Regeringens proposition

 1993/94:71

 om ändringar i trafikskadelagen m.m.

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag

 som har tagits upp i bifogade utdrag ur

 regeringsprotokollet den 7 oktober 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 Enligt 16 § trafikskadelagen (1975:1410) ansvarar

 samtliga trafikförsäk-ringsanstalter solidariskt

 för den trafikskadeersättning som skulle ha

 betalats från trafikförsäkringen för ett

 motordrivet fordon vars identitet inte kan

 fastställas. Från den 1 januari 1994 gäller att ett

 självriskbelopp om en tjugondedel av basbeloppet

 enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring skall

 räknas av från ersättningen för en sakskada. I

 propositionen föreslås att något självriskbelopp

 inte skall räknas av när okända fordon orsakar

 skador på renar.

 Enligt 14 § trafikskadelagen kan från ett fordons

 trafikförsäkring ersättning med anledning av en och

 samma händelse betalas med högst 300 miljoner

 kronor. I propositionen föreslås ett tillägg till

 denna bestämmelse för sådana fall där en skada har

 uppkommit i följd av trafik i Sverige med ett

 motordrivet fordon som är hemmahörande i något

 annat EES-land än Sverige. Tillägget går ut på att

 den skadelidande skall ha rätt att välja

 tillämpning av de föreskrifter om obligatorisk

 motorfordonsförsäkring som gäller i det land där

 fordonet hör hemma i stället för trafikskadelagens

 bestämmelser i detta avseende. Vidare föreslås en

 ny paragraf av innebörd att en svensk

 trafikförsäkring skall täcka ersättningsansvaret

 för skador i följd av trafik med motordrivna fordon

 enligt lagstiftningen om obligatorisk

 motorfordonsförsäkring i det EES-land där skadan

 inträffat. Detsamma föreslås gälla i fråga om en

 skada som tillfogas en medborgare i ett EES-land

 vid direkt färd mellan två EES-länder.

 Lagändringen beträffande självrisk (16 §) föreslås

 träda i kraft den 1 januari 1994. Övriga

 lagändringar föreslås träda i kraft den dag

 regeringen bestämmer.

 Propositionens lagförslag1Förslag tillLag om

 ändring i lagen (1992:1121) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1121)

 om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)[1] att 8

 a § trafikskadelagen skall utgå.

 **FOOTNOTES**

 [1] Lagen omtryckt 1977:949.

 2 Förslag tillLag om ändring i trafikskadelagen

 (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs i fråga om trafikskadelagen

 (1975:1410)[1]

 dels att 14 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall föras in en ny

 paragraf, 35 §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §[2]

 Från ett fordons trafikförsäkring utgår

 trafikskadeersättning med anledning av en och samma

 händelse med högst 300 miljoner kronor, ränta och

 ersättning för rättegångskostnader oräknade.

 Förslår beloppet ej till gottgörelse åt var och en

 som har rätt till ersättning ur beloppet, utgår i

 första hand ersättning för personskada.

 Ersättningarna till dem som ej kan beredas full

 gottgörelse nedsättes med samma kvotdel för var och

 en. Kan efter inträffat skadefall befaras att sådan

 nedsättning blir nödvändig, kan regeringen eller

 myndighet som regeringen bestämmer förordna att

 ersättning tills vidare skall utgå endast med viss

 kvotdel.

 Om skada uppkommer i

 följd av trafik här i

 landet med ett fordon som

 hör hemma i något av län-

 derna inom Europeiska

 ekonomiska samarbetsom-

 rådet, tillämpas på

 begäran av den skade-

 lidande i stället för

 första stycket de före-

 skrifter om obligatorisk

 motorfordonsförsäkring

 som gäller i det land där

 fordonet hör hemma.

 35 §

 Trafikförsäkring som

 meddelas enligt denna lag

 skall i fråga om skada

 som uppkommer i följd av

 trafik med ett

 motordrivet fordon i

 något annat land i Euro-

 peiska ekonomiska

 Nuvarande lydelse samarbetsområdet än

 Sverige, utöver vad som

 gäller om trafikska-

 deersättning enligt denna

 Föreslagen lydelse

 lag, täcka ersättning som

 enligt lagstiftningen i

 det land där skadan

 uppkommit skall omfattas

 av en obligatorisk motor-

 fordonsförsäkring. Detta

 gäller även i fråga om

 skada som uppkommer vid

 direkt färd mellan två

 länder som ingår i

 Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet, om

 skadan tillfogas en med-

 borgare i ett sådant

 land.

 Tillhör fordon som

 avses i första stycket

 svenska staten skall

 svenska staten i stället

 bära ersättningsansvaret.

 ____________________

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen

 bestämmer. I förhållande till Liechtenstein får

 regeringen sätta lagen i kraft vid en senare

 tidpunkt än i förhållande till övriga stater.

 **FOOTNOTES**

 [1] Lagen omtryckt 1977:949.

 [2] Senaste lydelse 1988:1246.

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1993:302) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs att 16 § trafikskadelagen

 (1975:1410)[1] i paragrafens lydelse enligt lagen

 (1993:302) om ändring i nämnda lag skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 §[2]

 Beträffande motordrivet fordon som med stöd av 4 §

 2 har undantagits från trafikförsäkringsplikt och

 som saknar trafikförsäkring svarar samtliga för-

 säkringsanstalter, som vid skadetillfället hade

 tillstånd att meddela trafikförsäkring, solidariskt

 för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått,

 om försäkring hade funnits.

 I fråga om fordon som är försäkringspliktigt men

 som saknar trafikförsäkring har de

 försäkringsanstalter som avses i första stycket

 samma ersättningsansvar som anges där. För sakskada

 som tillfogas den försäkringspliktige gäller dock

 detta ansvar endast i fall då fordonet brukades

 olovligen av annan och antingen ej var registrerat

 i bilregistret eller var avställt.

 De försäkringsanstalter De försäkringsanstalter

 som avses i första som avses i första

 stycket svarar även stycket svarar även

 solidariskt för den solidariskt för den

 trafikskadeersättning trafikskadeersättning som

 som skulle ha utgått skulle ha utgått från

 från trafikförsäkringen trafikförsäkringen för

 för motordrivet fordon motordrivet fordon vars

 vars identitet ej kan identitet ej kan

 fastställas. Från fastställas. Från

 ersättning för sakskada ersättning för sakskada

 skall därvid avräknas skall därvid avräknas ett

 ett belopp som svarar belopp som svarar mot en

 mot en tjugondedel av tjugondedel av det

 det basbelopp enligt basbelopp enligt lagen

 lagen (1962:381) om (1962:381) om allmän

 allmän försäkring som försäkring som gäller för

 gäller för det år då det år då skadehändelsen

 skadehändelsen in- inträffar. Vid skador på

 träffar. renar skall någon

 avräkning inte ske.

 **FOOTNOTES**

 [1] Lagen omtryckt 1977:949.

 [2] Senaste lydelse 1983:309.

 4 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1993:303) om ändring i

 lagen (1992:1121) om ändring i trafikskadelagen

 (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs att 8 § trafikskadelagen

 (1975:1410)[1] i paragrafens lydelse enligt lagen

 (1993:303) om ändring i lagen (1992:1121) om

 ändring i trafikskadelagen skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

 Trafikskadeersättning För person- eller

 utgår i fall som avses i sakskada som uppkommer i

 denna lag för person- följd av trafik här i

 eller sakskada som landet med motordrivet

 uppkommer i följd av fordon utgår trafikska-

 trafik med motordrivet deersättning i fall som

 fordon anges i denna lag.

 1. här i landet, Trafikskadeersättning

 2. i Belgien, Danmark, utgår i motsvarande fall

 Finland, Frankrike, också för skada som i

 Grekland, Irland, Is- följd av trafik utomlands

 land, Italien, med här i landet

 Liechtenstein, Lux- registrerat eller svenska

 emburg, Nederländerna, staten tillhörigt

 Norge, Portugal, motordrivet fordon till-

 Spanien, Storbritannien, fogas svensk medborgare

 Tyskland eller eller den som har hemvist

 Österrike, i Sverige.

 3. under direkt färd

 mellan två länder som

 avses i 1 eller 2, om

 skadan har tillfogats

 medborgare i ett land

 som avses i 1 eller 2,

 samt 4. i andra fall, om

 skadan har tillfogats

 svensk medborgare eller

 den som har hemvist i

 Sverige.

 I fall som avses i

 första stycket 2-4

 lämnas

 trafikskadeersättning

 dock endast om fordonet

 var registrerat här i

 landet eller tillhörde

 svenska staten.

 Trafikskadeersättning utgår ej för atomskada i

 fall då rätten att göra ersättningsanspråk gällande

 mot annan än innehavare av atomanläggning är

 inskränkt enligt 14 § atomansvarighetslagen

 (1968:45).

 **FOOTNOTES**

 [1]Lagen omtryckt 1977:949.

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7

 oktober 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

 statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN],

 Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 _____________

 Proposition om ändringar i trafikskadelagen m.m.

 1 Ärendet och dess beredningI proposition

 1992/93:8 om den svenska trafikskadelagens

 anpassning till EG:s regelverk m.m. behandlades

 frågan om anpassning av svensk rätt till tre

 EG-direktiv om motorfordonsförsäkring. I

 propositionen behandlades även ytterligare tre

 frågor som aktualiserats oberoende av frågan om

 EES-avtalet. Den första frågan rörde självrisk på

 ersättning vid sakskador som har orsakats av okända

 fordon. Förslaget i propositionen gick ut på att

 från ersättningen för en sakskada skulle räknas av

 ett belopp om en tiondedel av basbeloppet enligt

 lagen (1962:381) om allmän försäkring. Den andra

 frågan rörde försäkringsanstalters återkravsrätt

 enligt trafikskadelagen (1975:1410) avseende

 ersättning för skador som omfattas av

 produktansvarslagen (1992:18) och den tredje frågan

 rörde jämkning av skadestånd med anledning av

 skador på motordrivna fordon och med dessa

 befordrad egendom.

 Frågan om anpassning av trafikskadelagen till de

 tre nämnda EG-direktiven och frågan om

 återkravsrätt avseende ersättning för skador som

 omfattas av produktansvarslagen behandlades av

 riksdagen under hösten 1992 (se bet. 1992/93:LU7,

 rskr. 1992/93:45, SFS 1992:1121). De lagändringar

 som föranleds av EG-anpassning skall träda i kraft

 den dag regeringen bestämmer. Regeln om

 återkravsrätt trädde i kraft den 1 januari 1993.

 Efter beredning av propositionen i dess

 återstående delar hemställde lagutskottet i bet.

 1992/93:LU35 att riksdagen dels skulle med

 antagande av ett av utskottet framlagt förslag

 besluta att ett belopp som svarar mot en

 tjugondedel av basbeloppet enligt lagen om allmän

 försäkring skall räknas av vid sakskador orsakade

 av okända fordon, dels skulle avslå propositionens

 förslag om jämkning. Utskottet föreslog vidare att

 riksdagen skulle ge regeringen tillkänna att båda

 frågorna borde övervägas ytterligare.

 Riksdagen beslutade den 28 april 1993 i enlighet

 med betänkandet (se rskr. 1992/93:307).

 Jag skall nu ta upp den fråga om självrisk för

 sakskador orsakade av okända fordon som riksdagen

 behandlat i sitt tillkännagivande.

 Mot bakgrund av hur EG-direktiven har införlivats

 med den nationella lagen i andra länder skall jag

 också behandla en fråga om huruvida några av de

 just beslutade bestämmelserna i den svenska lagen

 (8 a §) bör ändras.

 Ett utkast till lagrådsremiss har lämnats för

 synpunkter till ett antal myndigheter och

 organisationer m.fl. Utkastet har diskuterats vid

 överläggningar i Justitiedepartementet den 2

 september 1993, då följande myndigheter och

 organisationer var företrädda: Finansinspektionen,

 Rikspolisstyrelsen, Trafikskadenämnden, Juridiska

 fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet,

 Trafikförsäkringsföreningen, Sveriges Försäkrings-

 förbund, Folksam, Länsförsäkringar AB, Trygg Hansa

 SPP, Advokatsamfundet, Motormännens Riksförbund,

 Svenska Samernas Riksförbund och Telia AB. Dessutom

 deltog f.d. justitierådet Ulf Nordenson.

 Minnesanteckningar från överläggningarna finns

 tillgängliga i lagstiftningsärendet

 (Justitiedepartementets diarienummer 93-2957).

 Skriftliga synpunkter på utkastet har lämnats av

 Konsumentverket och Svenska Kommunförbundet.

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 9 september 1993 att

 inhämta Lagrådets yttrande. De till Lagrådet

 remitterade förslagen bör fogas till protokollet i

 detta ärende som bilaga 1.

 Lagrådet har yttrat sig över förslagen. Yttrandet

 bör fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 2.

 Lagrådet har anfört att det finns fog för den

 tolkning av det tredje

 motorfordonsförsäkringsdirektivet som gjorts i

 lagrådsremissen. Lagrådet har därför i princip

 godtagit de sakliga lösningarna men har i några

 avseenden föreslagit en annan lagteknisk lösning.

 Som framgår av det följande ansluter jag mig i

 vissa delar till Lagrådets synpunkter. På ett par

 punkter förordar jag dock andra lösningar än vad

 Lagrådet föreslagit. Jag återkommer till Lagrådets

 yttrande i specialmotiveringen till ändringarna i

 14 och 35 §§ trafikskadelagen (se avsnitt 7.2).

 I förhållande till lagrådsremissen har den

 tekniska förändringen gjorts att ändringen i 8 §

 förts till ett eget lagförslag, förslag till lag om

 ändring i lagen (1993:303) om ändring i lagen

 (1992:1121) om ändring i trafikskadelagen

 (1975:1410).

 2 Självrisk på ersättning vid sakskada som

 vållats av okänt fordon

 2.1 BakgrundEnligt 16 § trafikskadelagen svarar

 samtliga trafikförsäkringsanstalter som får meddela

 trafikförsäkring solidariskt för den

 trafikskadeersättning som skulle ha utgått från

 trafikförsäkringen för motordrivet fordon vars

 identitet inte kan fastställas, dvs. om det fordon

 som orsakat skadan är okänt.

 Trafikförsäkringsanstalterna företräds därvid av

 Trafikförsäkringsföreningen, i vilken

 försäkringsanstalterna är medlemmar. Trafikskade-

 ersättningen bestäms enligt 9 § trafikskadelagen

 med tillämpning av 5 kap. skadeståndslagen

 (1972:207) och lagen (1973:213) om ändring av

 skadeståndslivräntor. Det har tidigare inte gällt

 några särregler för det fall trafikskadeersättning

 skall betalas på grund av skada orsakad av ett

 okänt fordon.

 Artikel 1.4 i det andra

 motorfordonsförsäkringsdirektivet, 84/5/EEG, ger

 medlemsländerna i EG rätt att begränsa eller

 utesluta ersättning för sakskada som har orsakats

 av okänt fordon.

 I proposition 1992/93:8 om den svenska

 trafikskadelagens anpassning till EG:s regelverk

 m.m. anfördes att samtliga EG-länder torde på ett

 eller annat sätt ha utnyttjat den artikel i

 direktivet som medger undantag och att man också i

 EFTA-länderna regelmässigt har gjort det.

 I propositionen anfördes vidare (se prop. s. 22):

 "Redan det förhållandet att den svenska regleringen

 i förevarande avseende avviker från den som gäller

 i med Sverige jämförliga länder kan ge anledning

 till frågan om inte trafikskadelagen borde ändras,

 närmast så att den ger möjlighet till viss

 självrisk i här aktuella fall. Framställningar med

 sådan innebörd har vid flera tillfällen gjorts av

 Trafikförsäkringsföreningen. Föreningen har därvid

 bl.a. satt i fråga om det är rimligt att använda

 icke obetydliga administrativa resurser hos

 försäkringsanstalterna till reglering av småskador.

 Dessa resurser kunde enligt

 Trafikförsäkringsföreningen hellre satsas på

 trafikens personskadeoffer. Föreningen har även

 anfört att de svårigheter i bevisningshänseende som

 ofta föreligger leder till bedömningar som blir

 schablonmässiga och inte sällan inrymmer ett mått

 av slumpmässighet. ---

 Självrisk är numera allmänt förekommande i skilda

 försäkringsformer. Enligt försäkringsavtalen gäller

 ofta särskilda villkor om självrisk som innebär att

 försäkringstagaren får svara för en viss del av

 skadan. Också vid exempelvis ersättning enligt

 brottsskadelagen (1978:413) avräknas ett

 självriskbelopp vid sakskada. Sådana självrisker

 har ett dubbelt syfte. Det ena är att påverka

 försäkringstagaren så att han eller hon så långt

 som möjligt undviker att skador uppkommer. Det

 andra är att inbespara försäkringsgivarna kostnader

 för reglering av skador på endast mindre belopp.

 Dessa skäl torde ha fog för sig också när det

 gäller den obligatoriska trafikförsäkringen."

 Förslaget i propositionen blev att en självrisk om

 en tiondedels basbelopp enligt lagen om allmän

 försäkring skulle avräknas vid ersättning för

 sakskador orsakade av okända fordon.

 Vid riksdagsbehandlingen av propositionen begärde

 lagutskottet in yttranden från myndigheter och

 organisationer. Vidare avgav Svenska Samernas

 Riksförbund en skrivelse till utskottet.

 Trafikförsäkringsföreningen tillstyrkte

 propositionens förslag. Televerket (numera Telia

 AB) motsatte sig inte att den föreslagna

 självrisken infördes. Vägverket och Svenska

 elverksföreningen motsatte sig inte förslaget

 beträffande skada på trafikförsäkringspliktiga

 fordon. En självrisk som medför att ersättningen

 inte fullt ut täcker skador på annan egendom

 innebär, enligt Vägverkets och Elverksföreningens

 mening, ett frångående av grundprincipen om att

 trafikantkollektivet skall svara för de skador som

 åsamkas genom dess verksamhet. Svenska kommunför-

 bundet motsatte sig självrisk på sakskada.

 Svenska Samernas Riksförbund anförde bl.a.:

 "Antalet renkollisioner med smitning har under

 senare år kunnat nedbringas till följd av den

 ordning som infördes att försäkringstagaren inte

 gör någon bonusförlust. Denna särskilda ordning

 infördes särskilt för att bryta trenden med ett

 tidigare ökande antal smitningsfall. Ett

 genomförande av propositionens förslag medför

 uppenbara risker att utvecklingen nu skulle gå i

 fel riktning. ---

 Denna skadetyp skiljer sig markant från de

 sakskador i övrigt som beskrivs i propositionen och

 av Trafikförsäkringsföreningen. Vid en renkollision

 kan det inte gärna komma i fråga att det ska vara

 något svårare bevisläge att konstatera att skadan

 har orsakats av ett fordon.

 Det är vidare inte praktiskt möjligt för

 renägarna/näringen att försäkringsmässigt skydda

 sig mot denna skadetyp och på så sätt mildra de

 ekonomiska konsekvenserna av en självrisk, som i

 föreslagen nivå överstiger ersättningsbeloppet med

 2-3 gånger."

 Lagutskottet framhöll att förslaget om införande

 av självrisk i nu aktuellt hänseende innebär ett

 visst avsteg från principen att de skadelidandes

 rätt till ersättning skall vara densamma oavsett om

 skadorna orsakas av ett känt eller okänt

 försäkringspliktigt fordon och anförde vidare (se

 bet. 1992/93:LU35 s. 6 f.):

 "Utskottet godtar dock de skäl som anförts i

 propositionen till stöd för förslaget. Den

 föreslagna ordningen överensstämmer också med vad

 som gäller i övriga delar av Västeuropa. Utskottet

 tillstyrker således att det införs en självrisk på

 ersättning för sakskada som vållats av okänt

 fordon.

 När det gäller självriskens storlek föreslås i

 propositionen att denna skall utgöra 10 % av

 basbeloppet, dvs. i dagens läge 3 440 kr. Det

 föreslagna beloppet ligger enligt propositionen på

 en medelnivå i förhållande till vad som gäller i

 andra länder med ett motsvarande system och innebär

 att Trafikförsäkringsföreningens skadekostnader

 skulle minska med omkring 60 miljoner kr. Enligt

 utskottets mening måste emellertid, såsom också

 framhålls i motion 1992/93:L1 yrkande 1, de

 skadelidandes intressen beaktas. Vid en sammanvägd

 bedömning mellan de intressen som sålunda gör sig

 gällande finner utskottet att en så hög självrisk

 som föreslås i propositionen inte bör införas.

 Enligt utskottets mening bör en lämplig nivå i

 nuläget vara 5 % av basbeloppet eller

 1 720 kr med nuvarande basbelopp. Också med ett

 sådant självriskbelopp uppnås betydande fördelar

 utifrån Trafikförsäkringsföreningens ut-

 gångspunkter.

 Även med det av utskottet förordade lägre

 självriskbeloppet kommer skadelidande som ofta är

 utsatta för skador orsakade av okända fordon att

 drabbas alltför hårt. Bl.a. skulle renägares

 möjligheter att utfå ersättning för trafikdödade

 renar minska i en utsträckning som inte kan anses

 godtagbart. Enligt vad utskottet erfarit ersätts i

 dag en trafikdödad ren med högst 1 600 kr.

 Utskottet har därför övervägt att i enlighet med

 vad som förordats av Svenska Samernas Riksförbund

 föreslå ett särskilt undantag när det gäller

 trafikdödade renar. Utskottet har emellertid funnit

 att det också när det gäller renar kan finnas ett

 behov av någon form av självrisk inte minst i syfte

 att stimulera till åtgärder för att nedbringa

 antalet renolyckor i trafiken. Som påpekas i

 Trafikförsäkringsföreningens yttrande i ärendet har

 föreningen och riksförbundet enats om att under

 året inleda ett samarbete i det gemensamma

 intresset att försöka nedbringa antalet renolyckor

 i trafiken. Det kan heller inte uteslutas att det

 finns andra speciella grupper vars berättigade krav

 på ersättning för ofta inträffade skador som

 förorsakas av okända fordon skulle gå förlorade med

 den av utskottet förordade lösningen. Enligt

 utskottets mening bör någon form av särreglering

 för trafikdödade renar och eventuell annan egendom

 övervägas närmare."

 Vad utskottet anförde har riksdagen som sin mening

 givit regeringen till känna (se rskr. 1992/93:307).

 2.2 Nuvarande

 förhållandenTrafikförsäkringsföreningen har lämnat

 uppgifter om skador orsakade av okända fordon. För

 år 1991 anmäldes 32 388 s.k. parkeringsskador, dvs.

 skador på stillastående fordon. Den totala

 skadekostnaden var 81,5 miljoner kronor. En

 självrisk om tio procent av basbeloppet har av

 Trafikförsäkringsföreningen beräknats ge en

 minskning av skadekostnaderna med 63 procent till

 30,1 miljoner kronor. Med den av riksdagen

 beslutade självrisken på fem procent skulle enligt

 föreningen skadekostnaderna ha minskat med 36

 procent till 52,1 miljoner kronor. För år 1991

 beräknades parkeringsskadorna genomsnittligt kosta

 4 500 kronor. Av den år 1991 utbetalade

 ersättningen betalades ungefär halva beloppet

 direkt till bilägarna och återstoden till

 försäkringsgivare på grund av vagnskadegaranti för

 det skadade fordonet.

 Beträffande övriga sakskador orsakade av okända

 fordon har Trafikförsäkringsföreningen angett att

 16 384 skador anmäldes för år 1991 och att den

 totala skadekostnaden var 62,8 miljoner kronor. Av

 beloppet fördelade sig ungefär 25 miljoner kronor

 på skador som orsakats på kommunal egendom, 3,5

 miljoner kronor på Vägverkets egendom, 2,8 miljoner

 kronor på renar och 2,2 miljoner kronor på

 ersättning för hundar och katter som påkörts av

 okända fordon. Resterande belopp, 29,3 miljoner

 kronor, avser skador på motorfordon i trafik och

 skador på fastigheter m.m.

 Beträffande reglering av renskador har följande

 uppgifter inhämtats.

 Det finns i Sverige för närvarande cirka 2 500

 renägare som har renskötsel som huvudsaklig

 sysselsättning. Därtill kommer ett antal renägare

 som bedriver renskötsel som hobby. Länsstyrelserna

 har lämnat tillstånd sammanlagt för cirka 280 000

 renar vinterstam (dvs. efter slakt men före

 kalvning).

 Frågor om renskötsel och rennäringen behandlas i

 regeringens proposition 1992/93:32 Samerna och

 samisk kultur m.m. Av propositionen framgår att det

 för närvarande inte finns någon samlad statistik

 beträffande rennäringen (se prop. s. 117). Med

 start den 1 juli 1993 skall det nu byggas upp ett

 företagsregister för rennäringen. Registret skall

 bygga på en samebys fastställda renlängd och en

 sameby skall vara skyldig att lämna kopia av sin

 renlängd till länsstyrelsen eller till annan

 myndighet som regeringen bestämmer.

 När det gäller reglering av trafikskador där renar

 har varit inblandade gäller för närvarande en i

 februari 1993 träffad överenskommelse mellan

 Trafikförsäkringsföreningen och Svenska Samernas

 Riksförbund. Överenskommelsen har följande

 innehåll:

 "§ 1

 Vardera parten skall hos sina medlemmar förorda

 tillämpning av följande ersättningsnormer för i

 följd av trafik med trafikförsäkringspliktigt

 motorfordon dödad ren, om skadeståndsskyldighet

 härför medgives.

 § 2

 Ersättning utgår med följande belopp för

 vuxen honren 1 640 kronor

 vuxen hanren 1 250 kronor

 årskalv (under 1 år) 910 kronor

 Ersättningsbeloppen inkluderar för 1993 gällande

 statligt prisstöd.

 Ersättningsbeloppet för honren är bestämt med

 beaktande även av s k livvärde och utgår oavsett om

 renen varit dräktig eller ej. För född kalv, som

 förlorats i anledning av renkons död, utgår ej

 särskild ersättning.

 Ersättningsbeloppet för hanren gäller alla vuxna

 hanrenar inkl. s.k. ledhärk.

 Ersättningsbeloppen inkluderar samtliga kostnader

 förbundna med skaderegleringen. Ersättning skall

 sålunda i varje skadefall endast utgå med

 ovanstående belopp.

 § 3

 Överenskommelsen avser skadefall inträffade fr o m

 1993-01-01 och ersätter fr o m nämnda dag

 motsvarande överenskommelse i juli 1987.

 Överenskommelsen gäller t o m 1993-12-31, dock

 skall avstämning beträffande kilopriser ske per

 1993-10-01."

 Enligt uppgift från Trafikförsäkringsföreningen är

 avsikten att en ny överenskommelse skall träffas

 under hösten 1993.

 Under åren 1989 - 1992 har

 Trafikförsäkringsföreningen reglerat renskador

 orsakade av okända fordon enligt följande.

 År Antal Utbetalat belopp (kronor)

 1989 856 1 483 573

 1990 1 108 2 111 033

 1991 1 337 2 817 253

 1992 1 253 2 802 421

 Enligt en sammanställning som gjorts av

 Trafikförsäkringsföreningen över renskador orsakade

 av okända fordon år 1992 och som anmälts till

 föreningen har utbetalning skett till renägare

 enligt följande:

 Enskilda renägare Antal skador per personUtbetalt

 belopp (kronor)

 353 1 829 229

 89 2 400 744

 25 3 193 967

 11 4 108 083

 12 5 156 464

 6 6 95 724

 4 7 65 009

 2 8 35 488

 2 9 36 919

 1 10 23 813

 2 12 68 822

 1 15 38 326

 Aktiebolag Antal skador per bolagUtbetalt

 belopp (kronor)

 5 1 12 854

 1 3 7 382

 1 4 10 000

 1 6 18 577

 Samebyar Antal skador per samebyUtbetalt

 belopp (kronor)

 9 1 11 934

 4 3 17 406

 5 4 43 829

 1 6 12 825

 2 7 27 634

 1 8 13 829

 1 9 14 316

 1 10 14 788

 1 11 20 024

 1 17 30 756

 För år 1992 saknas i 251 fall uppgift om person-

 eller organisations-nummer, varför utbetald

 ersättning i dessa fall inte kan hänföras till

 någon viss person.

 Överenskommelsen från februari 1993 mellan

 Trafikförsäkringsföreningen och Svenska Samernas

 Riksförbund innebar att ersättningsbeloppen för

 trafikdödade renar sänktes med 1 000 kronor per

 vuxen ren i förhållande till vad som gällde för år

 1992. (Beloppen för år 1992 var 2 618 kronor för

 vuxen honren, 2 382 kronor för vuxen hanren och

 1 195 kronor för årskalv.) Under antagande att

 antalet trafikdödade renar på grund av okända

 fordon blir ungefär detsamma för år 1993, kommer

 skadekostnaden för år 1993 enligt beräkningar

 gjorda av Trafikförsäkringsföreningen att bli cirka

 1 550 000 kronor.

 Beträffande trafiksäkerhetsarbete har i Jämtlands

 län försök inletts med reflexmärkning av renar i

 Härjedalen i syfte att nedbringa antalet renolyckor

 i trafiken. Vidare inledde

 Trafikförsäkringsföreningen och Svenska Samernas

 Riksförbund tillsammans med berörda polismyndig-

 heter och länsstyrelser i slutet av maj 1993 ett

 samarbete som går ut på att närmare kartlägga

 renolyckorna.

 2.3 Överväganden2.3.1 Undantag från självrisk vid

 skador på renar

 Skälen för mitt förslag: Renolyckor är ett stort

 trafiksäkerhetsproblem. Därvid är personskadorna

 särskilt allvarliga och viktiga att motverka.

 Lagutskottets uttalande går ut på att regeringen

 närmare skall överväga om någon form av

 särreglering skall införas för trafikdödade renar.

 Utskottet framhöll dock att det kan finnas behov av

 någon form av självrisk, inte minst i syfte att

 stimulera till åtgärder för att nedbringa antalet

 renolyckor.

 Ett väsentligt syfte med en självrisk är att ge

 incitament att nedbringa skaderisker. Nivån på

 självrisken bör därvid vara sådan att den kan antas

 ge avsedd effekt.

 Den självrisk på fem procent av basbeloppet, f.n.

 1 720 kronor, som har beslutats av riksdagen

 innebär att ersättning i praktiken inte kommer att

 betalas enligt 16 § trafikskadelagen för det fall

 en ren har påkörts av ett okänt fordon. Att

 ersättning inte kommer att lämnas om det föreskrivs

 en självrisk om fem procent är emellertid inte ett

 tillräckligt skäl för undantag. Det bör dock

 beaktas att det i inte så få fall inträffar att en

 och samma renägare drabbas av flera renskador under

 ett och samma år. Det kan dessutom antas att en

 renägare kan drabbas av skador flera år i rad eller

 med inte så många års mellanrum. Med hänsyn härtill

 och eftersom det inte går att försäkra sig mot

 denna typ av skador framstår det inte som helt

 orimligt att undanta renskadorna från självrisk.

 För att ett undantag skall kunna komma i fråga bör

 dock krävas att inte andra skäl med styrka talar

 för att självrisk ändå bör gälla för renskador.

 De trafikolyckor som sker genom renkollisioner är

 endast till en mindre andel orsakade av okända

 fordon. Vid de allvarligaste olyckorna, dvs. de med

 personskador torde inblandade fordon så gott som

 undantagslöst vara kända.

 Från Trafikförsäkringsföreningens och Svenska

 Samernas Riksförbunds sida har visats en strävan

 att tillsammans med berörda myndigheter vidta

 åtgärder för att minska antalet renolyckor. Det är

 angeläget att detta samarbete - som också medfört

 vissa positiva resultat - kan fortsätta.

 Det finns inte skäl att anta att det skulle

 inverka negativt på trafiksäkerheten, om renskador

 undantas från regeln om självrisk.

 Om man vill behålla systemet med självrisk även

 för renskadorna, skulle man kunna överväga en lägre

 självrisk för dessa skadefall. En självrisk på en

 nivå under fem procent av basbeloppet skulle dock

 leda till hanteringskostnader som inte står i

 rimligt förhållande till skadornas storlek och

 omfattning.

 En sådan lägre självrisk - eller för övrigt en

 självrisk på fem procent -skulle vidare leda till

 att en renägare som ofta drabbas av att renar

 påkörs av okända fordon förorsakas ekonomisk

 förlust. Det skulle visserligen kunna övervägas att

 införa en specialreglering för det fall en och

 samma renägare ofta drabbas av att renar dödas av

 okända fordon, närmast liknande det s.k.

 högkostnadsskyddet vid köp av receptförskrivna

 läkemedel (se 7 § lagen [1981:49] om begränsning av

 läkemedelskostnader, m.m.). Reglerna kunde gå ut på

 att om en renägare under ett och samma år eller

 under någon annan tidsperiod drabbas av mer än ett

 visst antal renskador på grund av okända fordon,

 något självriskavdrag för de överskjutande skadorna

 under den tidsperioden inte skulle ske. En annan

 konstruktion av en sådan regel är att låta

 självrisken upphöra när den sammanlagda skadan

 under året uppgår till ett visst belopp.

 Mot en sådan reglering talar emellertid att det

 skulle medföra ytterligare administration eftersom

 varje skada måste anmälas även om den inte

 berättigar till ersättning. Det måste också beaktas

 att ägarbilden beträffande renarna är ganska oklar.

 I det sammanhanget bör observeras att något

 rennäringsregister ännu inte har byggts upp.

 Vad jag nu har anfört visar enligt min mening att

 det knappast är lämpligt att införa en lägre

 självrisk för renskador eller någon konstruktion

 med högkostnadsskydd. I stället handlar det om att

 välja mellan att undanta renskadorna från självrisk

 eller att låta dessa fullt ut omfattas av själv-

 riskregeln.

 Vid överläggningarna i Justitiedepartementet den

 2 september 1993 (se avsnitt 1) var uppfattningen

 blandad för och emot ett undantag från självrisk

 för skador på renar. Den närmare utformningen av

 bestämmelsen föranledde inga kommentarer.

 Med viss tveksamhet har jag - framför allt med

 hänsyn till risken att någon enskild renägare i

 något enstaka fall skulle kunna komma att drabbas

 hårt av sjävriskregeln och med hänsyn till vad

 riksdagen anfört i frågan - stannat för att förorda

 att renskadorna undantas från självrisk.

 2.3.2 Undantag för annan egendom

 Skälen för min bedömning: Lagutskottet har

 uttalat att det inte kan uteslutas att det finns

 andra speciella grupper vars berättigade krav på

 ersättning för ofta inträffade skador som orsakas

 av okända fordon skulle gå förlorade med den av

 utskottet förordade självrisken om fem procent av

 basbeloppet. När det gäller bedömningen av frågan

 om det finns andra specifika grupper än renägare

 som drabbas hårt av en självrisk vid sakskada

 orsakad av okända fordon bör påpekas att utskottets

 uttalande inte kan ges annan innebörd än att det

 avser sådana fall där en och samma person ofta

 drabbas av skador och därmed också av många

 självriskavdrag. Att en viss grupp av skadelidande

 drabbas av skador är inte ett tillräckligt skäl att

 införa undantag från sjävrisken.

 Mot den bakgrunden gör jag följande bedömning.

 Skador på egendom som tillhör staten utgör

 beloppsmässigt en mindre andel av de skador som

 orsakas av okända fordon. För Vägverkets egendom

 räknar Trafikförsäkringsföreningen med cirka 800

 skador för skadeåret 1992. Totalkostnaden för år

 1992 beräknas bli ungefär 3,5 miljoner kronor,

 vilket ger en genomsnittskostnad för varje skada på

 ungefär 4 400 kronor. Den av riksdagen beslutade

 självrisken innebär en viss fördyring för

 Vägverket, men beloppet är litet i förhållande till

 kostnaden totalt för väghållningen.

 Staten är dessutom självförsäkrare och bidrar

 inte till finansieringen av

 Trafikförsäkringsföreningens skadereglering. Detta

 uppväger i viss mån de skador som orsakas på

 Vägverkets egendom.

 Det finns mot bakgrund av det anförda inte skäl

 att göra undantag från regeln om självrisk vid

 skada på Vägverkets egendom.

 Samma överväganden kan göras beträffande skador

 på egendom som tillhör Telia AB eller ägare av

 elanläggningar. Undantag från självrisk bör således

 inte heller göras för skador på sådan egendom.

 Antalet skador på kommunägd egendom uppgår enligt

 uppgift från Trafikförsäkringsföreningen årligen

 till cirka 8 000 - 9 000. Dessa skador orsakas till

 helt övervägande del av okända motorfordon. Den

 totala skadekostnaden per år är cirka 20 - 25

 miljoner kronor. Vid en självrisk på tio procent

 angavs från Trafikförsäkringsföreningen att

 ersättningen skulle gå ned till fem miljoner

 kronor. Med en självrisk på fem procent blir

 kostnadsövervältringen självfallet lägre. Det bör

 beaktas att för kommunernas del det

 ersättningsbelopp som försvinner genom den

 beslutade självrisken skall fördelas mellan ett

 stort antal kommuner.

 Det finns mot bakgrund av det anförda inte skäl

 att införa undantag från den av riksdagen beslutade

 självrisken för kommunägd egendom.

 Enligt uppgift från Trafikförsäkringsföreningen

 inträffar årligen cirka 50 kattskador (raskatter)

 och cirka 475 hundskador orsakade av okända fordon.

 De sammanlagda ersättningsbeloppen uppgår för

 kattskadornas del till 110 000 kronor och för

 hundskadornas del till cirka 2 100 000 kronor. Det

 finns emellertid inget underlag för att anta att en

 och samma person ofta drabbas av hund- eller

 kattskador orsakade av okända fordon. Djuren torde

 dessutom ofta vara försäkrade. Anledning att

 överväga undantag för skador på dessa djur

 föreligger inte. Utöver skador på katter och hundar

 förekommer några få fall om året där större djur

 som hästar och kor skadas av okända fordon. Inte

 heller för dessa skador finns det mot bakgrund av

 vad som anförts ovan skäl att införa särreglering.

 Under överläggningarna i Justitiedepartementet

 den 2 september 1993 (se avsnitt 1) kom det inte

 fram något som föranleder någon annan bedömning än

 den jag nyss redovisat.

 Sammanfattningsvis bör enligt min mening

 ytterligare undantag från regeln om självrisk inte

 införas.

 3 EG:s tredje motorfordonsförsäkringsdirektiv3.1

 BakgrundFrågan om en närmare anknytning mellan

 Sverige och EG har övervägts under en längre tid.

 Sverige har den 1 juli 1991 ansökt om medlemskap i

 EG. Under år 1990 inleddes dessutom förhandlingar

 mellan EFTA-länderna och EG om ett närmare

 samarbete byggt på ett gemensamt beslutsfattande

 och gemensamma institutioner inom ett europeiskt

 ekonomiskt samarbets-område, EES. Förhandlingarna

 resulterade i att det s.k. EES-avtalet

 undertecknades den 2 maj 1992. Syftet med

 EES-avtalet är bl.a. att skapa ett europeiskt

 ekonomiskt samarbetsområde med fri rörlighet för

 varor, tjänster, personer och kapital inom hela

 EG-EFTA-området. Enhetliga regler skall gälla och

 basen för EES-avtalet skall vara relevanta delar av

 EG:s existerande regelverk. Dessa regler avses på

 ett eller annat sätt bli gällande också i

 EFTA-länderna och i relationerna mellan EG och

 EFTA-länderna.

 Avsikten var ursprungligen att EES-avtalet skulle

 träda i kraft vid årsskiftet 1992/93.

 Ikraftträdandet har emellertid blivit fördröjt på

 grund av utfallet av en folkomröstning i Schweiz

 den 2 december 1992.

 Frågan om införlivande av de tre EG-direktiven på

 trafikförsäkrings-området behandlades i en

 departementspromemoria, Ds 1992:9 Den svenska

 trafikskadelagens anpassning till EG:s regelverk

 m.m., och i den tidigare nämnda (se avsnitt 1)

 prop. 1992/93:8 med samma namn.

 Det föreslogs i propositionen att

 tillämpningsområdet för trafikskadelagen skulle

 utvidgas så att en svensk trafikförsäkring skall

 täcka skador som inträffar i ett EES-land och

 skador som drabbar EES-medborgare under direkt färd

 mellan två EES-länder. Vidare föreslogs att den

 skadelidande i det förstnämnda fallet skall kunna

 välja om ersättningen skall bestämmas enligt

 trafikskadelagen eller enligt de regler som gäller

 i det land där skadan inträffade. För skador som

 uppkommer i följd av trafik i Sverige med ett

 motordrivet fordon som är hemmahörande i ett annat

 EES-land föreslogs en motsvarande valmöjlighet.

 Riksdagen har antagit förslaget (se bet.

 1992/93:LU7, rskr. 1992/93:45, SFS 1992:1121).

 Ändringarna träder i kraft den dag regeringen

 bestämmer, vilket avses bli den dag då EES-avtalet

 träder i kraft.

 Jag har nu uppmärksammats på att det kan sättas i

 fråga om inte artikel 2 i det tredje

 motorfordonsförsäkringsdirektivet (90/232/EEC)

 lämpligast bör införlivas i svensk rätt på ett sätt

 som ger mer begränsade rättsverkningar än vad som

 följer av den antagna lagen.

 Artikeln har följande lydelse i den engelska

 texten:

 "Member States shall take the neccessary steps to

 ensure that all compulsory insurance policies

 against civil liability arising out of the use of

 vehicles:

 - cover, on the basis of a single premium, the

 entire territory of the Community, and

 - guarantee, on the basis of the same single

 premium, in each Member State, the cover required

 by its law or the cover required by the law of the

 Member State where the vehicle is normally based

 when that cover is higher."

 Enligt artikel 1.2 i det andra

 motorfordonsförsäkringsdirektivet (84/5/EEC) skall

 den obligatoriska motorfordonsförsäkringen omfatta

 såväl sak- som personskada och försäkringen måste

 täcka ersättningsbelopp som uppgår till minst

 350 000 ECU - ca 2,5 miljoner kronor SEK - för

 personskada om det finns en skadelidande. Finns det

 flera skadelidande skall beloppet multipliceras med

 antalet skadelidande. För sakskada skall

 försäkringen täcka ersättningsbelopp som uppgår

 till minst 100 000 ECU - ca 700 000 kronor SEK -

 för varje skadehändelse oavsett antalet skadeli-

 dande. Medlemsländerna har rätt att i stället för

 dessa minimibelopp föreskriva ett minimibelopp om

 500 000 ECU för personskador med mer än en

 skadelidande eller ett minimibelopp om 600 000 ECU

 oavsett antalet skadelidande eller skadornas art.

 Enligt denna artikel kan alltså medlemsländerna i

 sina nationella lagstiftningar om obligatorisk

 motorfordonsförsäkring föreskriva att ersättning

 inte skall utgå med högre belopp än de nyss nämnda.

 Den svenska trafikskadelagen omfattar enligt 8 §

 både sak- och personskador. I 14 § finns

 bestämmelser om det högsta ersättningsbelopp som

 kan utgå från en trafikförsäkring och det

 föreskrivs att ersättning med anledning av en och

 samma händelse kan utgå med högst 300 miljoner

 kronor, ränta och ersättning för

 rättegångskostnader oräknade. Om beloppet inte

 förslår fullt ut, skall ersättning i första hand

 betalas för personskada. Ersättningarna till dem

 som inte kan beredas full ersättning skall

 nedsättas med samma kvotdel för var och en.

 Någon lagändring med avseende på artikel 1.2 i

 det andra motorfordonsförsäkringsdirektivet var

 därför inte nödvändig.

 Den fråga som jag nu vill ta upp är hur artikel 2

 i det tredje motorfordonsförsäkringsdirektivet bör

 förstås. Närmare bestämt gäller frågan huruvida

 artikeln syftar på nationella regler om

 ersättningens omfattning - så som den svenska

 regeln nu är utformad - eller om den bara handlar

 om nationella regler om vad den obligatoriska

 motorfordonsförsäkringen skall täcka. I

 propositionen anfördes följande om detta (se s. 19

 f.):

 "Det resonemang som förs i promemorian utgår från

 att med "skydd", ("cover" i den engelska texten)

 avses ersättningssystem. Denna bedömning godtas

 också av det helt övervägande antalet

 remissinstanser, däribland de juridiska

 fakultetsstyrelserna vid universiteten i Stockholm

 och Uppsala samt Försäkringsjuridiska föreningen.

 Ett par remissinstanser sätter emellertid i fråga

 om inte direktivet har en snävare innebörd och bara

 tar sikte på de begränsningar i fråga om

 ansvarsbelopp som kan vara föreskrivna i nationella

 regelsystem.

 För egen del instämmer jag i den bedömning som

 kommer till uttryck i promemorian. Jag kan också

 nämna att det i Finland har utarbetats ett

 lagsförslag som, enligt uppgift från vederbörande

 departement i Finland, utgår från samma uppfattning

 som redovisas i promemorian. I Danmark och Norge

 avses frågan lösas genom föreskrifter vilka ännu

 inte är utarbetade.

 I många fall torde det inte vara några problem

 att avgöra vilket av två ersättningssystem som är

 mest fördelaktigt för den skadelidande. Det kan

 dock förekomma situationer där det ena systemet är

 mera fördelaktigt i ett visst avseende och det

 andra i ett annat. I sådana fall kan det slutliga

 resultatet bli beroende på hur den skadelidande

 lägger upp sin talan. I promemorian har föreslagits

 en ordning som innebär att det läggs i den

 skadelidandes hand att välja om ersättningen skall

 bestämmas enligt hemlandets regler eller enligt

 reglerna i det land där skadan inträffade.

 Flertalet remissinstanser har biträtt promemorians

 uppfattning att en sådan ordning framstår som

 lämplig och okomplicerad för att tillgodose

 direktivets krav. Enligt uppgift bygger också det

 finska förslaget, även om det inte uttryckligen

 framgår av ordalydelsen, på tanken att det är den

 skadelidande som ytterst får välja

 ersättningssystem. För egen del anser jag också i

 denna del att promemorians lösning bör följas.

 Denna tar sikte på det fallet att skadan

 inträffar i ett annat EES-land. Det torde

 emellertid finnas skäl att ha en motsvarande

 lösning för det fall att en trafikskada inträffar i

 Sverige i följd av trafik med ett fordon som är

 hemmahörande i ett annat EES-land. I så fall bör

 den skadelidande i Sverige ha möjlighet att välja

 det andra landets ersättningssystem, om detta

 skulle ge ett bättre utfall än det svenska. Jag

 förordar därför att trafikskadelagen kompletteras

 med en regel också för denna situation."

 Jag vill nu peka på vad som förevarit i några

 andra länder när det gäller införlivande av artikel

 2 i det tredje direktivet.

 I Finland framlades under hösten 1992 en

 proposition (nr 340/1992) genom vilken artikel 2 i

 direktivet skulle införlivas i finsk rätt. I propo-

 sitionen föreslogs att den finska

 trafikförsäkringslagen av den 26 juni 1959 (279/59)

 skulle ändras på så sätt att ersättning skulle

 betalas för "trafikskada som inom Europeiska

 ekonomiska samarbetsområdet (EES) orsakats av att

 ett motorfordon som skall trafikförsäkras i Finland

 har använts i trafik, om inte den lagstiftning om

 ersättande av trafikskada som gäller i det land där

 skadan inträffade förutsätter ett bättre för-

 säkringsskydd" och att på motsvarande sätt

 trafikskada skall ersättas "som inträffat på

 genomfartsområde under direkt färd från en med-

 lemsstat till en annan". Vidare föreslogs att för

 det fall en trafikskada i Finland har orsakats av

 ett fordon "vars stadigvarande hemort finns i någon

 annan medlemsstat i EES" skadan kan ersättas enligt

 denna stats lagstiftning, om "försäkringsskyddet

 enligt denna lagstiftning är bättre än enligt

 lagstiftningen i Finland."

 Vid riksdagsbehandlingen uttalade trafikutskottet

 (se betänkande 1993 rd TrUB 2) att genom förslaget

 giltighetsområdet för en finländsk trafikförsäkring

 utsträcks till samtliga EES-medlemsstater och att

 ersättningen bestäms enligt lagstiftningen i det

 land där skadan inträffat. Trafikutskottet anförde

 dessutom att den skadelidande genom förslaget får

 möjlighet att välja ersättning enligt

 trafikförsäkringslagen i Finland när det gäller

 skador som ersätts enligt lagstiftningen i det land

 där skadan inträffat, om den skadelidande anser

 ersättningen i Finland vara förmånligast och att

 den förmånligaste ersättningsnivån skall bestämmas

 "genom jämförelser av de totala

 ersättningsnivåerna, inte på grund av enskilda

 ersättningsbelopp". Den finska riksdagen godkände

 propositionen den 12 mars 1993. Lagen har ännu inte

 trätt i kraft.

 I Danmark har antagits en Bekentg relse nr 1171

 av den 16 december 1992 om ansvarsforsikring av

 motordrivne k ret jer m.v., som trädde i kraft den

 31 december 1992. Av dess 7 § framgår att

 försäkringen skall på grundval av en premie "dække

 ved k rsel på hele Fælleskabets område og give den

 dækning, der er foreskrevet i lovgivningen i

 vedkommende medlemsstat, eller den dækning, der kan

 kræves efter dansk lovgivning, når denne dækning er

 st rre".

 I Norge behandlades frågan om EES-anpassning av

 bilansvarslagen (lov 3 februari 1961 om ansvar for

 skade som motorvogner gjer) i Ot prp nr 72

 (1991-92). Det föreslogs i propositionen att

 departementet (justis- och politidepartementet)

 enligt 17 § bilansvarslagen skall ges bemyndigande

 att utfärda närmare föreskrifter bl.a. om i vilken

 utsträckning försäkrings-skyddet skall gälla skador

 som motorfordon orsakar utomlands och skydd för

 utländska motorfordon som använts i Norge. Sådana

 föreskrifter har ännu inte meddelats.

 Den nederländska lagen överensstämmer med den

 officiella nederländska direktivtexten.

 I Tyskland har någon lagstiftning ännu inte

 genomförts, men det kan nämnas att den tyska

 direktivtexten använder termen "Versicherungs-

 schutz" - alltså närmast försäkringsskydd - där den

 engelska har benämningen "cover".

 Jag vill i detta sammanhang också fästa

 uppmärksamheten på att den svenska

 trafikskadelagstiftningen skiljer sig från vad som

 är allmänt inom EG genom att det personliga

 skadeståndsansvaret i stor utsträckning försvunnit

 genom införandet av trafikskadelagen år 1975.

 Trafikskadelagen föreskriver för den obligatoriska

 trafikförsäkringen för fordonet ett direkt ansvar i

 förhållande till den skadelidande, i vidsträckt

 omfattning på strikt grund.

 I Finland gäller regler liknande de svenska.

 I Sverige och Finland har alltså, till skillnad

 från vad som är allmänt inom EG, reglerna om ansvar

 och reglerna om obligatorisk försäkring förts

 samman till ett regelsystem. Inom EG vilar ansvaret

 för trafikskador i allmänhet på fordonsägare

 och/eller förare samt den som i övrigt varit

 vållande till en trafikskada. Ansvaret täcks sedan

 av en obligatorisk trafikförsäkring. EG-direktivet

 syftar till att få till stånd gemensamma EG-regler

 om den obligatoriska försäkringen.

 3.2 Överväganden Skälen för mitt förslag: Av den

 tidigare redogörelsen (se avsnitt 3.1) framgår att

 artikel 2 i det tredje

 motorfordonsförsäkringsdirektivet kan ges en mer

 inskränkt tolkning än vad som gjordes när artikelns

 bestämmelser infördes i svensk rätt. Utgångspunkten

 för tolkningen kan vara att artikeln tar sikte

 endast på regler om begränsningar i det

 obligatoriska försäkringsskyddet, inte på de

 materiella reglerna om vilken ersättning som skall

 betalas. Artikelns innebörd skulle då vara att den

 skadelidande skall tillförsäkras det

 försäkringsskydd som föreskrivs enligt reglerna i

 det land där det skadeorsakande fordonet hör hemma,

 om det skyddet är mer förmånligt än det

 försäkringsskydd som föreskrivs i det land där

 skadan regleras.

 Uttalandet av det finländska trafikutskottet (se

 avsnitt 3.1) tyder på att man i Finland numera

 tolkar bestämmelsen på detta inskränkta sätt. Den

 tolkningen är också naturlig med hänsyn till

 direktivens systematiska uppbyggnad.

 Jag vill emellertid framhålla att 8 a §

 trafikskadelagen inte strider mot några

 folkrättsliga åtaganden som Sverige har gjort och

 inte heller är oförenlig med EG-direktivet.

 Det är naturligtvis olyckligt om Sveriges

 bestämmelser på den här punkten skiljer sig från

 motsvarande regler i andra EES-länder, särskilt som

 EG-direktivets syfte är att utjämna sådana

 skillnader. Redan med hänsyn till detta finns det

 skäl att överväga om inte bestämmelserna i 8 a §

 trafikskadelagen bör ändras.

 Härtill kommer att reglernas nuvarande utformning

 kan föra med sig praktiska olägenheter. Reglerna

 ger den skadelidande rätt att åberopa den

 materiella skadeståndsrätten i andra länder. För

 skaderegleringen kan det medföra problem som blir

 svåra att bemästra, eftersom regleringen i de

 flesta fall sker utom rätta. I den masshantering

 som det är fråga om hos försäkringsbolagen kan det

 vara komplicerat att tillämpa utländsk skade-

 ståndsrätt. Vidare ställs Trafikskadenämnden inför

 nya uppgifter, om nämnden på grund av den

 skadelidandes val måste yttra sig till svenska

 domstolar och myndigheter om innehållet i andra

 länders skadeståndsrätt.

 Bestämmelserna i 8 a § trafikskadelagen bör

 således ändras och utformas på ett sätt som närmare

 anknyter till innehållet i EG-direktivet med den

 mer inskränkta tolkning som jag nu har angett.

 Även om bestämmelserna i enlighet med detta

 begränsas till att avse försäkringsskyddet, kommer

 en avgörande fråga alltjämt att vara vilket

 regelsystem som är förmånligast för den

 skadelidande. För att den frågan inte skall ge

 upphov till tvister bör regeln liksom nu utformas

 som en valmöjlighet för den skadelidande.

 Vid överläggningarna den 2 september 1993 (se

 avsnitt 1) var det en allmän uppfattning att

 reglerna bör ändras i enlighet med vad jag nu har

 anfört.

 Jag föreslår mot bakgrund av det anförda att den

 skadelidande ges möjlighet att välja tillämpning av

 de regler om obligatoriskt försäkringsskydd som

 gäller i det land där fordonet hör hemma, om

 ersättning skall betalas enligt trafikskadelagen

 och fordonet är hemmahörande i ett annat EES-land

 än Sverige.

 Den nya bestämmelsen bör föras in i 14 §

 trafikskadelagen, som föreskriver en begränsning av

 det ersättningsbelopp som kan betalas ur den

 svenska obligatoriska trafikförsäkringen. Samtidigt

 bör 8 a § upphävas.

 Om 8 a § upphävs, medför det att 8 § - enligt den

 beslutade men ej ikraftträdda lydelsen - bör

 justeras för att artikel 3 i det första motorfor-

 donförsäkringsdirektivet skall vara införlivat i

 svensk rätt. Således krävs en föreskrift om att den

 obligatoriska motorfordonsförsäkringen skall täcka

 skador orsakade i ett annat EES-land enligt där

 gällande lag (jfr 8 § första stycket 2). En

 föreskrift härom bör föras in i en särskild

 bestämmelse sist i lagen, 35 §. Dit bör föras även

 de föreskrifter som nu finns i 8 § beträffande

 skador som åsamkas medborgare i ett EES-land vid

 direkt färd mellan två EES-länder (jfr 8 § första

 stycket 3). Dessa ändringar medför att 8 § till

 sitt materiella innehåll kommer att överensstämma

 med vad som gällde före de ändringar i 8 § som ännu

 inte har trätt i kraft. Paragrafen bör därför

 återfå sin tidigare lydelse.

 För det fall en skada har inträffat i ett annat

 EES-land men fordonet är hemmahörande i Sverige

 eller tillhör den svenska staten, krävs inte någon

 särskild bestämmelse i 14 § om att skadeortens

 regler om försäkringsskydd kan tillämpas, eftersom

 det följer av den nya 35 §.

 4 KostnaderDen föreslagna ändringen i 14 § och den

 nya 35 § torde inte leda till kostnadsökningar för

 vare sig det allmänna eller försäkringsbranschen.

 Snarare torde skaderegleringen kunna underlättas i

 vissa fall, vilket leder till minskade kostnader

 för Trafikskadenämnden och försäkringsbranschen

 samt i något enstaka fall för domstolar och andra

 myndigheter.

 Det föreslagna undantaget i 16 § trafikskadelagen

 från självrisk för skador på renar orsakade av

 okända fordon medför ökade kostnader för för-

 säkringsbranschen. Kostnadsökningarna blir

 emellertid helt marginella. Ändringen torde inte

 medföra ökade kostnader för det allmänna.

 5 Ikraftträdande m.m.Den föreslagna ändringen i 14

 § och den nya 35 § bör träda i kraft samtidigt som

 EES-avtalet. Regeringen bör därför få bestämma när

 14 och 35 §§ skall träda i kraft. Av proposition

 1992/93:225 om godkännande av protokoll med

 justeringar av avtalet om Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet (EES) m.m. framgår att särskilda

 bestämmelser för ikraftträdandet av EES-avtalet

 krävs såvitt avser Liechtenstein. Med hänsyn

 härtill behövs en särskild bestämmelse om att

 paragrafen kan sättas i kraft i förhållande till

 Liechtenstein senare än i förhållande till andra

 stater.

 6 Upprättade lagförslagI enlighet med vad jag har

 anfört har inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1992:1121) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410),

 2. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

 3. lag om ändring i lagen (1993:302) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410),

 4. lag om ändring i lagen (1993:303) om ändring i

 lagen (1992:1121) om ändring i trafikskadelagen

 (1975:1410).

 Förslagen har granskats av Lagrådet, varvid dock

 lagförslagen 1 och 4 utgjort ett lagförslag.

 7 Specialmotivering7.1 Förslaget till lag om

 ändring i lagen (1992:1121) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410)Genom förslaget upphävs

 8 a §. Bakgrunden har behandlats i avsnitt 3.2 i

 den allmänna motiveringen.

 7.2 Förslaget till lag om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410)14 § Från ett fordons

 trafikförsäkring utgår trafikskadeersättning med

 anledning av en och samma händelse med högst 300

 miljoner kronor, ränta och ersättning för

 rättegångskostnader oräknade. Förslår beloppet ej

 till gottgörelse åt var och en som har rätt till

 ersättning ur beloppet, utgår i första hand

 ersättning för personskada. Ersättningarna till dem

 som ej kan beredas full gottgörelse nedsättes med

 samma kvotdel för var och en. Kan efter inträffat

 skadefall befaras att sådan nedsättning blir

 nödvändig, kan regeringen eller myndighet som

 regeringen bestämmer förordna att ersättning tills

 vidare skall utgå endast med viss kvotdel.

 Om skada uppkommer i följd av trafik här i landet

 med ett fordon som hör hemma i något av länderna

 inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,

 tillämpas på begäran av den skadelidande i stället

 för första stycket de föreskrifter om obligatorisk

 motorfordonsförsäkring som gäller i det land där

 fordonet hör hemma.

 I paragrafen har införts ett nytt andra stycke,

 som ger den skadelidande rätt att i vissa fall

 bestämma vilket lands lag som skall tillämpas när

 det gäller att avgöra försäkringsskyddets

 omfattning. Det nya stycket ersätter delvis den

 nuvarande 8 a §, som samtidigt upphävs. Bakgrunden

 har behandlats i avsnitt 3.2 i den allmänna

 motiveringen.

 Bestämmanderätten avser reglerna om det

 obligatoriska försäkringsskyddet, dvs. sådana

 regler i nationell lag som anger i vilken

 omfattning en skada skall ersättas genom

 obligatorisk försäkring. I första hand gäller det

 bestämmelser om beloppsgränser av sådant slag som

 finns i första stycket. Även andra begränsningar i

 rätten till försäkringsersättning kan förekomma,

 t.ex. särskilda undantag. Om den skadelidande begär

 att ett visst lands lag skall tillämpas, skall den

 lagen tillämpas fullt ut. Den skadelidande kan inte

 samtidigt åberopa några regler i ett lands lag och

 några regler i ett annat lands lag.

 Det är alltså bara reglerna om obligatoriskt

 försäkringsskydd som avses med bestämmelserna i

 andra stycket. Den skadelidande har inte rätt att

 bestämma tillämplig lag när det gäller sådana

 frågor som förutsättningarna för rätt till

 ersättning, vilka slags skador som skall ersättas,

 ersättningens storlek och eventuell nedsättning.

 Vilket lands lag som skall tillämpas på sådana

 frågor avgörs på gängse sätt genom den

 internationella privaträtten.

 Den skadelidandes valrätt omfattar bara sådana

 fall där skadan har inträffat till följd av trafik

 i Sverige med ett fordon hemmahörande i ett annat

 EES-land. I den nya 35 § finns bestämmelser för det

 fall ett motordrivet fordon för vilket

 trafikförsäkring har meddelats enligt

 trafikskadelagen orsakar skada i ett annat EES-land

 än Sverige.

 Frågan var ett fordon hör hemma behandlas inte i

 lagtexten. Avsikten är att bedömningen skall knyta

 an till den definition som finns i det första

 motorfordonsförsäkringsdirektivet. Där besvaras i

 artikel 1.4 frågan vilket land ett fordon normalt

 hör hemma i. I första hand avses det land där

 fordonet är registrerat (senare ändrat till det

 land med vars registreringsskylt fordonet är

 försett, se artikel 4 i den andra motorfordonsför-

 säkringsdirek-tivet). Erfordras inte någon

 registrering för ett visst slags fordon men skall

 fordonet i stället vara försett med en

 försäkringsskylt eller ett märke motsvarande en

 registreringsskylt, skall fordonet anses höra hemma

 i det land där försäkringsskylten eller märket har

 utfärdats. Erfordras varken registreringsskylt,

 försäkringsskylt eller märke, skall fordonet anses

 höra hemma i det land där den person som

 omhänderhar fordonet har sin stadigvarande bostad.

 Beloppsbegränsningen enligt första stycket är 300

 miljoner kronor, ränta och rättegångskostnader

 oräknade. Det kan därför antas att den skadelidande

 endast i undantagsfall får anledning att utnyttja

 sin valrätt enligt andra stycket.

 När det gäller den lagtekniska utformningen av 14

 § andra stycket har Lagrådet föreslagit att ordet

 "motsvarande" skall föras in före "föreskrifter om

 obligatorisk motorfordonsförsäkring som gäller i

 det land där fordonet hör hemma".

 I 14 § första stycket finns för närvarande

 bestämmelser om maximibelopp, om prioritering av

 ersättning för personskada före sakskada och om

 proportionering efter kvotdelar för det fall

 ersättningsbeloppet inte förslår fullt ut till alla

 ersättningsberättigade. Lagrådets förslag medför

 att det blir endast i dessa hänseenden - och inga

 andra - som den skadelidande kan välja tillämpning

 av motsvarande regler i ett annat EES-land.

 Lagrådets förslag synes därför kunna medföra en

 oönskad begränsning när det gäller de regler i ett

 annat EES-lands lagstiftning om obligatoriska

 motorfordonsförsäkringar som kan komma att

 tillämpas genom den skadelidandes val. Det kan

 nämligen finnas begränsningar i EES-ländernas

 föreskrifter om obligatorisk motorfordonsförsäkring

 som avser andra förhållanden än de som nämns i 14 §

 första stycket. Lagrådets förslag har därför inte

 följts.

 Bestämmelsen har i övrigt utformats i enlighet

 med Lagrådets förslag.

 35 § Trafikförsäkring som meddelats enligt denna

 lag skall i fråga om skada som uppkommer i följd av

 trafik med ett motordrivet fordon i något annat

 land i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet än

 Sverige, utöver vad som gäller om trafikska-

 deersättning enligt denna lag, täcka ersättning som

 enligt lagstiftningen i det land där skadan

 uppkommit skall omfattas av en obligatorisk

 motorfordonsförsäkring. Detta gäller även i fråga

 om skada som uppkommer vid direkt färd mellan två

 länder som ingår i Europeiska ekonomiska samarbets-

 området, om skadan tillfogas en medborgare i ett

 sådant land.

 Tillhör fordon som avses i första stycket svenska

 staten skall svenska staten i stället bära

 ersättningsansvaret.

 Paragrafen som är ny har behandlats i avsnitt 3.2 i

 den allmänna motive-ringen. Paragrafen innebär att

 svensk rätt anpassas till innehållet i två

 EG-direktiv på motorfordonsförsäkringsområdet,

 nämligen artikel 3 i det första och artikel 2 i det

 tredje direktivet (72/166/EEC resp. 90/232/EEC).

 Bestämmelserna innebär att en obligatorisk

 motorfordonsförsäkring som meddelats enligt

 bestämmelserna i trafikskadelagen täcker

 ersättnings-ansvaret för skador som uppkommer i

 följd av trafik i ett annat EES-land än Sverige.

 Det innebär att en svensk motorfordonsförsäkring

 skall täcka ansvar för skador enligt lagstiftningen

 i det land där skadan inträffade.

 I 35 § föreskrivs att en motorfordonsförsäkring

 som meddelats enligt bestämmelserna i

 trafikskadelagen skall täcka även skador som

 drabbar medborgare i ett EES-land om skadan

 inträffar under direkt färd mellan Sverige och ett

 annat EES-land eller under direkt färd mellan två

 andra EES-länder.

 Paragrafen har delvis utformats i enlighet med

 Lagrådets förslag. Således innehåller andra stycket

 en bestämmelse som föreskriver att staten, vars

 fordon inte omfattas av försäkring, som

 självförsäkrare bär ersättningsansvaret (jfr 15 §).

 I 8 § finns bestämmelser om när

 trafikskadeersättning skall utgå. Dessa

 föreskrifter gäller vid sidan av 35 §. Av

 bestämmelserna följer att om en svensk medborgare

 skadas i följd av trafik utomlands med en bil som

 är registerad i Sverige trafikskadeersättning

 betalas enligt trafikskadelagen. Så är fallet även

 när den skadade är medborgare i ett annat EES-land

 än Sverige, men har hemvist här i landet. Lagrådet

 har föreslagit att hänvisningen i 35 § skulle

 begränsas till bestämmelserna i 8 § andra

 meningen. Det finns skäl som talar för Lagrådets

 förslag, såsom att det är just i de fall då skada

 uppkommer i följd av trafik i ett annat EES-land än

 Sverige - vilket regleras i 8 § andra meningen -

 som försäkringen skall täcka ansvaret för de

 uppkomna skadorna. Genom att ange att försäkringen

 skall täcka ansvaret "utöver vad som gäller om

 trafikskadeersättning enligt denna lag" markeras

 emellertid på ett tydligare sätt att det handlar om

 ett i grunden artskilt ansvar, nämligen ett ansvar

 för ersättningen enligt de skadeståndsrättsliga

 regler som gäller på skadeorten. Med hänsyn härtill

 har bestämmelsen i denna del inte utformats i

 enlighet med Lagrådets förslag.

 Lagrådet har mot bakgrund av att olika metoder

 kan bli aktuella i EES-länderna när implementering

 sker av EG-direktiv ifrågasatt om det är en lämplig

 ordning att ha enbart en hänvisning i 35 § till den

 utpekade utländska rättsordningen. Det är nämligen

 inte säkert att den utpekade rättsordningen

 implementerat regler motsvarande dem i 14 § andra

 stycket. Lagrådet har anfört att det kunde vara

 lämpligt att i högre grad låsa fast tillämpningsom-

 rådet för paragrafen genom att att ange att på den

 skadelidandes begäran 14 § första stycket

 trafikskadelagen skall tillämpas i stället för

 motsvarande utländska föreskrifter. Lagrådet har

 emellertid inte motsatt sig lagrådsremissens

 förslag.

 Lagrådets alternativa förslag torde kunna leda

 till tillämpningsproblem om inte implementeringen i

 alla EES-länder sker genom införande av be-

 stämmelser som formulerats exakt eller i mycket

 nära anslutning till direktivtexten. Den lösning

 som valts i lagrådsremissen har därför behållits.

 Paragrafen har i övrigt med en redaktionell

 ändring utformats efter Lagrådets förslag.

 IkraftträdandeDenna lag träder i kraft den dag

 regeringen bestämmer. I förhållande till

 Liechtenstein får regeringen sätta lagen i kraft

 vid en senare tidpunkt än i förhållande till övriga

 stater.

 Bestämmelserna har kommenterats i avsnitt 5 i den

 allmänna motiveringen.

 7.3 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1993:302) om ändring i trafikskadelagen

 (1975:1410)16 § Beträffande motordrivet fordon som

 med stöd av 4 § 2 har undantagits från

 trafikförsäkringsplikt och som saknar

 trafikförsäkring svarar samtliga

 försäkringsanstalter, som vid skadetillfället hade

 tillstånd att meddela trafikförsäkring, solidariskt

 för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått,

 om försäkring hade funnits.

 I fråga om fordon som är försäkringspliktigt men

 som saknar trafikförsäkring har de

 försäkringsanstalter som avses i första stycket

 samma ersättningsansvar som anges där. För sakskada

 som tillfogas den försäkringspliktige gäller dock

 detta ansvar endast i fall då fordonet brukades

 olovligen av annan och antingen ej var registrerat

 i bilregistret eller var avställt.

 De försäkringsanstalter som avses i första

 stycket svarar även solidariskt för den

 trafikskadeersättning som skulle ha utgått från

 trafikförsäkringen för motordrivet fordon vars

 identitet ej kan fastställas. Från ersättning för

 sakskada skall därvid avräknas ett belopp som

 svarar mot en tjugondedel av det basbelopp enligt

 lagen (1962:381) om allmän försäkring som gäller

 för det år då skadehändelsen inträffar. Vid skador

 på renar skall någon avräkning inte ske.

 Paragrafen innehåller bl.a. bestämmelser om

 trafikskadeersättning för skador som orsakas av

 okända fordon. Enligt paragrafen svarar de

 trafikförsäkringsanstalter som har tillstånd att

 meddela trafikförsäkring solidariskt för den

 ersättning som skulle ha utgått från

 trafikförsäkringen om fordonet varit känt. I tredje

 stycket föreskrivs att vid sakskada som orsakats av

 ett okänt fordon avräkning skall ske med en

 tjugondedel av det basbelopp som gäller för det år

 då skadehändelsen inträffar. Tillägget i tredje

 stycket innebär att någon sådan sjävriskavräkning

 inte skall ske vid sakskador på renar. Bestämmelsen

 har behandlats i avsnitt 2 i den allmänna

 motiveringen.

 7.4 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1993:303) om ändring i lagen (1992:1121) om

 ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

 8 § För person- eller sakskada som uppkommer i

 följd av trafik här i landet med motordrivet fordon

 utgår trafikskadeersättning i fall som anges i

 denna lag. Trafikskadeersättning utgår i

 motsvarande fall också för skada som i följd av

 trafik utomlands med här i landet registrerat eller

 svenska staten tillhörigt motordrivet fordon

 tillfogas svensk medborgare eller den som har

 hemvist i Sverige.

 Trafikskadeersättning utgår ej för atomskada i

 fall då rätten att göra ersättningsanspråk gällande

 mot annan än innehavare av atomanläggning är

 inskränkt enligt 14 § atomansvarighetslagen

 (1968:45).

 Genom förslaget får 8 § den lydelse som

 paragrafen hade före de ändringar som skedde genom

 SFS 1992:1121. Bakgrunden har behandlats i avsnitt

 3.2 i den allmänna motiveringen. I 8 § föreskrivs

 nu åter att trafikskadeersättning skall betalas

 dels för person- eller sakskada i följd av trafik

 här i landet med motordrivet fordon, dels för skada

 som i följd av trafik utomlands med här i landet

 registrerat eller svenska staten tillhörigt fordon

 tillfogas en svensk medborgare eller den som har

 hemvist här i landet.

 I den nya 35 § ges vissa bestämmelser som

 föranletts av EES-avtalet beträffande rätten till

 ersättning ur trafikförsäkring som har meddelats

 enligt bestämmelserna i denna lag.

 8 HemställanMed hänvisning till vad jag nu har

 anfört hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om ändring i lagen (1992:1121) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410),

 2. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410),

 3. lag om ändring i lagen (1993:302) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410),

 4. lag om ändring i lagen (1993:303) om ändring i

 lagen (1992:1121) om ändring i trafikskadelagen

 (1975:1410).

 9 BeslutRegeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar att genom

 proposition föreslå riksdagen att anta de förslag

 som föredraganden har lagt fram.

 Lagrådsremissens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1992:1121) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1121)

 om ändring i trafikskadelagen[1] (1975:1410)

 dels att 8 a § trafikskadelagen skall upphöra att

 gälla,

 dels att 8 § skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 §

 Trafikskadeersättning För person- eller

 utgår i fall som avses i sakskada som uppkommer i

 denna lag för person- följd av trafik här i

 eller sakskada som landet med motordrivet

 uppkommer i följd av fordon utgår

 trafik med motordrivet trafikskadeersättning i

 fordon fall som anges i denna

 1. här i landet, lag. Trafikska-

 2. i Belgien, Danmark, deersättning utgår i

 Finland, Frankrike, motsvarande fall också

 Grekland, Irland, Is- för skada som i följd av

 land, Italien, trafik utomlands med här

 Liechtenstein, Luxem- i landet registrerat

 burg, Nederländerna, eller svenska staten

 Norge, Portugal, tillhörigt motordrivet

 Spanien, Storbritannien, fordon tillfogas svensk

 Tyskland eller medborgare eller den som

 Österrike, har hemvist i Sverige.

 3. under direkt färd

 mellan två länder som

 avses i 1 eller 2, om

 skadan har tillfogats

 medborgare i ett land

 som avses i 1 eller 2,

 samt

 4. i andra fall, om

 skadan har tillfogats

 svensk medborgare eller

 den som har hemvist i

 Sverige.

 I fall som avses i

 första stycket 2-4

 lämnas

 trafikskadeersättning

 dock endast om fordonet

 var registrerat här i

 landet eller tillhörde

 svenska staten.

 Trafikskadeersättning utgår ej för atomskada i

 fall då rätten att göra ersättningsanspråk gällande

 mot annan än innehavare av atomanläggning är

 inskränkt enligt 14 § atomansvarighetslagen

 (1968:45).

 **FOOTNOTES**

 [1] Lagen omtryckt 1977:949.

 2 Förslag till

 Lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 trafikskadelagen[1] (1975:1410)

 dels att 14 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall föras in en ny

 paragraf, 35 §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 14 §[2]

 Från ett fordons trafikförsäkring utgår

 trafikskadeersättning med anledning av en och samma

 händelse med högst 300 miljoner kronor, ränta och

 ersättning för rättegångskostnader oräknade.

 Förslår beloppet ej till gottgörelse åt var och en

 som har rätt till ersättning ur beloppet, utgår i

 första hand ersättning för personskada.

 Ersättningarna till dem som ej kan beredas full

 gottgörelse nedsättes med samma kvotdel för var och

 en. Kan efter inträffat skadefall befaras att sådan

 nedsättning blir nödvändig, kan regeringen eller

 myndighet som regeringen bestämmer förordna att

 ersättning tills vidare skall utgå endast med viss

 kvotdel.

 Om skada orsakats här i

 landet av ett fordon som

 är hemmahörande i något

 av länderna inom Euro-

 peiska ekonomiska

 samarbetsområdet,

 tillämpas på begäran av

 den skadelidande i

 stället för bestäm-

 melserna i första stycket

 de föreskrifter om

 obligatorisk motorfor-

 donsförsäkring som gäller

 i det land där fordonet

 hör hemma.

 35 §

 Om skada uppkommer i

 något annat av länderna

 inom Europeiska

 ekonomiska

 samarbetsområdet än

 Sverige i följd av trafik

 med ett motordrivet

 fordon för vilket tra-

 fikförsäkring meddelats

 enligt bestämmelserna i

 denna lag eller som

 Nuvarande lydelse tillhör svenska staten,

 skall försäkringen,

 utöver vad som gäl-ler om

 trafikskadeersättning

 enligt

 Föreslagen lydelse

 denna lag, täcka det

 ersättningsansvar för de

 uppkomna skadorna

 som enligt lagstiftningen

 i det land där skadan

 uppkommit skall vara

 täckt av obligatorisk

 motorfordonsförsäkring.

 Detsamma gäller om skada

 uppkommer vid direkt färd

 mellan två av de länder

 som ingår i Europeiska

 ekonomiska samar-

 betsområdet och skadan

 tillfogas en medborgare i

 ett sådant land.

 ____________________

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen

 bestämmer. I förhållande till Liechtenstein får

 regeringen sätta lagen i kraft vid en senare

 tidpunkt än i förhållande till övriga stater.

 **FOOTNOTES**

 [1] Lagen omtryckt 1977:949.

 [2] Senaste lydelse 1988:1246.

 3 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1993:302) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410)

 Härigenom föreskrivs att 16 § trafikskadelagen[1]

 (1975:1410) i paragrafens lydelse enligt lagen

 (1993:302) om ändring i nämnda lag skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 16 §[2]

 Beträffande motordrivet fordon som med stöd av 4 §

 2 har undantagits från trafikförsäkringsplikt och

 som saknar trafikförsäkring svarar samtliga

 försäkringsanstalter, som vid skadetillfället hade

 tillstånd att meddela trafikförsäkring, solidariskt

 för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått,

 om försäkring hade funnits.

 I fråga om fordon som är försäkringspliktigt men

 som saknar trafikförsäkring har de

 försäkringsanstalter som avses i första stycket

 samma ersättningsansvar som anges där. För sakskada

 som tillfogas den försäkringspliktige gäller dock

 detta ansvar endast i fall då fordonet brukades

 olovligen av annan och antingen ej var registrerat

 i bilregistret eller var avställt.

 De försäkringsanstalter De försäkringsanstalter

 som avses i första som avses i första

 stycket svarar även stycket svarar även

 solidariskt för den solidariskt för den

 trafikskadeersättning trafikskadeersättning

 som skulle ha utgått somskulle ha utgått från

 från trafikförsäkringen trafikförsäkringen för

 för motordrivet fordon motordrivet fordon vars

 vars identitet ej kan identitet ej kan

 fastställas. Från fastställas. Från

 ersättning för sakskada ersättning för sakskada

 skall därvid avräknas skall därvid avräknas ett

 ett belopp som svarar belopp som svarar mot en

 mot en tjugondedel av tjugondedel av det

 det basbelopp enligt basbelopp enligt lagen

 lagen (1962:381) om (1962:381) om allmän

 allmän försäkring som försäkring som gäller för

 gäller för det år då det år då skadehändelsen

 skadehändelsen in- inträffar. Vid skador på

 träffar. renar skall någon

 avräkning inte ske.

 **FOOTNOTES**

 [1]Lagen omtryckt 1977:949.

 [2]Senaste lydelse 1983:309.

 LAGRÅDET

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1993-10-04

 Närvarande: hovrättspresidenten Bo Broomé,

 justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Arne

 Baekkevold.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 9

 september 1993, varvid statsrådet Reidunn Laurén

 varit föredragande, har regeringen för lagrådets

 yttrande överlämnat förslag till ändringar i

 trafikskadelagen (1975:1410).

 Förslagen har inför lagrådet föredragits av

 hovrättsassessorn Ingemar[REDACTED_EFTERNAMN].

 Förslagen föranleder följande yttrande av

 lagrådet:

 I remissen föreslås ändringar i trafikskadelagen i

 syfte att anpassa svensk rätt till två EG-direktiv

 om motorfordonsförsäkring. Ändringar i

 trafikskadelagen i samma syfte beslutades av

 riksdagen under hösten 1992 (prop. 1992/93:8 bet.

 1992/93:LU7, SFS 1992:1121). De remitterade

 förslagen innebär att den av riksdagen sålunda

 beslutade lagstiftningen ändras med hänvisning till

 att de ifrågavarande direktiven bör tolkas på ett

 mer restriktivt än som gjordes när frågan tidigare

 behandlades. Det finns mot denna bakgrund anledning

 att i det följande först något beröra direktiven.

 Det direktiv som lagstiftningen huvudsakligen tar

 sikte på är det tredje

 motorfordonsförsäkringsdirektivet (90/232/EEC),

 närmare bestämt artikel 2 som har följande lydelse

 i den engelska texten: "Member States shall take

 the neccessary steps to ensure that all compulsory

 insurance policies against civil liability arising

 out of the use of vehicles:

 - cover, on the basis of a single premium, the

 entire territory of the Community, and

 - guarantee, on the basis of the same single

 premium, in each Member State, the cover required

 by its law or the cover required by the law of the

 Member State where the vehicle is normally based

 when that cover is higher."

 Den tolkningsfråga som föredraganden tar upp i

 lagstiftningsärendet är huruvida artikeln - främst

 ordet "cover" - syftar på den ersättning som skall

 utgå i ett visst fall, dvs. på det nationella

 ersättningssystemet i sin helhet, eller bara på en

 begränsad del av systemet, nämligen de regler som

 anger det maximala ersättningsbelopp som kan utgå

 från försäkringen (jfr 14 § trafikskadelagen).

 En liknande frågeställning uppkommer med avseende

 på det andra direktiv som lagstiftningen avser,

 nämligen det första motorfordonsför-

 säkringsdirektivet (72/166/EEC). Artikel 3 punkt 2

 har följande lydelse på engelska:

 "Each Member State shall take all appropriate

 measures to ensure that the contract of insurance

 also covers:

 - any loss or injury suffered by national of Member

 States during a direct journey between two

 territories in which the Treaty establishing the

 European Economic Community is in force, if there

 is no national insurers'''' bureau responsible for the

 territory which is being crossed; in that case, the

 loss or injury shall be covered in accordance with

 the internal laws on compulsory insurance in force

 in the Member State in whose territory the vehicle

 is normally based."

 Vid tillämpning av denna artikel uppkommer sålunda

 frågan hur uttrycket "covered" etc. i det sista

 stycket skall förstås.

 Den lagstiftning som har antagits av riksdagen

 bygger på att "cover" respektive "covered" tar

 sikte på ersättningssystemet i sin helhet.

 Lagstiftningen innebär i enlighet härmed till att

 börja med att det svenska ersättningssystemet

 enligt trafikskadelagen skall gälla även skador som

 en svenskregistrerad bil orsakar i ett annat

 EES-land eller vid direkt färd mellan två

 EES-länder (8 §). Vad gäller skada som uppkommit i

 ett annat EES-land skall den skadelidande dessutom

 kunna välja om ersättningen skall bestämmas enligt

 de regler som gäller i Sverige eller enligt de

 regler som gäller i det land där skadan inträffade.

 Vidare har införts en motsvarande valmöjlighet för

 det fall en skada uppkommer i Sverige med ett

 fordon som hör hemma i ett annat EES-land. Den

 skadelidande kan i detta fall begära att - i

 stället för trafikskadelagens ersättningsregler -

 reglerna i det land där fordonet hör hemma skall

 tillämpas. De angivna reglerna om valfrihet har

 tagits in i 8 a §.

 I förevarande lagstiftningsärende gör

 föredraganden som nämnts en annan bedömning av

 artiklarnas innebörd. Vad gäller artikel 2 i det

 tredje motorfordonsförsäkringsdirektivet anser

 föredraganden att denna tar sikte endast på de

 begränsningar i fråga om ansvarsbelopp som kan vara

 föreskrivna i i nationella regelsystem - i Sverige

 14 § trafikskadelagen - och således inte på

 reglerna om vilken ersättning som skall betalas. De

 remitterade förslagen har utformats mot denna

 bakgrund. I 8 § slopas reglerna om att ersättning

 utgår enligt trafikskadelagen när ett svenskt

 fordon orsakar skada vid färd i ett annat EES-land

 eller vid direkt färd mellan två EES-länder. Vidare

 slopas reglerna i 8 a § om valfrihet. I stället

 införs - med avseende på det fall en skada har

 uppkommit i Sverige med ett fordon som hör hemma i

 ett annat EES-land - i 14 § en regel om att i

 stället för paragrafens bestämmelser om beloppsbe-

 gränsning de bestämmelser som i detta avseende

 gäller i fordonets hemland skall tillämpas om den

 skadelidande begär det. Vidare införs i en ny 35 §

 en bestämmelse om att trafikförsäkring enligt

 trafikskadelagen skall - i fråga om skador som

 uppkommit med svenskregistrerad bil vid trafik i

 ett annat EES-land - täcka det ersättningsansvar

 för de uppkomna skadorna som enligt lagstiftningen

 i det land där skadan inträffat skall vara täckt av

 obligatorisk motorfordonsförsäkring. Detsamma skall

 enligt bestämmelsen gälla i fråga om skador vid

 direkt färd mellan två EES-länder.

 Som motiv till lagändringarna och den ändrade

 synen på främst det tredje

 motorfordonsförsäkringsdirektivet anför

 föredraganden bl.a. att den nu förordade tolkningen

 är naturlig med hänsyn till direktivets systematis-

 ka uppbyggnad samt att reglernas nuvarande

 utformning kan föra med sig praktiska olägenheter -

 bl.a. vid skaderegleringen - genom att den

 skadelidande har rätt att åberopa materiell

 skadeståndsrätt i andra länder.

 Lagrådet känner viss tveksamhet till den

 omtolkning som sålunda skett av det tredje

 direktivet. Lagrådet är sålunda inte helt övertygat

 om att den tolkning av direktivet som gjordes i det

 tidigare lagstiftningsärendet är fel. Det finns

 emellertid skäl som talar för den tolkning som nu

 förordas. För en sådan tolkning talar sålunda, som

 föredraganden påpekat, den systematiska

 uppbyggnaden av direktivet, särskilt i beaktande av

 hur reglerna om trafikskadeersättning i allmänhet

 är utformade inom EG-länderna. I sistnämnda

 avseende gäller i princip - till skillnad mot vad

 som gäller i Sverige - att de skadeståndsrättsliga

 frågorna om när ansvar föreligger och om

 ersättningens storlek inte regleras i

 lagstiftningen om obligatorisk

 motorfordonsförsäkring. Där regleras endast

 skyldigheten att inneha en försäkring som täcker

 det skadeståndsrättsliga ansvar som följer av

 särskilda regler eller allmänna principer på

 området. Mot denna bakgrund är det mindre troligt

 att man med direktivet, som ju gäller

 motorfordonsförsäkring, avsett att införa en

 ordning som innebär att ersättningsskyldigheten i

 det land där skadan uppkommit skall kunna avgöras

 på grundval av reglerna om skadeståndsskyldighet i

 det land där fordonet hör hemma. Detta gäller så

 mycket mer som skadeståndsskyldighet i

 internationella sammanhang i allmänhet bedöms på

 grundval av de materiella reglerna i det land där

 den skadegörande handlingen företogs (lex loci

 delicti).

 Lagrådet finner med hänsyn till det anförda att

 det finns fog för den tolkning av det tredje

 motorfordonsförsäkringsdirektivet som gjorts i

 förevarande lagstiftningsärende. Detsamma kan sägas

 i fråga om den ändrade inställningen till det

 första motorfordonsförsäkringsdirektivet. Lagrådet

 kan därför i princip godta de ändringar som i dessa

 avseenden föreslagits i remissen.

 När det sedan gäller utformningen av

 lagregleringen bör 14 § andra stycket justeras

 bl.a. så att det klarare framgår att det är i de

 avseenden som anges i 14 § andra stycket som den

 skadelidande skall ha valfrihet, nämligen i fråga

 om belopp, skadeprioritering och turordning mellan

 skadelidande. Lagrådet föreslår att 14 § andra

 stycket får följande lydelse:

 Om skada uppkommer i följd av trafik här i landet

 med ett fordon som är hemmahörande i något av

 länderna inom Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet, tillämpas på begäran av den

 skadelidande i stället för första stycket de

 motsvarande föreskrifter om obligatorisk

 motorfordonsförsäkring som gäller i det land där

 fordonet hör hemma.

 I 35 § föreskrivs enligt det remitterade förslaget

 att en trafikförsäkring enligt lagen skall täcka

 det ersättningsansvar för de uppkomna skadorna som

 enligt lagstiftningen i det land där skadan uppkom

 skall vara täckt av obligatorisk

 motorfordonsförsäkring. Det är tydligen meningen

 att det angivna ersättningsansvaret skall omfatta

 också det ansvar enligt det andra landets

 lagstiftning som följer av att man där inför regler

 för uppfyllande av de ifrågavarande direktiven.

 Genom hänvisningen till den utländska

 lagstiftningen blir omfattningen av regeln i 35 §

 således beroende av hur man i de andra EES-länderna

 utformar lagstiftningen om införlivande av de

 ifrågavarande direktiven. Det kan mot bakgrund av

 att olika metoder tydligen kan bli aktuella i det

 avseendet ifrågasättas om detta är en lämplig

 ordning. Det kunde här vara lämpligt med en

 reglering som låser fast vad trafikförsäkringen

 skall omfatta i detta avseende. Lagrådet vill

 emellertid inte motsätta sig förslaget i denna del.

 35 § bör dock omformuleras med hänsyn till att

 statens fordon inte omfattas av försäkring. Även

 vissa redaktionella ändringar bör företas. Lagrådet

 föreslår att paragrafen får följande lydelse:

 35 §

 Trafikförsäkring som meddelas enligt denna lag

 skall i fråga om skada som uppkommer i följd av

 trafik med ett motordrivet fordon i något annat

 land i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet än

 Sverige, utöver vad som följer av 8 § andra

 meningen, täcka ersättning som enligt

 lagstiftningen i det land där skadan uppkommit

 skall omfattas av en obligatorisk

 motorfordonsförsäkring. Vad som sagts nu gäller

 också i fråga om skada som uppkommer vid direkt

 färd mellan två länder som ingår i Europeiska

 ekonomiska samarbetsområdet, om skadan tillfogas en

 medborgare i ett sådant land.

 Tillhör fordon som avses i första stycket svenska

 staten skall svenska staten i stället bära

 ersättningsansvaret.

 Ett alternativ för det fall man - i enlighet med

 lagrådets resonemang i det föregående - i högre

 grad vill låsa fast tillämpningsområdet för

 paragrafen kan vara att i en andra mening i första

 stycket föreskriva följande: "Om den skadelidande

 begär det skall ersättningen därvid bestämmas med

 tillämpning av 14 § första stycket i stället för

 motsvarande utländska föreskrifter."

Innehåll

 Proposition ..................................1

 Propositionens huvudsakliga innehåll..........1

 Propositionens lagförslag.....................2

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 7 oktober 1993............................7

 1 Ärendet och dess beredning................7

 2 Självrisk på ersättning vid sakskada som

 vållats av

 okänt fordon..............................9

 2.1 Bakgrund............................9

 2.2 Nuvarande förhållanden.............11

 2.3 Överväganden.......................14

 2.3.1 Undantag från självrisk vid skador

 på renar.....................14

 2.3.2 Undantag för annan egendom...15

 3 EG:s tredje motorfordonsförsäkringsdirektiv17

 3.1 Bakgrund...........................17

 3.2 Överväganden.......................20

 4 Kostnader................................22

 5 Ikraftträdande...........................22

 6 Upprättade lagförslag....................22

 7 Specialmotivering........................23

 7.1 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1992:1121) om ändring i trafik-

 skadelagen (1975:1410).............23

 7.2 Förslaget till lag om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410).......23

 7.3 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1993:302) om ändring i

 trafikskadelagen (1975:1410).......26

 7.4 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1993:303)

 om ändring i lagen (1992:1121) om ändring

 i

 trafikskadelagen (1975:1410).......27

 8 Hemställan...............................27

 9 Beslut...................................27

 Bilaga 1 Lagrådsremissens lagförslag........28

 Bilaga 2 Utdrag ur protokoll vid lagrådets

 sammanträde 1993-10-04.............32