Regeringens proposition

1997/98:40

Riksbankens ställning

Prop.

1997/98:40

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 13 november 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslår regeringen att Riksbanken skall ha ansvaret för

penningpolitiken och att Riksbankens ställning skall stärkas. Vidare

föreslås att målet för penningpolitiken skall vara att upprätthålla ett fast

penningvärde. Detta mål anges i lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank. Såsom myndighet under riksdagen skall Riksbanken därutöver,

utan att åsidosätta prisstabilitetsmålet, stödja målen för den allmänna

ekonomiska politiken i syfte att uppnå hållbar tillväxt och hög

sysselsättning.

Regeringen föreslår vidare att bestämmelserna i regeringsformen om

valutapolitiken ändras så att ansvaret för övergripande valutapolitiska

frågor överförs från Riksbanken till regeringen. Regeringen skall därvid

bestämma system för att fastställa kronans värde i förhållande till

utländska valutor (växelkurssystem). Bestämmelser om valutapolitiska

frågor tas in i en ny lag om valutapolitik. Riksbanken skall bestämma om

centralkurs och bandbredd i ett fast växelkurssystem och om den

praktiska tillämpningen av valutapolitiken i ett system med flytande

växelkurs.

Regeringen föreslår en förändring av Riksbankens ledningsstruktur.

Fullmäktige ges en kontrollerande funktion. Fullmäktiges uppgifter anges

i riksbankslagen. En direktion med sex heltidsanställda ledamöter inrättas

som skall besluta i alla penningpolitiska frågor och leda Riksbanken.

Direktionen skall utses av fullmäktige för en tid av sex år.

Enligt förslaget skall riksdagen utse ledamöter i fullmäktige, fastställa

balans- och resultaträkning och besluta om ansvarsfrihet för fullmäktige

och direktionen. Fullmäktige skall bestå av elva ledamöter med lika

många suppleanter. Mandattiden skall vara fyra år. I fullmäktiges

uppgifter ingår bl.a. val av riksbankschef, vice riksbankschef och

direktionen i övrigt. Fullmäktige skall till riksdagen lämna förslag till

disposition av Riksbankens vinst.

Regeringen föreslår att det i regeringsformen tas in ett uttryckligt

förbud för myndigheter att bestämma hur Riksbanken skall besluta i

frågor som rör penningpolitiken. En motsvarande bestämmelse om att en

ledamot av direktionen inte får söka eller ta emot instruktioner när han

fullgör penningpolitiska uppgifter tas in i riksbankslagen. Riksbankens

beslut angående tillämpningen av växelkurssystem har stor betydelse för

Riksbankens möjlighet att uppfylla prisstabilitetsmålet och därmed för

penningpolitiken och skall därför omfattas av instruktionsförbudet.

För att säkerställa insyn i och kontroll av Riksbankens verksamhet på

det penningpolitiska området föreslås att banken skall informera

regeringen om alla viktiga penningpolitiska beslut. Vidare skall

riksbanksfullmäktiges ordförande och vice ordförande ha rätt att närvara

vid direktionens sammanträden med yttranderätt, men utan förslags- och

rösträtt. Riksbanken skall därtill minst två gånger om året lämna en

rapport till riksdagen om den förda penning- och valutapolitiken.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagförslag 7

2.1 Förslag till Lag om ändring i regeringsformen 7

2.2 Förslag till Lag om ändring i riksdagsordningen 9

2.3 Förslag till Lag om valutapolitik 11

2.4 Förslag till Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank 12

2.5 Förslag till Lag om ändring i lagen (1992:1602) om valuta-

och kreditreglering 24

2.6 Förslag till Lag om ändring i lagen (1989:185) om arvoden

m.m. för uppdrag inom riksdagen, dess myndigheter

och organ 25

2.7 Förslag till Lag om ändring i lagen (1986:765) med instruk-

tion för Riksdagens ombudsmän 27

2.8 Förslag till Lag om ändring i lagen (1957:684) om

betalningsväsendet under krigsförhållanden 29

2.9 Förslag till Lag om ändring i lagen (1988:46) om revision av

riksdagsförvaltningen m.m. 31

2.10 Förslag till Lag om ändring i lagen (1989:186) om

överklagande av administrativa beslut av riksdagens

förvaltningskontor och myndigheter 32

3 Ärendet och dess beredning 33

4 Penningpolitiken och en självständig centralbank 36

4.1 Ekonomisk-politiska mål och medel 36

4.2 Betydelsen av prisstabilitet 36

4.3 Penningpolitikens medel 37

4.4 Kort- och långsiktiga effekter av penningpolitiken 37

4.5 Penningpolitik baserad på normer 38

5 Penning- och valutapolitik i EU 40

5.1 En historisk bakgrund till EMU 40

5.2 Europeiska monetära systemet (EMS) 41

5.3 Ekonomiska och monetära unionen (EMU) 42

5.4 Valutapolitiken i valutaunionen 43

5.5 ERM2 44

6 Legal konvergens 46

7 Överväganden 48

7.1 Utgångspunkter 48

7.2 Anpassning av svensk lag 49

7.3 Målet för penningpolitiken 51

7.4 Övergripande valutapolitiska frågor 55

7.5 Tillämpningen av växelkurssystem 59

7.6 Riksbankens ledningsstruktur 62

7.7 Fullmäktige 64

7.8 Direktionen 69

7.9 Instruktionsförbudet 74

7.10 Öppenhet och insyn 77

7.11 Sedelutgivningen 82

7.12 Ikraftträdande 84

8 Ekonomiska konsekvenser 85

9 Författningskommentarer 86

9.1 Förslaget till lag om ändring i regeringsformen 86

9.2 Förslaget till lag om ändring i riksdagsordningen 88

9.3 Förslaget till lag om valutapolitik 88

9.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank 89

9.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1602) om valuta-

och kreditreglering 97

9.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:185) om arvoden

m.m för uppdrag inom riksdagen, dess myndigheter och

organ 97

9.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:765) med instruk

tion för Riksdagens ombudsmän 97

9.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:684) om

betalningsväsendet under krigsförhållanden 98

9.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:46) om revision av

riksdagsförvaltningen m.m. 98

9.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:186) om

överklagande av administrativa beslut av riksdagens

förvaltningskontor och myndigheter 98

Bilaga 1 Riksbanksutredningens sammanfattning av betänkandet

(SOU 1993:20) 99

Bilaga 2 Rättschefspromemorians sammanfattning och slutsatser

(Fi96/4413) 107

Bilaga 3 Utredningen om ansvaret för valutapolitiska frågor -

sammanfattning av betänkandet (SOU 1997:10) 108

Bialga 4 Departementspromemorians sammanfattning

(Ds 1997:50) 110

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser avseende riksbanks-

utredningens betänkande (SOU 1993:20) Riksbanken och

prisstabiliteten 11112

Bilaga 6 Förteckning över remissinstanser avseende Rättschefs-

promemorian, Riksbankens ställning, analys över behovet

av grundlagsändringar (Fi96/4413) 11213

Bilaga 7 Förteckning över remissinstanser vid beredningen av

betänkandet (SOU 1997:10) Ansvaret för valutapolitiken 114

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 115

Bilaga 9 Lagrådet Fel! Bokmärket är inte definierat.

Bilaga 10 Opinion of the European Monetary Institute 158

Bilaga 11 Yttrande från Europeiska monetära institutet (inofficiell

översättning) 165

Bilaga 12 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 13 nov

1997 171

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i regeringsformen,

2. lag om ändring i riksdagsordningen,

3. lag om valutapolitik,

4. lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank,

5. lag om ändring i lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering,

6. lag om ändring i lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom

riksdagen, dess myndigheter och organ,

7. lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion för Riksdagens

ombudsmän,

8. lag om ändring i lagen (1957:684) om betalningsväsendet under

krigsförhållanden,

9. lag om ändring i lagen (1988:46) om revision av riksdagsförvaltningen

m.m.,

10. lag om ändring i lagen (1989:186) om överklagande av

administrativa beslut av riksdagens förvaltningskontor och myndigheter.

2 Lagförslag

2.1 Förslag till

Lag om ändring i regeringsformen

Härigenom föreskrivs i fråga om regeringsformen

dels att 9 kap. 12 § skall ha följande lydelse,

dels att det i regeringsformen skall införas en ny paragraf, 9 kap.

11 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

11 §

Regeringen har ansvaret för över-

gripande valutapolitiska frågor.

Övriga bestämmelser om

valutapolitiken meddelas i lag.

12 §

Riksbanken är rikets centralbank

med ansvar för valuta- och

kreditpolitik. Den skall också

främja ett säkert och effektivt

betalningsväsende.

Riksbanken är myndighet under

riksdagen.

Riksbanken förvaltas av åtta

fullmäktige. Sju fullmäktige väljes

av riksdagen. Dessa väljer för en

tid av fem år en fullmäktig, som

samtidigt skall vara chef för

Riksbanken. De fullmäktige som

valts av riksdagen väljer inom sig

ordförande. Denne får ej utöva

annat uppdrag eller inneha tjänst

inom Riksbankens ledning.

Bestämmelser om riksdagens val av

fullmäktige, om riksbankens

ledning i övrigt samt om dess

verksamhet meddelas i riks-

dagsordningen och annan lag.

Fullmäktig som riksdagen vägrar

ansvarsfrihet är därmed skild från

sitt uppdrag. De fullmäktige som

valts av riksdagen får skilja

ordföranden från uppdraget som

ordförande och den som är

fullmäktig och chef för Riksbanken

från hans uppdrag.

Riksbanken är rikets centralbank

och en myndighet under riksdagen.

Riksbanken har ansvaret för

penningpolitiken. Ingen myndighet

får bestämma hur Riksbanken skall

besluta i frågor som rör

penningpolitik.

Riksbanken har elva fullmäktige,

som väljs av riksdagen.

Riksbanken leds av en direktion,

som utses av fullmäktige.

Riksdagen prövar om

ledamöterna i fullmäktige och

direktionen skall beviljas

ansvarsfrihet. Om riksdagen vägrar

en fullmäktig ansvarsfrihet är han

därmed skild från sitt uppdrag.

Fullmäktige får skilja en ledamot

av direktionen från hans

anställning endast om han inte

längre uppfyller de krav som ställs

för att han skall kunna utföra sina

uppgifter eller om han gjort sig

skyldig till allvarlig försummelse.

Bestämmelser om val av

fullmäktige och om Riksbankens

ledning och verksamhet meddelas i

lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.2 Förslag till

Lag om ändring i riksdagsordningen

Härigenom föreskrivs i fråga om riksdagsordningen

dels att tilläggsbestämmelsen 9.8.1 skall upphöra att gälla,

dels att 3 kap. 8 §, 8 kap. 6 § och 9 kap. 8 § samt tilläggsbestämmelsen

3.8.3 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

8 §

Annat organ som helt eller delvis utses av riksdagen får väcka förslag

hos riksdagen i fråga som rör organets kompetens, organisation, personal

eller verksamhetsformer.

Riksdagen kan föreskriva att sådant organ även i annat fall får väcka

förslag hos riksdagen.

Om redogörelse till riksdagen från riksdagsorgan är särskilt

föreskrivet.

Tilläggsbestämmelser

3.8.3

Om förslagsrätt för fullmäktige i

riksbanken, riksdagens ombudsmän

och riksdagens revisorer i annan

fråga än som avses i 8 § första

stycket första punkten föreskrives

särskilt.

Vad som sägs i första-tredje

styckena gäller även direktionen i

Riksbanken.

Tilläggsbestämmelser

3.8.3

Om förslagsrätt för fullmäktige

och direktionen i Riksbanken,

Riksdagens ombudsmän och Riks-

dagens revisorer i annan fråga än

som avses i 8 § första stycket

föreskrives särskilt.

8 kap.

6 §

Riksdagens val av fullmäktige i Riksbanken avser riksdagens valperiod.

Fullmäktige väljer utom sig högst

två vice chefer för Riksbanken för

en tid av fem år. Dessa skall, i den

inbördes ordning som fullmäktige

bestämmer, vara suppleanter för

riksbankschefen i fullmäktige.

9 kap.

8 §

Åtal mot här angiven befattningshavare för brott, begånget i utövningen

av hans uppdrag eller tjänst, får beslutas,

1. åtal mot fullmäktig i

Riksbanken eller någon av

Riksdagens revisorer endast av

finansutskottet,

1. åtal mot fullmäktig i

Riksbanken, ledamot av

Riksbankens direktion eller någon

av Riksdagens revisorer endast av

finansutskottet,

2. åtal mot ledamot av riksdagens förvaltningsstyrelse, av riksdagens

valprövningsnämnd eller av riksdagens besvärsnämnd eller mot

Riksdagens ombudsman eller kammarsekreteraren endast av

konstitutionsutskottet.

Riksdagen kan föreskriva att vad

i första stycket sägs om beslut om

åtal mot fullmäktig i Riksbanken ej

skall tillämpas i fråga om brott, be-

gånget vid handläggningen av

fråga angående in- eller utförsel av

valuta.

Vad som sägs i första stycket om

åtal mot ledamot av Riksbankens

direktion skall inte tillämpas i fråga

om brott begånget i utövningen av

Riksbankens beslutanderätt enligt

lagen (1992:1602) om valuta- och

kreditreglering.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Riksdagen väljer senast under december månad 1998, för tiden från

och med den 1 januari 1999 till utgången av valperioden, elva

fullmäktige i Riksbanken. Därmed upphör tidigare uppdrag för

fullmäktige som riksdagen valt för denna valperiod.

2.3 Förslag till

Lag om valutapolitik

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Regeringen har enligt 9 kap. 11 § regeringsformen ansvaret för över-

gripande valutapolitiska frågor.

2 § Regeringen skall besluta om det system som skall gälla för att

fastställa kronans värde i förhållande till utländska valutor (växel-

kurssystem).

3 § Riksbanken får hos regeringen hemställa att regeringen skall fatta

beslut om växelkurssystem. En sådan hemställan skall regeringen

behandla skyndsamt.

4 § Regeringen skall innan den beslutar om växelkurssystem samråda

med Riksbanken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank

dels att 55 § skall upphöra att gälla,

dels att 4, 10, 20, 29, 31-35, 38-50 och 56 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 9 § skall lyda Valuta- och

penningpolitik ,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 33a, 33b, 39a och

41a §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Riksbanken har enligt 9 kap. 12 §

regeringsformen ansvar för valuta-

och kreditpolitik. Den skall också

främja ett säkert och effektivt

betalningsväsende.

Riksbanken har enligt 9 kap. 12 §

regeringsformen ansvar för

penningpolitiken.

Målet för Riksbankens

verksamhet skall vara att upprätt-

hålla ett fast penningvärde.

Riksbanken skall också främja ett

säkert och effektivt betalnings-

väsende.

10 §

Riksbanken skall bestämma det

system som skall gälla för att

fastställa kronans värde i

förhållande till utländska valutor

samt bestämma om tillämpningen

av detta system.

Riksbanken skall besluta om till-

lämpningen av det växelkurssystem

som regeringen beslutat om.

20 §

I kreditpolitiskt syfte får

Riksbanken genom beslut i enskilda

fall uppställa kassakrav gentemot

kreditinstitut.

I penningpolitiskt syfte får

Riksbanken genom beslut i enskilda

fall uppställa kassakrav gentemot

kreditinstitut.

Med kassakrav avses att viss andel, högst femton procent, av

kreditinstitutets placeringar eller förbindelser, beräknade på det sätt

Riksbanken i det enskilda fallet bestämmer, skall under angiven tid

motsvaras av medel som med eller utan räntegottgörelse skall innestå på

räkning för institutet i Riksbanken. I den utsträckning Riksbanken i det

enskilda fallet bestämmer likställs med sådana medel kreditinstitutets

inneliggande kassa.

För ett utländskt kreditinstitut som har rätt att driva verksamhet från

filial här i landet beräknas kassakravet på filialens placeringar eller

förbindelser.

29 §

Uppkommer i Riksbankens verk-

samhet anledning att väcka en fråga

om författningsändring eller annan

åtgärd från statens sida, får

fullmäktige göra framställning i

ämnet till riksdagen eller

regeringen.

Uppkommer i Riksbankens

verksamhet anledning att väcka en

fråga om författningsändring eller

någon annan åtgärd från statens

sida, får fullmäktige eller

direktionen inom sitt respektive

ansvarsområde göra framställning i

ämnet till riksdagen eller

regeringen.

Innan en framställning till

riksdagen eller regeringen görs

skall fullmäktige och direktionen

samråda med varandra.

31 §

Enligt 9 kap. 12 § regeringsformen

förvaltas riksbanken av åtta

fullmäktige av vilka sju väljs av

riksdagen och en, som är

riksbankens chef, väljs av de övriga

fullmäktige. De sistnämnda väljer

även inom sig ordförande.

Fullmäktige väljer inom sig en

eller flera vice ordförande.

Riksbankschefen får inte väljas till

vice ordförande.

Enligt 9 kap. 12 § regeringsformen

har Riksbanken elva fullmäktige,

som väljs av riksdagen.

Fullmäktige väljer inom sig en

ordförande samt en vice

ordförande.

32 §

Enligt 8 kap. 6 § riksdagsordningen

väljer fullmäktige utom sig högst

två vice riksbankschefer och

bestämmer i vilken inbördes

ordning dessa, vid förhinder för

riksbankschefen, skall vara

suppleant för denne i fullmäktige.

Vice riksbankschef utövar även i

övrigt riksbankschefens tjänst när

denne har förhinder. Efter beslut av

riksbankschefen inträder vice

riksbankschef också i andra fall i

riksbankschefens ställe vid

behandlingen av vissa ärenden

eller grupper av ärenden.

Enligt 9 kap. 12 § regeringsformen

leds Riksbanken av en direktion,

som utses av fullmäktige.

Direktionen består av sex

ledamöter som utses för en tid av

sex år. Fullmäktige utser

ordförande i direktionen, som

samtidigt skall vara chef för

Riksbanken, och minst en vice

ordförande, som samtidigt skall

vara vice riksbankschef.

Fullmäktige skall när det behövs

bestämma i vilken inbördes ordning

vice riksbankschefer skall

tjänstgöra i riksbankschefens ställe

när riksbankschefen har förhinder.

33 §

Fullmäktig får inte vara statsråd

eller ledamot eller suppleant i

styrelsen för ett kreditinstitut.

Fullmäktig får inte heller vara

underårig eller i konkurs eller ha

förvaltare enligt 11 kap. 7 §

föräldrabalken.

Första stycket gäller också vice

riksbankschef.

Ledamöter av fullmäktige får inte

1. vara statsråd,

2. vara ledamot i direktionen,

3. vara ledamot eller suppleant i

styrelsen för en bank eller annat

företag som står under

Finansinspektionens tillsyn, eller

4. inneha annan anställning eller

annat uppdrag som gör dem

olämpliga för uppdraget som

fullmäktig.

Ledamöterna får inte heller vara

underåriga, i konkurs,

underkastade näringsförbud eller

ha förvaltare enligt 11 kap. 7 §

föräldrabalken.

Om en ledamot tar en sådan

anställning eller ett sådant uppdrag

som kan strida mot bestämmelserna

i första stycket skall riksdagen

entlediga ledamoten från uppdraget

i fullmäktige.

33 a §

Ledamöter av direktionen får inte

1. vara ledamot av riksdagen,

2. vara statsråd,

3. vara anställd i Regerings-

kansliet,

4. vara anställd centralt av ett

politiskt parti,

5. vara ledamot eller suppleant i

styrelsen för en bank eller annat

företag som står under

Finansinspektionens tillsyn, eller

6. inneha annan anställning eller

annat uppdrag som gör dem

olämpliga att vara

direktionsledamot.

Ledamöterna får inte heller vara

underåriga, i konkurs,

underkastade näringsförbud eller

ha förvaltare enligt 11 kap. 7 §

föräldrabalken.

Om en ledamot tar en sådan

anställning eller ett sådant uppdrag

som kan strida mot bestämmelserna

i första stycket skall ledamoten

genast anmäla det till fullmäktige.

Under ett år efter det att en

ledamots anställning har upphört

får ledamoten inte utan

fullmäktiges medgivande inneha

sådan anställning eller sådant

uppdrag som avses i första stycket

5 och 6.

33 b §

Fullmäktiges rätt att skilja en

ledamot av direktionen från hans

anställning följer av 9 kap. 12 §

regeringsformen.

Talan mot beslut om skiljande

från anställning skall ske inom två

månader från delgivning av

beslutet. Riksbankschefen får föra

talan vid EG-domstolen. Övriga

ledamöter får väcka talan vid

Arbetsdomstolen enligt lagen

(1974:371) om rättegången i

arbetstvister.

Arbetsdomstolen kan förklara ett

beslut om skiljande från anställning

ogiltigt.

Väcks inte talan inom den tid som

föreskrivs i andra stycket har

parten förlorat sin talan.

34 §

Riksbankens verksamhet bedrivs

vid ett huvudkontor i Stockholm,

där också fullmäktige har sitt säte.

Riksbanken bedriver dessutom

verksamhet vid riksbankskontor

och riksbanksdepåer till det antal

och på de orter som Riksbanken be-

stämmer.

Riksbanken bedriver verksamhet

vid ett huvudkontor i Stockholm,

där också fullmäktige och

direktionen har sitt säte.

Riksbanken får dessutom bedriva

verksamhet vid riksbankskontor

och riksbanksdepåer till det antal

och på de orter som Riksbanken be-

stämmer.

35 §

Vid huvudkontoret finns en

revisionsenhet samt de övriga

enheter som fullmäktige beslutar.

Under fullmäktige leds

Riksbankens verksamhet av riks-

bankschefen. Verksamheten vid

revisionsenheten leds dock av

fullmäktige, om annat inte följer av

lagen (1988:46) om revision av

riksdagsförvaltningen m.m.

Ärendenas fördelning mellan

enheterna skall framgå av en

arbetsordning för Riksbanken.

Vid huvudkontoret skall det finnas

en revisionsenhet samt de övriga

enheter som Riksbanken beslutar.

Verksamheten vid revisionsen-

heten leds av fullmäktige, om inte

annat följer av lagen (1988:46) om

revision av riksdagsförvaltningen

m.m.

Fördelningen av ärenden mellan

enheterna skall framgå av den

arbetsordning som avses i 38 §.

Revisionsenheten vid Riksbanken utför också revision av Riksdagens

förvaltningskontor, Riksdagens ombudsmän och Riksdagens revisorer

enligt revisionsplaner som fastställs av respektive myndighet.

38 §

Riksbanken beslutar om arbets-

ordning och de föreskrifter i övrigt

som behövs för arbetet inom

banken.

Fullmäktig samt sådan personal

och uppdragstagare hos Riksbanken

som Riksbanken bestämmer skall

skriftligen anmäla sitt innehav och

ändring i innehavet av finansiella

instrument som anges i 1 kap. 1 §

lagen (1991:980) om handel med

finansiella instrument till

Riksbanken

Riksbanken beslutar också i

övrigt i enskilda fall i frågor som

rör personal och uppdragstagare

hos banken, i den mån inte annat

följer av lag eller beslut av

riksdagen eller av Riksdagens

förvaltningskontor.

Fullmäktige beslutar om arbets-

ordning i Riksbanken.

Fullmäktig samt sådan personal

och uppdragstagare hos Riksbanken

som Riksbanken bestämmer skall

skriftligen anmäla sitt innehav och

ändring i innehavet av finansiella

instrument som anges i 1 kap. 1 §

lagen (1991:980) om handel med

finansiella instrument till

Riksbanken. Detta gäller dock inte

för ordföranden och vice

ordföranden i fullmäktige samt

ledamöter i direktionen.

Riksbanken beslutar i övrigt i

enskilda fall i frågor som rör

personal och uppdragstagare hos

banken, i den mån inte annat följer

av lag eller beslut av riksdagen eller

av Riksdagens förvaltningskontor.

39 §

Beträffande ersättning till full-

mäktige och suppleanter finns

föreskrifter i lagen (1987:576) om

arvoden m.m. för uppdrag inom

riksdagen, dess myndigheter och

organ.

Bestämmelser om ersättning till

ledamöter och suppleanter i full-

mäktige finns i lagen (1989:185)

om arvoden m.m. för uppdrag inom

riksdagen, dess myndigheter och

organ.

Lön och andra anställnings-

förmåner för ledamöter i direk-

tionen fastställs av fullmäktige.

39 a §

Ordföranden och vice ordföranden

i fullmäktige samt ledamöterna i

direktionen skall till riksdagen

skriftligen anmäla

1. innehav av finansiella

instrument som anges i 1 kap. 1 §

lagen (1991:980) om handel med

finansiella instrument,

2. innehav av andel i ett

handelsbolag eller en ekonomisk

förening utom bostadsrättsförening

samt andel i en motsvarande

utländsk juridisk person,

3. ägande, helt eller delvis, av

näringsfastighet enligt 1 kap. 5 §

kommunalskattelagen (1928:370),

4. avtal av ekonomisk karaktär

med tidigare arbetsgivare, såsom

avtal om löne- eller

pensionsförmån som lämnas under

den tid som omfattas av uppdraget i

fullmäktige eller anställningen i

direktionen, och

5. krediter eller andra skulder

samt villkoren för dessa.

Anmälan av tillgångar och avtal

enligt första stycket 2 4 behöver

inte göras om dessa tillsammans

understiger ett marknadsvärde på

500 000 kronor. Detsamma gäller

krediter och andra skulder enligt

första stycket 5 om dessa

tillsammans understiger 500 000

kronor.

Anmälan enligt första stycket

skall göras när uppdraget eller

anställningen påbörjas. Behöver

enligt andra stycket tillgångar och

avtal eller krediter och andra

skulder inte anmälas vid denna

tidpunkt skall anmälan ske senast

inom fyra veckor från det att den i

andra stycket angivna gränsen

uppnåtts.

Anmälan skall därefter göras av

förändring som innebär att

1. tillgång som avses i första

stycket 1 förvärvas,

2. det sammanlagda värdet av

tillgångar och avtal enligt första

stycket 2 4 eller det sammanlagda

beloppet av krediter och andra

skulder enligt första stycket 5

förändrats med mer än 100 000

kronor sedan anmälan senast

gjordes, under förutsättning att det

sammanlagda värdet eller beloppet

efter förändringen inte understiger

500 000 kronor eller

3. villkorsändring sker

beträffande krediter och andra

skulder som har anmälts.

Anmälan av sådana förändringar

som avses i fjärde stycket skall

göras senast fyra veckor från det

att förändringen inträffade.

40 §

Hos Riksbanken skall det finnas en

personalansvarsnämnd med

riksbankschefen som ordförande.

Nämnden skall därutöver bestå av,

förutom personalföreträdarna, de

ledamöter som Riksbanken utser.

Följande frågor skall prövas av

ansvarsnämnden:

Hos Riksbanken skall det finnas en

personalansvarsnämnd med

riksbankschefen som ordförande.

Nämnden skall därutöver bestå av,

förutom personalföreträdarna, de

ledamöter som Riksbanken utser.

Följande frågor skall, om de rör

andra än ledamöter av direktionen,

prövas av ansvarsnämnden:

1. skiljande från anställning på grund av personliga förhållanden, dock

inte i fråga om provanställning,

2. disciplinansvar,

3. åtalsanmälan,

4. avstängning.

Personalansvarsnämnden är beslutför när ordföranden och minst

hälften av de andra ledamöterna är närvarande.

41 §

Av fullmäktige avgörs

1. frågor om föreskrifter som

riktar sig till enskilda,

2. frågan om fastställande av

arbetsordning samt andra viktigare

frågor om Riksbankens

organisation och arbetsformer,

3. frågor om systemet för att

bestämma kronans värde i

förhållande till andra valutor,

4. frågor om riktlinjer för

förvaltningen av de tillgångar som

anges i 11 §,

5. frågor om viktigare

internationella kreditavtal,

6. frågor om diskonto och om

räntevillkor vid ut- och inlåning

enligt 18 § första stycket samt

villkor vid utlåning enligt 18 §

andra stycket,

7. frågor om viktigare

rekommendationer till eller

överenskommelser med

kreditinstitut,

8. frågor om kassakrav och

särskild avgift när kassakrav inte

uppfylls,

9. frågor om räntevillkor på

statens konto,

10. frågor om förvärv av aktier

eller andelar enligt 24 §,

11. viktigare frågor om ackord,

avskrivning, nedsättning eller

eftergift av fordran,

12. frågor om beslut som avses i

37 § samt om tillsättande av tjänst

som avdelningschef och

administrativ direktör,

13. frågor om vilken personal

och vilka uppdragstagare som skall

åläggas anmälningsskyldighet

enligt 38 § andra stycket,

14. övriga frågor som enligt

denna eller annan lag skall avgöras

av fullmäktige, samt

15. frågor som fullmäktige finner

vara av större vikt eller som

riksbankschefen hänskjuter till

fullmäktige.

Ärenden som inte skall avgöras

av fullmäktige avgörs av

riksbankschefen. I den mån sådana

ärenden inte är av det slag att de

behöver prövas av riksbankschefen,

får de avgöras av annan tjänsteman

enligt vad som anges i

arbetsordningen eller i särskilda

beslut.

Fullmäktige skall

1. utse ledamöter i direktionen

enligt 9 kap. 12 § regeringsformen,

chef för Riksbanken samt fastställa

inbördes ordning mellan vice

riksbankschefer enligt 32 §,

2. besluta om lön och andra

anställningsförmåner för

ledamöterna i direktionen enligt

39 § andra stycket,

3. lämna medgivande för

avgående ledamöter av direktionen

att inneha en anställning eller ett

uppdrag enligt 33 a § fjärde

stycket,

4. besluta om att skilja ledamot

av direktionen från hans

anställning enligt 33 b §,

5. lämna förslag till disposition

av Riksbankens vinst till riksdagen

och Riksdagens revisorer enligt

48 § andra stycket,

6. svara för framställningar

inom sitt ansvarsområde enligt

29 §,

7. besluta om arbetsordning i

Riksbanken enligt 38 § första

stycket,

8. leda verksamheten vid

revisionsenheten enligt 35 § andra

stycket, och

9. bestämma utformningen av de

sedlar och mynt som banken ger ut

enligt 5 §.

Fullmäktige får för Riksbankens

räkning lämna remissyttranden

inom sitt verksamhetsområde.

Ärenden som inte skall avgöras

av fullmäktige avgörs av

direktionen. Direktionen kan

besluta att ärenden får avgöras av

riksbankschefen eller någon annan

tjänsteman i Riksbanken.

41 a §

Ledamöter av direktionen får inte

söka eller ta emot instruktioner när

de fullgör penningpolitiska

uppgifter.

42 §

Innan Riksbanken fattar beslut av

större penningpolitisk vikt skall

samråd ske med det statsråd som

regeringen bestämmer.

Kan samråd inte komma till

stånd och finns det synnerliga skäl

får Riksbanken besluta utan

samråd.

Riksbanken skall inför alla viktiga

penningpolitiska beslut informera

det statsråd som regeringen utser.

43 §

Fullmäktige skall sammanträda

minst en gång varannan vecka. Vid

sammanträdena skall protokoll

föras.

Fullmäktige är beslutföra när

minst sex ledamöter är närvarande.

Ärenden som kräver ett skyndsamt

beslut får dock avgöras av fem

ledamöter, om minst fyra av dem är

ense om beslutet. Vid omröstning

skall varje ledamot ge sin mening

till känna. Ingen är dock skyldig att

rösta för mer än ett förslag.

Om omröstning i vissa

personalfrågor finns bestämmelser

i 5 § lagen (RFS 1980:4) om

beslutande organ i frågor om

disciplinansvar m.m. beträffande

arbetstagare hos riksdagen och

dess myndigheter och i 26 § an-

ställningsförordningen (1965:601).

Vid fullmäktiges sammanträden

skall protokoll föras.

Fullmäktige är beslutföra när

minst åtta av ledamöterna är

närvarande. Varje ledamot som

deltar i den slutliga

handläggningen är skyldig att delta

även i avgörandet. Ingen är dock

skyldig att rösta för mer än ett

förslag. Ett beslut om att skilja en

ledamot av direktionen från hans

anställning förutsätter att minst

åtta av fullmäktiges ledamöter är

ense om beslutet.

44 §

Om ett ärende som skall behandlas

av fullmäktige är av ringa betydelse

eller av särskilt brådskande art får

ärendet avgöras genom

meddelanden mellan ledamöterna.

Vid direktionens sammanträden

skall protokoll föras.

Direktionen är beslutför när

minst hälften av ledamöterna är

närvarande. Ärenden som kräver

ett skyndsamt beslut får dock

avgöras av två ledamöter, om de är

ense om beslutet. Varje ledamot

som deltar i den slutliga

handläggningen av ett ärende är

skyldig att delta även i avgörandet.

Ingen är dock skyldig att rösta för

mer än ett förslag.

Ordföranden och vice

ordföranden i fullmäktige har rätt

att närvara vid direktionens

sammanträden med yttranderätt

men utan förslags- och rösträtt.

45 §

Fullmäktige får inte sammanträda

på ett område som är ockuperat av

främmande makt.

Fullmäktige och direktionen får inte

sammanträda på ett område som är

ockuperat av främmande makt.

46 §

I skrivelse som fullmäktige avger

till riksdagen eller regeringen skall

det anges vilka ledamöter som

deltagit i beslutet och vem som

varit föredragande. Har skiljaktig

mening anmälts i ärendet, skall den

anges i skrivelsen eller framgå av

bifogat protokollsutdrag.

I skrivelser som fullmäktige eller

direktionen avger till riksdagen

eller regeringen skall det anges

vilka ledamöter som deltagit i

beslutet och vem som varit

föredragande. Har skiljaktig

mening anmälts i ärendet, skall den

anges i skrivelsen eller framgå av

bifogat protokollsutdrag.

47 §

Kalenderår är Riksbankens räken-

skapsår.

Varje år före utgången av

december månad skall fullmäktige

fastställa en budget för Riks-

bankens förvaltningsverksamhet

under det följande räkenskapsåret.

Budgeten skall tillställas Riks-

dagens finansutskott och Riks-

dagens revisorer för kännedom.

Riksbankens räkenskapsår är ka-

lenderår.

Varje år före utgången av decem-

ber månad skall direktionen

fastställa en budget för Riksbank-

ens förvaltningsverksamhet under

det följande räkenskapsåret. Direk-

tionen skall lämna budgeten till

Riksdagens finansutskott, Riks-

dagens revisorer och fullmäktige för

kännedom.

48 §

Riksbanken är bokföringsskyldig och det åligger banken att fullgöra

denna skyldighet på ett sätt som ger erforderlig information för en

bedömning av bankens verksamhet.

Varje år före den 15 februari

skall fullmäktige till riksdagen och

Riksdagens revisorer avge

redovisning för det föregående

räkenskapsåret samt förslag till

disposition av Riksbankens vinst.

Redovisningen skall omfatta

resultaträkning, balansräkning,

förvaltningsberättelse och en

redogörelse för valuta- och

kreditpolitiken.

Varje år före den 15 februari

skall direktionen till riksdagen,

Riksdagens revisorer och

fullmäktige avge redovisning för

det föregående räkenskapsåret.

Fullmäktige skall till riksdagen och

Riksdagens revisorer lämna förslag

till disposition av Riksbankens

vinst. Redovisningen skall omfatta

resultaträkning, balansräkning,

förvaltningsberättelse och en

redogörelse för valuta- och

penningpolitiken samt för hur

Riksbanken har främjat ett säkert

och effektivt betalningsväsende.

49 §

Riksbankens resultaträkning och balansräkning fastställs av riksdagen,

som också beslutar hur bankens vinst skall disponeras. Har reservfonden

gått ned under femhundra miljoner kronor skall minst tio procent av årets

vinst avsättas till reservfonden tills denna åter nått upp till detta belopp.

Riksdagen beslutar om

ansvarsfrihet för fullmäktige för

förvaltningen av Riksbanken.

Riksdagen beslutar om

ansvarsfrihet för fullmäktige för

dess verksamhet och för direktionen

för förvaltningen av Riksbanken.

Ansvarsfrihet får vägras endast om

det finns skäl att föra talan om

ekonomiskt ansvar mot en ledamot

av fullmäktige eller direktionen

eller om ledamoten bör åtalas för

brottsligt förfarande i samband

med sitt uppdrag eller sin

anställning.

50 §

Riksbanken skall minst två gånger

om året lämna en skriftlig

redogörelse till riksdagen om

penningpolitiken.

Riksbanken skall löpande offentliggöra statistiska uppgifter om valuta-

och kreditförhållanden. Riksbanken skall även offentliggöra beslut om

diskontoförändringar.

56 §

Riksbankens beslut enligt denna lag

får överklagas endast i den

utsträckning och i den ordning som

sägs i lagen (1989:186) om över-

klagande av administrativa beslut

av Riksdagens förvaltningskontor

och myndigheter.

Riksbankens beslut enligt denna lag

får överklagas endast i den

utsträckning och i den ordning som

sägs i lagen (1989:186) om

överklagande av administrativa

beslut av Riksdagens

förvaltningskontor och

myndigheter. Hur talan förs mot

fullmäktiges beslut om skiljande av

en ledamot av direktionen från hans

anställning regleras i 33 b §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Riksdagen väljer, i enlighet med bestämmelsen i punkt 2 av

övergångsbestämmelserna till lagen (1998:000) om ändring i

riksdagsordningen, senast under december månad 1998 ledamöter till

fullmäktige i Riksbanken med tillämpning av bestämmelserna i 31 §

första stycket och 33 § i deras nya lydelse.

3. De fullmäktige som valts enligt punkt 2 väljer, senast under

december månad 1998, inom sig ordförande och en vice ordförande samt

utser, för tiden från och med lagens ikraftträdande, en direktion i

Riksbanken, ordförande i direktionen samt minst en vice ordförande.

Fullmäktige skall därvid tillämpa bestämmelserna i 32, 33a och 43 §§ i

deras nya lydelse.

4. När Riksbankens direktion utses enligt punkt 3 skall en av

ledamöterna väljas för sex år, en för fem år, en för fyra år, en för tre år,

en för två år och en för ett år.

2.5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1992:1602) om valuta- och

kreditreglering

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 3 § lagen (1992:1602) om valuta- och

kreditreglering skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

3 §

Beslut inom Riksbanken av annan

än fullmäktige får överklagas till

fullmäktige.

Beslut av fullmäktige i frågor om

att förelägga vite eller bestämma

särskild avgift får överklagas till

kammarrätten.

Beslut inom Riksbanken av annan

än direktionen får överklagas till

direktionen.

Beslut av direktionen i frågor om

att förelägga vite eller bestämma

särskild avgift får överklagas till

kammarrätten.

Riksbanken får bestämma att ett beslut skall gälla omedelbart.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1989:185) om arvoden m.m.

för uppdrag inom riksdagen, dess myndigheter och

organ

Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1989:185) om arvoden m.m.

för uppdrag inom riksdagen, dess myndigheter och organ skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

1 §

Arvoden för vissa uppdrag inom riksdagen, dess myndigheter och organ

skall betalas enligt följande:

Organ/befattning Månadsarvode kronor

1. Sveriges riksbank:

Fullmäktiges ordförande: 10 000

Annan fullmäktig som inte är

tjänsteman i banken 5 000

Suppleant för fullmäktig som

inte är tjänsteman i banken 1 300

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - -

Föreslagen lydelse

Arvoden för vissa uppdrag inom riksdagen, dess myndigheter och organ

skall betalas enligt följande:

Organ/befattning Månadsarvode kronor

1. Sveriges riksbank:

Fullmäktiges ordförande 10 000

Annan fullmäktig 5 000

Suppleant för fullmäktig 1 300

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - -

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

För fullgörande av uppdrag som anges i 1 §, uppdrag som ledamot och

suppleant i Valprövningsnämnden och i EU-nämnden samt uppdrag som

suppleant i Nordiska rådets svenska delegations arbetsutskott och i

Riksdagens besvärsnämnd betalas särskilt arvode för sammanträdesdag

(sammanträdesarvode) med belopp som fastställs av Riksdagens

förvaltningskontor. Sammanträdesarvode betalas dock inte till

a) riksbankschef,

b) vice riksbankschef,

c) EU-nämndens ordförande,

d) EU-nämndens vice

ordförande.

a) EU-nämndens ordförande,

b) EU-nämndens vice

ordförande.

Sammanträdesarvode betalas även till ledamot och suppleant i

Utrikesnämnden under tid då traktamente inte utgår till ledamoten eller

suppleanten enligt 4 kap. 1 § lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor

för riksdagens ledamöter. Arvodesbeloppet fastställs av Riksdagens

förvaltningskontor.

Till suppleant som deltar i sammanträde utan att delta i beslut betalas

sammanträdesarvode endast om respektive organ beslutar det.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.7 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion

för Riksdagens ombudsmän

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1986:765) med instruktion för

Riksdagens ombudmän skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Under ombudsmännens tillsyn står

1. statliga och kommunala myndigheter,

2. tjänstemän och andra befattningshavare vid dessa myndigheter,

3. annan som innehar tjänst eller uppdrag, varmed följer myndighets-

utövning, såvitt avser denna hans verksamhet,

4. tjänstemän och uppdragstagare i statliga affärsverk, när de för

verkens räkning fullgör uppdrag i sådana aktiebolag där staten genom

verken utövar ett bestämmande inflytande.

I fråga om befattningshavare vid försvarsmakten omfattar tillsynen

dock endast befäl av lägst fänriks grad och dem som innehar

motsvarande tjänsteställning.

Ombudsmännens tillsyn omfattar

ej

1. riksdagens ledamöter,

2. riksdagens förvaltningsstyrel-

se, riksdagens valprövningsnämnd,

riksdagens besvärsnämnd eller

kammarsekreteraren,

3. riksbanksfullmäktige, riks-

bankschefen och vice riksbanks-

chefer, utom såvitt avser deltagan-

de i utövning av Riksbankens

beslutanderätt enligt lagen

(1992:1602) om valuta- och kredit-

reglering,

4. regeringen eller statsråd,

5. justitiekanslern samt

6. ledamöter av beslutande

kommunala församlingar.

Ombudsmännens tillsyn omfattar

ej

1. riksdagens ledamöter,

2. riksdagens förvaltningsstyrel-

se, riksdagens valprövningsnämnd,

riksdagens besvärsnämnd eller

kammarsekreteraren,

3. riksbanksfullmäktige samt

ledamöter av direktionen i Riks-

banken utom såvitt avser deltagan-

de i utövning av Riksbankens

beslutanderätt enligt lagen

(1992:1602) om valuta- och kredit-

reglering,

4. regeringen eller statsråd,

5. justitiekanslern samt

6. ledamöter av beslutande

kommunala församlingar.

Ombudsmännen står ej under tillsyn av varandra.

Med befattningshavare förstås i denna lag, om inte annat framgår av

sammanhanget, person som står under ombudsmännens tillsyn.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.8 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1957:684) om

betalningsväsendet under krigsförhållanden

Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ lagen (1957:684) om betalnings-

väsendet under krigsförhållanden skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Är Sverige i krig, får regeringen,

efter hörande där så är möjligt av

fullmäktige i Riksbanken, meddela

föreskrifter om Riksbankens sedel-

och myntutgivning och bankrörelse

samt offentliggörande av

Riksbankens räkenskaper att gälla i

stället för vad som är föreskrivet i

lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank och i annan lag.

Är Sverige i krigsfara eller råder

det sådana utomordentliga

förhållanden som är föranledda av

att det är krig utanför Sveriges

gränser eller av att Sverige har varit

i krig eller krigsfara, får regeringen,

efter framställning av fullmäktige i

Riksbanken, meddela sådana

föreskrifter som avses i första

stycket.

Är Sverige i krig, får regeringen,

efter hörande där så är möjligt av

direktionen i Riksbanken, meddela

föreskrifter om Riksbankens sedel-

och myntutgivning och bankrörelse

samt offentliggörande av

Riksbankens räkenskaper att gälla i

stället för vad som är föreskrivet i

lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank och i annan lag.

Är Sverige i krigsfara eller råder

det sådana utomordentliga

förhållanden som är föranledda av

att det är krig utanför Sveriges

gränser eller av att Sverige har varit

i krig eller krigsfara, får regeringen,

efter framställning av direktionen i

Riksbanken, meddela sådana

föreskrifter som avses i första

stycket.

4 §

Är Sverige i krig, får regeringen,

efter hörande där så är möjligt av

fullmäktige i Riksbanken,

föreskriva att Riksbanken skall vara

skyldig att inlösa utbetalningskort

avsedda för postgirorörelsen och

direktutbetalningskort, som

utfärdats av statlig eller kommunal

myndighet, allmän försäkringskassa

eller annan

postgirokontoinnehavare, som fått

medgivande att göra utbetalning

med direktutbetalningskort, samt att

sådana kort skall tas emot som

betalning till statlig myndighet.

Är Sverige i krigsfara eller råder

det sådana utomordentliga

förhållanden som är föranledda av

att det är krig utanför Sveriges

gränser eller av att Sverige har varit

i krig eller krigsfara, får regeringen,

efter hörande av fullmäktige i

Riksbanken, meddela sådana

föreskrifter som avses i första

stycket.

Är Sverige i krig, får regeringen,

efter hörande där så är möjligt av

direktionen i Riksbanken,

föreskriva att Riksbanken skall vara

skyldig att inlösa utbetalningskort

avsedda för postgirorörelsen och

direktutbetalningskort, som

utfärdats av statlig eller kommunal

myndighet, allmän försäkringskassa

eller annan

postgirokontoinnehavare, som fått

medgivande att göra utbetalning

med direktutbetalningskort, samt att

sådana kort skall tas emot som

betalning till statlig myndighet.

Är Sverige i krigsfara eller råder

det sådana utomordentliga

förhållanden som är föranledda av

att det är krig utanför Sveriges

gränser eller av att Sverige har varit

i krig eller krigsfara, får regeringen,

efter hörande av direktionen i

Riksbanken, meddela sådana

föreskrifter som avses i första

stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.9 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:46) om revision av

riksdagsförvaltningen m.m.

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1988:46) om revision av

riksdagsförvaltningen m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Riksdagens revisorer skall senast den 15 mars avge berättelser till

riksdagen över revisionen av riksbanken och Stiftelsen Riksbankens

jubileumsfond.

Berättelserna skall belysa omfatt-

ningen och inriktningen av

revisorernas granskning och i vad

gäller riksbanken utmynna i ett

uttalande huruvida revisorerna

anser att ansvarsfrihet bör beviljas

fullmäktige i riksbanken.

Berättelserna skall belysa

omfattningen och inriktningen av

revisorernas granskning och i vad

gäller riksbanken utmynna i ett

uttalande huruvida revisorerna

anser att ansvarsfrihet bör beviljas

fullmäktige och direktionen i

riksbanken.

I berättelsen om riksbanken skall revisorerna också ta ställning till

riksbankens resultat- och balansräkningar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2.10 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1989:186) om överklagande

av administrativa beslut av riksdagens

förvaltningskontor och myndigheter

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1989:186) om överklagande av

administrativa beslut av riksdagens förvaltningskontor och myndigheter

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Ett beslut om tjänstetillsättning får inte överklagas om det avser någon av

följande tjänster

hos riksdagen förvaltningsdirektör, förhandlingschef vid

förvaltningskontoret, biträdande kammarsekreterare, chef för

utskottskansli och chef för riksdagens internationella kansli,

hos Riksbanken riksbankschef,

vice riksbankschef och chef för

revisionsavdelning,

hos Riksbanken ledamöter av

direktionen och chef för revisions-

enhet,

hos Riksdagens ombudsmän chef för ombudsmännens kansli,

hos Riksdagens revisorer chef för revisorernas kansli.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

I denna proposition finns förslag som tidigare har behandlats i andra

sammanhang. Dessa är bl.a. följande.

1993 års Riksbanksutredning lämnade förslag till ett antal förändringar

i syfte att stärka Riksbankens oberoende och anpassa dess ställning till

EG-fördragets krav (SOU 1993:20). Remissvaren till den utredningen

finns tillgängliga i ärendet dnr Fi 93/1384.

I en skrivelse från riksbanksfullmäktige till riksdagens finansutskott i

oktober 1995 aktualiserade fullmäktige bl.a. vissa förslag från

Riksbanksutredningen. Denna skrivelse har behandlats i regeringens

tillväxtproposition i oktober 1995 (prop. 1995/96:25) och av

finansutskottet i betänkandet 1995/96:FiU1.

Vidare har EMU-utredningen behandlat Riksbankens ställning i

anslutning till det s.k. trovärdighetsproblemet för penning- och

valutapolitik om Sverige står utanför valutaunionen (SOU 1996:158).

EMU-utredningen har inte lagt fram några lagförslag. Remissvaren till

den utredningen har redovisats i en departementspromemoria (Ds

1997:22).

På uppdrag av finansministern upprättades av rättscheferna i

Statsrådsberedningen, Justitiedepartementet och Finansdepartementet

den 13 september 1996 en promemoria om Riksbankens ställning; analys

av behovet av grundlagsändringar. Denna promemoria kompletterades

med en ytterligare promemoria den 5 november 1996 om EMU och

grundlagen. Båda dessa promemorior, som tillsammans fått benämningen

rättschefspromemorian, har remissbehandlats. Remissvaren finns

tillgängliga i ärendet dnr Fi 96/4413.

 Utredningen om ansvaret för valutapolitiken, benämnd Valutapolitiska

utredningen, lämnade i januari 1997 ett förslag till lagstiftning om

ansvaret för valutapolitiken (SOU 1997:10). Betänkandet har

remissbehandlats. Remissvaren finns tillgängliga i ärendet dnr Fi 97/312.

Vid partiledaröverläggningar den 17 oktober 1996 beslutades att

överläggningar om grundlags- och andra lagstiftningsfrågor som har

samband med Riksbankens framtida ställning skulle ske i en arbetsgrupp

med representanter för samtliga riksdagspartier. I arbetsgruppen (se

ärendet dnr Fi 96/4413) ingick riksdagsmännen Jan[REDACTED_EFTERNAMN] (s), Lars
[REDACTED_EFTERNAMN] (m), Helena[REDACTED_EFTERNAMN] (c), Anne[REDACTED_EFTERNAMN] (fp), Kenneth[REDACTED_EFTERNAMN] (v),

Peter[REDACTED_EFTERNAMN] (mp) och Mats[REDACTED_EFTERNAMN] (kd). Statsrådet Erik[REDACTED_EFTERNAMN] var

ordförande i arbetsgruppen.

Resultatet av arbetsgruppens arbete redovisades i

departementspromemorian Riksbankens ställning (Ds 1997:50).

Promemorian har remitterats till Sveriges riksbank och Stockholms

tingsrätt. Arbetsdomstolen har beretts tillfälle att inkomma med yttrande.

Remissvaren och yttrandet finns tillgängliga i ärendet dnr Fi 97/2197.

Regeringen lämnade i oktober 1997 prop. 1997/98:25 om Sverige och

den ekonomiska och monetära unionen till riksdagen. Där föreslås att

Sverige inte bör införa den gemensamma valutan euron då den tredje

etappen av EMU startar den 1 januari 1999. Förslagen i här föreliggande

proposition är inte beroende av riksdagens ställningstagande till EMU-

propositionen. EMU-propositionen innehåller viss sakinformation som är

av relevans även för denna proposition. Bl.a. redogör regeringen där för

EMU:s historiska bakgrund och för etapperna i EMU:s förverkligande,

samt för valutapolitiken för medlemsstater som inte deltar i

valutaunionen, härunder den nya växelkursmekanismen ERM2. Vidare

ger regeringen sin syn på penning- och valutapolitiken om Sverige står

utanför valutaunionen från start.

I denna proposition behandlas lagstiftningsfrågor som bl.a. följer av

Sveriges åtaganden enligt EG-fördraget i fråga om andra etappen av

EMU.

I avsnitt 4 beskrivs penningpolitikens roll i den ekonomiska politiken.

Detta avsnitt baseras på bl.a. delar av de resonemang som förs i

Riksbanksutredningens och EMU-utredningens betänkanden.

En beskrivning av penning- och valutapolitik i EU lämnas i avsnitt 5.

I avsnitt 6 redogörs för vilka krav EG-rätten ställer på

medlemsstaternas lagstiftning.

Därefter följer regeringens förslag. I avsnitt 7.1 behandlas Riksbankens

ställning generellt och i avsnitt 7.3 vilket penningpolitiskt mål

Riksbanken bör ha. Avsnitten 7.4 och 7.5 behandlar ansvaret för

valutapolitiken. I avsnitt 7.6 och de därpå följande avsnitten presenteras

Riksbankens nya ledningsstruktur.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 2 oktober 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 8.

Lagrådet har den 20 oktober 1997 yttrat sig över lagförslagen.

Yttrandet finns i bilaga 9.

Lagrådet har i sitt yttrande föreslagit ändringar i 9 kap. 12 §

regeringsformen och i riksbankslagen. Regeringen har i propositionen i

allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Dessa och eventuella avvikelser

från Lagrådets förslag redovisas i avsnitten 7.8, 7.9, 7.10 och 7.11 samt i

författningskommentaren.

Utöver vad som nu angetts har vissa redaktionella ändringar gjorts i

lagförslagen.

Europeiska monetära institutet (EMI)

EMI har den 6 oktober 1997 enligt artikel 109f(6) i EG-fördraget beretts

tillfälle att avge yttrande.

EMI har den 7 november 1997 yttrat sig över lagförslagen. Yttrandet

finns i bilaga 10. I bilaga 11 finns en svensk översättning av EMI:s

yttrande.

EMI har i sitt yttrande pekat på att förändringar krävs för att

Riksbanken skall bli en integrerad del av ECBS. Regeringen har i

avsnitten 7.6, 7.8, 7.10, 7.11 och 7.12 i propositionen bemött EMI:s

synpunkter beträffande säkerhetsbestämmelse, mandatperiod för

direktionsledamot, ansvarsfrihet, information från Riksbanken till

regeringen, sedelutgivning och ikraftträdande.

Regeringen har i propositionen 1997/98:25 föreslagit att Sverige inte

skall delta i valutaunionen från start. När det blir aktuellt med ett svenskt

deltagande skall frågorna om Riksbankens integration i ECBS

aktualiseras och nödvändiga lagändringar kommer då att föreläggas

riksdagen. Det finns därför inte anledning att i denna proposition

behandla de av EMI:s synpunkter som tar sikte på tredje etappen av

EMU.

4 Penningpolitiken och en självständig

centralbank

4.1 Ekonomisk-politiska mål och medel

Den samlade ekonomiska politiken syftar ytterst till att trygga och höja

medborgarnas välfärd. Ekonomisk-politiska beslutsfattare kan dock inte

direkt besluta om att välfärden skall öka. I stället utformas delarna i den

ekonomiska politiken med syftet att uppnå ett antal delmål, exempelvis

full sysselsättning, hög och uthållig ekonomisk tillväxt, prisstabilitet,

rättvis fördelning av levnadsstandarden, regional balans och god miljö,

som in sin tur förväntas leda till en tryggad och höjd välfärd. Delmålen

kan prioriteras olika i olika situationer men de är samtidigt inte

oberoende av varandra. En hög tillväxt kan således förbättra

möjligheterna för att uppnå full sysselsättning. Delmålen kan i vissa fall

även komma i konflikt med varandra. På kort sikt kan exempelvis målet

om full sysselsättning komma i konflikt med målet om prisstabilitet.

Ur demokratisk synvinkel är utgångspunkten att prioriteringarna

mellan delmålen i den ekonomiska politiken skall göras av ett

demokratiskt förankrat organ. Även avvägningar av den samlade

politikens effekter på kort och lång sikt bör med denna utgångspunkt ske

genom demokratiska beslut.

De traditionella medlen för att uppnå den ekonomiska politikens mål är

finans- och penningpolitik. Med finanspolitik avses när statsmakten med

hjälp av statsbudgetens inkomster och utgifter avser att påverka

efterfrågan i ekonomin. I samma syfte används Riksbankens styrränta

inom ramen för penningpolitiken. Även vissa valutapolitiska beslut kan

användas i samma syfte.

4.2 Betydelsen av prisstabilitet

Prisstabilitet är ett välfärdsmål i den meningen att en hög och instabil

prisökningstakt, inflation, försämrar förutsättningarna för ekonomisk

tillväxt. En instabil inflation gör att det blir svårare och mer

kostnadskrävande att särskilja förändringar av den allmänna prisnivån

från förändringar i relativpriserna. Detta medför att prismekanismen och

därmed marknadernas funktionsförmåga försämras. Inflationens

snedvridande effekter på resursfördelningen i ekonomin kan därför antas

leda till negativa reala effekter, bl.a. på den ekonomiska tillväxten.

Snabba förändringar i inflationen kan också ge godtyckliga

omfördelningar av inkomster och förmögenheter. Vid en oväntad

uppgång i inflationen tenderar förmögenhetsvärden att överföras från

sparare till låntagare eftersom inflationen minskar det reala värdet av

låntagarnas skulder och spararnas nominella tillgångar. En hög inflation

innebär dessutom att det är ofördelaktigt att inneha kontanter då dessa

inte genererar någon avkastning. Inflationen fungerar då som en

beskattning av likviditet, vilket kan leda till en alltför låg kassahållning

från ett samhällsekonomiskt perspektiv.

Instabil inflation har de tydligaste snedvridande effekterna.

Internationella erfarenheter visar att det också finns ett samband mellan

inflationsnivå och graden av instabilitet i inflationen. Länder med hög

inflation tenderar att uppvisa den största instabiliteten.

Erfarenhetsmässigt kan därför konstateras att hög inflation har negativa

effekter på ekonomin, såväl ur tillväxt som fördelningsperspektiv.

Det kan också konstateras att länder med hög inflationstakt ofta har

lägre tillväxt än jämförbara länder med låg inflation. Det finns flera

exempel på länder med låg inflation och god tillväxt, t.ex. Japan och

Tyskland. Före 1975 hade även Sverige, i internationell jämförelse, hög

tillväxt och måttlig inflation.

4.3 Penningpolitikens medel

Penningpolitiken är en del av den ekonomiska politiken. Det kan därför

anses att penningpolitiken bör ha samma mål som den ekonomiska

politiken som helhet. Penningpolitiken har dock ingen möjlighet att

påverka alla de delmål som den ekonomiska politiken inriktas mot. Det

finns därför anledning att renodla penningpolitikens mål till de som

faktiskt kan påverkas.

Penningpolitikens styrmedel baseras på att Riksbanken kan kontrollera

likviditeten i banksystemet och därigenom ha möjlighet att fastställa de

räntevillkor till vilka bankerna kan placera eller låna likviditet över natt i

Riksbanken, dvs. den s.k. räntekorridoren. Det medel som Riksbanken

löpande använder för att bedriva penningpolitiken är en styrränta,

reporäntan, som är räntan på likviditet med en veckas löptid och som

fastställs en gång per vecka.

Penningpolitikens effekter är komplicerade och involverar ett stort

antal indirekta samband mellan styrräntan och prisutvecklingen, som går

via den reala räntan, växelkursen och kreditgivningen. Storleken på

effekterna och dess fördelning över tiden är svåra att fastställa. De beror i

hög grad på enskilda hushålls och företags beslut om sparande,

konsumtion, investeringar, priser, löner etc. Dessa beslut baserar sig i sin

tur på föränderliga förväntningar om framtiden, däribland förväntningar

om den framtida ekonomiska politiken.

4.4 Kort- och långsiktiga effekter av penningpolitiken

På kort sikt kan finans- och penningpolitik ha effekt på reala variabler

som produktion och sysselsättning och kan därmed påverka den

ekonomiska aktiviteten. Detta beror bl.a. på att löner och priser vanligtvis

är fastställda för en viss period framåt i tiden. En expansiv ekonomisk

politik kan då på kort sikt påverka t.ex. reallöner och relativpriser så att

arbetslösheten blir lägre till priset av högre inflation. Det är därför

möjligt att med penningpolitik påverka ekonomins fluktuationer kring

den långsiktiga tillväxttrenden. Penningpolitikens medel ger dock långt

ifrån någon perfekt kontroll över utfallet.

På längre sikt är det mycket svårt för penningpolitiken att påverka

produktion och sysselsättning. De förändringar som penningpolitiken kan

åstadkomma blir inte bestående. Allmänhetens förväntningar och

ekonomiska beslut anpassas över tiden till den förda penningpolitiken.

Inflationstakten förändras därmed så att realräntan, liksom växelkursen

anpassas till en långsiktig nivå som är oberoende av penningpolitiken. En

expansiv penningpolitik leder på lång sikt och under normala

omständigheter endast till högre inflation.

Under senare år har synen på penningpolitikens förmåga att långsiktigt

påverka reala faktorer nyanserats något. Det har hävdats att vid oväntade

temporära reala och monetära störningar kan exempelvis arbetslösheten

stiga, inte bara på kort sikt utan även på längre sikt genom att en viss del

av de som blir arbetslösa blir långtidsarbetslösa och riskerar att slås ut

från arbetsmarknaden. Dessa utgör då inte längre en ledig resurs som kan

användas i en konjunkturuppgång.

4.5 Penningpolitik baserad på normer

Under större delen av 1900-talet har Sverige använt sig av fast växelkurs

som norm för penning- och valutapolitiken. Syftet med en fast växelkurs

är att den inhemska inflationstakten på sikt skall anpassas till inflationen

i de länder vars valutor kronan är knuten till. Kan trovärdighet skapas för

den fasta växelkurspolitiken, kommer allmänhetens förväntningar om

den inhemska inflationstakten att sammanfalla med

inflationsförväntningarna i de länder vi knutit oss till.

Det finns dock andra normer som kan användas för att öka

trovärdigheten för penningpolitiken och prisstabilitetsmålet. Riksbanken

har sedan kronan fick flyta fritt hösten 1992 framgångsrikt tillämpat ett

inflationsmål. Genom att fastställa ett inflationsmål och offentligt uttala

sin syn på inflationsutvecklingen i ekonomin har Riksbanken skapat goda

möjligheter för allmänheten att bedöma den framtida penningpolitiken

och uppfyllandet av inflationsmålet. Risken för oförväntade

penningpolitiska åtgärder har därmed minskat och hushållens och

företagens krav på kompensation för risken att inflationstakten blir högre

än förväntat kan därför antas vara lägre än annars skulle vara fallet.

I andra länder använder man sig av penningmängden som en norm för

penningpolitiken. Syftet är detsamma, att uppnå prisstabilitet, men

eftersom det kan vara svårt för både centralbanken och allmänheten att

förutse penningpolitikens effekter på framtida inflationstakt, har man i

stället riktat in sig på variabler över vilka centralbanken har en mer direkt

kontroll. En viktig förutsättning är givetvis att det finns ett stabilt

samband mellan penningmängden och inflationstakten över tiden. Dessa

samband tycks skilja sig åt mellan olika ekonomier, varför det inte är

självklart att ett intermediärt mål lämpar sig för alla länder.

Normernas syfte är att ge ett klart mål för politiken vilket underlättar

allmänhetens ekonomiska beslut. En norm blir dock verkningslös om

allmänheten saknar förtroende för att den skall efterlevas. Genom att på

olika sätt institutionalisera normen kan förtroendet för att den skall

upprätthållas stärkas och därigenom politikens verkningsgrad förbättras.

Ett sätt att institutionalisera prisstabilitetsmålet är att i lag ange att

penningpolitiken skall syfta till att uppnå detta mål, och att delegera

ansvaret för penningpolitiken till en självständig centralbank som ges

frihet att utforma penningpolitiken mot prisstabilitetsmålet.

En penningpolitisk ram, bestående av en inom givna ramar

självständig centralbank under demokratisk kontroll med ett

prisstabilitetsmål har varit grunden för flera utländska

centralbanksreformer. Detta synsätt präglar också utformningen av den

institutionella ramen för ECB, som den kommit till uttryck i EG-

fördraget och stadgan för ECBS och ECB.

5 Penning- och valutapolitik i EU

5.1 En historisk bakgrund till EMU

EG är ett fredsprojekt och skall ses mot bakgrund av andra världskriget.

På initiativ av Beneluxländerna påbörjades 1955 planen på en gemensam

marknad omfattande alla delar av det ekonomiska livet, vilket resulterade

i Romfördraget (RomF) med den Europeiska ekonomiska gemenskapen

(EEG) 1957. Redan i RomF fanns en tanke på närmare ekonomiskt och

monetärt samarbete.

I RomF:s inledning föreskrevs ett gradvis närmande och samordning

av medlemsstaternas ekonomiska politik. Dessutom föreskrevs att

medlemsstaterna skulle betrakta sin konjunktur- och växelkurspolitik

som en fråga av gemensamt intresse. Vissa allmänna mål för den

ekonomiska politiken ställdes också upp. Särskilt betonades att

medlemsstaterna skulle försöka upprätthålla jämvikt i sin

betalningsbalans och vidmakthålla förtroendet för sin valuta.

Avsaknaden av konkreta valutapolitiska bestämmelser i RomF kan

förmodligen förklaras av att fasta växelkurser då upprätthölls inom

ramen för Bretton Woods-systemet. Spänningar inom det systemet mot

slutet av 1960-talet tvingade många länder till omfattande stödköp av

dollar vilket ledde till att dessa länder "importerade" den amerikanska

inflationen. Inom EG uppstod tvivel på USA:s vilja och förmåga att sätta

sina internationella penningpolitiska åtaganden före sina nationella

intressen. EG påbörjade därför, på franskt och tyskt initiativ,

förberedelser för en europeisk ekonomisk och monetär union. Skäl för

detta initiativ var, förutom en önskan om att minska beroendet av USA,

att valutastabilitet ansågs nödvändigt för den inre marknadens funktion,

att växelkursvariationer skulle försvåra den gemensamma

jordbrukspolitiken och en strävan att uppnå prisstabilitet.

Resultatet av det europeiska initiativet blev den s.k. Wernerplanen som

beskrev hur en ekonomisk och monetär union skulle kunna nås i tre steg

fram till 1980. Sammanbrottet av Bretton Woods-systemet medförde

emellertid att den planen aldrig kunde genomföras. Som en följd av

krisen i Bretton Woods-systemet tillskapades valutasamarbetet inom den

s.k. valutaormen, som varade till 1979. Sverige lämnade dock

valutaormen 1977 efter en devalvering av kronan. Ett nytt initiativ till

valutasamarbete togs av Tyskland och Frankrike som resulterade i att det

Europeiska monetära systemet, EMS, bildades 1979. Den viktigaste

delen i detta system är växelkurssamarbetet ERM.

Sista förberedande steget mot en monetär union inom EU togs genom

Enhetsakten 1986. Målet i Enhetsakten var att den inre marknaden skulle

inrättas 1992 och att en ekonomisk och monetär union skulle skapas.

Bestämmelserna om den ekonomiska och monetära unionen, EMU,

tillkom i och med det fördrag som följde av överenskommelsen i

Maastricht 1991. Enligt dessa bestämmelser skall EMU genomföras i tre

etapper, se avsnitt 5.3.

5.2 Europeiska monetära systemet (EMS)

Grunden för EMS

I december 1978 antog Europeiska rådet resolutionen om att upprätta det

Europeiska monetära systemet (EMS) som ersatte valutaormen. EMS

baseras utöver resolutionen på ett avtal mellan centralbanker inom EU.

Detta s.k. centralbanksavtal består av tre delar; en växelkursmekanism

(ERM), ett arrangemang mellan centralbankerna för mycket kortfristig

finansiering av valutainterventioner samt regler för tillskapande och

användning av ecun. Varje deltagande stats centralbank skall betala in en

viss andel av sin valutareserv till Europeiska fonden för monetärt

samarbete (EFMS) i utbyte mot officiella ecu. Dessa ecutillgångar skall

användas som betalningsmedel mellan de deltagande ländernas

centralbanker.

Växelkursmekanismen, ERM

Växelkursmekanismen, ERM, utgörs av bestämmelser för fastställande

av centralkurser och genomförande av valutainterventioner.

Varje deltagande valuta i ERM skall ha en centralkurs fastställd mot

övriga deltagande valutor och ecu, som utgörs av en s.k. korg bestående

av flertalet av EU-valutorna. De enskilda valutorna i ERM kan fluktuera

inom ett angivet band. Om en valuta når den yttre gränsen i förhållande

till en annan valuta, skall de båda berörda centralbankerna genom

interventioner på valutamarknaden se till att upprätthålla bandgränserna.

Detta åtagande att intervenera är i princip obegränsat.

Bandbredder

Fram till augusti 1993 var de normala bandgränserna i ERM ±2,25

procent. De länder som vid upprättandet av ERM inte tidigare deltagit i

valutaormen hade möjlighet att välja en bredare bandbredd på ±6

procent. Även vissa av de länder som senare blev medlemmar i ERM

utnyttjade denna möjlighet till bredare bandbredder.

Från början var tanken att dessa bredare bandgränser successivt skulle

minska i takt med att de deltagande ländernas ekonomier konvergerade.

Efter spekulationerna mot valutorna inom ERM under 1992 och 1993

vidgades i stället bandgränserna den 1 augusti 1993 till ±15 procent för

samtliga ingående valutor.

I fråga om de fastställda centralkurserna i ERM gäller att en

centralkurs kan ändras endast efter ömsesidig överenskommelse mellan

samtliga i ERM deltagande länder samt kommissionen. Viktigare

valutapolitiska beslut skall dessutom föregås av ömsesidiga

konsultationer mellan de EU-länder som deltar i ERM och de som står

utanför.

Medlemskap i EMS och deltagande i ERM

EU-medlemskap innebär inte automatiskt ett medlemskap i EMS, utan

medlemskap i EMS är frivilligt. Ett EMS-medlemskap innebär inte heller

automatiskt ett deltagande i ERM. I stället får EU-länder själva besluta

om de vill delta i ERM varefter villkoren för medlemskap, dvs.

centralkurs och bandgränser, blir föremål för förhandlingar mellan landet

som beslutat att delta och övriga länder som ingår i ERM. De EU-länder

som inte deltar i ERM deltar vid överläggningarna men har ingen rösträtt.

5.3 Ekonomiska och monetära unionen (EMU)

Den mest långtgående integrationen av den ekonomiska politiken i EU

kommer att gälla penning- och valutapolitiken. Målet är att penning- och

valutapolitiken skall överföras till EU-nivå för att på så sätt skapa ett

stabilt valutaområde med en gemensam och stabil valuta inom vilket

valuta- och räntefluktuationer inte längre stör den inre marknaden. Beslut

om den ekonomiska politiken i övrigt skall även fortsättningsvis fattas av

de enskilda medlemsstaterna men formerna för samarbetet stärks.

EMU genomförs i tre etapper som regleras i EG-fördraget. Dessa

etapper innehåller åtaganden från EU-ländernas sida för att bl.a. stärka

den ekonomiska konvergensen, som är en av förutsättningarna för att

valutaunionen skall fungera. För att kunna bedöma om EU-länderna

uppfyller kraven på ekonomisk konvergens har de s.k.

konvergenskriterierna fastställts. Vidare ställs krav på att den nationella

lagstiftning som reglerar den nationella centralbanken skall uppfylla

vissa kriterier.

Första etappen av EMU

Under den första etappen av EMU, som avslutades den 31 december

1993, skulle medlemsstaterna avskaffa valutaregleringar och andra

restriktioner för kapitalrörelser. Den multilaterala övervakningen av

medlemsländernas ekonomiska utveckling stärktes. Medlemsländerna

skulle också vid behov i s.k. konvergensprogram beskriva hur den

nationella ekonomiska politiken skall utformas för att

konvergenskriterierna skall uppnås.

Andra etappen av EMU

Under den andra etappen av EMU, som inleddes den 1 januari 1994,

inrättades Europeiska monetära institutet (EMI) som har till syfte att

medverka till att skapa de förhållanden som är nödvändiga för

övergången till en valutaunion. Under denna etapp skall rådet också

besluta om vilka länder som skall delta i valutaunionen. Enligt artikel

109l i EG-fördraget skall även ECBS och ECB upprättas under denna

etapp, dock senast omedelbart efter den 1 juli 1998. Senast då ECB

upprättas skall varje medlemsstat i EU enligt artikel 108 i EG-fördraget

säkerställa att dess lagstiftning är förenlig med EG-fördraget och ECBS-

stadgan. Den lagstiftningen skall gälla för de enskilda centralbankerna

oavsett om den medlemsstaten deltar i valutaunionen eller ej.

Beträffande den allmänna ekonomiska politiken föreskrivs att

samarbetet skall stärkas genom att regeringarna enas om allmänna

riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik.

Medlemsstaterna skall också sträva efter att undvika alltför stora

underskott i de offentliga finanserna. Därtill har medlemsstaterna

förbundit sig att inte ansvara för eller åta sig en annan medlemsstats

finansiella förpliktelser.

Från och med denna etapp är monetär finansiering förbjuden, vilket

innebär att en medlemsstat inte får finansiera offentliga underskott med

medel från centralbanken. I lagstiftningen för finansiella institut får det

inte förekomma särregler eller undantag som möjliggör statlig upplåning

på icke marknadsmässiga villkor.

Tredje etappen av EMU

Den tredje etappen av EMU starten på valutaunionen skall inledas

den 1 januari 1999, varvid de deltagande medlemsstaternas valutakurser

oåterkalleligen låses och den nya gemensamma valutan införs. Därefter

skall penningpolitiken genomföras av ECB i den gemensamma valutan

euro. Sedlar och mynt uttryckta i euro skall introduceras senast den

1 januari 2002 och skall helt ersätta de nationella valutorna senast den

1 juli 2002.

De medlemsstater som ej uppfyller de nödvändiga villkoren för

deltagande i valutaunionen betecknas som "medlemsstater med

undantag". Centralbankerna i dessa stater kommer att vara en del av

ECBS men inte omfattas av den gemensamma penningpolitiken.

Vid övergången till tredje etappen utökas sanktionsmöjligheterna

gentemot länder i valutaunionen som inte uppfyller åtagandena rörande

offentliga finanser. En överenskommelse bestående av två förordningar

och en resolution, den s.k. stabilitets- och tillväxtpakten, som syftar till

att varaktigt säkra budgetdisciplinen i tredje etappen, träffades under

sommaren 1997.

Storbritannien har en särställning vad gäller EMU. Den innebär att

Storbritannien inte är bundet av vad som gäller under andra och tredje

etappen, om inte Storbritannien före den 1 januari 1998 anmäler att

landet avser att delta i tredje etappen. Även Danmark har en särställning

som innebär att Danmark har rätt att bestämma sig för att stå utanför

valutaunionen som en medlemsstat med undantag. Danmark har

meddelat att landet inte avser att delta i valutaunionen.

5.4 Valutapolitiken i valutaunionen

Riksbankens lagfästa ansvar för valutapolitiken är ovanligt i ett EU-

perspektiv. (Jfr 9 kap. 12 § RF). I övriga EU-länder är det vanligtvis

regeringen som har det övergripande ansvaret för valutapolitiken.

Enligt artikel 109.1 och 109.2 i EG-fördraget är det, när valutaunionen

har genomförts, ministerrådet som skall besluta i frågor rörande de

deltagande medlemsstaternas valutapolitik gentemot tredje land, dvs.

icke EU-länder. Enligt artikel 109.1 får rådet träffa avtal med tredje land

om ett växelkurssystem för den gemensamma valutan euro efter att ha

hört Europaparlamentet. För ingående av sådana avtal krävs enhällighet

bland de länder som deltar i valutaunionen. Vad gäller beslut om att anta,

ändra eller upphäva centralkurser för euron i ett sådant

växelkurssamarbete med tredje land, tar rådet beslut med kvalificerad

majoritet.

EG-fördraget ger således rådet den yttersta beslutanderätten rörande

valutapolitiska frågor gentemot tredje land. Därigenom finns det

möjlighet till ett indirekt inflytande från de politiskt ansvariga organen

över ECB:s verksamhet. Ministerrådets möjligheter att ingå avtal om

växelkurssystem samt därvid fastställa centralkurser kan åtminstone

potentiellt påverka ECB:s trovärdighet när det gäller möjligheten att

uppnå prisstabilitetsmålet. Genom valutapolitiska beslut kan

utformningen av ECB:s penningpolitik i princip bindas till vissa

riktlinjer.

Risken för målkonflikter mellan ECBS:s prisstabilitetsmål och de av

ministerrådet beslutade valutapolitiska målen har reducerats genom att

rådet får besluta endast efter framställan från ECB eller kommissionen.

Om framställan sker från kommissionen, skall ministerrådet inför beslut

samråda med ECB. Samrådet skall ske i syfte att uppnå enighet i

överensstämmelse med målet om prisstabilitet. Ministerrådet eller en

medlemsstat kan enligt artikel 109d begära att kommissionen lägger fram

ett förslag.

I frånvaro av formella växelkurssystem eller allmänna riktlinjer svarar

ECBS för valutapolitiken genom sin befogenhet att utföra valutatrans-

aktioner.

I avsaknad av ett växelkurssystem enligt ovan får rådet med

kvalificerad majoritet, på rekommendation av kommissionen och efter att

ha hört ECB eller på rekommendation av ECB, utarbeta allmänna

riktlinjer för valutapolitiken. Dessa allmänna riktlinjer skall inte påverka

ECBS:s prisstabilitetsmål.

5.5 ERM2

Inom EU pågår för närvarande ett arbete med att upprätta ett

växelkurssystem som skall ersätta EMS när valutaunionen har startat.

Det nya växelkurssystemet, kallat ERM2, skall möjliggöra för de länder

som står utanför valutaunionen att knyta sina valutor till euron.

Vid Europeiska rådets möte i Dublin den 13-14 december 1996

träffades en överenskommelse om riktlinjerna för ERM2 och vid mötet i

Amsterdam den 16-17 juni 1997 antogs en resolution om införande av en

växelkursmekanism i tredje etappen av Ekonomiska och monetära

unionen. ERM2 grundas på ett frivilligt deltagande, men det kan

förväntas att medlemsstater deltar i ERM2.

Resolutionen innebär bl.a. följande. För de valutor som deltar i ERM2

skall bilaterala centralkurser fastställas gentemot euron, till skillnad mot

nuvarande ERM i vilken samtliga valutor har bilaterala centralkurser,

förutom mot ecun, även gentemot varandra. Kring dessa centralkurser

skall valutorna kunna fluktuera inom relativt vida band, ±15 procent. Det

skall därutöver vara möjligt för en medlemsstat utanför valutaunionen att

ta initiativ till ett beslut om smalare bandbredd mellan landets valuta och

euron.

Centralkurserna kommer att fastställas gemensamt av

finansministrarna, ECB samt centralbankschefer i de EU-länder som inte

deltar i valutaunionen. Ministrar och centralbankschefer i EU-länder som

står utanför ERM2, samt kommissionen, skall delta utan rösträtt vid

besluten.

Vidare sägs i överenskommelsen att det skall säkerställas att

justeringar av centralkurserna görs vid behov. Samtliga avtalsparter,

inklusive ECB, skall ha rätt att initiera en procedur för att överväga de

gällande centralkurserna.

Den berörda centralbanken och ECB skall intervenera för att

upprätthålla bandgränserna. Dessa interventioner skall i princip vara

automatiska och obegränsade, med tillgång till mycket kortfristig

finansiering inom systemet. Emellertid kommer ECB och de nationella

centralbankerna att kunna upphöra med interventionerna om dessa

kommer i konflikt med prisstabilitetsmålen.

6 Legal konvergens

Krav på den nationella lagstiftningen

Genom anslutningsfördraget till EU har Sverige åtagit sig att följa de

krav som fastställts i EG-fördraget om EMU. Som kort nämnts i tidigare

avsnitt innehåller EG-fördraget bestämmelser som rör den nationella

centralbankslagstiftningen. Enligt artikel 109e.5 i EG-fördraget skall i

förekommande fall varje medlemsstat under den andra etappen inleda det

förfarande som leder till oberoende för dess centralbank i enlighet med

artikel 108 i EG-fördraget. I fördragets artikel 108 föreskrivs:

 Senast då ECBS upprättas skall varje medlemsstat säkerställa att dess

nationella lagstiftning, inbegripet stadgan för dess nationella

centralbank, är förenlig med detta fördrag och ECBS-stadgan.

Bestämmelserna i artikel 108 gäller oavsett om en medlemsstat deltar i

valutaunionen eller inte. En oberoende centralbank utgör också ett

nödvändigt villkor för att en medlemsstat skall kvalificera för deltagande

i valutaunionen. Rådet skall enligt artikel 109j i EG-fördraget, inför

beslutet om vilka länder som kvalificerar sig för att delta i valutaunionen,

bedöma om varje enskilt land uppfyller de nödvändiga villkoren för

införandet av en gemensam valuta. I dessa nödvändiga villkor ingår,

förutom de ekonomiska konvergenskriterierna, även att den nationella

lagstiftningen är förenlig med EG-fördraget och stadgan för ECBS.

Rådets bedömning skall baseras på grundval av rapporter från

kommissionen och Europeiska monetära institutet (EMI).

EMI skall årligen tillställa rådet en rapport om bl.a. de rättsliga

förutsättningar som de nationella centralbankerna måste uppfylla för att

integreras med ECBS. EMI:s bedömning kommer inte bara att baseras på

en jämförelse mellan bestämmelserna i fördraget och i den nationella

lagstiftningen utan också på en helhetsbedömning av utformningen av

den nationella lagstiftningen, dess tillämpning och den legala

omgivningen som lagstiftningen om centralbanken är utformad i. Dessa

rapporter skall ligga till grund för rådets beslut inför övergången till

tredje etappen i EMU.

EG-fördraget och stadgan för ECBS innehåller vissa krav på

centralbankslagstiftningen. Dessa gäller

 förbud för centralbanken och medlemmar i dess beslutande organ att

begära eller ta emot instruktioner från gemenskapinstitutioner eller

gemenskapsorgan, från medlemsstaternas regeringar eller från något

annat organ, artikel 107 i EG-fördraget och artikel 7 i ECBS-stadgan,

 krav på minst fem års mandatperiod för centralbankschefen, artikel

14.2 i ECBS-stadgan,

 krav på kriterier för avsättande av centralbankschefen, artikel 14.2

andra stycket i ECBS-stadgan.

EMI och kommissionen har i sina konvergensrapporter pekat på vissa

förhållanden som de anser inte vara förenliga med syftet i fördragets

bestämmelser. De omfattar bl.a. instruktionsförbudets betydelse för

valbarheten till det beslutande organet, mandatperiod för personer i det

beslutande organet och att reglerna för hur riksbankschefen kan avsättas

även skall tillämpas för övriga personer i det beslutande organet.

Dessutom bör ECBS:s verksamhetsmål avspeglas i ett verksamhetsmål

för den nationella centralbanken eftersom denna kommer att utgöra en

del av detta system.

Nedan görs en jämförelse mellan EG-rätten och svensk rätt i syfte att

belysa vilka anpassningar av svensk lag som bör ske.

EG-rätten och svensk rätt

Enligt 10 kap. 5 § första stycket regeringsformen kan riksdagen överlåta

beslutanderätt till EG så länge som där finns ett fri- och rättighetsskydd

motsvarande det som ges i regeringsformen och i Europakonventionen

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna. När en sådan överlåtelse har skett blir det som EG beslutar

gällande i Sverige under förutsättning att beslutet ligger inom det område

där beslutanderätten överlåtits.

Riksdagen konstaterade vid behandlingen av anslutningsfördraget att

det i EG-rätten finns ett fri- och rättighetsskydd som motsvarar det som

finns i Europakonventionen och att det därmed också står i nivå med det

skydd som finns i regeringsformen. Den i grundlagsbestämmelsen

angivna förutsättningen för överlåtelse av beslutsbefogenheter var

därmed enligt riksdagens mening uppfylld (bet. 1994/95:KU17 s. 15 och

16).

Genom lagen (1994:1500) med anledning av Sveriges anslutning till

Europeiska unionen (anslutningslagen) har Sverige dels införlivat de vid

anslutningen gällande gemenskapsreglerna, dels till EG överlåtit rätten

att fatta beslut som gäller i Sverige i den omfattning och med den verkan

som följer av fördragen och andra instrument som räknas upp i lagen.

Någon uppräkning av vilka beslutsbefogenheter som överlåtits har inte

ansetts möjlig utan bestämmelsen om överlåtelse har knutits till

anslutningsfördraget och de övriga grundläggande fördragen. Bland de

uppräknade fördragen finns fördraget om Europeiska unionen som bl.a.

reglerar införandet av den ekonomiska och monetära unionen, EMU.

I och med att normgivningskompetensen inom ett område överlåtits till

EG har gemenskapsrätten företräde framför nationell rätt. Denna princip

om gemenskapsrättens företräde har EG-domstolen slagit fast i en rad

avgöranden.

Sverige har således genom anslutningslagen införlivat de be-

stämmelser om EMU som finns i EG-fördraget och överlåtit rätten att

fatta beslut i den omfattning som följer av dessa bestämmelser till EG.

De gemenskapsrättsliga akterna inom detta område gäller därmed också

före svensk nationell lagstiftning.

7 Överväganden

7.1 Utgångspunkter

Riksbanken ansvarar redan idag relativt självständigt för

penningpolitiken och har som sin övergripande uppgift tagit på sig att

upprätthålla en stabil prisnivå. Riksbankens formella och reella

oberoende har ökat bl.a. som en följd av de förändringar i riksbankslagen

som genomfördes 1989.

Det finns emellertid enligt regeringen i huvudsak två skäl att se över

den institutionella ramen kring penning- och valutapolitiken för att

ytterligare öka Riksbankens oberoende. För det första kan det specifika

trovärdighetsproblemet för penningpolitiken och dess negativa

konsekvenser begränsas om statsmakterna gör troligt att avvikelser från

prisstabilitetsmålet inte kommer att ske. Den institutionella ramen för

penningpolitiken kan bidra till detta. Genom att delegera ansvaret för

utformningen av penningpolitiken till en självständig Riksbank med ett

klart angivet prisstabilitetsmål kan politiken ges det långsiktiga

perspektiv som skapar förutsättningar för att målet skall vara trovärdigt.

 För det andra har Sveriges medlemskap i EU medfört att

förutsättningarna för penning- och valutapolitiken har förändrats. Som en

följd av medlemskapet i EU har Sverige åtagit sig att stärka Riksbankens

självständighet. Enligt det synsätt som ligger till grund för den

institutionella utformningen av ECBS kan dylika reformer öka

förutsättningarna för att uppnå de fastställda målen för den ekonomiska

politiken på lång sikt.

Principen om en oberoende Riksbank innebär inte att målen för den

ekonomiska politiken eller prioriteringen mellan dem ändras. Tvärtom är

tanken att den samlade måluppfyllelsen kan förbättras genom att

trovärdigheten för den ekonomisk-politiska strategin stärks. Genom att

förstärka förtroendet för en långsiktig prisstabilitet kan möjligheterna att

i ett kort- och medelfristigt perspektiv anpassa penningpolitiken till det

ekonomiska läget öka. Trovärdigheten kan således skapa ett utrymme för

att bedriva stabiliseringspolitik med hjälp av penningpolitiken som

annars inte skulle finnas.

Det finns enligt regeringen i huvudsak fyra aspekter som är avgörande

för att Riksbanken skall kunna anses vara självständig.

För det första bör Riksbanken ha ett institutionellt oberoende. Med

detta avses att ingen skall ha möjlighet att i penningpolitiska frågor ge

instruktioner till centralbanken eller dess beslutande organ annat än

genom utformningen av det lagstadgade målet för penningpolitiken.

För det andra bör ledamöterna i det organ som utformar

penningpolitiken ges ett personligt oberoende. Därför bör de

penningpolitiska beslutsfattarna ha en lång mandatperiod, omfattas av

stränga jävsbestämmelser och endast kunna avskedas av skäl som anges i

ECBS-stadgan.

För det tredje bör Riksbanken ha ett funktionellt oberoende. Det

innebär att banken skall ges ett otvetydigt mål för penningpolitiken.

Målet bör betona inflationsbekämpningen och vara offentligt och lagfäst.

Målet bör också självfallet vara förenligt med ECBS:s prisstabilitetsmål

enligt EG-fördraget.

Slutligen bör Riksbanken vara finansiellt oberoende. Banken bör ha

tillräckliga medel till sitt förfogande för att kunna fullgöra sina uppgifter

utan att styras av anslag från riksdag eller regering.

Regeringen lägger i det följande fram förslag i syfte att stärka det

institutionella, det personliga och det funktionella oberoendet. Förslag

lämnas om instruktionsförbud, jävsregler och begränsad avsättlighet för

de penningpolitiska beslutsfattarna. Vidare föreslås att ett mål för

penningpolitiken bör anges i lag. Vad gäller det finansiella oberoendet

har Riksbanken redan en hög grad av självständighet varför inga förslag

lämnas i denna del. Förslagen ligger helt i linje med ECBS-stadgan och

EG-fördraget som dessa har tolkats av EMI.

Det är även av vikt att möjligheten till insyn och kontroll tillförsäkras

när Riksbankens självständighet stärks. Riksdagen bör, som huvudman

för Riksbanken, ges möjlighet att utvärdera verksamheten mot det mål

som riksdagen satt upp för penningpolitiken. Regeringen presenterar

förslag även i denna del.

7.2 Anpassning av svensk lag

Regeringens bedömning: Anpassning av svensk lag skall ske så att

svensk rätt återger de bestämmelser som är gällande i Sverige.

Regeringsformen skall återge huvuddragen i hur Sverige styrs.

Promemorians och rättschefspromemorians bedömning

överensstämmer med regeringens bedömning.

Fullmäktige i Sveriges riksbank har tillstyrkt bedömningen.

Remissinstanserna tillstyrkte bedömningen i rättschefspromemorian

med undantag för Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet,

som påpekade att EG-rätten har direkt effekt och företräde framför

nationella regler varför anpassning av svensk lag inte är nödvändig.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 108 i EG-fördraget

skall varje medlemsstat säkerställa att dess nationella lagstiftning,

inbegripet stadgan för dess nationella centralbank, är förenlig med

fördraget och ECBS-stadgan senast då ECBS upprättas.

Att vår nationella lagstiftning skall vara förenlig med EG-rättens krav

innebär inte att alla dessa krav måste återges i svenska rättsregler. EG-

rättens direkta effekt och företräde framför svensk rätt gör det inte

nödvändigt. Däremot måste svenska bestämmelser som strider mot EG-

rätten ändras. Således måste de nationella bestämmelserna vara så

utformade att de gör det möjligt för de EG-regler som skall tillämpas

direkt att få fullt genomslag.

Det enda uttryckliga kravet på visst innehåll i svensk rätt rörande

Riksbanken som EG-rätten ställer är artikel 14.2 i ECBS-stadgan, där det

sägs att det i stadgarna för de nationella centralbankerna särskilt skall

föreskrivas att centralbankschefens ämbetstid skall vara minst fem år.

Detta krav blir i svensk rätt uppfyllt genom bestämmelsen i 32 §

riksbankslagen.

I övrigt blir det fråga om en avvägning mellan å ena sidan intresset av

att den svenska regeringsformen skall återge huvuddragen i hur Sverige

styrs och de svenska statsorganens uppgifter och arbetssätt och å andra

sidan intresset av att inte i svensk grundlag lägga fast en viss tolkning av

EG-rätten.

Utgångspunkten för regeringens överväganden har varit att

regeringsformen skall återge huvuddragen i hur Sverige styrs. Från EG-

rättslig synpunkt ställs det inga krav på att bestämmelserna skall införas i

regeringsformen för att svensk rätt skall vara förenlig med fördraget. EG-

rätten innehåller redan regler om dels förutsättningarna för att avsätta

riksbankschefen, dels förbud mot att ge och ta instruktioner riktade till

Riksbanken. Eftersom dessa frågor redan reglerats i EG-rätten, som utgör

en integrerad del av den svenska rättsordningen, kan det hävdas att det

inte finns något behov av, eller att det kanske till och med inte är

lämpligt, att i den svenska rättsordningen upprepa EG-rättens

bestämmelser.

Regeringens mening är dock att även om det från EG-rättslig synpunkt

kanske skulle vara möjligt att avstå från anpassning av svensk lag såsom

bl.a. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet har framfört,

så bör en sådan anpassning ske från svenska utgångspunkter. Det finns

inget att invända mot att låta frågan om de svenska organens förhållande

till EG:s institutioner regleras av EG-rätten. Däremot bör den inbördes

maktfördelningen mellan svenska organ framgå av svenska

bestämmelser.

Val av lagform

Det finns inga regler för hur lagregleringen skall fördelas mellan

grundlag och annan lag. I förarbetena till regeringsformen och i

litteraturen finns emellertid vissa uttalanden som kan ge ledning vid

bedömningen av hur en sådan fördelning bör ske.

Grundlagberedningen (SOU 1972:15) anförde att huvuduppgifterna för

en regeringsform är att ge grunderna för det representativa och

parlamentariska systemet och för fördelningen av offentliga funktioner

mellan riksdagen, regeringen, förvaltningsmyndigheterna, domstolarna

och kommunerna.

I förarbetena till regeringsformen (prop. 1973:90 s. 155) uttalade

departementschefen att utgångspunkten bör vara att endast de

bestämmelser som anger ramarna för den politiska aktiviteten och

samhällsverksamheten ges den särskilda dignitet och det särskilda skydd

som förankring i grundlag medför. Politikens inriktning och innehåll bör

enligt dessa förarbeten i princip inte slås fast i grundlag.

Lagstiftningen beträffande Riksbanken är i dag fördelad mellan

regeringsformen, riksdagsordningen och riksbankslagen.

Regeringsformen har som sagts ovan en speciell ställning och syftet med

den är att ge grunder för framför allt fördelning av offentliga funktioner

mellan riksdagen, regeringen, förvaltningsmyndigheterna, domstolarna

och kommunerna. Riksdagsordningen är inte en grundlag men har

grundlagskaraktär genom att ändringar kräver kvalificerad majoritet. I

riksdagsordningen behandlas främst procedurfrågor för riksdagens

arbete. Riksbankslagen är en specialförfattning som främst reglerar

Riksbankens organisation, arbetsuppgifter och administration m.m.

Regeringen har haft som utgångspunkt att samla bestämmelser om

Riksbanken i riksbankslagen och i en ny lag om valutapolitik. Det finns

emellertid några bestämmelser som är av sådan dignitet och som reglerar

fördelningen av offentliga funktioner mellan riksdag, regering och

Riksbank att de bör erhålla formen av grundlag.

De frågor som bör regleras i regeringsformen är bl.a. Riksbankens

ställning som myndighet under riksdagen. Likaså bör den grad av

oberoende som Riksbanken skall ha i förhållande till andra myndigheter

samt Riksbankens ansvarsområde behandlas i regeringsformen.

Regeringen återkommer under respektive avsnitt med konkreta förslag

till lagreglering.

7.3 Målet för penningpolitiken

Regeringens förslag: Målet för penningpolitiken skall vara att

upprätthålla ett fast penningvärde.

Såsom myndighet under riksdagen bör Riksbanken därutöver, utan

att åsidosätta prisstabilitetsmålet, stödja målen för den allmänna

ekonomiska politiken i syfte att uppnå hållbar tillväxt och hög

sysselsättning.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Fullmäktige i Sveriges riksbank har tillstyrkt promemorians förslag.

Riksbanksutredningens förslag överensstämmer i huvudsak med

regeringens. Utredningen föreslår dock att prisstabilitetsmålet skall

formuleras som att "värna penningvärdet".

Remissynpunkter på Riksbanksutredningens förslag: Majoriteten

av remissinstanserna tillstyrkte Riksbanksutredningens förslag att ett

penningpolitiskt verksamhetsmål skall anges i lag. Flera remissinstanser

menade dock att målet om prisstabilitet borde kompletteras med andra

mål.

Konjunkturinstitutet ansåg att målet även skall inkludera andra centrala

samhällsekonomiska mål, om detta inte förhindrar ett uppnående av

inflationsmålet. Svenska arbetsgivareföreningen och Svenska

Industritjänstemannaförbundet menade att målsättningen kan formuleras

som prisstabilitet under tillväxt. Svenska Bankföreningen anförde att

Riksbanken, utan att målet om stabilt penningvärde åsidosätts, dessutom

skall bidra till att uppfylla övriga centrala mål för den allmänna politiken

på lång sikt. Företagarnas riksorganisation föreslog formuleringen

prisstabilitet under samhällsekonomisk balans eller prisstabilitet under

ekonomisk tillväxt. Riksrevisionsverket anförde att nuvarande

förhållanden är tillfredsställande. Enligt Kammarrätten i Göteborg bör

målet utformas som ett allmänt välfärdsmål. Tjänstemännens

Centralorganisation ansåg att prisstabiliteten skall ingå som ett viktigt

moment i Riksbankens operativa målformulering men att detta inte bör

vara det enda målet för verksamheten. Även Fullmäktige i Sveriges

riksbank tillstyrkte Riksbanksutredningens förslag. Några

remissinstanser menade att målet skall framgå av regeringsformen.

Skälen för regeringens förslag

Behovet av mål för penningpolitiken

Riksbanken saknar i dag ett lagfäst mål för penningpolitiken. Efter att

Sverige i november 1992 övergått till flytande växelkurs, tog fullmäktige

i Riksbanken i januari 1993 ställning till vilken inriktning penning- och

valutapolitiken borde ha. Enligt detta ställningstagande skall prisstabilitet

vara ett övergripande mål för penningpolitiken. Riksbanken preciserade

målet till att förändringen i konsumentprisindex från och med år 1995

skall begränsas till två procent, med en tolerans om en procentenhet

uppåt och nedåt.

Enligt regeringens uppfattning bör en delegering av penningpolitiken

till en självständig Riksbank inte ske utan att målet för verksamheten är

tydligt. En självständig Riksbank måste därför ges ett demokratiskt

förankrat mål för verksamheten. Om inget mål formuleras, skulle det ge

utrymme för en godtycklig utformning av penningpolitiken. I syfte att

öka trovärdigheten för penningpolitiken bör detta mål inte utan vidare

kunna ändras. Målet för penningpolitiken bör därför vara lagfäst. Ett

lagstadgat verksamhetsmål för penningpolitiken är således en viktig del

av förslaget att ge Riksbanken en självständig ställning och

penningpolitiken en större trovärdighet.

Ett ytterligare motiv är att en långtgående delegering av

penningpolitiken bör kombineras med uppföljning och kontroll.

Riksdagen som Riksbankens huvudman måste därför ha möjlighet att

utvärdera verksamheten utifrån ett mål som fastställts för verksamheten.

Mål för penningpolitiken

Sverige har under en lång tid använt en regim med fast växelkurs. En

stabil växelkurs utgör dock ett mellanliggande mål för penningpolitiken.

Det överordnade målet vid fast växelkurs är att uppnå en stabil och låg

inflation i nivå med omvärlden. Stabila växelkurser bör därför inte utgöra

ett mål i sig för Riksbankens penningpolitiska verksamhet. I stället bör

Riksbanken ges ett prisstabilitetsmål, dvs. en uppgift att hålla inflationen

på en låg och stabil nivå.

Ett prisstabilitetsmål kan utformas på många olika sätt. I princip är det

möjligt att i lag fastställa ett kvantifierat mål för inflationstakten där

såväl nivå och toleransnivå som val av mätmetod (index) preciseras. Det

finns dock ej skäl att i lag alltför detaljerat precisera målet. Det är inte

lämpligt att i lag fastställa en särskild nivå för tillåten prisökningstakt

eller att ange storleken på ett eventuellt toleransintervall. En sådan

precisering skulle bli alltför inflexibel och innebära att Riksbanken inte

ges tillräckligt utrymme att anpassa målet till nya omständigheter.

Regeringen anser därför att ett prisstabilitetsmål bör vara allmänt

formulerat. För att öka möjligheten till demokratisk kontroll av

penningpolitiken bör Riksbanken precisera det i lag angivna målet så att

det blir möjligt att på ett objektivt sätt utvärdera huruvida Riksbanken har

uppnått målet för verksamheten eller ej. Denna precisering bör

offentliggöras för att möjliggöra en offentlig debatt kring

penningpolitiken.

Riksbanksutredningen föreslog formuleringen värna penningvärdet.

Arbetsgruppen bakom förslagen i departementspromemorian har i stället

valt att formulera det penningpolitiska huvudmålet så att Riksbanken

skall upprätthålla ett fast penningvärde. Regeringen ställer sig bakom

den av arbetsgruppen valda formuleringen.

Orden fast penningvärde anger att det är den allmänna prisnivån som

avses. Målet skall inte tolkas så att alla enskilda priser skall vara stabila.

För att en marknadsekonomi skall kunna fungera måste det finnas

möjlighet för relativa prisförändringar.

Målet skall tolkas i förändringstermer, inte i absoluta termer, dvs.

målet bör uttryckas som ett mål för inflationstakten snarare än som ett

mål för den absoluta prisnivån.

Praktiska problem uppstår när prisökningstakten skall mätas.

Exempelvis kan det vara svårt att ta hänsyn till kvalitetsutvecklingen hos

de varor och tjänster som ingår vid de upprepade mätningar som ligger

till grund för fastställandet av prisindex. Det kan innebära att

indexutvecklingen systematiskt överskattar inflationstakten. Den

föreslagna formuleringen skall bl.a. av denna orsak inte tolkas så att

inflationstakten, mätt som KPI eller något annat index, skall vara noll.

Andra uppgifter

Flera EU-länder har redan i dag ett lagfäst huvudmål för

penningpolitiken som syftar till att upprätthålla prisstabilitet. Det är

dessutom vanligt att huvudmålet kombinerats med lagfästa,

underordnade mål, formulerade som att centralbanken, utan att åsidosätta

det överordnade målet, skall stödja den allmänna ekonomiska politiken.

Även ECBS har underordnade mål. Enligt artikel 105 i EG-fördraget

och artikel 2 i ECBS-stadgan skall huvudmålet för ECBS vara att

upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall ECBS stödja

den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra

till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2 i EG-fördraget. Där

anges att gemenskapens mål att främja en harmonisk och väl avvägd

utveckling av näringslivet inom gemenskapen som helhet, en hållbar och

icke-inflatorisk tillväxt som tar hänsyn till miljön, en hög grad av

ekonomisk konvergens, en hög nivå i fråga om sysselsättning och socialt

skydd, en höjning av levnadsstandarden och livskvaliteten samt

ekonomisk och social sammanhållning och solidaritet mellan

medlemsstaterna.

Riksbanken kommer att bli en del av ECBS oavsett om Sverige

kommer att delta i valutaunionen eller inte. Det innebär att Riksbanken

kommer att omfattas av ECBS:s verksamhetsmål såsom det är formulerat

i stadgan. Det är därför inte möjligt att fastställa ett verksamhetsmål som

strider mot detta mål.

Enligt arbetsgruppens mening bör ett underordnat mål inte föras in i

lag. Däremot finns det utrymme för Riksbanken att i den mån det är

förenligt med det överordnade långsiktiga målet för penningpolitiken

stödja den av riksdagen beslutade ekonomiska politiken. Även

Riksbanksutredningen gjorde denna bedömning, men anförde att

uppgiften att stödja den allmänna ekonomiska politik riksdagen lagt fast

inte behöver anges i lag eftersom det följer av att Riksbanken är en

myndighet under riksdagen. I departementspromemorian görs samma

bedömning och riksbanksfullmäktige instämmer i denna bedömning.

Även regeringen gör denna bedömning. Något underordnat mål bör

således inte föras in i lag. Riksbanken, som en myndighet under

riksdagen, bör ha skyldighet att stödja de allmänna ekonomisk-politiska

målen i den mån dessa inte strider mot prisstabilitetsmålet. Denna

skyldighet behöver enligt regeringens mening inte lagfästas.

De traditionella målen för ekonomisk politik brukar vara hållbar

tillväxt, hög sysselsättning, prisstabilitet, rättvis fördelning, regional

balans och god miljö. Penningpolitiken kan påverka målet om

prisstabilitet, och på kort sikt medverka till att uppfylla målen om hållbar

tillväxt och full sysselsättning. Däremot är mål som t.ex. god miljö,

regional balans och rättvis fördelning inte särskilt väl lämpade som mål

för penningpolitik.

Det kan givetvis uppstå extrema situationer, t.ex. krig, naturkatastrofer

eller mycket kraftiga utbudsstörningar, där andra

anpassningsmekanismer inte fungerar. I dessa situationer måste

prisstabilitetsmålet rimligen vika för ett omedelbart behov att med en

aktiv penningpolitik dämpa störningen och motverka att den får

permanenta effekter. Frågan om det finns ett behov av att i lag föra in en

bestämmelse om när Riksbanken får avvika från det lagbundna målet har

diskuterats i olika sammanhang. En sådan undantagsbestämmelse kan

emellertid inte förutse alla tänkbara situationer utan måste i så fall vara

mycket allmänt hållen vilket kan medföra att den blir svår att tillämpa.

Den synes dessutom vara svår att förena med EG-fördraget. Regeringen

anser därför att det inte är lämpligt att i lag föra in en sådan

undantagsbestämmelse.

Riksbanken skall också främja ett säkert och effektivt

betalningsväsende. Detta är en grundläggande uppgift för Riksbanken

och är inget egentligt mål för verksamheten. Motsvarande uppgift gäller

för ECBS. Det skulle kunna hävdas att denna uppgift kan komma i

konflikt med Riksbankens mål om ett fast penningvärde eftersom

Riksbanken i vissa situationer skulle kunna använda styrräntan för att

undvika en kris i banksystemet. De penningpolitiska instrumenten skall

dock, enligt regeringens förslag, endast användas för att upprätthålla ett

fast penningvärde. Riksbanken förfogar dock över andra instrument för

att hantera sådana situationer, exempelvis möjlighet att bevilja

nödkrediter (lender of last resort). Det kan emellertid uppkomma

situationer där en kris i betalningssystemet hotar att riskera målet om ett

fast penningvärde. I sådana situationer bör naturligtvis de

penningpolitiska instrumenten kunna användas för att avvärja en kris.

7.4 Övergripande valutapolitiska frågor

Regeringens förslag: Genom en ändring i regeringsformen överförs

ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor från Riksbanken till

regeringen. Regeringen skall därvid bestämma system för att fastställa

kronans värde i förhållande till utländska valutor (växelkurssystem).

Bestämmelser om valutapolitiska frågor tas in i en ny lag om

valutapolitiken.

Riksbanken får hemställa att regeringen skall fatta beslut om

växelkurssystem.

Regeringen skall samråda med Riksbanken inför valutapolitiska

beslut.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Fullmäktige i Sveriges riksbank har inget att erinra mot förslagen.

Valutapolitiska utredningens förslag överensstämmer i huvudsak

med regeringens förslag. Utredningen föreslog att även beslutanderätten

vad avser valutapolitikens tillämpning skall överföras till regeringen (se

närmare under avsnitt 7.5). Vidare föreslogs att det anges i lag att

regeringen vid valutapolitiska beslut inte får åsidosätta det för

penningpolitiken fastställda målet. Riksbanken åläggs enligt förslaget

samtidigt en skyldighet att till regeringen anmäla om den föreslagna eller

förda växelkurspolitiken sätter detta mål i fara. Riksbanken föreslogs

också få en rätt att utan hinder av sekretesslagen offentliggöra en sådan

anmälan.

Riksbanksutredningens förslag: Utredningen föreslog att

ansvarsfördelningen avseende internationella valutapolitiska

överenskommelser borde förtydligas genom att det av riksbankslagen

borde framgå att mellanstatliga avtal och avtal med mellanfolklig

organisation om växelkurssystem skall ingås av regeringen.

Remissinstanserna: I stort sett var lika många remissinstanser

positiva som negativa till Valutapolitiska utredningens förslag att ge

regeringen ansvar för val av växelkurssystem.

Riksgäldskontoret anförde att nuvarande ordning där riksdagen

delegerar ansvaret för både penning- och valutapolitiken till Riksbanken

stärker tilltron till prisstabilitetsmålet. Kontoret ansåg att utredningen inte

har analyserat hur en ändamålsenlig lösning skall se ut, utan haft som

utgångspunkt att svensk lagstiftning skall anpassas till reglerna i EU,

trots att inga formella krav på anpassning finns.

Institutet för internationell ekonomi vid Stockholms universitet anförde

bl.a. följande. Den som kontrollerar valutapolitiken kontrollerar också

penningpolitiken. Med fria kapitalrörelser kan man nämligen inte skilja

på penning- och valutapolitik. De är helt enkelt två sidor av samma sak.

Om regeringen har ansvaret för valutapolitiken, får den därmed

automatiskt också ansvaret för penningpolitiken. Sverige har idag en

föredömlig ordning där Riksbanken har full kontroll över de

penningpolitiska instrumenten genom att den inte bara kontrollerar

styrräntan utan även ansvarar för val av växelkurssystem,

valutainterventioner samt riktvärden och bandbredd vid fast växelkurs.

Samtidigt skall internationellt växelkurssamarbete baserat på

mellanstatliga avtal ingås av regeringen enligt grundlagen. Det hindrar

dock inte att Riksbanken bestämmer om tillämpningen av sådana avtal,

exempelvis centralkurs och bandbredd. Nuvarande ansvarsförhållanden

innebär inte några hinder mot ett internationellt valutasamarbete.

 Fullmäktige i Sveriges riksbank anförde bl.a. följande. Det krävs inte

på formella grunder någon lagändring vad avser ansvaret för

valutapolitiken för att anpassa den svenska lagstiftningen till EG. Dock

utgör växelkurssamarbetet en central del av samarbetet inom den

europeiska gemenskapen. Valutapolitiken betraktas som en fråga av

gemensamt intresse. Mot denna bakgrund framstår det som

ändamålsenligt att regeringen fattar beslut om vilken växelkursregim som

skall gälla för den svenska kronan gentemot övriga EU-valutor.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 kap. 12 § regeringsformen

har Riksbanken ansvaret för valutapolitiken. Riksbankens nuvarande

ansvarsområde omfattar såväl övergripande valutapolitiska frågor såsom

valet mellan flytande och fast växelkurs som valet av de valutor som

kronan knyts till vid fast växelkurs. Ansvaret omfattar också

tillämpningen av det valda växelkurssystemet, som t.ex. beslut om

centralkurs och bandbredd vid fast växelkurs eller styrning av

växelkursen vid flytande växelkurs.

Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen är det emellertid endast regeringen

som får ingå överenskommelser med annan stat. Vid överenskommelser

som är av större vikt krävs enligt 10 kap. 2 § godkännande av riksdagen.

Växelkurssamarbete som grundar sig på överenskommelse med annan

stat faller under nämnda bestämmelser. Riksbanken kan med stöd av 10 §

riksbankslagen träffa överenskommelse om samarbete med annan

centralbank.

Det är enligt regeringens mening inte lämpligt, såsom förordades av

Riksbanksutredningen, att ansvarsfördelningen för val av

växelkurssystem skiljer sig åt beroende på om växelkurssystemet baseras

på ett mellanstatligt avtal eller inte. Ansvarsfördelningen bör heller inte,

som förordas i Riksbankens remissvar på Valutapolitiska utredningen,

göras beroende av om systemet avser en koppling till valutor inom EU

eller någon annan valuta. I stället bör, såsom föreslås i

departementspromemorian, ansvaret för fastställande av växelkurssystem

entydigt ligga hos en myndighet. En ordning där ansvaret delas upp

innebär att varken regeringen eller Riksbanken kan välja lämpligt

växelkurssystem där samtliga till buds stående alternativ kan övervägas.

En sådan ordning skulle kunna innebära en risk för att optimala

valutapolitiska beslut inte alltid kommer att fattas.

Sveriges medlemskap i EU innebär att Sverige liksom övriga

medlemsstater skall behandla sin valutapolitik som en fråga av

gemensamt intresse. Detta allmänna åtagande uppfyller Sverige genom

den nuvarande penningpolitiska regimen med ett inflationsmål och rörlig

växelkurs inom ramen för en stabilitetsorienterad ekonomisk politik. Ett

annat sätt att uppfylla detta allmänna åtagande är deltagande i ERM eller

ERM2.

EU:s valutapolitiska samarbete är i grunden ett mellanstatligt

samarbete som även innefattar att centralbankerna avtalar om vissa

operativa förfaranden. Sverige har idag en annan ordning än flertalet

andra EU-länder vilket kan försvåra framtida valutapolitiskt samarbete.

EU-medlemskapet ställer visserligen inga formella krav på den nationella

ansvarsfördelningen rörande valutapolitiska frågor. Regeringen kan dock

konstatera att en ordning där Sveriges regering har ansvar för val av det

system som skall användas för att fastställa kronans värde i förhållande

till andra valutor i högre utsträckning sammanfaller med ordningen i

övriga EU-länder.

Enligt regeringens mening utgör val av växelkurssystem inte i sig en

restriktion för Riksbankens möjligheter att uppnå målet om prisstabilitet.

Detta är också en slutsats som delas av Riksbanksutredningen och

Riksbanken vad gäller växelkurssystem som baseras på mellanstatliga

avtal. Denna slutsats torde dock vara generell för alla val av

växelkurssystem. Om ansvaret för tillämpningen ligger kvar hos

Riksbanken kan regeringen ha ansvar för val av växelkurssystem, oavsett

om de är baserade på mellanstatliga avtal eller inte, utan att det uppstår

problem för Riksbanken när det gäller att uppnå målet om prisstabilitet.

Till följd av förslaget om Riksbankens ökade självständighet är det,

enligt regeringens mening, lämpligt att begränsa Riksbankens uppgifter

till vad som är nödvändigt för att kunna uppfylla målet om prisstabilitet.

Regeringen föreslår därför, i enlighet med vad som föreslås i

departementspromemorian, att ansvaret för övergripande valutapolitiska

frågor genom en ändring i regeringsformen helt och hållet läggs på

regeringen. Vad detta ansvar innebär preciseras i en ny lag om

valutapolitik. Regeringen skall således besluta om växelkurssystem, dvs.

välja mellan fast och flytande växelkurs och, i det fall fast växelkurs

väljs, fastställa utformningen av det arrangemang till vilket kronan skall

knytas. Det gäller exempelvis om kronan skall knytas till ett multilateralt

system såsom ERM2 eller om ett unilateralt system skall upprättas. I det

senare fallet beslutar regeringen till vilken valuta, eller vilken korg av

valutor, kronan skall knytas. Det är i dag ytterst osannolikt att Sverige,

efter den 1 januari 1999 när förslagen avses träda i kraft, skulle knyta sig

till något annat fastkursarrangemang än ERM2.

Regeringens förslag innebär att ansvaret för övergripande

valutapolitiska frågor såsom att bestämma växelkurssystem, oavsett om

de är baserade på mellanstatliga avtal eller inte, kommer att ligga hos

regeringen.

Riksbanken kommer å sin sida, enligt 10 § riksbankslagen, ha ansvaret

för tillämpningen av det växelkurssystem som regeringen bestämt. Avtal

med andra stater på detta område innefattas i denna befogenhet. Även om

Riksbanken enligt 10 § riksbankslagen har denna befogenhet, så är det

regeringen som ingår internationella överenskommelser enligt 10 kap.

1 § regeringsformen. Regeringen får emellertid med stöd av 10 kap. 3 §

regeringsformen uppdra åt Riksbanken att träffa sådana

överenskommelser.

Om en internationell överenskommelse är av större vikt krävs dock

enligt 10 kap. 2 § regeringsformen även riksdagens godkännande av

denna. Det skulle kunna hävdas att en överenskommelse om centralkurs

vid ett fast växelkurssystem är av stor ekonomiskpolitisk betydelse.

Emellertid föreslås ovan att riksdagen skall besluta ge Riksbanken ett

prisstabilitetsmål för sin verksamhet. Detta mål begränsar kraftigt det

möjliga intervallet inom vilket Riksbanken kan fastställa centralkursen,

varför ett sådant beslut inte kan anses vara av större vikt. Det kan heller

inte hävdas att endast den omständigheten att avtal om växelkurs träffas

med en stat, och inte med en centralbank, är avgörande för vad som anses

vara av större vikt. I och med att dessa avtal således inte behöver

riksdagens medverkan kan regeringen lämna ett bemyndigande till

Riksbanken att träffa avtal med en stat inom ramen för dess kompetens

enligt 10 § riksbankslagen. Regeringen kan lämna ett bemyndigande

genom förordning eller särskilt beslut. Om riksdagen slutligen beslutar

såsom här föreslås avser regeringen ge Riksbanken ett sådant

bemyndigande.

Arbetsgruppen övervägde att i enlighet med Valutapolitiska

utredningens förslag införa en bestämmelse om att regeringen vid val av

växelkurssystem inte får åsidosätta målet för penningpolitiken. Det

konstaterades dock i linje med vad som har redovisats ovan att val av

växelkurssystem inte i någon väsentlig omfattning påverkar Riksbankens

möjlighet att uppnå målet om prisstabilitet. En sådan bestämmelse är

därför enligt arbetsgruppens uppfattning överflödig liksom den av

Valutapolitiska utredningen föreslagna skyldigheten för Riksbanken att

anmäla om regeringens beslut strider mot prisstabilitetsmålet. Det gäller

också utredningens förslag om rätt för Riksbanken att utan hinder av

sekretesslagen offentliggöra sådan anmälan.

Fullmäktige i Sveriges riksbank anför i sitt remissyttrande över

departementspromemorian att en generell beslutanderätt för regeringen

om val av växelkursregim innebär, även om sannolikheten för detta

måste anses vara mycket låg, att beslut kan tas att knyta kronan till

valutan i ett land eller valutor i en grupp av länder som inte kännetecknas

av en tydlig inriktning mot prisstabilitet i sin ekonomiska politik. En

sådan växelkursregim kan ge inflationsimpulser till svensk ekonomi som

är oförenliga med prisstabilitetsmålet.

Enligt regeringens mening är sannolikheten för ett framtida beslut att

avsiktligt knyta kronan till en valuta eller korg av valutor i länder med

inflationstendenser så gott som obefintlig. Skulle så ändå ske har

Riksbanken möjlighet att genom upprepade förändringar av

centralkursen tillse att inflationsimpulser till svensk ekonomi uteblir.

Därutöver föreslås nedan en rätt för Riksbanken att initiera förändringar i

växelkursregim. Regeringen instämmer därför i arbetsgruppens

bedömning att en uttrycklig lagbestämmelse härom är överflödig.

Val mellan flytande och fast växelkurs samt den närmare utformningen

av ett fast växelkurssystem påverkar i hög grad Riksbankens val av

penningpolitisk strategi. Det är därför önskvärt att en samsyn om

besluten kan etableras mellan regeringen och Riksbanken. Regeringen

föreslår därför en lagstadgad skyldighet för regeringen att samråda med

Riksbanken inför övergripande valutapolitiska beslut. På detta sätt skapas

institutionella förutsättningar för att en sådan samsyn kan uppnås. En

alternativ möjlighet vore att föreslå att regeringens beslut skall tas i

samråd med Riksbanken. Det skulle dock kunna innebära att Riksbanken

i praktiken ges vetorätt vid sådana beslut vilket i sin tur skulle medföra

att ansvarsfördelningen blir otydlig.

Det kan komma att uppstå lägen då Riksbanken bedömer att en vald

växelkursregim inte är ändamålsenlig, t.ex. på grund av behov av

återkommande justeringar av centralkurs eller bandbredd. Riksbanken

bör därför enligt regeringens mening ha rätt att hos regeringen hemställa

om övergripande förändringar av valutapolitiken, även om regeringen har

det yttersta ansvaret för en sådan förändring.

7.5 Tillämpningen av växelkurssystem

Regeringens förslag: Riksbanken skall bestämma om centralkurs och

bandbredd i ett fast växelkurssystem och om den praktiska

tillämpningen av valutapolitiken i ett system med flytande växelkurs.

Riksbanken skall även ansvara för övriga valutapolitiska beslut som

inte faller under regeringens ansvarsområde.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Fullmäktige i Sveriges riksbank anser att det är viktigt att

Riksbanken beslutar om centralkurs och bandbredd vid fast växelkurs

och den praktiska tillämpningen av valutapolitiken vid flytande växelkurs

för att förtroendet för penningpolitiken och prisstabilitetsmålet skall

säkras.

Valutapolitiska utredningens förslag: Utredningen föreslog att

regeringen skall bestämma om tillämpningen av det valda

växelkurssystemet, medan Riksbanken får ansvar för att löpande

genomföra den av regeringen beslutade valutapolitiken. Vid flytande

växelkurs föreslogs regeringen ha rätt att utfärda allmänna riktlinjer

beträffande denna.

Remissynpunkter på Valutapolitiska utredningens förslag: En stor

majoritet av remissinstanserna motsatte sig förslaget att ge regeringen

ansvar för val av centralkurser och bandbredder vid fast växelkurs.

Förslaget att ge regeringen rätt att utfärda allmänna riktlinjer vid flytande

växelkurs avvisades av nästan samtliga remissinstanser. Den

huvudsakliga invändningen var att val av centralkurs och bandbredd

liksom utfärdandet av allmänna riktlinjer vid flytande växelkurs innebär

att regeringen ges ett indirekt inflytande över penningpolitiken. Det

skulle försämra trovärdigheten för penningpolitiken.

Konjunkturinstitutet, som stödde utredningens förslag, menade att

beslut om centralkurs och bandbredd vid ett fast växelkurssystem är av så

övergripande karaktär att de bör hanteras av regeringen. Målkonflikter

kan i första hand uppstå vid fast växelkurs om regeringen skulle fastställa

en centralkurs och en bandbredd, som inte är förenliga med målen för

penningpolitiken. Institutet menade att det, trots risken för en lägre

trovärdighet för inflationsmålet, är rimligt att regering och riksdag gör de

avvägningar som kan behöva göras mellan olika mål och också bär det

demokratiska ansvaret för dessa beslut.

Fullmäktige i Sveriges riksbank anförde bl.a. följande. Tillämpningen

av växelkurssystem är en fråga som måste falla inom Riksbankens

ansvarsområde för att förtroendet för penningpolitiken och

prisstabiliteten skall säkras. En rätt för regeringen att besluta om

centralkurs och bandbredd, gör att det kan finnas risk för att en

målkonflikt mellan penning- och valutapolitiska mål uppkommer och att

trovärdigheten för prisstabiliteten skadas. Dessutom försvåras riksdagens

möjlighet att utkräva ansvar för uppfyllande av målet för

penningpolitiken eftersom regeringen kan fatta valutapolitiska beslut som

får direkta konsekvenser för Riksbankens möjlighet att uppnå

prisstabilitet. Uppföljningen av Riksbankens verksamhet riskerar därmed

att försvåras. En effektiv uppföljning utgör en viktig komponent i den

demokratiska kontrollen av Riksbanken.

Skälen för regeringens förslag: Sedan valuta- och kreditmarknaderna

avreglerats har sambandet mellan utvecklingen på dessa marknader

förstärkts, vilket ökat kraven på en samordnad valuta- och

penningpolitik. Efter avregleringarna förfogar Riksbanken endast över ett

verkningsfullt instrument för såväl penning- som valutapolitiken,

nämligen styrräntan. Steriliserade valutainterventioner, dvs. när

Riksbanken köper och säljer valuta samtidigt som den inhemska

likviditeten hålls konstant genom marknadsoperationer, har ibland

använts för att påverka valutakursen utan att styrräntan förändras.

Erfarenheterna av dessa interventioner visar dock att de eventuella

effekter som kan uppnås på växelkursen är övergående och i princip

måste kombineras med förändringar i styrräntan för att långsiktiga

effekter skall uppnås. Detta innebär att Riksbanken kan hamna i en

målkonflikt mellan en fastställd växelkursnivå och ett mål om att

upprätthålla ett fast penningvärde, eftersom det endast finns ett medel för

att uppnå dessa mål.

Valutapolitiska utredningens förslag innebär att regeringen beslutar om

centralkurs och bandbredd i ett fast växelkurssystem medan Riksbanken

ges skyldighet att upprätthålla den fasta växelkursen. Förslaget medför

att regeringen indirekt ges bestämmanderätt över styrräntenivån och ges

därmed ett visst inflytande också över penningpolitiken. På samma sätt

innebär möjligheten för regeringen att utfärda allmänna riktlinjer för

valutapolitiken vid flytande växelkurs att regeringen via valutapolitiken

ges möjlighet att påverka penningpolitiken.

Utredningens förslag till lösning på denna målkonflikt är att i lag ange

att regeringen vid dessa beslut inte får avvika från målet för

penningpolitiken. Dessutom skulle Riksbanken ges möjlighet att utan

hinder av sekretesslagen offentliggöra anmälningar till regeringen om att

den förda eller föreslagna valutapolitiken strider mot målet för

penningpolitiken.

I departementspromemorian konstaterar arbetsgruppen inledningsvis

att EG-fördraget inte innehåller några regler om ansvarsfördelningen i

valutapolitiska frågor på nationell nivå. Det står således Sverige fritt att

inom detta område välja den institutionella ram som bäst är anpassad för

svenska behov.

Vidare anförs i departementspromemorian att beslut om centralkurser

och bandbredder inom det framtida växelkurssamarbetet ERM2, liksom

det nuvarande ERM, är mer öppet för avvikelser från inom EU gängse

ansvarsfördelning än vad som är fallet vid övergripande valutapolitiska

frågor. Sålunda är såväl finansministrar som centralbankschefer

närvarande när beslut om centralkurser fattas inom ramen för ERM2

medan övergripande beslut om utformningen av systemen fattas på

finans- eller statsministernivå i sammanhang där centralbankschefer

saknar närvarorätt. Det innebär att de argument som framförts för att

överföra ansvaret för beslut i övergripande valutapolitiska frågor inte är

lika starka när det gäller beslut om tillämpningen av växelkurssystem.

Valutapolitiken kan enligt resonemanget ovan sägas vara en del av

penningpolitiken. Arbetsgruppen konstaterar att dess övriga förslag om

att öka Riksbankens penningpolitiska oberoende syftar till att förbättra

möjligheterna att uppnå de långsiktiga målen för den ekonomiska

politiken och att utredningens förslag går i motsatt riktning och skulle

därför riskera att reducera trovärdigheten för penningpolitiken.

Arbetsgruppen bedömer emellertid att dessa negativa

trovärdighetseffekter på längre sikt skulle bli begränsade och anför att det

med fog kan hävdas att trovärdighetsproblemen vore små i det fall

Sverige skulle delta i det nu mest sannolika fastväxelkurssamarbetet,

ERM2. I denna typ av multilateralt växelkurssystem är centralkursen, till

skillnad mot ett unilateralt system, föremål för förhandlingar med andra

medlemsstater och kan inte på samma sätt kontrolleras av ett enskilt land.

Arbetsgruppen noterar också att länder inom EU där det formella

ansvaret för beslut om centralkurser och bandbredder legat på regeringen

lyckats etablera en hög trovärdighet för penningpolitiken men att detta

förtroende byggts upp under en lång period. I ett läge där Sverige står

utanför valutaunionen när den startar den 1 januari 1999 är det, enligt

arbetsgruppen, emellertid särskilt viktigt att ha en hög trovärdighet för

penningpolitiken, varför utredningens förslag i denna del inte bör

genomföras.

Regeringen delar de överväganden och slutsatser som framförs i

departementspromemorian i denna del.

Regeringen noterar att nuvarande arbetsfördelning, där Riksbanken har

ansvaret för tillämpningen av de valutapolitiska besluten, har fördelen att

ansvaret för prisstabiliteten blir tydligare. Därmed förbättras också

riksdagens möjlighet att utvärdera i vilken utsträckning Riksbanken

uppfyllt detta mål.

Riksbankens beslut om tillämpningen av valt växelkurssystem har

penningpolitisk betydelse och skall därför ske efter vederbörligt

informationsutbyte med regeringen enligt 42 § riksbankslagen. (Se vidare

avsnitt 7.10).

7.6 Riksbankens ledningsstruktur

Regeringens förslag: Fullmäktige ges en kontrollerande funktion.

Fullmäktiges uppgifter anges i riksbankslagen. En direktion inrättas

som skall besluta i alla penningpolitiska frågor och leda Riksbanken.

Direktionen skall utses av fullmäktige.

 Riksdagen utser ledamöter i fullmäktige, fastställer balans- och

resultaträkning och beslutar om ansvarsfrihet för fullmäktige och

direktionen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Fullmäktige i Sveriges riksbank stödjer förslaget att behålla

fullmäktige med nuvarande sammansättning och har inte något att

invända mot inrättandet av en direktion. Fullmäktige har dock efterfrågat

en ytterligare analys av relationerna mellan fullmäktige och direktionen

samt vad som kommer att gälla för fullmäktiges ledamöter i

sekretesshänseende.

Riksbanksutredningens förslag: Utredningen föreslog att fullmäktige

skulle behålla sina uppgifter men att sammansättningen i fullmäktige

skulle ändras genom införande av stränga jävsregler för

fullmäktigeledamöter.

Remissynpunkter på Riksbanksutredningens förslag: Majoriteten

av remissinstanserna tillstyrkte utredningens förslag. Flera

remissinstanser ansåg att de föreslagna begränsningarna i kretsen av

valbara personer är väl långtgående.

Skälen för regeringens förslag: Av artikel 107 i EG-fördraget

framgår självständighetskravet för centralbankerna i ECBS.

Självständigheten avser de befogenheter, uppgifter och skyldigheter som

centralbankerna tilldelats enligt EG-fördraget och ECBS-stadgan. Enligt

artikel 105.2 i EG-fördraget är ECBS:s grundläggande uppgifter att

utforma och genomföra gemenskapens monetära politik, genomföra

valutatransaktioner, inneha och förvalta medlemsstaternas officiella

valutareserver och främja ett väl fungerande betalningssystem (s.k.

ECBS-relaterade uppgifter).

Enligt den konvergensrapport som EMI avlämnade i november 1996

uppfyller Riksbanken med fullmäktige i dess nuvarande sammansättning

och med nuvarande uppgifter inte fördragets krav på självständighet.

För att Riksbankens ledningsfunktion skall anpassas till EG-fördraget

krävs därför antingen att fullmäktiges sammansättning ändras såsom

Riksbanksutredningen föreslog eller att fullmäktiges befogenheter ändras

så att de stämmer överens med fördraget.

Riksbanksutredningen ansåg att till fullmäktige skulle inte kunna

väljas riksdagsledamot, statsråd, anställda i regeringskansliet eller i

centrala partikanslier, ledamöter i kreditinstitut eller i organ underställt

granskning av Finansinspektionen eller annan person med för uppdraget

olämplig befattning.

Dåvarande riksbankschefen Bengt Dennis lämnade ett särskilt yttrande

till fullmäktiges remissvar där han anförde bl.a. följande. Riksbanken

har ett styrsystem som avviker från vad som är vanligt i andra

centralbanker, dvs. fullmäktige fungerar som beslutande organ även i

operativa frågor inom penning- och valutapolitiken. Vid sidan av ett

beslutande organ i en centralbank måste det finnas ett kontrollerande

organ. Ser man till fullmäktiges sammansättning är den sedan lång tid

tillbaka sådan att den i första hand synes anpassad till rollen som

kontrollorgan.

Enligt regeringens bedömning förefaller det mycket troligt att

jävskraven på de personer som får besluta i ECBS-relaterade frågor

kommer att ställas mycket högt. Tolkningen av vad som är för uppdraget

olämpliga befattningar kommer förmodligen att omfatta inte bara

politiska uppdrag, utan också varje form av kommersiellt uppdrag eller

anställning. I praktiken blir kraven desamma som de som ställs på

riksbankschefen. EMI ger inte någon klar tolkning av jävskravet utan

hänvisar till att en sådan tolkning skall göras av EG-domstolen.

Arbetsgruppen anför i departementspromemorian att med hänsyn till

bl.a. de stränga jävsregler som kommer att gälla finns det anledning att

överväga en annan modell för Riksbankens ledning än den som råder för

närvarande.

En lösning vore att avskaffa fullmäktige och inrätta en direktion med

heltidsanställda ledamöter som övertar både fullmäktiges och

riksbankschefens nuvarande befogenheter. En annan lösning vore att

behålla riksbanksfullmäktige med dess nuvarande tillsättningsförfarande

och begränsa dess uppgifter. Denna lösning har man valt i Finland. Det är

också den lösning som föreslås i departementspromemorian.

Regeringen ser en stor fördel med att behålla fullmäktige med

nuvarande sammansättning eftersom det ger riksdagen som huvudman

för Riksbanken möjlighet till en bättre insyn och kontroll än vad som

skulle vara möjligt utan fullmäktige. Därmed kan också undvikas att de

som fattar penningpolitiska beslut har sådana uppdrag som kan medföra

intressekonflikter. Samtidigt ger det Riksbanken en starkare förankring i

samhället. Regeringen förordar därför denna lösning.

I avsnitten 7.7 och 7.8 redogörs närmare för vilka uppgifter som faller

på fullmäktige respektive direktionen. Den grundläggande principen är

således att direktionen skall besluta i alla ECBS-relaterade frågor medan

fullmäktige får en kontrollerande funktion. Hur informationsutbytet

mellan fullmäktige och direktionen närmare skall utformas för att

fullmäktige skall kunna fullgöra sin kontrollerande funktion bör vara en

intern organisationsfråga för Riksbanken. Den lämpar sig inte för

lagstiftning. I den mån fullmäktige får del av hemlig information gäller

sekretesslagens bestämmelser i tillämpliga delar för fullmäktiges

ledamöter.

Vilka frågor bör handläggas av riksdagen?

Regeringen har som allmän utgångspunkt, när den föreslår att olika

frågor skall avgöras av riksdagen, att i de flesta fall inte lämna förslag på

vilket organ inom riksdagen som bör ansvara för dessa frågor.

Regeringen vill ändå uttala att i de flesta fall torde det vara lämpligt att

de hänförs till finansutskottet.

Riksdagen som folkets främsta företrädare bör även fortsättningsvis

utse ledamöter och suppleanter till riksbanksfullmäktige.

Riksdagen bör också alltjämt handlägga frågor om fastställande av

Riksbankens resultaträkning och balansräkning. Beslut om disposition av

Riksbankens vinst bör liksom för närvarande fattas av riksdagen. Sedan

1989 års riksdagsbeslut fastställs vinstdispositionen på objektiva grunder.

Regeringen förutsätter att detta också skall gälla i framtiden. Det finns av

den anledningen inte heller något skäl att såsom EMI har föreslagit införa

en bestämmelse som säkerställer att riksdagen, när den fastställer

Riksbankens vinst, skall ta hänsyn till Riksbankens möjligheter att

fullgöra sina ECBS-relaterade uppgifter.

Riksdagen bör vidare hantera frågor om beviljande av ansvarsfrihet för

fullmäktiges verksamhet och för direktionen för förvaltningen av

Riksbanken. Ansvarsfrihet för ledamöterna bör kunna vägras endast om

det finns skäl att föra talan om ekonomiskt ansvar mot en ledamot eller

om ledamoten bör åtalas för brottsligt förfarande i samband med

uppdraget.

Fråga om beslut om åtal mot ledamot av fullmäktige bör liksom för

närvarande beslutas av finansutskottet (jfr 9 kap. 8 § riksdagsordningen).

Finansutskottet bör även besluta om åtal mot ledamot av direktionen.

Enligt regeringens mening bör Riksdagens revisorer såsom för

närvarande granska Riksbanken enligt lagen (1988:46) om revision av

riksdagsförvaltningen m.m. Att låta Riksdagens revisorer granska

Riksbanken kan vid en jämförelse med ECBS-stadgan dock ifrågasättas.

Enligt artikel 27 i ECBS-stadgan skall nationella centralbanker granskas

av oavhängiga externa revisorer som ECB-rådet godkänt. Denna

granskning bör emellertid inte hindra att riksdagen, i egenskap av

Riksbankens huvudman, också låter sina revisorer granska Riksbanken.

En redogörelse för granskningen bör tas in i en berättelse som bör

underställas riksdagen för att denna skall kunna pröva ansvarsfriheten för

direktionen och fullmäktige.

Slutligen skall riksdagen besluta om grunderna för ersättning till

fullmäktige.

7.7 Fullmäktige

Regeringens förslag: Fullmäktige skall bestå av elva ledamöter med

lika många suppleanter. Mandattiden skall vara fyra år. I fullmäktiges

uppgifter ingår bl.a. val och skiljande från anställning av

riksbankschef, vice riksbankschef och och övriga medlemmar av

direktionen. Fullmäktige skall till riksdagen lämna förslag till

disposition av Riksbankens vinst. Ordföranden och vice ordföranden i

fullmäktige samt ledamöterna i direktionen skall till riksdagen

skriftligen anmäla innehav av finansiella instrument och vissa andra

tillgångar samt skulder.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Fullmäktige i Sveriges riksbank tillstyrker förslagen rörande

fullmäktige. Vidare stödjer fullmäktige förslaget om att

anmälningsskyldigheten av värdepappersinnehav m.m. för ledamöter i

direktionen samt ordförande och vice ordförande i fullmäktige bör

utvidgas. Fullmäktige anser dock att förslaget i denna del bör bli föremål

för ytterligare överväganden.

Skälen för regeringens förslag

Fullmäktiges nya roll

Ansvaret för att besluta i penningpolitiska frågor och andra ECBS-

relaterade ärenden (se avsnitt 7.6) bör enligt regeringen inte ligga på

fullmäktige. En lösning som valts för Finlands bank är att i lag positivt

ange vilka ärenden som handläggs av fullmäktige och besluta att övriga

ärenden skall handläggas av den operativa riksbanksledningen

(direktionen). Detta överensstämmer också med den nuvarande

konstruktionen i den svenska riksbankslagen. Enligt regeringens

uppfattning är detta en modell som bör behållas.

Fullmäktiges roll är att utgöra Riksbankens förankring i samhället. Det

framstår därför som självklart att fullmäktige bör kunna väljas såväl

inom som utom riksdagens krets. Till fullmäktige bör väljas personer

med en bred erfarenhet av samhällsfrågor och av samhällsekonomi.

Antalet av riksdagen valda fullmäktige är för närvarande sju med lika

många suppleanter. Erfarenheten har enligt arbetsgruppen visat att sju

fullmäktige inte möjliggör en bred representation av de i riksdagen

företrädda partierna. Arbetsgruppen föreslår därför att antalet fullmäktige

ökas till elva med lika många suppleanter. Regeringen ställer sig bakom

detta förslag. Det bör överlämnas åt fullmäktige att inom sig välja

ordförande och en vice ordförande.

Även om fullmäktige med den föreslagna institutionella lösningen inte

ansvarar för penningpolitiska beslut kommer fullmäktige att ges en

betydande insyn i direktionens penningpolitiska beslutsfattande. Det kan

därför vara olämpligt att som ledamöter i fullmäktige välja personer med

ledningsansvar inom större företag eller institutioner som direkt påverkas

av Riksbankens politik. De nuvarande jävsreglerna i 33 § riksbankslagen

bör därför utvidgas till att omfatta inte bara medlemskap i styrelse för

kreditinstitut utan också i andra institut under Finansinspektionens

tillsyn. Jävet bör också omfatta andra för uppdraget olämpliga

befattningar.

För att klart markera skillnaden mellan fullmäktige och direktion bör

riksbankschefen inte längre vara fullmäktig och vice riksbankscheferna

inte längre suppleanter i fullmäktige utan endast föredragande i

fullmäktige.

Vad gäller mandatperiodens längd så bör den liksom för närvarande

sammanfalla med riksdagens så att samtliga fullmäktige väljs för en

fyraårsperiod av den nyvalda riksdagen.

För närvarande regleras i riksbankslagen hur ofta fullmäktige skall

sammanträda. Det finns enligt regeringens mening ingen anledning att i

lag bestämma sammanträdesfrekvensen i fullmäktige. Det bör lämpligen

överlämnas åt fullmäktige själva att avgöra den frågan.

Riksbanksfullmäktige bör vara beslutföra när minst åtta av ledamöterna

är närvarande. Beslut i fullmäktige bör fattas med enkel majoritet av de

närvarande ledamöterna utom beslut om skiljande från anställningen av

direktionsledamot som bör kräva att åtta av fullmäktiges ledamöter

stödjer beslutet.

Hur ledamöter av direktionen utses och skiljs från sin anställning

Fullmäktige bör enligt regeringens mening ha som främsta uppgift att

utse riksbankschef, vice riksbankschef och övriga medlemmar av

direktionen. Fullmäktige bör även besluta om lön och andra

anställningsförmåner för medlemmarna i direktionen.

I och med att fullmäktige utser direktionen är det en lämplig ordning

att fullmäktige också beslutar om skiljande av direktionsmedlem från

hans anställning. Under vilka omständigheter en direktionsmedlem får

skiljas från sin anställning behandlas under avsnitt 7.8.

Budget, vinsdisposition och förvaltningsberättelse

I och med att förvaltningen av Riksbanken övergår från fullmäktige till

direktionen bör även ansvaret för att fastställa Riksbankens budget

överflyttas från fullmäktige till direktionen. Budgeten bör liksom för

närvarande överlämnas för kännedom till riksdagen och Riksdagens

revisorer. Dessutom bör den överlämnas för kännedom till fullmäktige.

Genom att ansvaret för att fastställa Riksbankens budget skall åvila

direktionen är det också lämpligt att direktionen beslutar om förslag till

riksdagen avseende Riksbankens resultaträkning och balansräkning.

Direktionen skall dessutom årligen till riksdagen lämna en redogörelse

för Riksbankens verksamhet (förvaltningsberättelse) samt redogöra för

valuta- och penningpolitiken och för hur Riksbanken har främjat ett

säkert och effektivt betalningsväsende.

Emellertid är det rimligt att fullmäktige i sin kontrollerande funktion

alltjämt lämnar förslag till riksdagen och Riksdagens revisorer

beträffande disposition av Riksbankens vinst.

Framställningar till riksdagen och remissyttranden

Utgångspunkten för regeringens förslag är att fullmäktige och

direktionen skall ansvara för sina respektive ansvarsområden. Med den

ståndpunkten är det rimligt att både direktionen och fullmäktige ges

möjlighet att göra framställningar och svara på remisser inom sina

respektive områden.

För närvarande kan fullmäktige göra framställningar till både

riksdagen och regeringen. Denna möjlighet bör finnas kvar och även avse

direktionen. När framställning görs till riksdagen initierar det ett ärende

med sedvanlig riksdagsbehandling som följd. När det gäller

framställningar till regeringen har det hittills förekommit i mycket

begränsad omfattning, varför det kan ifrågasättas om det finns anledning

att låta bestämmelsen i den delen vara kvar. Emellertid ges Riksbanken

genom den föreslagna nya lagen om valutapolitik möjlighet att hemställa

att regeringen skall fatta beslut om växelkurssystem. Det föreligger

därför goda skäl att låta denna del av bestämmelsen kvarstå oförändrad.

Administrativa frågor

Utöver ovannämnda frågor har fullmäktige idag beslutanderätt avseende

vissa administrativa frågor. De frågor som avses är i huvudsak

arbetsordning, att bestämma Riksbankens organisation och tillsätta vissa

tjänster. Dessutom tillkommer ledningsansvaret för Riksbankens

internrevision, revisionsavdelningen.

När det gäller arbetsordningen för Riksbanken och andra viktigare

frågor om Riksbankens organisation och arbetsformer kan man hävda att

direktionen självständigt skall kunna besluta hur den vill att bankens

arbete skall organiseras. Å andra sidan kan man anse att i fullmäktiges

roll som kontrollorgan också ligger att på förslag av direktionen

godkänna huvuddragen i bankens organisation, inklusive de övergripande

regler som fastställs i arbetsordningen. Den senare lösningen kan

knappast påverka direktionens självständighet i ECBS-relaterade frågor.

Ingendera lösning torde vara oförenlig med praxis inom statliga

myndigheter. Vid en sammanvägning av fördelar och nackdelar med

dessa lösningar har regeringen, i likhet med arbetsgruppen, stannat för att

förorda att fullmäktige bör ha kvar ett övergripande ansvar för

Riksbankens organisation. Detta tillgodoses genom att fullmäktige

beslutar om arbetsordning.

Däremot finns det starka skäl för att direktionen bör få bestämma om

organisationen mer i detalj och vilka personer som bör anställas i ledande

funktioner. Regeringen anser därför att direktionen bör besluta om

närmare föreskrifter som behövs för arbetet inom banken samt tillsätta

vissa högre tjänster, ävensom vilka i banken som skall anmäla

värdepappersinnehav enligt 38 § andra stycket riksbankslagen.

Med hänsyn till fullmäktiges funktion som kontrollorgan skulle det

kunna vara lämpligt att ledningen för internrevisionen kvarligger hos

fullmäktige. Det kan i och för sig hävdas att internrevisionen är ett viktigt

instrument i den operativa ledningens händer. Regeringen har ändå

stannat för att förorda att ansvaret för internrevisionen bör ligga på

fullmäktige, såsom bankens kontrollorgan.

På samma sätt som gäller för Riksdagens revisorer får internrevisionen

inte pröva de beslut som avser ECBS-relaterade frågor.

Anmälan av värdepapper m.m.

Ledamöter i fullmäktige och sådan personal och uppdragstagare hos

Riksbanken som Riksbanken bestämmer skall enligt 38 § andra stycket

riksbankslagen anmäla sitt innehav och ändring i innehavet av finansiella

instrument till Riksbanken. Denna anmälningsskyldighet tillkom i

samband med att insiderlagen (1990:1342) infördes. Syftet med

anmälningsskyldigheten är primärt att kontrollera att handelsförbudet i

insiderlagen efterlevs men också att förtroendet för dessa funktionärer

och Riksbanken därigenom kan stärkas. Enligt nuvarande ordning i

Riksbanken görs anmälan till chefsjuristen. Anmälningarna granskas

också av de båda vice riksbankscheferna.

Med tanke på den ställning Riksbanken och direktionen med denna

reform kommer att få, är det av betydelse att det finns ett stort förtroende

för ledamöterna i direktionen samt för ordföranden och vice ordföranden

i fullmäktige. Det finns därför anledning överväga om det är lämpligt att

dessa personer endast skall anmäla sina innehav internt i Riksbanken.

Regeringen anser att förtroendeskäl talar för en annan form för anmälan.

Anmälningsskyldigheten enligt nuvarande bestämmelser omfattar

finansiella instrument varmed avses olika typer av värdepapper m.m.

som är avsedda för handel på värdepappersmarknaden. Delägarrätter och

fordringsrätter av typ enkla skuldebrev omfattas däremot inte av

anmälningsskyldighet. Detta synes i sammanhanget vara en begränsning

som inte är önskvärd. Villkoren för en vanlig kredit påverkas direkt av de

beslut som i framtiden kommer att fattas av direktionen. Således finns

det skäl att utöka anmälningsskyldigheten till att omfatta även andra

tillgångar och att också gälla större skulder.

Den registrering som nu gäller för riksdagsledamöter enligt lagen

(1996:810) om registrering av riksdagsledamöters åtaganden och

ekonomiska intressen är en ordning som bättre motsvarar de krav som

bör ställas. Ändamålet med denna registrering är att ge en samlad

information om riksdagsledamöters åtaganden och ekonomiska intressen

i den omfattning som är motiverad av ett befogat allmänt intresse. Syftet

med anmälningsskyldigheten för nu aktuella personer är i stort sett

detsamma. Det finns emellertid anledning att modifiera denna ordning

något när det gäller Riksbanken.

Regeringen förordar därför att anmälningsskyldigheten bör anordnas

enligt följande. Till en början bör den idag gällande skyldigheten att

anmäla innehav av finansiella instrument behållas. Anmälan bör

emellertid ske till annan än Riksbanken. Den nu föreslagna anmälan bör

vara obligatorisk och registreras på lämpligt sätt. Anmälda uppgifter bör

vara offentliga. Anmälan bör omfatta tillgångar och skulder samt andra

ekonomiska intressen som kan påverka förtroendet för Riksbanken.

Vid sidan av anmälan av innehav av finansiella instrument saknas det

emellertid skäl att kräva att samtliga tillgångar och skulder skall

specificeras i detalj eftersom en sådan skyldighet sträcker sig längre än

vad som behövs för att syftet med anmälan skall anses vara uppfyllt. En

sådan lösning är också motiverad av hänsyn till den personliga

integriteten. Således bör det vara tillfyllest att skyldigheten att anmäla

föreligger endast när samtliga angivna tillgångar respektive skulder

tillsammans överstiger ett visst belopp. Regeringen har stannat för att

sammanlagda tillgångar respektive skulder som överstiger 500 000

kronor bör anmälas. Bl.a. av förenklingsskäl bör mindre förändringar

över detta belopp inte anmälas. Anmälningar bör därför krävas endast när

det belopp som överstiger 500 000 kronor förändras med mer än 100 000

kronor. Nu nämnda begränsningar gäller inte för innehav av finansiella

instrument. Detta överensstämmer med vad som gäller för närvarande.

Anmälan enligt den föreslagna ordningen bör enligt regeringen ske till

riksdagen som är Riksbankens huvudman. Riksdagsledamöter anmäler

sina uppgifter till riksdagens kammarkansli. Ett annat alternativ skulle

kunna vara att anmälan görs till finansutskottet som närmast ansvarig för

Riksbanken. Ett tredje alternativ kan vara Riksdagens revisorer som

svarar för revisionen av Riksbanken. Regeringen ser emellertid ingen

anledning att i lag närmare ange vilket riksdagsorgan som skall ta emot

anmälan, utan detta torde vara en fråga som riksdagen själv kan lösa.

Riksbanksfullmäktige ifrågasätter om bestämmelsens utformning vad

avser skulder och andra tillgångar än finansiella instrument uppfyller de

syften som anges i motiven och anser vidare att förslaget kräver

ytterligare överväganden i syfte att undvika ett i administrativt hänseende

tungrott rapporteringssystem. Mot detta kan invändas att förslaget

anvisar ett förenklat anmälningsförfarande av vissa ekonomiska

omständigheter som preciseras i lag. Endast en mycket begränsad krets

personer omfattas av anmälningsskyldigheten och de omständigheter

som skall anmälas är uteslutande sådana där det finns ett berättigat

intresse av att de offentliggörs. Anmälningsskyldigheten kan därför inte

anses vara orimligt betungande för de anmälningsskyldiga.

Inte heller för riksdagen kan det förutses att förslaget kommer att bli

administrativt betungande. Det troliga är att anmälningarna kommer att

tas emot av riksdagens kammarkansli, som för närvarande har hand om

de frivilliga anmälningar som lämnas av riksdagsledamöter. Kansliet har

redan väl utvecklade rutiner för sådana anmälningar. För

riksdagsledamöterna förs dels ett databaserat register avseende

anmälningarna, dels ett individuellt aktsystem. Det förslag som nu

lämnas innebär att riksdagen kommer att ha ett aktsystem som, utöver

anmälningar från riksdagens ledamöter, kommer att omfatta ytterligare

åtta personer. Någon möjlighet att inrätta ett ADB-baserat register,

motsvarande det som finns för anmälningar från riksdagsledamöterna,

föreslås således inte. Den anmälningsskyldighet som nu föreslås torde

därför inte heller leda till något beaktansvärt merarbete för riksdagen.

7.8 Direktionen

Regeringens förslag: Direktionen skall bestå av sex ledamöter med

en mandattid på sex år.

Fullmäktige får skilja en ledamot av direktionen från hans

anställning endast om han inte längre uppfyller de krav som ställs för

att han skall kunna fullgöra sina uppgifter eller om han gjort sig

skyldig till allvarlig försummelse. Riksbankschefen får föra talan mot

ett sådant beslut vid EG-domstolen. Övriga direktionsledamöter får

väcka talan vid Arbetsdomstolen.

Under ett år efter det att en ledamot av direktionen har avslutat sin

anställning får han inte utan fullmäktiges medgivande inneha vissa

uppdrag eller befattningar. För politiska uppdrag gäller inte

karensperioden.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens, utom såvitt

avser direktionsledamöternas rätt att föra talan mot fullmäktiges beslut

att skilja dem från deras anställning. I promemorians förslag skall

direktionsledamöter, utom riksbankschefen, föra talan vid Stockholms

tingsrätt.

Fullmäktige i Sveriges riksbank har inte någon invändning mot

förslagen rörande direktionen utom såvitt gäller bestämmelserna om

karensperiod för ledamot av direktionen som lämnar sin tjänst.

Arbetsdomstolen har inte något att erinra mot att prövningen av

riksbanksfullmäktiges beslut att skilja en ledamot av direktionen från

anställning skall ske vid domstolen som första och enda instans.

Stockholms tingsrätt har i sitt remissyttrande ifrågasatt förslaget om

rätt för en ledamot av direktionen att överklaga ett beslut om skiljande

från tjänsten vid Stockholms tingsrätt.

Skälen för regeringens förslag

Direktionens roll

Idag är det riksbankschefen som ensam avgör ärenden som inte beslutas

av fullmäktige. Detta kan vara naturligt i en situation där alla viktigare

beslut fattas av fullmäktige. I en situation där fullmäktiges roll starkt

begränsas och ansvaret för penningpolitiken och övriga ECBS-relaterade

frågor (se avsnitt 7.6 för en definition) överförs till direktionen förefaller

det lämpligt att införa en mera kollegial beslutsordning där

riksbankschefen är primus inter pares (ordförande). En sådan ordning

tillämpas bl.a. av Finlands Bank och Deutsche Bundesbank och kommer

att gälla i ECB.

Regeringen har ovan föreslagit vilka ärenden som bör avgöras av

fullmäktige. Övriga ärenden inom Riksbanken bör beslutas av

direktionen. Det bör emellertid av praktiska skäl finnas en möjlighet för

direktionen att lämna över beslutanderätt i enskilda ärenden eller

grupper av ärenden till enskilda befattningshavare i banken. Rätten att

delegera bör uttryckligen framgå av lag.

Antal ledamöter

En fråga är hur stor direktionen bör vara. Det kan diskuteras om en

direktion bestående av en riksbankschef och två vice riksbankschefer

skall anses vara tillfyllest. Mot bakgrund av att direktionen skall förvalta

Riksbanken och ansvara för merparten av de arbetsuppgifter som tidigare

åvilade fullmäktige har arbetsgruppen funnit anledning att överväga en

direktion som består av fler ledamöter.

I syfte att ge direktionen erforderlig kompetens utan att göra den

onödigt stor förordar arbetsgruppen att direktionen bör bestå av sex

ledamöter. Regeringen finner denna storlek på direktionen lämplig. Den

närmare arbetsfördelningen mellan ledamöterna bör bestämmas av

direktionen mot bakgrund av ledamöternas kunskap och erfarenhet.

En av ledamöterna i direktionen skall vara ordförande och tillika

riksbankschef. Härutöver skall fullmäktige besluta att minst en av de

övriga ledamöterna skall vara vice ordförande, tillika vice riksbankschef.

Skulle två eller flera vice ordförande/vice riksbankschefer utses

bestämmer fullmäktige i vilken ordning de inträder vid förfall för

ordföranden/riksbankschefen.

Det måste anses olämpligt att genom snäva kriterier begränsa

fullmäktiges fria val av direktionen. Regeringen lämnar därför inga

förslag om särskilda kriterier för ledamöterna i direktionen, inte heller för

riksbankschefen, men utgår ifrån att fullmäktige vid sina val beaktar att

lämplig kompetens finns företrädd i direktionen.

Mandatperioder för direktionsledamöter

Mandatperioden för riksbankschefen är för närvarande fem år, vilket

tillgodoser fördragets krav på minsta mandatperiod. Även vice

riksbankscheferna har en mandatperiod på fem år. Med en direktion på

sex ledamöter bör av praktiska skäl mandatperioden förlängas till sex år.

I syfte att erhålla kontinuitet i direktionen bör direktionen förnyas

successivt och med regelbundna mellanrum. Det kan därför vara lämpligt

att en ledamot av direktionen väljs varje år. Vid första valtillfället skulle

fullmäktige fastställa vilka av dessa som skall väljas för ett, två, tre, fyra,

fem och sex år. EMI har pekat på att ett liknande system finns i artikel 50

i ECBS-stadgan. I artikeln anges bestämmelser som skall tillämpas när

ECB:s direktion upprättas. Vid det första valet av ledamöter frångås

huvudregeln om åtta års mandattid och vice ordföranden utses för fyra år

och de övriga ledamöterna för tider mellan fem och åtta år. De föreslagna

saxade valen kan således accepteras av EMI i en övergångsbestämmelse.

I lagrådsremissen föreslogs att för det fall en ledamot avgår i förtid

skall fullmäktige utse en ny ledamot för den återstående tiden av

mandatperioden. Lagrådet har föreslagit att riksbankschefen skall

undantas från denna bestämmelse. Förändringen är en anpassning till

ECBS-stadgan där det anges att en centralbankschef skall ha en

mandatperiod om minst fem år. Även EMI har pekat på denna

bestämmelse och erinrat om att dess tolkning av stadgan innebär att alla i

direktionen skall ha samma längd på mandattiden. Bestämmelsen strider

således enligt EMI mot stadgan.

Utgångspunkten för regeringens förslag i lagrådsremissen var att effek-

ten av de ursprungliga saxade valen skulle bibehållas. Att tillmötesgå

Lagrådets förslag innebär att åtminstone riksbankschefen alltid skall ha

minst fem års mandattid. Emellertid strider bestämmelsen då alltjämt mot

stadgan enligt EMI:s bedömning. Dessutom innebär redan den av

Lagrådet föreslagna förändringen att effekten av de saxade valen

förloras. Med hänsyn härtill finner regeringen att det saknas skäl att

införa en bestämmelse om att en direktionsledamot som avgår i förtid

skall ersättas av en ny ledamot för den återstående mandatperioden. Det

torde för övrigt i normala fall inte bli aktuellt att ersätta en ledamot före

utgången av dennes mandatperiod. Åtminstone är det mycket osannolikt

att den ursprungliga saxningen av mandatperioderna kommer att störas i

någon nämnvärd omfattning.

Arbetsgruppen övervägde om man borde begränsa möjligheten till

omval men fann inte några vägande skäl för en sådan ordning. Inte heller

regeringen anser att det finns några skäl för en sådan ordning.

Möjligheten till omval innebär självfallet ingen garanti för omval utan

fullmäktige skall vid varje valtillfälle fritt pröva om omval skall ske.

Jävsfrågor

De stränga jävsregler som gäller för riksbankschefen gäller även för

övriga medlemmar i det organ som fattar beslut i ECBS-relaterade

frågor. Dessa jävsregler innebär att möjligheten att ha sidouppdrag är

mycket begränsade. Detta talar starkt för att medlemskap i direktionen

bör utgöra en heltidsanställning.

Ledamöter i direktionen bör emellertid kunna inneha uppdrag som så

att säga följer av anställningen i direktionen, t.ex. inom ECBS, IMF, G10

och BIS. Härutöver bör ledamöter kunna ha andra uppdrag som inte

innebär att intressekonflikt uppstår, t.ex. uppdrag inom undervisning eller

ideell, icke politisk verksamhet. Sådana uppdrag som inte följer direkt av

anställningen bör ledamot anmäla till fullmäktige.

Karensperiod

Ledamöter i direktionen får genom sin ställning kunskap i frågor som är

av utomordentlig stor betydelse för vissa verksamheter i framför allt det

privata näringslivet, t.ex. banksektorn. När en ledamot lämnar sin

anställning besitter han en kunskap som, om den utnyttjas, skulle kunna

vara till skada för Riksbanken. Arbetsgruppen har därför funnit det

lämpligt att i likhet med vad som gäller i vissa andra länder, t.ex.

Frankrike, införa en bestämmelse om att ledamot av direktionen inte får

påbörja ett uppdrag eller befattning under en viss tidsperiod efter

avslutad tjänstgöring i Riksbanken. Även om den direkta kunskapen om

Riksbankens penningpolitiska intentioner förhållandevis snabbt blir

inaktuell, kan det uppfattas som allmänt stötande om en ledamot av

Riksbankens direktion omgående kan övergå till en ledande befattning i

annan verksamhet.

Riksbanksfullmäktige har i sitt remissyttrande anfört att det bör

övervägas om inte bestämmelsen i 1 kap. 6 § sekretesslagen, om förbud

att röja eller utnyttja sekretessbelagd uppgift om vilken känndom fåtts

genom anställning eller uppdrag hos myndighet, kan anses tillräcklig.

Om förslaget vidhålls anser fullmäktige att det i lagen bör öppnas en

möjlighet för fullmäktige att besluta om en karensperiod som är

väsentligt kortare än ett år.

Regeringen instämmer i de av arbetsgruppen anförda skälen för att

införa en karensperiod. Sekretesslagens bestämmelser kan inte anses

tillräckliga för att upprätthålla det förtroende hos allmänheten som krävs.

Regeringen föreslår därför, liksom arbetsgruppen, att ledamöter i

direktionen under en tid av högst ett år bör avstå från att inneha uppdrag

eller anställning där kunskaper kan missbrukas. För att undvika en alltför

stel bestämmelse bör fullmäktige dock kunna förkorta denna tid. Det är

inte lämpligt att i lag reglera hur mycket tiden skall kunna förkortas utan

det måste avgöras från fall till fall. Regeringen anser att fullmäktige

mycket väl, med beaktande av framför allt arten av det nya uppdraget,

bör kunna avgöra frågan om hur lång karensperioden bör vara för att inte

riskera att kunskaper från tiden som direktionsledamot skall kunna

missbrukas. Politiska uppdrag som riksdagsledamot, statsråd eller

anställd centralt i ett politiskt parti är av sådan art att de bör undantas från

karensperioden. Detta bör även gälla anställning i Regeringskansliet.

Direktionens sammanträden och delegering

Hur ofta direktionen bör sammanträda kan lämpligen överlämnas till

direktionen att avgöra. Direktionen bör vara beslutför när minst hälften

av ledamöterna är närvarande. Vid sammanträdena bör protokoll föras.

Direktionen kan utöver vad som framgår av den av fullmäktige

beslutade arbetsordningen besluta att vissa ärenden eller typer av

ärenden får beslutas i annan ordning, t.ex. av riksbankschefen eller annan

befattningshavare.

Om Sverige skulle komma att delta i valutaunionen övergår emellertid

beslutanderätten i ECBS-relaterade frågor till ECB där riksbankschefen

kommer att ingå som en av ledamöterna i det beslutande organet.

Direktionens uppgift blir då att förvalta Riksbanken inom ramen för den

av ECB beslutade politiken.

Hur en direktionsledamot skiljs från sin anställning

Ett beslut att skilja en direktionsledamot från hans anställning måste

enligt EG-fördraget vara möjligt att överklaga. Lagrådet har emellertid

pekat på att det remitterade lagförslaget innebär att även riksdagens

beslut att vägra en direktionsledamot ansvarsfrihet kan komma att

överklagas. En sådan ordning ter sig enligt Lagrådet i hög grad

främmande. På Lagrådets inrådan föreslår regeringen därför istället att

riksdagens beslut att vägra ansvarsfrihet får verkan endast i fråga om

fullmäktige. Om riksdagen vägrar en direktionsledamot ansvarsfrihet blir

det fullmäktiges sak att skilja honom från hans anställning. Detta beslut

kan överklagas enligt den nedan angivna ordningen. Den nu föreslagna

lösningen blir också logisk i och med att fullmäktige, som utser

ledmöterna i direktionen, också skiljer dem från deras anställning.

Således krävs, för att kunna skilja en direktionsledamot från hans

anställning på den grunden att han vägras ansvarsfrihet, beslut av såväl

riksdagen som fullmäktige. Denna ordning får ses som ett uttryck för

vikten av ett sådant beslut.

Fullmäktige bör kunna skilja en ledamot av direktionen från hans

anställning endast i enlighet med de kriterier som anges i ECBS-stadgan,

dvs. om han inte längre uppfyller de krav som ställs för att han skall

kunna fullgöra sina uppgifter eller om han gjort sig skyldig till allvarlig

försummelse. I begreppet allvarlig försummelse som kan leda till

skiljande från anställningen får inte tolkas in förandet av en för

fullmäktige otillfredsställande penning- och valutapolitik eftersom detta

skulle strida mot kravet på en självständig centralbank. EMI har anfört att

kriterierna för att vägra en ledamot ansvarsfrihet inte står i

överensstämmelse med stadgans bestämmelser om när en ledamot av

centralbankens beslutande organ får skiljas från sin anställning.

Regeringen delar inte denna bedömning. De kriterier som gäller för att

vägra en fullmäktigeledamot och en direktionsledamot ansvarsfrihet

enligt den föreslagna 49 § riksbankslagen ryms, såsom Lagrådet påpekat,

under de förhållanden som enligt stadgan kan föranleda att en ledamot

skiljs från sin anställning.

Enligt artikel 14 i ECBS-stadgan kan ett beslut om att skilja

riksbankschefen från hans anställning överklagas till EG-domstolen.

Enligt EMI:s konvergensrapport i november 1996 bör ett liknande skydd

gälla för samtliga penningpolitiska beslutsfattare, dvs. övriga medlemmar

i direktionen. Möjligheten att överklaga till EG-domstolen är enligt

stadgan emellertid förbehållen centralbankschefen. Ett skydd mot att

övriga direktionsledamöter skiljs från sin anställning på ett otillbörligt

sätt bör därför åstadkommas genom en möjlighet att väcka talan vid

svensk domstol. I departementspromemorian föreslås att ett sådant

ärende skall handläggas vid Stockholms tingsrätt.

Stockholms tingsrätt har i sitt remissyttrande ifrågasatt valet av

domstol. Arbetsdomstolen har i yttrande anfört att den inte har något att

erinra mot att vara första och sista instans vid en sådan prövning.

Arbetsdomstolen är den domstol som har störst erfarenhet av den typ

av ärenden som här är aktuella. Arbetsdomstolen kan dessutom i dessa

ärenden enligt artikel 177 i EG-fördraget inhämta EG-domstolens

förhandsavgörande. Regeringen anser därför att det är lämpligare att

talan väcks vid Arbetsdomstolen, som bör utgöra första och sista instans.

På samma sätt som för riksbankschefens talan vid EG-domstolen bör

talan avseende övriga ledamöter väckas inom två månader från det att

beslutet delgavs den ledamot som skiljts från sin anställning.

Ett beslut att skilja en ledamot av direktionen från dennes anställning

vare sig det gäller riksbankschefen eller annan ledamot, är ett

utomordentligt allvarligt beslut. Om detta sker på grund av allvarlig

försummelse eller brottslighet bör handlingen vara klart belagd. Detta

kan emellertid kräva viss utredningstid. Samtidigt kan det i vissa

situationer också vara direkt olämpligt att vederbörande fortsätter sin

anställning under utredningstiden. Ett sätt att tillgodose detta skulle

kunna vara att införa möjlighet att stänga av en ledamot i denna situation.

Emellertid har regeringen inte funnit några skäl för en sådan formell

ordning. Det torde istället vara tillfyllest att om en sådan ovanlig

situation uppstår låta vederbörande under utredningstiden fortsätta sin

anställning men med andra arbetsuppgifter.

7.9 Instruktionsförbudet

Regeringens förslag: Förbudet för myndigheter att bestämma hur

Riksbanken skall besluta i frågor som rör penningpolitiken tas in i

regeringsformen. En motsvarande bestämmelse om att ledamot av

direktionen inte får söka eller ta emot instruktioner när han fullgör

penningpolitiska uppgifter tas in i riksbankslagen. Riksbankens beslut

om centralkurser och bandbredd skall också omfattas av

instruktionsförbudet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Fullmäktige i Sveriges riksbank tillstyrker förslagen.

Riksbanksutredningens och rättschefspromemorians förslag

överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Remissinstanserna tillstyrkte förslaget med undantag för Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet som påpekade att EG-rätten

har direkt effekt och företräde framför nationella regler varför anpassning

av svensk lag inte är nödvändig och Hovrätten över Skåne och Blekinge

som erinrade om att det i 11 kap. 7 § regeringsformen redan finns ett

generellt förbud för myndighet (inklusive regeringen), riksdag och

kommuns beslutande organ att i särskilt fall bestämma hur

förvaltningsmyndighet i ett visst ärende t.ex. skall tillämpa lag. Hovrätten

påpekade att Riksbanken är en förvaltningsmyndighet och dess

handlande på penning- och valutapolitikens område förutsätts vara styrd

av lag. Förslaget till instruktionsförbud förefaller därför, enligt hovrätten,

överflödigt.

Skälen för regeringens förslag: Av artikel 107 i EG-fördraget följer

att Riksbanken ej får begära eller ta emot instruktioner från regeringen

eller annat organ. Den aktuella artikeln har följande lydelse.

"Då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och

skyldigheter som har tilldelats dem genom detta fördrag och ECBS-

stadgan skall varken ECB eller någon nationell centralbank eller någon

medlem av deras beslutande organ begära eller ta emot instruktioner

från gemenskapsinstitutioner eller gemenskapsorgan, från

medlemsstaternas regeringar eller från något annat organ.

Gemenskapsinstitutionerna, gemenskapsorganen och medlemsstaternas

regeringar förbinder sig att respektera denna princip och att inte söka

påverka medlemmarna av ECB:s eller de nationella centralbankernas

beslutande organ när de fullgör sina uppgifter."

I nuvarande lagstiftning om Riksbanken saknas ett sådant uttryckligt

instruktionsförbud. Det kan i och för sig diskuteras om ett uttryckligt

förbud i lag är nödvändigt. Samtidigt kan konstateras att enligt uttalanden

i förarbeten till nu gällande lagstiftning synes det vara möjligt att påverka

Riksbankens kredit- och penningpolitik (prop. 1973:90 s. 354).

Arbetsgruppen anser att det i lag för tydlighets skull bör införas ett

uttryckligt instruktionsförbud. Regeringen instämmer i denna

bedömning.

I Sverige är de formella möjligheterna för regeringen att påverka

Riksbanken begränsade eftersom Riksbanken är en myndighet under

riksdagen. Enligt 42 § riksbankslagen finns det emellertid inför beslut av

större penningpolitisk vikt föreskrivet ett samrådsförfarande med ett av

regeringen utsett statsråd. Samrådsförfarandet diskuteras närmare under

avsnitt 7.10.

Vad omfattar instruktionsförbudet?

Det kan på goda grunder antas att EG-fördragets bestämmelse om

instruktionsförbud inte skall tolkas så att det exkluderar en dialog om den

ekonomiska politiken mellan regeringen, riksdagen och Riksbanken eller

mellan Riksbanken och andra externa organ eller personer. Istället syftar

bestämmelsen till att ge de penningpolitiska beslutsfattarna en sådan

integritet att de självständigt och utan påtryckningar utifrån kan fatta

penningpolitiska beslut.

Instruktionsförbudet omfattar alla penningpolitiska beslut. Det

omfattar naturligtvis beslut om styrränteförändringar men också

preciseringar av det i lag angivna målet för penningpolitiken och det val

av penningpolitisk strategi som skall ske inom ramen för regeringens

beslut om växelkursregim. Det senare avser exempelvis valet mellan

direkt inflationsmål eller intermediärt mål (exempelvis

penningmängdsstyrning) för penningpolitiken. Även Riksbankens

beslutanderätt om centralkurser och bandbredd har stor betydelse för

Riksbankens möjlighet att uppfylla prisstabilitetsmålet och därmed för

penningpolitiken. Dessa beslut omfattas således också av

instruktionsförbudet. Även uppgifter utanför penningpolitikens område

som enligt fördraget tillkommer ECBS omfattas av förbudet, eftersom

Riksbanken kommer att vara en del av ECBS. Vilka dessa s.k. ECBS-

relaterade uppgifter är framgår i avsnitt 7.6.

Hur bör instruktionsförbudet regleras?

Instruktionsförbudet omfattar som nämnts ovan ett stort antal uppgifter

som fullgörs av Riksbanken, eller närmare bestämt direktionen.

Riksbanken är en myndighet under riksdagen och dess uppgifter framgår

av lag. Om riksdagen vill förändra Riksbankens uppgifter krävs det

således lagform.

Genom att det krävs lagform ges ECB möjlighet att framföra sina

synpunkter på om ett lagförslag kan innebära otillåtna instruktioner.

Detta har sin grund i att det åligger varje medlemsstat enligt artikel 105.4

i EG-fördraget att inhämta ECB:s synpunkter på förslag till rättsregler

inom ECB:s behörighetsområde.

I 11 kap. 2 och 7 §§ regeringsformen har domstolarna och förvalt-

ningsmyndigheterna tillförsäkrats ett skydd mot instruktioner från

riksdagen och myndigheter, däribland regeringen, när det gäller

rättstillämpning respektive myndighetsutövning mot enskild och

tillämpning av lag. Bestämmelserna påminner om vad fördraget

föreskriver beträffande instruktionsförbudet för de nationella

centralbankerna och syftar till att garantera oberoende i

rättstillämpningen. Ett liknande oberoende skall tillförsäkras Riksbanken

i fråga om Riksbankens utövande av penningpolitiken. En uttrycklig

bestämmelse som syftar till att garantera Riksbanken oberoende bör

därför på samma sätt införas i regeringsformen.

Lagrådet har anfört att riksdagen inte i enskilda fall får påverka

penningpolitiken. Detta skydd för Riksbankens självständighet bör enligt

Lagrådet komma till uttryck i regeringsformen, samtidigt som det görs

klart att riksdagen ändå kan ingripa genom lagstiftning. Regeringen anser

emellertid att det saknas anledning att i regeringsformen ta in ytterligare

bestämmelser, särskilt som lagstiftningsmakten ändå ligger i riksdagens

hand.

EG-fördragets instruktionsförbud riktar sig dock inte enbart till den

som lämnar instruktioner utan innebär också att medlemmar av

Riksbankens beslutande organ ifråga om penningpolitiken, enligt förslag

direktionen, inte får begära eller ta emot instruktioner. För det fall en

instruktion når en ledamot i direktionen i Riksbanken syftar denna

bestämmelse till att hindra att denne följer instruktionen. Bestämmelsen

skall också hindra ledamöterna från att aktivt söka instruktioner. Denna

del av instruktionsförbudet, som inte reglerar den inbördes

maktfördelningen mellan myndigheter, bör placeras i riksbankslagen där

övriga bestämmelser om direktionen och dess arbetsuppgifter finns

samlade. Om en ledamot av direktionen bryter mot instruktionsförbudet

bör det bedömas som en sådan allvarlig försummelse som utgör grund

för avsättning.

7.10 Öppenhet och insyn

Regeringens förslag: För att säkerställa insyn i och kontroll av

Riksbankens verksamhet på det penningpolitiska området skall

banken informera regeringen inför alla viktiga penningpolitiska

beslut. Vidare skall riks-banksfullmäktiges ordförande och vice

ordförande ha rätt att närvara vid direktionens sammanträden med

yttranderätt, men utan förslags- och rösträtt. Riksbanken skall därtill

minst två gånger om året lämna en rapport om den förda penning- och

valutapolitiken.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Fullmäktige i Sveriges riksbank har tillstyrkt förslagen. Beträffande

frågan om offentliggörande av direktionens protokoll anser fullmäktige

att ett frivilligt offentliggörande bör kunna ske inom ramen för den

nuvarande lagsitftningen och att frågan bör prövas på nytt när den nya

direktionen har funnit sin form.

Skälen för regeringens förslag

Behovet av öppenhet och insyn

En självständig centralbank kan inte agera i ett politiskt vakuum. Det är

viktigt att penningpolitiken har en demokratisk förankring. Eftersom

delegeringen av ansvaret för penningpolitiken till en självständig

Riksbank baseras på ett riksdagsbeslut har riksdagen möjlighet att

återkalla delegeringen av ansvaret för penningpolitiken. Utan kontroll

och utvärdering av verksamheten kan det uppstå situationer när riksdagen

skulle se som enda utväg att återkalla denna delegering. En förändring av

penningpolitikens institutionella ram kan skapa förväntningar om en

förändrad inriktning på penningpolitiken. Det är därför viktigt att ge

riksdagen möjlighet att kontrollera verksamheten inom ramen för den

institutionella utformningen, så att drastiska åtgärder kan undvikas.

Möjligheten för riksdagen att på ett meningsfullt sätt utvärdera

Riksbankens verksamhet förutsätter att ett tydligt mål fastställs för

penningpolitiken.

Det kan i och för sig hävdas att Riksbanken har en demokratisk

förankring när riksdagen fastställt ett mål för verksamheten och givit den

institutionella ramen för självständigheten. För att skapa garantier för att

Riksbanken följer det fastställda målet kan det finnas anledning att införa

sanktionsmöjligheter som kan vidtas utan att den institutionella ramen för

penningpolitiken förändras. Ytterst skulle en sanktion kunna innebära att

de ansvariga för utformningen av penningpolitiken avsätts om

Riksbanken avviker från det fastställda målet. För att en sådan prövning

skall kunna ske utan godtycke måste dock penningpolitikens effekter på

prisstabiliteten isoleras. De ansvariga för penningpolitiken bör inte kunna

ställas till svars för avvikelser som orsakats av störningar utanför dessas

kontroll. Vid tillämpad ekonomisk politik i allmänhet är det dock svårt

att ens i efterhand fastställa om ett visst beslut varit riktigt eller ej. Det

skulle därför kunna uppstå en risk för att allmänheten uppfattar en sådan

prövning som baserad på politiska intressen, varvid självständigheten

skulle kunna ifrågasättas med negativa effekter på trovärdigheten för

prisstablititetsmålet som följd. Det kan således vara problematiskt att

införliva starka sanktionsmöjligheter i en institutionell ram för en

självständig centralbank om inte kriterierna för prövningen fastställs

mycket klart.

EG-fördraget medför dessutom begränsningar för i vilken utsträckning

avsättning kan tillämpas. I princip är det endast möjligt att avsätta en

penningpolitisk beslutsfattare, om han eller hon inte längre uppfyller de

krav som ställs för att vederbörande skall kunna utföra sina uppgifter,

exempelvis längre tids sjukdom, eller gjort sig skyldig till brott eller

grovt åsidosatt sina uppgifter.

En kontroll och utvärdering av Riksbankens verksamhet kan dock

åstadkommas utan att den yttersta sanktionen avsättning behöver finnas

till hands. Regeringen föreslår i det följande ett antal åtgärder för att

säkerställa den offentliga insynen i Riksbankens verksamhet.

Information från Riksbanken till regeringen

Enligt nuvarande 42 § riksbankslagen skall Riksbanken samråda med det

statsråd som regeringen utser innan Riksbanken fattar beslut av större

penningpolitisk vikt. Syftet med den nuvarande samrådsbestämmelsen

får anses vara att se till att regeringen har insyn i, men också viss

möjlighet att påverka Riksbankens beslut i penningpolitiska frågor (se

betänkandet Riksbanken och Riksgäldskontoret, SOU 1986:22 s. 98).

Huvudregeln är att samråd skall ske och endast om synnerliga skäl

föreligger får Riksbanken avstå från samrådet. Även denna skrivning

syftar till att visa betydelsen av att samråd kommer till stånd.

Det kan som konstateras i avsnitt 7.9 på goda grunder antas att

instruktionsförbudet inte skall tolkas på sådant sätt att det exkluderar en

dialog mellan Riksbanken och exempelvis regeringen. Den avgörande

frågan är om ett nationellt organ har någon form av formell mekanism

som tillförsäkrar att dess uppfattning påverkar det slutliga beslutet. En

uttrycklig laglig skyldighet för en centralbank att samråda med ett

politiskt organ torde utgöra en sådan mekanism och skulle därmed vara

oförenlig med EG-fördraget och ECBS-stadgan. Den svenska

bestämmelsen om ett i princip obligatoriskt samråd mellan regeringen

och Riksbanken inför beslut av större penningpolitisk vikt torde därför

behöva justeras för att inte strida mot instruktionsförbudet i fördraget.

EMI har särskilt pekat på att en dialog mellan Riksbanken och regeringen

är acceptabel under vissa förutsättningar. Regeringen anser att den

föreslagna bestämmelsen i 42 § riksbankslagen tillgodoser EMI:s

önskemål.

Även om ett samråd inte kan äga rum så är det av stor vikt att

regeringen i så god tid som möjligt får kännedom om viktigare

penningpolitiska beslut. Det bör enligt regeringens mening därför inrättas

en formell ordning för informationsutbyte.

De alternativ som närmast står till buds och som behandlas i

departementspromemorian är att antingen förändra

samrådsbestämmelsen så att den anpassas till instruktionsförbudet eller

ge t.ex. finansminstern rätt att närvara vid direktionens sammanträden,

dock utan rösträtt. Närvarorätt för finansministern förekommer i bl.a.

Tyskland och Spanien. En liknande konstruktion finns också i artikel

109b i EG-fördraget som ger rådets ordförande och en ledamot av

kommissionen rätt att delta utan rösträtt i ECB-rådets sammanträden.

En sådan närvarorätt överensstämmer dock inte med svensk

författnings- och rättstradition, i synnerhet som Riksbanken är en

myndighet under riksdagen. Arbetsgruppen har därför ansett att det mest

lämpliga är att utgå från den nuvarande samrådsbestämmelsen och

anpassa den så att den inte står i strid med instruktionsförbudet.

Arbetsgruppen föreslår att Riksbanken skall informera regeringen inför

alla viktiga penningpolitiska beslut. Regeringen finner den av

arbetsgruppen föreslagna lösningen lämplig.

Riksbankens beslutanderätt vad gäller tillämpningen av valutapolitiken

inkluderar exempelvis beslut om centralkurs och bandbredd. Dessa beslut

har stor betydelse för penningpolitiken bl.a. för val av penningpolitisk

strategi, och bör därför också omfattas av kravet på informationsplikt.

Information bör, liksom tidigare, kunna ges under flexibla former, t.ex.

genom ett telefonsamtal med finansministern. Genom att det handlar om

ensidig information är Riksbanken inte skyldig att beakta regeringens

synpunkter. Genom denna konstruktion anpassas kontakterna mellan

regeringen och Riksbanken i frågor rörande penningpolitiska beslut till

instruktionsförbudet samtidigt som direktionens oberoende gentemot

regeringen säkerställs.

Närvarorätt för fullmäktige vid direktionens sammanträden

Regeringen anser att det är värdefullt att Riksbankens verksamhet präglas

av största möjliga öppenhet och insyn. Riksbanksfullmäktiges

ordförande och vice ordförande bör därför, i enlighet med vad som

föreslås i departementspromemorian, ges närvaro- och yttranderätt vid

direktionens sammanträden. De skall dock inte ha rätt att lämna förslag

eller att rösta. Syftet med förslaget är främst att ge fullmäktige möjlighet

att följa diskussionerna i direktionen och därigenom få ökad insyn i hur

penningpolitiken bedrivs. De jävsregler som föreslås för fullmäktige, se

avsnitt 7.7, torde vara tillfyllest för att undvika intressekonflikter.

Fullmäktigerepresentanter som är närvarande vid direktionssammanträde

kommer härutöver att omfattas av de sekretessregler som gäller för

direktionen. En särskild reglering av den sekretess som skall gälla för

fullmäktiges ordförande och vice ordförande kan enligt Lagrådet

avvaras. Regeringen delar denna bedömning. En närvarorätt utformad på

det sätt som nu föreslås torde vara förenlig med EG-fördraget.

Skriftliga rapporter och offentliga utfrågningar

Det bästa sättet att nå ökad öppenhet är naturligtvis att ha full insyn i

Riksbanken. Emellertid bedriver Riksbanken sådan verksamhet att full

insyn allvarligt skulle kunna skada Sveriges intressen och detta är därför

inte möjligt. Däremot kan Riksbanken åläggas att informera allmänheten

om sin verksamhet

Arbetsgruppen föreslår därför att en bestämmelse införs i

riksbankslagen om att direktionen minst två gånger om året skall lämna

en skriftlig redogörelse till riksdagen om penningpolitiken. På detta sätt

kan riksdagen, som Riksbankens huvudman, och allmänheten löpande

ges en insyn i den penningpolitiska verksamheten. Regeringen anser att

detta är en ändamålsenlig lösning på insynsfrågan.

Redogörelsen bör således vara offentlig för att kunna bli föremål för

diskussion i vidare kretsar och skulle kunna ha ett innehåll liknande det

som de nuvarande inflationsrapporterna har. Innehåll och utformning bör

emellertid inte regleras närmare. Behoven torde skifta över tiden.

Framför allt kan byte av penningpolitisk strategi innebära radikalt

annorlunda krav på innehåll jämfört med nuvarande utformning.

Det är viktigt att riksbanksledningen har möjlighet att regelbundet

informera såväl riksdagen som fullmäktige om den förda politiken.

Genom att Riksbanken är en myndighet under riksdagen är det naturligt

att en begäran av riksbankschefen att få informera riksdagen om

penningpolitiken också kommer att hörsammas. Riksbanksfullmäktige

anger i sitt remissvar att man delar denna uppfattning. Härutöver kan

finansutskottet, såsom redan sker i dag, kalla riksbankschefen eller någon

annan representant för ledningen till riksdagen för diskussion och

informationsutbyte. Sådan information kan ske i form av offentliga

utfrågningar (s.k. "hearings").

Dessa rapporter, informationsutbyten och utfrågningar bör kunna

utgöra en god grund för en offentlig debatt om Riksbankens verksamhet

och därmed bidra till en god insyn i hur Riksbanken bedriver

penningpolitiken.

Offentliggörande av direktionens protokoll

För att ytterligare öka insynen i Riksbankens verksamhet skulle

direktionens protokoll kunna offentliggöras viss tid efter sammanträdena.

Detta är en lösning som finns i bl.a. Storbritannien.

Direktionen skall enligt den föreslagna arbetsfördelningen ansvara för

penningpolitiken. Enligt 3 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) kan

Riksbankens uppgifter om penningpolitiken omfattas av sekretess. En

skyldighet för direktionen att offentliggöra allt som rör penningpolitiska

frågor innebär att även hemliga uppgifter måste offentliggöras. Att

offentliggöra hemliga uppgifter rörande penningpolitiken skulle strida

mot 3 kap. 1 § i sekretesslagen.

En skyldighet att offentliggöra direktionens protokoll skulle även

kunna komma att strida mot bestämmelsen i 2 kap. 1 § sekretesslagen om

utrikessekretess. Enligt denna gäller sekretess bl.a. för uppgifter som rör

en annan stat eller en mellanfolklig organisation om det kan antas att det

skulle störa Sveriges mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skada

landet om uppgifterna röjs.

Å andra sidan förhåller det sig så att om uppgifterna i protokollen inte

är hemliga enligt sekretesslagen måste de lämnas ut i enlighet med

offentlighetsprincipen. Detta innebär att så snart ett protokoll har blivit

en allmän handling måste det lämnas ut till den som begär att få ta del av

handlingen (jfr bl.a. 2 kap. 3, 7, 12 och 13 §§ tryckfrihetsförordningen).

Att införa en skyldighet för direktionen att offentliggöra sina protokoll

innebär att en helt ny ordning skapas som utgör ett klart avsteg från de

principer som sekretesslagen bygger på. Arbetsgruppen har inte funnit

några tungt vägande skäl att nu införa sådana ändringar i sekretesslagen

och har därför inte lagt fram något förslag i denna del. Regeringen delar

denna bedömning. Denna slutsats behöver inte utesluta att ett förslag kan

presenteras vid ett senare tillfälle.

Riksbanksfullmäktige har anfört att ett frivilligt offentliggörande av

direktionens protokoll bör kunna ske inom ramen för den nuvarande

lagstiftningen och att frågan bör prövas på nytt när den nya direktionen

har funnit sin form.

Regeringen skulle välkomna ett sådant initiativ av Riksbanken och

enligt regeringens uppfattning möter ett frivilligt offentliggörande av

direktionens protokoll inte några hinder, under förutsättning att

offentliggörandet sker efter vederbörlig sekretessprövning enligt

exempelvis 3 kap. 1 § sekretesslagen.

7.11 Sedelutgivningen

Regeringens bedömning: Bestämmelsen om sedelutgivning i 9 kap.

13 § regeringsformen bör vid ett svenskt deltagande i valutaunionen

anpassas till de faktiska förhållandena. Någon anledning att nu ändra

bestämmelsen föreligger dock inte. Ett lagförslag om ändring i

regeringsformen bör lämnas till riksdagen i samband med en svensk

anslutning till valutaunionen.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens

bedömning.

Fullmäktige i Sveriges riksbank har inget att erinra emot

promemorians bedömning.

Rättschefspromemorians bedömning: Även om det från EG-rättslig

synpunkt skulle vara möjligt att avstå från grundlagsändringar så bör

bestämmelsen i 9 kap. 13 § regeringsformen ändras för att den, vid ett

svenskt deltagande i valutaunionen inte skall ge en missvisande bild med

hänsyn till bl.a. ECB:s ensamrätt att tillåta utgivning av sedlar.

Remissynpunkter på rättschefspromemorians bedömning:

Majoriteten av remissinstanserna tillstyrkte rättschefernas

rekommendation. Juridiska fakulteten vid Universitet i Stockholm och

Juridiska fakulteten vid Universitet i[REDACTED_EFTERNAMN] gjorde gällande att

Riksbanken såsom nationell centralbank kommer att medverka vid

ECB:s sedelutgivning och behålla det nationella svenska ansvaret för

denna sedelutgivning. Det är därför inte nödvändigt att ändra 9 kap. 13 §

regeringsformen vid ett svenskt deltagande i valutaunionen. Fullmäktige

i Riksbanken ansåg att man bör avvakta tills det finns full klarhet hur

bestämmelsen i EG-fördraget om vem som skall ha rätt att ge ut sedlar

kommer att tillämpas. Sveriges Industriförbund framförde att frågan bör

anstå till dess att riksdagen har avgjort frågan om ett eventuellt svenskt

deltagande i valutaunionen.

Skälen för regeringens bedömning

EG-rätten om sedelutgivning

Enligt artikel 105a.1 i EG-fördraget skall Europeiska centralbanken,

ECB, ha ensamrätt att tillåta sedelutgivning inom gemenskapen. ECB

kan överlämna sedelutgivningen till de nationella centralbankerna.

Endast sedlar utgivna av ECB och nationella centralbanker är lagliga

betalningsmedel. Mynt får enligt artikel 105a.2 ges ut av de nationella

centralbankerna i den omfattning som godkänns av ECB.

Enligt övergångsbestämmelserna i EG-fördraget skall ECB:s ensamrätt

att tillåta sedelutgivning enligt artikel 109k.3 inte tillämpas på

medlemsstater som inte deltar i valutaunionen.

Beslutskompetensen

Enligt artikel 2 i Sveriges anslutningsfördrag är, från dagen för

anslutningen, bestämmelserna i de grundläggande fördragen bindande för

Sverige och skall tillämpas på de villkor som dessa fördrag och

anslutningsakten anger. Sverige har inte något undantag eller någon

övergångsbestämmelse vad gäller den ekonomiska och monetära

unionen, EMU, men har i en deklaration som bifogats

förhandlingsprotokollet uttalat att "ett slutligt svenskt ställningstagande

avseende övergången från den andra till den tredje fasen kommer att

göras i ljuset av den fortsatta utvecklingen och i enlighet med

bestämmelserna i fördraget". Sverige har genom lagen (1994:1500) med

anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen

(anslutningslagen) dels införlivat vårt eget anslutningsfördrag och de

grundläggande fördragen samt den s.k. sekundärrätten som före 1995 har

antagits av EG (2 §), dels överlåtit beslutanderätt till EG (3 §).

Enligt 2 § anslutningslagen gäller bl.a. Maastrichtfördraget här i landet

"med den verkan" som följer av bl.a. Sveriges anslutningsfördrag. Enligt

3 § får EG fatta beslut som gäller här i landet "i den omfattning och med

den verkan" som följer av de olika fördragen.

Sverige har således genom anslutningsfördraget accepterat

bestämmelserna om valutaunionen. Dessa bestämmelser är införlivade

med svensk rätt och beslutskompetensen överlämnad till EG. Rätten att

besluta om sedelutgivning i Sverige vid ett svenskt deltagande i

valutaunionen tillkommer alltså ECB.

Sedelutgivning i Sverige

Regeringen vill framhålla att förslagen i denna proposition inte innebär

något ställningstagande till frågan om Sverige skall delta i valuta-

unionen.

9 kap. 13 § regeringsformen föreskriver att endast Riksbanken har rätt

att ge ut sedlar och mynt. Riksbanken skall enligt 5 § riksbankslagen

bestämma utformningen av de sedlar och mynt som banken ger ut. Enligt

5 § andra stycket är sedlar och mynt som ges ut av Riksbanken lagliga

betalningsmedel.

Grundlagsregeln om sedelutgivning har till syfte att trygga

betalningssystemet och penningvärdet genom att förhindra andra än

Riksbanken att ge ut svenska sedlar. Bestämmelsen skulle dock, vid en

svensk anslutning till valutaunionen, enligt regeringen ge en missvisande

bild med hänsyn till dels att ECB har ensamrätt att tillåta utgivning av

sedlar och att besluta om omfattningen av utgivningen av mynt, dels att

även ECB och andra centralbanker kan ge ut sedlar i valutaunionen.

Regeringen anser därför, i överensstämmelse med

rekommendationerna i rättschefspromemorian och

departementspromemorian, att bestämmelsen om sedelutgivning i 9 kap.

13 § regeringsformen bör anpassas till vad som gäller. Som angivits i

avsnitt 7.2 är det dock inget ovillkorligt krav att en ändring av

regeringsformen träder ikraft samtidigt med ett svenskt inträde i

valutaunionen. Ett lagförslag om ändring i regeringsformen bör

emellertid lämnas till riksdagen i samband med en svensk anslutning till

valutaunionen.

Lagrådet har inte motsatt sig att 9 kap. 13 § regeringsformen nu

lämnas oförändrad. EMI har pekat på att Riksbankens

sedelutgivningsmonopol kan vara kvar så länge som svenska kronor är

lagliga betalningsmedel.

7.12 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Den nya lagen om valutapolitik och de

lagändringar som regeringen föreslår skall träda i kraft den 1 januari

1999. Det nya fullmäktige och direktionen skall dock väljas senast

under december 1998.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Fullmäktige i Sveriges riksbank har tillstyrkt förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen föreslår bl.a. ändringar i

regeringsformen och riksdagsordningen. Enligt 8 kap. 15 §

regeringsformen stiftas grundlag genom två likalydande beslut av

riksdagen. Det andra beslutet får inte fattas förrän det efter det första

beslutet har hållits val till riksdagen i hela riket och den nya riksdagen

har samlats. Riksdagsordningen stiftas på motsvarande sätt (8 kap. 16 §

regeringsformen). Det finns i sistnämnda fall också en möjlighet för

riksdagen att fatta endast ett beslut, om minst tre fjärdedelar av de

röstande och mer än hälften av riksdagens ledamöter förenar sig om

detta.

De förslag rörande Riksbanken som regeringen lägger fram bör träda i

kraft senast den 1 januari 1999 när valutaunionen startar, oavsett om

Sverige deltar i denna eller inte. Nästa ordinarie val till riksdagen skall

hållas hösten 1998. Det andra beslutet om ändring i regeringsformen

resp. riksdagsordningen skall tas när den nyvalda riksdagen har samlats.

Den nyvalda riksdagen skall också välja ledamöter i

riksbanksfullmäktige och fullmäktige skall sedan i sin tur välja direktion

i Riksbanken enligt de nya reglerna. För att den nya organisationen skall

kunna börja fungera den 1 januari 1999 krävs det att riksdagen väljer de

nya riksbanksfullmäktige senast under december 1998 och att dessa i sin

tur utser direktionen före årsskiftet 1998/99. Dessa frågor kan lämpligen

regleras i övergångsbestämmelserna till riksdagsordningen och

riksbankslagen.

EMI har anmärkt att lagstiftningen om Riksbankens självständighet

skall träda i kraft senast när ECBS bildas, vilket torde ske under våren

1998, och enligt EG-fördraget, allra senast omedelbart efter den 1 juli

1998. Mot bakgrund av den ovan beskrivna proceduren vid ändring av

grundlag är detta inte möjligt.

8 Ekonomiska konsekvenser

I denna proposition föreslås ett lagstadgat prisstabilitetsmål för

penningpolitiken. Målformuleringen är likvärdig med det mål

Riksbanken styrt penningpolitiken mot sedan man övergick från fast till

flytande växelkurs och innebär inte någon förändring av

penningpolitikens inriktning. Ett lagfäst mål för penningpolitiken innebär

däremot en demokratisk förankring av målet och bidrar därigenom till

penningpolitikens trovärdighet. Som konstaterats tidigare (avsnitt 7.3)

innebär prisstabilitetsmålet inte att penningpolitiken skall bedrivas utan

hänsyn till andra mål för den ekonomiska politiken. Penningpolitiken har

dock på längre sikt mycket svårt att påverka produktion och

sysselsättning. Kortsiktigt skall penningpolitiken understödja övriga mål

för den allmänna ekonomiska politiken i den mån detta är möjligt utan att

det övergripande prisstabilitetsmålet åsidosätts.

I propositionen föreslås vidare att beslut om valutakurssystem för

kronan överförs från Riksbanken till regeringen, men att Riksbanken

fortsatt skall ansvara för tillämpningen av valutakurspolitiken. Sedan

kredit- och valutamarknaderna avreglerats är räntan Riksbankens enda

långsiktigt verkningsfulla medel för att uppnå valuta- och

penningpolitiska mål. Därtill är kronans växelkurs av stor betydelse för

möjligheten att uppnå pristabilitetsmålet. Detta innebär att Riksbanken

kan hamna i en målkonflikt mellan ett valutapolitiskt mål i form av en

fastställd valutakursnivå och målet att upprätthålla ett fast penningvärde.

Valutapolitiken kan därigenom sägas vara en del av penningpolitiken. En

ansvarsfördelning där Riksbanken inte bestämmer centralkursen i en

fastkursregim eller tillämpningen av en rörlig valutakursregim riskerar

därför att reducera förtroendet för penningpolitikens möjligheter att

uppnå prisstabilitetsmålet.

Instruktionsförbudet innebär ett förbud för myndigheter att bestämma

hur Riksbanken skall besluta i penningpolitiska frågor och för

direktionen att söka eller ta emot instruktioner i penningpolitiska frågor.

Genom att det föreslagna instruktionsförbudet införs kommer

Riksbanken självständigt att besluta om hur det uppsatta

prisstabilitetsmålet skall uppnås.

Den ökade trovärdighet som de nämnda förslagen sammantaget kan

förväntas ge penningpolitiken torde innebära att avvikelserna mellan

inflationsförväntningarna i ekonomin och Riksbankens mål minskar,

även under perioder med tendenser till stigande inflationstryck. Eftersom

ökade inflationsförväntningar tenderar att bidra till stigande inflation och

högre obligationsräntor kan ett ökat förtroende för penningpolitiken

väntas bidra till lägre obligationsräntor och ett minskat behov av en

aktivistisk penningpolitik. Genom detta kan ett ökat förtroende för

penningpolitiken också väntas ge mer stabila räntenivåer samt en mer

stabil växelkurs för kronan.

Den föreslagna reformen torde ge ökade förutsättningar för

Riksbanken att uppnå målet om en stabilt låg inflation vilket kan antas

vara positivt för den svenska ekonomins tillväxtmöjligheter. Därutöver

undviks de risker för godtyckliga omfördelningar av förmögenheter och

inkomster som hög inflation kan medföra.

9 Författningskommentarer

9.1 Förslaget till lag om ändring i regeringsformen

9 kap. 11 §

Bestämmelsen är ny och anger att det är regeringen som har ansvaret för

övergripande valutapolitiska frågor. Innebörden av förevarande

bestämmelse är att regeringen bl.a. ansvarar för överenskommelser om

växelkurssystem (se avsnitt 7.4).

När det i övrigt gäller ansvarsfördelningen av valutakompetensen

mellan regeringen och Riksbanken framgår denna av den särskilda lagen

om valutapolitik och av 10 § riksbankslagen.

Eftersom bestämmelsen avser att fastställa ansvarsfördelningen mellan

regeringen och Riksbanken inom ett område som i hög grad berör

Riksbanken har bestämmelsen införts i samma kapitel i regeringsformen

som i övrigt fastställer Riksbankens ansvarsområde.

 9 kap. 12 §

Första stycket

I konsekvens med att ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor

enligt 9 kap. 11 § regeringsformen ligger på regeringen, vilket framgår

av avsnitt 7.4, har i paragrafens första stycke bestämmelsen om att

Riksbanken har ansvaret för valutapolitiken utgått. Ordet kreditpolitik

har bytts ut mot penningpolitik eftersom uttrycket penningpolitik, efter

avregleringen av kreditmarknaden och enligt internationellt språkbruk, är

ett mer adekvat uttryck än kreditpolitik.

Riksbankens uppgift att främja ett säkert och effektivt

betalningsväsende framgår numera endast av 4 § riksbankslagen.

Instruktionsförbudet har införts som ett led i strävandena att stärka

Riksbankens självständighet och har behandlats närmare i avsnitt 7.9. I

det nya första stycket har således klargjorts att ingen myndighet får

bestämma hur Riksbanken skall besluta i frågor som rör penningpolitik.

Även regeringen är en myndighet. Den del av instruktionsförbudet som

förbjuder ledamöterna i direktionen att söka eller ta emot instruktioner

har förts in i 41a § riksbankslagen.

Andra stycket

Som framgår av avsnitt 7.6 skall ledningsfunktionen i Riksbanken utövas

av en direktion medan fullmäktiges uppgifter i huvudsak består av

utseende av direktion samt kontroll av Riksbanken och vissa därmed

sammanhängande uppgifter. Denna uppdelning i ett fullmäktige och en

direktion har ansetts ha sådan dignitet att de bör framgå av grundlag. I

andra stycket stadgas alltså att Riksbanken har elva fullmäktige och att

Riksbankens verksamhet leds av en direktion. Fullmäktige väljs liksom

enligt gällande ordning av riksdagen medan direktionen utses av

fullmäktige. Av riksdagsordningen framgår att mandatperioden för

fullmäktige, liksom nu, är densamma som riksdagens valperiod, dvs. fyra

år.

Tredje stycket

I det nya tredje stycket anges att riksdagen prövar om ledamöterna i

fullmäktige och direktionen skall beviljas ansvarsfrihet. Om riksdagen

vägrar en fullmäktig ansvarsfrihet är han därmed skild från sitt uppdrag.

Motiven härför har redovisats i avsnitt 7.6. De fall i vilka ansvarsfrihet

får vägras framgår av 49 § riksbankslagen.

 I samma stycke anges att fullmäktige får skilja en direktionsledamot

från hans anställning endast om han inte längre uppfyller de krav som

ställs för att han skall kunna utföra sina uppgifter eller om han gjort sig

skyldig till allvarlig försummelse. Genom denna bestämmelse markeras

riksbankschefens och övriga direktionsledamöters självständiga ställning.

Det skall inte vara möjligt att skilja någon från anställningen på grund av

innehållet i den förda politiken. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt

7.8.

En grund för att skilja en direktionsledamot från anställningen är att

han eller hon inte längre uppfyller de krav som ställs för att vederbörande

skall kunna utföra sina uppgifter. Utöver de valbarhetskriterier som

anges i 33 a § riksbankslagen kan tänkas att ledamoten på grund av

sjukdom inte längre kan utföra sina uppgifter. Det skall då vara fråga om

sådan sjukdom som beräknas pågå under längre tid.

Den andra grunden för att skilja en direktionsledamot från anställningen

är att vederbörande gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. Det kan

vara fråga om att ledamoten dels grovt åsidosatt sina uppgifter som

direktionsledamot, t.ex. genom att söka eller ta emot en instruktion, dels

gjort sig skyldig till brottslighet, antingen relaterad till Riksbanken eller

annan brottslighet av allvarligare art som kan medföra bristande

förtroende för Riksbanken. Bestämmelsen har justerats i enlighet med

Lagrådets förslag.

Fjärde stycket

I nya fjärde stycket anges att vissa närmare bestämmelser finns i lag.

Bestämmelser om val av fullmäktige och utseende av ordförande och

vice ordförande i fullmäktige finns i 31 § riksbankslagen och i 8 kap. 6 §

riksdagsrordningen. Jävsbestämmelser för dessa finns i 33 §

riksbankslagen. Bestämmelserna om direktionens sammansättning finns i

32 § och jävsbestämmelserna i 33 a § riksbankslagen. Bestämmelser om

Riksbankens verksamhet finns i riksbankslagen och den nya lagen om

valutapolitik.

9.2 Förslaget till lag om ändring i riksdagsordningen

3 kap. 8 §

I ett nytt fjärde stycke ges direktionen möjlighet att lämna

framställningar till riksdagen. Motiven härför har angetts i avsnitt 7.7.

8 kap. 6 §

Andra stycket, som upptar bestämmelser om val av vice riksbankschefer

och anger att dessa skall vara suppleanter för riksbankschefen i

fullmäktige i den inbördes ordning som fullmäktige bestämmer, har

utgått som en följd av att riksbankschefen inte längre skall vara ledamot

av fullmäktige. Det är tillräckligt att det i regeringsformen och

riksbankslagen framgår att det är fullmäktige som utser ledamöterna i

direktionen, däribland riksbankschefen och vice riksbankschefer. Denna

fråga behöver därför inte tas in i riksdagsordningen.

9 kap. 8 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om åtal mot vissa befattningshavare.

Första stycket första punkten har ändrats så att finansutskottet även skall

besluta om åtal mot ledamot av direktionen i Riksbanken. Härigenom får

riksdagen ansvaret för både åtal mot direktionsledamöter och beslut om

att bevilja dem ansvarsfrihet. Det nuvarande andra stycket innehåller en

möjlighet för riksdagen att besluta om att denna åtalsregel inte skall

tillämpas när det gäller brott som begåtts vid handläggningen av fråga

angående in- eller utförsel av valuta. Eftersom fullmäktige inte längre

skall handlägga sådana ärenden har andra stycket ändrats så att det nu

avser direktionsledmöterna. Dessutom har tilläggsbestämmelsen 9.8.1

utgått.

9.3 Förslaget till lag om valutapolitik

1 §

I paragrafen erinras om att enligt regeringsformen är det regeringen som

ansvarar för övergripande valutapolitiska frågor. Vad detta närmare

innebär framgår av 2 §.

2 §

Här anges att det är regeringen som beslutar om växelkurssystem, dvs.

om Sverige skall ha fast eller rörlig växelkurs och det system som skall

användas för att fastställa kronans värde i förhållande till utländska

valutor. Riksbanken har således inte längre rätt att ingå

överenskommelser med andra centralbanker om växelkurssystem.

 Riksbankens uppgifter och befogenheter framgår av riksbankslagen.

3 §

Riksbanken har i denna bestämmelse givits möjlighet att hos regeringen

hemställa att regeringen skall fatta beslut om växelkurssystem. Detta

syftar till att ge Riksbanken en möjlighet att uppmärksamma regeringen

på att det rådande växelkurssystemet inte är ändamålsenligt och att

föreslå förändringar i detta system eller hos regeringen hemställa om att

beslut om ett nytt växelkurssystem skall fattas.

4 §

För att regeringen skall kunna fatta beslut om växelkurssystem krävs att

beslutet föregåtts av samråd med Riksbanken. Regeringens

samrådsskyldighet syftar till att i största möjliga utsträckning tillgodose

det behov av information som föreligger för både Riksbanken och

regeringen inför beslut om växelkurssystem.

9.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

4 §

Bestämmelsen har ändrats i konsekvens med den föreslagna

kompetensfördelningen i fråga om valutapolitiken. Vidare har ordet

kreditpolitik ersatts med ordet penningpolitik (jfr kommentaren till 9 kap.

12 § regeringsformen). Riksbankens valutapolitiska uppgifter återges i 10

§.

I ett nytt andra stycke har ett mål för Riksbankens verksamhet införts.

Bestämmelsen och dess närmare innebörd har behandlats i avsnitt 7.3.

Riksbankens uppgift att främja ett säkert och effektivt

betalningsväsende kvarstår i denna paragraf. Någon förändring i sak av

denna uppgift avses inte, däremot skall den utföras utan att det

överordnade målet om att upprätthålla ett fast penningvärde åsidosätts.

10 §

Bestämmelsen, som i gällande lydelse anger att det är Riksbanken som

bestämmer växelkurssystem och om tillämpningen därav, har fått ett nytt

innehåll. I paragrafen anges att Riksbanken ansvarar för tillämpningen av

det växelkurssystem som regeringen beslutat enligt 2 § lagen om

valutapolitik.

Ordet tillämpningen har samma innebörd som tidigare. Enligt motiven

(prop. 1986/87:143 s. 66) valdes detta ord med tanke på att kunna täcka

uppgifter i olika växelkurssystem. I ordet tillämpningen ligger t.ex. att

bestämma om val av centralkurs och av bandbredd, dvs. tillåten avvikelse

kring den valda kursen vid någon form av fast växelkurs, samt besluta

om centralkurs och andra villkor för ett annat lands valuta som deltar i ett

multilateralt växelkursarrangemang. Vid ett svenskt deltagande i ERM2

eller liknande system bör således ett beslut om deltagande fattas av

regeringen medan fastställandet av centralkurser och bandbredder skall

falla under Riksbankens ansvar. Att Riksbanken skall bestämma om

tillämpningen av det valda växelkurssystemet innefattar också att

Riksbanken vid flytande växelkurs självständigt hanterar den flytande

kursen. Beslut om tillämpning av växelkurssystem fattas av Riksbankens

direktion, vilket följer av 41 § tredje stycket riksbankslagen.

 De uppgifter och åtgärder som Riksbanken skall vidta avseende

tillämpningen av växelkurssystem anges i första hand i 11-16 §§.

20 §

Av redaktionella skäl har ordet kreditpolitiskt ersatts med

penningpolitiskt (jfr kommentaren till 9 kap. 12 § regeringsformen).

29 §

I paragrafen, som anger att fullmäktige får göra framställning till

riksdagen eller regeringen om fråga uppkommer om författningsändring

eller annan åtgärd från statens sida, har tillagts att även direktionen får

göra sådana framställningar inom sitt ansvarsområde. I ett nytt andra

stycke anges att fullmäktige och direktionen skall samråda med varandra

innan en framställning görs, vilket skall ses som ett rent

informationsutbyte. Detta samråd innebär inte någon inskränkning i

respektive organs fria beslutanderätt.

31 §

Bestämmelsen i första stycket har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag. Fullmäktiges nya sammansättning och förändrade uppgifter

framgår av avsnitt 7.7. I denna paragraf erinras om att Riksbanken har

elva fullmäktige, som väljs av riksdagen vilket framgår av 9 kap 12 §

regeringsformen. Av andra stycket följer att fullmäktige inom sig väljer

ordförande och en vice ordförande.

32 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om Riksbankens direktion. Första

stycket, som justerats i enlighet med Lagrådets förslag, hänvisar till

9 kap. 12 § regeringsformen. Vidare anges att direktionen skall ha sex

ledamöter och att de skall utses för en tid av sex år. Fullmäktige skall

också utse en av ledamöterna att vara ordförande i direktionen. Denne

skall tillika vara chef för Riksbanken. Vidare skall fullmäktige utse minst

en vice ordförande i direktionen, som också skall vara vice

riksbankschef.

Som framgått av avsnitt 7.8 skall ledamöternas mandatperioder vara

saxade i syfte att erhålla erforderlig kontinuitet vid ledningen av

Riksbanken. För att uppnå detta har införts en övergångsbestämmelse

som avser det första valet efter denna lags ikraftträdande.

Av andra stycket framgår att fullmäktige, för det fall flera vice

riksbankschefer utsetts, också skall bestämma i vilken inbördes ordning

dessa skall tjänstgöra i riksbankschefens ställe då denne har förhinder.

33 §

I paragrafen anges förutsättningarna för valbarhet till fullmäktige i

Riksbanken. I första stycket stadgas att fullmäktig inte får vara statsråd,

vara ledamot i direktionen, vara ledamot eller suppleant i styrelsen för en

bank eller annat företag som står under tillsyn av Finansinspektionen

eller inneha annan anställning eller uppdrag som gör honom olämplig för

uppdraget. Bland befattningar som är olämpliga för en ledamot av

fullmäktige ingår anställning i Riksbanken. Ledamoten får inte heller

vara underårig, i konkurs, underkastad näringsförbud eller ha förvaltare.

Bestämmelsen i andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag.

Av tredje stycket framgår att riksdagen skall entlediga en ledamot från

uppdraget som fullmäktig om han tar viss anställning eller uppdrag.

33 a §

I paragrafen finns valbarhetskriterier för ledamot av direktionen i

Riksbanken. Reglerna är strängare än för fullmäktig. Enligt första stycket

får direktionsledamot inte vara ledamot av riksdagen, vara statsråd, vara

anställd i Regeringskansliet, vara anställd centralt av ett politiskt parti,

vara ledamot eller suppleant i styrelsen för en bank eller annat företag

som står under tillsyn av Finansinspektionen eller inneha annan

befattning eller uppdrag som gör honom olämplig för anställningen.

Även för sådan ledamot gäller enligt andra stycket att han inte får vara

underårig, i konkurs, underkastad näringsförbud eller ha förvaltare enligt

11 kap. 7 § föräldrabalken. Detta stycke har justerats i enlighet med

Lagrådets förslag.

I tredje stycket anges att en direktionsledamot som tar sådan

anställning eller sådant uppdrag som kan strida mot bestämmelsen i

första stycket skall anmäla det till fullmäktige. Om fullmäktige finner att

ledamoten tagit sådan anställning eller sådant uppdrag som gör denne

olämplig som direktionsledamot skall ledamoten antingen avsäga sig

anställningen som direktionsledamot eller det andra uppdraget eller den

andra anställningen. I annat fall anses han inte längre uppfylla de krav

som ställs för uppdraget som ledamot i direktionen och kan då skiljas

från sitt uppdrag som direktionsledamot med stöd av 33 b §.

I fjärde stycket anges att en ledamot av direktionen efter avslutat

uppdrag under ett år inte får inneha viss anställning eller uppdrag utan

fullmäktiges medgivande. Motiven härför framgår av avsnitt 7.8. Denna

karenstid är inte avsedd att innebära ett allmänt näringsförbud utan avses

endast tillämpas på anställningar eller uppdrag som enligt fullmäktige är

klart olämpliga och för en tid av längst ett år. Ordalydelsen av

bestämmelsen medger att fullmäktige kan besluta om kortare karenstid

än ett år. Undantagna från karensperioden är politiska uppdrag och

anställning i Regeringskansliet.

33 b §

Bestämmelsen är ny och hänvisar beträffande rätten att skilja en

direktionsledamot från hans anställning till 9 kap. 12 § regeringsformen.

I andra stycket ges bestämmelser om hur talan skall föras mot ett

beslut om att skilja en ledamot av direktionen från dennes anställning.

Enligt artikel 14.2 i ECBS-stadgan har en centralbankschef rätt att

överklaga beslut om skiljande från anställninget till EG-domstolen inom

två månader från offentliggörande eller delgivning av beslutet. Av

rättssäkerhetsskäl har införts en bestämmelse om att tiden för att föra

talan skall räknas från delgivning av beslutet.

Rätten att föra talan vid EG-domstolen är förbehållen

centralbankschefen men likvärdigt skydd bör finnas även för övriga

ledamöter av direktionen. Dessa har därför getts möjlighet att inom

samma tidsrymd väcka talan vid Arbetsdomstolen, som i förekommande

fall kan infordra yttrande från EG-domstolen jämlikt artikel 177 i EG-

fördraget.

I det tredje stycket anges Arbetsdomstolens möjlighet att

ogiltigförklara ett beslut om skiljande från anställning och i det fjärde

stycket föreskrivs att om talan inte har väckts inom den angivna

tidsfristen så har parten förlorat sin talan.

34 §

I bestämmelsen anges för tydlighets skull att också direktionen skall ha

sitt säte i Stockholm.

35 §

Riksbanken skall enligt första stycket besluta om vilka enheter som skall

inrättas, vilket betyder att det är direktionen och inte fullmäktige som

fattar dessa beslut.

I andra stycket anges, enligt vad som redovisats i avsnitt 7.7, att

verksamheten vid revisionsenheten skall stå under ledning av

fullmäktige.

I tredje stycket har endast en språklig justering gjorts.

38 §

I första stycket anges att fullmäktige beslutar om arbetsordning. Motiven

härför har redovisats i avsnitt 7.7.

Ändringarna i andra stycket innebär att ordföranden och vice

ordföranden i fullmäktige samt ledamöterna i direktionen inte skall

anmäla innehav av finansiella instrument till Riksbanken. För dessa

befattningshavare skall anmälningarna i stället göras till riksdagen (se 39

a §).

39 §

I ett nytt andra stycke anges att det är fullmäktige som fastställer lön och

andra anställningsförmåner för ledamöterna i direktionen.

39 a §

Paragrafen är ny. Bestämmelsen innebär en skyldighet för ordföranden

och vice ordföranden i fullmäktige samt ledamöterna i direktionen att

anmäla sina ekonomiska förhållanden till riksdagen. De uppgifter som

lämnas blir offentliga. Bestämmelsen har i huvudsak justerats i enlighet

med Lagrådets förslag.

Första stycket innebär att nu nämnda befattningshavare i fortsättningen

skall anmäla sina innehav av finansiella instrument till riksdagen. Någon

ändring i sak görs inte i denna del.

Lagrådet har ifrågasatt om aktier utgivna av privata aktiebolag

omfattas av begreppet fondpapper och därmed även av begreppet

 finansiellt instrument , eftersom sådana aktier har begränsad

omsättningsbarhet och inte kan bli föremål för handel på

värdepappersmarknaden (jfr prop. 1993/94:196 s. 75, 79 f och 84 f).

Lagrådet har därför i klargörande syfte föreslagit att aktier uttryckligen

anges i lagtexten vid sidan av andra finansiella instrument. Regeringen

instämmer i att möjligheterna att omsätta aktier i privata aktiebolag

normalt sett är begränsade. Det bör emellertid uppmärksammas att aktier

uttryckligen anges i den legaldefinition av begreppet fondpapper som

finns i bl.a. 1 kap. 1 § lagen (1991:980) om handel med finansiella

instrument. Av de motivuttalanden som gjordes när nuvarande definition

infördes framgår att en aktie alltid är ett fondpapper i lagens mening (se

prop. 1990/91:142 s. 87). Till saken hör att fondpappersbegreppet enligt

sin nuvarande lydelse infördes innan de lagändringar Lagrådet hänvisar

till genomfördes i aktiebolagslagen. Dessutom torde även aktier i privata

aktiebolag kunna bli föremål för en viss, begränsad, omsättning på

värdepappersmarknaden. Med handel på värdepappersmarknaden förstås

nämligen också de fall där aktier, utan att var föremål för börshandel

eller liknande, överlåts genom medverkan av ett värdepappersinstitut (jfr

2 § 1 insiderlagen (1990:1342)). Visserligen strider Lagrådets förslag

inte mot det nu sagda men ett förtydligande i enlighet med förslaget

skulle innebära att paragrafen får en annan lydelse än liknande

bestämmelser med motsvarande innehåll (jfr 38 § riksbankslagen och 44

§ lagen (1983:1092) med reglemente för Allmänna pensionsfonden).

Regeringen anser därför att första stycket bör utfomas på det sätt som

föreslogs i promemorian.

Vidare utökas anmälningsskyldigheten för dessa personer till att avse

även andra ekonomiska förhållanden än innehav av finansiella

instrument. Bedömningen skall ske utifrån marknadsvärdet. Som

utgångspunkt för bedömningen av marknadsvärdet på icke

marknadsnoterade andelar i handelsbolag och andra juridiska personer

torde normalt kunna godtas det värde som, före skattemässiga avdrag,

tagits upp i den senaste självdeklarationen. Om en näringsfastighet

förvärvats kort tid före anmälningsskyldighetens inträde bör normalt

köpeskillingen vara avgörande om det inte föreligger särskilda

omständigheter. En sådan omständighet som bör kunna föranleda att

köpeskillingen frångås är om det är fråga om en överlåtelse mellan

närstående och köpeskillingen understiger fastighetens taxeringsvärde. I

tveksamma fall bör värdet schablonmässigt kunna beräknas till 133

procent av aktuellt taxeringsvärde. Vid värderingen av avtalsmässiga

förmåner från tidigare arbetsgivare bör beräkningen utgå från det

diskonterade nuvärdet av förmånen. Till stöd för beräkningen torde viss

ledning kunna hämtas från tillämpningen av 16 § lagen (1997:323) om

statlig förmögenhetsskatt. Krediter och andra skulder bör tas upp till det

nominella beloppet. Dessutom skall villkoren för krediter och andra

skulder anmälas. Anmälningsskyldighet föreligger således om villkoren

för en kredit ändras. Som exempel på en anmälningspliktig

villkorsändring kan nämnas en ändring från rörlig till fast ränta.

Av andra stycket följer att anmälningar endast behöver ske om det

sammanlagda värdet av anmälningspliktiga tillgångar och förmåner alt.

skulder överstiger 500 000 kronor. Vid beräkningen skall en samlad

bedömning ske av den anmälningsskyldiges tillgångar resp. skulder.

Innehav av finansiella instrument skall emellertid anmälas utan

beloppsbegränsning.

Som huvudregel gäller enligt tredje stycket att anmälan skall göras när

uppdraget eller anställning påbörjas. Därefter skall anmälan ske senast

fyra veckor efter den händelse som innebär att anmälningsskyldighet

uppkommer

Vidare skall anmälning ske enligt fjärde stycket varje gång det sker en

förändring som innebär att det samlade värdet av tillgångar eller skulder

ökas eller minskas med mer än 100 000 kronor i förhållande till den

gräns som innebär att anmälningsskyldigheten senast inträdde. För

finansiella instrument finns ingen sådan gräns. Om en förändring innebär

att gränsen 500 000 kronor underskrids innebär detta emellertid att det

inte längre föreligger någon anmälningsskyldighet.

I femte stycket finns en tidsfrist inom vilken anmälningar enligt fjärde

stycket skall ske.

40 §

När det gäller direktionsledamöter skall endast fullmäktige kunna besluta

om skiljande från anställningen. Därför har i första stycket dessa

ledamöter undantagits från personalansvarsnämndens kompetensområde.

41 §

I första stycket anges uttömmande vilka beslut som enligt lagen skall

fattas av fullmäktige. Första punkten har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

I ett nytt andra stycke klargörs fullmäktiges rätt att svara på remisser

inom sitt ansvarsområde. Alla andra frågor skall avgöras av direktionen i

den mån direktionen inte väljer att delegera vissa frågor till

riksbankschefen eller annan tjänsteman enligt vad som sägs i tredje

stycket.

41 a §

Paragrafen är ny och speglar den del av instruktionsförbudet som avser

direktionsledamöterna. Myndigheters förbud att instruera Riksbanken i

penningpolitiska frågor har av skäl som anges i avsnitt 7.9 införts i

regeringsformen (9 kap. 12 § regeringsformen). Syftet med

bestämmelsen är att klart markera att Riksbankens beslutsfattare skall stå

oberoende när det gäller att utforma penningpolitiken i enlighet med det

mål för Riksbankens verksamhet som framgår av lag.

42 §

Ändringarna i paragrafen har skett med hänsyn till det föreslagna

instruktionsförbudet. Som närmare utvecklats i avsnitt 7.10 är

anpassningen föranledd av att det föreligger en konflikt mellan förbudet

att ta instruktioner och att ha samråd. Genom att samrådet ändras till en

ensidig informationsskyldighet för Riksbanken anpassas kontakterna

mellan regeringen och Riksbanken så att de inte står i strid med

instruktionsförbudet.

Beslut rörande tillämpningen av växelkurssystem, såsom förändringar

av centralkurs eller bandbredd, är i regel av sådan vikt att Riksbanken

inför dessa beslut skall informera regeringen.

43 §

Paragrafen upptar bestämmelser om fullmäktiges sammanträden och

beslutförhet. Frågor om att skilja en ledamot av direktionen från hans

anställning är, mot bakgrund av den starka och självständiga ställning

ledamöterna skall ha, av sådan dignitet att det bör krävas att åtta av

fullmäktiges ledamöter enas om sådana beslut. Övriga beslut fattas med

enkel majoritet av de närvarande ledamöterna, varvid ordföranden har

utslagsröst. Jfr 18 § Förvaltningslagen (1986:223). Bestämmelsen i andra

stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

44 §

Paragrafen reglerar direktionens sammanträden och beslutförhet.

Frågan om närvarorätt för fullmäktiges ordförande och vice

ordförande, som behandlas i tredje stycket, har kommenterats i avsnitt

7.10.

45 §

Paragrafen har ändrats endast på det sättet att den nu avser även

direktionens sammanträden.

46 §

Paragrafen har ändrats endast på det sättet att den nu avser även

direktionens skrivelser till riksdagen eller regeringen.

47 §

Med hänsyn till den nya ledningsorganisationen skall budgeten fastställas

av direktionen. Budgeten får inte fastställas så att den försvårar ett

uppfyllande av de krav som ställs på Riksbanken i dess egenskap av

medlem i ECBS.

Budgeten skall liksom tidigare lämnas för kännedom till

finansutskottet och Riksdagens revisorer men nu har tillkommit även

fullmäktige.

48 §

I paragrafen, som upptar bestämmelser om Riksbankens redovisning, har

införts en bestämmelse om att direktionen skall avge redovisning till

riksdagen, Riksdagens revisorer och fullmäktige. Förändringen är

föranledd av att direktionen skall ansvara för Riksbankens budget.

Däremot är det rimligt att fullmäktige som kontrollorgan alltjämt lämnar

förslag till disposition av Riksbankens vinst.

Vidare har ordet kreditpolitik ersatts med ordet penningpolitik, som

efter avregleringen av kreditmarknaden är ett mera adekvat uttryck.

Slutligen har Riksbanken ålagts att redogöra för hur den främjar ett

säkert och effektivt betalningsväsende.

49 §

I första stycket regleras bl.a. disposition av Riksbankens vinst.

Ytterligare riktlinjer härför har meddelats av riksdagen (bet. FiU

1988/89:27).

I andra stycket, anges att det är riksdagen som beviljar fullmäktige och

direktionen ansvarsfrihet. Här har också införts en bestämmelse som

reglerar under vilka förutsättningar ansvarsfrihet kan vägras. Det skall

vara fråga om fall där det finns skäl att föra talan mot ledamot om

ekonomiskt ansvar eller fall där en ledamot gjort sig skyldig till brottsligt

förfarande i samband med uppdraget och bör åtalas för detta.

50 §

I ett nytt första stycke har införts en bestämmelse om att Riksbanken

minst två gånger om året skall lämna en skriftlig redogörelse till

riksdagen om penningpolitiken. Motiven härför har angetts i avsnitt 7.10.

Utöver den skriftliga redogörelsen är det naturligt att Riksbankens

ledning står till förfogande för att även på annat sätt lämna sin syn på

Riksbankens politik.

55 §

Paragrafen har tagits bort. Åtalsbestämmelsen finns i 9 kap. 8 §

riksdagsordningen.

56 §

Riksbankens beslut enligt denna lag får överklagas endast i den

utsträckning och i den ordning som sägs i lagen (1989:186) om

överklagande av administrativa beslut av Riksdagens förvaltningskontor

och myndigheter. Från denna överklagandebestämmelse har undantagits

fullmäktiges beslut att skilja en direktionsledamot från hans anställning

vilket i stället regleras i 33 b §.

Övergångsbestämmelser

För att Riksbankens nya ledningsstruktur skall kunna finnas på plats den

1 januari 1999 har i övergångsbestämmelserna tagits in bestämmelser om

val senast i december 1998 av det nya fullmäktige resp. utseendet av

direktionsledamöterna.

Bestämmelsen om ledamöternas mandatperioder har kommenterats i

anslutning till 32 §.

Någon övergångsbestämmelse beträffande rätten att besluta om åtal

har inte ansetts nödvändig. Borttagandet av 55 § innebär att fullmäktige

inte längre har rätt att besluta om åtal. Endast finansutskottet har denna

rättighet enligt 9 kap. 8 § riksdagsordningen.

Bestämmelserna i punkterna 2-3 har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

9.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1602) om

valuta- och kreditreglering

4 kap. 3 §

I paragrafen har fullmäktige ersatts med direktionen då de aktuella

uppgifterna i fortsättningen skall ankomma på denna.

9.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:185) om

arvoden m.m för uppdrag inom riksdagen, dess

myndigheter och organ

1 §

När det gäller annan fullmäktig och suppleant för fullmäktig har orden

"som inte är tjänsteman i banken" utgått eftersom fullmäktig enligt

valbarhetskriterierna inte skall kunna vara tjänsteman i banken.

2 §

Paragrafen har ändrats endast på så sätt att bestämmelserna om

riksbankschef och vice riksbankschef har utgått. Enligt 39 §

riksbankslagen är det fullmäktige som fastställer lön och andra

anställningförmåner för ledamot av direktionen.

9.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:765) med

instruktion för Riksdagens ombudsmän

2 §

I paragrafen har riksbankschefen och vice riksbankschefer ersatts med

ledamöter av direktionen. Det är direktionen som skall utöva

Riksbankens beslutanderätt enligt lagen (1992:1602) om valuta- och

kreditreglering.

9.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:684) om

betalningsväsendet under krigsförhållanden

2 § och 4 §

I paragraferna har fullmäktige ersatts med direktionen eftersom det är

direktionen som skall förvalta Riksbanken.

9.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:46) om

revision av riksdagsförvaltningen m.m.

3 §

I bestämmelsen har revisorernas bedömning utsträckts till att avse även

om ansvarsfrihet skall beviljas direktionen. (jfr 9 kap. 12 §

regeringsformen).

9.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:186) om

överklagande av administrativa beslut av riksdagens

förvaltningskontor och myndigheter

3 §

Bestämmelsen har ändrats eftersom riksbankschef och vice riksbankschef

kommer att utgöra del av en direktion om sex ledamöter. Bestämmelsen

bör omfatta samtliga ledamöter av direktionen.

Riksbanksutredningens sammanfattning av

betänkandet (SOU 1993:20)

Ansträngningarna i Sverige att uppnå en varaktigt låg inflationstakt har

under de två senaste decennierna misslyckats. Detta har inte

kompenserats av framgångar på andra områden som t.ex. stabilt hög

sysselsättning eller snabb tillväxt. Tvärtom har utvecklingen även på

dessa områden varit sämre än under tidigare perioder. Kring 1980

genomfördes flera devalveringar, och under senare år har kronan utsatts

för upprepade spekulativa attacker. För att försvara växelkursen har

Riksbanken då tvingats till drastiska om än temporära höjningar av

räntenivån. Den 19 november 1992 måste den fasta kronkursen överges.

Utredningens uppdrag är att överväga om ändringar i

penningpolitikens institutionella förutsättningar kan bidra till bättre

måluppfyllelse. Det finns även andra skäl att se över Riksbankens

ställning. Dels har förutsättningarna för penning- och valutapolitiken

förändrats, dels har utvecklingen inom den Europeiska gemenskapen

(EG) tillsammans med den svenska medlemsansökan aktualiserat en

översyn av konsekvenserna för svensk del.

Riksbanken har under det senaste årtiondet både formellt och faktiskt

när det gäller penningpolitikens utformning fått en mer självständig

ställning. Ordföranden i fullmäktige utses inte längre av regeringen utan

av och bland de av riksdagen valda ledamöterna. Den tidigare ofta

förekommande ordningen att statssekreteraren i finansdepartementet

ingått i fullmäktige t.o.m. som ordförande har övergivits.

Riksbankschefen väljs inte längre direkt av riksdagen omedelbart efter ett

ordinarie riksdagsval, utan av övriga fullmäktigeledamöter och då för en

mandatperiod om fem år. Efter regeringsskiftet hösten 1991 byttes

således inte riksbankschefen ut, vilket kunde ha förväntats ske med den

ordning som gällde tidigare.

Flera faktorer ligger bakom det ökade oberoende som Riksbanken i

praktiken fått under senare år, t.ex. en förändrad penningpolitisk miljö,

inhemska och utländska erfarenheter samt modern nationalekonomisk

forskning. De allokeringspolitiska uppgifter som kreditpolitiken hade

under den period då Riksbanken använde reglerande medel har

försvunnit. På den marknadskonforma penningpolitik som numera

tillämpas ställs nya krav på snabbhet och flexibilitet, vilket har gjort det

naturligt att den hanteras på ett självständigt sätt av Riksbanken.

Penningpolitikens trovärdighet har också stärkts av denna utveckling.

Rent faktiskt har därför bankens oberoende successivt ökat.

Riksbankens ställning är i vissa avseenden, t.ex. på det valutapolitiska

området, ovanligt självständig. Samtidigt utmärks emellertid banken i

andra avseenden av ett tydligt politiskt beroende. Detta gäller främst

formerna för val av fullmäktige och mandatperiodens längd. Eftersom

riksdagen utser de direktvalda ledamöterna i fullmäktige och det därvid

inte finns något hinder emot att utse riksdagsledamöter till dessa

uppdrag, finns det ett klart politiskt samband mellan riksdagen och

Riksbanken. Mandatperiodens längd på tre år, som överensstämmer med

riksdagens valperiod, gör också att förändringar i riksdagsmajoriteten får

direkt genomslag på fullmäktiges sammansättning. Det kan således ske

väsentliga penning- och valutapolitiska förändringar som en följd av

ändrade majoritetsförhållanden i riksdagen. I praktiken kan även en

regering påverka Riksbankens beslut under förutsättning dels att

regeringspartierna förfogar över en majoritet i fullmäktige och försöker

utnyttja detta för sina syften, dels att fullmäktigeledamöterna är

mottagliga för sådan styrning.

De senaste årtiondenas erfarenheter och forskning har påvisat ett antal

mekanismer som försvårar uppnåendet av de mål politiken syftar till. För

att en ekonomisk-politisk strategi skall bli framgångsrik måste den bl.a.

vara trovärdig, dvs. allmänheten måste förvänta sig att den kommer att

ligga fast och fullföljas. I annat fall kommer allmänhetens ekonomiska

beslut att kullkasta eller försvåra måluppfyllelsen. I det korta

perspektivet kan det finnas motiv för statsmakterna att avvika från den

långsiktiga strategin. Då allmänheten inser att det existerar sådana motiv,

ändras förutsättningarna för politiken så att den långsiktiga strategin

kanske inte kan fullföljas. Om förväntningarna hos allmänheten är

inställda på att t.ex. inflationen i framtiden blir högre än vad

statsmakterna deklarerat, blir det omöjligt eller kostsamt att uppnå låg

inflation. Förekomsten av kortsiktiga incitament för statsmakterna att

avvika ifrån sitt eget långsiktiga låginflationsmål kan således leda till

högre inflation även i det korta perspektivet, utan att det uppstår några

vinster i form av exempelvis lägre arbetslöshet.

Den ekonomiska situationen vid varje tidpunkt är resultatet av tidigare

fattade beslut. Om dessa fattas med hänsyn till i huvudsak kortsiktiga

vinster, uppstår lätt oavsedda långsiktiga effekter. Även om det vid en

tidpunkt då det råder ekonomisk balans kan framstå som kortsiktigt

motiverat att göra avkall på t.ex. inflationsmålet för att söka höja

sysselsättningen på kort sikt, kan en sådan politik vara ogynnsam i ett

längre perspektiv och leda till en permanent högre inflation utan

bestående sysselsättningsvinster snarare finns risk för att arbetslösheten

på sikt blir högre. Om en trovärdig låginflationspolitik kan etableras så

att allmänhetens förväntningar är inställda på att några avsteg från denna

inte görs, kan å andra sidan en permanent låg inflation uppnås utan några

kostnader i form av högre arbetslöshet.

En grundmurad trovärdighet ger större möjligheter att föra en flexibel

penningpolitik. När en trovärdig låginflationspolitik inte är etablerad, blir

behovet av att kompensera detta med enkla och robusta regler större.

Flexibilitet i förhållande till det långsiktiga inflationsmålet i form av

tillfälliga och mindre avsteg från antiinflationspolitiken kan lätt uppfattas

som permanenta avvikelser. Det föreligger m.a.o. risk för att det uppstår

förväntningar om att låginflationspolitiken kommer att överges. De

föreslagna ändringarna i riktning mot en större självständighet för

Riksbanken bör därför tillsammans med en i övrigt stärkt trovärdighet

kunna bidra till att ge större utrymme för flexibilitet i penning- och

valutapolitiken.

En trovärdig ekonomisk-politisk strategi kan uppnås på flera sätt. De

politiska beslutsfattarna kan t.ex. bygga upp ett förtroendekapital som

gör att allmänheten litar på att strategin kommer att ligga fast, även om

det kortsiktigt kan finnas motiv att avvika från denna. Ett annat,

kompletterande, sätt är att utforma den ekonomiska politikens

institutionella förutsättningar så att måluppfyllelsen underlättas.

Institutionella förändringar kan inte ensamma lösa

trovärdighetsproblemet, men i den mån de kan förbättra måluppfyllelsen

finns det skäl att genomföra sådana reformer.

På det penningpolitiska området är Riksbankens institutionella

ställning en faktor som kan påverka den ekonomiska politikens utfall. Ett

sätt att försöka etablera en trovärdig låginflationspolitik är att delegera

penning- och valutapolitiken till centralbanken och att ge denna i uppgift

att försvara penningvärdet. För att en sådan delegering skall vara

meningsfull måste centralbanken ha en oberoende ställning på så sätt att

genomförandet av penningpolitiken överlåts åt banken, samtidigt som

den demokratiska kontrollen tryggas genom att t.ex. målet för

verksamheten fastställs och ledningen för Riksbanken utses av riksdagen.

Strävan att genom ett stärkt oberoende för centralbanken förbättra den

ekonomisk-politiska måluppfyllelsen knyter an till erfarenheterna från de

länder som bäst lyckats etablera en trovärdig låginflationspolitik. Studier

av sambandet mellan centralbankers oberoende och det

stabiliseringspolitiska utfallet ger stöd för tanken att en självständig

ställning för centralbanken förbättrar möjligheterna att uppnå de samlade

ekonomisk-politiska målen. Dessa studier gör inte anspråk på att ha löst

alla metodologiska problem med att empiriskt belägga sådana samband.

Resultaten måste därför tolkas med försiktighet. De är dock relativt

samstämmiga och pekar på att det finns vinster att uppnå med en

delegering av penningpolitiken till en oberoende centralbank.

I utredningens uppdrag ingår även att analysera vilka krav som kan

komma att ställas på den penningpolitiska lagstiftningen vid ett svenskt

medlemskap i EG. Efter det att utredningens direktiv utfärdats har

valutasamarbetet i Europa utsatts för påfrestningar. Osäkerheten om den

fortsatta utvecklingen av valutasamarbetet har därmed ökat. Det kan

således konstateras att även om ratificeringsprocessen inom EG

fortsätter, är takten för genomförandet av den planerade valutaunionen

och i vilken omfattning den kommer att förverkligas fortfarande osäker.

Vissa bestämmelser som berör Riksbanken avses emellertid genomföras

redan från den 1 januari 1994, dvs. innan valutaunionen är i kraft.

Utredningen har valt att utforma sina förslag med sikte på nu rådande

förhållanden i Sverige. Förslagen är emellertid enligt utredningens

bedömning sådana att en svensk anslutning till EG/EU och där

förekommande samarbete på det monetära området inte onödigtvis

försvåras eller fördröjs.

Om Sverige inte skulle bli medlem i EG eller i den planerade valuta-

unionen, ställs inga krav på att förändringar av den svenska

penningpolitiska lagstiftningen till följd av beslut eller

överenskommelser mellan EG-länderna. Däremot blir kraven större på att

de svenska förutsättningarna är tillräckligt goda för att vi på egen hand

skall uppnå prisstabilitet. Behovet av förtroendeskapande åtgärder,

däribland institutionella förändringar, blir större för Sverige utanför än

som medlem i EMU.

Utredningen föreslår följande.

Riksbanken skall även fortsättningsvis vara direkt underställd

riksdagen, som också skall utse ledamöter i riksbanksfullmäktige.

Riksdagen skall ange mål och ge andra föreskrifter i penning- och

valutapolitiska frågor genom lag. Riksbanken bör således inte vara

oberoende i den bemärkelsen att den är, med ordbokens formulering, helt

 fri från tvingande förbindelser i förhållande till riksdagen. Banken bör

emellertid ha en fristående ställning i den meningen att riksdag och

regering inte får bestämma hur den skall besluta i enskilda frågor.

Riksbanken skall självständigt kunna förfoga över de penningpolitiska

styrmedlen. Varken fullmäktig, riksbankschef eller annan beslutsfattare

får således i penning och valutapolitiska frågor söka eller ta emot

instruktioner från någon myndighet, ej heller från regeringen eller något

annat organ, eller ta emot andra instruktioner från riksdagen än de

föreskrifter som ges i lag.

I huvudsak överensstämmer detta med dagens förhållande. Visserligen

har riksdagen i dag möjligheter att ange riktlinjer för penning- och

valutapolitiken som tillställs Riksbanken i form av en skrivelse. Sådana

anvisningar är inte formellt bindande och möjligheten utnyttjas sällan.

Vid de tillfällen då denna möjlighet har utnyttjats har det gällt frågor där

avsaknaden av ett klart angivet mål för Riksbanken aktualiserat behovet

för riksdagen att ge sin syn på penning- och valutapolitiken till känna.

Ökad självständighet för Riksbanken förutsätter emellertid att ett mål

för dess verksamhet anges av riksdagen. Härigenom får penning- och

valutapolitiken en demokratisk förankring.

Den klassiska huvuduppgiften för penning- och valutapolitiken är att

ansvara för prisstabilitet, vilket under de senaste decennierna varit

liktydigt med att försöka upprätthålla låg inflation. Grunden för detta

kan, enkelt uttryckt, sägas vara att inflationen mer eller mindre

definitionsmässigt är att betrakta som kopplad till ett av Riksbankens

huvudsakliga ansvarsområden, nämligen uppgiften att tillhandahålla

betalningsmedel. Inflation är synonymt med fall i penningvärdet, dvs. i

betalningsmedlets pengars köpkraft. I vart fall på lång sikt gäller

därför att prisutvecklingen primärt sammanhänger med relationen mellan

utbud och efterfrågan på betalningsmedel. Även om prisnivån kan höjas

av andra störningar, t.ex. en kraftig uppgång i råvarupriser eller löner, så

kan priserna på lång sikt förväntas återgå till den ursprungliga nivån, om

inte störningen tillåts framkalla en ökning av mängden betalningsmedel.

Riksbankens ansvar för betalningsmedelsförsörjningen skapar således en

naturlig koppling till uppgiften att värna prisstabiliteten. Genom direkt

eller indirekt kontroll över utvecklingen av tillgången på pengar kan i

princip en önskvärd grad av långsiktig prisstabilitet uppnås.

Den fasta växelkursen utgjorde ett s.k. mellanliggande mål i den

överordnade ambitionen att värna penningvärdet. I och med beslutet att

tills vidare låta kronan flyta är inte penningpolitiken längre bunden till

försvaret av den fasta växelkursen. Beslutet att släppa kronans knytning

till ecun var emellertid inte ett uttryck för att strävan mot en låg

inflationstakt hade övergivits. Den fasta växelkursen blev helt enkelt

omöjlig att upprätthålla. Det överordnade målet kvarstår dock. De

trovärdighetsproblem som är förknippade med att uppnå en stabil och låg

inflationstakt har emellertid förstärkts i och med att det inte längre finns

en enkel och tydlig bindning av penningpolitiken. Bytet av

växelkurssystem gör det därför än mer angeläget att stärka tilltron till att

den långsiktiga låginflationspolitiken ligger fast och att ge Riksbanken

institutionella förutsättningar att stå emot kortsiktiga önskemål om att ge

avkall på denna strävan.

Målet för Riksbanken bör enligt utredningens förslag vara att värna

penningvärdet. Något preciserat mål i form av en kvantifierad

inflationstakt bör inte anges i lag. Verksamhetsmålet skall ses som ett

mål för inflationens utveckling på medellång och lång sikt. Riksbankens

styrmedel ger inte utrymme för att kontrollera prisstegringstakten från en

månad till en annan eller kanske ens inom loppet av ett år.

Det bör betonas att ett lagstadgat prisstabilitetsmål för Riksbanken inte

innebär att banken får hela ansvaret för inflationsbekämpningen.

Finanspolitiken måste bedrivas på ett sådant sätt att penningpolitiken inte

utsätts för orimliga påfrestningar. Strävan efter prisstabilitet måste

således prägla även finanspolitiken.

Förslaget att ge Riksbanken ett prisstabilitetsmål innebär inte att detta

mål överordnas andra mål, för vilka andra än Riksbanken har

huvudansvaret. Den inriktning på att uppnå prisstabilitet som utredningen

föreslår syftar till att förbättra måluppfyllelsen för den av riksdagen

beslutade ekonomiska politiken som helhet.

Målet att värna penningvärdet innebär inte att penningpolitiken inte får

ta hänsyn till andra mål än detta. I den mån det är möjligt att främja andra

mål utan att målet om prisstabilitet åsidosätts, bör Riksbanken stödja den

allmänna ekonomiska politiken och bidra till att uppnå de övriga målen

för politiken.

Sju fullmäktigeledamöter föreslås väljas av riksdagen för en sjuårig

mandatperiod genom successiva val. På så sätt främjas kontinuitet och

långsiktighet i penning- och valutapolitiken. Om vakans uppstår före

mandatperiodens utgång, skall ny fullmäktigeledamot utses för en full

sjuårsperiod. Återval kan inte förekomma. Val till fullmäktige skall

beredas av riksdagens finansutskott. För fullmäktigeledamöter som utses

av riksdagen skall suppleanter ej väljas.

De sju av riksdagen utsedda fullmäktigeledamöterna väljer även

fortsättningsvis på fem år en riksbankschef som därmed tillika blir

fullmäktig, samt två vice riksbankschefer, vilka kan tjänstgöra som

suppleanter i fullmäktige. Riksbankschefen och vice riksbankscheferna

skall kunna återväljas.

Valbarheten till fullmäktige begränsas genom att en ledamot inte

samtidigt får vara riksdagsledamot, statsråd, anställd i regeringskansliet,

centralt av ett parti eller i Riksbanken (gäller dock ej riksbankschefen),

ledamot eller suppleant i styrelsen för kreditinstitut eller annat företag

som står under tillsyn av Finansinspektionen eller inneha annan

befattning som gör denne olämplig som ledamot. Nya uppdrag som en

fullmäktigeledamot åtar sig bör anmälas till finansutskottet.

Begränsningarna i valbarhet motiveras bl.a. av att riksdagen och

regeringen inte skall ge instruktioner till fullmäktige. I konsekvens

härmed bör inte heller riksdagen eller regeringen direkt eller indirekt

representeras i fullmäktige. Förhållanden som riskerar att medföra

jävsförhållande bör likaledes undvikas.

För att stärka den demokratiska kontrollen skall Riksbanken

regelbundet inför riksdagen offentligt redovisa sin syn på penning- och

valutapolitiken. Samråd med regeringen skall även fortsättningsvis ske i

viktiga penning- och valutapolitiska frågor.

Fullmäktigeledamot får avsättas av riksdagen, endast om denne på

grund av sjukdom inte kan fullfölja sitt uppdrag eller genom att ha gjort

sig skyldig till brottslig verksamhet är uppenbart olämplig för uppdraget.

Fullmäktige kan därutöver avsätta riksbankschefen, om denne uppenbart

missköter sitt uppdrag. Riksbankschefen skall kunna överklaga sådant

beslut till domstol.

Stora befogenheter för Riksbanken på områden som ligger vid sidan av

de egentliga penning- och valutapolitiska områdena kan minska

förtroendet för den oavhängighet som banken åtnjuter. Ett väl avgränsat

ansvars-område, som ligger inom ramen för Riksbankens mål, bör

således ge de bästa förutsättningarna för att uppnå trovärdighet för

penningpolitiken.

Samordningen av penningpolitiken och statsskuldspolitiken skall i

huvudsak komma till uttryck i de mål och de handlingsregler som gäller

för Riksbanken och Riksgäldskontoret, så att behovet av samråd kring

den konkreta utformningen av statsskuldspolitiken begränsas så långt

som möjligt. Detta hindrar inte att ett informations- och åsiktsutbyte

mellan Riksbanken och Riksgäldskontoret äger rum.

Ett förbud mot monetär finansiering av budgetunderskott, s.k.

sedelpressfinansiering, är ett sätt att stärka centralbankens oberoende och

öka trovärdigheten för en låginflationspolitik. Om staten har rätt att

rekvirera lån i centralbanken, kan den yttersta konsekvensen bli att

Riksbanken förlorar sin kontroll över utbudet av pengar. Med andra ord

förlorar banken kontrollen av det instrument som avgör möjligheten att

klara prisstabilitetsmålet.

Utredningen föreslår därför att staten inte skall kunna låna i

Riksbanken för att finansiera t.ex. budgetunderskott. Riksbanken skall

inte heller få köpa statspapper direkt från staten, eftersom även sådana

köp är en form av lån till staten, annat än om de behövs för att tillgodose

Riksbankens behov av statspapper för marknadsoperationer.

Om Riksbanken har behov av statspapper för att kunna genomföra de

marknadsoperationer som banken av penning- och valutapolitiska skäl

finner nödvändiga eller behov av utländsk valuta för att stärka

valutareserven, får lån för sådana ändamål tas upp för Riksbankens

räkning om särskilda skäl föreligger. Beslut i sådana frågor skall

emellertid inte delegeras till kontoret, utan efter framställan av

Riksbanken avgöras av regeringen i varje enskilt fall. Riksbanken skall

ersätta Riksgäldskontoret för sådana lån, inklusive räntor, administrativa

kostnader och valutakursförändringar.

Då Riksgäldskontoret tillgodoser Riksbankens behov av statspapper

för marknadsoperationer, köper, i formell mening, Riksbanken

statspapper från staten. Eftersom statlig upplåning i Riksbanken under

normala omständigheter föreslås vara förbjuden, skall de medel som

tagits emot vid sådana transaktioner enbart användas för återbetalning,

dvs. de får inte användas för att finansiera statsutgifter. Detta bör kunna

ske genom att Riksbanken erhåller statsskuldväxlar i utbyte mot av

Riksbanken utställda skuldebrev med motsvarande villkor.

Riksbankens oberoende gagnas bäst av att banken inte tillförs uppgifter

som inte behöver ingå i verksamheten. Den nuvarande ordningen där

Finansinspektionen har ansvaret för tillsynen av de finansiella

marknaderna är därför från utredningens utgångspunkt ändamålsenlig.

Riksbanken måste tillförsäkras tillgång till de uppgifter som banken

behöver för att klara sin del av ansvaret för stabiliteten på de finansiella

marknaderna.

Rättschefspromemorians sammanfattning och

slutsatser (Fi96/4413)

EG-fördraget ställer endast i några avseenden krav på nationell

lagstiftning. Hur den nationella lagstiftningen skall utformas och om

ändringarna skall föras in i grundlag eller vanlig lag regleras inte av

fördraget. Det är den enskilda medlemsstaten som avgör detta.

Vid bedömningen av de enskilda frågorna har vår utgångspunkt varit

att följa de principer som tidigare tillämpats i svensk lagstiftning. Med en

sådan utgångspunkt framstår det som självklart att reglera Riksbankens

oberoende på samma sätt som man i dag reglerar dess ställning i

förhållande till riksdagen och andra myndigheter, nämligen i

regeringsformen. Vidare har man tidigare valt att införa regler i

regeringsformen när man velat säkerställa ett oberoende för

rättstillämpning och myndighetsutövning. Detta gäller i fråga om

domstolarnas och förvaltningsmyndigheterna ställning. Genom att föra in

bestämmelser om riksbankschefens ställning och instruktionsförbudet i

regeringsformen följer man samma linje. På detta sätt understryks också

att statsmakterna verkligen vill garantera syftet med bestämmelserna,

dvs. Riksbankens oavhängighet.

Till detta kommer att regeringen nyligen har tillsatt en utredning som

skall utreda frågor om ansvaret för valutapolitiken. Enligt direktiven (dir.

1996:65) skall utredaren bl.a. föreslå de grundlagsändringar som krävs

för att ge regeringen ansvaret för övergripande valutapolitiska beslut.

Utredaren skall redovisa sitt arbete senast vid utgången av december

1996. En överflyttning av ansvaret för valutapolitiken innebär

ofrånkomligen att ändringar måste göras i regeringsformen. Lämpligen

bör man i det sammanhanget även göra de andra ändringar i

regeringsformen som föreslås i denna promemoria.

Vår slutsats är att mycket starka skäl talar för att EG-fördragets regler

om riksbankschefens ställning, instruktionsförbudet och

sedelutgivningen bör leda till ändringar i regeringsformen.

Vid partiledaröverläggningar den 17 oktober 1996 diskuterades ovan

nämnd rekommendation och det efterlystes en närmare analys av i vilken

utsträckning de EG-rättsliga principerna om EG-rättens direkta effekt

och företräde gör det onödigt att lagstifta nationellt eller om det i alla

delar är nödvändigt att införa fördragens regler i svensk lagstiftning.

Slutsatsen av analysen är att även om det från EG-rättslig synpunkt

kanske skulle vara möjligt att avstå från grundlagsändringar bör sådana

ske från svenska utgångspunkter. Det finns inget att invända mot att låta

frågan om de svenska organens förhållande till EG:s institutioner regleras

av EG-rätten. Den inbördes maktfördelningen mellan svenska organ bör

däremot framgå av nationella regler. Även med beaktande av de

omständigheter som nu redovisats kvarstår alltså - i rekommendation om

ändring av regeringsformen i de tre hänseenden vid tidigare förordat.

Utredningen om ansvaret för valutapolitiska frågor -

sammanfattning av betänkandet (SOU 1997:10)

Utredarens uppdrag har varit att, bl.a. mot bakgrund av fördraget om

europeiska unionen (EU-fördraget) och förhållandena i övriga EU-länder,

föreslå de förändringar i svensk lagstiftning som är nödvändiga för att

föra över ansvaret för övergripande valutapolitiska beslut från

Riksbanken till regeringen samt att lämna förslag för att minska risken

för en målkonflikt mellan penning- och valutapolitiken.

Utredaren har haft som utgångspunkt bl.a. att Riksbanken kommer att

erhålla det i EU-fördraget angivna oberoendet och att den kommer att ha

prissstabilitet som huvudmål för sin verksamhet. Som en följd av

fördraget kan det för närvarande föreskrivna obligatoriska samrådet

mellan regering och Riksbank i penningpolitiska frågor av större vikt inte

bestå.

Utredaren noterar att det i EU-fördraget fastställda prisstabilitetsmålet

för penningpolitiken också blir en restriktion för övrig ekonomisk politik,

inklusive valutapolitiken.

Utredaren konstaterar vidare att de viktigare valutapolitiska besluten

under de senaste 25 åren i sak fattats eller godkänts av regeringen även

om de formella besluten tagits av riksbanksfullmäktige. Det kan också

konstateras att det yttersta ansvaret för valutapolitiken i övriga EU-länder

nomalt ligger på regeringarna och i den europeiska valutaunionen på

ministerrådet.

Mot denna bakgrund föreslår utredaren i huvudsak

- att ansvaret för valutapolitiken också formellt överförs från

Riksbanken till regeringen, dock att beslut om Sveriges anslutning till

valutaunionen enligt regeringsformen skall fattas av riksdagen;

- att till de övergripande frågor som bör beslutas av regeringen hör val

av växelkursregim samt val av centralkurs och bandbredd vid regimer

med fast växelkurs;

- att regeringens beslut i valutapolitiska frågor skall tas på initiativ av

eller efter samråd med Riksbanken, varvid regeringen inte får åsidosätta

det för penningpolitiken fastställda målet, vilket förutsätts bli

prisstabilitet;

- att Riksbanken skall anmäla till regeringen om föreslagna

valutapolitiska beslut eller den förda valutapolitiken sätter målet för

penningpolitiken i fara. Sådana anmälningar skall kunna offentliggöras

av Riksbanken utan hinder av sekretesslagen;

- att övriga valutapolitiska åtgärder samt genomförandet av den

fastställda valutapolitiken alltjämt skall ankomma på Riksbanken;

- att regeringen får utfärda allmänna riktlinjer för valutapolitiken vid

flytande växelkurs;

- att prisstabilitetsmålet normalt skall vara överordnat växelkursmålet

samt

- att den målkonflikt som kan uppstå i extrema situationer då det inte

är rimligt att prisstabilitetsmålet skall ha företräde får lösas genom

regeringens möjlighet att föreslå riksdagen att genom lag föreskriva att

växelkursmålet tillfälligt skall vara överordnat prisstabilitetsmålet.

Utredaren understryker vikten av en konstant dialog mellan regering

och Riksbank i syfte att utveckla och bibehålla en samsyn om den

ekonomiska politiken. De föreslagna bestämmelserna om initiativrätt för

Riksbanken, om samråd med Riksbanken före regeringens beslut i

valutapolitiska frågor och om rätten för Riksbanken att offentliggöra sin

åsikt om den anser att den föreslagna eller förda valutapolitiken sätter i

fara prisstabilitetsmålet bör minimera risken för konflikter mellan

penning- och valutapolitiken.

Utredaren noterar vidare att vid ett svenskt deltagande i valutaunionen

kommer behörigheten att besluta om valutapolitiken att övergå till

Ekofin-rådet där Sverige normalt företräds av finansministern.

Slutligen understryker utredaren att den situation som nu kan förutses

efter den 1 januari 1999, så länge inte Sverige deltar i valutaunionen,

sammanlagt innebär en kraftig förstärkning av Riksbankens ställning

både i penningpolitiskt och i valutapolitiskt hänseende jämfört med

tidigare förhållanden.

Departementspromemorians sammanfattning

(Ds 1997:50)

Vid partiledaröverläggningar hösten 1996 beslutades att överläggningar

om grundlags- och andra lagstiftningsfrågor som har samband med

Riksbankens framtida ställning skulle ske i en arbetsgrupp med

representanter för samtliga riksdagspartier. Denna promemoria är

resultatet av arbetsgruppens arbete.

Utgångspunkter för arbetsgruppens förslag har varit att Riksbanken

skall ha ansvaret för penningpolitiken och att Riksbankens

självständighet skall stärkas. Vidare bör anpassning av svensk lag ske så

att svensk rätt återger de bestämmelser som är gällande i Sverige och

ändringar i regeringsformen skall ske från utgångspunkten att

regeringsformen skall återge huvuddragen i hur Sverige styrs.

Arbetsgruppen föreslår att målet för penningpolitiken skall vara att

upprätthålla ett fast penningvärde. Detta mål anges i riksbankslagen.

Såsom myndighet under riksdagen skall Riksbanken därutöver, utan att

åsidosätta prisstabilitetsmålet, stödja målen för den allmänna ekonomiska

politiken i syfte att uppnå hållbar tillväxt och hög sysselsättning.

Arbetsgruppen föreslår vidare att ansvaret för övergripande

valutapolitiska frågor överförs från Riksbanken till regeringen.

Regeringen skall därvid bestämma system för att fastställa kronans värde

i förhållande till utländska valutor (växelkurssystem). Detta kräver

ändringar i regeringsformen. Bestämmelser om valutapolitiska frågor tas

in i en ny lag om valutapolitiken. Riksbanken skall bestämma om

centralkurs och bandbredd i ett fast växelkurssystem och om den

praktiska tillämpningen av valutapolitiken i ett system med flytande

växelkurs.

Arbetsgruppen föreslår när det gäller Riksbankens ledningsstruktur att

fullmäktige ges en kontrollerande funktion. Fullmäktiges uppgifter anges

i riksbankslagen. En direktion med sex heltidsanställda ledamöter inrättas

som skall besluta i alla penningpolitiska frågor och leda Riksbanken.

Direktionen skall utses av fullmäktige för en tid av sex år.

Enligt förslaget skall riksdagen utse ledamöter i fullmäktige, fastställa

balans- och resultaträkning och besluta om ansvarsfrihet för fullmäktige

och direktionen. Fullmäktige skall bestå av elva ledamöter med lika

många suppleanter. Mandattiden skall vara fyra år. I fullmäktiges

uppgifter ingår bl.a. val av riksbankschef, vice riksbankschef och

direktionen i övrigt. Fullmäktige skall till riksdagen lämna förslag till

disposition av Riksbankens vinst.

Arbetsgruppen föreslår att ett uttryckligt förbud för myndigheter att

bestämma hur Riksbanken skall besluta i frågor som rör penningpolitiken

tas in i regeringsformen. En motsvarande bestämmelse om att en ledamot

av direktionen inte får söka eller ta emot instruktioner när han fullgör

penningpolitiska uppgifter tas in i riksbankslagen. Riksbankens beslut

angående tillämpningen av växelkurssystem har stor betydelse för

penningpolitiken och skall därför omfattas av instruktionsförbudet.

För att säkerställa insyn i och kontroll av Riksbankens verksamhet på

det penningpolitiska området skall banken informera regeringen om alla

viktiga penningpolitiska beslut. Vidare skall riksbanksfullmäktiges

ordförande och vice ordförande ha rätt att närvara vid direktionens

sammanträden med yttranderätt, men utan förslags- och rösträtt.

Riksbanken skall därtill minst två gånger om året lämna en rapport till

riksdagen om den förda penning- och valutapolitiken.

Beträffande sedelutgivningsen lämnar arbetsgruppen följande

rekommendation. Bestämmelsen om sedelutgivning i 9 kap. 13 §

regeringsformen bör anpassas till de faktiska förhållandena. Ett

lagförslag om ändring i regeringsformen bör lämnas till riksdagen i

samband med en svensk anslutning till valutaunionen.

Arbetsgruppens förslag föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

Förteckning över remissinstanser avseende

Riksbanksutredningens betänkande (SOU 1993:20)

Riksbanken och prisstabiliteten

Efter remiss har yttrande över Riksbanksutredningens betänkande avgetts

av Sveriges riksbank, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Kammarrätten

i Göteborg, Kommerskollegium, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret,

Riksrevisionsverket, Konkurrensverket, Överstyrelsen för civil beredskap

(ÖCB), Svenska Bankföreningen, Sparbanken Sverige AB,

Finansbolagens förening, Svenska Fondhandlareföreningen,

Konungariket Sveriges Stadshypotekskassa, Landsorganisationen i

Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), SACO

Sveriges akademikers centralorganisation, Svenska

arbetsgivareföreningen (SAF), Företagarnas riksorganisation, Sveriges

Industriförbund, Sveriges Försäkringsförbund, Svenska

kommunförbundet, Sveriges köpmannaförbund, Svenska

handelskammarförbundet, Grossistförbundet Svensk handel, Sveriges

Aktiesparares Riksförbund, Allmänna pensionsfonden, första - tredje

fondstyrelserna, Allmänna pensionsfonden, fjärde fondstyrelsen,

Samhällsvetenskapliga fakulteten vid Uppsala universitet, Sveriges

Advokatsamfund, Grundlagsberedningen inför EG, Föreningen

Auktoriserade Revisorer (FAR), Svenska Revisorssamfundet (SRS),

Konjunkturinstitutet, Handelns utredninginstitut (HUI) och

Aktiefrämjandet

SACO Sveriges akademikers centralorganisation, Svenska

handelskammarförbundet, Sveriges Aktiesparares Riksförbund,

Allmänna pensionsfonden, fjärde fondstyrelsen, Grundlagsberedningen

inför EG, Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Svenska

Revisorssamfundet (SRS) och Aktiefrämjandet har förklarat sig avstå

från att lämna remissyttranden.

Förteckning över remissinstanser avseende

Rättschefspromemorian, Riksbankens ställning,

analys över behovet av grundlagsändringar

(Fi96/4413)

Efter remiss har yttrande över rättschefspromemorian avgetts av

Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern, Sveriges riksbank,

Domstolsverket, Kommerskollegium, Konkurrensverket, Svea hovrätt,

Kammarrätten i Sundsvall, Stockholms tingsrätt, Juridiska fakulteten vid

Universitetet i Stockholm, Juridiska fakulteten vid Universitetet i

Uppsala, Samhällsvetenskapliga fakulteten vid Universitetet i Uppsala,

Juridiska fakulteten vid Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], Samhällsvetenskapliga

fakulteten vid Universitetet i Göteborg, Samhällsvetenskapliga fakulteten

vid Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], Handelshögskolan i Stockholm, Sveriges

Domareförbund, Sveriges Advokatsamfund, Svenska kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Sveriges Köpmannaförbund, Sveriges

industriförbund, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, Landsorganisationen i Sverige,

Svenska arbetsgivareföreningen, Lantbrukarnas Riksförbund,

Företagarnas Riksorganisation, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret,

Svenska Bankföreningen, Finansbolagens förening, Svenska

Fondhandlareföreningen, Sveriges Försäkringsförbund, Sveriges

Finansanalytikers Förening.

Handelshögskolan i Stockholm, Svenska kommunförbundet, Lands-

tingsförbundet, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, Lantbrukarnas Riksförbund,

Företagarnas Riksorganisation och Sveriges Finansanalytikers Förening

har förklarat sig avstå från att lämna remissyttranden.

Förteckning över remissinstanser vid beredningen av

betänkandet (SOU 1997:10) Ansvaret för

valutapolitiken

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Hovrätten över

Skåne och Blekinge, Kammarrätten i Göteborg, Justitiekanslern,

Kommerskollegium, Överstyrelsen för civil beredskap,

Riksgäldskontoret, Statskontoret, Finansinpektionen,

Riksrevisionsverket, Konjunkturinstitutet, AP-fonden, Första - tredje

fondstyrelserna, Handelshögskolan i Göteborg, Nationalekonomiska

institutionen, Lunds universitet, Nationalekonomiska institutionen,

Stockholms universitet, Institutet för internationell ekonomi, Stockholms

universitet, Juridiska fakulteten, Uppsala universitet,

Nationalekonomiska institutionen, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Konkurrensverket, Sveriges riksbank, Finansbolagens förening,

Fondbolagens förening, Föreningen Auktoriserade Revisorer, Handelns

utredningsinstitut, Kooperativa förbundet, Landsorganisationen i

Sverige, Landstingsförbundet, SACO, Sveriges Akademikers

Centralorganisation, Stockholms Fondbörs AB, Svenska

Kommunförbundet, Svenska Arbetsgivareföreningen, Svenska

Bankföreningen, Svenska Fondhandlareföreningen, Svenska

Handelskammarförbundet, Svensk Industriförening, Sveriges

Försäkringsförbund, Sveriges Industriförbund, Tjänstemännens

Centralorganisation, Sydsvenska handelskammaren.

Riksrevisionsverket, AP-fonden, Första - tredje fondstyrelserna,

Finansbolagens förening, Föreningen Auktoriserade Revisorer,

Kooperativa förbundet, Landstingsförbundet, SACO, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, Svenska Kommunförbundet och

Sveriges Försäkringsförbund har förklarat sig avstå från att lämna

remissyttranden.

 Lagen omtryckt 1994:1483.

 Lagen omtryckt 1995:272.

 Senaste lydelse 1992:1641.

 Senaste lydelse 1992:1619.

 Senaste lydelse 1991:1538.

 Senaste lydelse 1994:1069.

 Senaste lydelse 1996:1021.

 Senaste lydelse 1997:104.

 Senaste lydelse 1997:104.

 Senaste lydelse 1991:1538.

 Senaste lydelse 1995:1512.

 Senaste lydelse 1995:1512.

 Senaste lydelse 1992:1605.

 Senaste lydelse 1992:1415.

 Senaste lydelse 1992:1415.

 Senaste lydelse 1988:1389.

 Senaste lydelse 1994:1068.

Prop. 1997/98:40

7

1

10

6

10

11

23

9

22

9

32

8

30

8

35

2

39

4

36

4

45

41

42

41

47

3

45

3

61

57

59

57

77

1

84

1

85

1

98

14

105

7

Bilaga 1

Bilaga 1

106

1

Bilaga 2

108

1

Bilaga 3

111

1

Bilaga 4

Bilaga 5

Bilaga 5

112

1

Bilaga 6

114

1

Bilaga 7

Bilaga 7