposition

 1993/94:88 Ändring i lagen (1973:1199) om

 ersättning från den internationella

 oljeskadefonden, m.m.