Regeringens proposition

1999/2000:49

Utökat skydd för kodade tjänster

Prop.

1999/2000:49

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 januari 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Kulturdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs det fram förslag till en ny lag om förbud

beträffande viss avkodningsutrustning bl.a. för att i svensk rätt

genomföra Europaparlamentets och rådets direktiv 98/84/EG av den 20

november 1998 om det rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller

utgörs av villkorad tillgång.

Förslaget innebär att reglerna om avkodningsutrustning som ger

obehörig tillgång till radio- och TV-sändningar skärps. Även

informationssamhällets tjänster föreslås omfattas av den nya lagen. Med

avkodningsutrustning avses all utrustning eller programvara som

utformats eller anpassats för att göra en tjänst som omfattas av lagen

tillgänglig i tolkningsbar form. Förslaget innebär att i stort sett all

kommersiell hantering av sådan utrustning utan tjänsteleverantörens

godkännande kriminaliseras.

Vidare föreslås att den som begår brott mot lagen skall betala skälig

ersättning för att den tjänst som gjorts tillgänglig genom brottet har

utnyttjats samt ersättning för den ytterligare ekonomiska skada som brot-

tet har medfört.

Maximistraffet för brott mot lagen föreslås höjt från nuvarande

fängelse i sex månader till fängelse i högst två år. Åtal skall enligt

förslaget få väckas när målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är

motiverat från allmän synpunkt.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 maj 2000 och ersätta den

nuvarande lagen (1993:1367) om förbud beträffande viss avkodningsut-

rustning.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 1

2 Förslag till lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning

1

3 Ärendet och dess beredning 1

4 Gällande rätt 1

5 Europarlamentets och rådets direktiv om det rättsliga skyddet för

tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång 1

5.1 Närmare om direktivets innehåll 1

6 Allmänna utgångspunkter 1

7 Skyddade tjänster 1

8 Förbjudna förfaranden 1

9 Sanktioner m.m. 1

10 Skadestånd 1

11 Ikraftträdande m.m. 1

12 Ekonomiska konsekvenser 1

13 Författningskommentar 1

13.1 Lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning 1

Bilaga 1 1998 års direktiv 27

Bilaga 2 Sammanfattning av promemorian 1

Bilaga 3 Promemorians författningsförslag 1

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanserna 1

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 1

Bilaga 6 Lagrådets yttrande Fel! Bokmärket är inte definierat.

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2000 39

Rättsdatablad 39

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till lag om förbud beträffande viss avkod-

ningsutrustning.

2 Förslag till lag om förbud beträffande viss

avkodningsutrustning

Härigenom föreskrivs följande.

1 § I denna lag finns bestämmelser som avser att förhindra obehörig till-

gång till vissa tjänster.

2 § Med tjänst avses i denna lag

1. en ljudradio- eller TV-sändning som är riktad till allmänheten,

2. varje annan tjänst som utförs elektroniskt, på distans och på begäran

av mottagaren, och

3. tillhandahållandet av villkorad tillgång till en tjänst som avses i 1

och 2, betraktat som en tjänst i sig,

om tjänsten är föremål för villkorad tillgång och tillhandahålls mot

betalning.

3 § Med villkorad tillgång till en tjänst avses att en användare eller en

mottagare av tjänsten till följd av tekniska åtgärder eller arrangemang

kan få tillgång till tjänsten i tolkningsbar form först sedan de har blivit

personligt godkända som behöriga.

4 § Med avkodningsutrustning avses utrustning eller programvara som

utformats eller anpassats för att göra en tjänst som omfattas av lagen till-

gänglig i tolkningsbar form.

5 § Avkodningsutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvs-

syfte tillverkas, importeras, distribueras, säljas, hyras ut, innehas,

installeras, underhållas eller bytas ut i syfte att göra en tjänst som

omfattas av lagen tillgänglig i tolkningsbar form utan

tjänsteleverantörens godkännande.

Med import avses införsel av en vara till Sverige från en plats utanför

Europeiska unionen.

6 § Den som på annat sätt än genom import uppsåtligen bryter mot 5 §

skall dömas till böter eller fängelse i högst två år.

Om straff för olovlig införsel finns bestämmelser i lagen (1960:418)

om straff för varusmuggling.

7 § För försök till brott enligt denna lag skall dömas till ansvar enligt 23

kap. brottsbalken.

8 § Egendom som har varit föremål för brott enligt denna lag skall

förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för

egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant

brott skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag

eller dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att före-

bygga brott eller det finns andra särskilda skäl för det.

9 § Den som uppsåtligen bryter mot 5 § skall betala skälig ersättning för

att den tjänst som gjorts tillgänglig genom gärningen har utnyttjats samt

ersättning för den ytterligare ekonomiska skada som gärningen har med-

fört.

10 § Åklagaren får väcka åtal för brott mot denna lag endast om målsä-

ganden anger brottet till åtal eller åtal är motiverat från allmän synpunkt.

1. Denna lag träder i kraft den 1 maj 2000.

2. Genom lagen upphävs lagen (1993:1367) om förbud beträffande

viss avkodningsutrustning.

3 Ärendet och dess beredning

Europaparlamentets och rådets direktiv 98/84/EG av den 20 november

1998 om det rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller utgörs av

villkorad tillgång ingår i den s.k. handlingsplanen för den inre marknaden

och syftar till att säkerställa att tjänsteleverantörer skyddas mot olaglig

utrustning, bilaga 1. Samråd med riksdagens EU-nämnd har skett innan

direktivet antogs.

Inom Kulturdepartementet har promemorian Utökat skydd för kodade

tjänster (Ds 1999:29) upprättats. I promemorian läggs förslag fram till en

ny lag om förbud mot viss avkodningsutrustning bl.a. för att i svensk rätt

genomföra direktivet. En sammanfattning av promemorians förslag finns

i bilaga 2. Promemorians lagförslag finns i bilaga 3.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning av remissinstan-

serna finns i bilaga 4. En sammanställning av remissvaren finns tillgäng-

lig i Regeringskansliet (dnr Ku1999/1977).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 2 december 1999 att inhämta Lagrådets ytt-

rande över det lagförslag som finns i bilaga 5.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 6.

Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag. I propositionens

lagförslag har också vissa redaktionella ändringar gjorts. Lagrådets syn-

punkter berörs i avsnitt 10 och i författningskommentaren.

4 Gällande rätt

I dag gällande bestämmelser om avkodningsutrustning finns i lagen

(1993:1367) om förbud beträffande viss avkodningsutrustning

(avkodningslagen). Lagen skall förhindra att någon yrkesmässigt eller

annars i förvärvssyfte olovligen tillverkar, överlåter, hyr ut, installerar

eller underhåller avkodningsutrustning i avsikt att bereda någon utanför

abonnentkretsen tillgång till innehållet i en kodad sändning som erbjuds

mot betalning. Innehav av utrustning för olovlig avkodning liksom

import av sådan utrustning omfattas inte av lagen.

Avkodningsutrustning definieras i lagens inledande paragraf som en

anordning som är konstruerad för att ensam eller tillsammans med någon

annan anordning kunna bereda någon tillgång till innehållet i en kodad

sändning eller är särskilt anpassad för detta ändamål. Typexempel på så-

dan utrustning är s.k. smart-cards, dvs. datakort som innehåller

kunskapen om hur avkodningen skall ske.

Det är ibland svårt att avgöra vad som egentligen är avkodningsutrust-

ning. Att avkodningsutrustningen har andra funktioner, av vilka avkod-

ningsförmågan bara är en, hindrar inte att utrustningen omfattas av av-

kodningslagen (prop. 1993/94:53 s. 24 f.). Utrustningegen kan således ha

förmåga att avkoda en sändning eller flera sändningar, och kan utgöras

av en byggsats eller en del av en sådan. Någon gräns för hur väl

avkodaren måste fungera i praktiken har inte ställts upp.

En kodad sändning som erbjuds mot betalning definieras i lagen som

en sändning av ljudradio- eller televisionsprogram som är riktad till all-

mänheten och där den programbärande signalen har ändrats i avsikt att

programmen skall bli tillgängliga endast för dem som betalar för pro-

grammen (abonnentkretsen).

Med ljudradio- och TV-sändningar avses enligt förarbetena alla kända

metoder för sändningar av ljudradio och TV genom radiosignal eller tråd,

via satellit eller från marksändning, ursprunglig sändning eller vidare-

sändning. För att det skall vara fråga om en kodad sändning som erbjuds

mot betalning och därmed omfattas av avkodningslagen krävs att sänd-

ningen är riktad till allmänheten. Det innebär att s.k. programtransport

inte omfattas av begreppet (prop. 1993/94:53 s. 24). Med programtrans-

port avses t.ex. sändningar mellan olika företag som inte är riktade till

allmänheten. Något skydd för informationssamhällets tjänster finns inte i

avkodningslagen.

Straffet för att uppsåtligen bryta mot nyss nämnda bestämmelser är

böter eller fängelse i högst sex månader. Åklagare får dock väcka åtal

endast om detta av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.

5 Europarlamentets och rådets direktiv om det

rättsliga skyddet för tjänster som bygger på

eller utgörs av villkorad tillgång

Utbudet av sändningar i radio och television som bygger på villkorad till-

gång, dvs. tekniska system som reglerar att endast de som är behöriga att

ta del av ett visst program eller en viss tjänst får tillgång till dessa, har

utvecklats för att tillgodose en alltmer specialiserad efterfrågan. Detta är

huvudorsaken till att en stor del av de berörda tjänsterna betalas av slut-

användaren.

Marknadsutvecklingen pekar mot att tekniken med villkorad tillgång i

allt högre grad kommer att tillämpas också för att kontrollera tillgången

till andra digitala tjänster i informationssamhället.

Grönboken om Rättsskydd för krypterade radio- och TV-tjänster på

den inre marknaden, KOM(96) 76 slutlig som presenterades av EG-

kommissionen i mars 1996, och den efterföljande konsultationsprocessen

ledde fram till konstaterandet att avsaknaden av en likvärdig

rättsskyddsnivå i alla medlemsstater stör den inre marknadens funktion.

Nuvarande bestämmelser i EU:s medlemsstater på det aktuella området

uppvisar avsevärda skillnader, bl.a. vad gäller tillämpningsområde, grad

av skydd och påföljdsnivåer. Härigenom uppstår ett antal hinder för den

fria rörligheten för krypterade radio- och TV-tjänster och

avkodningsutrustning och konkurrensen snedvrids avsevärt mellan

aktörer i olika medlemsstater. Dessutom anges i grönboken att

skillnaderna i nationell lagstiftning kan bromsa utvecklingen av en

europeisk marknad för nya krypterade radio- och TV-tjänster. Förutom

att ett splittrat regelverk kan hindra den fria rörligheten för varor och

tjänster kan det även vara ett hot mot en väl fungerande inre marknad.

Digital teknik kan öka konsumenternas valmöjligheter och bidra till

kulturell mångfald genom att allt flera tjänster enligt artiklarna 49 och 50

i EG-fördraget utvecklas. Lönsamheten för dessa tjänster kommer dock

ofta att vara beroende av att tjänsteleverantörens betalning garanteras

genom villkorad tillgång. I ett sådant perspektiv förefaller ett rättsligt

skydd för tjänsteleverantörer mot olaglig utrustning som möjliggör kost-

nadsfri tillgång till dessa tjänster nödvändigt.

Mot denna bakgrund har Europaparlamentet och rådet antagit direktiv

98/84/EG om det rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller utgörs

av villkorad tillgång. Direktivets tillämpningsområde täcker alla radio-

och TV-program samt informationssamhällets tjänster där den villkorade

tillgången används för att säkerställa betalning av tjänsten.

Direktivet ställer krav på medlemsstaterna att förbjuda och tillgripa

lämpliga sanktioner mot ett brett spektrum av kommersiella

verksamheter som gäller illegala avkodare (dekodrar), s.k. smarta kort

och programvara som gör det möjligt att kringgå system med villkorad

tillgång och erhålla tjänsten kostnadsfritt. Skyddet är begränsat till

tjänster som utnyttjar tekniker med villkorad tillgång för att säkerställa

ersättning. Det är vidare begränsat till kommersiell hantering av olaglig

utrustning. Av främst proportionalitets- och subsidiaritetsskäl ges

medlemsstaterna ansvaret för att vidta åtgärder mot privat innehav eller

användning av olaglig utrustning.

5.1 Närmare om direktivets innehåll

Syftet med direktivet är att tillnärma medlemsstaternas bestämmelser om

åtgärder mot olaglig utrustning som ger obehörig tillgång till skyddade

tjänster.

De tjänster som skyddas av direktivet är TV-sändningar enligt defini-

tionen i artikel 1 a i det s.k. TV-direktivet (direktiv 89/552/EEG), radio-

sändningar i betydelsen all överföring av radioprogram till allmänheten,

via tråd eller via etern, vilket även omfattar satellitsändningar, samt in-

formationssamhällets tjänster i den betydelse som avses i artikel 1.2 i

Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998

om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och

föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets

tjänster1. En förutsättning för att berörda tjänster skall omfattas av

direktivet är att de tillhandahålls mot ersättning och är föremål för

villkorad tillgång. Även själva tillhandahållandet av villkorad tillgång för

ovannämnda tjänster betraktas enligt direktivet som en skyddad tjänst i

sig.

I artikel 2 definieras även begreppen villkorad tillgång, utrustning för

villkorad tillgång, anknuten tjänst, olaglig utrustning och området som

samordnas av direktivet.

Av artikel 3 framgår att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som

är nödvändiga för att förbjuda de enligt direktivet otillåtna åtgärderna och

införa de sanktioner och de möjligheter till rättelse som anges i

direktivet. Utöver vad som följer av direktivet får medlemsstaterna, inom

det av direktivet koordinerade området, inte begränsa tillhandahållandet

av skyddade tjänster eller anknutna tjänster vilka har sitt ursprung i en

annan medlemsstat eller begränsa den fria rörligheten för utrustning för

villkorad tillgång.

I artikel 4 är de verksamheter som medlemsstaterna skall förbjuda upp-

räknade. Det skall enligt direktivet vara förbjudet att tillverka, importera,

distribuera, försälja, hyra ut, inneha, installera, underhålla eller byta ut

olaglig utrustning i kommersiellt syfte liksom att marknadsföra olaglig

utrustning genom kommersiella meddelanden.

Enligt artikel 5 skall sanktionerna vara verkningsfulla, avskräckande

och proportionerliga i förhållande till de följder den otillåtna verksamhe-

ten eventuellt kan få. Medlemsstaterna skall även vidta nödvändiga åtgär-

der för att leverantörer av skyddade tjänster har tillgång till lämpliga

möjligheter till rättelse.

6 Allmänna utgångspunkter

Huvudsyftet bakom EG-direktivet om rättsligt skydd för tjänster som

bygger på eller utgörs av villkorad tillgång är att förbättra skyddet för

leverantörer av sådana tjänster. Det syftar inte till en fullständig

harmonisering av medlemsstaternas regler på området. Medlemsstaterna

får t.ex. besluta om ett starkare skydd än det som direktivet ger. Det har

ansetts tillräckligt att begränsa direktivets räckvidd till sådana nationella

bestämmelser som kan utgöra hinder mot en väl fungerande inre

marknad. Medlemsstaterna skall senast den 28 maj 2000 sätta i kraft de

lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet.

Lagen (1993:1367) om förbud beträffande viss avkodningsutrustning

trädde i kraft den 1 januari 1994. Lagens bestämmelser stämmer i stora

delar väl överens med direktivet och lagens terminologi och systematik

kan delvis användas vid genomförandet av direktivet. Vissa ändringar

måste dock göras för att genomföra direktivet.

För att det skall bli lättare att komma till rätta med brottsliga förfaran-

den är det lämpligt att nu också överväga förändringar av avkodningsla-

gen som inte föranleds av förpliktelserna enligt direktivet. I det följande

kommer därför att föreslås ändringar som inte föranleds av direktivet.

Enligt EG:s rättsordning är det EG-domstolen som är exklusivt behörig

att göra auktoritativa uttalanden om innebörden av EG:s rättsregler.

Sverige har genom anslutningen till Europeiska unionen också förbundit

sig att verka för en enhetlig tolkning och tillämpning av regler i EG-rät-

ten. Detta medför att det i princip inte blir aktuellt att i samband med det

nu aktuella lagstiftningsarbetet uttala sig om hur direktivet i olika delar

skall tolkas.

7 Skyddade tjänster

Regeringens förslag: Lagen görs tillämplig på alla de skyddade tjänster

som omfattas av direktivet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstansernas synpunkter: Merparten av remissinstanserna till-

styrker eller har ingen invändning mot förslaget.

Skälen för förslaget: Skyddade tjänster definieras i direktivets artikel

2 a) som TV- eller radiosändningar eller informationssamhällets tjänster

samt tillhandahållandet av villkorad tillgång som en tjänst i sig. Med in-

formationssamhällets tjänster avses här alla tjänster som utförs mot

ersättning på distans, elektroniskt och på individuell begäran av

mottagaren. Detta innebär att direktivet omfattar inte bara tjänster som

traditionell betal-TV eller betalradio utan också tjänster som beställvideo

(video on demand), "music on demand", elektronisk utgivning och ett

stort urval andra online-tjänster.

För att de berörda tjänsterna skall omfattas av direktivet måste två vill-

kor vara uppfyllda. För det första måste tjänsterna vara föremål för

villkorad tillgång, vilket enligt definitionen i artikel 2 b) är alla tekniska

åtgärder och/eller arrangemang som gör att man kan få tillgång till en

skyddad tjänst i tolkningsbar form först sedan man blivit personligt

godkänd som behörig. För det andra skall tjänsten tillhandahållas mot

ersättning. Därmed omfattas inte tjänster som är föremål för villkorad

tillgång av någon annan anledning, t.ex. sådana tjänster som är

krypterade för att säkerställa integritet och insynsskydd såsom är fallet

beträffande finansiella tjänster eller vissa telekommunikationstjänster.

Tjänster som kodats enbart av upphovsrättsliga skäl omfattas inte heller

av direktivets tillämpningsområde. Inte heller behandlar direktivet

tekniska aspekter såsom krypteringsmetoder o.dyl.

Av 1 § avkodningslagen framgår att denna skyddar kodade sändningar

som erbjuds mot betalning när dessa utgör sändningar av ljudradio- eller

televisionsprogram som riktas till allmänheten. Med ljudradio- och

televisionssändning avses här alla kända metoder för sändningar av

ljudradio och television, genom radiosignal eller tråd, via satellit eller

från marksändare, ursprunglig sändning eller vidaresändning (prop.

1993/94:53 s. 24). I fråga om tillämpningsområdet för radio- och TV-

sändningar motsvarar svensk rätt direktivets bestämmelser.

Lagen omfattar dock inte informationssamhällets tjänster och tjänster

som innefattar själva tillhandahållandet av villkorad tillgång. Skälet till

att tillhandahållandet av villkorad tillgång omfattas av direktivet är att det

har ansetts nödvändigt för att ge ett motsvarande skydd för de

tjänsteleverantörer som tillhandahåller villkorad tillgång men som

samtidigt inte tillhandahåller själva innehållet i tjänsten. Bestämmelserna

i avkodningslagen bör utformas så att också dessa tjänster skyddas.

Definitionen av villkorad tillgång bör utformas enligt motsvarande de-

finition i direktivet, vilken i stor utsträckning överensstämmer med vad

som redan i dag gäller i fråga om skyddet för radio- och TV-sändningar.

De bestämmelser som nu föreslås skiljer sig från nuvarande lagstiftning

genom att de även tillgodoser skyddet för tjänster som inte skyddas

genom kodning utan där den villkorade tillgången är utformad på annat

sätt, t.ex. genom användande av lösenord.

8 Förbjudna förfaranden

Regeringens förslag: Det skall vara straffbart att yrkesmässigt eller

annars i förvärvssyfte tillverka, importera, distribuera, sälja, hyra ut,

inneha, installera, underhålla eller byta ut avkodningsutrustning i syfte att

göra en skyddad tjänst tillgänglig i tolkningsbar form utan tjänsteleve-

rantörens godkännande.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstansernas synpunkter: Merparten av remissinstanserna till-

styrker eller har ingen invändning mot förslaget. Riksåklagaren anför att

bevisproblem uppstår när olika komponenter tillhandahålls separat på

Internet, vilket innebär att det är svårt att bevisa att dataprogrammen -

som utgör avkodningsutrustning men är gratis - tillhandahålls

"yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte". Det innebär enligt

Riksåklagaren att både den nuvarande lagstiftningen och den föreslagna

relativt lätt kan kringgås. Göta hovrätt menar att begreppet distribution

inte har någon vedertagen betydelse, vilket bl.a. medför osäkerhet om

export av avkodningsutrustning träffas av förbudet. Tullverket anser att

det inte blir lätt att avgöra om importen sker i förvärvssyfte eller inte och

att det därför skulle underlätta för tullen om även import för privat bruk

omfattades av importrestriktionen. STOP Scandinavian TV

Organisations against Piracy-Sweden (Föreningen STOP) föreslår en ny

lydelse av 4 § för att klarlägga och säkerställa att piratverksamhet med

s.k. tomma eller delade kort omfattas av regleringen. Föreningen anser

även att ett förbud mot enskilt innehav och enskild användning av olovlig

avkodningsutrustning samt ett förbud mot marknadsföring av olovlig

utrustning bör införas i den nya lagen. Vidare anför föreningen att

datorprogram och krypterade tjänster uppvisar sådana likheter att det inte

går att motivera varför datorprogram skulle ha ett bättre skydd. Canal

Digital, SENDA, Svenska Kabel-TV-Föreningen och Centrala

Antennföreningen delar föreningen STOP:s uppfattning. Även

Copyswede, KLYS, STIM, Sveriges Television AB, Teracom AB, Viasat

AB och Tele2 AB menar att förbud mot privat innehav och användning av

avkodningsutrustning bör införas. Sveriges Television AB anser att

varken direktivet eller lagförslaget är tillräckligt omfattande för att

tillgodose behovet av skydd för kodad verksamhet och att det är ohållbart

att TV-tjänster som kodats av upphovsrättsliga skäl inte omfattas av

lagen. Teracom AB anför att lagen inte synes omfatta s.k. tomma

smartcards, vilket urholkar det rättsliga skyddet för kodade tjänster

avsevärt. Viasat AB och Tele2 AB anför att lagen bör utformas så att det

klargörs att den omfattar hanteringen av s.k. tomma kort. Telia AB in-

stämmer i bedömningen att någon straffrättslig sanktion för privat bruk

eller innehav av olovlig avkodningsutrustning inte bör införas.

Skälen för förslaget: I september 1991 antog Europarådet en rekom-

mendation om rättsligt skydd för krypterade TV-tjänster riktad till med-

lemsstaterna, rekommendation nr R (91) 14, kompletterad i januari 1995

genom rekommendationen om åtgärder mot piratverksamhet på ljudom-

rådet och det audiovisuella området (nr R (95) 1). Listan över förbjuden

verksamhet i direktivet bygger huvudsakligen på principerna i Europarå-

dets rekommendation.

Enligt direktivet skall (artikel 4) en rad åtgärder förbjudas av medlems-

staterna. Medlemsstaterna är enligt direktivet skyldiga att förbjuda till-

verkning, import, distribution, försäljning, uthyrning och innehav av

olaglig utrustning i kommersiellt syfte. Härtill kommer att också installa-

tion, underhåll och utbyte i kommersiellt syfte skall förbjudas liksom

marknadsföring av olaglig utrustning.

Direktivet behandlar enbart verksamheter som sker för kommersiella

ändamål. Det är således kommersiell verksamhet som ger möjlighet till

obehörig mottagning som skall förbjudas och beläggas med påföljd.

Direktivet kräver däremot inte att olovlig mottagning förbjuds. Inte

heller påverkar det tillämpningen av nationella regler som förbjuder inne-

hav av illegal utrustning för privat bruk (preambeln p. 21).

Enligt avkodningslagen är det endast straffbart att tillverka, överlåta,

hyra ut, installera eller underhålla olovlig avkodningsutrustning. Det är

således nödvändigt att utvidga det nuvarande förbudet med ytterligare

verksamheter. Det föreslås därför att även import, distribution, innehav

och utbyte av olaglig utrustning skall förbjudas i de fall dessa verksam-

heter har kommersiellt syfte.

Med distribution avses enligt direktivet (preambeln p. 20) all

överföring och saluföring av olaglig utrustning för omsättning inom eller

utom gemenskapen. Kravet på förbud mot distribution av olaglig

utrustning har tillkommit för att tillgodose de medlemsstater som önskat

ett uttryckligt förbud mot export av olaglig utrustning. Medlemsstaterna

är dock enligt direktivet inte uttryckligen skyldiga att förbjuda export av

avkodningsutrustning i kommersiellt syfte. Den hantering av utrustning

som avses med begreppet distribution bör normalt kunna hänföras till

någon annan form av hantering i "förbudskatalogen". Mot bakgrund av

direktivets ordalydelse utgör detta dock inte ett tillräckligt starkt skäl att

här utesluta begreppet distribution.

Förslaget innebär att det fortsättningsvis blir förbjudet med i stort sett

all kommersiell hantering av utrustning för olovlig avkodning.

Vad särskilt gäller import av avkodningsutrustning kan följande note-

ras. Lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

(varusmugglingslagen) bygger bl.a. på principen att föreskrifter om im-

port- och exportförbud ges i annan lag och att överträdelser av sådana

förbud straffbeläggs i varusmugglingslagen. Det finns inga skäl att i detta

fall frångå denna huvudprincip. Import av avkodningsutrustning skall

således straffbeläggas enligt varusmugglingslagen. I enlighet med

direktivets innebörd avser begreppet import införsel från andra länder än

EU:s medlemsstater.

Marknadsföring

I förarbetena till avkodningslagen gjordes antagandet att något särskilt

förbud mot marknadsföring av utrustning för olovlig avkodning inte be-

hövdes, eftersom marknadsföring av en produkt som inte får säljas enligt

Marknadsdomstolens praxis betraktades som otillbörlig enligt 2 § mark-

nadsföringslagen (prop. 1993/94:53 s. 21). 1995 års marknadsföringslag

har ersatt den vid avkodningslagens tillkomst gällande marknadsförings-

lagen från år 1975.

Det krav som nu uppställs i marknadsföringslagen (1995:450) om att

marknadsföringen skall stämma överens med god marknadsföringssed

och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare, mot-

svarar i sak vad som gällde enligt den äldre marknadsföringslagen. Be-

greppet god marknadsföringssed omfattar förutom god affärssed såväl

föreskrifter som andra vedertagna normer för marknadsföring av produk-

ter. Det kan t.ex. vara fråga om Konsumentverkets riktlinjer, normer som

Marknadsdomstolen har skapat genom sin praxis eller internationellt

vedertagna normer. I sammanhanget bör särskilt observeras den s.k.

lagstridighetsprincipen, som innebär att marknadsföringen skall vara lag-

lig dvs. inte strida mot lag eller kunna leda till lagbrott. Med stöd av

denna princip har Marknadsdomstolen förbjudit marknadsföringen av

s.k. piratdekodrar (MD 1996:22).

Det är därför inte nödvändigt att införa ett särskilt förbud mot mark-

nadsföring av olaglig avkodningsutrustning för att uppfylla direktivets

bestämmelser.

Så gott som all annonsering om olaglig avkodningsutrustning i dags-

pressen har numera upphört, inte minst till följd av den nyss nämnda

domen från Marknadsdomstolen och branschens egen uppspårande verk-

samhet. Annonseringen har i stället flyttats till Internet och det är svårare

att ingripa mot olika marknadsföringsåtgärder som sker där. Ett särskilt

marknadsföringsförbud underlättar dock inte möjligheterna till ingripan-

den mot otillåten marknadsföring på Internet. Det finns därför inte heller

av skäl som grundar sig på annat än direktivets bestämmelser anledning

att i lagen införa ett särskilt förbud mot marknadsföring av olaglig utrust-

ning.

Förbud också för privat innehav av utrustning?

Som tidigare anförts avser direktivet verksamheter för kommersiella

ändamål. Det har, i första hand av proportionalitets- och subsidiari-

tetsskäl, inte ansetts befogat att föreskriva gemensamma regler i fråga om

privat innehav eller användning av olovlig utrustning. Ansvaret för

sådana eventuella åtgärder vilar därför på medlemsstaterna.

Flera remissinstanser hävdar att ett förbud mot privat innehav av

olaglig avkodningsutrustning är nödvändigt för att effektivt sätta stopp

för piratverksamheten på området. Det påpekas att sådana förbud finns

på flera håll i Europa och då också i två av våra nordiska grannländer

(Finland och Norge). Några remissinstanser har även anfört att

datorprogram och krypterade tjänster uppvisar sådana likheter att det inte

går att motivera varför datorprogram skulle ha ett bättre skydd.

Det finns anledning att ha förståelse för dessa remissinstansers uppfatt-

ning. Det bör emellertid poängteras att frågan om ett förbud mot privata

innehav av olaglig utrustning togs upp redan i samband med tillkomsten

av den nuvarande avkodningslagen. Då gjordes bedömningen att rättsvä-

sendets resurser borde koncentreras på sådan verksamhet som genom

omfattning, regelbundenhet m.m. kan leda till mer allvarliga

skadeverkningar (prop. 1993/94:53 s. 21). Detta ställningstagande har

naturligtvis alltjämt bärighet. Härtill kommer att efterlevnaden av ett

sådant förbud i praktiken skulle bli omöjligt att kontrollera. Det finns

även risk att ett sådant förbud inte skulle få något genomslag utan

tvärtom bidra till att minska respekten för lagstiftningen i allmänhet. För

att en kriminalisering av privat innehav skall komma i fråga bör det även

finnas ett starkt samhälleligt intresse av ett förbud av sådant slag. Härtill

kommer att uppgifter från de nordiska länder som har infört förbud mot

privata innehav inte på ett tillförlitligt sätt visar att just denna reglering

har haft en påtaglig effekt på tillgången till olaglig utrustning.

De åtgärder mot "piratverksamhet" som nu vidtagits inom EU bör leda

till en minskning av tillgången till utrustning i användarledet. Även den

skärpning av lagstiftningen som nu föreslås bör få en sådan effekt.

Vidare bör beaktas att den utvidgade skadeståndsskyldighet som föreslås

(se avsnitt 10) innebär att de ekonomiska skadeverkningarna kan

begränsas.

Vad gäller datorprogram så omfattas de bl.a. av bestämmelserna i upp-

hovsrättslagen (1960:729). Bestämmelserna ger den som t.ex. skapat ett

datorprogram vissa rättigheter att förfoga över det, dels ekonomiska

rättigheter, dels ideella rättigheter. Den nu aktuella lagen skiljer sig häri-

från genom att syftet med den är att säkerställa att en leverantör får

ersättning för en tjänst han utför. Det är därför inte motiverat att utifrån

utformningen av det upphovsrättsliga skyddet för datorprogram

kriminalisera privat innehav av avkodningsutrustning.

Någon särskild straffrättslig sanktion för privat bruk eller innehav av

olovlig avkodningsutrustning bör därför inte införas. Straffbarheten bör

alltjämt vara förbehållen sådant innehav och sådana handlingar som

utförs yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte.

Utrustning för olovlig avkodning

I artikel 2 i direktivet definieras olaglig utrustning som all utrustning

eller programvara som utformats eller anpassats för att göra en skyddad

tjänst tillgänglig i tolkningsbar form utan tjänsteleverantörens

godkännande.

Utformningen av direktivet har i detta avseende därmed inte inriktats

på vissa tydligt avgränsade former av utrustning eller att peka ut vissa

tekniska lösningar. En sådan teknik baserad på en eller flera konkreta till-

lämpningar har undvikits för att minska riskerna för att t.ex.

modifieringar av programvara leder till att bestämmelsen lätt kan

kringgås. En så teknikoberoende reglering som möjligt har således

eftersträvats. Av dessa skäl föreslås inte någon närmare definition av

vilken utrustning det kan bli fråga om. Detta hänger också samman med

att det är EG-domstolen som har ensam befogenhet att slutligt tolka

gemenskapsrättens innebörd. Det bör i sammanhanget noteras att EG-

kommissionen har framhållit att nivån på det tekniska skyddet inte är

avgörande för skyddsvärdet eftersom även de leverantörer som inte har

ekonomiska möjligheter att t.ex. utnyttja de absolut säkraste och

effektivaste krypteringsmetoderna förtjänar ett rättsligt skydd. Detta

torde överensstämma med vad som redan gäller i Sverige i dag (jfr prop.

1993/94:53 s. 24 och 25).

Här måste också uppmärksammas att det otillåtna ligger i det sätt på

vilket avkodningsutrustningen är avsedd att användas, nämligen att möj-

liggöra otillåten tillgång till en skyddad tjänst. Det är således inte avkod-

ningsutrustningen i sig som är otillåten utan olika slag av kommersiell

verksamhet med sådan utrustning.

Flera av remissinstanserna har framställt önskemål om ett klarläggande

av att s.k. tomma eller delade kort omfattas av lagstiftningen. Härtill har

Riksåklagaren anfört att bevissvårigheter kan uppkomma t.ex. på grund

av att olika delar säljs separat. Som sagts ovan har en så teknikoberoende

reglering som möjligt eftersträvats vid utformningen av direktivet. För att

undvika riskerna för att modifiering av t.ex. programvara leder till att be-

stämmelserna kan kringås har utformningen av direktivet inte inriktats på

att peka ut vissa tekniska lösningar. Detta bör även gälla den nu aktuella

lagen. Vad som anförts av remissinstanserna utgör därför inte tillräckligt

starka skäl för att avvika från direktivets definition av avkodningsutrust-

ning. Det bör dock framhållas att det i varje enskilt fall måste avgöras

vad för slags utrustning som utgör avkodningsutrustning.

Direktivet medger att det bl.a. beträffande sanktioner får föreskrivas att

den som utför verksamheten måste känna till att utrustningen i fråga var

olaglig. För straffbarhet bör det, liksom enligt nuvarande regler, krävas

uppsåt som skall täcka samtliga objektiva omständigheter (se prop.

1993/94:53 s. 26).

Särskilt om regleringens förhållande till yttrandefrihetsgrundlagen

Enligt direktivet skall bl.a. programvara förbjudas som utformats eller

anpassats för att göra en skyddad tjänst åtkomlig utan

tjänsteleverantörens godkännande. Sådan programvara lär vanligtvis

tillhandahållas på cd-romskiva, diskett eller online via t.ex. Internet.

Termen "tekniska upptagningar" fördes in i yttrandefrihetsgrundlagen

(YGL) den 1 januari 1999 efter förslag i propositionen Tryckfrihetsför-

ordningens och yttrandefrihetsgrundlagens tillämpningsområden barn-

pornografifrågan m.m. (prop. 1997/98:43, bet. 1997/98:KU19 och

1998/99:KU4). Denna nyhet har stor betydelse för YGL:s tillämplighet

på nya former av upptagningar av information (nya fysiska databärare).

Tekniska upptagningar utgör i detta sammanhang en samlingsterm för

upptagningar som innehåller text, stillbilder, rörliga bilder eller ljud och

som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniska

hjälpmedel. Ändringen medför att även t.ex. cd-romskivor och datordis-

ketter med endast text eller stillbilder omfattas av YGL. Frågan är då om

YGL, som bl.a. skyddar produktion, spridning och innehav av informa-

tionsbärare, utgör ett hinder mot lagbestämmelser som förbjuder de nu

aktuella förfarandena med avkodningsutrustning.

Yttrandefriheten enligt YGL har till ändamål att säkra ett fritt menings-

utbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande. I

den får inga andra begränsningar göras än de som följer av den grundla-

gen (1 kap. 1 § andra stycket YGL). Huvudsyftet med YGL är således att

säkerställa friheten att yttra sig i massmedier som ett medel för den fria

åsiktsbildningen i samhället. Det är alltså massmedial användning av de

angivna teknikerna som omfattas av YGL.

Grunden i programvaran är programkoden. Den kan knappast anses ut-

göra ett meddelande eller en uppgift som är avsedd för spridning till

andra i den bemärkelse som avses i YGL. En teknisk upptagning som

innehåller programvara avsedd för olaglig avkodning kan därför inte

anses vara en sådan teknisk upptagning som omfattas av

yttrandefrihetsgrundlagen. I den mån en sådan teknisk upptagning

innehåller också uppgifter som kan omfattas av grundlagskydd torde det

vara möjligt att göra en åtskillnad i straffrättsligt hänseende som leder till

att olika straff- och processrättsliga regler kan komma att gälla för olika

"sekvenser" i tekniska upptagningar av nu aktuellt slag.

Det bör slutligen noteras att frågan om huruvida åtgärder mot olovlig

avkodning är förenliga med skyddet för yttrande- och informationsfrihet

aktualiserades även i samband med avkodningslagens tillkomst (prop.

1993/94:53 s. 12 ff.). Då konstaterades bl.a. att yttrandefrihetsgrundlagen

medgav att restriktioner infördes mot s.k. piratdekodrar eftersom

grundlagen inte skyddar den som kringgår ett villkor om betalning för att

få tillgång till ett radioprogram.

9 Sanktioner m.m.

Regeringens förslag: Maximistraffet för brott mot avkodningslagen

skall vara fängelse i högst två år. Åtal för brott mot avkodningslagen får

väckas om målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är motiverat från

allmän synpunkt.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstansernas synpunkter: Merparten av remissinstanserna till-

styrker eller har ingen invändning mot förslaget. Riksåklagaren föreslår

att åtalsprövningsregeln ges samma lydelse som i nuvarande lagstiftning

men att kravet på särskilda skäl skall tas bort. Vidare menar Riksåklaga-

ren att det bör övervägas om dekoderutrustning i vissa fall skall kunna

förverkas även om den inte varit föremål för brott. Rikspolisstyrelsen an-

ser att det finna goda skäl att behålla den åtalsbegränsningsregel som

finns i den nuvarande lagen. Copyswede och KLYS föreslår att 6 § komp-

letteras med en särskild bestämmelse om grova förseelser. Föreningen

STOP anför att en rätt att få skadestånd betalt av förverkade medel bör

införas. Canal Digital, SENDA, Svenska Kabel-TV-Föreningen, Teracom

AB, Viasat AB, Tele2 AB och Centrala Antennföreningen delar före-

ningen STOP:s uppfattning.

Skälen för förslaget: Medlemsstaterna skall föreskriva verkningsfulla

sanktioner mot de förbjudna verksamheter som avses i direktivet (artikel

5.1). I detta ligger att sanktionerna skall vara avskräckande men också att

de skall stå i proportion till de följder som den förbjudna verksamheten

eventuellt kan ha.

Varje medlemsstat skall dessutom vidta de åtgärder som är nödvändiga

för att se till att tjänsteleverantörer, vars intressen påverkas av de i

direktivet otillåtna verksamheterna har tillgång till lämpliga möjligheter

till rättelse, däribland möjlighet att väcka skadeståndstalan och att

utverka ett föreläggande eller annan förebyggande åtgärd och, där det

anses lämpligt, få anhålla om att olaglig utrustning avlägsnas från

kommersiella kanaler (artikel 5.2).

Straffskärpning?

Straffet för att yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte på otillåtet sätt

hantera utrustning för olovlig avkodning är i dag böter eller fängelse i sex

månader. För medverkan och försök till brott skall dömas till ansvar

enligt brottsbalkens regler. Åklagare får dock väcka åtal endast om detta

av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.

I Kommissionens grönbok har det uppskattats att enbart de otillåtna

avkodarna på marknaden utgör mellan 5 och 20 procent av alla de

avkodare som omsätts, vilket varje år motsvarar miljontals ecu

(grönboken s. 5). Piratmarknaden har dessutom gett upphov till ett

marknadsföringsnät, bl.a. på Internet, som säkrar underhållet av

avkodarna t.ex. genom att tillhandahålla de senaste uppdateringarna av

koder. Omfattningen av piratverksamheten är självfallet svår att ange.

Enligt branschens egna uppskattningar torde antalet försålda piratkort i

Sverige vara omkring 500 000 från branschens början till dagsläget.

Enligt uppgift från föreningen STOP beträffande antalet piratkort på den

nordiska marknaden beräknas att det i Danmark för närvarande finns

omkring 250 000 fungerande piratkort, i Sverige 200 000, i Norge 60 000

och i Finland 30 000.

Det ligger i sakens natur att olovlig hantering av avkodningsutrustning

kan orsaka betydande skadeverkningar och bl.a. leda till avsevärda kost-

nader för tjänsteleverantörer samt i övrigt medföra negativa

konsekvenser för såväl näringslivet som för konsumenterna. Det finns

alltså anledning att se allvarligt på förfaranden som innebär brott mot

avkodningslagen. Maximistraffet för sådana gärningar bör därför höjas

väsentligt.

Vid avgörandet av hur högt straffmaximum skall sättas bör följande

beaktas. Brott mot avkodningslagen kommer att rymma gärningar av

varierande straffvärde. Genom en höjning av straffsatsen kan bättre

jämställdhet med situationen vad gäller brott mot upphovsrätten uppnås.

Eftersom båda dessa typer av brott har i stort sett samma straffvärde

framstår det som naturligt att de har i huvudsak samma straffskala.

Genom att också import av olovlig avkodningsutrustning nu

kriminaliseras innebär en höjning av straffsatsen även bättre

överensstämmelse med normalfallet av brott mot varusmugglingslagen.

Därför föreslås att maximistraffet för brott mot avkodningslagen skall

vara fängelse i högst två år.

Den skärpning av straffet som nu föreslås utesluter i och för sig inte att

vissa gärningar kan tänkas vara av så allvarlig beskaffenhet att det före-

slagna straffmaximum ter sig otillräckligt. Man kan t.ex. tänka sig fall

där en viss befattning avsett en stor mängd olovlig utrustning som spritts

i stor omfattning och som representerat betydande värden. Samtidigt

finns det anledning att erinra om att strafflatituderna för brott mot

avkodningslagen legat förhållandevis lågt och att det bl.a. av

kriminalpolitiska skäl därför finns anledning att iaktta viss försiktighet.

Det finns därför i dagsläget inte tillräckligt underlag för att gå längre än

vad som nu föreslås. Inte heller finns det anledning att införa en

kategoriindelning av brotten.

I likhet med vad som uttalades när maximistraffet t.ex. för intrång i

industriella rättigheter enligt den upphovsrättsliga lagstiftningen höjdes

från fängelse i högst sex månader till fängelse i högst två år är inte av-

sikten att de straff som döms ut på området generellt skall höjas. Vad det

handlar om är i stället att ge domstolarna ett större spelrum så att de

mycket klandervärda överträdelserna kan bestraffas på en lämplig nivå.

(jfr prop. 1993/94:122 s. 55). Däremot är det inte meningen att driva upp

straffen för mindre allvarliga förseelser mot avkodningslagen.

Höjningen av straffmaximum får även till effekt att den nuvarande

tiden för åtalspreskription förlängs från två år till fem år (35 kap. 1 §

brottsbalken).

Förutsättningarna för åtal

Som redovisats i det föregående förutsätter åtal för brott mot nu gällande

avkodningslag att åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt.

Regeln syftar bl.a. till att endast straffvärda fall skall komma till åtal och

att smärre, ursäktliga fall skall lämnas utan påföljd. Av vad som tidigare

anförts följer att det inte på grund av direktivet krävs ändringar av åtals-

reglerna. Det står varje land fritt att utforma sanktionssystemet på

lämpligt sätt. Utgångspunkten bör här vara att åtalsreglerna inte skall

ändras mer än vad som är nödvändigt till följd av den utvidgning av det

straffbara området som nu föreslås.

Nuvarande regelverk har utformats med tanke på att det i första hand

bör vara programföretagen/tjänsteleverantörerna som skall bära kostna-

derna för att skydda sig mot att obehöriga tar del av deras program. Detta

bör i princip alltjämt vara utgångspunkten vid utformningen av den före-

slagna lagen. Den snabba tekniska utvecklingen har emellertid lett till att

det blivit allt svårare att skapa ett effektivt och beständigt tekniskt skydd

till rimliga kostnader. Särskilda bestämmelser om export och användning

av krypteringsteknik påverkar också möjligheterna att skapa optimala

säkerhetssystem. Ett omfattande obehörigt utnyttjande av de av lagen

skyddade tjänsterna medför samtidigt konsekvenser som påverkar inte

minst lönsamheten och utvecklingen av näringslivet inom de aktuella

sektorerna. Såväl audiovisuella tjänster som informationssamhällets

tjänster utgör faktorer av ökande betydelse för samhället i stort.

Samhället har därmed ett intresse av att se till att regelsystemet efterlevs.

Inte minst mot denna bakgrund är det nödvändigt att tillhandahålla ett

system som medger snabba och effektiva ingripanden. En förändring av

nuvarande regler vad gäller förutsättningarna för åtal bör därför göras.

Avsikten med regleringen är i hög grad att skydda de ekonomiska

intressena hos olika tjänsteleverantörer. Liksom vid brott mot upphovs-

rätten bör åtal i princip därför endast väckas om den drabbade begär det.

Som en förutsättning för åtal föreslås därför att målsäganden anger

brottet till åtal. Riksåklagaren har anfört att målsägandekollektivets

intresse av att ytterligare åtal väcks för brott av aktuellt slag får anses

tillgodosett genom en sänkning av tröskeln för åtal genom att kravet på

särskilda skäl tas bort. Ett omfattande obehörigt utnyttjande av de av

lagen skyddade tjänsterna har dock sådana konsekvenser för de enskilda

tjänsteleverantörerna att den föreslagna ändringen är motiverad.

Utvecklingen har, som berörts ovan, blivit sådan att åtal i de fall som

är aktuella numera oftast även kan anses motiverat från allmän synpunkt,

inte minst med beaktande av de samhälleliga intressen som står på spel.

Åtal för brott bör därför ske inte bara om målsäganden anger brottet till

åtal utan dessutom i sådana fall när åtal ändå är motiverat från allmän

synpunkt. Den särskilda återhållsamhet vid prövning av åtalsfrågan som

det innebär att det skall föreligga särskilda skäl för åtal bör däremot inte

längre gälla.

Andra sanktioner och rättelse

Som nämnts i inledningen till detta avsnitt åligger det enligt direktivet

varje medlemsstat att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till

att de tjänsteleverantörer vars intressen påverkas av de i direktivet

otillåtna verksamheterna har tillgång till lämpliga möjligheter till

rättelser, däri-bland att väcka skadeståndstalan och att utverka ett

föreläggande eller annan förebyggande åtgärd och, där det anses

lämpligt, få anhålla om att olaglig utrustning avlägsnas från

kommersiella kanaler.

Tyngdpunkten i det svenska sanktionssystemet mot olagliga förfaran-

den med avkodningsutrustning ligger på straffrättssidan. I det straffrätts-

liga förfarandet kan rättegångsbalkens regler om tvångsmedel i brottmål

komma till användning. Av särskilt intresse i detta sammanhang är reg-

lerna om husrannsakan och beslag.

Bestämmelser om husrannsakan i brottsutredande syfte finns i 28 kap.

rättegångsbalken. Husrannsakan kan vara antingen reell eller personell,

dvs. avse antingen föremål eller personer.

Reell husrannsakan företas för att söka efter föremål som är under-

kastade beslag eller för att utröna omständigheter som kan få betydelse

för utredning om ett brott. För sådan husrannsakan fordras enligt 28 kap.

1 § att det finns anledning att anta att det har förövats ett brott på vilket

fängelse kan följa, vilket är fallet vid misstanke om brott mot avkod-

ningslagen.

Ett förordnande om husrannsakan meddelas enligt 28 kap. 4 § av

undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Om en husrannsakan kan

antas bli av stor omfattning eller medföra synnerlig olägenhet för den hos

vilken åtgärden vidtas, bör åtgärden inte vidtas utan rättens förordnande.

Befogenheterna för polisen att vid en husrannsakan söka efter

uppgifter som finns lagrade i datorer eller på smarta kort är inte närmare

reglerad. Frågan kan ha särskild betydelse vid misstänkt brott mot

avkodningslagen. Den kan också ha betydelse för inhämtande av

affärsuppgifter som kan visa omfattningen av ett misstänkt brott mot

avkodningslagen. Det är inte ovanligt att polisen bereder sig tillträde till

datorer för att inhämta uppgifter i brottsutredande syfte. Polisen anses

berättigad att under en husrannsakan söka efter information i en dator

lika väl som polisen kan läsa de handlingar eller studera andra föremål

som påträffas under en husrannsakan (se prop. 1998/99:11 s. 40 med där

gjord hänvisning).

Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. rättegångsbalken. Enligt

huvudregeln i 1 § får föremål tas i beslag om de skäligen kan antas äga

betydelse för utredning om brott eller vara någon avhänt genom brott

eller på grund av brott förverkat.

Det kan också nämnas att med den föreslagna höjningen av straff-

maximum för brott mot avkodningslagen kan anhållande och häktning

komma i fråga i större omfattning än nu. Dessa möjligheter kan ha bety-

delse i utredningar om brott mot avkodningslagen, eftersom det ibland

gäller att kunna handla snabbt så att den misstänkte exempelvis inte får

möjligheter att röja undan bevis.

Härtill kommer att också bestämmelserna om skriftligt bevis och syn i

38 respektive 39 kap. rättegångsbalken har betydelse för tillgång till rele-

vant bevisning i såväl tvistemål som brottmål. I tvistemål kan också reg-

lerna i 41 kap. om bevisning till framtida säkerhet göra det möjligt att

säkra bevisning som annars riskerar att gå förlorad.

Nyligen har införts bestämmelser om skyddsåtgärder vid immaterial-

rättsintrång som innebär att en rättighetshavare skall kunna begära att det

görs en s.k. intrångsundersökning för att säkra bevis hos någon som

misstänks ha gjort intrång i en immateriell rättighet (prop. 1998/99:11 Ny

skyddsåtgärd vid immaterialrättsintrång). Allmän domstol skall besluta

om en sådan undersökning, om det skäligen kan antas att någon har be-

gått intrång i den immateriella rättigheten.

Den nya skyddsåtgärden vid immaterialrättsintrång skall ses mot bak-

grund av den diskussion som förts om bl.a. omfattningen av intrång i im-

materiella rättigheter, att det svenska systemet för att skydda sådana rät-

tigheter inte ansetts ge ett ändamålsenligt skydd och Sveriges

förpliktelser enligt det internationella avtalet om handelsrelaterade

aspekter av immaterialrätter (det s.k. TRIP:s-avtalet).

Skälen för en motsvarande reglering som tar sikte på överträdelser av

avkodningslagen är inte riktigt lika starka. Förhållandena på den aktuella

marknaden är heller inte sådana att det i normalfallet finns något intresse

hos den "drabbade" leverantören att nå en uppgörelse i godo. Som tidi-

gare påpekats ligger tyngdpunkten här på straffrättssidan och ingripanden

mot olagliga förfarande enligt avkodningslagen sker efter bl.a. polisan-

mälan och åtalsprövning. De möjligheter till skadestånd som finns

bygger på att ett brott har begåtts. Möjligheterna att införskaffa utredning

och säkra bevisning för en eventuell tvistemålsprocess torde i tillräckligt

hög grad tillgodoses inom ramen för det straffrättsliga förfarandet.

Inte heller Sveriges åtaganden enligt TRIP:s-avtalet, som innehåller

materiella regler om immaterialrättsligt skydd och särskilda regler om

säkerställande av skyddet för immaterialrättigheterna, föranleder någon

annan bedömning.

I avkodningslagen finns bestämmelserna om förverkande. Flera re-

missinstanser har anfört att en rätt att få ersättning betald av förverkade

medel bör införas i lagen på samma sätt som följer av brottsbalkens be-

stämmelser i 36 kap. 17 § andra stycket. Denna fråga rör inte bara avkod-

ningslagen utan även andra fall där brott skett mot någon bestämmelse i

en specialförfattning. Frågan behandlas för närvarande av Förverkandeut-

redningen (Ju 1997:02). Det föreligger därför inte nu skäl att ändra be-

stämmelsen om förverkande. I detta sammanhang kan även nämnas att

bestämmelserna om förverkande i 36 kap. 3 § brottsbalken är tillämpliga

även för brott enligt specialstraffrätten (jfr Kommentar till brottsbalken

del III, 4:e uppl., s. 473).

Sammantaget bör den slutsatsen kunna dras att det redovisade systemet

uppfyller direktivets bestämmelser om rättelse m.m. Inte heller i övrigt

finns skäl att ändra nuvarande system på detta område.

10 Skadestånd

Regeringens förslag: Den som begått ett brott mot lagen skall betala

skälig ersättning för att den tjänst som gjorts tillgänglig genom brottet

har utnyttjats samt ersättning för den ytterligare ekonomiska skada som

brottet har medfört.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstansernas synpunkter: Merparten av remissinstanserna till-

styrker eller har ingen invändning mot förslaget. Göta hovrätt anför att

skillnaderna vad gäller skadeståndskyldigheten mellan förslaget och vid

t.ex. ett upphovsrättsintrång bör övervägas.

Skälen för förslaget: Som tidigare framhållits kräver direktivet att

medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att

leverantörer av skyddade tjänster, vars intressen påverkas av otillåten

verksamhet och som bedrivs på medlemsstaternas territorium, har

tillgång till lämpliga möjligheter till rättelse, däribland möjlighet att

väcka skadeståndstalan (artikel 5.2).

De möjligheter till skadeståndstalan som finns i det nuvarande svenska

regelsystemet uppfyller i sig direktivets krav.

Huvudregeln i svensk rätt är att ren förmögenhetsskada leder till

skadeståndsskyldighet om den vållats genom brott (2 kap. 4 §

skadeståndslagen). Vid brott mot avkodningslagen skall därför

huvudregeln tillämpas, dvs. ersättning utgår för ren förmögenhetsskada.

Exempel på sådan skada är försämrat rörelseresultat för företag och

andra rörelseidkare, försämrade inkomster av arbete, uppdrag, royalties

etc. för enskilda personer, ökade utgifter utan motsvarande nytta, om

förlusten uppstår utan att ha förmedlats av person- eller sakskada.

Skadeståndsskyldighet drabbar i första hand den som gjort sig skyldig till

den brottsliga handlingen. Kan medverkan straffas leder också den till

skadeståndsskyldighet.

I samband med avkodningslagens tillkomst diskuterades att införa en

särskild regel om skadestånd. Några remissinstanser hävdade t.ex. att

skadeståndet skulle omfatta såväl ersättning för utebliven intäkt som ide-

ellt skadestånd. Regeringen ansåg emellertid att lagens syfte torde kunna

uppnås utan att det skedde några ändringar i gällande regler för skade-

stånd (prop. 1993/94:53 s. 23). Någon särskild skadeståndsregel infördes

därför inte. Från branschens sida hävdas att det skadestånd som döms ut

på grund av brott mot avkodningslagen sällan ger tjänsteleverantörerna

full ersättning för den skada som brottet har medfört.

Som tidigare nämnts kan hanteringen av olovlig utrustning orsaka

betydande skadeverkningar och bl.a. leda till avsevärda kostnader för

tjänsteleverantörer samt i övrigt medföra negativa konsekvenser för såväl

näringslivet som för konsumenterna. Det är därför angeläget att tjänstele-

verantörerna ersätts för de skador som orsakas genom denna brottslighet.

I mål av nu aktuellt slag är det ofta svårt att styrka en skadas omfatt-

ning. Detta hänger samman bl.a. med den osäkerhet som är förenad med

att göra antaganden om den förlust som ett intrång av detta slag medför. I

ett fall där avkodningsutrustning har spritts på ett straffbart sätt kan den

skadeståndsskyldige t.ex. invända att kunderna, om de inte hade skaffat

sig avkodningsutrustning, ändå inte skulle ha tecknat avtal med tjänstele-

verantören. Det ter sig i stort sett omöjligt för tjänsteleverantören att be-

visa vilka kunder som hade varit beredda att betala det ordinarie priset

för tjänsten, samtidigt som det vore orimligt att inte anta att en del kunder

skulle ha gjort det. I ett fall som detta kan domstolen med stöd av 35 kap.

5 § rättegångsbalken uppskatta skadan till ett skäligt belopp. En sådan

skälighetsbedömning leder till särskilt otillfredsställande osäkerhet när

domstolen skall bedöma hur många kunder som skulle vara beredda att

betala det ordinarie priset. Denna ordning kan leda till att tjänsteleveran-

törerna inte får någon ersättning trots att den olovliga hanteringen lett till

att deras tjänster har utnyttjats utan betalning.

Liknande svårigheter vid beräkningen av den förlust som ett intrång

medför finns på det immaterialrättsliga området. På det området har man

försökt lösa problemet genom regler som innebär att den som begår in-

trång uppsåtligen eller av oaktsamhet alltid skall betala, förutom ersätt-

ning för den skada som intrånget har medfört, skälig ersättning för ut-

nyttjandet av rättigheten (jfr 54 § 1 stycket upphovsrättslagen [1960:729]

och 38 § varumärkeslagen [1960:644]). Sådan ersättning skall betalas

även om rättighetshavaren faktiskt inte har lidit någon förlust till följd av

det brottsliga förfarandet (se bl.a. prop. 1993/94:122 s. 50 f.).

En liknande minimiregel för skadeståndets beräkning vid brott mot av-

kodningslagen torde till stora delar kunna avhjälpa de beskrivna proble-

men. Det föreslås därför att den som begår brott mot avkodningslagen

skall betala skälig ersättning för att den tjänst som gjorts tillgänglig

genom brottet har utnyttjats.

Bestämmelsen avser inte att ändra de grundläggande reglerna om ska-

destånd enligt nuvarande rätt, nämligen att tjänsteleverantören skall få

full ersättning för den skada som uppkommit på grund av brottet.

Lagrådet har anfört att det synes lämpligt att, med anledning av svårig-

heten att bevisa att en tjänst faktiskt har utnyttjats, i stället kräva att

tjäns-

ten har kunnat utnyttjas. Avgörande för att ersättning skall kunna utgå

bör dock, enligt regeringens uppfattning, vara att utrustningen har tagits i

bruk dvs. har utnyttjats. Härvid kan noteras att, om det inte föreligger

några omständigheter som talar i motsatt riktning, man normalt torde

kunna utgå från att den utrustning som spritts också utnyttjats. Lagrådets

påpekande föranleder därför inte någon ändring av förslaget.

Vad gäller överträdelser av varusmugglingslagen synes som Lagrådet

konstaterat sådana överträdelser på grund av principen om skyddat in-

tresse inte kunna föranleda ersättningsskyldighet.

11 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: Den nuvarande lagen ersätts med en ny lag. Den

nya lagen skall träda i kraft den 1 maj 2000.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att den nya lagen

skall träda i kraft den 1 april 2000.

Skälen för förslaget: Med hänsyn till de ändringar som föreslås i för-

hållande till den nu gällande lagen bör denna ersättas med en ny lag. Den

nya lagen bör därvid i största möjliga mån följa direktivets text. Vissa

omskrivningar behöver dock göras, bl.a. för att anpassa texten till svensk

lagstil.

Direktivet om det rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller ut-

görs av villkorad tillgång skall vara genomfört den 28 maj 2000. Det

föreslås därför att den nya lagen skall träda i kraft den 1 maj 2000.

De nya straffbestämmelserna skall självfallet inte tillämpas för brott

som begåtts innan de nya bestämmelserna trätt i kraft. Av 5 § lagen

(1964:163) om införandet av brottsbalken (BrP) följer att den nya

strängare straffskalan inte blir tillämplig på brott som har begåtts innan

de nya bestämmelserna träder i kraft. I fråga om den nya

åtalsbestämmelsen i 9 § kommer principen i 7 § andra meningen BrP att

bli tillämplig. Enligt denna skall åklagares befogenhet att väcka åtal

bedömas enligt äldre lag bl.a. om när handlingen företogs särskilt villkor

var föreskrivet för sådant åtal. För brott mot avkodningslagen som

begåtts före ikraftträdandet av den nya bestämmelsen gäller alltså

fortfarande kravet att åtal skall vara av särskilda skäl påkallat från allmän

synpunkt. Några särskilda övergångsbestämmelser är inte nödvändiga.

12 Ekonomiska konsekvenser

Förslaget i propositionen innebär dels ett genomförande av EG-direktivet

om rättsligt skydd för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad

tillgång, dels ytterligare anpassningar som bedömts nödvändiga i avkod-

ningslagens bestämmelser.

Det föreligger vissa svårigheter att närmare beräkna de sammantagna

kostnadseffekterna av den föreslagna lagstiftningen. Förslaget innebär

bl.a. att ytterligare befattningar med olaglig avkodningsutrustning än vad

som för närvarande är fallet blir kriminaliserade. Att det straffbara områ-

det således utökas skulle kunna antas leda till ett ökat antal brottsutred-

ningar och mål vid domstolar. Någon avsevärd utökning av det straffbara

området är det emellertid inte fråga om. Merparten av de åtgärder i form

av brottsutredningar m.m. som nu kan bli aktuella hade sannolikt

vidtagits redan med nuvarande regelverk. Eftersom inte heller privat

hantering av olaglig avkodningsutrustning omfattas bör förändringarna i

detta avseende inte medföra någon märkbart ökad arbetsbelastning för

rättsväsendet. Att nu också import av olaglig utrustning kriminaliseras

påverkar inte denna bedömning.

Borttagandet av den särskilda åtalsregeln bör medföra att det för rätts-

väsendet blir möjligt att ingripa oftare än i dag. Den ökade arbetsbelast-

ningen till följd av denna förändring bör dock, med hänsyn till att regle-

ringen endast inriktas på kommersiella förfaranden, bli marginell och

därför inte fordra ökade resurser för rättsväsendet.

Sammantaget finns det inte nu grund för att anta att de föreslagna änd-

ringarna kommer att leda till ökade utgifter av sådan omfattning att de

inte kan finansieras inom ramen för befintliga medel.

13 Författningskommentar

13.1 Lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning

1 §

Paragrafen anger kortfattat vad lagen handlar om. De närmare bestäm-

melserna om lagens tillämpningsområde framgår av de följande paragra-

ferna.

2 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 7. Paragrafen har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag. Avsikten är att den skall ha samma innebörd som arti-

kel 2 a i direktivet. I paragrafens andra led anges vilka krav som ställs för

att en tjänst skall omfattas av lagen.

3 §

Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen

definieras vad som avses med villkorad tillgång till en tjänst.

Definitionen överensstämmer med artikel 2 b i direktivet. I syfte att

förtydliga och för att anpassa direktivets text till svensk lagstil har

uttrycket "man har blivit personligt godkänd som behörig" ersatts av

"användare eller mottagare ... har blivit personligt godkända som

behöriga". Detta uttryckssätt avser att klargöra att tillgången till en tjänst

kan vara villkorad i lagens mening även i de situationer då den som skall

använda en tjänst som omfattas av lagen (användaren) inte nödvändigtvis

är den som rent faktiskt skall anses ta emot tjänsten (mottagaren). Denna

distinktion har endast betydelse för bedömningen av om en tjänst

omfattas av lagen. Denna åtskillnad saknar däremot betydelse vid t.ex.

prövning enligt 5 och 6 §§.

4 §

Utrustning för avkodning har behandlats i avsnitt 8. Definitionen i para-

grafen anknyter till direktivet vad gäller "utrustning för villkorad

tillgång" och "olaglig utrustning", artikel 2 c och 2 e.

5 §

Paragrafen motsvarar i väsentliga delar 2 § i den nuvarande lagen. Den

innebär att import, tillverkning, distribution, försäljning, uthyrning, inne-

hav, installation, underhåll eller utbyte av avkodningsutrustning som sker

yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte blir otillåten om avsikten är att

göra en av lagen omfattad tjänst åtkomlig i tolkningsbar form där tjänste-

leverantören inte har lämnat sitt godkännande. Bestämmelsen tillgodoser

artikel 4 i direktivet. Ändringen har behandlats i avsnitt 8. Med import

avses införsel från andra länder än EU:s medlemsstater.

Den begränsning som följer av begreppet "tolkningsbar form" avser de

situationer då utrustningen i och för sig ger viss faktisk "tillgång" till en

tjänst som omfattas av lagen, men där det inte är praktiskt möjligt att på

sedvanligt sätt tillgodogöra sig tjänstens innehåll. Ett exempel på när en

tjänst inte är tillgänglig i tolkningsbar form kan vara när ett s.k. videokort

i en dator gör det möjligt att på bildskärmen uppfatta enbart en kodad

bild av t.ex. en betal-TV-kanal. En annan sak är självfallet bedömningen

av uppsåtet hos den som bereder sig tillgång till tjänsten.

Angående innebörden av bestämmelsen se även prop. 1993/94:53

s. 25 f.

6 §

Paragrafen kommenteras närmare i avsnitt 9. I andra stycket hänvisas till

varusmugglingslagens bestämmelser vad gäller straff för olovlig införsel

och andra förfaranden med smuggelgods. Så som angetts tidigare inne-

fattar import inte införsel av varor från andra EU-länder. Tullagen

(1994:1550) gäller därmed för Tullverkets övervakning och kontroll av

import av avkodningsutrustning, medan lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen inte kan bli tillämplig.

7 §

Paragrafen motsvarar 4 § i den nuvarande lagen.

8 §

Paragrafen motsvarar 5 § i den nuvarande lagen.

9 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 10 innehåller bestämmelser om ska-

deståndsskyldighet vid brott mot avkodningslagen. Som Lagrådet före-

slagit framgår det av bestämmelsen att skadestånd kan utbetalas när

någon uppsåtligen bryter mot 5 §.

I paragrafens första led föreskrivs att den som gör sig skyldig till brott

mot lagen skall betala skälig ersättning för att den tjänst som gjorts till-

gänglig genom brottet har utnyttjats. Detta är en minimiregel för skade-

ståndets beräkning. Skadeståndet avser ersättning för att tjänsteleverantö-

rernas tjänster utnyttjats till följd av den olagliga hanteringen. En ut-

gångspunkt vid bedömningen av vad som utgör skälig ersättning bör på

motsvarande sätt som inom det immaterialrättsliga området vara den

avgift som skulle ha betalats om avtal tecknats med tjänsteleverantören.

Hur mycket tjänsten utnyttjats t.ex. hur många TV-program som de

personer som använt tjänsten faktiskt tittat på har däremot ingen

betydelse. Avgörande är i stället att tjänsten utnyttjats, dvs. att den tagits

i bruk. Som anförts i avsnitt 10 torde man normalt om det inte

föreligger några särskilda omständigheter som talar i motsatt riktning

kunna utgå från att den utrustning som spritts utnyttjats.

Förutom den nu föreslagna minimiersättningen har den drabbade

tjänsteleverantören rätt till ersättning för den ytterligare ekonomiska

skada som brottet har medfört, vilket framgår av det andra ledet av

paragrafen.

10 §

Paragrafen har närmare kommenterats i avsnitt 9.

Sammanfattning av promemorian

I denna departementspromemoria läggs det fram förslag till en ny lag om

förbud mot viss avkodningsutrustning för att bl.a. i svensk rätt

genomföra Europaparlamentets och rådets direktiv 98/84/EG av den 20

november 1998 om det rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller

utgörs av villkorad tillgång. Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1

april 2000 och ersätta den nuvarande lagen (1993:1367) om förbud

beträffande viss avkodningsutrustning. I lagens namn görs bara en

redaktionell ändring.

Förslaget innebär i huvudsak följande. Reglerna mot olaglig utrustning

som ger obehörig tillgång till radio- och TV-sändningar skärps. Även

informationssamhällets tjänster skyddas genom den nya lagen. Med olag-

lig utrustning avses här all utrustning eller programvara som utformats

eller anpassats för att göra en tjänst som omfattas av lagen tillgänglig i

tolkningsbar form utan tjänsteleverantörens godkännande. I stort sett kri-

minaliseras all kommersiell hantering av sådan utrustning.

I lagen införs en helt ny bestämmelse som innebär att den som begår

brott mot lagen skall betala skälig ersättning för att den tjänst som gjorts

tillgänglig genom brottet har utnyttjats samt ersättning för den ytterligare

ekonomiska skada som brottet har medfört.

Maximistraffet för brott mot avkodningslagen höjs från nuvarande

fängelse i sex månader till fängelse i högst två år. Åtal för brott mot

lagen skall få väckas när målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är

motiverat från allmän synpunkt.

Promemorians författningsförslag

Lag om förbud mot viss avkodningsutrustning

Härigenom föreskrivs1 följande.

1 § I denna lag finns bestämmelser mot obehörig tillgång till vissa tjäns-

ter.

2 § Med tjänster avses i denna lag

1. ljudradio- eller TV-sändningar som är riktade till allmänheten,

2. andra tjänster som utförs elektroniskt, på distans och på begäran av

mottagaren, eller

3. tillhandahållandet av villkorad tillgång till de tjänster som avses i 1

och 2.

3 § För att en tjänst skall omfattas av lagen krävs det att tillgången till

den är villkorad och att den hålls till handa mot betalning.

Med villkorad tillgång till en tjänst avses att tekniska åtgärder eller

arrangemang gör att användare eller mottagare kan få tillgång till tjänsten

i tolkningsbar form först sedan de har blivit personligt godkända som be-

höriga.

4 § Med avkodningsutrustning avses utrustning eller programvara som

utformats eller anpassats för att göra en tjänst som omfattas av lagen till-

gänglig i tolkningsbar form.

5 § Avkodningsutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvs-

syfte importeras, tillverkas, distribueras, säljas, hyras ut, innehas,

installeras, underhållas eller bytas ut i syfte att göra en tjänst som

omfattas av lagen tillgänglig i tolkningsbar form utan

tjänsteleverantörens godkännande.

6 § Den som på annat sätt än genom import uppsåtligen bryter mot 5 §

skall dömas till böter eller fängelse i högst två år.

Om straff för olovlig införsel m.m. finns bestämmelser i lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

7 § För försök till brott enligt denna lag skall dömas till ansvar enligt 23

kap. brottsbalken.

8 § Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag skall förklaras

förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan

dess värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant brott skall för-

klaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag

eller dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att före-

bygga brott eller det finns andra särskilda skäl för det.

9 § Den som gör sig skyldig till brott mot 5 § skall betala skälig ersätt-

ning för att den tjänst som gjorts tillgänglig genom brottet har utnyttjats

samt ersättning för den ytterligare ekonomiska skada som brottet har

medfört.

10 § Åklagaren får väcka åtal för brott mot denna lag endast om måls-

äganden anger brottet till åtal eller åtal är motiverat från allmän

synpunkt.

Förteckning över remissinstanserna

Göta hovrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Helsingborgs tingsrätt, Justitie-

kanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Datain-

spektionen, Statskontoret, Kommerskollegium, Generaltullstyrelsen,

Ekonomistyrningsverket, Riksrevisionsverket, Konsumentverket, Göte-

borgs universitet, Kungliga tekniska högskolan, Granskningsnämnden

för radio och TV, Radio- och TV-verket, Post- och telestyrelsen,

Kommunikationsforskningsberedningen, Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK), Konkurrensverket, IT-

kommissionen, Canal Digital Sverige AB, Copyswede, Dataföreningen i

Sverige, Föreningen STOP, Grossistförbundet Svensk Handel,

Hyresgästernas Riksförbund, IT-företagen, Konstnärliga och litterära

yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS), Netcom Systems AB,

Radiotjänst i Kiruna AB, Senda i Sverige AB, Stjärn-TV-nätet AB,

Sweden on line AB, Svenska kabel-TV-föreningen, Svenska tonsättares

internationella musikbyrå (STIM), Sveriges advokatsamfund, Sveriges

industriförbund, Sveriges köpmannaförbund, Sveriges Television AB,

Telenordia AB, Telia AB, Teracom AB, TV 4 AB, Viasat AB.

Lagrådsremissens lagförslag

Lag om förbud mot viss avkodningsutrustning

Härigenom föreskrivs följande.

1 § I denna lag finns bestämmelser mot obehörig tillgång till vissa tjäns-

ter.

2 § Med tjänster avses i denna lag

1. ljudradio- eller TV-sändningar som är riktade till allmänheten,

2. andra tjänster som utförs elektroniskt, på distans och på begäran av

mottagaren, eller

3. tillhandahållandet av villkorad tillgång till de tjänster som avses i 1

och 2.

3 § För att en tjänst skall omfattas av lagen krävs det att tillgången till

den är villkorad och att den hålls till handa mot betalning.

Med villkorad tillgång till en tjänst avses att tekniska åtgärder eller

arrangemang gör att användare eller mottagare kan få tillgång till tjänsten

i tolkningsbar form först sedan de har blivit personligt godkända som be-

höriga.

4 § Med avkodningsutrustning avses utrustning eller programvara som

utformats eller anpassats för att göra en tjänst som omfattas av lagen till-

gänglig i tolkningsbar form.

5 § Avkodningsutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvs-

syfte importeras, tillverkas, distribueras, säljas, hyras ut, innehas,

installeras, underhållas eller bytas ut i syfte att göra en tjänst som

omfattas av lagen tillgänglig i tolkningsbar form utan

tjänsteleverantörens godkännande.

6 § Den som på annat sätt än genom import uppsåtligen bryter mot 5 §

skall dömas till böter eller fängelse i högst två år.

Om straff för olovlig införsel m.m. finns bestämmelser i lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

7 § För försök till brott enligt denna lag skall dömas till ansvar enligt 23

kap. brottsbalken.

8 § Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag skall förklaras

förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan

dess värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant brott skall för-

klaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag

eller dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att före-

bygga brott eller det finns andra särskilda skäl för det.

9 § Den som gör sig skyldig till brott mot 5 § skall betala skälig ersätt-

ning för att den tjänst som gjorts tillgänglig genom brottet har utnyttjats

samt ersättning för den ytterligare ekonomiska skada som brottet har

medfört.

10 § Åklagaren får väcka åtal för brott mot denna lag endast om måls-

äganden anger brottet till åtal eller åtal är motiverat från allmän

synpunkt.

Kulturdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:49

Utökat skydd för kodade tjänster.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om förbud beträffan-

de viss avkodningsutrust-

ning

398L0084

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 98/84/EG av den 20 november 1998 om

 det

rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång

(EGT nr L

320, 28.11.1998, s. 54, Celex 398L0084).

1 EGT L 204, 21.7.1998, s. 37. Direktivet senast ändrat genom direktiv 98/48/EG

(EGT L

217, 5.8.1998, s. 18).

1 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 98/84/EG av den 20 november 1998 om

 det

rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång

(EGT nr L

320, 28.11.1998, s. 54, Celex 398L0084).

41

1

Prop. 1999/2000:49

Prop. 1999/2000:xx

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:49

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:49

39

41

Prop. 1999/2000:49

41

41