Regeringens proposition

1998/99:88

Bekämpning av smittsamma djursjukdomar

Prop.

1998/99:88

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 4 mars 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Jordbruksdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny epizootilag och en särskild zoonoslag med

bestämmelser om förebyggande åtgärder, kontroll och bekämpning av

smittsamma djursjukdomar. De båda lagarna föreslås kompletterade med

vissa bestämmelser i lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m.

En ny epizootilag föreslås ersätta den nu gällande epizootilagen

(1980:369). Den nya lagen skall gälla sådana allvarliga djursjukdomar

som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa.

Lagen innehåller bestämmelser om förebyggande åtgärder, bekämpning,

tillsyn och ersättning. Lagen skall omfatta allvarliga djursjukdomar som

normalt inte finns i Sverige. Vid ett sjukdomsutbrott skall samhällets

åtgärder syfta till att utrota sjukdomen i landet. De epizootiska

sjukdomarna skall anges i verkställighetsföreskrifter av regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer.

En ny zoonoslag föreslås som innehåller bestämmelser om sådana

sjukdomar eller smittämnen hos djur som kan spridas naturligt genom

smitta från djur till människa men som inte är av den karaktären att de

faller under epizootilagen. Lagen, som ersätter den nuvarande lagen

(1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur, innehåller

bestämmelser om kontroll, förebyggande åtgärder, bekämpning och

tillsyn. Lagen skall omfatta sådana djursjukdomar eller smittämnen om

vilka det finns tillräckliga kunskaper för effektiva kontroll- och

bekämpningsåtgärder. Sjukdomen eller smittämnet finns normalt i

Sverige och det saknas realistiska möjligheter till utrotning. Samhällets

åtgärder enligt lagen skall syfta till att förebygga och begränsa

förekomsten av de sjukdomar eller smittämnen som omfattas av lagen.

Även zoonoserna skall anges i verkställighetsföreskrifter av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Slutligen föreslås vissa ändringar i lagen om provtagning på djur, m.m.

Syftet med dessa ändringar är att lagen skall utgöra ett komplement till

epizootilagen och zoonoslagen. Lagens tillämpningsområde vidgas till att

omfatta inte bara smittsamma djursjukdomar utan även sådana

smittämnen hos djur som inte ger upphov till sjukdom hos djur, men väl

hos människa. I lagen införs även nya bestämmelser om möjlighet för

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela

föreskrifter om anmälningsskyldighet för veterinärer m.fl. samt att

meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om förebyggande

åtgärder. Ändringarna tar sikte på sjukdomar om vilka kunskaperna är

alltför bristfälliga för att en mer systematisk bekämpning skall kunna

genomföras. När tillräcklig kunskap erhållits kan sjukdomen eller

smittämnet om detta anses lämpligt föras in under endera epizootilagen

eller zoonoslagen.

De nya lagarna och ändringarna i provtagningslagen föreslås träda i

kraft den 1 oktober 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till epizootilag 4

2.2 Förslag till zoonoslag 9

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1683) om

provtagning på djur, m.m. 12

3 Ärendet och dess beredning 14

4 En ny epizootilag 15

4.1 Lagens tillämpningsområde 15

4.2 Sjukdomarna 17

4.3 Bekämpningsåtgärder och tillsyn 19

4.4 Ersättningsregler 23

4.5 Straffbestämmelse 30

5 En ny zoonoslag 31

5.1 Lagens tillämpningsområde 31

5.2 Sjukdomarna 35

5.3 Förebyggande åtgärder och bekämpningsåtgärder 36

5.4 Ersättningsregler 39

5.5 Straffbestämmelse 42

6 Ändringar i lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m. 43

7 Ekonomiska konsekvenser 44

8 Författningskommentar 44

8.1 Förslag till epizootilag 44

8.2 Förslag till zoonoslag 52

8.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1683) om

provtagning på djur m.m. 56

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanserna 57

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna 58

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 59

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 69

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 mars 1999 74

Rättsdatablad 75

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. epizootilag,

2. zoonoslag,

3. lag om ändring i lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till epizootilag

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag gäller sådana allmänfarliga djursjukdomar som kan

spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa (epizootiska

sjukdomar).

Med allmänfarliga sjukdomar avses i denna lag sådana sjukdomar som

kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller

medföra stora ekonomiska förluster för samhället.

De epizootiska sjukdomarna anges i verkställighetsföreskrifter som

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Om bekämpning av salmonella och vissa andra zoonoser hos djur finns

bestämmelser i zoonoslagen (0000:000).

Förebyggande åtgärder och bekämpning

2 § Den som har anledning misstänka att en epizootisk sjukdom har

drabbat djur i hans vård skall omedelbart anmäla detta till

distriktsveterinären eller annan veterinär.

Till dess ett besked av en veterinär föranleder något annat, skall den

som har djuren i sin vård göra vad som rimligen kan begäras för att

förhindra eller begränsa smittspridning. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vad den enskilde

skall göra.

3 § Om en veterinär har anledning misstänka att ett fall av epizootisk

sjukdom har inträffat, skall han omedelbart göra en undersökning för att

fastställa sjukdomens art och i övrigt göra vad som är nödvändigt för att

förhindra att smitta sprids. Den som har djuren i sin vård är skyldig att

tåla det intrång och underkasta sig de åtgärder samt lämna den hjälp som

behövs för undersökningen. Om det är nödvändigt för undersökningen,

får ett djur som misstänks vara smittat avlivas utan ägarens samtycke.

Veterinären skall skyndsamt underrätta Statens jordbruksverk och

länsstyrelsen. Länsstyrelsen skall utan dröjsmål underrätta Statens

veterinärmedicinska anstalt, distriktsveterinären och den eller de

kommunala nämnder som utför uppgifter inom miljö- och

hälsoskyddsområdet. Om det är fråga om en epizootisk sjukdom hos fisk,

skall också Fiskeriverket underrättas, och om misstanken gäller sådan

epizootisk sjukdom som kan överföras till människor även Statens

livsmedelsverk, Smittskyddsinstitutet och smittskyddsläkaren.

Det som sägs om veterinär i andra stycket gäller också den som är

ansvarig för det laboratorium där ett fall av epizootisk sjukdom

konstaterats.

4 § Om en veterinär har grundad anledning att anta att ett fall av

epizootisk sjukdom har inträffat, skall veterinären, i den utsträckning

som behövs för att motverka smittspridning, besluta om förbud mot att

besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där

sjukdomsfallet inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma

(spärrförklaring).

Ett sådant beslut skall snarast underställas den myndighet som

regeringen bestämmer. Myndigheten skall snarast pröva om beslutet skall

fortsätta att gälla.

5 § Om det är klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat,

skall den myndighet som regeringen bestämmer besluta om förbud enligt

4 § för de områden där smitta förekommer, eller om andra begränsningar

i hanteringen av djur eller varor, allt i den utsträckning som behövs för

att motverka smittspridning (smittförklaring).

Under samma förutsättningar skall regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet

besluta om

1. förbud mot transporter av djur eller varor till, från eller inom

områden som gränsar till områden där smitta förekommer eller om andra

begränsningar i hanteringen av djur eller varor inom sådana angränsande

områden, och

2. förbud mot tillträde till vissa djurstallar eller andra anläggningar där

djur hålls (tillträdesförbud).

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i 4 och 5 §§.

7 § Beslut enligt 4 eller 5 §§ skall upphävas av den myndighet som

regeringen bestämmer så snart det blivit klarlagt att det inte längre finns

förutsättningar för beslutet.

8 § För att förebygga eller bekämpa epizootiska sjukdomar får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela

föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om

1. slakt eller annan avlivning av djur som är eller misstänks vara

smittade eller kan sprida smitta,

2. slakt eller annan avlivning av andra djur,

3. oskadliggörande av döda djur och produkter av djur samt av avfall

och annat material som kan sprida smitta,

4. smittrening,

5. skyddsympning eller annan förebyggande behandling av djur,

6. undersökning av djur och produkter av djur i kontrollsyfte,

7. djurhållning,

8. begränsningar eller andra villkor vad gäller hanteringen av djur,

9. transporter av djur och varor,

10. journalföring i fråga om djur, produkter av djur och

djurtransporter,

11. oskadliggörande av skadedjur som sprider smitta,

12. metoder för provtagning och analys.

9 § Efter beslut av den myndighet som regeringen bestämmer skall

1. innehavare av sådana slakteriinrättningar eller

bearbetningsanläggningar som är ställda under offentlig kontroll ställa

lokaler och utrustning till förfogande för sådan slakt eller avlivning som

avses i 8 § 1 och 2 eller för sådant oskadliggörande som avses i 8 § 3,

2. innehavare av redskap eller annan utrustning som oundgängligen

behövs för att förebygga eller bekämpa en epizootisk sjukdom

tillhandahålla utrustningen,

3. personal vid slakteriinrättningar eller bearbetningsanläggningar som

avses i 1 och de personer som handhar utrustning som avses i 2 delta i

förebyggande åtgärder eller bekämpning enligt denna lag.

10 § Om det blivit klarlagt att en epizootisk sjukdom inte längre kan

bekämpas med rimliga insatser, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer besluta att bekämpningen skall upphöra.

Tillsyn

11 § Den centrala tillsynen över efterlevnaden av denna lag och

föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen utövas av

Jordbruksverket. Länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet.

12 § För tillsynen har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till

områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen för att

där besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover.

Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och

handlingar som behövs för tillsynen.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller också för EG:s

institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer och experter.

13 § Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden eller förbud

som behövs för att denna lag eller föreskrifter eller beslut som har

meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I beslut om föreläggande

eller förbud får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

Om någon inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag, enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller enligt ett

föreläggande, kan tillsynsmyndigheten besluta om rättelse på hans

bekostnad.

14 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för att denna

lag eller föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen

skall efterlevas.

Ersättning

15 § Staten skall ersätta den som på grund av föreskrifter eller beslut

som har meddelats med stöd av lagen drabbas av

1. förlust på grund av att husdjur avlivas eller dör till följd av skydds-

ympning eller annan behandling,

2. kostnader på grund av saneringsåtgärder,

3. produktionsbortfall,

4. annan inkomstförlust än som avses i 3.

Ersättning för produktionsbortfall lämnas med femtio procent av den

kostnad eller förlust som bortfallet medför. I övrigt lämnas full

ersättning.

Full ersättning för produktionsbortfall lämnas vid utbrott av sådana

särskilt allvarliga epizootiska sjukdomar som anges i föreskrifter

meddelade av regeringen.

16 § Ersättning enligt denna lag kan jämkas om den

ersättningsberättigade uppsåtligen eller genom vårdslöshet själv har

medverkat till kostnaden eller förlusten. Detsamma gäller om den

ersättningsberättigade vägrar att rätta sig efter en föreskrift eller ett beslut

som har meddelats med stöd av lagen.

17 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att

1. ersättning inte lämnas för kontrollåtgärder eller förebyggande

åtgärder som vidtas enligt lagen eller med stöd av lagen meddelade

föreskrifter,

2. till grund för ersättning för sådan förlust eller kostnad som anges i

15 § första stycket 1 eller 2 skall läggas ett visst högsta värde på husdjur

eller annan egendom som skall ersättas,

3. ersättning för kostnad eller förlust med anledning av

saneringsåtgärder eller produktionsbortfall får lämnas enligt viss angiven

schablon.

18 § Den som har deltagit i förebyggande åtgärder eller bekämpning

enligt denna lag har rätt till ersättning av staten för arbete och tidsspillan

samt för resa och uppehälle.

Den som har ställt lokal eller utrustning till förfogande för de ändamål

som anges i första stycket har rätt till ersättning av staten för sina

kostnader och för förlorad avkastning eller nytta.

19 § Ansökan om ersättning skall göras hos Jordbruksverket inom sex

månader från den dag då anspråket uppkom. Görs inte ansökan inom den

angivna tiden är rätten till ersättning förlorad, om det inte finns särskilda

skäl.

Straff

20 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som med uppsåt

eller av oaktsamhet

1. underlåter att göra anmälan enligt 2 § eller bryter mot en föreskrift

som har meddelats med stöd av 2 §,

2. bryter mot ett beslut enligt 4 § eller mot en föreskrift eller ett beslut

som har meddelats med stöd av 5 eller 8 §.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller vitesförbud enligt

13 § döms inte till ansvar enligt denna lag för en gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

Innefattar ett brott som avses i första stycket 2 olovlig transport av djur

eller varor skall sådan egendom förklaras förverkad, om det inte är

uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess värde förklaras

förverkat.

Överklagande

21 § Beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. En

veterinärs beslut enligt 4 § får dock inte överklagas.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av lagen skall gälla omedelbart, om inte något annat beslutas.

________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999 då epizootilagen

(1980:369) skall upphöra att gälla.

2. Den äldre lagen gäller dock fortfarande i de fall där beslut enligt 4 §

i den lagen har fattats före den 1 oktober 1999.

2.2 Förslag till zoonoslag

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag gäller sjukdomar och smittämnen hos djur som kan

spridas naturligt från djur till människa (zoonoser) och som inte är

sådana epizootiska sjukdomar som omfattas av epizootilagen (0000:000).

Lagen gäller dock endast sådana zoonoser som det finns tillräckliga

kunskaper om för effektiv kontroll och bekämpning.

Zoonoserna anges i verkställighetsföreskrifter som meddelas av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

I fråga om andra zoonoser än sådana som omfattas av denna lag finns

bestämmelser om kontroll och förebyggande åtgärder i lagen

(1992:1683) om provtagning på djur, m.m.

Särskilda föreskrifter finns om ersättning för kostnader och förluster

med anledning av åtgärder enligt denna lag.

Förebyggande åtgärder och bekämpning

2 § Den som yrkesmässigt håller djur skall, enligt föreskrifter som

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer,

för att zoonoser skall kunna förebyggas och bekämpas

1. låta utföra och bekosta undersökningar av djur,

2. föra anteckningar och lämna uppgifter om verksamheten.

3 § Om en veterinär har anledning misstänka att ett fall av zoonos har

inträffat, skall han omedelbart göra en undersökning för att fastställa

sjukdomens eller smittämnets art och i övrigt göra vad som är nödvändigt

för att förhindra att smitta sprids. Den som har djuren i sin vård är

skyldig att tåla det intrång och underkasta sig de åtgärder samt lämna den

hjälp som behövs för undersökningen.

Veterinären skall skyndsamt underrätta Statens jordbruksverk och

länsstyrelsen. Länsstyrelsen skall utan dröjsmål underrätta

smittskyddsläkaren.

Om ett fall av zoonos konstateras, skall länsstyrelsen skyndsamt

underrätta Statens veterinärmedicinska anstalt, Statens livsmedelsverk,

Smittskyddsinstitutet, smittskyddsläkaren, den eller de kommunala

nämnder som utför uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet samt

distriksveterinären.

Det som sägs om veterinär i andra stycket gäller också den som är

ansvarig för det laboratorium där ett fall av zoonos konstaterats.

4 § För att fastställa förekomst av eller frihet från en zoonos får den

myndighet som regeringen bestämmer besluta om provtagning eller

undersökning av djur och av djurprodukter eller andra föremål som kan

bära på smitta.

5 § För att förebygga eller bekämpa zoonoser får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter eller i det

enskilda fallet besluta om

1. slakt eller annan avlivning av djur,

2. oskadliggörande av döda djur och produkter av djur samt avfall och

annat material som kan sprida smitta,

3. smittrening,

4. skyddsympning eller annan förebyggande behandling av djur,

5. undersökning av djur och produkter av djur i kontrollsyfte,

6. djurhållning,

7. begränsningar eller andra villkor vad gäller hanteringen av djur eller

produkter av djur och andra varor eller såvitt avser kontakter mellan djur

och människor,

8. transporter av djur och varor,

9. journalföring i fråga om djur, produkter av djur och djurtransporter,

10. oskadliggörande av skadedjur som sprider smitta,

11. metoder för provtagning och analys samt vad den som är ansvarig

för ett laboratorium skall iaktta i fråga om rapportering med anledning av

genomförda analyser,

12. andra åtgärder som är nödvändiga.

6 § Ett beslut i ett enskilt fall skall upphävas så snart det har konstaterats

att det inte längre finns förutsättningar för beslutet.

7 § Den myndighet som regeringen bestämmer får överlåta åt en

veterinär att besluta i enskilda ärenden enligt 4 och 5 §§.

Tillsyn

8 § Den centrala tillsynen över efterlevnaden av denna lag och

föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen utövas av

Jordbruksverket. Länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet.

Tillsynen över efterlevnaden av beslut i enskilda fall enligt 4 eller 5 §

får också utövas av en veterinär som utses av Jordbruksverket eller

länsstyrelsen.

9 § För tillsynen har den som utövar tillsyn rätt att få tillträde till

områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen för att

där besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover.

Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och

handlingar som behövs för tillsynen.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller också för EG:s

institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer och experter.

10 § Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden eller förbud

som behövs för att denna lag eller föreskrifter eller beslut som har

meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I beslut om föreläggande

eller förbud får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

Om någon inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag, enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller enligt ett

föreläggande, kan tillsynsmyndigheten besluta om rättelse på hans

bekostnad.

11 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för att denna

lag eller föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen

skall efterlevas.

Straff

12 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som med uppsåt

eller av oaktsamhet

1. bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 2 §,

2. bryter mot ett beslut eller en föreskrift som har meddelats med stöd

av 5 §,

3. vid fullgörande av uppgiftsskyldighet enligt 2 § 2 lämnar oriktiga

uppgifter om något förhållande av betydelse, om inte gärningen är belagd

med straff enligt brottsbalken.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller vitesförbud enligt

10 § döms inte till ansvar enligt denna lag för en gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

Innefattar ett brott som avses i första stycket 2 olovlig transport av djur

eller varor skall sådan egendom förklaras förverkad, om det inte är

uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess värde förklaras

förverkat.

Överklagande

13 § Beslut av en enskild veterinär får överklagas hos Jordbruksverket.

Andra beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av lagen skall gälla omedelbart, om inte något annat beslutas.

________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999 då lagen (1983:738) om

bekämpande av salmonella hos djur upphör att gälla.

2. Den äldre lagen gäller dock fortfarande i de fall där sådant beslut om

bekämpning som avses i 1 § i den lagen har fattats före den 1 oktober

1999

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1683) om

provtagning på djur, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1683) om provtagning på

djur, m.m.

dels att 1, 4 a och 11 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag avser

1. kartläggning och kontroll av smittsamma djursjukdomar,

2. kontroll av vissa ämnen och restsubstanser i djur och djurprodukter,

3. märkning och registrering av djur,

4. åtgärder för att hindra

spridning av smittsamma

djursjukdomar.

4. åtgärder för att förebygga och

hindra spridning av smittsamma

djursjukdomar.

Vad som sägs i denna lag om

djursjukdomar gäller även

förekomsten av smittämnen hos

djur.

3 a §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vad en

veterinär eller den som är

ansvarig för ett laboratorium skall

iaktta i fråga om skyldighet att

anmäla och rapportera misstänkta

eller inträffade fall av smittsamma

djursjukdomar.

4 a §

För att hindra spridning av

smittsamma djursjukdomar får

regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer

meddela föreskrifter eller i det

enskilda fallet besluta om

avlivning av djur, isolering av djur

eller andra begränsningar i

hanteringen av djur.

För att förebygga och hindra

spridning av smittsamma

djursjukdomar får regeringen eller

den myndighet som regeringen

bestämmer meddela föreskrifter

eller i det enskilda fallet besluta

om

1. avlivning av djur,

2. isolering av djur,

3. begränsningar eller andra

villkor vad gäller hanteringen av

djur eller produkter av djur och

andra varor eller såvitt avser

kontakter mellan djur och

människor.

Om bekämpning av epizootiska

sjukdomar och salmonella finns

särskilda bestämmelser.

Om bekämpning av epizootiska

sjukdomar och vissa zoonoser

finns särskilda bestämmelser.

11 §

Beslut av en kommunal nämnd enligt denna lag eller enligt föreskrifter

som meddelats med stöd av lagen får överklagas hos länsstyrelsen.

Beslut som annan statlig myndighet än regeringen i enskilda fall

meddelat enligt lagen eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd

krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag eller

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen skall

gälla omedelbart, om inte något

annat beslutas.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Epizootilagen (1980:369) trädde i kraft den 1 juli 1980. Den har därefter

ändrats tre gånger, senast år 1994 och 1996. Bakgrunden till ändringen år

1994 var EES-avtalet som förutsatte att stora delar av EG:s bestämmelser

om bekämpning av epizootier införlivades i svensk lagstiftning.

Ändringarna år 1996 avsåg en anpassning till de nya reglerna om en

obligatorisk tvåpartsprocess i förvaltningsprocessen.

Lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur trädde i

kraft den 1 januari 1984. Den har därefter ändrats tre gånger, senast år

1995 och 1998. År 1995 infördes den obligatoriska

salmonellaprovtagningen för värphönsbesättningar och Statens

jordbruksverk gavs möjlighet att delegera till en veterinär att besluta om

bekämpningsåtgärder enligt lagen. Ändringarna år 1998 var en följd av

de nya reglerna om en obligatorisk tvåpartsprocess i

förvaltningsprocessen.

Sveriges medlemskap i EU har inneburit att handeln med djur över

gränserna har ökat samtidigt som möjligheterna till gränskontroller har

minskat. Detta kan innebära en ökad risk för att smittsamma

djursjukdomar kommer in i landet.

Regeringen beslutade den 19 juni 1996 att ge Jordbruksverket i

uppdrag att i samråd med Socialstyrelsen och Smittskyddsinstitutet göra

en översyn av epizootilagstiftningen. Uppdraget omfattade en

utvärdering av hur epizootilagstiftningen i alla dess delar fungerar i dag

och en redovisning av de regler som gäller i övriga EU-länder, särskilt

vad gäller frågan om ersättning vid sjukdomsutbrott. I uppdraget ingick

även att utreda vilka djursjukdomar som bör omfattas av epizootilagen,

vilka regler om bekämpning vid eventuella sjukdomsutbrott det finns

behov av samt olika ersättningsfrågor.

Regeringen beslutade därefter den 4 december 1997 att ge

Jordbruksverket i uppdrag att efter samråd med Socialstyrelsen och

Smittskyddsinstitutet även utreda frågan om en särskild lagstiftning för

zoonotiska sjukdomar hos djur och att i samband därmed göra en översyn

av salmonellalagstiftningen. I uppdraget ingick även att utreda olika

kostnadsfrågor.

Jordbruksverket har redovisat uppdragen i två rapporter Översyn av

epizootilagstiftningen och Salmonella och andra zoonoser hos djur.

Förslagen i Jordbruksverkets rapporter har remissbehandlats.

Förteckningar över remissinstanserna finns i bilaga 1 och 2. En

sammanställning av remissyttrandena finns i Jordbruksdepartementet

(dnr Jo97/1214 och Jo98/1564).

I de delar regeringens förslag skiljer sig från vad som föreslagits i

Jordbruksverkets rapporter har synpunkter på förslagen inhämtats från

Jordbruksverket, Statens livsmedelsverk, Fiskeriverket och Statens

veterinärmedicinska anstalt.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 februari 1999 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 3.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

Lagrådet har på anförda skäl funnit förslaget att ersättning enligt

epizootilagen i vissa fall skall kunna lämnas enligt schablon otillräckligt

berett och därför avstyrkt detsamma. Lagrådets uppfattning på den

punkten delas inte av regeringen. I övrigt ansluter sig regeringen till

Lagrådets förslag och synpunkter. Utöver vissa andra ändringar har i

anledning av Lagrådets påpekanden 11 § i det remitterade förslaget till

epizootilag och 6 § första stycket i det remitterade förslaget till zoonoslag

strukits. Den befogenhet regeringen ges i de nämnda bestämmelserna

följer redan av regeringens restkompetens. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 4.4 samt i

författningskommentarerna.

4 En ny epizootilag

4.1 Lagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: En ny epizootilag införs. Den nya lagen skall

omfatta sådana allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom

smitta bland djur eller från djur till människa. Sjukdomen skall vara

allmänfarlig i den meningen att den kan utgöra ett allvarligt hot mot

människors eller djurs hälsa eller medföra stora ekonomiska förluster

för samhället. Samhällets åtgärder med anledning av ett

sjukdomsutbrott skall syfta till att befria landet från sjukdomen.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer i princip med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har ingen erinran mot

förslaget. En remissinstans ifrågasätter emellertid om inte lagens

bestämmelser om anmälningsskyldighet även borde omfatta djur i vilt

tillstånd.

Skälen för regeringens förslag: Gällande bestämmelser om

bekämpning av smittsamma djursjukdomar finns i epizootilagen

(1980:369) och epizootiförordningen (1980:371) samt i lagen (1983:738)

om bekämpande av salmonella hos djur och förordningen (1984:306) om

bekämpande av salmonella hos djur.

Epizootilagstiftningen är avsedd för de allra allvarligaste

djursjukdomarna. De befogenheter som myndigheterna får genom lagen

är mycket långtgående och syftar till snabba och effektiva åtgärder.

Sjukdomarna finns normalt inte i landet. Samhällets åtgärder med

anledning av ett sjukdomsutbrott skall syfta till att befria landet från

sjukdomen.

Med begreppet epizootisk sjukdom förstås enligt förarbetena till den

nuvarande epizootilagen (prop. 1979/80:61) sådan allmänfarlig

djursjukdom som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till

människa. I begreppet ligger också att det ingår ett visst

överraskningsmoment. De djursjukdomar som omfattas av lagen är

allmänfarliga i den meningen att de kan få stor utbredning om de inte

bekämpas i tid.

Denna beskrivning framstår som något ofullständig mot bakgrund av

den erfarenhet som vunnits under lagens tillämpningstid. Till de

epizootiska sjukdomarna bör inte bara hänföras sjukdomar som kan få en

stor utbredning, närmast genom att de är i hög grad smittsamma. Som

epizootisk sjukdom bör också räknas sjukdomar som är allmänfarliga

inte bara i den meningen att de kan medföra stora ekonomiska förluster

för samhället utan också genom att de kan utgöra ett allvarligt hot mot

människors eller djurs hälsa. Ett exempel på sådana sjukdomar är de

olika formerna av transmissibel spongiform encephalopati (TSE) som

bl.a. omfattar scrapie hos får och bovin spongiform encephalopati (BSE)

hos nötkreatur.

Liksom hittills bör det ankomma på regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer att i verkställighetsföreskrifter ange vilka

sjukdomar som omfattas av lagen.

Dagens epizootilag liksom den nu föreslagna omfattar alla djurslag,

tama som vilda djur. Lagen gäller i tillämpliga delar för djur i vilt

tillstånd. Av förklarliga skäl kan dock inte de bestämmelser som är

beroende av att djurets ägare kan identifieras tillämpas på sådana djur,

t.ex. bestämmelsen om anmälningsplikt för djurägare vid misstanke om

epizootisk sjukdom.

Svenska jägareförbundet ifrågasätter dock om inte lagens

bestämmelser om anmälningsskyldighet även borde gälla djur i vilt

tillstånd. Även Statens veterinärmedicinska anstalt har påpekat

betydelsen av en skyldighet att rapportera misstanke om epizootisk

sjukdom hos vilda djur. Som exempel anges att rabies och svinpest är

sjukdomar som drabbar djur i vilt tillstånd och som kan spridas till

animalieproducerande djur eller människa och att det därför är viktigt att

snabbt få information om misstanke om sjukdom hos dessa djur.

Regeringen delar uppfattningen att det är viktigt att snabbt få information

om misstanke om sjukdom även hos djur i vilt tillstånd. Det är emellertid

svårt att på ett entydigt sätt bestämma vilka personer som skulle åläggas

en skyldighet att lämna sådan information. För att bli effektiv borde

regeln lämpligen gälla också andra än enbart den som i egenskap av

jägare kommer i kontakt med djur. Det skulle å andra sidan föra för långt

att införa en anmälningsskyldighet för alla och envar. Med hänsyn

sålunda till svårigheten att avgränsa en straffsanktionerad bestämmelse

om skyldighet att anmäla epizootisk sjukdom hos djur i vilt tillstånd

avstår regeringen från att föreslå en utvidgad rapporteringsskyldighet.

Klart är emellertid att en veterinär som misstänker att ett viltlevande djur

har drabbats av en epizootisk sjukdom har en anmälningsplikt. I 36 §

jaktförordningen (1987:905) finns även en bestämmelse om att djur av

viss art som påträffas dött skall anmälas till närmaste polismyndighet.

De bestämmelser som föreslås i det följande innebär en skärpning av

såväl den enskildes skyldigheter som samhällets möjligheter att vidta

effektiva åtgärder för att förebygga och bekämpa epizootiska sjukdomar.

Mot den bakgrunden framstår det som naturligt att föreslå att den

nuvarande lagen ersätts med en helt ny lag.

De djursjukdomar som är betingade av smittämnen som kan överföras

från djur till människa eller tvärtom benämns zoonoser. Epizootilagen

omfattar vissa av dessa sjukdomar, t. ex. mjältbrand och rabies. Vissa

zoonoser finns dock normalt i landet och går inte att utrota helt, t.ex.

salmonella. Dessa zoonoser ger ofta inte några allvarligare symptom hos

djur men väl hos människa. I dag regleras salmonella i lagen om

bekämpande av salmonella hos djur och i förordningen om bekämpande

av salmonella hos djur. I lagstiftningsärendet föreslås att en ny lag skall

införas som skall omfatta vissa zoonoser med undantag för de sjukdomar

som omfattas av den nya epizootilagen.

4.2 Sjukdomarna

Regeringens bedömning: Den nya lagen bör omfatta i huvudsak

samma sjukdomar som nuvarande lag.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remisssinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller har ingen erinran mot det.

Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna av

lagens tillämpningsområde föranleder i princip ingen förändring vad

gäller vilka sjukdomar som skall omfattas av lagen. De sjukdomar som

omfattas av den nuvarande epizootilagen bör, med några få undantag,

även fortsättningsvis regleras i epizootilagstiftningen. Flertalet

sjukdomar som i dag omfattas av lagstiftningen är till sin karaktär sådana

att de med självklarhet måste kategoriseras som epizootiska sjukdomar.

Det är fråga om sjukdomar som är utomordentligt allvarliga, ofta

smittsamma, och som kan medföra allvarliga ekonomiska konsekvenser.

Det rör sig till stora delar om sjukdomar för vilka EG har en tvingande

bekämpningslagstiftning, exempelvis klassisk svinpest och mul- och

klövsjuka. I dessa fall måste också Sverige ha tydliga

bekämpningsregler. Det finns emellertid en rad allvarliga djursjukdomar

som är allmänt förekommande inom EU och som därför inte omfattas av

EG:s tvingande bekämpningsregler. Dessa sjukdomar bör ändå omfattas

av den svenska epizootilagen eftersom sjukdomarna inte finns i Sverige.

En god vägledning till vilka sjukdomar som i princip bör omfattas av

epizootilagen är den A-lista som upprättas av Office International des

Epizooties (OIE). Sjukdomarna i OIE:s A-lista definieras som sådana

smittsamma djursjukdomar som har förmåga till omfattande och snabb

spridning utan hänsyn till nationsgränser och som medför allvarliga

konsekvenser från socioekonomisk synpunkt eller folkhälsosynpunkt.

En viktig omständighet att beakta vid bedömningen av om en sjukdom

skall omfattas av epizootilagen är också om Sverige ansökt om eller

beviljats tilläggsgarantier för sjukdomen. Enligt EG:s bestämmelser kan

ett medlemsland, som kan visa att det är fritt från en viss inom EU

oreglerad sjukdom, beviljas tilläggsgarantier för denna. Dessa garantier

innebär att landet vid införsel av djur från ett annat EU-land kan ställa

krav på att djuren skall vara testade för och ha befunnits fria från

sjukdomen. Sverige har vid förhandlingarna om medlemskap i EU ansökt

om tilläggsgarantier för en rad sjukdomar omfattande djurslagen

nötkreatur, svin, får, get, fjäderfä och fisk. Sverige har beviljats

tilläggsgarantier för sjukdomarna spring viraemia of carp (SVC), egg

drop syndrome (EDS-76), Aujeszkys sjukdom och infektion med bovint

herpesvirus 1. I övrigt har kommissionen ännu inte tagit ställning till

Sveriges ansökan. I avvaktan på kommissionens prövning har Sverige

kvar de bestämmelser som gällde före medlemskapet i EU, omfattande

bl.a. krav på karantän vid införsel.

För vissa sjukdomar kan medlemsländerna ansöka om status som fria

från sjukdomen i fråga. En sådan status innebär fördelar från handels-

och smittskyddssynpunkt. Sverige har beviljats frihetsstatus för

sjukdomarna bovin tuberkulos, bovin brucellos och Newcastlesjukan.

För att få behålla beviljade tilläggsgarantier eller en frihetsstatus och

för att kunna beviljas de tilläggsgarantier kommissionen ännu inte tagit

ställning till måste, om någon av de aktuella sjukdomarna konstateras i

Sverige, omedelbara bekämpningsåtgärder vidtas så att Sverige så snart

som möjligt kan visa att sjukdomen ånyo är utrotad. Det är därför av stor

vikt att sjukdomarna omfattas av epizootilagens kraftfulla och effektiva

bekämpningsmöjligheter och krav på djurägare och veterinär att

omedelbart anmäla misstanke om sjukdomsfall och vidta nödvändiga

åtgärder för att förhindra spridning.

Trots att en sjukdom uppfyller kriterierna för att omfattas av lagen kan

det finnas särskilda omständigheter som medför att sjukdomen ändå bör

lämnas utanför lagstiftningen. En sådan omständighet är att sjukdomen

lyckats få fäste i landet och bedömningen görs att smittämnet inte kan

utrotas. Epizootilagstiftningen är i många avseenden till karaktären en

katastroflagstiftning som vid ett sjukdomsutbrott skall användas för att

effektivt bekämpa sjukdomen så att landet snarast helt blir fritt från

denna. Har en sjukdom emellertid fått permanent fäste i landet förfelar

reglerna sin verkan. Sjukdomen bör då inte omfattas av lagen. Detta även

om sjukdomen är allvarlig, smittsam och från samhällets synpunkt

kostsam. En sjukdom som av nyss angivna skäl inte bör omfattas av

epizootilagen är infektiös laryngotrakeit (ILT) hos fjäderfä.

Exempel på sjukdomar som bör införas och som uppfyller de kriterier

som föreslås gälla för sjukdomar i epizootilagstiftningen är bovin

spongiform encephalopati (BSE), Aujeszkys sjukdom och porcine

reproducive and respiratory syndrome (PRRS). Orsakerna till varför

dessa sjukdomar bör ingå är dock sinsemellan helt olika.

Många frågor kring sjukdomen BSE är fortfarande obesvarade, varav

den viktigaste torde vara huruvida BSE kan överföras till människa.

Eventuella fall av BSE i Sverige skulle snabbt uppmärksammas. De

direkta kostnaderna för sjukdomen är små medan de indirekta

kostnaderna i form av köpmotstånd och exportsvårigheter kan bli

betydande. Krav skulle ställas på ett snabbt ingrepp i form av bl.a.

smittspårning och utslaktning. BSE finns inte upptagen på OIE:s A-lista

men omfattas av ett stort antal regleringar inom EU, framför allt vad

gäller handel och krav på förebyggande åtgärder.

Aujeszkys sjukdom är en sjukdom som främst drabbar svin och hos

unga grisar är dödligheten mycket hög. Sjukdomen kan orsaka stora

ekonomiska förluster för enskilda djurägare, näringen och samhället. I

Sverige har ett utrotningsprogram genomförts, vilket kostat ca 100

miljoner kronor, och sedan den 1 december 1996 är Sverige av EU

friförklarat från Aujeszkys sjukdom. I samband med EU:s friförklaring

har Sverige förbundit sig att fortsätta med serologiska undersökningar.

Om smittade djur påvisas måste omedelbara bekämpningsåtgärder vidtas

för att inte friförklaringen skall gå förlorad.

Kontroll och bekämpning av PRRS är besvärlig och inget land som har

drabbats av sjukdomen har lyckats utrota den. Sverige är fritt från

sjukdomen och har ansökt om tilläggsgarantier. Ansökan har ännu inte

prövats av kommissionen. PRRS är en sjukdom hos svin som orsakas av

ett virus som ännu inte har karaktäriserats helt. I smågrisproducerande

besättningar yttrar sig sjukdomen främst som förhöjd dödlighet hos

smågrisar före avvänjning och en ökad förekomst av dödfödda grisar.

Även suggor kan insjukna. Ett utbrott av PRRS i Sverige skulle sannolikt

leda till snabb spridning om inte omedelbara insatser görs.

Enligt nuvarande lag ankommer det på regeringen att fastställa vilka

sjukdomar som skall omfattas av lagen. Jordbruksverket har dessutom

möjlighet att genom föreskrifter bestämmma att även andra sjukdomar

skall omfattas av lagen. Så skedde t.ex. våren 1998 beträffande

fjäderfäsjukdomen swollen-head syndrome (SHS). Även om flertalet

sjukdomar som omfattas av epizootilagstiftningen är givna genom sin

speciella karaktär kan behov finnas att med kort varsel föra en sjukdom

från eller till lagens tillämpningsområde. Detta är en förutsättning för att

lagen i en ständigt föränderlig värld skall vara effektiv och kunna fungera

på det sätt som är nödvändig för att undvika spridning av allvarliga

sjukdomar. För att detta skall kunna ske bör uppgiften att i

verkställighetsföreskrifter peka ut de sjukdomar som skall omfattas av

den nya lagen lämpligen delegeras till Jordbruksverket.

4.3 Bekämpningsåtgärder och tillsyn

Regeringens förslag: Epizootilagens bestämmelser om djurägarens

eller djurskötarens skyldigheter vid misstanke om epizootisk sjukdom

skärps. Även veterinärens skyldigheter och handlingsmöjligheter

utvidgas och en bestämmelse om anmälningsskyldighet för den

ansvarige vid ett laboratorium införs.

Bestämmelserna om beslut om spärr- och smittförklaring

förtydligas.

Bemyndigandet att meddela föreskrifter om olika

bekämpningsåtgärder vidgas till att gälla också beslut i enskilda fall.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ges

möjlighet att avbryta en påbörjad bekämpning.

De befogenheter som i dag tillkommer länsstyrelsen i egenskap av

tillsynsmyndighet inom länet skall även tillkomma Jordbruksverket

såsom central tillsynsmyndighet.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer i huvudsak med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

har ingen erinran mot det.

Skälen för regeringens förslag: Ett av lagstiftningens främsta syften

är att åstadkomma en effektiv bekämpning av epizootiska sjukdomar. En

sådan bekämpning uppnås genom en rad samverkande faktorer. De

nuvarande reglerna behöver kompletteras i vissa avseenden för att

åstadkomma en bättre måluppfyllelse.

Vid utbrott av en smittsam djursjukdom är ofta tidsfaktorn av största

betydelse. En observant djurägare som i ett tidigt skede upptäcker

symptom på en djursjukdom och då omedelbart vidtar åtgärder för att

hindra fortsatt spridning kan många gånger förhindra ett mer omfattande

utbrott av sjukdomen. Detta gör att ägaren eller den som annars har

djuren i sin vård är mycket betydelsefull när det gäller att upptäcka och

förhindra spridning av en epizootisk sjukdom. Ägaren och vårdaren bör

därför åläggas ett större ansvar i detta avseende. Detta överensstämmer

dessutom väl med synen på djurägarens och vårdarens ansvar inom EU.

Av rådets direktiv 92/119/EEG av den 17 december 1992 om införande

av allmänna gemenskapsåtgärder för bekämpning av vissa djursjukdomar

och särskilda åtgärder mot vesikulär svinsjuka framgår att den som äger

eller sköter djur som misstänks ha drabbats av sjukdom skall göra allt

som rimligen kan begäras för att säkerställa att vissa grundläggande

åtgärder vidtas.

Med hänsyn till vad som nu anförts föreslår regeringen att

bestämmelser om den enskildes ansvar vid misstanke om djursjukdom

skall finnas i epizootilagen. De närmare bestämmelserna om vad den

enskilde djurägaren har att iaktta bör med stöd av ett bemyndigande i

lagen fastställas i föreskrifter av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

Anmälningsskyldighet för veterinärer vid misstanke om epizootisk

eller annan smittsam djursjukdom regleras i förordningen (1971:810)

med allmän veterinärinstruktion. De regler som rör de epizootiska

sjukdomarna bör dock enligt regeringens uppfattning återfinnas i

epizootilagen. Regeringen föreslår att en veterinärs anmälningsskyldighet

vid misstanke om epizootisk sjukdom begränsas så att anmälan endast

skall göras till Jordbruksverket och länsstyrelsen. Länsstyrelsen skall

därefter skyndsamt underrätta Statens veterinärmedicinska anstalt,

distriktsveterinären och den eller de kommunala nämnder som fullgör

uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet samt Fiskeriverket, om

det är fråga om en epizootisk sjukdom hos fisk. Detta eftersom

länsstyrelsen har bättre möjligheter än en enskild veterinär att sköta den

nödvändiga informationen till berörda myndigheter. När länsstyrelsen

erhållit anmälan från en veterinär om en epizootisk sjukdom som kan

överföras till människor är det av största vikt att även andra myndigheter

snabbt får information. Därför föreslås att vid sådana fall länsstyrelsen

skyndsamt skall underrätta även Statens livsmedelsverk,

Smittskyddsinstitutet och smittskyddsläkaren.

Anmälningsplikten bör därtill avse även annan än veterinär. Den som

är ansvarig för ett laboratorium och som i sin verksamhet där konstaterar

att djur smittats av en epizootisk sjukdom bör rimligen åläggas en

motsvarande anmälningsplikt som gäller för en veterinär.

Regeringen föreslår vidare att en veterinär, om det är nödvändigt för

utredning av en misstänkt epizootisk sjukdom, får låta avliva ett djur som

misstänks vara smittat. Det är alltså tillräckligt att veterinären har

anledning misstänka sådan sjukdom. Detta är en utvidgning av

veterinärens befogenheter i förhållande till nuvarande lag. Syftet med

bestämmelsen är att ge veterinären möjlighet att genomföra patologisk-

anatomiska undersökningar och att få tillgång till material för

bakteriologisk eller virologisk analys, vilket kan vara av avgörande

betydelse för utredningen.

En veterinär som har grundad anledning anta att ett utbrott av en

epizootisk sjukdom har inträffat skall spärrförklara det område där smitta

kan förekomma. En sådan spärrförklaring är för enskilda en mycket

ingripande åtgärd som kan medföra stora kostnader och därmed

ersättningskrav mot staten. Det kan i praktiken ta lång tid, i vissa fall

flera månader, innan ett prov med säkerhet utvisar om sjukdom

föreligger eller inte. Under denna tid gäller normalt en av veterinären

beslutad spärrförklaring, vilket beslut enligt gällande lag kan upphävas

endast av distriktsveterinär. Med hänsyn till konsekvenserna av en

spärrförklaring bör den myndighet som ansvarar för bekämpningen tidigt

få möjlighet att pröva huruvida veterinärens beslut skall fortsätta att

gälla. Myndigheten kan därvid utöka, inskränka eller upphäva

veterinärens beslut. Mot bakgrund härav föreslås att en veterinärs beslut

om spärrförklaring till skillnad mot vad som nu gäller skall underställas

den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen föreslår vidare att det i lagen införs en möjlighet för

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela

föreskrifter om undantag från bestämmelserna om spärrförklaring,

smittförklaring, förbud mot transporter och tillträdesförbud. Ett sådant

undantag kan behövas för veterinärer som tjänstgör på laboratorier och

som där upptäcker smitta. Det är inte rimligt att dessa veterinärer skall

vara skyldiga att inleda undersökningar ute på fältet och besluta om

spärrförklaring.

I samband med bekämpning anges i nuvarande lag att fastigheter skall

spärrförklaras respektive smittförklaras. Formuleringen har kunnat

uppfattats som om endast hela fastigheter avses. Denna tolkning måste

anses alltför snäv. Detta inte minst som det kan förekomma behov av att

spärr- och smittförklara ett område som bara utgör en del av en fastighet.

Mot bakgrund härav föreslås att fastighet ersätts med område .

För att på ett effektivt sätt kunna förebygga epizootiska sjukdomar och

för att vid sjukdomsutbrott få till stånd en väl fungerande bekämpning

krävs att myndigheters befogenheter också innefattar en rätt att inte bara

meddela föreskrifter utan även fatta beslut i enskilda fall.

En myndighet får enligt nuvarande bestämmelser meddela föreskrifter

om oskadliggörande av döda djur och produkter av djur. Det kan

emellertid vara nödvändigt att oskadliggöra även annat, såsom avfall och

annat material som kan sprida smitta. Direktiv 92/119/EEG innehåller i

artikel 5.1 punkt b en bestämmelse om att allt material eller avfall såsom

djurfoder, strö, gödsel eller slam som kan tänkas vara smittbärande skall

destrueras eller behandlas på lämpligt sätt. Epizootilagstiftningen bör

kompletteras i detta avseende.

Enligt gällande lag får föreskrifter meddelas om djurhållning. Det finns

emellertid behov av att kunna besluta även om begränsningar i

hanteringen av djur. Som exempel kan nämnas att det under utbrottet av

Newcastlesjukan hösten 1995 hade funnits behov av att kunna hindra

utställnings- och tävlingsverksamhet med fåglar. Det bör följaktligen

finnas en möjlighet att kunna föreskriva eller besluta om begränsning i

hanteringen av djur.

Enligt regeringens mening bör Jordbruksverket behålla sin centrala och

ledande roll i arbetet med att förebygga och bekämpa epizootiska

sjukdomar. Regeringen anser att det är av stor vikt att den centrala

myndigheten har ett övergripande ansvar i detta arbete. Detta inte minst

för att uppnå en enhetlig bekämpning över landet. Huvudregeln skall

därför vara att det är Jordbruksverkets uppgift att meddela nödvändiga

föreskrifter och beslut. Det bör, med iakttagande av restriktivitet, vara

möjligt för Jordbruksverket att delegera beslutsfattande till länsstyrelsen.

Någon ändring i förhållande till vad som gäller i dag föreslås således

inte.

Vid ett utbrott av en epizootisk sjukdom syftar bekämpningen till att

utrota sjukdomen i landet. Avsikten är alltså att bekämpningen skall pågå

till dess så har skett. Även EG:s lagstiftning har beträffande vissa

sjukdomar samma inriktning. I de fallen kan självfallet en påbörjad

bekämpning under inga omständigheter avbrytas, om inte beslut om ett

sådant avbrott fattas inom EU. För de enbart nationellt reglerade

sjukdomarna kan emellertid den situationen uppkomma, trots ambitiösa

och omfattande bekämpningsåtgärder, att det bedöms uteslutet att utrota

sjukdomen i landet. Under sådana omständigheter bör det i lagen finns en

möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

att avbryta bekämpningen. Ett sådant avbrott skall inte komma i fråga i

andra fall än när alla rimliga möjligheter till en effektiv bekämpning har

uttömts.

En viktig förutsättning för en effektiv bekämpning är en väl

fungerande tillsyn. Enligt epizootilagen ankommer det på

Jordbruksverket att utöva den centrala tillsynen över efterlevnaden av

lagen, medan länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet.

Tillsynsmyndigheten har därvid rätt att få tillträde till områden, lokaler

eller andra utrymmen för att där göra undersökningar och ta prover.

Länsstyrelsen har därtill rätt att meddela föreläggande eller förbud som

uppenbart behövs och får i samband därmed sätta ut vite. Länsstyrelsen

kan vidare förordna om rättelse på den enskildes bekostnad. Regeringen

anser att även Jordbruksverket i sin egenskap av central

tillsynsmyndighet skall få de befogenheter som i dag endast tillkommer

länsstyrelsen.

4.4 Ersättningsregler

Regeringens förslag: Den enskilde djurägaren och jordbruksnäringen

får ta ett större ekonomiskt ansvar för sjukdomsbekämpningen än vad

som följer av gällande bestämmelser.

Staten skall ersätta den som drabbas av kostnad eller förlust på

grund av beslut enligt lagen. Full ersättning skall lämnas för förlust på

grund av att husdjur avlivas eller dör till följd av skyddsympning eller

annan behandling, för kostnader på grund av saneringsåtgärder och

för inkomstförlust. Ersättning för produktionsbortfall skall lämnas

med femtio procent av kostnaden eller förlusten.

Full ersättning skall dock lämnas för produktionsbortfall vid utbrott

av sådana särskilt allvarliga sjukdomar som anges i föreskrifter

meddelade av regeringen.

Det skall vara möjligt att jämka ersättningen om djurägaren

avsiktligt eller genom vårdslöshet själv har medverkat till kostnaden

eller förlusten eller om djurägaren inte följer föreskrifter eller beslut

som meddelats med stöd av lagen.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall få

meddela föreskrifter om att ersättning inte lämnas för kontrollåtgärder

eller förebyggande åtgärder, att ett visst högsta ersättningsgrundande

värde skall gälla för avlivade djur och att vissa ersättningar får lämnas

enligt angiven schablon.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer delvis med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker förslaget eller har

inte någon erinran mot det. Ett flertal remissinstanser kan acceptera att

full ersättning inte lämnas, men de har synpunkter på ersättningens

storlek. Flera remissinstanser anser att det är viktigt att ersättningen även

i fortsättningen ligger på en sådan nivå att incitamentet för att anmäla

misstanke om smittsam djursjukdom inte minskar. Många

remissinstanser anser att vissa djurägare med riskbeteende inte bör få full

ersättning vid sjukdomsfall. Statskontorets principiella inställning är att

jordbruksnäringen ensam bör stå för alla kostnader i samband med

sjukdomsbekämpningen. Naturvårdsverket anser att full ersättning bör

lämnas till djurägarna. Många remissinstanser är tveksamma till om det

kommer att finnas möjligheter till försäkringslösningar.

Försäkringsbolaget Agria har bedömt det som mycket svårt att i ett

frivilligt försäkringssystem kunna erbjuda en försäkringslösning mot

epizootiska sjukdomar. Detta på grund av sjukdomarnas oöverblickbara

konsekvenser och svårigheterna med att kunna köpa återförsäkring.

Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Slakteriförbudet och Svenska

fåravelförbundet har invändningar mot förslaget att vissa förebyggande

åtgärder och kontrollåtgärder skall kunna vidtas utan möjlighet till

ersättning för de drabbade. De kräver att samråd med näringen sker i

denna fråga. Kammarrätten i Jönköping har ifrågasatt

ersättningsreglernas förenlighet med Europakonventionen och

Europadomstolens praxis att full ersättning i princip skall lämnas vid

berövande av egendom.

Skälen för regeringens förslag: Enligt epizootilagen lämnas

ersättning av statsmedel till den som, på grund av beslut enligt lagen eller

enligt föreskrifter meddelade med stöd av lagen, drabbats av kostnad

eller förlust genom intrång i näringsverksamhet eller av kostnad eller

förlust i annat fall genom att husdjur avlivas eller dör till följd av

skyddsympning eller annan behandling. Även inkomstförlust ersätts.

Ersättning lämnas för hela den faktiska kostnaden eller förlusten. Statens

kostnader för bekämpning av epizootiska sjukdomar uppgick under

budgetåret 1998 till drygt 70 miljoner kronor.

Att sjukdomsbekämpningen till stor del finansieras med skattemedel är

rimligt eftersom konsumenterna har nytta av att Sverige har ett gott

djurhälsoläge och därmed en hög kvalitet på livsmedlen. Ett gott

djurhälsoläge bidrar även till ökade möjligheter till export. Men även de

enskilda djurproducenterna och jordbruksnäringen som sådan har nytta

av sjukdomsbekämpningen. Den enskilde producenten blir fri från

sjukdomen genom statliga åtgärder och genom den ersättning som

lämnas ställs han efter bekämpningen i princip i samma ekonomiska

situation som före myndighetsingripandet. För jordbruksnäringens del

medför sjukdomsfrihet ett goodwillvärde för alla producenter och

möjligheterna till försäljning ökar. Det finns följaktligen skäl som talar

för att producenterna och näringen finansiellt skall bidra till

bekämpningen av de epizootiska sjukdomarna. Den ökade risk för

introduktion av sjukdomar genom införsel av djur från andra EU-länder

och den storleksmässigt och geografiskt alltmer koncentrerade

produktionen talar också för att dessa grupper bör ta ett större

ekonomiskt ansvar. Det bör också anmärkas att Sverige vid en

internationell jämförelse har ett mycket generöst ersättningssystem.

Sverige är t. ex. ett av mycket få länder som överhuvudtaget ersätter

produktionsbortfall. Regeringen delar därför Jordbruksverkets

uppfattning att även den enskilde producenten och näringen bör bidra till

finansieringen av kostnaderna vid ett sjukdomsutbrott.

Jordbruksverkets förslag innebär att en självrisk skall införas i

ersättningssystemet. Ersättning föreslås lämnas med nittio, sjuttio eller

femtio procent. Självriskens storlek är beroende av vilken sjukdom som

har drabbat djuren samt av om djurägaren har anslutit sin besättning till

ett kontrollprogram.

Regeringen anser emellertid att Jordbruksverkets förslag kan medföra

svårigheter för den enskilde producenten att förutse vilka kostnader som

kan komma att drabba honom vid ett eventuellt sjukdomsutbrott. En

enklare och mer lättöverskådlig modell är enligt regeringen att som idag

lämna full ersättning för avlivade djur, saneringskostnader och

inkomstförlust medan ersättningen för produktionsbortfall reduceras till

50 procent. Denna modell överensstämmer dessutom i sina huvuddrag

med den ersättningstradition som gäller i de flesta övriga EU-länder.

Såsom remissinstanserna påpekat får en sänkt ersättningsnivå inte

medföra att incitamentet att anmäla misstänkta fall av epizootisk

sjukdom minskar. En sådan eventuell risk kan emellertid kompenseras

genom andra åtgärder. Enligt regeringens förslag bör lagen innehålla

bestämmelser om att ersättningen kan jämkas om den

ersättningsberättigade avsiktligt eller genom vårdslöshet själv har

medverkat till kostnaden eller förlusten. Det kan även innebära ett

straffrättsligt ansvar att inte omedelbart anmäla misstanke om epizootisk

sjukdom. I dag innehåller straffskalan enbart böter. För att markera att

det är av mycket stor betydelse att misstanke om epizootisk sjukdom

omedelbart anmäls anser regerigen att även fängelse bör kunna följa för

brott mot lagen eller mot föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd

av lagen.

Den del av kostnaden som inte finansieras med statsmedel bör

producenten själv kunna täcka genom att teckna en försäkring. Med

regeringens ställningstagande att den enskilde djurägaren och

jordbruksnäringen skall ta ett större ekonomiskt ansvar för

sjukdomsbekämpningen följer att dessa grupper även bör ta ett ansvar för

att åstadkomma en försäkringslösning. Den ersättningsmodell som

regeringen föreslår bör i väsentlig grad minska de problem som kan vara

förknippade med att utforma en lämplig försäkring.

Det bör emellertid finnas en möjlighet för regeringen att för vissa

särskilt allvarliga sjukdomar föreskriva att full ersättning skall lämnas

även för produktionsbortfall. Det bör vara fråga om ett fåtal mycket

allvarliga sjukdomar som Sverige överhuvudtaget inte kan riskera att de

får spridning i landet, t. ex. sjukdomar i gruppen transmissibel

spongiform encefalopati (TSE) och mul- och klövsjuka.

Ersättningen bör liksom hittills bestämmas av Jordbruksverket.

Principer för ersättningen

Ersättning skall även i fortsättningen lämnas enligt allmänna

skadeståndsrättsliga principer. Ersättning skall lämnas enbart för

kostnader eller förluster som föranleds av en myndighets beslut enligt

lagen. Kostnader eller förluster som uppkommer enbart på grund av

sjukdomen skall alltså inte ersättas. Endast den som direkt och primärt

drabbas av ett beslut skall ha rätt till ersättning. Ersättning till tredje man

på grund av följdskador skall därför inte lämnas. Ett sjukdomsutbrott hos

en djurägare kan t.ex. innebära svårigheter för en annan djurägare i

närheten av det sjukdomsdrabbade området att få avsättning för sina

produkter, trots att sjukdomen inte direkt drabbat honom. Inte heller den

producent som lider förlust p.g.a. att utlovad leverans uteblir har rätt till

ersättning.

Ersättning skall lämnas för förlust på grund av att husdjur avlivas eller

dör till följd av skyddsympning eller annan behandling. Djuret skall

värderas till det verkliga värde det har vid värderingstillfället. Ett djur

som på grund av den aktuella epizootiska sjukdomen eller annan

sjukdom har magrat betingar därför normalt ett lägre värde än ett fullt

friskt djur. Däremot bör den marknadseffekt som sjukdomen medför inte

leda till lägre ersättning. Ett djur utan kliniska symptom kan vara mindre

värt på marknaden på grund av vetskapen om att besättningen är

sjukdomsdrabbad. Denna värdeminskning skall inte påverka

ersättningens storlek, utan ersättning skall lämnas som för ett friskt djur.

Ersättning skall lämnas för produktionsbortfall till följd av beslut

enligt epizootilagen, t. ex när meddelade beslut leder till att det normala

arbetet på den sjukdomsdrabbade gården inte kan utföras eller till att

framställda produkter inte kan föras ut från gården. Ersättningen för

produktionsbortfall skall motsvara den ersättning som enligt den

nuvarande lagen lämnas för intrång i näringsverksamhet. Ersättning skall

som hittills lämnas enligt en nettoprincip, eftersom vissa kostnader i

verksamheten försvinner om t. ex. djur avlivas.

Bestämmande av ersättning för produktionsbortfall kan innebära svåra

gränsdragningar när det gäller bedömningen av vad som är en direkt följd

av en myndighets beslut enligt epizootilagstiftningen. Att ersättning skall

lämnas för stillestånd i verksamheten under den tid saneringsarbetet

pågår är självklart. Svårare blir bedömningen av påstådda förluster som

sträcker sig långt fram i tiden. Det naturliga sambandet mellan beslut och

förlust blir svagare med tiden och når så småningom en punkt där ett

sådant samband framstår som orimligt. Det torde höra till ovanligheten

att produktionsbortfall kan anses bero på en myndighets beslut under

längre tid än två år från det att de statliga ingreppen i verksamheten

upphörde. Vissa undantag kan dock förekomma, t. ex. vad gäller

fiskodlingar.

Annan inkomstförlust än den som följer genom intrång i verksamhet

skall också ersättas. Det som avses är sådan inkomstförlust som uppstår

till följd av att annat arbete än sådant som är direkt hänförligt till

produktionen inte kan utföras på grund av att ett område har spärrats av.

Som exempel kan nämnas att djurägarens familjemedlemmar på grund av

en spärrförklaring inte får lämna fastigheten för att åka till sina

arbetsplatser.

För närvarande lämnas ersättning också för kostnad med anledning av

saneringsåtgärder enligt bestämmelserna om intrång i näringsverksamhet.

I den nya lagen kommer denna ersättningspost att anges särskilt. Sådan

ersättning kan komma att gälla också embryon, sperma och ägg avsedda

för reproduktion som förstörs vid saneringen.

Jämkning

Enligt gällande epizootilag kan ersättning jämkas om den

ersättningsberättigade uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har

medverkat till kostnaden eller förlusten. Bestämmelsen är ett viktigt

styrmedel när det gäller den enskildes allmänna agerande i samband med

ett sjukdomsutbrott. I detta sammanhang bör djurägarens riskbeteende

också kunna vägas in. Exempel på riskbeteende kan vara en djurägare

som tar in djur från sjukdomsdrabbade områden utan nödvändiga intyg.

Ett typiskt riskbeteende har även den djurägare som trots återkommande

utbrott av epizootiska sjukdomar inte ändrar en riskfylld djurhållning.

För att ytterligare markera vikten av ett korrekt och lojalt beteende från

enskilda vid ett sjukdomsutbrott anser regeringen att det bör räcka med

vanlig vårdslöshet hos den enskilde för att möjlighet till jämkning skall

finnas.

Det är även av stort värde att ge den enskilde djurägaren ekonomiska

incitament att aktivt medverka till en snabb och effektiv bekämpning av

epizootiska sjukdomar. Genom att inte följa beslut om avlivning av djur

eller transportförbud m.m. kan den enskilde förvärra smittspridningen

och förlänga det kostsamma bekämpningsarbetet. Det bör därför införas

en möjlighet att jämka ersättningen även för det fall att den

ersättningsberättigade underlåter att följa ett beslut enligt lagen eller med

stöd av lagen meddelade föreskrifter. Denna möjlighet inverkar inte på

den enskildes rätt att överklaga sådana beslut eller att begära inhibition.

Andra begränsningar i rätten till ersättning

Dagens epizootilagstiftning ger regeringen eller Jordbruksverket

möjlighet att föreskriva om förebyggande åtgärder och kontrollåtgärder.

Dessa åtgärder kan bli mycket kostsamma för staten och har därför

använts med stor försiktighet.

Som tidigare har anförts bör näringen och den enskilde producenten få

ta en större del av ansvaret än tidigare för bekämpningen av epizootiska

sjukdomar. En viktig del av detta ansvar är att vidta förebyggande

åtgärder i syfte att undvika introduktion av sjukdomar eller att hindra att

sådan sjukdom sprids. Ju fler djurägare som vidtar förebyggande

åtgärder, desto mindre blir risken för att sjukdomarna introduceras i

landet eller att de sprids i stor omfattning.

Även kontrollåtgärder som vidtas med stöd av epizootilagen kan bli

mycket kostsamma för staten. EG:s regler om regionalisering innebär att

mycket stora landområden kan beläggas med olika typer av restriktioner,

t. ex. utställningsförbud. Vid fall av mycket smittsam sjukdom kan det

även bli aktuellt med restriktioner för t. ex. offentliga sammankomster.

Med tanke på det antal människor och företag som kan komma att

drabbas av transportförbud, utställningsförbud, trafikrestriktioner m.m.

kan sådana restriktioner bli mycket omfattande och den

ersättningsberättigade kretsen kan komma att omfatta tusentals

människor och företag. De tvångsåtgärder som planeras för vilthägn som

inte ansluts till kontrollprogrammet för tuberkulos hos hjort är också en

form av kontrollåtgärd.

De åtgärder som beskrivits ovan är enligt regeringen av den karaktären

att näringen och den enskilde producenten bör ta ett ekonomiskt ansvar

för de förebyggande åtgärderna, medan medborgarna i allmänhet bör få

tåla ett visst intrång i handlingsfriheten när kontrollåtgärder behöver

vidtas. Möjligheten bör därför finnas att föreskriva att viss sådan åtgärd,

som alltså kan avse generella förebyggande åtgärder eller

kontrollåtgärder i form av restriktioner inom en viss region eller

liknande, inte berättigar till ersättning. En bedömning av sjukdomen och

typen och omfattningen av restriktionerna blir avgörande faktorer för

frågan om ersättning. Det kan naturligtvis finnas exempel på sådana

åtgärder där staten alltjämt bör ta det ekonomiska ansvaret, medan det i

andra fall framstår som rimligt att den enskilde producenten eller

näringen får svara för finansieringen. Frågan om huruvida ersättning

skall lämnas, avgörs lämpligen genom föreskrifter av Jordbruksverket i

samband med att föreskrifter om åtgärden meddelas. LRF,

Slakteriförbundet och Svenska fåravelförbundet hävdar i sina

remissyttranden att samråd måste ske med berörda företag och

organisationer innan en sådan åtgärd kan vidtas. Regeringen anser också

i princip att det är önskvärt med ett sådant samråd. Mot bakgrund av att

dessa åtgärder med nödvändighet ofta måste vidtas med mycket kort

varsel kommer emellertid ett sådant samråd sällan att kunna äga rum.

Regeringen anser att en snabb begränsning av smittspridningen är det

viktigaste i detta sammanhang och vill därför inte föreslå att samråd med

nödvändighet skall ske innan åtgärderna vidtas. Regeringen förutsätter

dock att åtgärderna vidtas med försiktighet och omdöme. Om möjligt

innan och i vart fall efter det att åtgärderna vidtagits och medan de pågår

bör dock enligt regeringens mening ett fortlöpande samråd ske med

berörda företag och organisationer så långt detta är praktiskt

genomförbart. Risken att kontrollåtgärderna inte kommer att respekteras

vid utebliven eller reducerad ersättning får motverkas genom information

och tillsyn.

Vissa djur inom animalieproduktionen betingar mycket höga värden,

t.ex. den ovanliga nötkreaturrasen Blonde d Aquitaine. Kostnaderna för

staten vid avlivning av dessa djur kan bli orimligt höga. Det är dessutom

svårt att fastställa ett rimligt marknadspris eftersom det saknas

tillräckliga möjligheter till jämförelser. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer bör därför få besluta om en maximering av

det ersättningsgrundande värdet på ett avlivat djur. Detta högsta belopp

skall betydligt överstiga de normalt förekommande marknadsvärdena för

de mer vanliga djurtyperna. Det kan bli aktuellt att maximera också

ersättningen för saneringskostnader, såvitt dessa avser förstörda embryon

och ägg avsedda för reproduktion och förstörd sperma.

Hanteringen av ersättningsärenden måste för närvarande utan undantag

ske enligt principen om individuell prövning. Detta medför att

prövningen, särskilt av ärenden som inbegriper produktionsbortfall, tar

mycket lång tid och ofta ger upphov till svåra tolkningstvister. Detta

leder i sin tur till sena utbetalningar vilket är till stor nackdel för den

drabbade producenten.

Regeringen delar därför Jordbruksverkets uppfattning att ersättning för

produktionsbortfall med fördel bör kunna beräknas med hjälp av en

schablon. De sjukdomar som omfattas av ett kontrollprogram bör lämpa

sig särskilt väl för en sådan schablonisering, men även andra sjukdomar

bör enligt regeringens mening kunna komma i fråga. En förutsättning

torde dock vara att sjukdomen fått en viss spridning i landet så att antalet

jämförbara ersättningsfall inte blir för litet. Schabloniseringen kan

exempelvis grunda sig på djurvärdet, ett system som tillämpas i

Danmark.

Även kostnader för sanering kan lämpligen beräknas enligt en

schablon. En sådan beräkning kan fastställas med utgångspunkt från vad

det kostar att sanera en lokal som är normalt utrustad för sitt

användningsområde och som är normalt underhållen. Djurägare vars

lokaler uppfyller normal standard får därmed generellt sett inte en lägre

ersättning på grund av schablonen.

Enligt Lagrådet borde förslaget att schablonisera ersättningen ha

analyserats mer ingående och frågan om i vad mån den enskildes rätt

åsidosätts ha övervägts närmare. Med anledning av vad Lagrådet anfört

finns det anledning att klargöra hur det är tänkt att ett system med

schabloner skall tillämpas.

Syftet med schablonen är att få en snabb och enkel hantering av de

ersättningsärenden som rör de mest frekventa sjukdomarna. Detta enbart

för att snarast kunna utbetala ersättningen till drabbade producenter, som

annars inte sällan riskerar att komma i ekonomiska svårigheter efter mer

omfattande sjukdomsutbrott. Beräkningen syftar inte till att generellt

ändra nivån på ersättningen i förhållande till en individuell prövning.

Den djurägare som anser att schablonberäkningen medför en för

honom alltför ogynnsam ersättningsnivå kan enligt allmänna

förvaltningsregler begära en omprövning av ersättningsbeslutet. Vid en

sådan omprövning sker en ordinär, individuell prövning. Jordbruksverket

kan också på eget initiativ frångå schablonen i vissa fall där denna visar

sig ge ett oriktigt resultat.

Med hänsyn till det anförda kan det inte anses finnas några hinder av

det slag Lagrådet pekat på mot att i den föreslagna lagen ta in en

bestämmelse som gör det möjligt att tillämpa schabloner vid

bestämmande av ersättning.

Den exakta utformningen av en schablon är beroende av sjukdomen i

fråga och den aktuella produktionens struktur, varför det är svårt att i

förväg närmare presentera ett sådant system. Den föreslagna schablonen

avses dock vara både sjukdoms- och djurspecifik. Rätten att meddela

sådana föreskrifter bör delegeras till Jordbruksverket.

Kammarrätten i Jönköping har ifrågasatt förslagets förenlighet med

Europakonventionen och Europadomstolens praxis. I detta sammanhang

finns det anledning att först behandla de föreslagna bestämmelsernas

förenlighet med regeringsformen. I 2 kap. 18 § RF stadgas att varje

medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin

egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation

eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker

användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose

angelägna allmänna intressen. Den som genom expropriation eller annat

sådant förfogande tvingas avstå sin egendom skall vara tillförsäkrad

ersättning för förlusten. Sådan ersättning skall också vara tillförsäkrad

den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller

byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av

fastigheten avsevärt försvåras eller skada uppkommer som är betydande i

förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Genom den nya

epizootilagen införs bestämmelser enligt vilka staten ges rätt att förstöra

enskilds egendom genom t. ex. avlivningsbeslut och att inskränka

användningen av mark genom beslut om t. ex. spärrförklaring och

sanering. Bestämmelsen i 2 kap. 18 § andra stycket första meningen RF

lär dock inte vara tillämplig vid förstöring av egendom av

smittskyddsskäl (se prop. 1982/83:172 s. 27). Inte heller är 2 kap. 18 §

andra stycket andra meningen RF tillämplig i det aktuella sammanhanget

(se prop. 1993/94:117 s. 49). Europakonventionens bestämmelser och

Europadomstolens praxis utgör inte heller något hinder häremot. Mot

bakgrund härav finner regeringen att varken bestämmelserna i

regeringsformen eller Europakonventionen utgör något hinder mot att

den enskildes kostnader och förluster med anledning av statens

ingripanden enligt den nya epizootilagen inte ersätts fullt ut.

Ersättning från EG

Sveriges medlemskap i EU har inneburit en förändring vad gäller de

ekonomiska villkoren för kontroll och bekämpning av smittsamma

djursjukdomar. Enligt rådets beslut 90/424/EEG av den 26 juni 1990 om

utgifter inom veterinärområdet kan ersättning lämnas dels för kontroll-

och bekämpningsprogram för vissa sjukdomar, dels för akuta

bekämpningsåtgärder avseende de sjukdomar för vilka EG föreskriver

om bekämpning.

För ett antal av de sjukdomar som i dag omfattas av

epizootilagstiftningen lämnar EG ekonomiskt stöd för kontroll- och

bekämpningsprogram. För det fall en sådan sjukdom introduceras i

Sverige och blir så utbredd att generella åtgärder måste vidtas kan

Sverige således få EG-bidrag. Bidraget uppgår vanligtvis till 50 procent

av de statliga utgifterna.

De sjukdomar för vilka EG för närvarande betalar ut ekonomiskt stöd

för kontroll- och bekämpningsprogram är bl. a. tuberkulos hos

nötkreatur, mjältbrand, klassisk svinpest, rabies och BSE.

EG lämnar vidare ekonomiskt stöd för bekämpningsåtgärder som

vidtas mot de sjukdomar som omfattas av EG:s egen

bekämpningslagstiftning (jfr. avsnitt 4.2). Ersättning lämnas för de

statliga kostnader som uppkommit i samband med avlivning av djur, för

saneringskostnader och för destruktion av fodermedel. Ersättning lämnas

i allmänhet med 50 procent av de statliga utgifterna. För mul- och

klövsjuka lämnas dock vanligen ersättning med 70 procent. Ersättning

lämnas inte för statliga utbetalningar som avser ersättning för

produktionsbortfall. I vissa fall, t.ex. bekämpningen av klassisk svinpest i

Tyskland och BSE i Storbritannien, har särskilda stöd lämnats med annan

finansiering.

De sjukdomar för vilka EG för närvarande betalar ut ekonomiskt stöd

avseende akuta bekämpningsåtgärder är bl.a. mul- och klövsjuka,

boskapspest och klassisk svinpest.

4.5 Straffbestämmelse

Regeringens förslag: Den som bryter mot lagen eller mot föreskrifter

eller beslut meddelade med stöd av lagen kan dömas till böter eller

fängelse i högst ett år. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Skälen för regeringens förslag: I gällande epizootilag finns en

straffbestämmelse som innebär att den som med uppsåt eller av

oaktsamhet bryter mot vissa bestämmelser i lagen eller mot föreskrifter

eller beslut meddelade med stöd av lagen döms till böter.

För de flesta fall av överträdelse av den föreslagna lagens

bestämmelser framstår böter som den mest adekvata påföljden. Det finns

således inte någon anledning att utvidga straffskalan i syfte att

åstadkomma en allmänt strängare bedömning av brott mot lagen. Lagen

innehåller emellertid en rad bestämmelser som är av stor betydelse inte

bara för djurens välbefinnande, utan även för människors hälsa och för

tillgången på sunda livsmedel. Bl.a. mot bakgrund av den s.k. BSE-

krisen (bovin spongiform encefalopati) framstår efterlevnaden av lagens

bestämmelser som utomordentligt viktig.

Underlåtenhet att göra anmälan när det finns anledning att misstänka

epizootisk sjukdom eller att vägra följa föreskrifter eller beslut enligt

lagen kan innebära att sjukdomen snabbt får stor spridning i landet med

allvarliga konsekvenser för jordbruksnäringen och de människor eller

djur som drabbas. För fall där någon genom att bryta mot lagen utsätter

människor eller djur för sådana risker eller bryter mot lagen systematiskt

eller i stor skala för egen vinning skull framstår den nuvarande

straffskalan som otillräcklig. I sammanhanget kan nämnas att såväl lagen

(1985:295) om foder som djurskyddslagen (1988:534) innehåller

straffbestämmelser som innefattar fängelse.

För att de allvarligaste överträdelserna mot lagen skall kunna föranleda

tillräckligt straff och för att nå överensstämmelse med andra lagar vars

syfte också är att värna människors och djurs hälsa bör brott mot

epizootilagen eller mot föreskrifter eller beslut meddelade med stöd av

lagen också kunna medföra ett fängelsestraff. Ett ringa brott skall inte

medföra straffansvar.

5 En ny zoonoslag

5.1 Lagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: Den nya zoonoslagen skall omfatta sådana

sjukdomar eller smittämnen hos djur som kan spridas naturligt genom

smitta från djur till människa och som inte omfattas av den nya

epizootilagen. De smittämnen som avses behöver inte ge upphov till

sjukdom hos djur, men väl hos människa. Sjukdomarna eller

smittämnena finns i Sverige och det saknas i princip realistiska

möjligheter till utrotning. Endast de sjukdomar eller smittämnen om

vilka det finns tillräckliga kunskaper för en effektiv kontroll och

bekämpning skall omfattas av lagen. Samhällets åtgärder med

anledning av sjukdomen eller smittämnet skall syfta till att förebygga

och begränsa förekomsten av de sjukdomar eller smittämnen som

omfattas av lagen.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer till sitt syfte

med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva till

förslaget. Många remissinstanser har efterfrågat en tydlig gränsdragning

mellan de lagar som reglerar de zoonotiska sjukdomarna, särskilt har

framhållits att livsmedelslagen (1971:511) bör anpassas till en ny

zoonoslag. Naturvårdsverket har ställt sig frågande till vad som gäller

beträffande vilda djur som hålls i fångenskap.

Skäl för regeringens förslag: Gällande bestämmelser om bekämpning

av zoonotiska sjukdomar hos djur finns i epizootilagen (1980:369) och

epizootiförordningen (1980:371) samt i lagen (1983:738) om

bekämpande av salmonella hos djur och förordningen (1984:306) om

bekämpande av salmonella hos djur. Lagen (1992:1683) om provtagning

på djur, m.m. innehåller bestämmelser om kartläggning och kontroll av

smittsamma djursjukdomar samt bestämmelser om åtgärder för att

hindra spridning av sådana sjukdomar.

Även smittskyddslagen (1988:1472) ger rätt att vidta åtgärder med

avseende på djur.

Epizootilagstiftningen är avsedd för de allmänfarliga djursjukdomar

som normalt inte finns i landet och som i allmänhet innebär svår sjukdom

för det drabbade djuret. Samhällets åtgärder med anledning av ett utbrott

av någon av dessa sjukdomar skall syfta till att utrota sjukdomen.

Salmonellalagstiftningen är enbart avsedd för kontroll och bekämpning

av salmonella. En salmonellainfektion ger oftast inte någon sjukdom hos

djur men innebär nästan alltid sjukdom hos människa.

Provtagningslagen omfattar alla smittsamma djursjukdomar.

Med zoonos menas en sjukdom eller ett smittämne som naturligt kan

överföras från djur till människa. De smittämnen som avses behöver inte

ge upphov till sjukdom hos djur. Zoonotiska sjukdomar eller smittämnen

kan även överföras från människa till djur.

Zoonoser orsakas av skilda smittämnen, t. ex. virus, bakterier och

parasiter. Smittämnena kan överföras från djur till människa på olika sätt,

beroende på smittämne. En av de vanligaste smittvägarna är livsmedel

som kött, mjölk och ägg som inte är tillräckligt upphettade. Även andra

livsmedel, t. ex. grönsaker och kryddor, som kontaminerats av

smittämnen via orena knivar och skärbrädor m.m. utgör en vanlig

smittkälla. Nära kontakt med infekterade djur eller sekret samt gödsel

och urin från sådana djur är också en viktig smittkälla. Överföring av

smittämnen förekommer även via indirekt kontakt, t. ex. genom angrepp

av insekter som primärt smittats av däggdjur. Även förorenat vatten kan

utgöra en smittkälla.

Av våra vanliga husdjur kan samtliga djurarter överföra sjukdomar till

människa. Zoonoser kan även förekomma i den vilda faunan och hos djur

i djurparker.

Apor intar en särställning vad gäller zoonoser. På grund av människans

släktskap med apor har människor och apor många gemensamma

smittämnen. Aporna kan vara infekterade med smittämnen som är relativt

harmlösa för aporna, men som kan vara dödliga för människan. Även det

omvända förhållandet förekommer.

I ett globalt perspektiv utgör zoonoserna en viktig orsak till en

försämrad folkhälsa. Världshälsoorganisationen WHO uppskattar att

livsmedelsburna sjukdomar, varav en del är zoonoser, är de mest vitt

spridda sjukdomarna i världen.

Förekomsten av zoonoser är inte något statiskt tillstånd. Nya zoonoser

uppstår hela tiden, antingen genom att smittämnen ändrar karaktär eller

genom att kända smittämnen sprids till nya områden eller finner nya

värddjur. Normalt uppstår mellan två och fem nya zoonoser under en

tioårsperiod.

En del zoonotiska sjukdomar är allmänfarliga och bekämpas därför

enligt epizootilagen, t. ex. rabies, tuberkulos och mjältbrand.

Det finns emellertid också andra allvarliga zoonoser som förekommer i

Sverige, t. ex. salmonella, kampylobakter och enterohaerrmorhagisk E.

Coli (EHEC). De smittämnen som ger upphov till dessa sjukdomar

innebär inte någon sjukdom hos djuret, men väl hos människan. Djuret är

således enbart bärare av smittan. Dessa zoonoser finns normalt i landet

och det saknas realistiska möjligheter att utrota dem. De omfattas därför

inte av epizootilagen.

Inom EU regleras rapportering av och information om zoonoser av

rådets direktiv 92/117/EEG av den 17 december 1992 om skyddsåtgärder

mot specifika zoonoser och zoonotiska agens hos djur och animaliska

produkter för att förhindra utbrott av livsmedelsburna infektioner och

förgiftningar. Anmälningspliktiga sjukdomar enligt direktivet är

tuberkulos, brucellos, salmonella och trikinos. Det finns därtill en

överenskommelse inom EU att även anmäla smittämnet EHEC.

År 1997 rapporterades i Sverige 585 fall av salmonella, 1829 fall av

kampylobakter och 116 fall av EHEC serotyp O157 hos människa.

Samtliga fall avser människor som smittats inom landet. Totalt, dvs.

inklusive de svenskar som smittats utomlands, drabbades år 1997 i

Sverige drygt 10 000 människor av de zoonoser som är

rapporteringspliktiga inom EU.

De zoonotiska sjukdomarna innebär kostnader för såväl samhället som

för de drabbade. För de drabbade djurägarna uppstår kostnader för

produktionsförluster, minskad avsättning för produkter på grund av

konsumentreaktioner eller minskad export, veterinärbesök, avlivning

m.m. För de insjuknande människorna uppstår kostnader för sjukhusvård,

medicin, inkomstförlust m. m. Djurens och människornas lidande i

samband med sjukdom bör också beaktas. Bekämpning och kontroll av

zoonotiska sjukdomar minskar dessa kostnader och leder därmed också

till en ekonomisk vinst för samhället.

Jordbruksverket har i sin rapport funnit att de nu redovisade

omständigheterna visar på ett behov av att de ansvariga myndigheterna

ges möjlighet att förebygga, kontrollera och bekämpa zoonotiska

sjukdomar och smittämnen. Regeringen delar i alla delar denna

bedömning.

Gällande lagstiftning om djursjukdomar medger dock inte allmänt

förebyggande åtgärder eller kontroll och bekämpning beträffande sådana

zoonotiska smittämnen som inte orsakar sjukdom hos djur, men väl hos

människa. Jordbruksverket har därför föreslagit en ny lag om zoonoser

hos djur som skall omfatta alla djurslag och typer av djurhållning. Lagen

föreslås vara uppdelad i två delar. En allmän del föreslås innehålla

allmänna, förebyggande åtgärder som avser att reglera sådana

riskbeteenden i djurhållningen som typiskt sett ökar risken för smitta

mellan djur eller från djur till människa. Denna del föreslås inte vara

hänförlig till vissa angivna sjukdomar eller smittämnen, utan motiveras

av förekomsten av zoonoser generellt. En särskild del föreslås uppta de

egentliga kontroll- och bekämpningsåtgärderna samt regler om

obligatoriska och frivilliga kontrollprogram. För att en sjukdom eller ett

smittämne skall omfattas av denna del av lagen bör det enligt

Jordbruksverkets mening finnas en mer långsiktig strategi från

samhällets sida avseende kontroll och bekämpning. De zoonoser som

skall omfattas av denna del av lagen föreslås därför vara särskilt angivna.

Enligt Jordbruksverket skall tills vidare enbart salmonella omfattas av

lagens särskilda del. Lagen om bekämpande av salmonella föreslås

upphävas i och med tillkomsten av den nya lagen.

Regeringen delar Jordbruksverkets uppfattning att det finns behov av

att mer generellt kunna föreskriva eller besluta om allmänt förebyggande

åtgärder eller kontroll och bekämpning beträffande sådana zoonotiska

smittämnen som inte orsakar sjukdom hos djur, men väl hos människa.

Detta behov har blivit allt tydligare i och med dagens djurintensiva

uppfödningsmetoder och de täta kontakter mellan djur och människor

som förekommer ute på gårdar och i djurparker.

Regeringen är dock tveksam till Jordbruksverkets förslag till lösning.

Att ha en lag som delvis är tillämplig på vissa angivna zoonoser och

delvis på alla kända zoonoser skapar enligt regeringens mening osäkerhet

om lagens tillämpningsområde.

Regeringen föreslår istället att en renodlad lag för zoonotiska

sjukdomar och smittämnen, som omfattar såväl allmänna förebyggande

åtgärder som kontroll- och bekämpningsåtgärder, införs. Lagen skall

omfatta de zoonotiska sjukdomar eller smittämnen som regeringen eller

Jordbruksverket bestämmer. För att en sjukdom eller ett smittämne skall

omfattas av lagen bör det finnas en mer långsiktig strategi från

samhällets sida avseende kontroll och bekämpning. Det innebär att det

måste finnas en viss grundläggande kunskap om sjukdomen eller

smittämnet. Lagen skall omfatta alla djurslag och alla typer av

djurhållning, dvs. även vilda djur, såväl ute i naturen som i fångenskap.

Vissa bestämmelser i lagen kan dock av naturliga skäl enbart bli

tillämpliga på djur som har en ägare. Frågan om djur i vilt tillstånd

diskuteras även i samband med epizootilagens tillämpningsområde (se

avsnitt 4.1).

Regeringen anser att den nu föreslagna zoonoslagen inte behöver

innebära några gränsdragningsproblem gentemot andra lagar inom

samma ämnesområde, t. ex smittskyddslagen. Smittskyddslagen medger

visserligen åtgärder med avseende på djur generellt sett. Detta innebär

emellertid inte att zoonoslagens tillämpningsområde bör begränsas i

något avseende. Vilket regelverk som blir tillämpligt torde relativt enkelt

kunna avgöras med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet.

Smittskyddslagen är för närvarande föremål för en översyn av 1996 års

Smittskyddskommitté.

Det kan dock finnas anledning att se över livsmedelslagen i detta

hänseende för att försäkra sig om att problemen med zoonotiska

sjukdomar uppmärksammas även inom livsmedelssektorn. Regeringen

har för avsikt att återkomma till riksdagen med en proposition om

livsmedelstillsynen. I samband därmed avser regeringen att redovisa de

överväganden som görs i denna fråga.

Vad slutligen angår smittskyddsaspekten i foderlagstiftningen anser

regeringen att de nu gällande bestämmelserna om förebyggande åtgärder,

egenkontroll och anmälningsplikt är tillräckliga för att garantera frihet

från salmonella. Regeringen förutsätter att motsvarande åtgärder kommer

att vidtas även beträffande andra zoonoser om behov därav uppkommer.

Den nya lagen skall i sin utformning motsvara epizootilagen.

Med den utformning lagen föreslås få kommer många sjukdomar och

smittämnen att falla utanför lagens tillämpningsområde. Även om

kunskaperna om smittspridning och bekämpning är ofullständiga är det

emellertid angeläget att åtgärder vidtas för att så långt möjligt skydda

samhället mot sjukdomsangrepp. Vissa bestämmelser om kartläggning

och förebyggande åtgärder bör följaktligen finnas med tillämpning på

andra förekommande djursjukdomar och smittämnen hos djur. Sådana

bestämmelser bör enligt regeringens mening finnas i lagen om

provtagning på djur, m.m.

5.2 Sjukdomarna

Regeringens bedömning: Den nya lagen bör tills vidare gälla enbart

salmonella.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller har ingen erinran mot det. Länsstyrelsen i Örebro län föreslår att

EHEC tas med från början. Lantbrukarnas riksförbund delar

Jordbruksverkets förslag att EHEC och kampylobakterios inte skall

omfattas av lagen inledningsvis. Förbundet framhåller samtidigt att det

inte får ställas för höga krav på kunskap för att dessa sjukdomar skall

kunna omfattas av lagen.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns en mängd sjukdomar

som faller under beteckningen zoonos, dvs en sjukdom som smittar från

djur till människor och tvärtom. Till dessa sjukdomar hör bl.a.

kampylobakterios, leptospiros och borrelios samt, den kanske mest

kända, salmonella. Även smittämnet EHEC är en zoonos. Gemensamt för

de flesta av zoonoserna är att djuren sällan påverkas i någon högre grad,

medan konsekvenserna för smittade människor är desto allvarligare. En

del zoonoser kan t.o.m. vara livshotande för människor. Zoonoserna är

sinsemellan mycket olika. Vissa av zoonoserna överförs enbart från vilda

djur t.ex. borrelios via fästingar. Svårigheterna med bekämpning och

kontroll är uppenbara beträffande sådana zoonoser. Andra zoonoser som

framför allt finns hos lantbrukets djur kan vara enklare att komma till

rätta med. Vissa zoonoser anses också vara epizootiska sjukdomar. För

närvarande finns en speciell lagstiftning för salmonella, nämligen lagen

om bekämpande av salmonella hos djur. Som tidigare nämnts anser

regeringen emellertid att det finns behov av en allmän zoonoslag som

möjliggör insatser även mot andra zoonoser. Regeringen delar dock

Jordbruksverkets uppfattning att till dess mer kunskap har samlats om

zoonoser hos djur, endast salmonella skall omfattas av zoonoslagen.

Målsättningen är dock att EHEC så snart som möjligt också skall

omfattas av den nya lagens tillämpningsområde. EHEC är ett

samlingsbegrepp för vissa typer av E. Colibakterier. EHEC kan ge

upphov till allvarlig sjukdom hos människa och är ett ökande problem

världen över. Det saknas i dag tillräcklig kunskap om smittans

epidemiologi för att effektivt kunna bekämpa den på besättningsnivå.

Regeringen anser därför att EHEC inte i nuläget kan bli föremål för

specifika kontroll- och bekämpningsåtgärder enligt zoonoslagen. Det är

självfallet angeläget att den nödvändiga kunskapsnivån uppnås så snart

som möjligt.

Liksom vad gäller epizootiska sjukdomar finns beträffande zoonoser

behov av att utan onödig tidsutdräkt kunna anpassa den förteckning av

sjukdomar som lagen skall omfatta. Framför allt kan behov finnas att

utöka listan med kort varsel. För att göra lagen så effektiv som möjligt

bör sjukdomarna anges i verkställighetsföreskrifter av Jordbruksverket.

5.3 Förebyggande åtgärder och bekämpningsåtgärder

Regeringens förslag: Med stöd av zoonoslagen skall föreskrifter

kunna meddelas om obligatorisk provtagning och om skyldighet för

djurägare att föra anteckningar och lämna uppgifter om verksamheten.

Lagen skall innehålla bestämmelser om skyldighet för veterinärer

att anmäla misstänkta sjukdomsfall och i görligaste mån förhindra

smittspridning samt om anmälningsskyldighet för den som är ansvarig

för ett laboratorium.

Lagen skall också innehålla bemyndiganden för regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter

eller beslut i enskilda fall för att förhindra vissa riskbeteenden och för

att förebygga och bekämpa de sjukdomar som omfattas av lagen.

Vissa beslut skall också kunna fattas av en enskild veterinär.

Jordbruksverket skall ha den centrala tillsynen medan länsstyrelsen

skall utöva tillsynen inom länet. Möjlighet skall finnas att överlåta

viss tillsyn till veterinär.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer delvis med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

har ingen erinran mot det.

Skälen för regeringens förslag: Till skillnad mot epizootiska

sjukdomar, där regelverket har till syfte att ge verktyg för att helt befria

landet från sjukdomen, kan zoonoser sällan helt utrotas. Det rör sig i de

flesta fall om sjukdomar och smittämnen som finns i naturen hos levande

djur. Exempel på detta är salmonella hos vilda fåglar. Vidare finns

zoonoser hos våra vanligaste husdjur, t.ex. EHEC hos nötkreatur. Inte

desto mindre är kontroll och bekämpningsåtgärder av den allra största

betydelse för att begränsa och hindra smittspridning. Zoonoserna utgör

ofta ett allvarligt hot mot folkhälsan och det är därför viktigt med

förebyggande åtgärder för att skydda människor mot sjukdom. Den nya

zoonoslagen föreslås innehålla en rad bestämmelser som har till syfte att

förebygga eller bekämpa de zoonoser som omfattas av lagen.

Enligt nuvarande lag om bekämpande av salmonella hos djur ges

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att

föreskriva att den som yrkesmässigt håller fjäderfä skall låta utföra och

bekosta undersökning av djuren i fråga om salmonella. Jordbruksverket

har med stöd av denna bestämmelse genom föreskrifter infört den s.k.

obligatoriska salmonellakontrollen. Vidare ges regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer rätt att föreskriva om att den som

driver verksamhet för kläckning av ägg eller yrkesmässigt håller fjäderfä

för produktion av ägg är skyldig att föra anteckningar och lämna

uppgifter om verksamheten. Bestämmelser med möjlighet till

motsvarande åtgärder föreslås i den nya zoonoslagen för att på så sätt på

sikt möjliggöra detaljerade föreskrifter på området även för andra

zoonoser och djurslag. Föreskrifter om frivilliga kontrollprogram kan

meddelas med stöd av lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m.

Anmälningsskyldighet för veterinärer vid misstanke om sjukdom hos

djur återfinns i förordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruktion.

Beträffande de zoonoser som skall omfattas av zoonoslagen bör

anmälningsplikten för veterinärer i stället följa av den lagen. Regeringen

anser att en veterinär som har anledning misstänka en zoonos skall

anmäla detta till Jordbruksverket och länsstyrelsen. Det bör därefter

åligga länsstyrelsen att utan dröjsmål underrätta smittskyddsläkaren. Om

en zoonos konstaterats skall länsstyrelsen skyndsamt underrätta Statens

veterinärmedicinska anstalt, Statens livsmedelsverk,

Smittskyddsinstitutet, smittskyddsläkaren, den eller de kommunala

nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet

samt distriktsveterinären. Att information förs vidare till en större krets

endast i de fall där smitta påvisats, har till syfte att undvika att misstankar

som visar sig obefogade får stor spridning. Det är viktigt att en kontakt

etableras mellan länsveterinären och smittskyddsläkaren på ett tidigt

stadium, eftersom dessa tillsammans med Jordbruksverket har en central

och betydelsefull roll vid bekämpning av zoonoser. Veterinären skall

även göra vad som är nödvändigt för att hindra att smittan sprids.

Anmälningsplikten bör gälla också andra än veterinärer. Den som är

ansvarig för ett laboratorium och som i sin verksamhet där konstaterar att

djur smittats av en zoonos bör rimligen åläggas en motsvarande

anmälningsplikt som den som skall gälla för en veterinär.

För att fastställa förekomst av eller frihet från de zoonoser som

omfattas av lagen är det viktigt att den myndighet som regeringen

bestämmer kan besluta om provtagning eller annan undersökning. Detta

för att på ett tillförlitligt sätt kunna utföra erforderliga smittutredningar.

Smittutredningens syfte skall vara att konstatera huruvida ett visst djur

eller en viss besättning är bärare av smittan eller inte. För att en sådan

smittutredning skall vara effektiv räcker det inte enbart med att djuren

kan underkastas provtagning och undersökning. Beslut måste även kunna

omfatta djurprodukter och andra föremål som kan bära smitta. En

bestämmelse med ett sådant innehåll föreslås därför i lagen.

Det bör finnas möjlighet för den myndighet som regeringen bestämmer

att överlåta åt en enskild veterinär att i särskilt fall fatta beslut om

provtagning. Bestämmelsen om provtagning och undersökning föreslås

inte vara knuten till någon ersättningsbestämmelse till förmån för den

enskilde djurägaren. Kostnader för provtagning och undersökning bör

dock utgå av statsmedel.

Flera av zoonoserna utgör, som sagts i det föregående, ett allvarligt hot

mot folkhälsan. Det är därför av största vikt att ansvariga myndigheter

ges effektiva verktyg i form av bemyndiganden att vidta åtgärder som för

enskilda kan vara i hög grad ingripande. Det är nödvändigt att i den nya

zoonoslagen införa ett långtgående bemyndigande för regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer motsvarande det i

epizootilagen. Bemyndigandet föreslås omfatta beslut eller föreskrifter

om bl.a. slakt eller annan avlivning av djur och isolering av djur eller

andra begränsningar i djurhanteringen. Det skall vara möjligt att överlåta

åt en enskild veterinär att fatta beslut i särskilda fall.

Spridningen av zoonoser mellan djur och från djur till människa kan

inte sällan med tämligen enkla medel förhindras eller begränsas. Genom

att den som har djur i sin vård och andra iakttar försiktighet vid

hanteringen av djur, djurprodukter och andra varor samt vid kontakter

mellan djur och människor kan risken för smittspridning minskas.

Bemyndigandet bör därför även ge möjlighet att meddela föreskrifter i

avsikt att begränsa sådana riskbeteenden. Exempel på sådana föreskrifter

kan vara villkor för spridning av gödsel på vall och förbud mot att hålla

djur i anslutning till badsjöar och badplatser vid kusten. Föreskrifterna

kan vid behov kompletteras med beslut i enskilda fall. Ett sådant beslut

skall även kunna fattas av en enskild veterinär. Avsikten är inte att

sådana föreskrifter eller beslut skall föranleda någon ersättning från

samhällets sida till den enskilde djurägaren.

För att kunna uppfylla de förpliktelser som framgår av rådets direktiv

92/117/EEG av den 17 december 1992 angående insamling av uppgifter

om vissa zoonotiska agens behöver Jordbruksverket regelbundet material

från laboratorier angående genomförda analyser. En sådan rapportering

kommer därtill att underlätta tillsynen av obligatoriska och frivilliga

provtagningsprogram. Ett bemyndigande att meddela föreskrifter om

sådan rapportering bör därför tas in i lagen.

Enligt den nuvarande salmonellalagstiftningen har Jordbruksverket en

central roll. Jordbruksverket skall därvid genom föreskrifter eller beslut

leda bekämpningen av salmonella. Dock finns en möjlighet för

Jordbruksverket att delegera sin befogenhet till länsstyrelsen och i viss

utsträckning också till veterinär. Denna möjlighet har Jordbruksverket

endast i begränsad omfattning utnyttjat. Jordbruksverket har i sin rapport

föreslagit att zoonoslagen i allt väsentligt skall administreras av

länsstyrelserna. Som skäl för detta anger verket att länsstyrelserna, i

praktiken länsveterinärerna, har ett väl upparbetat nätverk för

informationsutbyte och att smittskyddsläkaren arbetar på motsvarande

sätt regionalt. Därtill anges att länsstyrelserna förfogar över kompetens

på livsmedelsområdet och att det är en fördel om besluten fattas på en

nivå nära djurägarna och där beslutsfattaren besitter viss lokalkännedom.

Enligt regeringens mening bör dock Jordbruksverket behålla sin

centrala och ledande roll i arbetet med att förebygga och bekämpa inte

bara salmonella utan även andra zoonoser. Regeringen anser att det är av

stor vikt att den centrala myndigheten har ett övergripande ansvar i detta

arbete. Detta inte minst för att uppnå en enhetlig bekämpning över landet.

Huvudregeln skall därför vara att Jordbruksverket meddelar nödvändiga

föreskrifter och beslut. Någon förändring i förhållande till den nuvarande

salmonellalagstiftningen föreslås således inte.

För att beslut och föreskrifter enligt lagen skall få önskad effekt och

utgöra ett gott skydd för folkhälsan är det viktigt med en väl fungerande

offentlig tillsyn. Regeringen anser att det är lämpligt att tillsynen över

efterlevnaden av zoonoslagen i huvudsak överensstämmer med vad som

föreslås gälla enligt epizootilagen. Den centrala tillsynen bör utövas av

Jordbruksverket medan länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet. Det är

här liksom vid bekämpning viktigt att betona betydelsen av ett gott och

aktivt samarbete mellan framför allt länsveterinär och smittskyddsläkare.

Detta är viktigt för att kunna utarbeta en gemensam strategi när det gäller

zoonoser. Vad gäller tillsynen över efterlevnaden av vissa beslut i

enskilda fall bör även enskild veterinär kunna utöva tillsyn på det sätt

som i dag gäller enligt lagen om bekämpande av salmonella hos djur.

Veterinären bör utses av Jordbruksverket eller av länsstyrelsen.

För att säkerställa efterlevnaden av lagen och de föreskrifter och beslut

i enskilda fall som meddelas med stöd av lagen är det enligt regeringens

uppfattning nödvändigt att lagen möjliggör att tillämpa tvångsmedel.

Därför bör rätten införas att meddela nödvändiga förelägganden och

förbud samt att i samband därmed sätta ut vite. Det bör vidare införas en

möjlighet att, för det fall någon underlåter att fullgöra vad som åligger

honom, förordna om rättelse på hans bekostnad. Slutligen bör

polismyndighet åläggas skyldighet att lämna den handräckning som

behövs för att lagen skall efterlevas.

5.4 Ersättningsregler

Regeringens bedömning: Bestämmelser om ersättning till den som

drabbats av kostnader eller förluster med anledning av statens åtgärder

enligt lagen bör tas in i en förordning.

Jordbruksverkets förslag: Förslaget överensstämmer med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker förslaget eller har

inte någon erinran emot det. Några remissinstanser, bl. a. Lantbrukarnas

riksförbund och Svensk Mjölk anser att staten måste bära det

ekonomiska huvudansvaret för bekämpning och kontroll och stödjer

principen med ett system som stimulerar anslutning till förebyggande

djurhälsovård. Statskontoret anser att bekämpning av djursjukdomar inte

skall vara ett offentligt åtagande i första hand, utan anser att kostnader

och förluster med anledning av bekämpningen bör täckas genom

försäkringar. Flertalet remissinstanser har synpunkter på

ersättningsnivåerna och de olika ersättningskategorierna.

Skälen för regeringens bedömning: Som framgått ovan (avsnitt 5.1)

anser regeringen att kontroll och bekämpning av salmonella och andra

framtida zoonoser är en statlig angelägenhet.

I den nu gällande lagen om bekämpande av salmonella hos djur finns

inte några bestämmelser om ersättning till den som drabbats av kostnader

eller förluster med anledning av statens åtgärder enligt lagen.

Ersättningsbestämmelserna återfinns i förordningen om bekämpande av

salmonella hos djur. Frågan om ersättningsbestämmelsernas placering

berörs i förarbetena till lagen. Departementschefen uttalade därvid att

bestämmelserna i dåvarande salmonellaförordningen inte kan anses

innebära ett fastslående av att staten i princip skulle vara skyldig att på

skadeståndsrättslig eller annan grund svara för kostnader eller förluster

som drabbar djurägaren vid myndighetsingripande med stöd av

förordningen. Han anförde vidare: Avsikten med dessa regler är endast

att i skälig omfattning mildra de ekonomiska konsekvenser som en

salmonellainfektion kan innebära för de enskilda djurägarna. Reglerna är

alltså att betrakta som offentligrättsliga bestämmelser till förmån för

enskilda. Huruvida reglerna om ersättning ges i form av lag eller i annan

ordning kan inte anses inverka på deras rättsliga innebörd (Prop.

1982/83:172 s. 8)

Regeringen ser ingen anledning att i dag göra en annan bedömning än

den som gjordes i det tidigare lagstiftningsärendet. Det kan också

tilläggas att ersättningsreglerna är relativt omfattande och detaljerade.

Regeringen gör därför den bedömningen att bestämmelser om ersättning

med anledning av kontroll och bekämpning enligt zoonoslagen bör tas in

i en förordning med angivande av att ersättning får lämnas i vissa

angivna fall.

Principen för ersättning enligt zoonoslagen skiljer sig från den princip

som valts för den föreslagna epizootilagen, enligt vilken en rätt till

ersättning föreligger. Skillnaden motiveras av att åtgärder enligt

epizootilagen kan bli mycket omfattande på grund av oväntade och

ibland katastrofartade sjukdomsutbrott. Risken för zoonoser som t. ex.

salmonella är däremot något som den enskilde djurägaren måste ta

hänsyn till som en beaktansvärd risk ingående i företagarrisken, eftersom

salmonellasmitta alltid finns i den omgivande miljön.

Ersättningen skall även fortsättningsvis vara bunden till de direkta

ekonomiska följderna av åtgärder som staten vidtar med anledning av

kontroll och bekämpning av zoonoser. Ekonomiska följder av enbart

sjukdomen i sig är alltså inte ersättningsgilla.

Som framgått ovan (avsnitt 5.2) föreslår regeringen att endast

salmonella skall omfattas av zoonoslagen inledningsvis. Principerna för

ersättning som redovisas nedan är därför utformade främst med tanke på

salmonella. För det fall att någon annan zoonos i framtiden kommer att

omfattas av zoonoslagen och därmed ersättningsreglerna, bör dessa ses

över. Detta beror på att det kan förekomma skillnader i bl.a. riskgrupper

och bekämpningsmetoder beroende på sjukdom eller smittämne.

Enligt gällande bestämmelser är det Jordbruksverket som beslutar om

ersättningen. Regeringen finner inte någon anledning att ändra denna

ordning.

Regeringen anser vidare att staten, den enskilde djurägaren och

jordbruksnäringen bör dela på det ekonomiska ansvaret för kontroll och

bekämpning enligt zoonoslagen. Detta på grund av att såväl

skattebetalarkollektivet som den enskilde djurägaren och näringen

gynnas av bekämpningen.

Salmonella måste anses utgöra en beaktansvärd risk för varje djurägare

och han kan genom olika förebyggande åtgärder påtagligt minska denna

risk. Detta skiljer salmonella från de epizootiska sjukdomarna, vilka

drabbar överraskande och utan större möjlighet för den enskilde

djurägaren att förebygga utbrottet. Denna skillnad motiverar enligt

regeringens mening att kostnader och förluster med anledning av

bekämpning enligt epizootilagen gottgörs med en hög ersättning medan

salmonellabekämpningen enligt den nya zoonoslagen inte föranleder

gottgörelse i samma utsträckning. Eftersom förebyggande åtgärder kan

vidtas utgör valet av en lägre ersättning för salmonella dessutom ett

ekonomiskt incitament för den enskilde djurägaren att vidta sådana

åtgärder.

Ersättningen enligt den nu gällande salmonellaförordningen bygger

redan på ett system för reducering av ersättningen, ett system med

självrisker. Ersättningsnivåerna varierar från ingen ersättning alls till

ersättning motsvarande 70 procent av de ersättningsgilla kostnaderna och

förlusterna. Dessa bestämmelser har i stor utsträckning medverkat till att

det finns ett väl fungerande försäkringssystem för salmonella.

Ersättningsnivåerna skall även fortsättningsvis grundas på djurslag,

produktionens omfattning och produktionsformen. Liksom hittills skall

vidare ersättningens storlek i vissa fall göras beroende av anslutning till

kontrollprogram. Hur stor andel av de ersättningsgilla kostnaderna och

förlusterna som skall ersättas bör enligt regeringen vara beroende av den

risk för salmonella som djurägaren tar i sin produktion. Om produktionen

innebär att risken är stor för att smitta förs in i besättningen eller att

introducerad smitta sprids till många djurenheter, bör ersättningen vara

låg. Även det förhållandet att en produktionsform typiskt sett kan

medföra särskilt stora kostnader för staten med anledning av ett

salmonellautbrott bör återverka på ersättningsnivån.

Regeringen anser vidare att, som för närvarande, vissa

produktionsformer helt skall undantas från möjlighet till ersättning av

statsmedel.

Regeringen delar Jordbruksverkets ställningstagande att det inte finns

skäl att frångå vad som i dag gäller beträffande vilka kostnader och

förluster som får ersättas. Vissa justeringar i förhållande till den

nuvarande lydelsen av förordningstexten bör dock göras i förtydligande

syfte. Ersättning får lämnas för kostnad eller förlust genom att djur

avlivas eller djur och djurprodukter samt avfall och annat material

oskadliggörs. Vidare ersätts kostnader för smittrening utöver normal

rengöring och kostnader på grund av särskilda åtgärder i samband med

slakt. Även produktionsbortfall och, om det finns särskilda skäl, andra

förluster ersätts. Ersättning får även fortsättningsvis lämnas för egen

arbetsinsats och för anställda. För hundar och katter får ersättning lämnas

endast vid yrkesmässig uppfödning.

Beräkningsgrunderna för de olika ersättningsposterna bör enligt

regeringen vara desamma som enligt epizootilagen (se avsnitt 4.4).

Liksom enligt epizootilagen bör Jordbruksverket bemyndigas att meddela

föreskrifter om en maximering av ersättningen för ett avlivat djur.

Detsamma bör gälla saneringskostnader när det gäller ersättning för

embryon, sperma och ägg för reproduktion. På samma sätt som enligt

den föreslagna epizootilagen bör viss ersättning kunna beräknas enligt en

schablon.

Möjlighet till jämkning bör också finnas i förordningen, liksom

bestämmelser om preskription och överklagande. Bestämmelser om detta

återfinns nu i salmonellaförordningen. Jämkningsbestämmelsen bör dock

utvidgas till att omfatta en möjlighet till jämkning avseende alla beslut

och föreskrifter enligt lagen och till att omfatta också den som

uppsåtligen eller av oaktsamhet har medverkat till kostnaden eller

förlusten. Enligt gällande förordning kan ersättningen jämkas bara om

djurägaren inte följer vissa beslut enligt lagen.

5.5 Straffbestämmelse

Regeringens förslag: Den som bryter mot lagen eller mot föreskrifter

eller beslut meddelade med stöd av lagen kan dömas till böter eller

fängelse i högst ett år. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Skälen för regeringens förslag: I gällande lag om bekämpande av

salmonella hos djur finns en straffbestämmelse som innebär att den som

med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelser i lagen eller

mot föreskrifter eller beslut meddelade med stöd av lagen döms till böter.

Liksom är fallet med brott mot epizootilagstiftningen är i de flesta fall

böter den lämpligaste påföljden för överträdelser av den nu aktuella

lagen. Lagen innehåller emellertid en rad bestämmelser som är av stor

betydelse för människors hälsa och för tillgången på sunda livsmedel.

Inledningsvis kommer lagens bestämmelser att gälla enbart salmonella,

men så fort tillräcklig kunskap erhålls om andra sjukdomar eller

smittämnen kommer de att omfattas av lagen. Således kan det antas att

t.ex. det för människan mycket allvarliga smittämnet EHEC inom en snar

framtid kommer att omfattas av lagen. Mot bakgrund härav framstår

efterlevnaden av lagens bestämmelser som utomordentligt viktig.

Mot den angivna bakgrunden bör brott mot zoonoslagen, på samma

sätt som föreslås i fråga om epizootilagen, kunna medföra ett

fängelsestraff. Ringa brott undantas från straffansvar.

6 Ändringar i lagen (1992:1683) om

provtagning på djur, m.m.

Regeringens förslag: Provtagningslagen skall omfatta inte bara

djursjukdomar utan även sådana smittämnen hos djur som inte ger

upphov till sjukdom hos djur, men väl hos människa.

Provtagningslagen skall även innehålla bestämmelser som gör det

möjligt att meddela föreskrifter om anmälningsskyldighet för

veterinärer m.fl. och att föreskriva eller besluta om förebyggande

åtgärder.

Skälen för regeringens förslag: Provtagningslagen innehåller i dag

bestämmelser om kartläggning och kontroll av smittsamma

djursjukdomar samt bestämmelser om åtgärder för att hindra spridning av

smittsamma djursjukdomar. Som ett komplement till de nu föreslagna

epizooti- och zoonoslagarna bör en ändring i provtagningslagen göras.

Provtagningslagen bör utvidgas till att kunna tillämpas även på de

smittämnen hos djur som inte ger upphov till sjukdom hos djur, men väl

hos människa. Det främsta syftet med denna ändring är att lagen skall

kunna göra det möjligt att kartlägga och erhålla kunskap om dessa

smittämnen för att de så småningom eventuellt skall kunna omfattas av

zoonoslagens bestämmelser om kontroll- och bekämpningsåtgärder.

Lagen kan med denna ändring användas för serologiska undersökningar i

form av stickprov i hela populationer. Med hjälp av sådana

undersökningar erhålls kunskap och information som kan utgöra ett

viktigt beslutsunderlag för framtiden.

Regeringen anser vidare att det är av yttersta vikt att vissa allmänna

förebyggande åtgärder vidtas i fråga om de sjukdomar och smittämnen

som kommer att omfattas av provtagningslagen. Det är viktigt att risken

för att människor smittas av zoonoser minimeras. Sådana riskbeteenden i

djurhållningen som typiskt sett ökar risken för smitta mellan djur eller

från djur till människa bör kunna regleras. En sådan reglering motiveras

av förekomsten av zoonoser generellt. Det bemyndigande som redan

finns i lagen att föreskriva eller besluta om åtgärder för att hindra

smittspridning bör byggas ut till att gälla åtgärder som särskilt tar sikte

på att förebygga smittspridning till människor. Därför föreslås att det i

provtagningslagen införs en bestämmelse om att regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter eller i det

enskilda fallet besluta om förebyggande åtgärder. För att uppnå

överensstämmelse med epizooti- och zoonoslagen bör det också i

provtagningslagen finnas en bestämmelse om anmälnings- och

rapporteringsskyldighet för en veterinär eller den som är ansvarig för det

laboratorium där sjukdom eller smittämne hos djur konstaterats.

Eftersom en sådan skyldighet inte lämpligen kan åläggas beträffande alla

djursjukdomar på vilka lagen tillämpas bör det ankomma på regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter

om när och hur skyldigheten skall iakttas.

7 Ekonomiska konsekvenser

Den föreslagna epizootilagen innebär att staten inte längre kommer att

lämna full ersättning till den som på grund av myndighets beslut enligt

lagen drabbats av produktionsbortfall. Med avseende på flertalet av de

sjukdomar som omfattas av lagen kommer hälften av

produktionsbortfallet att ersättas. Ytterligare ett antal regler införs som

kan leda till begränsningar i statens ersättningsåtagande. Lagen ger även

möjlighet att avbryta en påbörjad bekämpning under vissa

förutsättningar.

Det förhållandet att ersättning i vissa fall kommer att lämnas med ett

reducerat belopp innebär att djurägarna får bära en större del av

kostnadsansvaret för bekämpningen jämfört med vad fallet är i dag.

Möjligheten att avbryta en bekämpning innebär att myndigheterna efter

ett sådant beslut inte längre kan fatta några ersättningsgrundande beslut

enligt lagen.

I zoonoslagen föreslås att vissa nya arbetsuppgifter tillförs främst

Jordbruksverket och i viss mindre mån även länsstyrelserna. Det är bl.a.

fråga om nya tillsynsuppgifter. Detta kan komma att innebära ett ökat

resursbehov för främst Jordbruksverket. Verkets arbetsbörda kan å andra

sidan tänkas minska i den mån schabloner kan tillämpas vid

bestämmande av ersättning enligt den föreslagna epizootilagen.

8 Författningskommentar

8.1 Förslag till epizootilag

Inledande bestämmelser

1 §

I paragrafen anges lagens tillämpningsområde genom en allmän

beskrivning av de sjukdomar lagen gäller. Paragrafen motsvarar i

huvudsak 1 § i den nuvarande epizootilagen med det undantaget att i den

nya lydelsen preciseras när en djursjukdom skall anses vara allmänfarlig.

Som framgår av den allmänna motiveringen vidgas tillämpningsområdet

något i den nya lagen. De sjukdomar som avses anges i

verkställighetsföreskrifter.

De sjukdomar för vilka EG har en tvingande bekämpningslagstiftning

bör omfattas av epizootilagen.

Med undantag för bestämmelser som särskilt tar sikte på husdjur eller

djur i fångenskap gäller lagen alla djur, även djur i vilt tillstånd.

2 §

Paragrafen anger vad den enskilde har att göra om han har anledning

misstänka att en epizootisk sjukdom har drabbat djur i hans vård.

Paragrafen motsvarar 2 § i den nuvarande lagen vad avser

anmälningsskyldigheten.

I andra stycket har införts en skyldighet för den som har djuren i sin

vård att göra vad som rimligen kan begäras för att förhindra eller

begränsa smittspridning. Denna skyldighet åligger den enskilde endast

inledningsvis, till dess ett besked av en veterinär föranleder något annat.

Genom bestämmelsen genomförs artikel 4.3 i rådets direktiv 92/119/EEG

av den 17 december 1992 om införande av allmänna gemenskapsåtgärder

för bekämpning av vissa djursjukdomar och särskilda åtgärder mot

vesikulär svinsjuka. De åtgärder som kan bli aktuella är isolering av djur

och liknande åtgärder som inte kan vänta. Föreskrifter får meddelas som

preciserar skyldigheterna.

3 §

Paragrafen anger vad en veterinär har att göra när han har anledning

misstänka att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat.

Paragrafens första stycke motsvarar 3 § i den nuvarande epizootilagen

vad gäller veterinärens skyldighet att omedelbart göra en undersökning

för att fastställa sjukdomens art. Även bestämmelsen att den som har

djuren i sin vård är skyldig att tåla det intrång och underkasta sig de

åtgärder samt lämna den hjälp som behövs för undersökningen har sin

motsvarighet i nuvarande 3 § första stycket. Bestämmelsen i nuvarande

lag om att insjuknat djur får avlivas utan ägarens samtycke har vidgats

till att gälla djur som misstänks vara smittat. I första stycket finns också

en bestämmelse om att veterinären utöver att göra en undersökning skall

göra vad som är nödvändigt för att förhindra att smitta sprids.

Bestämmelserna i andra stycket om veterinärens

underrättelseskyldighet ersätter, såvitt avser epizootiska sjukdomar, de

bestämmelser som i dag finns i förordningen (1971:810) med allmän

veterinärinstruktion.

I tredje stycket klargörs att även den som är ansvarig för ett

laboratorium, där ett fall av epizootisk sjukdom konstaterats, är skyldig

att anmäla detta. Anmälningsplikten omfattar således inte misstänkta fall.

Bestämmelsen är tänkt att täcka de fall där analysarbetet vid ett

laboratorium utförs av annan än en veterinär.

4 §

I paragrafen regleras vad en veterinär skall göra när han har grundad

anledning anta att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat. En

motsvarande bestämmelse finns i 4 § i nu gällande epizootilag.

Av första stycket följer att en veterinär skall besluta om

spärrförklaring.

I andra stycket anges att ett beslut som fattas av en veterinär snarast

skall underställas den myndighet som regeringen bestämmer.

Myndigheten förutsätts vid sin prövning överväga i vad mån motstående

intressen bör ges företräde framför åtgärder som förhindrar

smittspridning. Genom en sådan kontroll av veterinärens beslut kan

onödiga kostnader på grund av alltför omfattande spärrbeslut minskas

och rättssäkerheten för den enskilde ökar. Med en sådan ordning finns

inte behov av att en veterinärs beslut om spärrförklaring skall kunna

överklagas.

5 §

Paragrafen motsvarar 5 § i gällande lag.

Första stycket reglerar vad myndigheten skall göra när det är klarlagt

att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat. De åtgärder som skall

vidtas motsvarar de som en veterinär skall vidta enligt 4 §. Myndigheten

kan även besluta om andra begränsningar i hanteringen av djur eller

varor.

Enligt andra stycket 1 skall regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer även föreskriva eller besluta om åtgärder inom

områden som gränsar till områden där smitta förekommer. Genom

bestämmelsen uppnås överensstämmelse med de EG-direktiv på området

som innehåller bestämmelser om att s.k. skydds- och övervakningszoner

skall inrättas runt en smittad fastighet vid utbrott av epizootisk sjukdom.

På inrådan av Lagrådet har paragrafens andra stycke utformats så att

nödvändiga åtgärder kan genomföras med hjälp av såväl normföreskrifter

som förvaltningsbeslut.

6 §

Paragrafen saknar motsvarighet i nuvarande lag.

Paragrafen ger regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer möjlighet att meddela föreskrifter om undantag från

bestämmelserna i 4 och 5 §§.

Bemyndigandet gör det möjligt att i viss utsträckning anpassa de

åtgärder som måste vidtas till den aktuella smittorisken. Det blir också

möjligt att undanta en viss grupp av veterinärer från skyldigheten att

spärrförklara områden om grundad anledning finns att anta att ett fall av

epizootisk sjukdom har inträffat. Det kan t. ex. gälla laboratoriepersonal

som vid sitt arbete med analyser gör iakttagelser som tyder på att ett

sjukdomsfall har inträffat. Det är inte rimligt att sådana veterinärer skall

vara skyldiga att besluta om spärrförklaring. Det bör vara tillräckligt att

den ansvarige för laboratoriet är skyldig att underrätta Jordbruksverket

och länsstyrelsen enligt 3 §.

7 §

Paragrafen motsvarar 6 § i nuvarande lag.

Enligt första stycket skall beslut enligt 4 och 5 §§ upphävas av den

myndighet som regeringen bestämmer så snart det blivit klarlagt att det

inte längre finns förutsättningar för beslutet. Enligt gällande lag är det

distriktsveterinären som skall upphäva beslut enligt 4 § och den

myndighet som regeringen bestämmer som skall upphäva beslut enligt 5

§. Eftersom beslut enligt 4 § skall underställas en myndighets prövning

blir det möjligt för myndigheten att samtidigt som man beslutar om

smittförklaring upphäva spärrförklaringen. På så sätt undviks att de två

besluten gäller samtidigt, vilket kan medföra oklarheter för den enskilde

djurägaren.

8 §

Paragrafen motsvarar delvis 7 § i gällande lag.

I paragrafen anges vilka åtgärder regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer kan föreskriva eller i det enskilda fallet besluta om

för att förebygga eller bekämpa epizootiska sjukdomar.

De föreskrifter eller beslut som kan meddelas med stöd av

bestämmelsen gäller inte bara åtgärder när ett fall av epizootisk sjukdom

har konstaterats. Föreskrifterna kan också gälla åtgärder i förebyggande

syfte.

Punkterna 1 och 3 är åtgärder som syftar till att få bort djur och annat

som kan sprida smitta. Det är följaktligen fråga om smittrening i vid

mening. Punkten 4 tar sikte på vad man vanligen avser med uttrycket

smittrening. Det är fråga om bl.a. rengöring och desinficering av

djurstallar och andra utrymmen som kan utgöra smitthärdar.

Punkten 2 avser friska djur. För att hindra att dessa djur bidrar till att

smitta sprids kan slakt eller avlivning ske exempelvis i besättningar runt

en smittad gård. Att köttet används för konsumtion är inte någon

förutsättning för att slakt eller annan avlivning skall få ske.

Enligt punkten 3 får föreskrifter eller beslut meddelas om

oskadliggörande av döda djur och produkter av djur samt avfall och

annat material som kan sprida smitta. Bestämmelsen innebär en

utvidgning av nuvarande bemyndigande så till vida att avfall och annat

material som kan sprida smitta har tillkommit. Oskadliggörande av

produkter av djur avser inte bara destruktion utan även oskadliggörande

genom kokning och liknande åtgärder.

Punkten 7 omfattar djurhållning. Det kan vara fråga om att hundar

skall hållas kopplade eller att djur inte får vistas ute utan tillsyn.

Punkten 8 avser begränsningar eller andra villkor vad gäller

hanteringen av djur. Möjligheten att i föreskrifter eller i ett enskilt fall

besluta om begränsningar i eller villkor för hanteringen av djur är en

nyhet i förhållande till nuvarande lag. Det kan t.ex. bli fråga om förbud

mot eller villkor för att delta i utställnings- och tävlingsverksamhet.

Punkten 11 avser främst oskadliggörande av insekter. Även annan

skadedjursbekämpning i och kring djurutrymmen kan bli aktuell som en

åtgärd för att hindra smittspridning. Det kan t.ex. gälla bekämpning av

råttor.

Genom punkterna 6, 10, 11 och 12 uppnås överensstämmelse med de

EG-direktiv som finns på området.

9 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 8 § i gällande lag.

Paragrafen anger vilka som efter beslut av myndighet som regeringen

bestämmer skall ställa lokal, redskap och annan utrustning samt

arbetskraft till förfogande för att förebygga och bekämpa epizootiska

sjukdomar. Den materiel som främst kommer att behövas är

grävmaskiner och utrustning för smittrening.

Begreppet epizootislakt används inte längre. Innehavare av

slakteriinrättning är skyldig att utföra slakt eller annan avlivning också av

djur som är eller misstänks vara smittade. I dag gäller skyldigheten bara

friska djur. Vissa djursjukdomar, t.ex. BSE, innebär att djuren inte kan

avlivas vid vanliga slakterier utan måste destrueras vid särskilda

anläggningar. Av det skälet har den skyldighet som i dag åvilar

innehavare av slakterier vidgats till att gälla också innehavare av

bearbetningsanläggningar. Paragrafen har utformats efter förslag av

Lagrådet.

10 §

Paragrafen saknar motsvarighet i nuvarande epizootilag.

Paragrafen ger regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer en möjlighet att besluta att bekämpningen skall upphöra om

det blivit klarlagt att en epizootisk sjukdom inte längre kan bekämpas

med rimliga insatser.

Bekämpningsreglerna i epizootilagen syftar till att utrota sjukdomen i

landet. Sålunda skall bekämpningen pågå till dess landet är fritt från

sjukdomen. För de fall där det trots stora bekämpningsinsatser står klart

att det målet inte kan nås bör en möjlighet finnas att avbryta

bekämpningen. Omfattas sjukdomen av EG:s bekämpningslagstiftning

kan dock inte en svensk myndighet besluta om ett sådant avbrott, om inte

ett motsvarande beslut först fattas inom EU.

Tillsyn

11 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 9 § i gällande lag.

Tillsynsbestämmelsen har utformats med hänsyn till att

bemyndigandena i 8 § inte bara avser föreskrifter utan också beslut i

enskilda fall.

12 §

Paragrafen motsvarar delvis 9 § i gällande lag.

Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens rättigheter vid tillsynen. De

befogenheter som tillkommer tillsynsmyndigheterna tillkommer också

EG:s institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer och

experter. Bestämmelsen behövs för att genomföra de EG-direktiv som

finns på området.

13 §

Paragrafen motsvarar delvis 9 § i gällande lag.

Paragrafen innehåller bestämmelser om tillsynsmyndighetens

möjligheter att meddela förelägganden eller förbud som behövs för att

lagen eller föreskrifter eller beslut meddelade med stöd av lagen skall

efterlevas. Tillsynsmyndigheten får dessutom möjlighet att sätta ut vite

och besluta om rättelse på bekostnad av den som inte fullgör sina

skyldigheter. Enligt gällande lag tillkommer dessa befogenheter enbart

länsstyrelsen.

14 §

Paragrafen motsvarar 13 § i den nuvarande lagen.

Ersättning

15 §

Gällande bestämmelser om rätt till ersättning finns i 10 § epizootilagen.

Den föreslagna paragrafen innehåller bestämmelser om den ersättning

som lämnas till den som på grund av föreskrifter eller beslut drabbats av

kostnader eller förluster. Efter påpekande av Lagrådet har paragrafen

formulerats så att det framgår att grund för ersättning kan vara en

föreskrift meddelad med stöd av lagen eller ett beslut enligt en sådan

föreskrift eller enligt lagen.

I första stycket finns en uppräkning av de kostnader och förluster som

staten lämnar ersättning för. Uttrycket kostnad eller förlust genom

intrång i näringsverksamhet i gällande lag har ersatts med begreppen

produktionsbortfall och kostnader på grund av saneringsåtgärder. Någon

ändring i sak är inte avsedd. I förhållande till nuvarande lag har ett

förtydligande skett i och med att det nu uttryckligen anges att ersättning

lämnas för kostnader för saneringsåtgärder. Beträffande principerna för

att bestämma vad som skall vara ersättningsgillt hänvisas till den

allmänna motiveringen.

Andra stycket anger ersättningens storlek.

Tredje stycket innehåller en möjlighet för regeringen att föreskriva om

full ersättning för produktionsbortfall vid utbrott av särskilt allvarliga

epizootiska sjukdomar.

16 §

Bestämmelser om jämkning av ersättningen återfinns i 10 § i den nu

gällande lagen.

Bestämmelsen anger i vilka fall det finns anledning till jämkning. För

att markera vikten av att omedelbart anmäla misstanke om en epizootisk

sjukdom kan jämkning ske om den ersättningsberättigade avsiktligt eller

genom vårdslöshet, som inte behöver vara grov, själv har medverkat till

kostnaden eller förlusten.

För att skapa ett ekonomiskt incitament för den enskilde djurägaren att

samarbeta med myndigheterna vid bekämpning av en epizootisk sjukdom

har ytterligare en grund för jämkning införts. Ersättningen kan jämkas

även för det fall den ersättningsberättigade vägrar att efterkomma ett

beslut enligt lagen eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter. De

beslut som avses är t. ex. beslut om avlivning av djur och beslut om

transportförbud. Bestämmelsen inverkar inte på den enskildes rätt att

överklaga beslut och begära inhibition.

17 §

Paragrafen saknar motsvarighet i gällande lag.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

bemyndigas att meddela ersättningsföreskrifter i tre avseenden.

Enligt punkt 1 får föreskrifter meddelas om att ersättning inte lämnas

för kontrollåtgärder eller förebyggande åtgärder som vidtas enligt lagen

eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter. De förebyggande

åtgärder som avses kan vara generella åtgärder som syftar till att hindra

ett utbrott av epizootiska sjukdomar i landet eller som hindrar spridning

av en redan inträffad sjukdom. Det kan avse förbud mot utfodring av djur

med matavfall som härrör från internationella transporter eller mot besök

i djurbesättningar av personer som kommer direkt från ett område där

epizootisk smitta förekommer. För vissa sjukdomar kan åtgärder av mer

ingripande natur bli aktuella, såsom regler för livdjurshandeln. Det rör

sig om sådana sjukdomar där spridningstakten är något lägre och där

generella åtgärder i form av kontrollprogram är av stort värde för att

kunna bekämpa sjukdomen. De sjukdomar som avses saknar därtill

normalt internationell reglering och Sveriges möjligheter att skydda sig

mot sjukdomen genom gränsskydd och liknande är mycket begränsade.

Det finns därmed en beaktansvärd risk för att sjukdomen förs in i landet

genom import av djur eller djurprodukter och att den inhemska handeln

bidrar till att smittan sprids.

De kontrollåtgärder som avses är främst sådana som framgår av EG:s

regler om regionalisering och zonindelning. Genom sådana åtgärder får

medborgarna tåla viss inskränkning i rörelsefriheten. Det kan bl.a. gälla

restriktioner för handeln liksom för utställnings- och

tävlingsverksamheten.

Bestämmelsen ger regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer möjlighet att för varje åtgärd bestämma om den eller de som

beslutet riktar sig mot skall ges ersättning för sina kostnader eller

förluster. Frågan om en förebyggande åtgärd eller kontrollåtgärd skall

berättiga till full ersättning, viss ersättning eller ingen ersättning alls får

avgöras efter en bedömning av åtgärdens syfte och det intrång i den

enskildes verksamhet som blir följden.

Enligt punkt 2 får föreskrifter meddelas om visst högsta

ersättningsgrundande värde för avlivade husdjur eller för husdjur som

dött till följd av skyddsympning eller annan behandling. Vissa djur

betingar mycket höga värden, t. ex djur av vissa ovanliga raser.

Avlivning av sådana djur medför mycket stora kostnader för staten och

det är ofta svårt att på ett rättvist sätt värdera djuret. En föreskrift som

meddelas med stöd av bemyndigandet skall således ange det högsta värde

som kan läggas till grund för den ersättning som lämnas för nötkreatur,

svin o.s.v. Föreskrifter om visst högsta ersättningsgrundande värde får

också avse kostnad med anledning av saneringsåtgärder. Det blir

därigenom möjligt att begränsa ersättningen för embryon, sperma och

ägg avsedda för reproduktion som förstörts vid sanering. På samma sätt

som djur av vissa raser kan sådana ägg och sperma representera mycket

höga värden. Bestämmelsen har formulerats i enlighet med Lagrådets

förslag.

Enligt punkt 3 får det föreskrivas att ersättning för kostnad med

anledning av saneringsåtgärder och för produktionsbortfall får lämnas

enligt en viss angiven schablon. Bestämmelsen har tillkommit för att

möjliggöra en förenkling av den administrativa hanteringen av

ersättningsärendena enligt lagen. En schablonberäkning skall komma i

fråga endast när det är fråga om hantering av ett stort antal

ersättningsanspråk. Effektivitet i hanteringen uppnås därmed och

snabbare utbetalningar av ersättningsbeloppen kan ske. Schablonens

närmare utformning får avgöras med hänsyn till den berörda

produktionen och sjukdomens karaktär. Frågan om bestämmande av

ersättning enligt en schablon har behandlats i den allmänna motiveringen

(avsnitt 4.4).

18 §

Paragrafen motsvarar tredje och fjärde styckena i 10 § gällande

epizootilag.

19 §

Paragrafen motsvarar 11 § gällande lag.

Straff

20 §

Bestämmelser om straff finns i 12 § gällande lag.

Paragrafen har fått sin slutliga utformning efter påpekanden från

Lagrådet.

Straffskalan har vidgats till att förutom böter också omfatta fängelse i

högst ett år. En skärpning är motiverad av att det är av synnerlig vikt att

lagstiftningens bestämmelser till fullo följs. Konsekvenserna vid utbrott

av en epizootisk sjukdom är mycket allvarliga och kostsamma. Avsikten

med straffskärpningen är inte att åstadkomma en allmänt strängare

bedömning av brott mot bestämmelserna, utan att skapa utrymme för att

vid straffmätning och påföljdsbestämning fullt ut kunna beakta

försvårande omständigheter. Ringa fall skall inte längre leda till

straffansvar.

Överklagande

21 §

Bestämmelser om överklagande finns i 14 § gällande lag.

De åtgärder som en veterinär vidtar med stöd av 3 § utgör s.k. faktiska

handlingar. Några förvaltningsbeslut fattas inte med stöd av paragrafen.

Följaktligen omfattas bestämmelserna i 3 § inte av överklaganderegeln i

förevarande paragraf. Veterinärens beslut enligt 4 § blir utan något

överklagande föremål för överprövning. På inrådan av Lagrådet har för

tydlighets skull i paragrafen införts en regel om att en veterinärs beslut

enligt 4 § inte kan överklagas.

Övergångsbestämmelser

Enligt punkt 2 skall den äldre lagen tillämpas om en bekämpning har

inletts med stöd av den lagen innan den nya lagen har trätt i kraft. Om

man före den 1 oktober 1999 har beslutat att spärrförklara en gård med

stöd av 4 § i den nuvarande epizootilagen skall den lagens bekämpnings-

och ersättningsregler tillämpas såvitt gäller den ifrågavarande gården.

8.2 Förslag till zoonoslag

Inledande bestämmelser

1 §

Paragrafen anger lagens tillämpningsområde.

Lagen föreslås omfatta sjukdomar och smittämnen hos djur.

Gemensamt för sjukdomarna och smittämnena är att de är zoonoser, dvs.

de skall på ett naturligt sätt kunna överföras från djur till människa eller

tvärtom. Sjukdomar eller smittämnen som kan överföras till människa

enbart på experimentell väg omfattas således inte. De sjukdomar och

smittämnen som avses orsakar i allmänhet sjukdom hos människa. Lagen

omfattar inte sådana zoonoser som hör till de epizootiska sjukdomarna.

En zoonos är en sjukdom eller ett smittämne som normalt finns i landet

och det saknas i princip realistiska möjligheter till utrotning. Samhällets

åtgärder skall syfta till att förebygga och begränsa förekomsten av de

zoonoser som omfattas av lagen.

Endast de sjukdomar eller smittämnen om vilka det finns tillräckliga

kunskaper för en effektiv kontroll och bekämpning skall omfattas av

lagen. Zoonoserna skall anges i verkställighetsföreskrifter av regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer.

I fråga om zoonoser för vilka det ännu inte finns tillräckliga kunskaper

för effektiva kontroll- och bekämpningsåtgärder finns bestämmelser om

kontroll och förebyggande åtgärder i lagen (1992:1683) om provtagning

på djur m.m.

I paragrafen har efter förslag av Lagrådet införts en erinran om att det

finns särskilda föreskrifter om ersättning. Avsikten är att sådana

föreskrifter skall meddelas i form av en regeringsförordning.

Förebyggande åtgärder och bekämpning

2 §

Paragrafen, som fått sin slutliga utformning efter förslag av Lagrådet,

motsvarar 2 § lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur.

Syftet med bestämmelsen om obligatorisk provtagning är att förhindra

att sjukdomar eller smittämnen får fäste i djurbesättningar. Genom

kontroller i olika led blir det möjligt att följa utvecklingen och vidta de

bekämpningsåtgärder som behövs för att hindra att smitta överförs till

människa.

I förhållande till lagen om bekämpande av salmonella hos djur har

bestämmelsen utökats till att kunna omfatta också annan sjukdom eller

annat smittämne än salmonella. Bestämmelsen omfattar dessutom alla

djurslag.

3 §

Paragrafen anger vad en veterinär har att göra när han har anledning

misstänka att ett fall av zoonos har inträffat.

Bestämmelser om veterinärs anmälningsplikt finns i dag i

förordningen(1971:810) med allmän veterinärinstruktion.

Paragrafens första stycke överensstämmer i huvudsak med 3 § första

stycket i förslaget till ny epizootilag.

I andra och tredje styckena anges vilka myndigheter och andra som en

veterinär skyndsamt skall underrätta. Först om ett fall av zoonos

konstaterats skall en större krets underrättas. Detta i syfte att undvika att

ännu inte bekräftade misstankar får stor spridning.

I fjärde stycket klargörs att även den som är ansvarig för ett

laboratorium, där ett fall av zoonos konstaterats, är skyldig att anmäla

sjukdomsfallet. Anmälningsplikten omfattar således inte misstänkta fall.

Bestämmelsen är tänkt att täcka de fall där analysarbetet vid ett

laboratorium utförs av annan än en veterinär.

4 §

Paragrafen saknar motsvarighet i lagen om bekämpande av salmonella

hos djur.

Paragrafen innehåller bemyndigande för den myndighet som

regeringen bestämmer att genomföra smittutredningar för att klarlägga

huruvida djur är bärare av smitta eller inte. Smittutredningens syfte är att

på gårdsnivå fastställa smitta eller smittfrihet hos djur för att därigenom

fastställa på vilka vägar som en smitta har spridits. Bestämmelsen saknar

koppling till de egentliga kontroll- och bekämpningsåtgärderna.

Paragrafen gör det möjligt att även undersöka gödsel, ägg, mjölk, eller

andra djurprodukter samt andra föremål som kan bära på smitta. Som

exempel på sådana andra föremål kan nämnas inventarier i och omkring

djurutrymmena samt fasta installationer som t. ex. vattenbrunnar och

fodersilor.

5 §

Paragrafen motsvarar delvis 1 § lagen om bekämpande av salmonella hos

djur.

I paragrafen anges vilka åtgärder regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer kan föreskriva eller i det enskilda fallet besluta om

för att förebygga eller bekämpa zoonoser. De åtgärder som kan vidtas

överensstämmer i huvudsak med bestämmelserna i förslaget till ny

epizootilag.

Punkterna 1 2 anger de åtgärder som får vidtas med avseende på djur

samt på djurprodukter, avfall och annat material som kan sprida smitta.

Som en följd av Lagrådets synpunkter på bestämmelsen i punkt 1 har

denna utformats så att någon annan begränsning inte skall gälla än att

djur får slaktas eller på annat sätt avlivas i de fall det behövs för att

förebygga eller bekämpa zoonoser. Därmed kommer bestämmelsen att

överensstämma med formuleringen i lagen om bekämpande av

salmonella. Oskadliggörande av produkter av djur avser inte bara

destruktion utan även oskadliggörande i form av kokning och liknande

åtgärder.

Enligt punkt 6 kan föreskrifter eller beslut i det enskilda fallet gälla

djurhållningen. Ett exempel kan vara att reglera djurhållningen genom att

förbjuda att djur hålls i anslutning till badsjöar eller badplatser vid kusten

för att förhindra att människor smittas av förorenat vatten.

Punkt 7 avser föreskrifter eller beslut om begränsningar i eller villkor

för hanteringen av djur eller produkter av djur och andra varor.

 Produkter av djur har lagts till i förtydligande syfte efter påpekande av

Lagrådet. Som exempel på sådana föreskrifter kan nämnas bestämmelser

som reglerar eller uppställer villkor för spridning av gödsel på vall i syfte

att förhindra att djur smittas av kontaminerad gödsel.

Punkt 7 omfattar också åtgärder om begränsningar i eller villkor för

kontakter mellan djur och människor. Som exempel kan nämnas

bestämmelser som förbjuder eller ställer upp villkor för djurparker eller

liknande anläggningar att låta människor ha direkt kontakt med apor eller

andra djur.

Punkt 10 avser oskadliggörande av skadedjur, varvid främst avses

åtgärder med avseende på insekter. Även annan skadedjursbekämpning i

och kring djurutrymmen kan bli aktuell.

Enligt punkt 11 får föreskrifter eller beslut meddelas om vad den som

är ansvarig för ett laboratorium skall iaktta i fråga om rapportering med

anledning av genomförda analyser. Det som avses är regelbundna

sammanställningar av analyser avseende vissa zoonotiska agenser.

Bestämmelsen genomför artikel 4 d i rådets direktiv 92/117/EEG av den

17 december 1992 om skyddsåtgärder mot specifika zoonoser och

zoonotiska agenser hos djur och animaliska produkter för att förhindra

utbrott av livsmedelsburna infektioner och förgiftningar.

Punkt 12 ger möjlighet att föreskriva eller meddela beslut om andra

åtgärder som är nödvändiga för att effektivt kunna förebygga och

bekämpa zoonoser. Denna bestämmelse motiveras av svårigheterna att

beträffande olika sjukdomar eller smittämnen veta vilka åtgärder som

kan bli nödvändiga att vidta. En möjlighet till viss nödvändig flexibilitet

måste därför finnas.

6 7 §§

Paragraferna motsvarar i huvudsak bestämmelserna i 5 § lagen om

bekämpande av salmonella hos djur.

Med stöd av bemyndigandena kan Jordbruksverket föreskriva eller

besluta om att det skall ankomma på främst länsstyrelsen och, i viss

begränsad utsträckning, enskilda veterinärer att besluta om åtgärder för

att förebygga, kontrollera eller bekämpa en zoonos.

Tillsyn

8 §

Bestämmelser om tillsyn finns i 3 5 §§ lagen om bekämpande av

salmonella hos djur. Enligt den lagen utövas tillsynen över efterlevnaden

av beslut av en veterinär.

Enligt zoonoslagen är huvudregeln att tillsynen skall utövas av

Jordbruksverket och länsstyrelserna. Enligt förevarande paragraf blir det

möjligt för Jordbruksverket att överlåta viss tillsyn till en veterinär.

9 §

Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens rättigheter vid tillsynen. För att

genomföra EG:s zoonosdirektiv ges EG:s institutioner och av

institutionerna utsedda inspektörer och experter samma befogenheter

som tillsynsmyndigheterna.

10 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 § lagen om bekämpande av

salmonella hos djur.

11 §

Paragrafen motsvarar 4 § tredje stycket lagen om bekämpande av

salmonella hos djur.

Straff

12 §

Bestämmelser om straff finns i 6 § lagen om bekämpande av salmonella

hos djur.

Straffskalan har vidgats till att förutom böter också omfatta fängelse i

högst ett år. Skärpningen är motiverad av att det är av synnerlig vikt att

lagstiftningens bestämmelser till fullo följs. Konsekvenserna vid en

zoonos kan vara mycket allvarliga och kostsamma samt innebära ett stort

lidande för de människor som drabbas av sjukdom. Ringa fall skall inte

leda till straffansvar.

Överklagande

13 §

Bestämmelser om överklagande finns i 7 § lagen om bekämpande av

salmonella hos djur.

Tredje stycket har införts efter påpekande från Lagrådet.

Övergångsbestämmelser

Bestämmelsen i punkten 2 innebär att lagen om bekämpande av

salmonella hos djur skall tillämpas också efter ikraftträdandet av

zoonoslagen om bekämpningen har inletts med stöd av den äldre lagen

(se författningskommentaren till övergångsbestämmelserna till

epizootilagen).

8.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1683) om

provtagning på djur m.m.

1 §

Genom ändringen i paragrafens första stycke har lagens

tillämpningsområde utvidgats till att omfatta även åtgärder för att

förebygga spridning av smittsamma djursjukdomar.

Bestämmelsen i paragrafens andra stycke är ny och har tillkommit för

att i lagen inledningsvis förklara att vad som sägs i lagen om

djursjukdomar gäller även förekomsten av smittämnen hos djur.

Bestämmelsen har utformats efter förslag av Lagrådet. De smittämnen

som avses är de som inte ger upphov till sjukdom hos djur, men väl hos

människa.

3 a §

Regler om anmälningsskyldighet för veterinärer finns i dag i

förordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruktion.

Paragrafen är ny och innehåller ett bemyndigande att meddela

föreskrifter om anmälnings- och rapporteringsskyldighet för veterinärer

och ansvariga för laboratorier. Rapporteringsskyldigheten, som införts

efter påpekande från Lagrådet, avser regelbundna sammanställningar av

analyser av zoonotiska agenser. Bestämmelsen gör det möjligt att

genomföra artikel 4 d i rådets direktiv 92/117/EEG såvitt avser zoonoser

som inte omfattas av den föreslagna zoonoslagen. Bestämmelser om

anmälningsskyldighet för den som håller djur finns i 4 §.

4 a §

Bemyndigandet i paragrafen har vidgats till att omfatta föreskrifter och

beslut som syftar till att förebygga spridning av smittsamma

djursjukdomar. Bemyndigandet skall också kunna avse föreskrifter eller

beslut om villkor för hantering av djur eller djurprodukter och kontakter

mellan djur och människor.

Som exempel på föreskrifter med avseende på begränsningar i eller

villkor för hanteringen av djur eller produkter av djur och andra varor

kan nämnas bestämmelser som reglerar hanteringen av gödsel i syfte att

förhindra att djur smittas av kontaminerad gödsel. Ett annat exempel kan

vara att förbjuda att djur hålls i anslutning till badsjöar eller badplatser

vid kusten i syfte att förhindra att människor smittas genom att stränder

eller vattnet blir förorenat.

Som exempel på begränsningar i eller villkor för kontakter mellan djur

och människor kan nämnas bestämmelser som förbjuder eller uppställer

villkor för djurparker eller liknande anläggningar att låta människor ha

direkt kontakt med apor eller andra djur.

11 §

En upplysning om ett besluts omedelbara verkan har tagits in i

paragrafen.

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över Statens jordbruksverks rapport 1997:11

om översyn av epizootilagstiftningen avgetts av Hovrätten för västra

Sverige, Kammarrätten i Jönköping, Smittskyddsinstitutet,

Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet, Statskontoret, Riksrevisionsverket,

Statens veterinärmedicinska anstalt, Statens livsmedelsverk,

Fiskeriverket, Sveriges lantbruksuniversitet, Länsstyrelsen i Stockholms

län, Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Skåne län, Länsstyrelsen

i Dalarnas län, Naturvårdsverket, Svenska kommunförbundet, Svenska

jägareförbundet, Lantbrukarnas riksförbund, Fiskhälsan AB,

Fåravelsförbundet, smittskyddskommittén (S 1996:07), Svensk Fågel,

Svenska Djurhälsovården, Svenska Kennelklubben, Svenska

lantarbetarförbundet, Sveriges veterinärförbund, Slakteriförbundet,

Mejerierna (numera Svensk Mjölk), Vattenbrukarnas riksförbund.

Familjejordbrukarnas riksförbund, Föreningen Gutefåret, Jägarnas

riksförbund, Svensk fjäderfäskötsel, Svensk husdjursskötsel, Svenska

djurparksföreningen och Svenska livsmedelsarbetareförbundet har avstått

från att avge yttrande.

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över Statens jordbruksverks rapport 1998:10

om salmonella och andra zoonoser hos djur avgetts av Hovrätten för

Västra Sverige, Kammarrätten i Jönköping, Smittskyddsinstitutet,

Folkhälsoinstitutet, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Statens

veterinärmedicinska anstalt, Sveriges lantbruksuniversitet, Länsstyrelsen

i Stockholms län, Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i

Hallands län, Länsstyrelsen i Örebro län, Länsstyrelsen i Norrbottens län,

Naturvårdsverket, Göteborgs kommun, Skövde kommun, Falu kommun,

Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Lantbrukarnas

riksförbund, Fåravelsförbundet, Smittskyddskommittén (S 1996:07),

Svensk Fågel, Svenska Djurhälsovården, Svenska Kennelklubben,

Sveriges veterinärförbund, Slakteriförbundet, Mejerierna (numera

Svensk Mjölk).

Dessutom har yttrande inkommit från försäkringsbolaget AGRIA.

Socialstyrelsen, Statens livsmedelsverk, Helsingborgs kommun,

Söderhamns kommun, Svenska jägareförbundet, Fiskhälsan AB,

Blandrasföreningen BLANDIS riksförbund och Vattenbrukarnas

riksförbund har avstått från att avge yttrande.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till epizootilag

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag gäller sådana allmänfarliga djursjukdomar som kan

spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa (epizootiska

sjukdomar).

Med allmänfarliga sjukdomar avses i denna lag sådana sjukdomar som

kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller

medföra stora ekonomiska förluster för samhället.

De epizootiska sjukdomarna anges i verkställighetsföreskrifter som

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

Om bekämpning av salmonella och vissa andra zoonoser hos djur finns

bestämmelser i zoonoslagen (0000:000).

Förebyggande åtgärder och bekämpning

2 § Den som har anledning misstänka att en epizootisk sjukdom har

drabbat djur i hans vård skall omedelbart anmäla detta till

distriktsveterinären eller annan veterinär.

Till dess ett besked av en veterinär föranleder något annat, skall den

som har djuren i sin vård göra vad som rimligen kan begäras för att

förhindra eller begränsa smittspridning. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vad den enskilde

skall göra.

3 § Om en veterinär har anledning misstänka att ett fall av epizootisk

sjukdom har inträffat, skall han omedelbart göra en undersökning för att

fastställa sjukdomens art och i övrigt göra vad som är nödvändigt för att

förhindra att smitta sprids. Den som har djuren i sin vård är skyldig att

tåla det intrång och underkasta sig de åtgärder samt lämna den hjälp som

behövs för undersökningen. Om det är nödvändigt för undersökningen,

får ett djur som misstänks vara smittat avlivas utan ägarens samtycke.

Veterinären skall skyndsamt underrätta Statens jordbruksverk och

länsstyrelsen. Länsstyrelsen skall utan dröjsmål underrätta Statens

veterinärmedicinska anstalt, distriktsveterinären och den eller de

kommunala nämnder som utför uppgifter inom miljö- och

hälsoskyddsområdet. Om det är fråga om en epizootisk sjukdom hos fisk,

skall också Fiskeriverket underrättas och om misstanken gäller sådan

epizootisk sjukdom som kan överföras till människor även Statens

livsmedelsverk, Smittskyddsinstitutet och smittskyddsläkaren.

Det som sägs om veterinär i andra stycket gäller också den som är

ansvarig för det laboratorium där ett fall av epizootisk sjukdom

konstaterats.

4 § Om en veterinär har grundad anledning att anta att ett fall av

epizootisk sjukdom har inträffat, skall veterinären, i den utsträckning

som behövs för att motverka smittspridning, besluta om förbud mot att

besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där

sjukdomsfallet inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma

(spärrförklaring).

Ett sådant beslut skall snarast underställas den myndighet som

regeringen bestämmer. Myndigheten skall snarast pröva om beslutet skall

fortsätta att gälla.

5 § Om det är klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat,

skall den myndighet som regeringen bestämmer besluta om förbud enligt

4 § för de områden där smitta förekommer, eller om andra begränsningar

i hanteringen av djur eller varor, allt i den utsträckning som behövs för

att motverka smittspridning (smittförklaring).

Under samma förutsättningar skall regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer besluta om

1. förbud mot transporter av djur eller varor till, från eller inom

områden som gränsar till områden där smitta förekommer eller om andra

begränsningar i hanteringen av djur eller varor inom sådana angränsande

områden, och

2. förbud mot tillträde till vissa djurstallar eller andra anläggningar där

djur hålls (tillträdesförbud).

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i 4 och 5 §§.

7 § Beslut enligt 4 eller 5 §§ skall upphävas av den myndighet som

regeringen bestämmer så snart det blivit klarlagt att det inte längre finns

förutsättningar för beslutet.

8 § För att förebygga eller bekämpa epizootiska sjukdomar får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela

föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om

1. slakt eller annan avlivning av djur som är eller misstänks vara

smittade eller kan sprida smitta,

2. slakt eller annan avlivning av andra djur,

3. oskadliggörande av döda djur och produkter av djur samt av avfall

och annat material som kan sprida smitta,

4. smittrening,

5. skyddsympning eller annan förebyggande behandling av djur,

6. undersökning av djur och produkter av djur i kontrollsyfte,

7. djurhållning,

8. begränsningar eller andra villkor vad gäller hanteringen av djur,

9. transporter av djur och varor,

10. journalföring i fråga om djur, produkter av djur och

djurtransporter,

11. oskadliggörande av skadedjur som sprider smitta,

12. metoder för provtagning och analys.

9 § Efter beslut av den myndighet som regeringen bestämmer skall

1. innehavare av sådana slakteriinrättningar eller

bearbetningsanläggningar som är ställda under offentlig kontroll ställa

lokaler och utrustning till förfogande för sådan slakt eller avlivning som

avses i 8 § 1 och 2,

2. innehavare av redskap eller annan utrustning som oundgängligen

behövs för att förebygga eller bekämpa en epizootisk sjukdom

tillhandahålla utrustningen,

3. personal vid slakteriinrättningar eller bearbetningsanläggningar som

avses i 1 och de personer som handhar utrustning som avses i 2 delta i

förebyggande åtgärder eller bekämpning enligt denna lag.

10 § Om det blivit klarlagt att en epizootisk sjukdom inte längre kan

bekämpas med rimliga insatser, får regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer besluta att bekämpningen skall upphöra.

11 § Regeringen får bemyndiga Jordbruksverket att i föreskrifter

bestämma vilken myndighet som

1. beslut enligt 4 § skall underställas,

2. skall fatta beslut enligt 5 och 7 9 §§.

Tillsyn

12 § Den centrala tillsynen över efterlevnaden av denna lag och med

stöd av lagen meddelade föreskrifter eller beslut utövas av

Jordbruksverket. Länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet.

13 § För tillsynen har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till

områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen för att

där besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover.

Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och

handlingar som behövs för tillsynen.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller också för EG:s

institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer och experter.

14 § Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden eller förbud

som behövs för att denna lag eller föreskrifter eller beslut meddelade

med stöd av lagen skall efterlevas. I beslut om föreläggande eller förbud

får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

Om någon inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag, enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller enligt ett

föreläggande, kan tillsynsmyndigheten besluta om rättelse på hans

bekostnad.

15 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för att denna

lag eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter och beslut skall

efterlevas.

Ersättning

16 § Staten skall ersätta den som på grund av beslut enligt denna lag eller

med stöd av lagen meddelade föreskrifter drabbas av

1. förlust på grund av att husdjur avlivas eller dör till följd av

skyddsympning eller annan behandling,

2. kostnader på grund av saneringsåtgärder,

3. produktionsbortfall,

4. annan inkomstförlust än som avses i 3.

Ersättning för produktionsbortfall lämnas med femtio procent av den

kostnad eller förlust som bortfallet medför. I övrigt lämnas full

ersättning.

Full ersättning för produktionsbortfall lämnas vid utbrott av sådana

särskilt allvarliga epizootiska sjukdomar som anges i föreskrifter

meddelade av regeringen.

17 § Ersättning enligt denna lag kan jämkas om den

ersättningsberättigade uppsåtligen eller genom vårdslöshet själv har

medverkat till kostnaden eller förlusten. Detsamma gäller om den

ersättningsberättigade vägrar att rätta sig efter en föreskrift eller ett beslut

som har meddelats med stöd av lagen.

18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

föreskriva att

1. ersättning inte lämnas för kontrollåtgärder eller förebyggande

åtgärder som vidtas enligt lagen eller med stöd av lagen meddelade

föreskrifter,

2. till grund för ersättning för sådan förlust eller kostnad som anges i

16 § första stycket 1 eller 2 skall läggas ett visst högsta värde,

3. ersättning för kostnad eller förlust med anledning av

saneringsåtgärder eller produktionsbortfall får lämnas enligt viss angiven

schablon.

19 § Den som har deltagit i förebyggande åtgärder eller bekämpning

enligt denna lag har rätt till ersättning av staten för arbete och tidsspillan

samt för resa och uppehälle.

Den som har ställt lokal eller utrustning till förfogande för de ändamål

som anges i första stycket har rätt till ersättning av staten för sina

kostnader och för förlorad avkastning eller nytta.

20 § Ansökan om ersättning skall göras hos Jordbruksverket inom sex

månader från den dag då anspråket uppkom. Görs inte ansökan inom den

angivna tiden är rätten till ersättning förlorad, om det inte finns särskilda

skäl.

Straff

21 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som med uppsåt

eller av oaktsamhet

1. inte anmäler misstanke om epizootisk sjukdom enligt 2 § eller bryter

mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 2 §,

2. bryter mot ett beslut enligt 4 eller 5 § eller mot en föreskrift eller ett

beslut som har meddelats med stöd av 8 §.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller vitesförbud enligt

14 § döms inte till ansvar enligt denna lag för en gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

Innefattar ett brott som avses i första stycket 2 olovlig transport av djur

eller varor skall sådan egendom förklaras förverkad, om det inte är

uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess värde förklaras

förverkat.

Överklagande

22 § Beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats

med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av

lagen skall gälla omedelbart, om inte något annat beslutas.

________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999 då epizootilagen

(1980:369) skall upphöra att gälla.

2. Den äldre lagen gäller dock fortfarande i de fall där beslut enligt 4 §

i den lagen har fattats före den 1 oktober 1999.

Förslag till zoonoslag

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag gäller sjukdomar och smittämnen hos djur som kan

spridas naturligt från djur till människa och som inte är sådana

epizootiska sjukdomar som omfattas av epizootilagen (0000:000)

(zoonoser).

Lagen gäller dock endast sådana zoonoser som det finns tillräckliga

kunskaper om för effektiv kontroll och bekämpning.

Zoonoserna anges i verkställighetsföreskrifter som meddelas av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

I fråga om andra zoonoser än sådana som omfattas av denna lag, finns

bestämmelser om kontroll och förebyggande åtgärder i lagen

(1992:1683) om provtagning på djur, m.m.

Förebyggande åtgärder och bekämpning

2 § Den som yrkesmässigt håller djur skall, enligt föreskrifter som

meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer,

i fråga om zoonoser

1. låta utföra och bekosta undersökningar av djur,

2. föra anteckningar och lämna uppgifter om verksamheten.

3 § Om en veterinär har anledning misstänka att ett fall av zoonos har

inträffat, skall han omedelbart göra en undersökning för att fastställa

sjukdomens eller smittämnets art och i övrigt göra vad som är nödvändigt

för att förhindra att smitta sprids. Den som har djuren i sin vård är

skyldig att tåla det intrång och underkasta sig de åtgärder samt lämna den

hjälp som behövs för undersökningen.

Veterinären skall skyndsamt underrätta Statens jordbruksverk och

länsstyrelsen. Länsstyrelsen skall utan dröjsmål underrätta

smittskyddsläkaren.

Om ett fall av zoonos konstateras, skall länsstyrelsen skyndsamt

underrätta Statens veterinärmedicinska anstalt, Statens livsmedelsverk,

Smittskyddsinstitutet, smittskyddsläkaren, den eller de kommunala

nämnder som utför uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet samt

distriksveterinären.

Det som sägs om veterinär i andra stycket gäller också den som är

ansvarig för det laboratorium där ett fall av zoonos konstaterats.

4 § För att fastställa förekomst av eller frihet från en zoonos får den

myndighet som regeringen bestämmer besluta om provtagning eller

undersökning av djur och av djurprodukter eller andra föremål som kan

bära på smitta.

5 § För att förebygga eller bekämpa zoonoser får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter eller i det

enskilda fallet besluta om

1. slakt eller annan avlivning av djur som kan sprida smitta,

2. oskadliggörande av döda djur och produkter av djur samt avfall och

annat material som kan sprida smitta,

3. smittrening,

4. skyddsympning eller annan förebyggande behandling av djur,

5. undersökning av djur eller produkter av djur i kontrollsyfte,

6. djurhållning,

7. begränsningar eller andra villkor vad gäller hanteringen av djur eller

varor eller såvitt avser kontakter mellan djur och människor,

8. transporter av djur och varor,

9. journalföring i fråga om djur, produkter av djur och djurtransporter,

10. oskadliggörande av skadedjur som sprider smitta,

11. metoder för provtagning och analys samt vad den som är ansvarig

för ett laboratorium skall iaktta i fråga om rapportering med anledning av

genomförda analyser,

12. andra åtgärder som är nödvändiga.

6 § Regeringen får bemyndiga Jordbruksverket att i föreskrifter

bestämma vilken myndighet som skall fatta beslut enligt 4 och 5 §§.

Ett beslut i ett enskilt fall skall upphävas så snart det har konstaterats

att det inte längre finns förutsättningar för beslutet.

7 § Den myndighet som regeringen bestämmer får överlåta åt en

veterinär att besluta i enskilda ärenden enligt 4 och 5 §§.

Tillsyn

8 § Den centrala tillsynen över efterlevnaden av denna lag och med stöd

av lagen meddelade föreskrifter eller beslut utövas av Jordbruksverket.

Länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet.

Tillsynen över efterlevnaden av beslut i enskilda fall enligt 4 eller 5 §

får också utövas av en veterinär som utses av Jordbruksverket eller

länsstyrelsen.

9 § För tillsynen har den som utövar tillsyn rätt att få tillträde till

områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen för att

besiktiga djuren, göra undersökningar och ta prover.

Tillsynsmyndigheten har rätt att på begäran få de upplysningar och

handlingar som behövs för tillsynen.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller också för EG:s

institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer och experter.

10 § Tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden eller förbud

som behövs för att denna lag eller föreskrifter eller beslut meddelade

med stöd av lagen skall efterlevas. I beslut om föreläggande eller förbud

får tillsynsmyndigheten sätta ut vite.

Om någon inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag, enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller enligt ett

föreläggande, kan tillsynsmyndigheten besluta om rättelse på hans

bekostnad.

11 § Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för att denna

lag eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter och beslut skall

efterlevas.

Straff

12 § Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som med uppsåt

eller av oaktsamhet

1. bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 2 §,

2. bryter mot ett beslut eller en föreskrift som meddelats med stöd av

5 §,

3. vid fullgörande av uppgiftsskyldighet enligt 2 § 2 lämnar oriktiga

uppgifter om något förhållande av betydelse, om inte gärningen är belagd

med straff enligt brottsbalken.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Den som har överträtt ett vitesföreläggande eller vitesförbud enligt

10 § döms inte till ansvar enligt denna lag för en gärning som omfattas av

föreläggandet eller förbudet.

Innefattar ett brott som avses i första stycket 3 olovlig transport av djur

eller varor skall sådan egendom förklaras förverkad, om det inte är

uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess värde förklaras

förverkat.

Överklagande

13 § Beslut av en enskild veterinär får överklagas hos Jordbruksverket.

Andra beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av lagen skall gälla omedelbart, om inte något annat beslutas.

________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999 då lagen (1983:738) om

bekämpande av salmonella hos djur upphör att gälla.

2. Den äldre lagen gäller dock fortfarande i de fall där sådant beslut om

bekämpning som avses i 1 § i den lagen har fattats före den 1 oktober

1999

Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1683) om provtagning

på djur, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1683) om provtagning på

djur, m.m.

dels att 1, 4 a och 11 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 3 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag avser

1. kartläggning och kontroll av smittsamma djursjukdomar,

2. kontroll av vissa ämnen och restsubstanser i djur och djurprodukter,

3. märkning och registrering av djur,

4. åtgärder för att hindra

spridning av smittsamma

djursjukdomar.

4. åtgärder för att förebygga och

hindra spridning av smittsamma

djursjukdomar.

Med djursjukdomar förstås i

denna lag även smittämnen hos

djur.

3 a §

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vad en

veterinär eller den som är

ansvarig för ett laboratorium skall

iaktta i fråga om skyldighet att

anmäla misstänkta eller inträffade

sjukdomsfall hos djur.

4 a §

För att hindra spridning av

smittsamma djursjukdomar får

regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer

meddela föreskrifter eller i det

enskilda fallet besluta om

avlivning av djur, isolering av djur

eller andra begränsningar i

hanteringen av djur.

För att förebygga och hindra

spridning av smittsamma

djursjukdomar får regeringen eller

den myndighet som regeringen

bestämmer meddela föreskrifter

eller i det enskilda fallet besluta

om

1. avlivning av djur,

2. isolering av djur,

3. begränsningar eller andra

villkor vad gäller hanteringen av

djur eller djurprodukter eller

såvitt avser kontakter mellan djur

och människor.

Om bekämpning av epizootiska

sjukdomar och salmonella finns

särskilda bestämmelser.

Om bekämpning av epizootiska

sjukdomar och vissa zoonoser

finns särskilda bestämmelser.

11 §

Beslut av en kommunal nämnd enligt denna lag eller enligt föreskrifter

som meddelats med stöd av lagen får överklagas hos länsstyrelsen.

Beslut som annan statlig myndighet än regeringen i enskilda fall

meddelat enligt lagen eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av

lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd

krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag eller

enligt föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen skall

gälla omedelbart, om inte något

annat beslutas.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1999.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-02-25

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 4 februari 1999 (Jordbruksdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. epizootilag,

2. zoonoslag,

3. lag om ändring i lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Ylva

Myhrberg.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till epizootilag

5 §

Det framstår i de fall som avses i andra stycket för Lagrådet som oklart,

om man alltid kan genomföra nödvändiga åtgärder med hjälp av

förvaltningsbeslut eller om med tanke på de mer vidsträckta områden

det här är fråga om man ibland kan behöva meddela normföreskrifter.

Skulle det senare vara fallet bör inledningen till andra stycket avslutas

med orden: meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om .

Skulle bestämmelsen ändras i sådan riktning föranleder det en

omformulering av ansvarsbestämmelserna i 21 § första stycket 2.

9 §

Åtminstone bearbetningsanläggningar kan måhända behöva anlitas för att

medverka vid sådant oskadliggörande av döda djur m.m. som avses i 8 §

3. Ett sådant behov kan tillgodoses genom ett tillägg till punkten 1 i

paragrafen av förslagsvis följande lydelse: eller sådant oskadliggörande

som avses i 8 § 3 .

11 §

Bestämmelsen faller helt inom regeringens restkompetens. Det är i

princip fel att belasta en lag med sådana bestämmelser, såvida de inte i

särskilda fall fyller något praktiskt behov (jfr 1 § tredje stycket). Någon

sådan funktion synes förevarande paragraf inte ha. Trots att den nyligen

införts år 1994 i samband med ändringar i EES-avtalet förordar

Lagrådet att den inte tas med i den nya lagen.

16 och 18 §§

Lagrådet delar, av flera skäl, uppfattningen att

ersättningsbestämmelserna i 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformen

inte är tillämpliga på ersättning enligt epizootilagen. Viktigast är härvid

att bestämmelserna om avstående av egendom genom expropriation eller

annat sådant förfogande inte kan anses avse annan tvångsavhändelse än

tvångsövertagande här bortses från 19 § andra stycket i förslaget t.ex.

förstörelse av egendom på grund av risk för smitta (Holmberg-

Stjernquist, Grundlagarna, s. 136). Inte desto mindre har ersättning enligt

epizootilagen något oklart på vilken grund kommit att betraktas som

en laglig rättighet för den enskilde. Genom förslaget införs nu en viktig

begränsning av denna rätt, genom att produktionsbortfall som huvudregel

föreslås bli ersatt endast till hälften. Enligt upplysningar i

lagrådsremissen blir ersättningen därmed i vart fall inte sämre än vad

som i allmänhet tillämpas i Europa i övrigt. Eftersom

proportionalitetsregeln i artikel 1 andra stycket i första tilläggsprotokollet

till Europakonventionen tar sikte på en avvägning mellan enskilda och

allmänna intressen torde mot bakgrund av en sådan europeisk praxis

erinringar inte heller kunna riktas mot förslaget ur konventionens

synvinkel. Även i övrigt framstår förslaget som rimligt. Bakgrunden till

förlusten är i första hand sjukdomen, inte det allmännas åtgärder, och

sjukdomen är en del av företagarrisken. Det sagda kan anföras också om

andra begränsningar i rätten till ersättning, såsom i fråga om särskilt

värdefulla djur.

Däremot finner sig Lagrådet inte övertygat om lämpligheten av

förslaget att schablonisera ersättningen i vissa hänseenden. Lagrådet är

väl medvetet om att det för många ersättningsberättigade är bättre att få

snabb ersättning än en ersättning som till alla delar är rättvis. Såvitt angår

schablonisering av ersättning för saneringsåtgärder har också vissa

sakskäl anförts för den föreslagna regleringen. När det däremot gäller

förslaget om ersättning för produktionsbortfall som dessutom lämnats

mot bakgrund av en annan ersättningsreglering än den regeringsförslaget

innehåller saknas varje underlag för en bedömning. Det sägs i

Jordbruksverkets rapport att den exakta utformningen av en schablon är

beroende av sjukdomen i fråga och den aktuella produktionens natur,

varför den närmare utformningen av ett sådant system inte kan

presenteras i förväg. Mer ingående analyser än så borde dock ha varit

möjliga. Ersättningen har som nyss antytts kommit att betraktas som en

laglig rättighet. Det måste då vara fråga om en rättighet för den enskilde.

Låt vara att kollektivet inte förlorar så kan dock den enskilde

företagarens rätt bli åsidosatt. Även denna principfråga borde ha

övervägts närmare. Mot bakgrund av det nu anförda finner Lagrådet

förslaget om ersättning enligt schablon vara otillräckligt berett och

avstyrker därför detsamma.

Enligt första stycket i 16 § skall staten ersätta den som på grund av

beslut enligt denna lag eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter

drabbas av närmare angiven skada. Med en sådan formulering framgår

inte, huruvida det senare ledet i citatet åsyftar beslut enligt föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen eller skada som har uppstått på

grund av sådana föreskrifter eller möjligen båda alternativen. Hur det

förhåller sig bör klargöras i lagtexten.

För att punkten 2 i 18 § skall bli begriplig bör anges vad det är som

skall åsättas ett högsta värde, t.ex. ett visst högsta värde på husdjur eller

annan egendom som skall ersättas .

17 §

Vissa uttalanden i författningskommentaren till denna bestämmelse

skulle kunna tolkas så att jämkning av ersättning skulle kunna användas

som sanktion för bristande medverkan från den skadelidandes sida. Här

är emellertid fråga om en medvållanderegel vars tillämpning förutsätter

kausalitet mellan den skadelidandes handlande och skadans omfattning.

Annat kan inte heller utläsas av den föreslagna lagtexten, som Lagrådet

lämnar utan erinran.

21 §

I första stycket 1 stadgas straff för bland andra den som av oaktsamhet

inte anmäler misstanke om epizootisk sjukdom enligt 2 §. Formuleringen

antyder närmast, att det är oaktsam underlåtenhet att anmäla en faktisk

misstanke som åsyftas. Anmälningsskyldigheten enligt 2 § avser

emellertid även den som har anledning misstänka sådan sjukdom; den

anmälningspliktige kan alltså göra sig skyldig till oaktsamhet redan

genom att inte fatta en sådan misstanke som han har anledning till. Av

den lydelse som motsvarande bestämmelse har i 1980 års epizootilag

framgår, att även sistnämnda fall omfattas av straffansvaret (jfr prop.

1979/80:61 s. 20) Vid lagrådsföredragningen har upplysts, att detsamma

är avsett att gälla enligt den föreslagna lagen. Lagrådet förordar därför,

att den nuvarande formuleringen behålls. Det första ledet i punkten 1

skulle då lyda: 1. underlåter att göra anmälan enligt 2 § eller .

22 §

Enligt första stycket får beslut enligt lagen eller enligt föreskrifter som

har meddelats med stöd av lagen överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. I författningskommentaren sägs bl.a. att de åtgärder

som en veterinär vidtar med stöd av 3 § inte utgör förvaltningsbeslut och

att en veterinärs beslut enligt 4 § blir föremål för överprövning, varför

bestämmelserna i dessa båda paragrafer inte omfattas av

överklaganderegeln.

Bestämmelsen i 4 § om veterinärs beslut om spärrförklaring har

emellertid en sådan utformning att tvivel kan uppkomma om ett sådant

beslut är överklagbart eller ej. Då det är av vikt att regler om

överklagande är så tydliga som möjligt, förordar Lagrådet att det görs ett

uttryckligt undantag i 22 § för veterinärs beslut om spärrförklaring.

Förslaget till zoonoslag

2 §

För att tydligare avgränsa den enskildes skyldigheter enligt paragrafen

synes i stället för orden i fråga om zoonoser böra användas för att

zoonoser skall kunna förebyggas och bekämpas eller liknande uttryck.

5 §

Punkten 1. Om det är avsett att inte bara djur som konstaterats vara

smittbärande utan också djur som misstänks vara smittbärande skall

kunna avlivas bör detta tydligt anges, förslagsvis med orden som kan

eller misstänks kunna sprida smitta .

Punkten 7. Enligt denna punkt får föreskrifter eller beslut meddelas om

begränsningar eller andra villkor vid hanteringen av djur eller varor eller

såvitt avser kontakter mellan djur och människor. Även frånsett frågan

om kontakter mellan djur och människor, som angetts vara av särskild

betydelse vid zoonoser, har bestämmelserna i denna och motsvarande

punkter formulerats olika i vart och ett av de tre remitterade lagförslagen.

Under föredragningen har upplysts att i förevarande sammanhang är det

framför allt gödseln som är av intresse. Detsamma har sagts gälla om

lagen om provtagning på djur, m.m. I epizootilagen synes det vara ordet

 avfall som skall omfatta gödseln. Det förefaller mindre naturligt att i

förevarande sammanhang kalla gödsel för vara medan däremot ordet

 djurprodukt kanske kan användas. I vart fall bör en enhetlig

terminologi eftersträvas.

Punkten 11. I författningskommentaren till denna punkt sägs att

bestämmelsen genomför artikel 4 d i rådets direktiv 92/117/EEG.

Eftersom lagen är avsedd att t.v. tillämpas endast på salmonella medan

direktivet omfattar också andra zoonoser, krävs bestämmelser även i

andra författningar för att direktivet skall genomföras i förevarande

hänseende.

6 §

I likhet med föreskrifterna i 11 § i förslaget till epizootilag omfattas

bestämmelsen i första stycket i förevarande paragraf av regeringens

restkompetens och bör därför utgå.

13 §

Också enligt förevarande paragraf torde prövningstillstånd böra krävas

vid överklagande till kammarrätten.

Ersättningsfrågor

När Lagrådet behandlade förslaget till nu gällande lag om bekämpande

av salmonella hos djur tog Lagrådet upp frågan om inte bestämmelser om

ersättning borde finnas med i själva lagen (prop. 1982/83:172 s. 27 f).

Frågan kvarstår. Detta hänger samman med att ersättningsfrågorna

föreslås skola liksom hittills regleras i epizootilagen där rätten till

ersättning framstår som en laglig rättighet. Även om skillnaderna mellan

epizootier och en zoonos som salmonella är betydande är det dock frågan

om skillnader mera till graden än till arten, skillnader som kan motsvaras

av mer restriktiva ersättningsregler. Möjligen förhåller det sig dock så att

ersättning behandlas som en laglig rättighet enligt epizootilagen mer av

praktiska skäl därför att ersättningsmöjligheterna skapar motiv för en

allmän uppslutning bakom målet att snabbt upptäcka och effektivt

bekämpa epizootier än av strikt rättsliga skäl. Ersättningen vid

salmonellabekämpning har en mer renodlad karaktär av näringsstöd och

det kan leda för långt att behandla den som en laglig rättighet, när inte

principiella skäl tvingar till det. Frågan är om denna inställning kan

vidhållas när lagen kommer att omfatta andra zoonoser t.ex. EHEC

där möjligheterna att förebygga är mindre och det därför framstår som en

slump om smittan drabbar den ena eller andra djurhållaren, samtidigt

som riskerna för allmänheten är stora och ett snabbt uppdagande av

smittkällan är nödvändigt.

När nu båda områdena behandlas i samma lagstiftningsärende framstår

i vart fall den nuvarande och i lagförslagen bevarade ordningen som

ologisk. Skillnaden mellan epizootilagen och zoonoslagen i förevarande

hänseende skulle bli mindre iögonfallande om i zoonoslagen tas in en

erinran om ersättningsmöjligheterna. Självfallet måste en sådan utformas

så att den inte kan ges en konstitutionell innebörd, eftersom regeringens

rätt att betala ersättning grundar sig på finansmakten och inte på

bemyndigande enligt 8 kap. regeringsformen. Lagrådet förordar att en

erinran tas in som ett nytt sista stycke i 1 § och ges förslagsvis följande

lydelse: Särskilda föreskrifter finns om ersättning för kostnader och

förluster med anledning av åtgärder enligt denna lag.

Förslaget till lag om ändring i lagen om provtagning på djur, m.m.

1 §

Det föreslagna nya andra stycket har måhända fått en mindre lämplig

utformning. Även om det hade varit att föredra att ange också

 smittämnen hos djur i de paragrafer som innehåller djursjukdomar ,

kan det på sina håll onödigt betunga reglerna och försvåra läsningen.

Dock skulle bestämmelsen i andra stycket kunna formuleras på följande

sätt: Vad som sägs i denna lag om djursjukdomar gäller även

förekomsten av smittämnen hos djur.

4 a §

Beträffande punkten 3 erinras om vad som anförts om 5 § 7 förslaget till

zoonoslag

Jordbruksdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 mars 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:88 Bekämpning av smittsamma

djursjukdomar.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Epizootilag

2, 5, 6, 8, 15, 17

Celex 377L0391

Celex 378L0052

Celex 380L0215

Celex 380L0217

Celex 380L1095

Celex 385L0511

Celex 390L0667

Celex 392L0035

Celex 392L0119

Zoonoslag

2, 5

Celex 390L0667

Celex 392L0117

Lag om ändring i lagen

(1992:1683) om

provtagning på djur m.m.

3 a, 4 a

 Senaste lydelse 1998:127.

 Senaste lydelse 1995:552.

 Senaste lydelse 1995:552.

 Senaste lydelse 1998:127.

 Senaste lydelse 1995:552.

 Senaste lydelse 1995:552.

Prop. 1998/99:88

56

1

57

58

Prop. 1998/99:88

Bilaga 1

Prop. 1998/99:88

Bilaga 1

58

59

Prop. 1998/99:88

Bilaga 2

68

60

Prop. 1998/99:88

Bilaga 3

73

70

Prop. 1998/99:88

Bilaga 4

74

75

Prop. 1998/99:88

76

76

Prop. 1998/99:88

Prop. 1998/99:88