Regeringens proposition

1991/92:117

om avdragsrätt för avgifter till

arbetsgivarorganisationer

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har

tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 26 mars

1992.

På regeringens vägnar

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att arbetsgivares avdragsrätt vid

inkomstbeskatt-ningen för avgift till arbetsgivarorganisation

avskaffas till den del den inte avser konfliktändamål.

 De nya bestämmelserna föreslås gälla för avgifter som avser

tiden efter den 31 december 1991.

Propositionens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

 Härigenom föreskrivs att punkt 1 av anvisningarna till 20 §

kommunalskattelagen (1928:370) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Anvisningar

 till 20 §

 1.1 Till skattskyldigs levnadskostnader, för vilka avdrag

enligt denna paragraf ej medges, räknas bland annat premier för

egna personliga försäkringar och avgifter till kassor, förenin-

gar och andra sammanslutningar, i vilka den skattskyldige är

medlem. Avdrag får dock göras för sådana premier och avgifter i

den omfattning som anges i 33 §, 46 § 2 mom., punkterna 21 och

23 av anvisningarna till 23 § och punkt 6 av anvisningarna till

33 §.

 Bestämmelserna i första

 stycket gäller inte avgifter

 till arbetsgivar-

 organisationer. Beträffande

 sådana avgifter gäller att av-

 drag medges till den del

 avgifterna avser medel för

 konfliktändamål. Bedömningen av

 vad avgifterna avser får grun-

 das på uppgifter i

 organisationens budget om inte

 särskilda skäl talar mot det.

 Vid bedömningen skall dock

 avgifterna alltid i första hand

 avräknas mot kostnaderna för

 den övriga or-

 ganisationsverksamheten.

 Utgifter för representation och liknande ändamål är att hänföra

till omkostnader i förvärvskälla endast om de har omedelbart

samband med verksamheten, såsom då fråga uteslutande är om att

inleda eller bibehålla affärsförbindelser och liknande eller då

utgifterna avser jubileum för företaget, invigning av mera

betydande anläggning för verksamheten, stapelavlöpning eller

jämförliga händelser eller då utgifterna är att hänföra till

personalvård. Avdrag medges i det enskilda fallet inte med

större belopp än som kan anses skäligt och inte i något fall för

utgifter för spritdrycker och vin. Avdrag för måltidsutgifter

medges normalt inte med större belopp än som motsvarar skäliga

utgifter för lunch.

 Till kostnader för hälsovård, sjukvård samt företagshälsovård,

för vilka avdrag inte medges enligt denna paragraf, räknas

 kostnader för hälso- och sjukvård för vilken ersättning inte

utges enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring i den mån

kostnaderna inte avser antingen sjuk- och tandvårdskostnader som

uppkommer vid insjuknande

1Senaste lydelse 1990:650.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

i samband med tjänsteförrättning utomlands eller sjuk- och

tandvårdskostnader för anställd som inte är försäkrad enligt

lagen om allmän försäkring,

 kostnader för företagshälsovård som inte uppfyller villkoren

för bidrag enligt förordningen (1985:326) om bidrag till

företagshälsovård samt

 kostnader för sådan verksamhet som avser rehabilitering eller

liknande och som inte bedrivs efter grunder som fastställs i

kollektivavtal mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992 och tillämpas första

gången vid 1993 års taxering. Äldre föreskrifter tillämpas dock

fortfarande vid 1993 års taxering i fråga om avgifter som avser

tiden före den 1 januari 1992.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 mars 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

____________________

Proposition om avdragsrätt för avgifter till

arbetsgivarorganisationer

1 Inledning

Under hösten 1991 överlämnades till riksdagen en proposition om

justeringar i beskattningen i inkomstslaget tjänst, m.m. (prop.

1991/92:

48). I propositionen föreslogs bl.a. att skattereduktionen för

fackföreningsavgift skulle avskaffas fr.o.m. 1993 års taxering.

Regeringen meddelade samtidigt med åberopande av

undantagsbestämmelsen i 2 kap. 10 § andra stycket

regeringsformen att den avsåg att till våren återkomma till

riksdagen med förslag att avskaffa arbetgivares avdragsrätt för

avgift till arbetsgivarorganisation till den del den inte avser

medel för konfliktändamål. Enligt meddelandet skulle

avdragsbegränsningen gälla för avgifter som avsåg tiden efter

den 31 december 1991.

 Riksdagen (SkU8, rskr. 98, SFS 1991:1868) biföll propositionen.

 Frågan om arbetsgivares avdragsrätt för avgift till

arbetsgivarorganisation har behandlats i en promemoria som har

utarbetats inom finansdepartementet. Utdrag av promemorian bör

fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1. Promemorian

har remissbehandlats. En förteckning över de remissinstanser som

yttrat sig över promemorian bör fogas som bilaga 2 till

protokollet. Promemorian och en remissammanställning finns

tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr 999/92).

 Jag kommer i det följande att redovisa mitt förslag till hur

arbetsgivares avdragsrätt för avgift till

arbetsgivarorganisation bör utformas.

 Regeringen beslutade den 12 mars 1992 att inhämta lagrådets

yttrande över det lagförslag som upprättats inom

finansdepartementet med anledning av vad jag nu redogjort för.

Det remitterade lagförslaget bör fogas till protokollet i detta

ärende som bilaga 3.

 Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som bilaga 4. Jag

återkommer till lagrådets synpunkter i avsnitt 3.

2 Bakgrund

Avdrag vid inkomstbeskattningen medges inte för avgifter till

föreningar

och andra sammanslutningar i vilka den skattskyldige är medlem.

Det framgår av punkt 1 första stycket av anvisningarna till 20 §

kommunalskattelagen (1928:370), KL. Regeln anses innebära att

medlemsavgifter inte är avdragsgilla oavsett om medlemskapet har

föranletts av den skattskyldiges förvärvsverksamhet eller inte

(RÅ 1944 ref. 52).

 Avdragsförbudet för medlemsavgifter omfattar även avgifter till

olika bransch- och yrkesföreningar. Avdrag har emellertid

medgetts för avgift till förening då avgiften helt eller

praktiskt taget helt utgjort vederlag för direkta tjänster åt

medlemmarna. Föreningarna har då ansetts driva yrkesmässig

verksamhet av sådan art att avgiften utgjort intäkt i verksam-

heten (RÅ 1934 ref. 18 och RÅ 1953 Fi 261).

 Från regeln om ett generellt avdragsförbud för medlemsavgifter

har i praxis undantag gjorts för avgifter till

arbetsgivarorganisationer. Avdrag har medgetts i sådana fall då

avgiften kunnat likställas med premie för försäkring mot förlust

i samband med arbetskonflikt (RÅ 1913 ref. 147). Som

förutsättning för avdragsrätten har uppställts kravet att ar-

betsgivarorganisationen i händelse av konflikt är skyldig att

lämna medlem konfliktbidrag. Vidare har krävts att avgiften till

någon väsentlig del används för sådant ändamål (RÅ 1965 Fi 1198,

jfr RÅ 1971 Fi 1645). Konfliktbidrag från

arbetsgivarorganisation har ansetts skattepliktiga

(RÅ 1959:1006). Konfliktunderstöd från fackförening utgör

däremot enligt punkt 8 av anvisningarna till 32 § KL inte

skattepliktig intäkt. Överensstämmelse föreligger alltså mellan

avdragsrätt och skatteplikt i de båda fallen.

 Av regeringsrättens praxis följer att avdrag i vart fall kan

medges för den del av en avgift till arbetsgivarorganisation som

avser konfliktändamål. Det får anses oklart om praxis ger stöd

för en längre gående avdragsrätt. En mera allmänt omfattad

uppfattning tycks dock vara att det finns en generell

avdragsrätt för avgifter till arbetsgivarorganisationer om en

del av avgiften avser konfliktändamål (Ds B 1980:3, SOU 1989:33

III s. 134, Handledningen för beskattning av inkomst och

förmögenhet m.m. vid 1992 års taxering del 2 s. 691, GRS 1990

20:20 KL). Oavsett räckvidden av regeringsrättens praxis synes

utvecklingen ha inneburit att skattemyndigheterna normalt medger

avdrag för hela avgiften som en arbetsgivare betalar, dvs. även

till den del avgiften avser föreningsangelägenheter eller

tjänster av servicekaraktär.

 Enligt punkt 1 första stycket av anvisningarna till 19 § KL

utgör inbetalade medlemsavgifter inte skattepliktig inkomst för

fackföreningar eller arbetsgivarorganisationer. Dessa är i

egenskap av ideella föreningar oinskränkt skattskyldiga med

nämnda undantag. Den inkomstbeskattning som i normalfallet blir

aktuell härrör främst från kapital- och fastighetsförvaltning.

Vid beräkning av sådan inkomst medges avdrag för förvalt-

ningskostnader enligt vissa schabloner. Avdrag medges inte för

kostnader som har samband med föreningsverksamheten.

Föreningarna är vidare skattskyldiga till fastighetsskatt och

t.o.m. beskattningsåret 1993 till förmögenhetsskatt.

 Arbetsgivares rätt till avdrag för avgift till

arbetsgivarorganisation har i allmänhet åberopats som stöd för

frågan om avdragsrätt för fackföre

ningsavgifter. Avdragsrätten för fackföreningsavgifter, utformad

som en skattereduktion, infördes år 1983 med tillämpning första

gången vid 1984 års taxering (prop. 1982/83:50, SkU 15, SFS

1982:1193). Det huvudsakliga skälet till att medge reduktion för

fackföreningsavgift var enligt propositionen att skapa

skattemässig jämställdhet mellan arbetsgivares och löntagares

utgifter för resp. facklig organisationsverksamhet. I den under

hösten överlämnade propositionen uppgav jag att jag delade den i

riksdagen rådande uppfattningen att det bör föreligga

skattemässig jämställdhet mellan arbetsgivare och arbetstagare i

nu nämnt avseende men att jag ansåg att den metod som valts var

principiellt felaktig (prop. 1991/92:48 s. 18).

 Avgifter till föreningar och andra sammanslutningar som den

skattskyldige är medlem i är normalt inte avdragsgilla. Mot

denna bakgrund borde enligt den uppfattning jag uttalade i

propositionen avdrag inte medges för fackföreningsavgift vilken

är att betrakta som en privat levnadskostnad. Enligt samma

principer borde inte heller arbetsgivares avgift till

arbetsgivarorganisation vara avdragsgill. Undantag borde för

arbetsgivarnas del göras för sådana avgifter som avser medel för

konfliktändamål. Avgifter av detta slag har karaktär av

försäkringspremie och borde därför enligt de grundläggande

principerna för företagsbeskattningen vara avdragsgilla även

fortsättningsvis. I konsekvens med detta borde utbetalda

konfliktersättningar från arbetsgivarorganisationer vara

skattepliktiga.

 En sådan förändring innebär en bibehållen skattemässig

likabehandling mellan arbetsgivares och löntagares utgifter för

resp. facklig organisationsverksamhet. Samtidigt uppnås bättre

överensstämmelse med grundläggande skatterättsliga principer.

 Mot bakgrund av de redovisade principiella skälen liksom

statsfinansiella skäl föreslog jag att skattereduktionen för

fackföreningsavgift skulle avskaffas. Samma skäl motiverade att

ta bort avdragsrätten för arbetsgivares avgift till

arbetsgivarorganisation till den del denna inte avser

konfliktändamål. Av rättviseskäl borde båda åtgärderna vidtas

samtidigt. Bl.a. med hänsyn till den statsfinansiella

situationen var det synnerligen angeläget att förändringen

skedde redan fr.o.m. 1993 års taxering. Fackföreningsavgifter

som betalas under år 1992 skulle alltså inte berättiga till

skattereduktion.

 Beträffande ändrade regler för arbetsgivares avdragsrätt för

avgift till arbetsgivarorganisation kunde något preciserat

förslag inte läggas fram. I propositionen angavs att regeringen

avsåg att återkomma med förslag i denna del under våren 1992.

 Vid riksdagsbehandlingen förklarade skatteutskottets majoritet

att den delade regeringens bedömning i den principiella frågan

(SkU8). Utskottets inställning grundades bl.a. på meddelandet i

propositionen om att regeringen avsåg att under våren lägga fram

ett förslag avseende arbetsgivares avdragsrätt. Riksdagen

beslutade i enlighet med det framlagda förslaget att avskaffa

skattereduktionen för fackföreningsavgift fr.o.m. 1993 års

taxering.

3 Ändrade avdragsregler

Mitt förslag: Ett avdragsförbud införs för arbetsgivares avgift till ar-

betsgivarorganisation till den del den beräknas avse annat än medel för

konfliktändamål.

 De nya bestämmelserna gäller för avgifter som avser tiden efter den 31

december 1991.

 Promemorieförslaget: Överensstämmer med mitt.

 Remissinstanserna: Vissa arbetsgivarorganisationer bl.a. SAF

anser att utgångspunkten att i skattehänseende jämställa

arbetsgivares avgifter till arbetsgivarorganisationer med

löntagares avgifter till fackliga organisationer är felaktig och

att förslaget därför inte bör genomföras. Utgifter som en

arbetsgivare har på personalområdet bör i beskattningshänseende

behandlas som driftkostnader. Liknande synpunkter framförs även

av Sveriges Industriförbund. Några remissinstanser påpekar att

förslaget kan leda till organisatoriska förändringar hos

arbetsgivarorganisationerna. En sådan utveckling skulle medföra

organisatoriskt och administrativt merarbete. Vidare har

invändningar gjorts mot att avdragsbegränsningen föreslås gälla

fr.o.m. den 1 januari 1992.

 LO anser att det finns starka principiella skäl för att både

löntagares och arbetsgivares fackavgifter bör betraktas som

utgifter för inkomsternas förvärvande. Även TCO, som dock

tillstyrker att arbetsgivarnas avdragsrätt slopas, framför

synpunkter av liknande slag.

 Skälen för mitt förslag: Arbetsgivare har sedan länge haft en

rätt till avdrag för avgift till arbetsgivarorganisation. I

olika sammanhang har understrukits vikten av att uppnå

likställdhet i den skattemässiga behandlingen av avgifter till

fackföreningar och arbetsgivarorganisationer. Starka skäl talar

för att likartade regler bör tillämpas i fråga om dessa typer av

avgifter.

 Som redovisats uttalade sig skatteutskottets majoritet i höstas

för regeringens förslag att avskaffa avdragsrätten för såväl

privatpersoners fackföreningsavgifter som arbetsgivares avgifter

till arbetsgivarorganisation (avsnitt 2). Uttalandet gjordes i

samband med att riksdagen beslutade att avskaffa

skattereduktionen för fackföreningsavgifter med verkan fr.o.m.

den 1 januari 1992. Utskottet ställde sig bakom uppfattningen

att avdragsrätten för avgift till arbetsgivarorganisation också

borde slopas fr.o.m. den 1 januari 1992. Avdragsrätt borde dock

fortfarande föreligga för den del av avgiften som avsåg

konfliktändamål. Motivet för att behålla avdragsrätten för den

delen av avgiften var att den hade karaktär av försäkrings-

premie och att utbetald konfliktersättning fortfarande borde

vara skattepliktig.

 Vid remissbehandlingen av det förslag som därefter utarbetats

inom finansdepartementet har flera remissinstanser - från skilda

utgångspunkter - framfört kritiska synpunkter på att

omläggningen genomförs

i enlighet med de riktlinjer som regeringen lade fast i höstas.

Enligt min mening motiverar de synpunkter som framförts inte

någon förändring av det grundläggande ställningstagandet i sak.

Omläggningen av avdragsrätten för ifrågavarande avgifter bör

därför fullföljas.

 I sammanhanget kan nämnas att LO pekat på att omläggningen

bl.a. innebär att aktiebolag kan finansiera avgifterna med

enkelbeskattad inkomst medan löntagares avgifter finansieras med

medel som dubbelbe-skattats. Påpekandet visar att någon

fullständig likabehandling inte kommer att råda. Denna skillnad

är emellertid inte en följd av den föreslagna omläggningen från

avdragsrätt till avdragsförbud. En motsvarande situation förelåg

även tidigare då arbetsgivare kunde finansiera sina avgifter med

obeskattade medel medan löntagare måste använda enkelbeskattade

medel.

 En förutsättning för att en begränsning i avdragsrätten skall

kunna gälla redan fr.o.m. den 1 januari 1992, dvs. avse tid före

ett ikraftträdande, är att undantag görs från

retroaktivitetsförbudet i 2 kap. 10 § andra stycket

regeringsformen. För undantag krävs att riksdagen finner det

påkallat av särskilda skäl och att regeringen före årsskiftet i

skrivelse meddelat riksdagen att ett sådant förslag var att

vänta. Ett sådant meddelande lämnades i höstas i propositionen

1991/92:48. Grunden för ett undantag - som också redovisades i

propositionen - är det samband som finns mellan avdragsrätten

för fackföreningsavgifter och arbetsgivares rätt till avdrag för

avgift till arbetsgivarorganisation. Av rättviseskäl bör

omläggningen av den skattemässiga behandlingen av dessa avgifter

ske samtidigt. Med hänsyn till bl.a. den statsfinansiella

situationen bör förändringen gälla redan fr.o.m. den 1 januari

1992.

 Lagrådet har behandlat frågan om undantag från

retroaktivitetsförbudet i sitt yttrande. Den slutsats lagrådet

drar är att den situation som föreligger kan anses falla inom

ramen för en tillämpning av undantaget. Lagrådet gör också vissa

allmänna konstateranden om när undantag från retro-

aktivitetsförbudet bör kunna komma ifråga. Sammanfattningsvis

anför lagrådet att en betydande restriktivitet måste iakttas när

fråga uppkommer om tillämpning av undantagsregeln. Jag vill

framhålla att jag delar denna uppfattning.

 Ett avdragsförbud för den del av en avgift som inte avser

konfliktändamål tar sikte på såväl utgifter för

föreningsangelägenheter som utgifter för serviceåtgärder. Skäl

kan naturligtvis anföras för en gränsdragning som innebär att

avdrag vägras enbart för den del av avgiften som avser

föreningsangelägenheter. En sådan reglering skulle emellertid

kunna leda till att avdragsbegränsningen inte skulle få avsedd

effekt. Risken för en sådan utveckling motiverar enligt min

mening att avdrag medges endast för den del av avgiften som

avser konfliktändamål.

 Till bilden hör - som några remissinstanser påpekat - att de

organisationer som erbjuder sina medlemmar tjänster av olika

slag och för närvarande saknar servicebolag kan bilda sådana.

Det innebär att arbetsgivare som tar tjänsterna i anspråk kan få

avdrag (jfr RÅ 1982 1:13) samtidigt som risken för att få

problem med gränsdragningen mellan vad som är kostnad för en

avdragsgill tjänst och en inte avdrags

gill föreningsangelägenhet minskar.

En utgångspunkt för de fortsatta diskussionerna om utformningen

av den begränsade avdragsrätten kan - vilket konstaterades i den

upprättade promemorian - vara behandlingen av frågan i

budgetdepartementets promemoria från år 1980 (Ds B 1980:3). I

1980 års promemoria, som inte ledde till lagstiftning,

diskuterades en begränsad avdragsrätt som en alternativ lösning

till ett förslag om fullt avdragsförbud. Förutsättningarna för

en schablonregel och en regel som tar hänsyn till förhållandena

i det enskilda fallet jämfördes.

 För en schablonmetod talade praktiska skäl. Oberoende av vilken

organisation arbetsgivaren tillhörde skulle en enhetlig

procentsats gälla. Mot metoden talade att den andel av avgiften

som var tillgänglig för konfliktändamål var högst olika inom de

skilda organisationerna. Andelen kunde också variera år från år.

Vissa arbetsgivare skulle alltså med denna schablonmetod få ett

för högt avdrag medan andra skulle få för lågt. Om för stora

avvikelser skulle uppkomma mellan schablonvärdet och andelstalen

i de olika organisationerna skulle schablonvärdet efter hand

behöva justeras. En schablonregel av detta slag skulle också

medföra att avgifter som inte till någon del var avsedda för

konfliktändamål berättigade till avdrag. Slutsatsen i 1980 års

promemoria var att en sådan schablonmässigt utformad regel

skulle ge ett alltför onyanserat resultat. En omprövning nu

leder enligt min bedömning till samma slutsats.

 I promemorian förutsågs också svårigheter att ta hänsyn till de

faktiska förhållandena i den enskilda organisationen. Det skulle

innebära att arbetsgivarorganisationerna skulle räkna ut hur

stor del av betald avgift som avsåg konfliktändamål. En uppgift

om andelstalet skulle varje år lämnas till medlemmarna i

organisationerna. Beräkningen ansågs inrymma vissa problem.

 Att efter verksamhetsårets utgång ta fram ett beräknat

andelstal med de verkliga kostnaderna för konfliktändamål som

underlag skulle förorsaka organisationerna visst merarbete. Det

skulle vidare kunna bli knappt om tid att fastställa och lämna

uppgift om andelstalet till arbetsgivare med räkenskapsår som

slutar senast den 31 augusti. Dessa skall lämna sina

självdeklarationer senast den 15 februari under taxeringsåret.

En bedömning leder till att också den nu redovisade metoden har

inte obetydliga svagheter.

 Av redogörelsen för SAF:s verksamhet (bilaga 1, avsnitt 4.1)

framgår att fakturorna från SAF bygger på budgeterade uppgifter.

Enligt vad som inhämtats från SAF anges på fakturorna hur stor

del av avgiften som är skattepliktig i mervärdeskattehänseende.

Det gäller i det sammanhanget att skilja mellan skattepliktig

och inte skattepliktig del (försäkringsdelen) av avgiften.

Berörda skattemyndigheter har för SAF och deras medlemmar i

fråga om mervärdeskatten förklarat sig kunna acceptera en för-

delning av avgiften utifrån uppgifter i organisationens budget.

 I den inom finansdepartementet utarbetade promemorian har

tagits fasta på detta. Där framförs att en möjlig

beräkningsmetod som undviker de redovisade svårigheterna kan

vara att tillåta att avdragsrätten knyts till vad arbetsgivarna

faktiskt betalat enligt fakturor från arbetsgivarorga

nisationen. Enligt en sådan metod har den enskilde arbetsgivaren

rätt -men inte skyldighet - att vid avdragsberäkningen falla

tillbaka på en hjälpregel. Fördelningen av avgiften på

konfliktändamål och andra ändamål görs med hjälp av ett

andelstal som bygger på budgeterade uppgifter. Beräkningen får

alltså grundas på budgeterad avgift även om det belopp som

faktiskt förs till konfliktfonden avviker från denna. Metoden

kan ses som en individuell schablonmetod där avdragsrätten

bestäms utifrån en schablonmässigt gjord beräkning men där

förhållandena i den enskilda organisationen är beaktade.

 En metod som bygger på budgeterade avgifter där andelstalet

anges på fakturorna bör enligt vad som sägs i promemorian

uppfylla rimliga krav på praktisk hanterlighet. Jag delar denna

uppfattning. Bl.a. innebär det att ett uppgiftslämnande i

särskild ordning från arbetsgivarorganisationen till medlemmarna

inte behövs. Frågan är om de avvikelser från ett beskatt-

ningsresultat grundat på en eftersyn som en schablonmässig

beräkning kan leda till är försvarbara. Variationer kan tänkas

förekomma både till arbetsgivarnas fördel och nackdel. En

jämförelse räkenskapsåren 1988 - 1991 mellan budget och faktiskt

utfall i fråga om SAF:s verksamhet visar endast mindre

avvikelser. En rimlig slutsats är - vilket konstateras i

promemorian - att sådana skillnader bör kunna godtas.

 Enligt min mening bör avdraget för avgift till

arbetsgivarorganisation grundas på faktiska förhållanden, dvs.

det utfall som kan konstateras i efterhand. Med hänsyn till de

praktiska svårigheter som kan uppkomma är det motiverat att få

använda en alternativ beräkningsgrund. Ett sådant alternativ bör

utformas enligt den nu diskuterade hjälpregeln, anpassad till

den enskilda organisationens budget.

 Att en schablonmässigt beräknad uppgift får läggas till grund

för taxeringen bör naturligtvis inte innebära att

skattemyndigheten är förhindrad att avvika från deklarationen.

En ändring kan aktualiseras om beräkningen framstår som

orealistisk, t.ex. inte bygger på uppgifterna i organisationens

budget. Ansvaret för att avdraget för avgift till konfliktä-

ndamål blir riktigt kommer i praktiken att vila på

arbetsgivarorganisationen eftersom de enskilda arbetsgivarna har

mycket begränsade möjligheter att kontrollera uppgifterna om

avdragets storlek.

 Av promemorian framgår att till konfliktändamål bör hänföras

det överskott (influtna avgifter efter avdrag för kostnader för

organisationen) av arbetsgivarorganisationens verksamhet som

avsätts till en s.k. konflikt-fond (försäkringsfond). Till samma

ändamål bör även den del av överskottet anses gå som, i stället

för att fonderas, direkt utbetalas under året som konfliktstöd.

Däremot bör vid bestämmandet av den skattemässigt avdragsgilla

delen av avgiften inte beaktas avkastningen på organisationens

kapital och fastigheter även om avkastningen tillförs konflikt-

fonden. Skälet till det är att avkastningen härrör från

konfliktfonden.

 SAF har kritiserat den behandling av konfliktfondens

avkastning som förespråkas i promemorian. Föreningen menar att

avkastningen antingen skall vara skattefri hos organisationen

eller beaktas vid bestämmande av vad som är hänförligt till

konfliktändamål. Enligt min mening talar övervägande skäl för

att promemorians förslag genomförs. Beskattningen

av avkastningen är en fråga som inte är föremål för behandling i

det här sammanhanget.

 Ett exempel får åskådliggöra den skattemässiga fördelningen av

avgiften på konfliktändamål och övriga ändamål. Det antas att en

organisations sammanlagda intäkter beräknas till 800, varav 600

avser avgifter och 200 avkastning (netto efter skatt). Vidare

antas att kostnaderna för organisationens löpande verksamhet

beräknas till totalt 500. Avgifterna skall alltid i första hand

avräknas mot kostnaderna för annat än konfliktändamål. Det

betyder att avkastningen inte får tas i anspråk för avräkningen.

Avkastningen - efter avdrag för förvaltningskostnader -läggs i

sin helhet till konfliktfonden. Hur arbetsgivarorganisationen

disponerar tillgängliga medel i praktiken kommer alltså att

sakna betydelse vid beräkningen. Årets överskott, som anses

disponibelt för konfliktändamål under året eller senare genom

fondering, beräknas därefter till 100 (600./.500). Det

avdragsgilla beloppet 100 utgör alltså 17 % (100/600) av betalda

avgifter.

 I lagrådsremissen föreslogs att avdragsförbudet för

arbetsgivares avgift till arbetsgivarorganisation till den del

den avser annat än medel för konfliktändamål skulle tas in i

punkt 1 första stycket av anvisningarna till 20 § KL.

 Lagrådet har ansett att det är önskvärt att huvudprinciperna

för avdragsberäkningen kommer till tydligare uttryck i lagtexten

än som skett i det remitterade förslaget. Vidare har lagrådet

föreslagit att de nya reglerna av systematiska skäl samlas i ett

nytt andra stycke i anvisningspunkten. Jag kan ansluta mig till

vad lagrådet anfört.

 De nya bestämmelserna bör i enlighet med meddelandet i prop.

1991/92:48 tillämpas första gången vid 1993 års taxering.

Avdragsrätten för avgift till arbetsgivarorganisation, till den

del den inte avser medel för konfliktändamål, avskaffas alltså

för avgifter som hänför sig till tiden efter 1991 års utgång.

Äldre bestämmelser bör dock fortfarande tillämpas vid 1993 års

taxering i fråga om avgift som avser tiden före den 1 januari

1992. För arbetsgivare med brutna räkenskapsår kommer såväl

gamla som nya regler att tillämpas vid 1993 års taxering.

4 Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom

finansdepartementet upprättats förslag till lag om ändring i

kommunalskattelagen (1928:370).

 Lagrådet har granskat lagförslaget.

5 Författningskommentar

Kommunalskattelagen (1928:370)

Anvisningar

till 20 §

punkt 1

Det nya andra stycket i anvisningspunkten innehåller samtliga

bestämmelser som gäller avdragsrätt för avgifter till

arbetsgivarorganisationer. Begreppet arbetsgivarorganisation

överensstämmer med den definition av begreppet som finns i 6 §

första stycket lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet.

Det skall vara fråga om sammanslutningar av arbetsgivare som

tillvaratar arbetsgivarnas intressen i förhållande till arbets-

tagarna.

 Av första meningen i det aktuella stycket framgår att

bestämmelserna i anvisningspunktens första stycke över huvud

taget inte längre behandlar sådana avgifter. I andra meningen

anges i vilken utsträckning avgifter till

arbetsgivarorganisationer är avdragsgilla. Tredje meningen

innehåller den hjälpregel som arbetsgivaren har rätt att använda

vid bedömningen av vad avgiften avser. Vidare anges där den

möjlighet som finns för skattemyndigheten att frångå hjälpregeln

om särskilda skäl föreligger. Principen för den skattemässiga

fördelningen av avgiften på konfliktändamål och övriga ändamål

har tagits in i fjärde meningen. För närmare kommentarer till

hur fördelningen skall göras hänvisas till avsnitt 3.

6 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att anta

förslaget till

lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370).

7 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och

beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det

förslag som föredraganden har lagt fram.

FINANSDEPARTEMENTET

Promemoria

1992-02-13

 AVDRAGSRÄTT FÖR MEDLEMSAVGIFTER

TILL

 ARBETSGIVARORGANISATIONER

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

-

3 Tidigare utredningar

Avdragsrätten för medlemsavgifter har under årens lopp utretts

vid flera tillfällen. Frågan om en avdragsrätt för

fackföreningsavgifter har i allmänhet kopplats samman med

arbetsgivares rätt till avdrag för medlemsavgifter till

arbetsgivarorganisationer. Man har därvid påtalat skillnaden

mellan arbetsgivarorganisationer och fackföreningar och

framhållit att betydelsen av denna skillnad ökat genom att

större del av avgifterna till arbetsgivarorganisationer används

för andra ändamål än konfliktersättning. En

arbetsgivarorganisation kan helt eller delvis finansiera även

den del av verksamheten som avser annat än konfliktändamål med

obeskattade medel.

 Frågan om rätt till avdrag för medlemsavgift har utretts av

1944 års allmänna skattekommitté (PM 1.10.1946 med förslag till

ändrade regler angående avdragsrätt och skatteplikt för

medlemsavgifter vid taxeringen), skattelagssakkunniga (PM

2.12.1958 angående avdragsrätt vid beskattningen för vissa

medlemsavgifter och bidrag) och 1972 års skatteutredning (SOU

1977:91 Översyn av skattesystemet). Endast den första

utredningen ledde till ett förslag från regeringen om

lagstiftning (prop. 1949:173 om viss avdragsrätt för fack-

föreningsavgifter). Propositionen avslogs emellertid av

riksdagen.

 Vidare har frågan om avdragsrätt för medlemsavgifter till ar-

betsgivarorganisationer tagits upp i en promemoria utarbetad

inom budgetdepartementet (Ds B 1980:3). Inte heller detta

förslag ledde till lagstiftning. Frågan om avdragsrätt för

fackföreningsavgifter behandlades därefter av skatteutskottet i

betänkandet SkU 1981/82:2. Utskottet förutsatte att en

proposition förelades riksdagen i ämnet. Propositionen

resulterade i att skattereduktion för fackföreningsavgift

infördes fr.o.m. 1984 års taxering (prop. 1982/83:50, SkU15, SFS

1982:1193).

 Slutligen har frågan om arbetsgivares kostnader för or-

ganisationsverksamhet och skattereduktion för fack-

föreningsavgift behandlats i utredningen om reformerad

inkomstbeskattning (RINK, SOU 1989:33). RINK föreslog vissa

justeringar av skattereduktionen men inte någon förändring av

arbetsgivares avdragsrätt för medlemsavgifter. Propositionen,

som godtogs av riksdagen, utformades helt i linje med RINK:s

förslag (prop. 1989/90:110, SkU30, SFS 1990:667). Senare under

år 1990 skedde vissa korrigeringar av reglerna (1990/91:SkU10,

SFS 1990:1456). De nya reglerna kommer - med hänsyn till att

skattereduktionen numera tagits bort - att tillämpas endast vid

1992 års taxering.

3.1 1944 års allmänna skattekommitté

Frågan om den skattemässiga behandlingen av avgifter till

arbetsgivarorganisationer borde enligt 1944 års allmänna

skattekommitté även fortsättningsvis lösas på sätt som dittills

skett i praxis, dvs. avdrag borde medges för avgifterna. Med

hänsyn till att avgifter till fackföreningar och

arbetsgivarorganisationer hade likartad karaktär var det enligt

kommittén

mest logiskt om beskattningen skedde efter en och samma princip.

Avdrag borde därför medges även för fackföreningsavgifter.

Kommittén föreslog vidare att avdragsrätt skulle föreligga för

avgifter till olika bransch- och yrkesföreningar. Någon ändring

i beskattningen av föreningarna föreslogs inte.

 I propositionen (prop. 1949:173), som gick utöver

kommittéförslaget, föreslogs även att såväl fackföreningar som

arbetsgivarföreningar skulle bli skattskyldiga för influtna

medlemsavgifter. Föreningarna skulle å andra sidan få avdrag

dels för all fondering till särskild konfliktfond och

utbetalning av konfliktstöd, dels för alla egentliga kostnader

för föreningsverksamheten. Propositionen avslogs av riksdagen på

grund av att avdragsrätten för kostnader skulle kunna medföra

svårigheter vid tillämpningen.

3.2 Skattelagssakkunniga

Skattelagssakkunniga föreslog år 1958 i en promemoria om

avdragsrätt vid beskattningen för vissa medlemsavgifter och

bidrag bl.a. en avdragsrätt för avgifter till

arbetsgivarföreningar och branschorganisationer. Avdragsrätten

skulle motsvaras av skatteplikt för influtna avgifter hos

mottagande förening.

 I propositionen (prop. 1959:137) uppgav departementschefen att

frågan om avdragsrätt för medlemsavgifter inrymde åtskilliga

problem och borde underkastas mer ingående överväganden än som

dittills skett. Departementschefen var inte beredd att ta någon

slutlig ståndpunkt.

3.3 1972 års skatteutredning

1972 års skatteutredning föreslog i sitt slutbetänkande Översyn

av skattesystemet (SOU 1977:91) att medlemsavgift till

fackförening skulle vara avdragsgill vid taxeringen. Mot

bakgrund av att utfallande konfliktbidrag skulle förbli

skattefria föreslogs att endast den del av avgiften som gick

till annan facklig verksamhet än konfliktersättningar skulle

vara avdragsgill. Denna del bestämdes schablonmässigt till 50 %

av erlagd avgift, dock högst 300 kronor.

 Något förslag om avdragsrätt för fackföreningsavgifter togs

inte med i propositionen (prop. 1978/79:160). Enligt

departementschefen kunde flera invändningar resas mot det

förslag som 1972 års skatteutredning lagt fram.

Departementschefen framhöll emellertid att den nuvarande

skillnaden i den skattemässiga behandlingen av

fackföreningsavgifter och avgifter till vissa ar-

betsgivarorganisationer inte var tillfredsställande. Det låg

enligt departementschefen nära till hands att i den situationen

ytterligare begränsa avdragsrätten för avgifter till

arbetsgivarorganisationer. Denna fråga borde emellertid först

utredas närmare.

3.4 Budgetdepartementets promemoria 1980

Frågan om avdragsrätt för medlemsavgifter till ar-

betsgivarorganisationer togs upp i promemorian Ds B 1980:3

utarbetad inom budgetdepartemen

tet. I departementspromemorian, som inte ledde till

lagstiftning, diskuterades två vägar att uppnå likformighet i

den skattemässiga behandlingen av medlemsavgifter till

fackföreningar och arbetsgivarföreningar. Den ena var att

begränsa arbetsgivarnas avdragsrätt för avgifter till

arbetsgivarföreningar. Den andra var att slopa avdragsrätten

helt.

 Det första alternativet innebar att skatteplikten behölls för

konfliktunderstöd som arbetsgivare uppbar. Å andra sidan medgavs

avdrag endast för den del av medlemsavgiften som användes för

konfliktändamål. Den del av avgiften som avsåg att täcka

kostnaderna för föreningens övriga verksamhet beskattades genom

att inte vara avdragsgill. En lösning av detta slag förhindrade

också att obeskattade medel användes för ändamål som var

ovidkommande för den försäkringsmässiga verksamhet som motiverat

avdragsrätten.

 Ett problem var enligt promemorian att den andel av

medlemsavgiften som var tillgänglig för konfliktändamål var

högst olika inom de olika organisationerna. En del

organisationer hade stora konfliktfonder medan andra hade inga

eller så gott som inga. Den andel av avgifterna som var avsedd

för konfliktändamål varierade också från år till år. Av promemo-

rian framgår att avdraget av praktiska skäl borde bestämmas till

samma andel av betalda avgifter oberoende av

föreningstillhörighet. En sådan schablonregel inbegrep

emellertid även avgifter till de arbetsgivarföreningar vilkas

avgifter inte var avdragsgilla. Mot bakgrund av dessa

omständigheter var det enligt promemorian knappast möjligt att

fastställa avdragets storlek schablonmässigt till viss bråkdel

av den betalda medlemsavgiften. I stället torde en regel få

införas som tog hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet.

En bestämmelse som medgav avdrag för medlem i

arbetsgivarförening med så stor del av betald avgift som av den

ifrågavarande föreningen kunde anses användas för

konfliktändamål blev enligt promemorian sannolikt mycket

svårtillämpad. Ett sådant system förutsatte nämligen att

organisationerna varje år lämnade sina medlemmar uppgift om

andelstalet. Beräkningen av detta andelstal kunde inrymma vissa

problem och måste i vart fall kontrolleras.

 Det andra alternativet som togs upp var att hantera avgifter

till arbetsgivarföreningar på motsvarande sätt som avgifter till

fackföreningar. Det innebar att avdrag vägrades för betalda

medlemsavgifter medan uppburet konfliktunderstöd blev

skattefritt. En regel av detta slag tillgodosåg i hög grad

önskemålet om samordning av avdragsrätt och skatteplikt för

belopp som betalas till och från arbetsgivar- och ar-

betstagarorganisationer. Vidare bortföll problemet hur man

skulle undvika att obeskattade medel användes för ändamål som

var för föreningen som sådan ovidkommande. Framför allt framhöl-

ls i promemorian att regeln ur taxeringssynpunkt var synnerligen

enkel och lättillämpad.

 I promemorian behandlades vidare de övergångsproblem som en

skattefrihet för konfliktbidrag innebar. Inom

arbetsgivarföreningar, vilkas avgifter ansetts avdragsgilla vid

medlemmarnas taxeringar, skulle komma att finnas fonder som

byggts upp av obeskattade medel. Utgående bidrag från sådan fond

skulle alltså komma att bli helt

obeskattade. Med hänsyn till de svåra praktiska problem som

kunde uppkomma med ett system med dubbla fonder borde enligt

promemorian särskilda övergångsregler undvaras. Vidare framgick

att fonder uppbyggda av obeskattade medel fanns främst hos SAF.

Medlemsavgifter till organisationer vid sidan av SAF ansågs i

allmänhet inte avdragsgilla vid medlemmarnas taxering. I dessa

fall tedde sig en beskattning direkt omotiverad. Slutligen

underströks i promemorian att inga konfliktfonder var uppbyggda

helt av medlemsavgifter.

 Efter att ha övervägt de nämnda alternativen till lösningar

förslogs i promemorian bestämmelser som innebar att avdrag i

intet fall skulle medges för medlemsavgifter till

arbetsgivarorganisationer. Å andra sidan räknades

konfliktersättning som vid arbetskonflikt utgick från en sådan

organisation inte som skattepliktig intäkt. I promemorian

förutsattes att förslagen ledde till vissa organisatoriska

förändringar av arbetsgivarföreningarnas verksamhet.

 Förslagen i promemorian mottogs negativt av i stort sett

samtliga remissinstanser.

 Såväl de myndigheter som de arbetsgivarföreträdare som yttrat

sig i ärendet kritiserade förslaget i första hand på grund av

att det stred mot grunderna för företagsbeskattningen. Det

anfördes att vissa av de utgifter som avgifterna var avsedda att

täcka var av sådan art att de var att anses som avdragsgilla om-

kostnader i den skattskyldiges verksamhet. Enligt bl.a.

riksskatteverket (RSV) överensstämde det vidare med principerna

för beskattningen att en ersättning som avsåg att täcka ett

inkomstbortfall utgjorde skattepliktig intäkt. Flera

remissinstanser påpekade att förslaget kunde neutraliseras genom

organisatoriska förändringar hos föreningarna. RSV m.fl. ansåg

vidare att särskilda övergångsregler var nödvändiga. Allmänna

ombudet för mellankommunala mål (AO) förordade det alternativet

i promemorian som innebar att avdrag medgavs endast för den del

av avgiften som användes till konfliktändamål. Tekniskt kunde

förslaget enligt AO konstrueras så att avdragsrätt medgavs för

utbetalning till ett särskilt för ändamålet bildat bolag, som

endast fick ta emot och förvalta konfliktmedel från

medlemsföretag samt betala ut medel i anledning av

arbetskonflikt. Fråga var alltså om ett bolag som hade en

renodlad försäkringsfunktion. För den händelse reglerna borde

ändras förordade näringslivet en lösning enligt prop. 1949:173

(se avsnitt 3.1).

3.5 Skattereformen

Utredningen om reformerad inkomstbeskattning (RINK) föreslog

inte några ändringar beträffande arbetsgivares avdragsrätt för

kostnader för organisationsverksamhet (SOU 1989:33 III s. 129

ff). Med hänsyn till detta föreslogs inte heller att skat-

tereduktionen för fackföreningsavgifter avskaffades. Vissa

förändringar av skattereduktionen föreslogs dock.

 Från basbreddningssynpunkt ansåg RINK att det kunde finnas

anledning att begränsa såväl arbetsgivares avdragsrätt för

kostnader för

organisationsverksamhet som anställdas skattereduktion för fack-

föreningsavgift.

 RINK övervägde de alternativ för en likabehandling av

arbetstagar- och arbetsgivarorgansiationer som behandlades i

1980 års departementspromemoria. Den kritik som framförts mot

alternativet med slopad avdragsrätt för arbetsgivares avgifter

till arbetsgivarorganisationer var enligt RINK fortfarande

bärkraftig. RINK diskuterade även en begränsad avdragsrätt med

den inriktning som övervägts i den nämnda promemorian. Även den

tekniska lösning som AO lagt fram i sitt remissvar (se avsnittet

ovan) behandlades. RINK fann nackdelar också med denna modell.

Avslutningsvis konstaterade RINK att det fanns avsevärda

tekniska problem med att införa en begränsad avdragsrätt.

 I propositionen anfördes att det fanns starka skäl för att inte

begränsa eller helt slopa arbetsgivares avdragsrätt för

medlemsavgifter. Någon ändring föreslogs därför inte av

avdragsrätten. Mot denna bakgrund avskaffades inte heller

skattereduktionen för fackföreningsavgift utan vidtogs endast

vissa justeringar (prop. 1989/90:110 s 368 ff.). Riksdagen

beslutade i enlighet med förslaget i propositionen

(1989/90:SkU30, SFS 1990:667).

4 Arbetsgivarnas organisationer

I detta avsnitt behandlas inte Statens arbetsgivarverk (SAV) och

inte heller kommunförbunden (Svenska kommunförbundet och

Landstingsförbundet). Dessa organ är betydelsefulla företrädare

för arbetsgivarsidan vid avtalsförhandlingar. Frågan om

avdragsrätt för medlemsavgifter saknar emellertid betydelse i

dessa fall.

 Uppgifterna i följande avsnitt har lämnats av Svenska Ar-

betsgivareföreningen, Arbetsgivarföreningen SFO och Kommunala

Företagens Samorganisation.

4.1 Svenska Arbetsgivareföreningen

Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) är huvudorganisation för 35

arbetsgivareförbund. Förbunden hade vid utgången av år 1991

sammanlagt 45 206 medlemmar. Dessa medlemmar hade vid samma tid

ca 1 307 000 anställda. Varje enskild arbetsgivare som inträder

som medlem i ett av förbunden blir samtidigt delägare i SAF och

skall betala avgifter såväl till sitt förbund som till SAF.

 Enligt stadgarna åligger det SAF att vid arbetskonflikt lämna

delägare i föreningen ersättning för skada. Av de till SAF

anslutna förbunden har även Handelns Arbetsgivareorganisation

och Sveriges Verkstadsförening lämnat sådant understöd till sina

medlemmar. Även andra förbund kan göra detta. Under

femårsperioden 1987 - 1991 har SAF utbetalat sammanlagt 995

miljoner kronor som konfliktersättningar. Under samma tid har

som konfliktersättningar utbetalats från Handelns

Arbetsgivareorganisation 350 000 kronor och från Sveriges

Verkstadsförening ca 150 miljoner kronor.

 Delägarna i SAF betalar avgifter till föreningen i förhållande

till de anställdas löner. År 1991 uttogs delägaravgifter med

0,38 % av 1990 års lönesumma för arbetare och övriga anställda.

Totalt uppgick delägaravgifterna 1991 till 790 miljoner kronor.

För 1992 har procenttalet för avgifterna sänkts till 0,28 %.

Delägaravgiften till SAF för år 1992 beräknas till 610 miljoner

kronor. Delägaravgiften är en årsavgift som betalas halvårsvis.

Faktureringen för första halvåret görs i maj och för andra

halvåret i september. Faktureringar förekommer därutöver främst

på grund av att nya delägare tillkommer. Bas för beräkningen är

årets budget som fastställs i januari.

 Skillnaden mellan summan av delägaravgifter och

kapitalavkastning (efter skatt) å ena sidan och SAF:s löpande

utgifter å andra sidan tillförs en särskild "försäkringsfond".

Denna fond används för att betala ut ersättning till delägare

som gör förluster till följd av arbetskonflikter. Fonden

beräknas vid utgången av år 1991 till 5 350 miljoner kronor

(bokfört värde), vilket motsvarar ett marknadsvärde på ca 8 000

miljoner kronor. Handelns Arbetsgivareorganisation och

Verkstadsföreningen har inrättat liknande fonder för

kompletterande konfliktersättningar till medlemmar i respektive

förbund. Sveriges Verkstadsförenings fond är den största och

uppgår till 970 miljonor kronor och Handelns

Arbetsgivareorganisations fond till drygt 100 miljoner kronor.

 För varje delägare i SAF skall vidare årligen fastställas ett

s.k. ansvarighetsbelopp motsvarande 3 % av lönesumman under

föregående år. Delägaren har att lämna en garantiförbindelse

att, utöver delägaravgift, till föreningen eller order inbetala

en summa som motsvarar hans ansvarighetsbelopp. Delägarnas

ansvarighetsbelopp bildar tillsammans föreningens s.k.

garantifond, vilken alltså inte motsvaras av några tillgångar

hos SAF. Ansvarighetsbeloppet får, då så erfordras för utgivande

av konfliktersättning, uppsägas till betalning efter beslut av

föreningens fullmäktige. SAF:s garantifond uppgick vid utgången

av år 1991 till 6 255 miljoner kronor.

 Förbundsavgifterna, som utgår vid sidan av delägaravgifterna

till SAF, varierar i storlek mellan de olika förbunden. Även

dessa avgifter baseras i allmänhet på medlemmarnas

lönekostnader. Totalt uppgick förbundsavgifterna år 1991 till ca

525 miljoner kronor. Dessa avgifter svarade härigenom år 1991

för ca 40 % av det sammanlagda avgiftsuttaget på ca 1 315

miljoner kronor inom SAF och dess förbund. Det inbördes stor-

leksförhållandet mellan å ena sidan förbundsavgifterna och å

andra sidan delägaravgifterna har varierat inom tämligen små

gränser.

 Under perioden 1987 - 1991 har i genomsnitt drygt 73 % av SAF:s

intäkter - delägaravgifterna och avkastningen från

konfliktfonden netto efter skatt - använts för konfliktändamål.

Till konfliktändamål har härvid ansetts gå inte bara utbetalda

konfliktersättningar utan också det överskott av SAF:s

verksamhet som lagts till den s.k. försäkringsfonden. Eftersom

avgiftsuttaget till SAF för år 1992 fastställts till ca 610

miljoner kronor och kostnaderna för verksamheten 1992 beräknas

bli

ca 500 miljoner kronor och kapitalavkastningen till ca 200

miljoner kronor (före reavinster) blir avsättningen för

konfliktändamål 38 %.

4.2 Arbetsgivarföreningen SFO

Arbetsgivarföreningen SFO bildades år 1970 för att tillgodose

behovet av samordning av de statsägda företagens uppträdande som

arbetsgivarparter. Under 1980-talet breddades SFO genom att även

ideella föreningar och privatägda företag kunde ansluta sig.

Medlemsutvecklingen har under de 20 åren varit stigande och

fortsätter att stiga även på 1990-talet. Antalet anslutna

medlemsföretag i SFO uppgick i februari 1992 till 1 300.

Medlemmarna hade omkring 110 000 anställda.

 Den service SFO tillhandahåller sina medlemmar omfattar bl.a.

rådgivning i det löpande personalarbetet, t.ex. avseende löner,

allmänna anställningsvillkor och medbestämmande. Rådgivning sker

också i arbetsmiljöfrågor och frågor om företagshälsovård. SFO:s

förhandlare medverkar vid avtalsförhandlingar, handlägger

tvister som inte kan avgöras på lokal nivå och tillhandahåller

statistik för jämförelser på riks- och branschnivå. Utbildning i

olika arbetsgivarfrågor bedrivs genom egen kursverksamhet och

medverkan sker även i företagsanspassad utbildning.

 SFO har enligt stadgarna bl.a. att lämna medlem ersättning på

grund av arbetskonflikt. För detta ändamål finns en

konfliktfond. Stämman beslutar om fondens storlek och om på

vilket sätt fonden skall tillföras medel.

 Medlemmarna i SFO betalar en avgift som är baserad på den

totala lönesumman inom företaget. År 1991 var avgiften 0,4 % av

lönesumman föregående år. Under år 1991 uppgick

medlemsavgifterna till totalt drygt 61 miljoner kronor. En del

av medlemsintäkterna avsätts till fonden för konfliktändamål.

Det bokförda värdet av dessa fonder var vid 1990 års utgång

drygt 175 miljoner kronor. Det verkliga värdet är högre. Vidare

utfärdar varje medlem en garantiförbindelse som innebär att

medlemmen vid konflikt kan åläggas att betala ett ansvarsbelopp

till SFO. Ansvarsbeloppet har genom åren varit 0 kronor.

4.4 Kommunala Företagens Samorganisation

Kommunala Företagens Samorganisation (KFS) bildades i oktober

1988 för att tillgodose behovet av samordning av de kommunalägda

företagens uppträdande som arbetsgivarparter. Antalet anslutna

medlemsföretag i KFS uppgick i januari 1992 till ca 200.

Medlemmarna hade omkring 13 000 anställda. Medlemskap kan

erhållas av företag/

sammanslutning som bedriver verksamhet inom det kommunala kom-

petensområdet. Efter stadgeändring under år 1991 kan KFS ta emot

även företag med blandat ägande.

 KFS årsstämma 1991 beslutade att inrätta en skadereg-

leringsfond för skydd vid konflikter. Stämman beslutar om

fondens storlek och om sättet att tillföra fonden medel. Av 1990

års överskott avsattes 900 000 kronor till fonden. Vidare skall

fonden tillföras räntan under året och

del av 1991 års överskott. Därefter skall utvärderas om

storleken på fonden är tillräcklig. Konfliktersättning utbetalas

efter beslut av styrelsen. Medlemsavgiften uppgår till 0,35 % på

medlemsföretagets totalt utbetalda bruttolön för närmast

föregående år, dock maximalt 11 basbelopp. Under år 1991 uttogs

avgifter med sammanlagt 4,5 miljoner kronor. För år 1992

beräknas avgifterna till 6,5 miljoner kronor, varav ca 600 000

kronor går till den ideella föreningen KFS och resten till KFS

Företagsservice AB.

4.5 Övriga arbetsgivarorganisationer

Vid sidan av SAF, SAV, SFO, kommunförbunden och KFS finns en rad

arbetsgivarorganisationer. Dessa är verksamma inom den enskilda

sektorn, den kooperativa sektorn och inom folkrörelserna. Enligt

stadgarna torde medlemmarna i dessa föreningar ofta ha rätt till

konfliktersättning. Föreningarna torde dock i allmänhet använda

endast en obetydlig del av influtna medlemsavgifter för sådant

ändamål.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - -

Förteckning över remissinstanser som avgett yttrande

över finansdepartementets promemoria om avdragsrätt

för medlemsavgifter till arbetsgivarorganisationer

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av riksskat-

teverket (RSV), Arbetsgivarföreningen SFO, Bankinstitutens Ar-

betsgivareorganisation (BAO), Fastighetsarbetsgivarnas Förbund

(FF), Kommunala Företagens Samorganisation (KFS), Kooperationens

Förhandlingsorganisation (KFO), Landsorganisationen i Sverige

(LO), Lantbrukarnas Riksförbund (LRF), Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges Hotell- och

Restaurangförbund SHR, Sveriges Industriförbund, Tidningarnas

Arbetsgivareförening (TA) och Tjänstemännens centralorga-

nisation (TCO).

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

 Härigenom föreskrivs att punkt 1 av anvisningarna till 20 §

kommunalskattelagen (1928:370) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Anvisningar

 till 20 §

 1.1 Till skattskyldigs lev- 1. Till skattskyldigs lev-

nadskostnader, för vilka avdrag nadskostnader, för vilka avdrag

enligt denna paragraf ej enligt denna paragraf ej

medges, räknas bland annat medges, räknas bland annat

premier för egna personliga premier för egna personliga

försäkringar och avgifter till försäkringar, avgifter till

kassor, föreningar och andra kassor, föreningar och andra

sammanslutningar, i vilka den sammanslutningar, i vilka den

skattskyldige är medlem. Avd- skattskyldige är medlem, samt

rag får dock göras för sådana avgifter till arbetsgivar-

premier och avgifter i den organisationer till den del av-

omfattning som anges i 33 §, 46 gifterna beräknas avse annat än

§ 2 mom., punkterna 21 och 23 medel för konfliktändamål. Avd-

av anvisningarna till 23 § och rag får dock göras för sådana

punkt 6 av anvisningarna till premier och avgifter i den

33 §. omfattning som anges i 33 §, 46

 § 2 mom., punkterna 21 och 23

 av anvisningarna till 23 § och

 punkt 6 av anvisningarna till

 33 §.

 Utgifter för representation och liknande ändamål är att hänföra

till omkostnader i förvärvskälla endast om de har omedelbart

samband med verksamheten, såsom då fråga uteslutande är om att

inleda eller bibehålla affärsförbindelser och liknande eller då

utgifterna avser jubileum för företaget, invigning av mera

betydande anläggning för verksamheten, stapelavlöpning eller

jämförliga händelser eller då utgifterna är att hänföra till

personalvård. Avdrag medges i det enskilda fallet inte med

större belopp än som kan anses skäligt och inte i något fall för

utgifter för spritdrycker och vin. Avdrag för måltidsutgifter

medges normalt inte med större belopp än som motsvarar skäliga

utgifter för lunch.

 Till kostnader för hälsovård, sjukvård samt företagshälsovård,

för vilka avdrag inte medges enligt denna paragraf, räknas

 kostnader för hälso- och sjukvård för vilken ersättning inte

utges enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring i den mån

kostnaderna inte avser antingen sjuk- och tandvårdskostnader som

uppkommer vid insjuknande

1Senaste lydelse 1990:650.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

i samband med tjänsteförrättning utomlands eller sjuk- och

tandvårdskostnader för anställd som inte är försäkrad enligt

lagen om allmän försäkring,

 kostnader för företagshälsovård som inte uppfyller villkoren

för bidrag enligt förordningen (1985:326) om bidrag till

företagshälsovård samt

 kostnader för sådan verksamhet som avser rehabilitering eller

liknande och som inte bedrivs efter grunder som fastställs i

kollektivavtal mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992 och tillämpas första

gången vid 1993 års taxering. Äldre föreskrifter tillämpas dock

fortfarande vid 1993 års taxering i fråga om avgifter som avser

tiden före den 1 januari 1992.

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-03-18

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet

Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet Anders Swartling.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 12 mars 1992 har

regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta

lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i kommunal-

skattelagen (1928:370).

 Förslaget har inför lagrådet föredragits av kanslirådet Eva

Lagebrant Torén.

 Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

I remissen föreslås att avdragsrätten för avgift till arbets-

givarorganisation till den del den inte avser konfliktändamål

skall avskaffas. Förslaget gäller även avgifter som avser tid

före ikraftträdandet av lagändringen men efter den 31 december

1991. Detta innebär att ändringarna skulle få en sådan retro-

aktiv verkan som avses i 2 kap. 10 § andra stycket första

meningen regeringsformen.

 Bestämmelsen i nyssnämnda stycke, som infördes år 1979,

innefattar ett förbud mot stiftande av skatte- och avgiftslag

som har retroaktiv verkan. Från förbudet kan - såvitt här är av

intresse - göras undantag när riksdagen finner detta vara

påkallat av särskilda skäl och ett förslag om retroaktivitet

från regeringen eller ett riksdagsutskott föreligger när den

omständighet som utlöser skatt- eller avgiftsskyldigheten

inträffar. Med ett sådant förslag jämställes ett meddelande i

skrivelse från regeringen till riksdagen om att ett sådant

förslag är att vänta.

 I propositionen med förslag till bestämmelsen i nämnda andra

stycke anförde föredragande statsråd bl.a. (prop. 1978/79:195 s.

55) att det var ett rättssäkerhetsintresse av vikt att skatte-

lagar inte utan starka skäl gavs tillbakaverkande kraft. Han

uttalade vidare att i en tid då en stor och växande andel av

medborgarnas inkomster tas ut i skatt för gemensamma ändamål

kraven skärps på att skatteuttagets fördelning på olika grupper

uppfattas som rättvis och att detta självklart nödvändiggör

bl.a. effektiva ingripanden mot skattefusk och skatteflykt och

en successiv översyn av skattesystemet. Samtidigt framhöll han

att ändringarna måste ske på ett för de enskilda medborgarna

godtagbart sätt.

 Beträffande frågan om undantag från förbudet mot retroaktiv

lagstiftning åberopades i propositionen vad rättighetsskydds-

utredningen hade anfört i sitt betänkande Förstärkt skydd för

fri- och rättigheter (SOU 1978:34 s. 161) om att riksdagen vid

flera tillfällen hade ansett att viss retroaktiv tillämpning av

nya skatteregler var nödvändig. Enligt utredningen hade det då

regelmässigt varit fråga om att sätta stopp för förfaranden som

regeringen och riksdagen hade ansett innebära kring gående av

gällande skattelag. Utredningen pekade på att det var ett

samhällsintresse av vikt att lagstiftaren kunde handla snabbt,

sedan han

väl fått upp ögonen på ett oförutsett och inte önskvärt sätt att

utnyttja gällande skatteregler och i princip hade beslutat sig

för att ändra dessa. Enligt utredningen skulle det vara direkt

stötande om just en sådan omständighet som att regeringen lade

fram en proposition med förslag till lag som hindrar ett visst

slag av kringgåendetransaktioner till följd av ett undantagslöst

retroaktivitetsförbud skulle leda till en ökning av sådana

transaktioner fram till dess att lagen har trätt i kraft.

Statsrådet delade kommitténs uppfattning (a. prop. s. 56) att

ett undantag från retroaktivitetsförbudet var motiverat för de

sålunda berörda fallen.

 Rättighetsskyddsutredningens förslag till bestämmelse i 2 kap.

10 § andra stycket regeringsformen hade väsentligen samma

innehåll som bestämmelsen nu har. I sammanfattningen av sitt

förslag i denna del uttalade rättighetsskyddsutredningen (a.a.

s. 17) att undantaget syftade till att förebygga sådana orätt-

visor som kan uppkomma som en följd av att föreliggande legala

möjligheter till skatteflykt utnyttjas efter det att det har

blivit känt att lagändring förbereds. En viss modifiering av

detta uttalande kan spåras i specialmotiveringen till den

föreslagna bestämmelsen, där utredningen anförde att med

undantaget från retroaktivitetsförbudet avsågs främst lagstift-

ningsingripanden mot skatteflykt och kringgående av skattelag.

 Utöver det nu redovisade ger förarbetena inte någon belysning

av frågan vad som skall anses innefattat i det i bestämmelsen

uppställda kravet på att riksdagen skall finna att särskilda

skäl påkallar ett undantag från retroaktivitetsförbudet. Det

anförda ger intryck av att det varit möjligheten att ställa upp

hinder för skatteflykt eller kringgående av skattelag som varit

i blickpunkten vid utformandet av undantaget, men något direkt

uttalande av denna innebörd finns i vart fall inte i proposi-

tionen. På sina håll i litteraturen synes dock den ståndpunkten

ha intagits att det är uteslutande i angivna fall som undantaget

gäller (Petrén/Ragnemalm Sveriges grundlagar, 1980 s. 66; jfr

Holmberg/Stjernquist Grundlagarna, 1980 s. 109 f som inte synes

redovisa någon bestämd slutsats i frågan).

 Förslaget om viss retroaktiv tillämpning i det nu föreliggande

lagstiftningsärendet har inte som motiv att hindra skatteflykt

eller kringgående av skattelag. Det får i stället sättas i

samband med det upphävande vid utgången av år 1991 av lagen

(1982:1193) om skattereduktion för fackföreningsavgift som

riksdagen beslutade i december 1991 i anledning av regeringens

proposition 1991/92:48. I denna proposition meddelade regeringen

att den avsåg att återkomma till riksdagen med förslag om

avskaffande av arbetsgivares avdragsrätt för avgift till

arbetsgivarorganisation, som avsåg tiden efter den 31 december

1991, till den del den inte avsåg konfliktändamål. I proposi-

tionen i övrigt liksom i skatteutskottets betänkande vari

propositionsförslaget tillstyrkes och i den debatt som föregick

riksdagens beslut framhölls i olika sammanhang det samband som

ansågs föreligga mellan avdragsrätten för fackföreningsavgifter

och arbetsgivares rätt till avdrag för avgift till arbetsgivar-

organisation. Värt att anmärka i sammanhanget är att skat-

teutskottets majoritet tillstyrkte propositionen med hänvisning

till den statsfinansiella

situationen och till att regeringen under våren 1992 skulle

komma att lägga fram motsvarande förslag i fråga om arbetsgivar-

nas organisationskostnader (1991/92:SkU8 s. 16).

 Att de tidigare berörda uttalandena i förarbetena till det här

diskuterade undantaget från retroaktivitetsförbudet i 2 kap. 10

§ andra stycket regeringsformen ger anledning anta att undan-

taget i främsta rummet skall kunna utnyttjas vid sådana situa-

tioner av skatteflykt och skatteundandragande som diskuterades

vid förbudets tillkomst, torde inte kunna anses innebära att

dess tillämpning i varje annan situation skulle vara utesluten.

Undantaget har också ansetts tillämpligt i en något vidare

omfattning än förarbetena sålunda antyder, t.ex. när det med

hänsyn till den samhällsekonomiska balansen ansågs nödvändigt

att genom lag om särskild vinstskatt, m.m. minska företagens

likviditet och lönebetalningsförmåga (prop. 1988/89:132). Enligt

lagrådets mening står det dock klart att en betydande restrik-

tivitet måste iakttas när fråga uppkommer om dess tillämpning i

andra fall. Med hänsyn till det tidigare anförda anser lagrådet

att den situation som föreligger i det nu aktuella lagstift-

ningsärendet kan anses falla inom ramen för en sådan restriktiv

tillämpning av undantaget.

 Innebörden av den föreslagna ändringen av avdragsreglerna synes

kunna sammanfattas enligt följande. Avgifter till arbets-

givarorganisationer skall i fortsättningen vara avdragsgilla

endast till den del de avser medel för konfliktändamål. Den

enskilde arbetsgivaren har rätt - men är inte skyldig - att vid

avdragsberäkningen falla tillbaka på en hjälpregel (i remis-

sprotokollet kallad individuell schablonmetod) som innebär att

fördelningen av avgiften på konfliktändamål och andra ändamål

görs med hjälp av ett andelstal som bygger på uppgifter i

organisationens budget. Skattemyndigheten skall dock kunna

frångå denna beräkning om den på grund av särskilda omständig-

heter framstår som orealistisk. Oavsett om avdragsberäkningen

grundas på det budgeterade eller det faktiska utfallet skall vid

beräkningen förutsättas att inbetalda avgifter i första hand tas

i anspråk för organisationens kostnader för annat än konflikt-

ändamål och, får det förutsättas, kapitalförvaltning.

 I det remitterade lagförslaget har de nya reglerna tagits in i

första stycket av punkt 1 av anvisningarna till 20 § kommunal-

skattelagen. Förekomsten av en hjälpregel har inte mer än

antytts genom en föreskrift som gör avdragsrätten beroende av

vad avgiften "beräknas" avse. Den nyss berörda principen för

avräkning mot organisationens kostnader återspeglas inte i

lagtexten.

 Enligt lagrådets mening är det önskvärt att huvudprinciperna

för avdragsberäkningen kommer till tydligare uttryck i lagtex-

ten. Av systematiska skäl är det lämpligt att samla de nya

reglerna i ett nytt andra stycke i anvisningspunkten. Lagrådet

föreslår att det nya stycke ges följande lydelse:

 "Bestämmelserna i första stycket gäller inte avgifter till ar-

betsgivarorganisationer. Beträffande sådana avgifter gäller att

avdrag medges till den del avgifterna avser medel för konflikt-

ändamål. Bedömningen av vad avgifterna avser får grundas på

uppgifter i organisationens budget om

inte särskilda skäl talar mot det. Vid bedömningen skall dock

avgifterna alltid i första hand avräknas mot kostnaderna för den

övriga organisa-tionsverksamheten."