Regeringens proposition

1998/99:32

EU-bedrägerier och korruption

Prop.

1998/99:32

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 17 december 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas frågan om Sveriges tillträde till och efterlev-

nad av vissa internationella konventioner, protokoll och rekommenda-

tioner rörande bedrägerier mot Europeiska gemenskapernas (EG)

finansiella intressen och korruption. De internationella instrument som

avses är

 konventionen om skydd av EG:s finansiella intressen,

 det första protokollet, som rör korruption,

 det s.k. domstolsprotokollet, som behandlar EG-domstolens roll vid

tolkning av konventionen och det första protokollet,

 den inom Europeiska unionen (EU) utarbetade konventionen om kor-

ruption

 den inom den ekonomiska samarbets- och utvecklingsorganisationen

OECD utarbetade konventionen om bestickning i internationella

affärsförhållanden

 den inom OECD utarbetade rekommendationen om skattebehandling

av mutor.

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner konventionerna och

protokollen. Vidare innehåller den förslag till ändringar i brottsbalken till

följd av dessa åtaganden. Det föreslås att det i brottsbalken införs ett nytt

brott, subventionsmissbruk. Denna straffbeläggning innebär att an-

vändning av ett EU-bidrag på ett sätt som avviker från det ändamål för

vilket det beviljats straffbeläggs. Vidare föreslås bl.a. att bestickning av

utländska ministrar och parlamentsledamöter, liksom utövare av offent-

liga funktioner, straffbeläggs. Det föreslås också en utvidgning av

mutansvaret till situationer där förmånen tillfaller någon annan än den

vars tjänsteutövning kan påverkas av mutan, samt justeringar i reglerna

om utländsk brottmålsdoms hinderverkan.

Vissa rent nationellt betingade lagstiftningsfrågor tas också upp. Det

rör sig om en teknisk justering av den personkrets som kan göra sig

skyldig till mutbrott, föranledd av lagstiftningen om totalförsvaret, samt

en utvidgning av samma personkrets till att omfatta personer med veten-

skapligt uppdrag.

Slutligen föreslås att det införs ett uttryckligt avdragsförbud för mutor

och andra otillbörliga belöningar.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 6

2.2 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 12

3 Ärendet och dess beredning 14

4 Bedrägerikonventionen 15

4.1 Bakgrund 15

4.2 Huvudsakligt innehåll 16

4.3 Sveriges tillträde till bedrägerikonventionen 21

4.4 Behovet av lagstiftning samt förklaringar 22

4.4.1 Straffbestämmelser 22

4.4.2 Svensk domstols straffrättsliga kompetens 30

4.4.3 Straffansvar för företagsledare 31

4.4.4 Utlämning för brott 32

4.4.5 Inbördes rättshjälp m.m. 34

4.4.6 Utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i

Sverige 35

5 Korruption 37

5.1 Inledning 37

5.2 Nuvarande reglering 38

5.2.1 Materiella regler 38

5.2.2 Särskilda åtalsregler 39

5.2.3 Svensk domsrätt 39

5.3 De nya instrumenten 40

5.3.1 Korruptionsprotokollet 40

5.3.2 Korruptionskonventionen 40

5.3.3 OECD-konventionen 41

5.4 Tillträde till konventionerna och protokollet 42

5.5 Behovet av lagstiftning samt förklaringar 43

5.5.1 Korruptionsprotokollet 43

5.5.2 Korruptionskonventionen 52

5.5.3 OECD-konventionen 56

5.5.4 Vissa andra frågor om korruption 70

5.6 Ändringar i brottsbalken 71

5.6.1 Inledning 71

5.6.2 Vetenskaplig förtroendeställning 72

5.6.3 Mutor till tredje man 73

5.6.4 Vissa EU-funktionärer 75

5.6.5 Utländska parlamentariker, ministrar m.fl. 75

5.6.6 Utövare av offentliga funktioner 76

5.6.7 Totalförsvarspliktiga m.fl. 77

5.6.8 Utländsk brottmålsdoms hinderverkan 77

5.6.9 De särskilda åtalsreglerna 78

5.7 Skattefrågor 79

5.7.1 Inledning 79

5.7.2 Bakgrund 79

5.7.3 Överväganden 83

6 Domstolsprotokollet 86

6.1 Bakgrund 86

6.2 Huvudsakligt innehåll 86

6.3 Tillträde, förklaringar och lagändringsbehov 87

7 Ikraftträdande 88

8 Ekonomiska konsekvenser 89

9 Författningskommentar 89

9.1 Lag om ändring i brottsbalken 89

9.2 Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370) 95

Bilaga 1 Bedrägerikonventionen 96

Bilaga 2 Sammanfattning av Ds 1998:1 104

Bilaga 3 Promemorians lagförslag 105

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser Ds 1998:1 107

Bilaga 5 Protokollet till bedrägerikonventionen 108

Bilaga 6 Korruptionskonventionen 117

Bilaga 7 OECD-konventionen 127

Bilaga 8 Domstolsprotokollet 137

Bilaga 9 Sammanfattning av Ds 1998:29 142

Bilaga 10 Promemorians lagförslag 143

Bilaga 11 Förteckning över remissinstanser Ds 1998:29 151

Bilaga 12 Lagrådsremissens lagförslag 152

Bilaga 13 Lagrådets yttrande 160

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 dec. 1998 164

Rättsdatablad 165

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen med den förklaring beträffande artikel 7 i konven-

tionen som regeringen förordat,

2. godkänner protokollet till konventionen om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen med den förklaring beträffande

artikel 6 i protokollet som regeringen förordat,

3. godkänner protokollet om förhandsavgörande av Europeiska gemen-

skapernas domstol angående tolkningen av konventionen om skydd av

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen med den förklaring be-

träffande artikel 2 i protokollet som regeringen förordat,

4. godkänner konventionen om kamp mot korruption som tjänstemän i

Europeiska gemenskaperna eller Europeiska unionens medlemsstater är

delaktiga i, med de förklaringar beträffande artiklarna 7, 10, 12 och 13 i

konventionen som regeringen förordat,

5. godkänner OECD-konventionen om bekämpande av bestickning av

utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser med

den förklaring beträffande artikel 15 i konventionen som regeringen

förordat,

6. antar regeringens förslag till lag om ändring i brottsbalken,

7. antar regeringens förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 2 kap. 5 a §, 17 kap. 7 och 17 §§ samt 20 kap. 2 och 5 §§ skall

ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 kap. 3 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

den europeiska konventionen den

28 maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar

eller den europeiska konventionen

den 15 maj 1972 om överförande

av lagföring i brottmål, må den

tilltalade ej här i riket lagföras för

samma gärning,

1. om han har frikänts från

ansvar,

2. om han har förklarats skyldig

till brottet utan att påföljd har å-

dömts,

3. om ådömd påföljd har verk-

ställts i sin helhet eller verkställig-

heten pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bort-

fallit enligt lagen i den främmande

staten.

Första stycket gäller ej i fråga

om brott som avses i 1 § eller 3 §

4, 6 eller 7 såvida ej lagföringen i

den främmande staten har skett på

begäran av svensk myndighet

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom dom meddelad i

främmande stat och föreligger ej

på grund av vad förut i denna pa-

ragraf sagts hinder mot lagföring,

må åtal för gärningen väckas här i

riket endast efter förordnande av

regeringen eller den regeringen be-

myndigat därtill.

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

någon av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket, får den

tilltalade inte här i riket lagföras

för samma gärning,

1. om han har frikänts från

ansvar,

2. om han har förklarats skyldig

till brottet utan att påföljd har å-

dömts,

3. om ådömd påföljd har verk-

ställts i sin helhet eller verkställig-

heten pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bort-

fallit enligt lagen i den främmande

staten.

Första stycket gäller inte i fråga

om brott som avses i 1 § eller 3 §

4, 6 eller 7 såvida inte lagföringen

i den främmande staten har skett

på begäran av svensk myndighet

eller sedan personen utlämnats

från Sverige för lagföring.

Om en fråga om ansvar för en

gärning har prövats genom en

dom meddelad i en främmande stat

och om det inte finns hinder mot

lagföring på grund av vad som

förut sagts i denna paragraf, får

åtal för gärningen väckas här i

riket endast efter förordnande av

regeringen eller den som reger-

ingen bemyndigat.

De överenskommelser som avses

i första stycket är

1. den europeiska konventionen

den 28 maj 1970 om brottmåls-

doms internationella rättsverk-

ningar,

2. den europeiska konventionen

den 15 maj 1972 om överförande

av lagföring i brottmål,

3. konventionen den 26 juli 1995

om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen,

dock endast om gärningen om-

fattas av överenskommelsen,

4. protokollet den 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas fi-

nansiella intressen, dock endast

om gärningen omfattas av över-

enskommelsen, och

5. konventionen den 26 maj

1997 om kamp mot korruption som

tjänstemän i Europeiska gemen-

skaperna eller Europeiska union-

ens medlemsstater är delaktiga i,

dock endast om gärningen om-

fattas av överenskommelsen.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där do-

men meddelats, skall första stycket

tillämpas om gärningen omfattas

av de överenskommelser som

anges i fjärde stycket 3 5.

9 kap

3 a §

Den som, i strid med föreskrifter

eller villkor, använder ett bidrag

eller utnyttjar en förmån som

finansieras över eller på annat sätt

påverkar Europeiska gemenskap-

ernas budgetar för ett annat ända-

mål än det som bidraget eller för-

månen har beviljats för, döms för

subventionsmissbruk till böter el-

ler fängelse i högst två år. I ringa

fall skall inte dömas till ansvar.

17 kap.

7 §

Den som till arbetstagare eller

annan som avses i 20 kap. 2 §

lämnar, utlovar eller erbjuder muta

eller annan otillbörlig belöning för

tjänsteutövningen, dömes för

bestickning till böter eller fängelse

i högst två år.

Den som till

1. arbetstagare,

2. annan som avses i 20 kap.

2 §,

3. främmande stats minister,

ledamot av främmande stats lag-

stiftande församling eller ledamot

av främmande stats organ mot-

svarande dem som avses i 20 kap.

2 § andra stycket 1, eller

4. någon som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu har

sagts utövar främmande stats myn-

dighet lämnar, utlovar eller

erbjuder, för denne själv eller för

annan, muta eller annan otillbörlig

belöning för tjänsteutövningen,

döms för bestickning till böter eller

fängelse i högst två år.

17 §

Har bestickning skett i förhåll-

ande till någon som ej är arbets-

tagare hos staten eller hos kom-

mun och som ej omfattas av 20

kap. 2 § andra stycket 1 4, må

åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren till den för

bestickningen utsatte eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

I vissa fall av bestickning får

åklagare väcka åtal endast om

brottet anges till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren till den som

utsatts för bestickningen eller om

åtal är påkallat från allmän syn-

punkt. Detta gäller om bestickning

skett i förhållande till någon som

1. inte är arbetstagare hos stat-

en eller hos kommun,

2. inte omfattas av 20 kap. 2 §

andra stycket 1 4 eller 6 och

3. inte är främmande stats mini-

ster eller ledamot av främmande

stats lagstiftande församling.

20 kap.

2 §

Arbetstagare som tar emot, låter

åt sig utlova eller begär muta eller

annan otillbörlig belöning för sin

tjänsteutövning, döms för mutbrott

till böter eller fängelse i högst två

år. Detsamma skall gälla, om

arbetstagaren begått gärningen

innan han erhöll anställningen

eller efter det han slutat den-

samma. Är brottet grovt, döms till

fängelse, lägst sex månader och

högst sex år.

Vad i första stycket sägs om

arbetstagare skall också tillämpas

på

1. ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan så-

dan myndighet som hör till staten

eller till kommun, landsting, kom-

munalförbund, församling, kyrklig

samfällighet eller allmän försäk-

ringskassa,

2. den som utövar uppdrag som

är reglerat i författning,

3. den som är krigsman enligt

lagen (1986:644) om disciplinför-

seelser av krigsmän, m.m. eller an-

nan som fullgör lagstadgad tjän-

steplikt,

4. den som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu har

sagts utövar myndighet och

5. den som i annat fall än som

avses i 1 4 på grund av förtro-

endeställning fått till uppgift att

för någon annan sköta rättslig

eller ekonomisk angelägenhet eller

självständigt handha kvalificerad

teknisk uppgift eller övervaka sköt-

seln av sådan angelägenhet eller

uppgift.

Arbetstagare som, för sig själv

eller för annan, tar emot, låter åt

sig utlova eller begär muta eller

annan otillbörlig belöning för sin

tjänsteutövning, döms för mutbrott

till böter eller fängelse i högst två

år. Detsamma skall gälla, om ar-

betstagaren begått gärningen innan

han erhöll anställningen eller efter

det han slutat densamma. Är brot-

tet grovt, döms till fängelse, lägst

sex månader och högst sex år.

Vad i första stycket sägs om

arbetstagare skall också tillämpas

på

1. ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan så-

dan myndighet som hör till staten

eller till kommun, landsting, kom-

munalförbund, församling, kyrklig

samfällighet eller allmän försäk-

ringskassa,

2. den som utövar uppdrag som

är reglerat i författning,

3. den som omfattas av lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. eller an-

nan som fullgör lagstadgad tjänste-

plikt,

4. den som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu har

sagts utövar myndighet och

5. den som i annat fall än som

avses i 1 4 på grund av förtro-

endeställning fått till uppgift att

för någon annan

a) sköta en rättslig eller eko-

nomisk angelägenhet,

b) genomföra en vetenskaplig

eller motsvarande utredning,

c) självständigt sköta en kvalifi-

cerad teknisk uppgift, eller

d) övervaka utförandet av en så-

dan uppgift som anges i a, b eller

c, och

6. ledamot av Europeiska ge-

menskapernas kommission, Euro-

paparlamentet eller Europeiska

gemenskapernas revisionsrätt eller

domare i Europeiska gemenskap-

ernas domstol.

5 §

Åklagare må, utan hinder av vad

eljest må vara stadgat, åtala brott

varigenom arbetstagare hos staten

eller hos kommun eller annan som

avses i 2 § andra stycket 1 4 har

åsidosatt vad honom åligger i ut-

övningen av anställningen eller

uppdraget.

Utan hinder av vad i första

stycket sägs skall dock gälla

1. vad i denna balk stadgas att å-

tal ej må ske utan förordnande av

regeringen eller den regeringen har

bemyndigat och

2. vad i annan lag eller författ-

ning är föreskrivet om åtal för gär-

ning, för vilken straff är stadgat

allenast om den förövas av inne-

havare av anställning eller uppdrag

som sägs i första stycket.

Har mutbrott begåtts av någon

som ej omfattas av första stycket,

må åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

Är ej för visst fall annat stadgat,

må åklagare åtala brott mot sådan

tystnadsplikt som gäller till förmån

för enskild målsägande endast om

denne anger brottet till åtal eller

åtal är påkallat från allmän syn-

punkt.

Åklagare får, utan hinder av vad

som annars är föreskrivet, åtala

brott varigenom arbetstagare hos

staten eller hos kommun eller

annan som avses i 2 § andra

stycket 1 4 har åsidosatt vad som

åligger honom i utövningen av an-

ställningen eller uppdraget.

Utan hinder av bestämmelserna

i första stycket skall dock gälla

1. vad som i denna balk före-

skrivs om att åtal inte får ske utan

förordnande av regeringen eller

den regeringen har bemyndigat

och

2. vad som i annan lag eller för-

fattning är föreskrivet om åtal för

gärning, för vilken straff är stadgat

endast om den förövas av inne-

havare av anställning eller uppdrag

som avses i första stycket.

Har mutbrott begåtts av någon

som inte omfattas av första stycket

eller av 2 § andra stycket 6, får

åklagare väcka åtal endast om

brottet anges till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

Om det inte finns särskilda

bestämmelser för ett visst fall, får

åklagare åtala brott mot sådan

tystnadsplikt som gäller till förmån

för enskild målsägande endast om

denne anger brottet till åtal eller

åtal är påkallat från allmän syn-

punkt.

Om åtal för brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget begåtts

av riksdagsledamot, statsråd, justitieråd, regeringsråd eller innehavare av

tjänst eller uppdrag hos riksdagen eller dess organ gälla särskilda bestäm-

melser.

________

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

Härigenom föreskrivs att 20 § kommunalskattelagen (1928:370) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 §

Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla

omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bi-

behållande avräknas från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde

(bruttointäkt) som har influtit i förvärvskällan under beskattningsåret.

Avdrag får inte göras för:

den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter, så

som vad skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller

därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar

eller kottar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är

skattefria enligt 19 §;

värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts

av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges

barn som ej fyllt 16 år;

ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans för-

värvsverksamhet;

svenska allmänna skatter;

kapitalavbetalning på skuld;

ränta enligt 8 kap. 1 § studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55 §§

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 5 kap. 12 § lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 31 § tullagen

(1994:1550), 60 § fordonsskattelagen (1988:327), 36 § lagen

(1996:1030) om underhållsstöd och 19 kap. 2 och 4 9 §§ skattebetal-

ningslagen (1997:483) samt dröjsmålsavgift beräknad enligt lagen

(1997:484) om dröjsmålsavgift;

avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

avgift enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10);

avgift enligt 10 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529);

avgift enligt 8 kap. 5 § arbetsmiljölagen (1977:1160);

avgift enligt 26 § arbetstidslagen (1982:673);

avgift enligt 21 § insiderlagen (1990:1342);

avgift enligt 22 § tredje stycket lagen (1993:737) om bostadsbidrag;

skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare

och arbetstagare, när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada;

företagsbot enligt 36 kap. brottsbalken;

straffavgift enligt 8 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken;

skatteavdrag för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt skatte-

betalningslagen (1997:483);

avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift;

kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig

parkering;

överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268);

miljösanktionsavgift enligt 30 kap. miljöbalken;

vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot föro-

rening från fartyg;

avgift enligt 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela före-

skrifter om in- eller utförsel av varor;

lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja

och kol eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasom-

rådet;

avgift enligt 18 § lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser

om elektriska anläggningar;

avgift enligt 10 kap. 5 § lagen (1994:1776) om skatt på energi;

ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200) för vilken det

finns rätt till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt 10

kap.

nämnda lag;

avgift enligt 11 kap. 16 § och 13 kap. 6 a § aktiebolagslagen

(1975:1385);

utgifter för muta eller annan

otillbörlig belöning.

(Se vidare anvisningarna.)

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999 och tillämpas i fråga om utgift-

er efter ikraftträdandet.

3 Ärendet och dess beredning

I departementspromemorian Sveriges tillträde till bedrägerikonventionen

(Ds 1998:1) föreslås att Sverige ratificerar en konvention om skydd av

EG:s finansiella intressen. I promemorian föreslås också erforderliga

ändringar i brottsbalken. Konventionstexten i svensk version finns i bi-

laga 1. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 2. De lag-

förslag som lades fram i promemorian finns i bilaga 3. Förslagen har

remissbehandlats under våren 1998. En förteckning över remissinstanser-

na finns i bilaga 4. Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitiedeparte-

mentet (dnr Ju 98/266).

I departementspromemorian Korruption svenskt tillträde till vissa

internationella konventioner m.m. (Ds 1998:29) föreslås att Sverige

ratificerar två protokoll till konventionen om skydd av EG:s finansiella

intressen. Det ena protokollet rör korruption som kan skada gemen-

skapernas finansiella intressen och i det andra ges EG-domstolen en roll

vid tolkning av konventionen och det första protokollet. Vidare behand-

las Sveriges anslutning till en inom EU och en inom den ekonomiska

samarbetsorganisationen OECD utarbetad konvention mot korruption.

Slutligen behandlas en OECD-rekommendation om skattebehandling av

mutor. I promemorian förslås också erforderliga ändringar i brottsbalken

och i kommunalskattelagen (1928:370). Konventionstexterna finns i

bilagorna 5 8. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 9. De

lagförslag som lades fram i promemorian finns i bilaga 10. Förslagen har

remissbehandlats under våren och sommaren 1998. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 11. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Justitiedepartementet (dnr Ju 98/1500).

Regeringen tar i detta ärende upp frågan om godkännande av kon-

ventionerna och protokollen, avgivande av förklaringar samt nödvändiga

lagändringar.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 november 1998 att inhämta Lagrådets ytt-

rande över de förslag som finns i bilaga 12. Lagrådet har i allt väsentligt

godtagit förslagen. Dock har man förordat att den föreslagna ut-

vidgningen av den personkrets som kan bli ansvarig för trolöshet mot hu-

vudman får anstå till dess en mer ingående analys av behovet, innebörden

och konsekvenserna av en sådan lagändring hunnit genomföras. Vissa

ändringar av huvudsakligen lagteknisk natur har också förordats. Lag-

rådets yttrande finns i bilaga 13.

Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag.

4 Bedrägerikonventionen

4.1 Bakgrund

Skyddet av gemenskapernas finansiella intressen har under många år va-

rit en högt prioriterad fråga i Europeiska unionens medlemsstater. De

första ansatserna till gemenskapsåtgärder togs redan under 1960-talet. År

1976 presenterade kommissionen ett förslag till ändring av fördragen om

upprättande av Europeiska gemenskaperna. Avsikten var att anta gemen-

samma bestämmelser om straffrättsligt skydd av gemenskapernas finans-

iella intressen och om lagföring av överträdelser av dessa bestämmelser.

Förslaget diskuterades under 1980-talet utan att några resultat uppnåddes.

Ett avgörande genombrott i frågan om åtgärder till skydd för de ge-

mensamma finansiella intressena var Europeiska gemenskapernas dom-

stols dom i september 1989 i ett mål (68/88) mellan kommissionen och

Grekland. Domstolen slog där fast att medlemsstaterna är skyldiga att

skydda gemenskapernas finansiella intressen på samma sätt som de skyd-

dar egna allmänna medel. Vidare ålade domstolen medlemsstaterna att se

till att påföljderna för oegentligheter med gemenskapernas medel är

effektiva, proportionella och avskräckande. Domstolens avgörande av-

speglas i artikel 209a i EG-fördraget (artikel 280 i Amsterdamfördraget).

Kommissionen avger varje år en rapport om åtgärder som vidtagits för

att skydda gemenskapernas finansiella intressen. I 1997 års rapport anges

upptäckta bedrägerier och andra oegentligheter avseende budgetarnas ut-

giftssida (bl.a. bidrag till jordbruket) uppgå till 395 miljoner ecu (drygt

3,3 miljarder kronor). På inkomstsidan (bl.a. avgifter) uppgår

motsvarande belopp till en miljard ecu (omkring 8,5 miljarder kronor).

Som jämförelse kan nämnas att gemenskapernas budgetar för år 1997

uppgick till över 82 miljarder ecu (omkring 700 miljarder kronor). De

rapporterade bedrägerierna och oegentligheterna uppgick således under

år 1997 till omkring 1,7 % av budgeten.

I mars 1994 lade Storbritannien fram ett förslag till gemensam hand-

lingsplan med sikte på att bättre skydda de gemensamma finanserna.

Britternas förslag följdes i juli samma år av ett förslag från kom-

missionen till en konvention i samma ämne. Dessa båda förslag har där-

efter diskuterats i arbetsgruppen för gemenskapsrätt och nationell straff-

rätt inom EU:s inrikes och rättsliga samarbete, den s.k. tredje pelaren.

Arbetet resulterade i att Europeiska unionens råd den 26 juli 1995 be-

slutade att upprätta en konvention om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen (EGT C 316/48, 27.11.1995; fortsätt-

ningsvis benämnd bedrägerikonventionen). Samma dag undertecknades

konventionen av företrädare för regeringarna i unionens medlemsstater.

Bedrägerikonventionen syftar till att säkerställa en bättre överensstäm-

melse mellan medlemsstaternas bestämmelser genom att fastställa straff-

rättsliga miniminormer för att göra kampen mot bedrägerier mot gemen-

skapernas finansiella intressen mer effektiv och sanktionerna ännu mer

avskräckande. Vidare skall konventionen leda till att det straffrättsliga

samarbetet mellan medlemsstaterna förstärks. Bedrägerikonventionen

träder i kraft när den antagits av samtliga medlemsstater.

För att kampen mot bedrägerier och andra oegentligheter som riktar sig

mot gemenskapernas finansiella intressen skall bli mer effektiv har det

ansetts nödvändigt att också införa en gemensam rättslig ram inom alla

de områden som omfattas av gemenskapspolitiken. Därför antog rådet i

december 1995 en förordning (EG nr 2988/95) om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen (EGT L 312/1, 23.12.1995 Celex

395R2988). Förordningen som är direkt tillämplig i alla medlemsstater

 innehåller bl.a. regler om administrativa åtgärder och sanktioner vid oe-

gentligheter med gemenskapsmedel. Begreppet oegentligheter har getts

en vid definition i förordningen. Därmed avses varje överträdelse av en

bestämmelse i gemenskapsrätten till följd av ett agerande av en ekono-

misk aktör och som har lett till eller kunnat leda till en negativ ekono-

misk effekt på gemenskapernas finanser. Förordningen skall tillämpas

utan att det hindrar tillämpningen av medlemsstaternas straffrättsliga lag-

stiftning.

4.2 Huvudsakligt innehåll

Konventionstexten i svensk version är fogad till denna proposition som

bilaga 1. Till konventionen har utarbetats en förklarande rapport (EGT C

191, 23.6.1997, s. 1).

I artikel 1 punkt 1 anges vad som i konventionens mening skall förstås

med bedrägeri som riktar sig mot gemenskapernas finansiella intressen.

För att täcka in olika typer av bedrägeri har tagits in dels en definition

som är tillämplig på gemenskapernas budgetars utgiftssida (a) och dels

en definition för bedrägerier som drabbar budgetarnas inkomstsida (b).

Medlemsstaterna förpliktas att kriminalisera endast uppsåtliga gärning-

ar. Enligt punkt 4 i artikel 1 skall bedömningen av om en handling eller

underlåtenhet är uppsåtlig göras utifrån faktiska yttre omständigheter. Så-

väl handlingen som effekten skall vara täckt av uppsåt.

Med utgifter avses inte enbart stöd och bistånd som administreras di-

rekt över gemenskapernas allmänna budget. Därmed avses också stöd

och bistånd som ingår i budgetar som administreras av gemenskaperna

eller för deras räkning. Sålunda omfattas bl.a. bidrag som betalas ur jord-

bruks- och strukturfonderna.

Vad gäller bedrägerier mot budgetarnas utgiftssida ankommer det på

medlemsstaterna att kriminalisera gärningar som innefattar bl.a. använd-

ande av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller dokument eller

undanhållande av information som skall lämnas i enlighet med särskilda i

författning på nationell eller gemenskapsnivå intagna bestämmelser. För

att ansvar skall kunna utkrävas förutsätts att gärningen leder till att medel

från Europeiska gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar

som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning otill-

börligen uppbärs eller innehålls. Vidare ankommer det på medlemssta-

terna att kriminalisera användande av gemenskapsmedel för andra syften

än dem som medlen ursprungligen har beviljats för.

Med inkomster avses bl.a. tullar och avgifter för handeln med tredje

land inom ramen för den gemensamma tull- och jordbrukspolitiken. Till

inkomster räknas däremot inte mervärdesskatt och avgifter beräknade på

medlemsstaternas bruttonationalprodukt.

Vad gäller bedrägerier mot budgetarnas inkomstsida ankommer det på

medlemsstaterna att kriminalisera gärningar som innefattar bl.a. använd-

ande av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller dokument eller

undanhållande av information, t.ex. i en tulldeklaration vid import av va-

ror, som skall lämnas i enlighet med särskilda i författning på nationell

eller gemenskapsnivå intagna bestämmelser eller missbruk av en förmån

som lagligen har erhållits. För att ansvar skall kunna utkrävas förutsätts

att gärningen har som effekt att Europeiska gemenskapernas allmänna

budget eller de budgetar som förvaltas av Europeiska gemenskaperna

eller för deras räkning minskas på ett olagligt sätt.

Skillnaden mellan bedrägeri i fråga om utgifter och bedrägeri i fråga

om inkomster ligger främst i dess verkan: att medel otillbörligen upp-

bärs eller innehålls i det första fallet och att de gemensamma medlen

 minskas på ett olagligt sätt i det andra.

Att ett bidrag eller en förmån otillbörligen uppbärs eller innehålls är

inte en nödvändig förutsättning för att reglerna om användning av med-

len för andra syften än de avsedda skall tillämpas; detta förklaras av att

det här rör sig om en otillåten användning av medlen som trots att de

beviljats enligt reglerna därefter har slösats bort eller använts för

andra syften än de för vilka de har beviljats.

I punkt 2 i artikel 1 åläggs medlemsstaterna att vidta nödvändiga och

lämpliga åtgärder inom den nationella straffrätten för att belägga de för-

faranden som definieras i punkt 1 med straff. Kriminaliseringen kan gö-

ras i särskilda straffbestämmelser eller ingå i ett allmänt bedrägeribrott.

Upprättande eller tillhandahållande av falska, felaktiga eller ofullständ-

iga dokument eller uppgifter utgör enligt punkt 3 i artikel 1 sådana förfar-

anden som skall straffbeläggas under förutsättning att åtgärden medför

sådan verkan som anges i punkt 1. I vart fall ankommer det på med-

lemsstaterna att se till att sådana förfaranden kan beivras som försök,

medhjälp eller anstiftan till bedrägeri.

I artikel 2 punkt 1 förbinder sig medlemsstaterna att kriminalisera ock-

så medhjälp, anstiftan och försök till de gärningar som avses i artikel 1

punkt 1. Skyldigheten för medlemsstaterna att införa straffrättsliga på-

följder för aktuella gärningar avses emellertid inte hindra dem från att

samtidigt tillämpa administrativa sanktioner. I åtminstone allvarliga fall

skall straffskalan innehålla frihetsberövande påföljd som kan medföra

utlämning. För Sveriges del innebär det fängelse i mer än ett år. Vad som

skall förstås med allvarliga fall överlåts åt varje medlemsstat att bestäm-

ma. Dock skall bedrägerier överstigande 50 000 ecu (omkring 425 000

kronor) alltid betraktas som allvarliga fall.

I punkt 2 öppnas en möjlighet att använda administrativa sanktioner för

vissa, mindre allvarliga bedrägerier. För att sådana sanktioner skall anses

utgöra en tillräcklig reaktion får det olagligen åtkomna beloppet inte

överstiga 4 000 ecu (omkring 35 000 kronor). I fall där försvårande om-

ständigheter föreligger, är administrativa sanktioner uteslutna även om

värdet understiger 4 000 ecu. Vad som skall anses utgöra försvårande

omständigheter skall bestämmas enligt reglerna i den nationella rätten.

Bestämmelsen i punkt 3 i artikel 2 öppnar en möjlighet för rådet att

genom enhälligt beslut ändra värdegränsen 4 000 ecu.

De medlemsstater som i sin lagstiftning har ett straffrättsligt ansvar för

företagsledare eller andra personer med befogenhet att fatta beslut eller

utöva kontroll inom företaget åläggs i artikel 3 att tillämpa de principer

som anges i den nationella rätten när fråga är om sådana bedrägerier som

avses i artikel 1, om gärningen har begåtts för företagets räkning av en

person som är underställd en sådan beslutsfattare.

I artikel 4 punkt 1 åläggs varje medlemsstat att vidta nödvändiga åt-

gärder för att kunna utöva jurisdiktion över gärningar som har belagts

med straff i enlighet med artikel 1 och artikel 2 punkt 1. Ett sådant fall

där medlemsstaterna skall tillförsäkra sig jurisdiktion är när bedrägeri,

delaktighet i eller försök till bedrägeri begås helt eller delvis inom statens

territorium. Bestämmelsen innebär att jurisdiktion skall kunna utövas

också i fall där endast vinningen uppkommer inom den statens territori-

um.

Ett annat fall där medlemsstaterna skall kunna utöva jurisdiktion är när

en person inom statens territorium har gjort sig skyldig till medhjälp eller

anstiftan till bedrägeri som har begåtts inom en annan medlemsstats eller

tredje lands territorium, om personen i fråga har haft insikt om för-

hållandena. Bestämmelsen innebär inte att medlemsstaterna behöver ge

avkall på principen om dubbel straffbarhet, om den principen tillämpas i

den nationella rätten.

Slutligen åläggs medlemsstaterna att se till att de kan utöva jurisdiktion

i de fall där gärningsmannen är medborgare i den berörda medlemsstaten.

Denna regel skall gälla oberoende av var gärningen har begåtts. Dock

kan medlemsstaterna också i dessa fall upprätthålla kravet på dubbel

straffbarhet.

Eftersom inte samtliga medlemsstater enligt den nationella rätten har

så vidsträckt jurisdiktion som föreskrivs under punkt 1 har i punkt 2 tag-

its in en möjlighet för medlemsstaterna att avge en förklaring av innebörd

att de inte avser att tillämpa den sistnämnda jurisdiktionsregeln.

I artikel 5 punkt 1 föreskrivs att de medlemsstater som inte utlämnar

sina egna medborgare skall vidta sådana åtgärder att de kan utöva juris-

diktion beträffande straffbelagda gärningar som har begåtts av dess med-

borgare utanför statens territorium. Avsikten med bestämmelsen är att

personer som har begått bedrägeri mot gemenskapernas finansiella in-

tressen inte skall kunna undgå ansvar endast på den grunden att staten

inte utlämnar sina egna medborgare.

Vid tillämpningen av förevarande bestämmelse skall enligt punkt 4 i

artikel 5 begreppet medborgare tolkas mot bakgrund av de förklaringar

som medlemsstaterna har avgivit enligt artikel 6.1 b och c i den euro-

peiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957.

Bestämmelsen i punkt 1 i artikel 5 gäller inte för sådana mindre allvar-

liga bedrägerier som avses i artikel 2 punkt 2.

I de fall en medborgare i en medlemsstat har gjort sig skyldig till

bedrägeri på en annan medlemsstats territorium och den staten vägrar ut-

lämning enbart av det skälet att staten inte lämnar ut sina egna medborg-

are åläggs i punkt 2 i artikel 5 den anmodade staten att se till att gärnings-

mannen kan åtalas i den staten.

I sådana fall där utlämning vägras åtar sig den begärande medlems-

staten att översända relevant material till den medlemsstat som har att

väcka åtal mot sin medborgare. Den begärande medlemsstaten skall håll-

as underrättad om väckta åtal och om utgången i målen.

Den anmodade staten har att handlägga åtalet i enlighet med före-

skrifterna i den nationella rätten.

Bestämmelsen i punkt 3 i artikel 5 föreskriver att en medlemsstat inte

får vägra utlämning enbart på den grunden att gärningen utgör skattebrott

eller brott mot tullbestämmelser. Med skatt avses detsamma som i 1957

års utlämningskonvention.

I artikel 6 punkt 1 åläggs medlemsstaterna att samarbeta effektivt med

varandra när fråga är om sådana brott som definieras i artikel 1, om gär-

ningen är belagd med straff (och således inte faller under artikel 2 punkt

2) och rör minst två medlemsstater. Skyldigheten att samarbeta gäller

under hela det rättsliga förfarandet, dvs. från förundersökning till verk-

ställighet av utdömt straff.

De samarbetsformer som anges i punkt 1 utgör endast exempel på sam-

arbete. Bestämmelsen har getts en inte heltäckande utformning med hän-

syn till att vissa medlemsstater inte har anslutit sig till alla relevanta

europeiska konventioner inom området för straffrättsligt samarbete. Att

samarbetsformerna endast har exemplifierats gör det möjligt för med-

lemsstaterna att i det enskilda fallet välja den lämpligaste samarbets-

formen. Bedrägerikonventionen avser inte att påverka tillämpligheten av

andra konventioner på rättshjälpsområdet som kan gälla mellan med-

lemsstaterna.

Punkt 2 i artikel 6 innehåller en bestämmelse om samarbete mellan

medlemsstaterna i de fall där två eller flera medlemsstater har juris-

diktion. I dessa fall skall medlemsstaterna samarbeta för att avgöra vem

av dem som skall lagföra gärningsmannen eller gärningsmännen. Mål-

sättningen är att samtliga gärningsmän skall lagföras i en och samma

medlemsstat.

För att kunna lösa konflikter rörande jurisdiktion kan medlemsstaterna

ta hänsyn till sådant som bedrägeriets omfattning inom respektive lands

territorium, var vinningen uppkommit, var gärningsmännen gripits och

deras nationalitet.

Artikel 7 punkt 1 ger uttryck för principen att en person som har dömts

i en medlemsstat inte får dömas för samma gärning i en annan med-

lemsstat, om påföljden har verkställts, håller på att verkställas eller inte

längre kan verkställas enligt det dömande landets lag. Principen får sär-

skild betydelse i fall av gränsöverskridande bedrägerier där flera med-

lemsstater har jurisdiktion och staterna med tillämpning av principen i

artikel 6 punkt 2 inte har kunnat komma överens om i vilken stat åtal

skall väckas.

I punkt 2 i artikel 7 har tagits in en möjlighet för medlemsstaterna att

avge förklaringar som begränsar tillämpningen av punkt 1 i förevarande

artikel. I punkt 3 föreskrivs emellertid att de undantag som en med-

lemsstat har avgivit förklaring om enligt punkt 2 inte skall vara tillämp-

liga, om den berörda medlemsstaten på grund av samma gärning har be-

gärt att en annan medlemsstat skall lagföra personen i fråga eller har be-

viljat utlämning av denne.

Enligt bestämmelsen i punkt 4 i artikel 7 påverkas inte tillämpliga bi-

eller multilaterala överenskommelser som har ingåtts mellan medlems-

stater och till sådana avtal hörande förklaringar av bestämmelserna i före-

varande artikel. Avsikten är att de medlemsstater som för närvarande är

anslutna till eller parter i sådana överenskommelser skall förnya de för-

klaringar som de har avgivit inom ramen för dessa överenskommelser.

Vidare är innebörden av bestämmelsen den, att dessa medlemsstater inte

kan avge andra förklaringar än de som de redan har avgivit inom ramen

för aktuella överenskommelser.

Artikel 8 punkt 1 anger i vilka fall Europeiska gemenskapernas dom-

stol har befogenhet att avgöra tvister mellan medlemsstaterna om tolk-

ningen eller tillämpningen av bestämmelserna i bedrägerikonventionen.

Enligt vad som föreskrivs i förevarande punkt skall tvister först behand-

las i rådet enligt de förfaranden som föreskrivs i avdelning VI i Fördraget

om Europeiska unionen. Om ingen lösning har uppnåtts i rådet inom sex

månader kan en eller flera av de tvistande medlemsstaterna överlämna

frågan till Europeiska gemenskapernas domstol för rättslig prövning.

I punkt 2 föreskrivs beträffande tvister mellan en eller flera medlems-

stater och kommissionen om tolkningen eller tillämpningen av artiklarna

1 och 10 i konventionen att sådana tvister i första hand skall lösas genom

förhandling. Om någon förhandlingslösning inte kan uppnås får tviste-

frågan hänskjutas till Europeiska gemenskapernas domstol. De tvister

mellan en eller flera medlemsstater och kommissionen rörande nyss-

nämnda artiklar som kan hänskjutas till domstolen är sådana tvister som

rör en medlemsstats åtgärder för att införa nödvändig lagstiftning för att

straffbelägga vissa förfaranden eller det sätt på vilket medlemsstaten har

uppfyllt sin skyldighet att lämna vissa uppgifter till kommissionen.

Bestämmelsen i artikel 9 ger möjlighet för medlemsstaterna att i sin

nationella lagstiftning anta strängare regler än dem som föreskrivs i

konventionen. Artikeln hindrar inte heller medlemsstaterna från att ingå

avtal enligt artikel K 7 i Fördraget om Europeiska unionen. Bedrägeri-

konventionen är således en minimikonvention.

I artikel 10 införs ett system enligt vilket medlemsstaterna skall lämna

uppgifter till kommissionen. Enligt punkt 1 skall medlemsstaterna till

kommissionen överlämna texterna till den nationella lagstiftning genom

vilken de har införlivat de förpliktelser som följer av konventionen. I

punkt 2 föreskrivs att medlemsstaterna sinsemellan eller med kommissio-

nen skall utväxla uppgifter om tillämpningen av konventionen. Rådet

skall med två tredjedels majoritet bestämma vilka uppgifter som skall ut-

bytas liksom på vilket sätt utbytet skall ske.

Artikel 11 innehåller bestämmelser om konventionens ikraftträdande.

Konventionen skall antas i enlighet med respektive medlemsstats konsti-

tutionella bestämmelser. Den träder i kraft 90 dagar efter det att den sista

medlemsstaten till generalsekreteraren för Europeiska unionens råd har

anmält att den har genomfört de åtgärder som krävs enligt den statens

konstitutionella bestämmelser för att konventionen skall kunna antas.

I artikel 12 föreskrivs att konventionen står öppen för anslutning för

varje stat som blir medlem i Europeiska unionen. Om konventionen re-

dan har trätt i kraft när en ny medlemsstat ansluter sig, skall konven-

tionen i förhållande till den staten träda i kraft 90 dagar efter deposition

av anslutningsinstrumenten. Har konventionen inte trätt i kraft vid ut-

gången av de 90 dagarna efter den nya medlemsstatens anslutning, skall

den träda i kraft i förhållande till denna stat samtidigt som den träder i

kraft enligt bestämmelserna i artikel 11.

Om en stat blir medlem i den europeiska unionen innan det allmänna

ikraftträdandet och inte omedelbart ansluter sig till bedrägerikonventio-

nen, skall konventionen trots det träda i kraft då alla stater som var med-

lemmar i unionen när rådet antog rättsakten om konventionen har depo-

nerat sina ratifikationsinstrument.

I artikel 13 föreskrivs bl.a. att generalsekreteraren för Europeiska uni-

onens råd skall vara depositarie för konventionen.

4.3 Sveriges tillträde till bedrägerikonventionen

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner bedrägerikonventio-

nen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Bedrägerier och andra oegentligheter

som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen ut-

gör ett allvarligt problem. Av kommissionens rapport för år 1997 om

vilka åtgärder som vidtagits för att skydda gemenskapernas medel fram-

går att upptäckta bedrägerier och andra oegentligheter som riktar sig mot

gemenskapernas ekonomiska intressen det året uppgick till omkring 12

miljarder kronor. En oförmåga att bekämpa denna ofta organiserade

brottslighet får betydande återverkningar på såväl gemenskapernas som

Sveriges ekonomi. Om inte medlemsstaterna vidtar gemensamma och

kraftfulla åtgärder mot denna brottslighet, kan det också få till följd att

unionens trovärdighet förringas i allmänhetens ögon. Det är ett starkt

svenskt intresse att oegentligheterna med gemenskapernas medel bringas

till ett minimum och att de som i sådant sammanhang begår brott

upptäcks och lagförs.

För att kampen mot brottslighet som riktar sig mot gemenskapernas

finansiella intressen skall bli mer effektiv har medlemsstaterna ansett det

nödvändigt att vidta flera olika åtgärder. En sådan åtgärd är rådets beslut

att upprätta konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas fi-

nansiella intressen. Avsikten med konventionen är att säkerställa en

bättre överensstämmelse mellan medlemsstaternas bestämmelser, genom

att bl.a. fastställa straffrättsliga miniminormer i fråga om bedrägeribe-

kämpning.

Sverige har deltagit aktivt i det arbete som har lett fram till den antagna

bedrägerikonventionen. För att konventionen skall träda i kraft krävs att

den ratificeras av samtliga medlemsstater. Mot bakgrund av det nyss

sagda om vikten av att gemenskapernas medel hanteras på ett effektivt

och korrekt sätt, har Sverige ett mycket starkt intresse av att konven-

tionens bestämmelser så snart som möjligt kan börja tillämpas mellan

medlemsstaterna. Denna uppfattning har också fått allmän anslutning

under remissbehandlingen av promemorian. Regeringen föreslår därför

att riksdagen godkänner bedrägerikonventionen.

4.4 Behovet av lagstiftning samt förklaringar

4.4.1 Straffbestämmelser

Regeringens förslag: I 9 kap. brottsbalken skall det införas en ny

straffbestämmelse subventionsmissbruk. För att straffrättsligt ansvar

enligt den bestämmelsen skall kunna utkrävas förutsätts att ett bidrag

eller en förmån beviljats enligt gällande regelverk, att bidraget eller

förmånen finansieras över eller påverkar EG:s budgetar och att

bidraget eller förmånen används eller utnyttjas för ett annat ändamål

än det som bidraget eller förmånen beviljats för. Straffrättsligt ansvar

skall kunna utkrävas endast för uppsåtliga gärningar. Påföljden skall

vara böter eller fängelse i högst två år. För ringa fall skall ansvar inte

utkrävas.

Promemorians förslag innebär att den som uppsåtligen i närings-

verksamhet tillgodogör sig ett bidrag eller en förmån för ett ändamål som

väsentligt strider mot det för vilket bidraget eller förmånen beviljats,

skall dömas för subventionsmissbruk.

Remissinstanserna: Några av de remissinstanser som särskilt kom-

menterat förslaget anser att bestämmelsens räckvidd bör begränsas till

endast de krav som bedrägerikonventionen ställer upp. Sålunda anser

Riksdagens ombudsmän och Riksåklagaren att konsekvenserna av en

straffbestämmelse som omfattar också nationella subventioner inte går

att överblicka på grundval av förslaget i promemorian.

Sveriges Industriförbund som delar uppfattningen att den nya be-

stämmelsen bör begränsas till vad som är nödvändigt för att uppfylla

konventionsåtagandet har lämnat synpunkter på flera av den föreslagna

bestämmelsens rekvisit. Detsamma har Riksdagens ombudsmän gjort.

Justitiekanslern efterfrågar särskilt ett klargörande när det gäller

rekvisitet att utnyttjandet av förmånen skall ha skett i strid med

föreskrifter eller villkor, som man anser saknar motsvarighet i

konventionstexten.

Ekobrottsmyndigheten, Åklagarmyndigheten i Linköping, Riksrevisi-

onsverket, Riksskatteverket, EU-bedrägeridelegationen och Arbets-

marknadsstyrelsen påpekar att begreppet näringsverksamhet även om

det ges en vidsträckt innebörd kan medföra att bedrägerikonventionens

krav på kriminalisering inte uppfylls. Som exempel nämns att bidrag till

forskning eller till ideella föreningar kan komma att falla utanför det

straffbara området.

EU-bedrägeridelegationen och Malmö tingsrätt anmärker särskilt att

det i den föreslagna bestämmelsen bör ingå ett grovt brott. Justitiekans-

lern och Huddinge tingsrätt efterfrågar en analys av frågan om försök till

subventionsmissbruk.

Rikspolisstyrelsen anser att det föreslagna väsentlighetskriteriet bör ut-

gå eftersom det inte har någon motsvarighet i bedrägerikonventionen.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 1 punkt 1 har tagits in en de-

finition av vad som i konventionens mening skall förstås med bedrägeri

mot gemenskapernas finansiella intressen. Bland de förfaranden som

medlemsstaterna åtar sig att kriminalisera anges användning eller presen-

tation av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller dokument och

undanhållande av information som skall lämnas i enlighet med särskilda

föreskrifter. De föreskrifter som avses här är sådana som har tagits in i

nationella författningar eller utfärdats av gemenskaperna.

Eftersom det brottsliga förfarandet kan skilja sig åt beroende på om

gärningen riktar sig mot gemenskapernas budgetars utgiftssida eller bud-

getarnas inkomstsida har i bedrägerikonventionen gjorts åtskillnad mel-

lan dessa situationer. Att denna uppdelning gjorts i konventionen innebär

inte att en motsvarande åtskillnad måste göras när bestämmelserna in-

förlivas i den svenska rätten. Det avgörande är således att de förfaranden

som beskrivs i artikel 1 punkt 1 är straffbelagda.

I konventionen ställs inte heller upp något krav på att medlemsstaterna

skall samla alla de gärningar som det ankommer på dem att straffbelägga

under en och samma brottsbenämning.

De gärningar som skall kriminaliseras oavsett om de avser bud-

getarnas inkomst- eller utgiftssida torde i huvudsak redan vara be-

lagda med straff i den svenska straffrätten. Sålunda är användning eller

presentation av falska uppgifter kriminaliserat som osant intygande eller

brukande av osann urkund (15 kap. 11 § brottsbalken). Vidare kan ett

förfarande där felaktiga eller ofullständiga uppgifter lämnas eller ett

vilseledande annars sker genom ett oredligt förfarande bestraffas som be-

drägeri eller oredligt förfarande (9 kap. 1 § resp. 8 § brottsbalken). I kon-

ventionen föreskrivs att effekten av gärningen skall vara den att medel

från Europeiska gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar

som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning

otillbörligen uppbärs eller innehålls . I artikeln uppställs sålunda inte

något uttryckligt krav på vilseledande. Däremot föreskrivs att falska,

felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller dokument skall leda till den

angivna effekten. Den beskrivningen får anses innebära att ett vilse-

ledande har lett till en ekonomisk skada som svarar mot gärningsman-

nens vinning. Även ett undanhållande av information, som skall lämnas i

enlighet med särskilda föreskrifter, kan i vissa fall vara att bedöma som

bedrägeri. I andra fall torde en sådan gärning vara att bedöma som osann

försäkran (15 kap. 10 § brottsbalken).

Till gemenskapernas budgetars inkomstsida hör bl.a. avgifter från

handeln med tredje land inom ramen för den gemensamma jordbruks-

politiken och tullar och andra avgifter för handeln med tredje land. Där-

emot räknas inte t.ex. mervärdesskatt som en gemenskapsinkomst. De

generella straffbestämmelserna avseende bl.a. bedrägeri och osant in-

tygande gäller givetvis på motsvarande sätt förfaranden avseende bud-

getarnas inkomstsida. Därutöver finns kompletterande straffbestämmel-

ser och andra sanktioner särskilt i lagstiftning avseende varuförsel över

gränser. Sålunda kan brott enligt lagen (1960:418) om straff för varu-

smuggling föreligga om gods förs in till Sverige utan att anmälnings-

plikten enligt nämnda lag fullgörs på ett riktigt sätt. Varusmuggling före-

ligger nämligen oavsett om den pålaga det är fråga om skall betalas till

tullmyndighet eller till någon annan myndighet. Denna kriminalisering

omfattar inte bara uppsåtliga förfaranden utan också grov oaktsamhet.

Kompletterande straffbestämmelser finns också i lagen (1962:120) om

straff i vissa fall för oriktiga ursprungsintyg samt i tullagen (1994:1550),

vari också finns särskilda bestämmelser om administrativa sanktioner

(tulltillägg) för vissa situationer. Skattebrottslagens (1971:69) bestäm-

melser synes dock mera sällan vara aktuella att tillämpa i de situationer

som avses i bedrägerikonventionen. Den svenska lagstiftningen torde

med hänsyn till det anförda väl uppfylla de krav på kriminalisering eller

andra sanktioner som konventionen i detta avseende förutsätter.

Subventionsmissbruk

Enligt konventionen åtar sig medlemsstaterna också att kriminalisera

 användning av sådana medel för andra syften än dem som medlen ur-

sprungligen har beviljats för och missbruk av en förmån som lagligen

har erhållits . Här avses bl.a. sådana fall där medel har betalats ut enligt

en korrekt ansökan och utan att något bedrägligt uppsåt har förelegat vid

ansöknings- eller utbetalningstidpunkten, men där bidragstagaren sedan

vederbörande har tagit emot pengarna använder medlen för ett annat

ändamål än det som ansökan avsåg. I de situationer där en redo-

visningsskyldighet har ålagts bidragstagare eller motsvarande torde här

avsedda gärningar vara kriminaliserade i svensk rätt som förskingring

(10 kap. 1 § brottsbalken). Det vanligaste torde dock vara att den som

kommer i åtnjutande av bidrag eller förmåner av förevarande slag inte

avkrävs någon sådan redovisningsskyldighet som förutsätts för försking-

ringsansvar. Dessa fall, som alltså inte kan bestraffas som förskingring,

synes i dagsläget inte vara belagda med straff i den svenska rätten.

Konventionen innebär således en skyldighet för Sverige att tillse att

förfaranden av detta slag är kriminaliserade. Åtagandet inskränker sig till

oegentligheter med EG-relaterade bidrag. Rent nationella stödsystem

faller således utanför konventionens tillämpningsområde. Fråga är då om

det, med hänsyn till utformningen av de olika stödsystemen inom EU,

finns ett praktiskt behov av en kriminalisering.

Inom Europeiska unionen finns ett stort antal bidrags- och förmåns-

system. Vissa av dessa finansieras uteslutande eller till övervägande del

av gemenskapsmedel (medel som ofta återbetalats till medlemsstaterna

från gemenskapernas budgetar). Som exempel härpå kan nämnas export-

bidrag. Vid bidrag och stöd från t.ex. strukturfonderna utgör gemen-

skapsmedel endast en del av stödet. Resterande del härrör från nationell

medfinansiering, antingen via den svenska statsbudgeten eller genom

bidrag från kommuner och andra medfinansiärer. Behandlingen av

enskilda bidragsansökningar görs till övervägande del vid svenska myn-

digheter. Det är alltså dessa som avgör om den sökande är berättigad till

det sökta stödet. Det är också till övervägande del svenska myndigheter

som administrerar utbetalningarna till den bidragssökande och kontrol-

lerar att denne uppfyller de villkor som kan följa av beslutet i vilket

stödet beviljats.

Besluts- och betalningsrutinerna för de olika stödsystem som finns

företer stora variationer. Gemensamt för hur utbetalningar av stöd från

EG:s strukturfonder har organiserats i Sverige är emellertid att

utbetalning av medel i regel sker i efterskott, dvs. sedan bidragstagaren

gjort en investering eller annars haft en kostnad som bidraget avser att

täcka. Utbetalning sker normalt inte med mindre än att utgifterna kan

styrkas, t.ex. med kvitto eller genom löpande datorbaserad redovisning

av verksamheten. I många av dessa situationer torde ansvar för bedrägeri

kunna aktualiseras för de fall att medlen används på ett felaktigt sätt. Om

en bidragstagare begär utbetalning av medel för täckande av utgifter som

strider mot ändamålen med bidraget, torde det ofta föreligga uppsåt att

vilseleda den som har att fatta beslut om utbetalning. Det kan naturligtvis

inte uteslutas att det kan finnas straffvärda fall där ansvar för bedrägeri

inte kan bli aktuellt, även om utbetalning skett i efterskott. Detta skulle

t.ex. kunna vara fallet om utbetalning av ersättning sker utan att någon

egentlig kontroll görs av att ändamålet med det beviljade bidraget

uppfyllts. Under sådana förhållanden kan i vart fall teoretiskt förekomma

situationer där medel felaktigt utbetalas trots att något egentligt

vilseledande i bedrägeribestämmelsens mening inte förevarit. Det torde

dock kunna förutsättas att utrymmet härför är mycket litet. Den som

begär utbetalning torde nämligen ha en långtgående skyldighet att

självmant upplysa om sådana förhållanden som bör föranleda att

utbetalning inte skall ske.

En annan tänkbar situation där ett utvidgat straffansvar kan få

betydelse är om bidrag betalas ut i efterskott för en investering som

sedan används för ett ändamål som står i strid med villkoren för bidraget.

Detta kan t.ex. vara fallet om en utbildningsanordnare får ersättning för

införskaffande av t.ex. lokaler och datorer men denne efter det att

ersättningen utbetalats, i strid med villkoret för bidraget, underlåter att

bedriva den avsedda utbildningen utan i stället använder datorerna för

andra ändamål.

Det förekommer också stödformer där bidrag till alla delar betalas ut i

förskott. Det gäller särskilt på jordbruksområdet. När så sker torde

utrymmet för en tänkt kriminalisering vara större. Har medlen i dessa fall

använts för annat ändamål och kan bedrägeriuppsåt vid utbetalningstill-

fället inte styrkas saknas i dag straffrättsligt skydd.

Härav kan dras slutsatsen att det i praktiken kan förekomma sådana

straffvärda förfaranden som konventionen reglerar och som i dag inte är

kriminaliserade i svensk rätt. Omfattningen av sådana förfaranden skall

dock inte överdrivas. Det torde i praktiken vara ovanligt att det skulle

kunna styrkas att bidrag på ett tydligt sätt har använts för andra ändamål

än det avsedda utan att bedrägeriansvar skulle kunna göras gällande.

Regeringen drar dock av det anförda slutsatsen att en kriminalisering av

användning av EG-relaterade bidrag för andra ändamål än de avsedda är

nödvändig för att leva upp till konventionens krav.

Med hänvisning härtill bör en straffbestämmelse med angiven

inriktning införas. Fråga är då vilken omfattning en sådan kriminalisering

bör ha. Vad som särskilt bör övervägas är om och i så fall i vilken

utsträckning kriminaliseringen bör omfatta också nationella bidrags-

system.

I promemorian föreslogs att såväl gemenskapsrelaterade som rent na-

tionella bidrag och förmåner skall omfattas av en sådan ny straffbe-

stämmelse. Vissa remissinstanser har invänt mot förslaget i denna del.

De har pekat på att det i promemorian inte gjorts någon kartläggning av

de nationella bidragssystemen och anfört att det närmare måste utredas

vilka nationella bidrag och förmåner som skulle omfattas av en sådan

straffrättslig reglering och vilka konsekvenser en kriminalisering skulle

få. Regeringen accepterar denna bedömning. Något uttalat praktiskt

behov av en sådan kriminalisering har inte hittills framkommit i det

praktiska rättslivet. Den nu föreslagna straffbestämmelsen bör därför inte

omfatta rent nationella bidragsformer. För att hindra missbruk av sådana

stödformer får redan nu gällande straffansvar anses vara tillräckligt. I den

mån ytterligare åtgärder behövs i detta hänseende torde förbättrad

uppföljning och kontroll vara det mest effektiva medlet. Endast om

sådana åtgärder visar sig otillräckliga bör en utvidgning av det

kriminaliserade området övervägas.

Utgångspunkten bör till följd härav vara att det straffansvar som införs

skall ha till huvudsakligt syfte att skydda de medel som kommer från

EG:s budgetar. I lagrådsremissen föreslogs emellertid att såväl sådana

bidrag eller förmåner som uteslutande påverkar gemenskapernas

budgetar som bidrag eller förmåner i vilka det också ingår medel som

härrör från nationell medfinansiering, skulle omfattas av straffbestäm-

melsen. Som motiv härför framfördes särskilt att det framstod som

omotiverat att skilja mellan EG-bidrag och nationella bidrag när de

utbetalas för samma ändåmål.

Lagrådet har i sitt yttrande uttalat viss tveksamhet till den föreslagna

straffbestämmelsen. Lagrådet framhåller att en sådan straffbeläggning i

viss mån är en främmande fågel i svensk straffrätt och att det hade varit

önskvärt att de fall då bestämmelsen kan bli tillämplig analyserats mer

ingående. Lagrådet konstaterar dock samtidigt att bestämmelsen grundar

sig på en EU-konvention och att den i sin kärna fyller ett angeläget

ändamål. Lagrådet, som anser att Sverige inte bör försena ratifikation av

konventionen, godtar därför den föreslagna bestämmelsen men tillägger

att den torde förutsätta en betydande restriktivitet vid tillämpningen.

Lagrådets liksom vissa remissinstansers uttalade tveksamhet till

den föreslagna straffbestämmelsen bör enligt regeringens mening beaktas

vid bedömningen av bestämmelsens utformning och omfattning. Vid de

närmare överväganden som regeringen gjort i anledning härav har det

vidare konstaterats att en lösning där även nationell medfinansiering

omfattas av straffansvaret kan leda till mindre tillfredsställande

konsekvenser. Bl.a. skulle vissa i huvudsak nationella stödsystem om-

fattas eller falla utanför straffansvaret, beroende på om de används i

samband med EG-finansiering eller inte. Inte minst i situationer där

andelen EG-finansiering är liten kan denna skillnad i det straffrättsliga

ansvaret framstå som omotiverad.

Mot bakgrund av vad som nu anförts, och med hänsyn till att

konventionsåtagandet är begränsat till att skydda EG-medel, gör

regeringen bedömningen att straffbestämmelsen inte bör omfatta

nationella bidrag som används vid medfinansiering, utan ta sikte endast

på felaktig användning av EG-medel. I förhållande till lagrådsremissen

bör därför den ändringen göras att det av lagtexten uttryckligen skall

framgå att bestämmelsen endast omfattar missbruk av bidrag eller

förmåner till den del de finansieras över eller på annat sätt påverkar EG:s

budgetar. Den närmare avgränsningen av straffansvaret i detta hänseende

redovisas i författningskommentaren.

I promemorian föreslogs att en förutsättning för att straff skall kunna

utdömas skulle vara att bidraget eller förmånen avser näringsverksamhet.

I likhet med vad som framhållits i promemorian, torde i och för sig

kunna förutsättas att bidrag och förmåner till övervägande del utgår till

verksamheter som omfattas av begreppet näringsverksamhet. Regeringen

kan dock ansluta sig till den bedömning som gjorts av några

remissinstanser att avgränsningen till näringsverksamhet kan leda till att

straffansvaret inte får erforderlig täckning. Som exempel kan nämnas bi-

drag till viss forskningsverksamhet. Mot denna bakgrund bör straffbe-

stämmelsen inte innehålla något krav på att bidraget eller förmånen skall

avse näringsverksamhet.

I promemorian anfördes att sociala understöd till enskilda hushåll bör

hållas utanför det straffbara området. Eftersom sådana bidrag uteslutande

finansieras med medel från den svenska statsbudgeten innebär rege-

ringens förslag inte någon förändring i förhållande till förslaget i prome-

morian i detta hänseende.

Promemorians lagförslag innefattade kravet att bidraget eller förmånen

skulle ha använts i strid med föreskrifter eller villkor. Riksdagens

ombudsmän har påpekat att detta krav inte återfinns i konventionstexten.

Regeringen gör dock bedömningen att rekvisitet är förenligt med

konventionen, där det i artikel 1 punkt 1.a talas om användning av

sådana medel för andra syften än dem som medlen beviljats för . För att

det i efterhand skall kunna fastställas för vilka syften bidraget eller för-

månen beviljats, torde det krävas att det finns tydliga föreskrifter, t.ex. i

bakomliggande EG-rättsliga normer eller nationella förskrifter, eller att

beslutet försetts med tydliga villkor.

Vidare föreslogs i promemorian att det straffbara området skulle in-

skränkas till fall där användningen av bidraget eller förmånen väsentligt

avviker från ändamålet. Några remissinstanser ifrågasätter om ett sådant

väsentlighetsrekvisit är förenligt med konventionens krav på kriminali-

sering. Rikspolisstyrelsen pekar på att rekvisitet saknar motsvarighet i

konventionstexten. Regeringen delar remissinstansernas uppfattning att

det finns en risk för att införandet av ett väsentlighetsrekvisit skulle

innebära att Sverige inte anses fullt ut leva upp till åtagandet i konven-

tionen.

Det är emellertid knappast konventionens syfte att varje liten avvikelse

vid utnyttjandet av en förmån skall leda till straffansvar. I sådana fall kan

det i bland bli aktuellt att i stället ålägga en administrativ sanktion enligt

de regelsystem som gäller på respektive område. I rådets förordning (EG,

EURATOM) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd för

gemenskapernas finansiella intressen finns allmänna regler om enhetliga

kontroller och administrativa åtgärder och sanktioner rörande oegent-

ligheter i förhållande till gemenskapsrätten. Exempel på administrativa

åtgärder och sanktioner är återbetalningsskyldighet, administrativa böter

och utestängning från förmånen under en efterföljande period. Sådana

åtgärder och sanktioner bör vara tillräckliga vid mindre allvarliga fall av

subventionsmissbruk. Mot bakgrund härav föreslår regeringen att de

ringa fallen undantas från straffansvar. Såsom ringa fall bör betraktas

dels gärningar som avser ringa belopp, dels fall där avvikelsen från det

föreskrivna ändamålet är obetydlig och dels när det föreligger något an-

nat förhållande som medför att gärningen framstår som ursäktlig.

De företeelser som den nya straffbestämmelsen kommer att träffa bör

benämnas subventionsmissbruk. Bestämmelsen bör tas in i 9 kap. brotts-

balken. Kriminaliseringen skall omfatta endast sådana gärningar som be-

gås uppsåtligen.

I konkurrenshänseende kommer ett subventionsmissbruk att konsume-

ras av ett föregående bedrägeri. Har en urkundsförfalskning eller osann

försäkran eller ett osant intygande föregått subventionsmissbruket bör

ansvar ådömas för båda brotten eftersom skyddsintressena inte samman-

faller.

Det högsta straffet för subventionsmissbruk bör vara detsamma som

för bedrägeri, dvs. fängelse i högst två år. Vissa remissinstanser har an-

fört att det bör finnas ett grovt brott. Regeringen anser emellertid att detta

i dagsläget inte synes vara motiverat. Det kan förutsättas att allvarliga fall

av subventionsmissbruk innehåller sådana element av vilseledande att de

faller under de redan befintliga bedrägeribestämmelserna. Däremot

framstår det som befogat att till skillnad från t.ex. bedrägeribrottet

låta böter ingå i straffskalan. Situationer kan förutses där gärningen inte

kan anses som så straffvärd att det är motiverat med ett fängelsestraff,

utan att det för den skull är fråga om ringa fall, som helt skall falla

utanför det straffbara området. Straffet för subventionsmissbruk bör

således vara böter eller fängelse i högst två år.

Vid bedömningen av straffvärdet i ett fall av subventionsmissbruk bör

bl.a. beloppets storlek beaktas. Med hänsyn till att skyddsobjektet för

straffbestämmelsen inskränkts till EG:s finansiella intressen bör det

avgörande vid denna bedömning vara hur mycket EG-medel som

förekommer i projektet eller bidraget.

Falska dokument, medverkan, försök, påföljder m.m.

Enligt punkt 3 i artikel 1 åtar sig medlemsstaterna att straffbelägga upp-

rättande eller tillhandahållande av falska, felaktiga eller ofullständiga do-

kument eller uppgifter under förutsättning att åtgärden medför att medel

från Europeiska gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar

som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning

otillbörligen uppbärs eller innehålls. I vart fall ankommer det på med-

lemsstaterna att se till att sådana förfaranden kan beivras som försök,

medhjälp eller anstiftan till bedrägeri. Med bedrägeri skall här förstås

detsamma som i artikel 1 punkt 1. De gärningar som avses i förevarande

punkt torde redan vara kriminaliserade som urkundsförfalskning (14 kap.

1 § brottsbalken) eller som osant intygande eller brukande av osann ur-

kund (15 kap. 11 § brottsbalken). Någon lagstiftningsåtgärd är således

inte påkallad i detta avseende.

Konventionen ålägger medlemsstaterna att kriminalisera gärningarna

endast under förutsättning att dessa begås uppsåtligen. I punkt 4 i artikel

1 föreskrivs att bedömningen av om en handling eller underlåtenhet en-

ligt punkterna 1 och 3 i förevarande artikel varit uppsåtlig får göras mot

bakgrund av yttre faktiska omständigheter. Bestämmelsen överens-

stämmer med den som har tagits in i artikel 3 punkt 3 i Förenta nation-

ernas (FN) konvention mot olaglig hantering av narkotika och psyko-

tropa ämnen. Föredragande statsrådet uttalade i det lagstiftningsärende i

vilket den konventionens införlivande i svensk rätt behandlades (prop.

1990/91:127 s. 20) att principen överensstämmer med svensk rätt. An-

ledning saknas att göra någon annan bedömning i förevarande fall.

I artikel 2 punkt 1 föreskrivs att medlemsstaterna skall kriminalisera

också förfaranden som innebär medhjälp, anstiftan eller försök till sådana

gärningar som avses i artikel 1 punkt 1. Konventionen synes således

vilket påpekas av ett par remissinstanser innebära krav på att även för-

sök till subventionsmissbruk straffbeläggs. Regeringen anser emellertid

att utrymmet för ett försöksbrott här i praktiken är alltför litet. Inte sällan

torde det komma att föreligga en manifesterad vilja att använda bidraget

eller förmånen till något annat än det avsedda redan vid ansöknings-

tillfället, och då kan det dömas för bedrägeri. Det torde vara svårt att där-

utöver förutse praktiska fall där medel ännu inte använts, men försöks-

punkten är nådd. Detta ställningstagande torde med den föreslagna de-

finitionen av subventionsmissbruk inte medföra att Sverige anses brista i

efterlevnad av konventionen härvidlag. Någon lagstiftningsåtgärd är så-

ledes inte påkallad.

I punkt 1 föreskrivs vidare att de gärningar som avses i artikel 1 liksom

gärningar innefattande medhjälp, anstiftan eller försök till sådana gär-

ningar som avses i artikel 1 punkt 1 beläggs med effektiva, proportionella

och avskräckande straffrättsliga påföljder. I allvarliga fall åligger det

medlemsstaterna att försäkra sig om att frihetsberövande påföljder som

kan medföra utlämning ingår i straffskalan. Vad som skall förstås med

allvarliga fall överlåts åt varje medlemsstat att bestämma. Dock skall gär-

ningar överstigande 50 000 ecu (omkring 425 000 kronor) alltid bedömas

som allvarliga fall.

Vissa av de brott som enligt svensk rätt motsvarar gärningar som

omfattas av artikel 1 punkt 1 i bedrägerikonventionen är gradindelade,

varvid inte alla grader uppfyller kravet på att fängelse i mer än ett år skall

kunna följa på brottet. Det gäller t.ex. osant intygande i 15 kap. 11 §

brottsbalken. Kravet på att brottet skall kunna föranleda utlämning måste

emellertid anses tillräckligt tillgodosett, om det finns en grövre form av

brottet med en straffskala som är tillräcklig för att utlämning skall kunna

ske (se prop. 1990/91:127 s. 29). Man torde för övrigt kunna utgå från att

brott av den storleksordning som i bedrägerikonventionen avses med

 allvarliga fall skall bedömas som grovt brott.

I punkt 2 i artikel 2 ges medlemsstaterna möjlighet att tillgripa admini-

strativa sanktioner när fråga är om fall som avser värden understigande

4 000 ecu (omkring 35 000 kronor) och några försvårande omständig-

heter i övrigt inte föreligger. I konventionen föreskrivs inte någon skyl-

dighet för medlemsstaterna att införa administrativa sanktioner vid aktu-

ella överträdelser. Sålunda är någon författningsändring inte påkallad i

aktuellt hänseende för att Sverige skall kunna ratificera bedrägerikon-

ventionen.

4.4.2 Svensk domstols straffrättsliga kompetens

Regeringens bedömning: Bedrägerikonventionens bestämmelser om

jurisdiktion överensstämmer med de svenska reglerna. Någon lagstift-

ningsåtgärd är således inte påkallad.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt över denna fråga.

Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelser om svensk straff-

lags tillämplighet i rummet finns i 2 kap. brottsbalken. Enligt 1 § skall

för brott som har begåtts här i riket dömas efter svensk lag och vid

svensk domstol. Detsamma gäller om det är ovisst var brottet är begånget

men det finns skäl att anta att det har förövats inom riket. Med uttrycket

här i riket avses Sveriges landterritorium och svenskt sjöterritorium lik-

som luftrummet ovanför land- och sjöterritoriet.

I fråga om brott som har begåtts utomlands är svensk domstol enligt

2 § första stycket 1 alltid behörig, om brottet har förövats av en svensk

medborgare eller av en utlänning med hemvist i Sverige. Enligt 2 § första

stycket 2 kan också utlänning utan hemvist i Sverige dömas här under

förutsättning att han efter brottet har blivit svensk medborgare eller tagit

hemvist här eller att han är medborgare i ett annat nordiskt land och finns

i Sverige. Slutligen kan enligt första stycket 3 även annan utlänning dö-

mas i Sverige, om han finns här och för brottet kan följa fängelse i mer

än sex månader.

I 2 § andra stycket anges undantag från de nu nämnda reglerna. Svensk

domstol saknar domsrätt, om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på

gärningsorten. Detsamma gäller, om gärningen begåtts inom ett område

som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter

inte kan komma i fråga för gärningen.

I de fall där svensk domsrätt föreligger enligt 2 § får inte dömas till

påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för

brottet enligt lagen på gärningsorten. Föreskrift om det finns i 2 § tredje

stycket.

I artikel 4 punkt 1 i bedrägerikonventionen föreskrivs att medlems-

staterna skall kunna utöva jurisdiktion över de gärningar som staten har

belagt med straff i enlighet med artikel 1 och artikel 2 punkt 1, när gär-

ningen helt eller delvis begås inom dess territorium eller när vinningen

av brottet uppkommer inom dess territorium, när en person inom dess

territorium medvetet medverkar i eller anstiftar till sådant brott inom en

annan medlemsstats territorium liksom fall där gärningsmannen är med-

borgare i den berörda medlemsstaten. I sistnämnda fall får enligt

medlemsstatens lagstiftning som villkor ställas upp att gärningen är be-

lagd med straff också i den stat där den begicks.

De två första av de nyssnämnda fallen motsvaras i svensk rätt av be-

stämmelserna i 2 kap. 1 § brottsbalken. Det sistnämnda fallet motsvaras

av bestämmelserna i 2 kap. 2 § första stycket 1. Någon lagändring är så-

ledes inte påkallad. När det gäller brott som helt eller delvis begåtts inom

territoriet kan även bestämmelsen i 2 kap. 4 § brottsbalken nämnas. En-

ligt denna anses brott begånget där den brottsliga handlingen företogs,

och också där brottet fullbordades. Ett brott kan alltså begås delvis i

Sverige och delvis i ett annat land, t.ex. om gärningen företas i det andra

landet men fullbordas här riket.

I punkt 2 i artikel 4 ges möjlighet för en medlemsstat att under vissa

närmare angivna former förklara att staten inte avser att tillämpa be-

stämmelsen om jurisdiktion över egna medborgare, som begår brott

utomlands. Eftersom Sverige tillförsäkrat sig om jurisdiktion i samtliga

de fall som räknas upp i punkt 1 i artikel 4 behöver Sverige inte utnyttja

den möjlighet att avge förklaring som öppnas i punkt 2.

4.4.3 Straffansvar för företagsledare

Regeringens bedömning: Bedrägerikonventionens bestämmelser om

straffrättsligt ansvar för företagsledare påkallar inte någon lagstift-

ningsåtgärd.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte närmare berört denna fråga.

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 3 föreskrivs att varje

medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare eller

andra personer med befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll inom

företaget skall kunna hållas straffrättsligt ansvariga enligt de principer

som anges i den nationella rätten, i fråga om bedrägerier som riktar sig

mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och som avses i

artikel 1, om gärningen har begåtts för företagets räkning av en person

som är underställd dem.

Straffrättsligt ansvar för företagsledare eller personer i motsvarande

ställning utformat på sådant sätt som förutsätts i artikel 3 torde under

vissa förutsättningar täckas av de svenska reglerna om medverkansansvar

eller av de allmänna principerna för utkrävande av företagaransvar.

Någon uttrycklig reglering av det slag som upptas i artikel 3 finns dock

inte i svensk rätt. Något krav härom uppställs inte heller i konventionen.

Brott inom företagsverksamhet är ofta svåra att utreda. En mer fram-

komlig väg kan vara att ålägga den juridiska personen en sanktion när

bedrägerier eller andra brott har begåtts inom företagets verksamhets-

område. Bestämmelserna om företagsbot i 36 kap. brottsbalken uppfyller

detta syfte. Med hänsyn till detta och till den frihet i berört avseende som

konventionen ger medlemsstaterna, behöver någon ändring av lagstift-

ningen med anledning av vad som upptas i artikeln för närvarande inte

ske.

4.4.4 Utlämning för brott

Regeringens bedömning: De svenska reglerna om utlämning för

brott uppfyller de krav som ställs upp i bedrägerikonventionen. Någon

lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte närmare berört

frågan. Huddinge tingsrätt har dock ifrågasatt om svensk rätt till fullo

uppfyller konventionsåtagandet.

Skälen för regeringens bedömning: Artikel 5 punkt 1 i bedrägeri-

konventionen föreskriver att medlemsstater som inte utlämnar sina egna

medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva juris-

diktion i fråga om gärningar som det enligt artikel 1 och artikel 2 punkt 1

ankommer på medlemsstaterna att kriminalisera och som har begåtts av

dess egna medborgare utanför medlemsstatens eget territorium. Vid till-

lämpningen av förevarande bestämmelse i konventionen skall enligt

punkt 4 begreppet medborgare tolkas mot bakgrund av de förklaringar

som medlemsstaterna har avgivit enligt artikel 6.1 b och c i den euro-

peiska utlämningskonventionen från år 1957.

Med undantag för utlämning till de nordiska länderna medger Sverige

inte utlämning av egna medborgare. Sveriges ställningstagande till denna

fråga kommer att prövas på nytt i samband med ratifikationen av den

nyligen antagna konventionen om utlämning mellan den europeiska uni-

onens medlemsstater. I den konventionen anges nämligen som huvud-

regel att utlämning inte skall vägras på den grunden att fråga är om egna

medborgare. Oavsett vad som därvid kommer att gälla kan dock kon-

stateras att Sverige, genom de jurisdiktionsregler som ovan berörts (av-

snitt 4.4.2), uppfyller bedrägerikonventionens krav på det sättet att

svensk domsrätt gäller när brott som åsyftas i konventionen har begåtts

av en svensk medborgare. Någon förändring i svensk lagstiftning för att

uppfylla bestämmelsen i artikel 5 punkt 1 är därför inte erforderlig.

Huddinge tingsrätt påpekar i sitt remissvar att Sverige i samband med

ratifikation av den europeiska utlämningskonventionen avgett en förkla-

ring av innebörd att med svenska medborgare jämställs bl.a. utlänningar

med hemvist i något annat nordiskt land. Tingsrätten anför med hänvis-

ning till detta att det finns en risk att Sverige inte uppfyller

konventionsåtagandet. Regeringen vill emellertid framhålla att den

nämnda förklaringen inte har avsatt några spår i lagstiftningen, och

förklaringen tillämpas heller inte i praktiken. Sverige torde således leva

upp till konventionsåtagandet även härvidlag.

I de fall där utlämning vägras enbart på grund av att den person som

begärs utlämnad är medborgare i den anmodade staten, åtar sig den an-

modande staten i punkt 2 i artikel 5 att översända relevant material till

den anmodade medlemsstaten. Den anmodade staten skall överlämna

ärendet till sina behöriga myndigheter för åtal, om det finns anledning till

detta. Den anmodande medlemsstaten skall hållas underrättad om väckta

åtal och utgången i målen. Den anmodade staten har att handlägga åtalet i

enlighet med föreskrifterna i den nationella rätten.

I fråga om svenska medborgare föreligger enligt 2 kap. 2 § brotts-

balken domsrätt för brott som förövats utomlands, under förutsättning att

gärningen är straffbelagd också på gärningsorten. Enligt 2 kap. 5 §

brottsbalken gäller emellertid dessutom att åtal för brott som förövats

utom riket i vissa fall kräver särskilt medgivande. Bedrägerikonventionen

synes inte innebära någon förpliktelse att under alla förhållanden medge

åtal i sådana situationer som omfattas av artikel 5 utan endast att åtals-

frågan skall behandlas på samma sätt som gäller i andra fall. Flera andra

länder tillämpar den s.k. opportunitetsprincipen vilket innebär att åklag-

aren har en diskretionär prövningsrätt i fråga om brott under allmänt åtal.

Denna prövningsrätt torde inte påverkas av konventionen. De fall då

svensk lag kräver särskilt medgivande till åtal för brott begångna utom-

lands kan ses som undantag från den allmänna åtalsplikt som annars före-

ligger. Den prövning som därvid görs skiljer sig inte principiellt från en

sådan diskretionär prövningsrätt som är regel i vissa andra länder (jfr

prop. 1971:92 s. 55 ff.). Svensk lagstiftning får därför anses förenlig med

konventionen på denna punkt.

I punkt 3 i artikel 5 föreskrivs att en medlemsstat inte får vägra utläm-

ning enbart på den grunden att gärningen utgör skattebrott eller brott mot

tullbestämmelser. Med skatt avses detsamma som i 1957 års utlämnings-

konvention.

1957 års utlämningskonvention innehöll en bestämmelse (artikel 5)

som innebar att utlämning för fiskaliska brott förutsatte särskild överens-

kommelse mellan de berörda staterna. Genom ett andra tilläggsprotokoll

till konventionen (SÖ 1979:13) ersattes den bestämmelsen med en regel

av innebörd att utlämning mellan de avtalsslutande staterna skall ske för

brott mot lagstiftningen angående skatter och andra pålagor samt tullar

och valutatransaktioner, under förutsättning att brottet enligt den an-

modade statens lag motsvarar brott av samma natur (artikel 2 punkt 1 i

tilläggsprotokollet). För att utlämning från Sverige skall kunna ske upp-

ställs bl.a. krav på dubbel straffbarhet. Detta innebär emellertid inte att

gärningen skall direkt falla under någon brottsbeskrivning i svensk lag,

utan det är tillräckligt att själva gärningstypen är kriminaliserad i vårt

land (prop. 1957:156 s. 44). I artikel 2 punkt 2 i tilläggsprotokollet före-

skrivs att utlämning inte får vägras på den grunden att den anmodade sta-

tens lag inte föreskriver samma slags skatter eller pålagor eller inte

innehåller samma slags reglering beträffande skatt eller annan pålaga, tull

eller valuta som den anmodande statens lag. Att brottet enligt punkt 1 i

artikel 2 skall vara av samma natur torde inte hindra att det av den an-

modade staten hänförs under en allmän straffbestämmelse, t.ex. bedräg-

eri, om den fiskaliska reglering som i det aktuella fallet har åsidosatts

saknar motsvarighet i den staten (prop. 1978/79:80 s. 12).

Sverige har ratificerat det andra tilläggsprotokollet till 1957 års utläm-

ningskonvention och svensk lagstiftning är anpassad härtill. Svensk lag-

stiftning är således förenlig med bedrägerikonventionen på denna punkt.

Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad.

4.4.5 Inbördes rättshjälp m.m.

Regeringens bedömning: Den svenska regleringen av frågor rörande

inbördes rättshjälp uppfyller de krav som bedrägerikonventionen stäl-

ler upp. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte berört frågan.

Skälen för regeringens bedömning: I artikel 6 punkt 1 föreskrivs att

medlemsstaterna skall samarbeta effektivt vid förundersökning, lagföring

och straffverkställighet när fråga är om bedrägerier såsom detta brott

har definierats i artikel 1 som berör två eller flera medlemsstater. Som

exempel på olika samarbetsformer nämns inbördes rättshjälp, utlämning,

överförande av lagföring och verkställighet av domar som har meddelats

i en annan medlemsstat.

Frågor om utlämning för brott har behandlats i det föregående (se av-

snitt 4.4.4).

Sverige har ratificerat och i svensk rätt införlivat i stort sett samtliga

internationella konventioner som avser rättshjälp och som kan vara rele-

vanta för rättsligt samarbete mellan staterna inom Europeiska unionen.

Därtill kommer att Sverige lämnar andra stater rättshjälp i brottmål i den

utsträckning vår lagstiftning medger det, även om något särskilt avtal

härom inte har ingåtts.

Svensk lagstiftning torde väl uppfylla de krav som bedrägerikonven-

tionen uppställer i fråga om olika samarbetsformer för att effektivisera

förundersökning, lagföring och straffverkställighet.

I punkt 2 i artikel 6 föreskrivs att medlemsstaterna när flera med-

lemsstater har jurisdiktion och har möjlighet att väcka åtal för samma

gärning skall samarbeta för att, om möjligt, koncentrera lagföringen

till en medlemsstat. Ett sådant internationellt samarbete finns redan i dag.

Inte heller i detta avseende är några nya svenska bestämmelser påkallade.

4.4.6 Utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i Sverige

Regeringens förslag: Den som i en annan stat, som är medlem i Euro-

peiska unionen, har dömts för ett brott som omfattas av bedrä-

gerikonventionen skall, som huvudregel, inte kunna lagföras i Sverige för

samma gärning.

Riksdagen godkänner att Sverige avger en förklaring om att här kunna

lagföra den som har dömts för samma gärning i en annan stat som är

medlem i Europeiska unionen, om gärningen

a) helt eller delvis har begåtts inom svenskt territorium, eller

b) riktats mot Sveriges säkerhet eller andra för Sverige lika viktiga

intressen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte berört frågan.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om utländsk brott-

målsdoms rättsverkningar i Sverige finns i 2 kap. 5 a § brottsbalken.

Den europeiska konventionen den 28 maj 1970 om brottmålsdoms in-

ternationella rättsverkningar (SÖ 1973:55, brottmålsdomskonventionen)

innehåller regler om när en konventionsstat skall vara förhindrad att lag-

föra en person för en gärning, för vilken han tidigare har dömts av en an-

nan konventionsstat (ne bis in idem). Sådana regler finns också i den

europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i

brottmål (SÖ 1976:21, lagföringskonventionen). Dessa konventioner har

tillträtts av Sverige men inte av samtliga övriga medlemsstater.

I första stycket i 2 kap. 5 a § brottsbalken föreskrivs att om ansvar för

gärning har prövats genom lagakraftägande dom, som är meddelad i en

främmande stat där gärningen har förövats eller i en främmande stat som

har tillträtt brottmålsdomskonventionen eller lagföringskonventionen, får

den tilltalade under vissa närmare angivna förutsättningar inte lag-

föras för samma gärning i Sverige. Sålunda får lagföring inte ske i Sve-

rige om den tilltalade har frikänts från ansvar, har förklarats skyldig till

brottet utan att påföljd har ådömts, ådömd påföljd har verkställts i sin

helhet eller verkställigheten pågår eller ådömd påföljd har bortfallit enligt

lagen i den främmande staten.

 I förevarande paragrafs andra stycke har gjorts undantag för brott som

har begåtts i Sverige eller om det finns skäl att anta att brottet har begåtts

här. Undantag har också gjorts för brott som har begåtts utomlands och

förövats mot offentligt svenskt intresse, dvs. mot Sverige, svensk kom-

mun eller annan myndighet eller svensk allmän inrättning eller brottet är

kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, försök till sådana

brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen eller osann

eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol eller det lindrigaste

straff som i svensk lag är föreskrivet för brottet är fängelse i fyra år eller

däröver. Dock gäller bestämmelserna i paragrafens första stycke, om lag-

föringen i den främmande staten har skett på begäran av svensk myndig-

het.

I tredje stycket i 2 kap. 5 a § brottsbalken föreskrivs att åtal får väckas

för gärningen i Sverige endast efter förordnande av regeringen eller den

regeringen bemyndigar därtill. Riksåklagaren har genom förordningen

(1993:1467) bemyndigats att meddela åtalsförordnande i fråga om gär-

ningar som har begåtts av svenska medborgare eller utlänningar med

hemvist i Sverige.

I artikel 7 i bedrägerikonventionen finns bestämmelser om rätts-

verkningarna av en brottmålsdom som har meddelats i en annan med-

lemsstat. Bestämmelserna svarar i allt väsentligt mot artiklarna 54 58 i

konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985

mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och

Frankrike om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma

gränserna, (prop. 1997/98:42, Schengensamarbetet, bil. 3).

Enligt artikel 7 punkt 1 i bedrägerikonventionen gäller som huvudregel

att en medlemsstat inte får lagföra en person för samma gärning om

vederbörande redan dömts i en annan medlemsstat om påföljden har

verkställts, håller på att verkställas eller inte längre kan verkställas enligt

det dömande landets lag. Hinder för ny lagföring föreligger således inte

om den tilltalade i en annan medlemsstat har frikänts för samma gärning.

För att Sverige skall uppfylla bedrägerikonventionens krav i berört

hänseende krävs en lagändring i 2 kap. 5 a § brottsbalken, se vidare av-

snitt 5.6.8.

Enligt punkt 2 i artikel 7 får varje medlemsstat i samband med att den

till generalsekreteraren för Europeiska unionens råd anmäler att bestäm-

melserna i bedrägerikonventionen har införlivats med den nationella rätt-

en förklara att staten under vissa förutsättningar inte skall vara bunden av

punkt 1.

Ett sådant undantag som avses i punkt 2 a är om den gärning som har

legat till grund för den dom som har meddelats i en annan stat helt eller

delvis har begåtts inom svenskt territorium. För att erhålla överensstäm-

melse med vad som nu gäller enligt 2 kap. 5 a § brottsbalken, bör Sverige

förklara sig inte vara bundet av artikel 7 punkt 1 i förevarande fall.

I punkt 2 föreskrivs emellertid ett absolut hinder för lagföring i Sverige

om gärningen delvis har begåtts här och delvis inom den medlemsstats

territorium där domen har meddelats. För närvarande gäller att utländsk

brottmålsdom inte utgör hinder för ny lagföring i Sverige om brottet helt

eller delvis begåtts här (2 kap. 5 a § andra stycket, hänvisningen till 1 §).

För att Sverige skall uppfylla bedrägerikonventionens krav i detta av-

seende krävs en inskränkning av svensk jurisdiktion, se vidare avsnitt

5.6.8.

Ett annat undantag som avses i punkt 2 b är om den gärning som har

legat till grund för den dom som har meddelats i en annan stat har riktats

mot den medlemsstatens säkerhet eller andra för den staten lika viktiga

intressen. Därmed torde avses t.ex. den situationen att en annan med-

lemsstat har dömt över en gärning som berör för Sverige viktiga

intressen. Om förklaring avges för sådana fall föreligger inte hinder mot

att i Sverige döma en person för samma gärning, som han redan har

lagförts för i en annan medlemsstat. Med undantaget i denna punkt torde

avses i huvudsak samma intresse som föranlett undantaget i 2 kap. 5 a §

brottsbalken för brott som riktas mot svenskt offentligt intresse. Sverige

bör med hänsyn härtill utnyttja den möjlighet att avge förklaring för

sådana fall som bedrägerikonventionen medger.

I punkt 3 i artikel 7 föreskrivs att de undantag som har gjorts till före-

mål för en förklaring enligt punkt 2 inte skall vara tillämpliga, om den

berörda medlemsstaten på grund av samma gärning har begärt att

en annan medlemsstat skall lagföra personen i fråga eller har beviljat ut-

lämning av denne.

Som nämnts i det föregående är det enligt 2 kap. 5 a § andra stycket

brottsbalken en förutsättning för att i Sverige lagföra en person som re-

dan har lagförts utomlands för den aktuella gärningen att denna lagföring

inte har skett på begäran av svensk myndighet. I detta avseende överens-

stämmer således den svenska regleringen med bestämmelsen i bedrägeri-

konventionen. Enligt konventionen skall emellertid en utländsk brott-

målsdom alltid ha hinderverkan också om personen utlämnats för gär-

ningen från en konventionsstat där ny lagföring för samma gärning skulle

kunna vara aktuell. Någon motsvarande regel finns inte i svensk rätt. En

anpassning av bestämmelserna i brottsbalken krävs således, se vidare av-

snitt 5.6.8.

Enligt punkt 4 påverkas inte tillämpliga bilaterala eller multilaterala

överenskommelser som har ingåtts mellan medlemsstater och därtill hör-

ande förklaringar av vad som föreskrivs i artikel 7.

5 Korruption

5.1 Inledning

I en rad internationella organisationer pågår arbete för att motverka korr-

uption i form av muta och bestickning. Det anses allmänt att korrup-

tionens skadeverkningar är stora, både nationellt och på ett internationellt

plan. Handel och annan ekonomisk verksamhet blir alltmer global. Kor-

ruption snedvrider konkurrensen mellan företag, vilket har en hämmande

effekt på handel och ekonomisk tillväxt. Allmänheten bör skyddas mot

dess skadeverkningar i både offentlig och privat verksamhet. Ett sam-

hälle med utbredd korruption är ett mindre effektivt och mer osäkert

samhälle.

Tyngdpunkten i det internationella arbetet mot korruption kan sägas

ligga på utarbetande av åtaganden att straffbelägga olika korruptiva för-

faranden. Detta har resulterat bl.a. i straffrättsliga konventioner och andra

instrument. Fler sådana instrument är också att vänta. Så har exempelvis

en konvention nyligen färdigställts inom Europarådet. Dessutom disku-

teras, bl.a. inom Europarådet, sådant som den skattemässiga behand-

lingen av mutor, betydelsen av att motverka korruption i offentlig upp-

handling och behovet av handlingsregler för tjänstemän.

Sverige deltar aktivt i det internationella arbetet på området. Den sven-

ska strafflagstiftningen är redan relativt långtgående, både vad gäller de

gärningar som är kriminaliserade och den internationella räckvidden. Inte

minst för att skapa likvärdiga konkurrensförutsättningar för svenskt nä-

ringsliv ligger det i svenskt intresse att så många länder som möjligt åtar

sig att bredda sina regelverk.

I propositionen föreslås att Sverige skall ansluta sig till tre existerande

instrument på området, varav två tagits fram inom EU och ett inom

OECD. Inledningsvis redovisas översiktligt innehållet i de svenska straff-

rättsliga mut- och bestickningsreglerna. Därefter behandlas de tre

instrumenten med beskrivning av bakgrund och huvudsakligt innehåll.

Därefter görs en analys av hur de internationella åtagandena förhåller sig

till gällande svensk rätt. I det sammanhanget lämnas också en redogörel-

se för vissa nationella förhållanden som påkallar lagändringar. Vidare

behandlas hur de nödvändiga lagändringarna kan genomföras. Slutligen

behandlas skattefrågor.

5.2 Nuvarande reglering

5.2.1 Materiella regler

Enligt 20 kap. 2 § första stycket brottsbalken döms arbetstagare som tar

emot, låter sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig belöning för

sin tjänsteutövning för mutbrott.

I andra stycket utvidgas kretsen av mottagare till

1) ledamot av styrelse, verk, nämnd eller annan sådan samfällighet

som hör till staten eller till kommun, landsting, kommunalförbund, för-

samling, kyrklig samfällighet eller allmän försäkringskassa,

2) den som utövar uppdrag som är reglerat i författning,

3) den som är krigsman enligt lagen (1986:644) om disciplinförseelser

av krigsmän, m.m. eller annan som fullgör lagstadgad tjänsteplikt,

4) den som utan att inneha anställning eller uppdrag som nu har sagts

utövar myndighet och

5) den som i annat fall än som avses i 1 4 på grund av förtroende-

ställning fått till uppgift att för någon annan sköta rättslig eller ekono-

misk angelägenhet eller självständigt handha kvalificerad teknisk uppgift

eller övervaka skötseln av sådan angelägenhet eller uppgift.

Enligt 17 kap. 7 § brottsbalken döms den som till arbetstagare eller

annan som avses i 20 kap. 2 § lämnar, utlovar eller erbjuder muta eller

annan otillbörlig belöning för tjänsteutövningen för bestickning.

Tillämpningsområdet enligt 20 kap. 2 § första stycket brottsbalken är

inte begränsat till svenska arbetstagare. Det är således straffbelagt enligt

svensk rätt även för en utländsk arbetstagare att låta sig mutas, liksom att

besticka en sådan, oavsett om denne är i offentlig eller privat tjänst. Det-

samma gäller den personkategori som anges i paragrafens andra stycke

5. Däremot är personkretsen i paragrafens andra stycket 1 4 begränsad

till svenska förhållanden. Det är därför inte straffbelagt i Sverige för t.ex.

en ledamot av ett utländskt parlament att låta sig mutas, liksom heller

inte att besticka en sådan.

5.2.2 Särskilda åtalsregler

Av 20 kap. 5 § första och tredje styckena brottsbalken följer att åtal för

mutbrott inom den privata sektorn förutsätter antingen åtalsangivelse av

arbets- eller uppdragsgivaren eller att åtal befinns vara påkallat från

allmän synpunkt. Regeln syftar till att smärre, ursäktliga fall i den privata

sektorn skall lämnas utan beivran.

En motsvarande åtalsregel för bestickning finns i 17 kap. 17 §

brottsbalken.

Bestämmelserna om åtalsangivelse och särskild åtalsprövning gäller

inte endast för svenska förhållanden. Vid mutbrott och bestickning med

utländska inslag medför reglernas utformning att åtal för sådana brott av

utländska privata arbets- eller uppdragstagare eller av utländska offent-

liga arbetstagare förutsätter åtalsangivelse av mottagarens arbets- eller

uppdragsgivare eller att åtal befinns påkallat från allmän synpunkt.

Till detta kommer att det för åtal för brott som begåtts utomlands krävs

förordnande från regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill

(2 kap. 5 § andra stycket brottsbalken). Riksåklagaren har givits bemyn-

digande att meddela sådant förordnande.

5.2.3 Svensk domsrätt

För att de svenska mut- och bestickningsbestämmelsernas räckvidd på

det internationella planet skall kunna bedömas, måste också reglerna om

svensk domsrätt över brott begångna utomlands beaktas.

Förutsättningarna för att svensk domstol skall vara behörig att döma

för ett brott som begåtts utomlands anges i 2 kap. brottsbalken.

Enligt 2 kap. 2 § brottsbalken föreligger svensk domsrätt om gärningen

begåtts av

1) svensk medborgare eller utlänning med hemvist i Sverige

2) av utlänning utan hemvist i Sverige, som efter brottet blivit svensk

medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, is-

ländsk eller norsk medborgare och finns här, eller

3) av annan utlänning som finns här i riket och brottet enligt svensk lag

kan leda till fängelse i mer än sex månader.

För svensk domsrätt förutsätts i dessa fall emellertid att gärningen inte

är fri från ansvar på gärningsorten, det s.k. kravet på dubbel straffbarhet.

Det finns däremot inte något formellt krav på att lagstiftningen på gär-

ningsorten verkligen upprätthålls med någon effektivitet. Detta kan dock

få betydelse vid bedömningen av om en förmån är otillbörlig.

Enligt 2 kap. 3 § brottsbalken föreligger också svensk domsrätt bl.a.

om brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet

eller svensk allmän inrättning. I dessa fall föreligger inget krav på dubbel

straffbarhet. Denna regel torde kunna få betydelse främst om en svensk

offentlig tjänsteman låter sig mutas utomlands. Både besticknings- och

mutbrottet torde då kunna anses vara begånget mot Sverige.

Utöver vad som beskrivits ovan kan svensk domsrätt föreligga om lag-

föring överförs från ett land som, liksom Sverige, anslutit sig till den

europeiska konventionen om lagföring i brottmål. Regler om detta finns i

lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott

(lagföringslagen), till vilken hänvisas i 2 kap. 3 a § brottsbalken.

5.3 De nya instrumenten

5.3.1 Korruptionsprotokollet

Den arbetsgrupp under ministerrådet som arbetade fram bedrägeri-

konventionen (se avsnitt 4) fick därefter i uppdrag att utarbeta ett instru-

ment mot korruption. Ett protokoll till bedrägerikonventionen med

bestämmelser om korruption undertecknades av EU:s medlemsstater i

september 1996 (EGT C 313, 23.10.1996, s. 1, korruptionsprotokollet,

bilaga 5). Till protokollet har det upprättats en förklarande rapport (EGT

C 11, 15.1.1998, s. 5)

Syftet med protokollet är att bekämpa sådan korruption som skadar

eller kan skada EG:s finansiella intressen. I den förklarande rapporten till

protokollet framhålls bl.a. att medlemsländernas lagstiftning är långt

ifrån tillräcklig när det gäller den internationella omfattningen. Vidare

framhävs behovet av att säkerställa en större överensstämmelse i sättet på

vilket medlemsstaternas strafflagstiftning griper sig an straffvärda former

av korruption med internationella förgreningar.

Protokollet innehåller åtaganden att straffbelägga bestickning och

mutbrott av nationella offentliga tjänstemän och EG-tjänstemän, liksom

även EG-kommissionärer och ledamöter av Europaparlamentet, EG-

domstolen och Revisionrätten. Brotten skall beläggas med proportioner-

liga och avskräckande påföljder. Vidare finns bestämmelser om jurisdik-

tion, lösning av tvister om tolkning av protokollet samt sedvanliga regler

om ikraftträdande, anslutning av nya medlemsstater m.m.

En närmare redogörelse för innehållet jämte förhållandet till svensk

rätt finns i avsnitt 5.5.1.

5.3.2 Korruptionskonventionen

Sedan arbetet med korruptionsprotokollet avslutats, fortsatte man inom

EU:s tredje pelare med utarbetandet av en fristående konvention om

korruption. Den undertecknades av medlemsstaterna den 26 maj 1997

(EGT C 195, 25.6.1997, s. 1, korruptionskonventionen, bilaga 6). Kon-

ventionens bestämmelser överensstämmer till stora delar med vad med-

lemsstaterna redan åtagit sig i bedrägerikonventionen och i det nämnda

protokollet. Korruptionskonventionen går emellertid längre på det sättet

att det inte finns något rekvisit om skada för EG:s finanser.

Någon förklarande rapport till konventionen har ännu inte tagits fram.

Syftet med konventionen är att förbättra det rättsliga samarbetet i kampen

mot korruption, vilket betraktas som ett gemensamt intresse för EU:s

medlemsstater.

Konventionen innehåller till stora delar samma åtaganden som vissa av

dem som finns i bedrägerikonventionen och korruptionsprotokollet, för-

utom rekvisitet skada för EG.s finansiella intressen. Det finns således

regler om mutbrott och bestickning samt jurisdiktion som överensstäm-

mer med korruptionsprotokollet. Vidare finns det bestämmelser om

straffansvar för företagsledare, utlämning och åtal, samarbete mellan

medlemsstaterna samt utländsk brottmålsdoms hinderverkan, som har

sina huvudsakliga motsvarigheter i bedrägerikonventionen. Medlemsstat-

erna ges också möjlighet att låta de nationella domstolarna inhämta för-

handsbesked om tolkningen av konventionen. Slutligen finns sedvanliga

bestämmelser om ikraftträdande, anslutning av nya medlemsstater m.m.

En närmare redogörelse för innehållet jämte förhållandet till svensk

rätt finns i avsnitt 5.5.2.

5.3.3 OECD-konventionen

Även inom OECD pågår arbete mot korruption. Arbetet har där koncen-

trerats på straffbeläggning av bestickning av utländska offentliga tjänste-

män, som anses vara det i sammanhanget allvarligaste problemet i det

internationella handelsutbytet. Dessutom diskuteras korruptionsbe-

kämpande åtgärder inom ramen för offentlig upphandling och bokför-

ing/revision samt skatterättslig behandling av givna mutor. Sverige deltar

aktivt i arbetet.

År 1994 antogs en allmänt hållen rekommendation om motverkande av

mutor och bestickning i internationella affärsrelationer. Rekommendatio-

nen hade föregåtts av ett flerårigt arbete i organisationen.

År 1996 antogs en rekommendation om skattebehandling av mutor.

Enligt denna skall länderna se över sin skattelagstiftning i syfte att vägra

avdragsrätt för givna mutor, se vidare avsnitt 5.11.

Vid ett ministerrådsmöte den 26 och 27 maj 1997 antogs en mer preci-

serad rekommendation att straffbelägga bestickning av utländska offent-

liga tjänstemän i enlighet med vissa "agreed common elements". Efter-

som enighet inte kunde uppnås om att en rekommendation var tillräckligt

bindande, åtog sig medlemsstaterna i rekommendationen att förhandla en

konvention på området. Konventionen skulle vara färdig för

undertecknande före 1997 års utgång.

Konventionen förhandlades fram under hösten och undertecknades av

de 29 medlemsstaterna jämte fem observatörsländer den 17 december

1997 (bilaga 7). Till konventionen har också utarbetats en kommentar

som skall tjäna till ledning för tolkningen av bestämmelserna.

Syftet med konventionen är att bekämpa korruption i internationella

affärsrelationer. Sådan korruption sägs undergräva ekonomisk utveckling

och utgöra ett hinder för fri konkurrens. Bekämpandet skall ske främst

genom viss tillnärmning av ländernas lagstiftningar. I kommentaren talas

emellertid om åstadkommande av funktionell ekvivalens beträffande de

åtgärder som vidtas i de länder som ansluter sig. Detta innebär att det inte

krävs att lagstiftningarna ser likadana ut eller att ingrepp görs i de grund-

läggande principerna i ländernas rättssystem.

Konventionen innehåller främst åtagande att straffbelägga bestickning

av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsrelationer. I

definitionen av offentlig tjänsteman ingår även t.ex. utländska ministrar

och parlamentsledamöter. Vidare finns bestämmelser om ansvar för juri-

diska personer, förverkande, jurisdiktion, penningtvätt, bokföringsregler,

inbördes rättshjälp och utlämning. Slutligen finns bestämmelser om

uppföljning och kontroll av konventionsåtagandena samt sedvanliga

bestämmelser om bl.a. ikraftträdande.

En närmare redogörelse för innehållet jämte förhållandet till svensk

rätt finns i avsnitt 5.5.3.

5.4 Tillträde till konventionerna och protokollet

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner korruptionsprotokollet,

korruptionskonventionen och OECD-konventionen.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker att Sverige tillträder instrumenten eller

har inga invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Som framhålls i avsnitt 4.1 utgör be-

drägerier och andra oegentligheter som riktar sig mot EG:s finansiella in-

tressen ett allvarligt problem. En åtgärd som det har ansetts nödvändigt

att vidta för att effektivisera kampen mot denna typ av brottslighet är råd-

ets beslut att upprätta korruptionsprotokollet. Sverige har deltagit aktivt i

arbetet som ledde fram till det antagna instrumentet, som träder i kraft

endast om samtliga medlemsstater ratificerar det. Det ligger i Sveriges

intresse att så sker. En naturlig utgångspunkt är således att Sverige skall

tillträda korruptionsprotokollet.

Det internationella samarbetet har också stor betydelse i kampen mot

korruptionens skadeverkningar. Sverige har deltagit aktivt i arbetet som

ledde fram till EU:s och OECD:s korruptionskonventioner. EU-konven-

tionen träder dessutom i kraft endast om samtliga medlemsstater rati-

ficerar den. Regeringen föreslår därför att riksdagen godkänner

korruptionsprotokollet, korruptionskonventionen och OECD-konven-

tionen.

5.5 Behovet av lagstiftning samt förklaringar

5.5.1 Korruptionsprotokollet

Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan i huvudsak

åtagandena i protokollet. I den svenska lagstiftningen måste det

emellertid klargöras att straffansvaret omfattar mutor som är avsedda att

tillfalla eller tillfaller någon annan än den vars tjänsteutövning man

vill påverka. Det måste också göras straffbart i Sverige att besticka EG-

kommissionärer, EU-parlamentariker och domare i EG-domstolen och

Revisionsrätten, liksom det måste göras straffbart för en sådan

befattningshavare att ta mutor.

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner att Sverige avger

förklaring

 att vi inte ämnar utöva domsrätt på den grunden att brottet begåtts

gentemot en gemenskapstjänsteman eller vissa andra befattningshavare i

EU-administrationen, och

 att vi inte ämnar utöva domsrätt på den grunden att gärningsmannen är

gemenskapstjänsteman vid en institution eller ett organ med säte i

Sverige.

Promemorians bedömning och förslag överensstämmer med rege-

ringens.

Remissinstanserna har inte framfört några invändningar mot prome-

morians bedömning och förslag.

Skälen för regeringens bedömning och förslag redovisas artikelvis.

Artikel 1

Artikeln innehåller definitioner. Där anges främst vad som i protokollet

avses med gemenskapstjänsteman och nationell tjänsteman. Värt att no-

tera är att definitionen av nationell tjänsteman är utformad så att en med-

lemsstat som överväger rättsliga åtgärder mot en tjänsteman från en

annan medlemsstat inte behöver tillämpa en definition av tjänsteman som

är vidare än den som finns i den nationella rätten.

Artikeln påfordrar inga lagstiftningsåtgärder.

Artikel 2

I artikeln anges vad som i protokollet avses med mutbrott.

Åtagandet innefattar att straffbelägga tjänstemäns begäran om, motta-

gande av och accepterande av löften om förmåner.

Den brottsliga handlingen enligt 20 kap. 2 § första stycket brottsbalken

består i att ta emot, låta sig utlova eller begära en otillbörlig belöning.

Mottagarkretsen är inte begränsad till offentliga tjänstemän. Den svenska

lagstiftningen täcker således in protokollets åtagande i detta avseende.

Protokollet talar vidare om förmåner, oavsett art. Enligt den förkla-

rande rapporten är detta ett avsiktligt brett koncept, som omfattar inte

bara materiella saker, t.ex. pengar, värdeföremål, varor av alla slag och

utförda tjänster, utan också allt som kan vara av indirekt intresse såsom

betalning av den korrumperande personens skulder eller arbete på dennes

egendom. Förteckningen anges vara icke uttömmande. Begreppet förmå-

ner sägs täcka alla typer av materiella, immateriella eller sociala förmån-

er.

I 20 kap. 2 § brottsbalken talas om muta eller annan otillbörlig be-

löning. Med detta avses olika typer av förmåner, med eller utan ekono-

miskt värde. Otillbörlighetsrekvisitet innebär emellertid att inte alla för-

måner kan grunda ansvar. Bl.a. sådant som förmånens värde, huruvida

den önskade tjänsteutövningen omfattar myndighetsutövning och om syf-

tet med belöningen är helt legitimt skall påverka bedömningen.

Något otillbörlighetsrekvisit finns som framgått inte i protokollet. Man

kan därför få intrycket att det undantag för tillbörliga belöningar som

finns i den svenska lagstiftningen medför att vi inte utan lagändring lever

upp till åtagandet i protokollet i denna del. Emellertid får det anses själv-

klart och förhandlingarna som ledde fram till protokollet ger stöd för

detta att åtagandet i protokollet inte gör det nödvändigt att straffbelägga

varje obetydlig eller i övrigt tillbörlig förmån. Artikeln tar sikte på otill-

börlig påverkan av någons tjänsteutövning, och en helt obetydlig förmån

är inte ägnad att påverka mottagarens beslutsfattande. Det torde alltså

inte finnas behov av att nu förändra den svenska lagstiftningen i detta

hänseende.

Definitionen i artikel 2 i protokollet innehåller vidare att tjänstemannen

direkt eller genom tredje man begär, tar emot eller accepterar löften om

förmåner. I den förklarande rapporten framhålls att det är nödvändigt att

fastställa tjänstemannens ansvar oberoende av mellanmannens goda eller

onda tro.

I svensk rätt torde det inte spela någon roll för mottagarens ansvar om

mutan eller belöningen tas emot, accepteras eller begärs direkt eller gen-

om förmedling av någon annan. Något behov av att ändra lagstiftningen i

detta avseende finns alltså inte.

Artikeln innefattar åtagande att straffbelägga även den situationen att

förmånen tillfaller någon annan än tjänstemannen själv. Detta har ut-

tryckts genom att mutbrottet skall ske för tjänstemannens egen räkning

eller för tredjemans räkning. I den förklarande rapporten nämns förmåner

till make eller partner, en god vän och ett politiskt parti eller någon annan

organisation.

Mottagarkretsen i 20 kap. 2 § brottsbalken omfattar arbetstagare och

vissa andra personkategorier. I det betänkande som låg till grund för

bestämmelsens nuvarande utformning (SOU 1974:37 s. 142) sägs att det

saknar betydelse om den ifrågavarande förmånen kommer just gärnings-

mannen till godo. Även förmåner som med funktionärens goda minne

lämnas till t.ex. hans hustru eller annan närstående kan vara straffbara.

Det framhålls dock att ansvaret i det hänseendet måste vara begränsat till

sådant som kan sägas ligga inom egennyttans ram, och att mutansvar så-

ledes inte torde komma i fråga om t.ex. en befattningshavare som sakligt

ovidkommande villkor för att bevilja ett tillstånd uppställer att den sök-

ande skall lämna bidrag till något allmännyttigt ändamål. Saken kom-

menteras inte i den efterföljande propositionen och såvitt känt har

frågeställningen inte blivit föremål för domstolsprövning. I doktrinen

(Cars, Mutbrott, bestickning och korruptiv marknadsföring s. 25 f) har

ifrågasatts om inte även en förmån som lämnas till en förening eller en

ideell organisation t.ex. ett politiskt parti vars verksamhet ligger funk-

tionären varmt om hjärtat kunde föranleda ansvar för funktionären om

han godkänt transaktionen eller rentav tagit initiativ till den.

Rättsläget är således inte alldeles klart i fråga om i vilken utsträckning

det straffbara området omfattar förmåner till andra än funktionären själv.

Det finns därför ett behov av att förtydliga den svenska lagstiftningen i

detta hänseende. Detta behandlas i avsnitt 5.6.3.

Artikel 2 stadgar vidare att förmånen skall ta sikte på att tjänstemannen

skall utföra eller inte utföra en handling i tjänsten eller vid utövandet av

tjänsten på ett sätt som strider mot hans officiella förpliktelser.

I 20 kap 2 § första stycket brottsbalken stadgas att mutan skall ta sikte

på tjänsteutövning. Överensstämmelse föreligger således med proto-

kollets bestämmelse. Den svenska regleringen går till och med ett steg

längre i det att det inte finns något rekvisit om att mottagaren skall

handla i strid med sina officiella förpliktelser.

I den svenska lagstiftningen finns det slutligen av naturliga skäl inget

krav på att handlandet skall ha skadat eller kunnat skada EG:s finansiella

intressen. Den svenska lagstiftningen täcker dock även detta.

Artikel 3

I likhet med förhållandet mellan mutbrott och bestickning i svensk rätt, är

artikel 3 i protokollet om bestickning en spegelbild av mutbrottet i artikel

2. Den brottsliga handlingen definieras i protokollet som att utlova eller

bevilja en förmån till en tjänsteman.

I 17 kap. 7 § brottsbalken definieras den brottsliga gärningen som att

lämna, utlova eller erbjuda muta eller annan otillbörlig belöning. Detta

torde täcka det handlande som enligt protokollet skall straffbeläggas.

Det kan vidare noteras att protokollet bara täcker krav, löften eller

betalningar på förhand, före den åsyftade tjänsteutövningen. Den svenska

lagen har således även här ett vidare tillämpningsområde, eftersom den

även omfattar krav, löften och betalningar som framställs eller sker i

efterhand.

Beträffande övriga delar av artikel 3 äger resonemanget ovan under ar-

tikel 2 motsvarande tillämpning. Föreslagna lagändringar behandlas när-

mare i avsnitt 5.6.3.

Artikel 4.1

Enligt artikel 4.1 skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att

säkerställa att de nationella regler som straffbelägger bedrägerier mot

EG:s budget enligt bestämmelserna i artikel 1 i bedrägerikonventionen

när de begås av nationella tjänstemän, tillämpas också om de begås av

gemenskapstjänstemän. I artikel 1 i bedrägerikonventionen åtar sig med-

lemsstaterna att straffbelägga olika former av bedrägliga förfaranden som

riktar sig mot EG:s finansiella intressen. I avsnitt 4.4.1 har bedömningen

gjorts att de svenska straffbestämmelserna om bl.a. bedrägeri och

urkundsförfalskning täcker åtagandet med ett undantag, där ny lag-

stiftning föreslås. Gemensamt för både existerande bestämmelser och det

som föreslås är att reglerna är generellt tillämpliga i det att

brottsbeskrivningarna inte är inskränkta till någon viss personkrets. De

nuvarande svenska reglerna jämte vad som föreslås täcker således

redan EG-relaterade bedrägerier som begås av en EG-tjänsteman. Någon

ytterligare lagstiftningsåtgärd i anledning av artikel 4.1 är därför inte

påkallad.

Artikel 4.2

Enligt artikel 4.2 skall medlemsstaterna säkerställa att sådana i artikel 4.1

nämnda gärningar, liksom mutbrott och bestickning i protokollets me-

ning, i den mån de omfattar gärningar som begås av eller gentemot bl.a.

ministrar och parlamentsledamöter, görs tillämpliga också på motsva-

rande befattningshavare i EU-administrationen (EG-kommissionärer, le-

damöter av Europaparlamentet, EG-domstolen och Revisionsrätten).

Tanken bakom artikeln är att säkerställa att höga befattningshavare i EU-

administrationen skall vara straffrättsligt ansvariga för brott mot EG:s fi-

nansiella intressen på samma sätt som deras nationella motsvarigheter.

Detta innebär att i den mån t.ex. regeringsmedlemmar kan straffas enligt

den nationella rätten för EG-bedrägerier respektive mutbrott och be-

stickning, så måste de nationella reglerna vara tillämpliga också på mot-

svarande befattningshavare i EU-administrationen.

Såsom ovan anförts är de straffbestämmelser som motsvarar åtagan-

dena i bedrägerikonventionen inte inskränkta till någon särskild person-

krets. Reglerna äger generell tillämplighet och omfattar således också de

befattningshavare i EU-administrationen som artikel 4.2 tar sikte på.

Detsamma gäller beträffande bestickningsbrottet. Bestämmelsen i

17 kap. 7 § brottsbalken omfattar envar som lämnar, utlovar eller erbju-

der en muta.

När det gäller mutbrott och den personkrets som kan bli föremål för

bestickning är läget något mer komplicerat. Straffbestämmelsen i 20 kap.

2 § brottsbalken första stycket bygger på det civilrättsliga arbetstagar-

begreppet. Därutöver omfattas en rad personkategorier som räknas upp i

paragrafens andra stycke.

De svenska statsråden faller inte under det civilrättsliga arbetstagarbe-

greppet utan torde i muthänseende få hänföras till personkategorin i 20

kap. 2 § andra stycket 2 brottsbalken, "den som utövar uppdrag som är

reglerat i författning". Detsamma gäller riksdagsledamöter. Bestämmel-

sen torde endast avse svenska förhållanden, alltså bara omfatta svenska

statsråd och ledamöter av den svenska riksdagen (se avsnitt 5.2.1). Var-

ken EG-kommissionärer eller EU-parlamentariker omfattas således av re-

geln. Frågan är emellertid om de kan bedömas falla under det svenska

arbetstagarbegreppet, och på det sättet omfattas av paragrafens första

stycke.

Arbetstagarbegreppet är inte definierat i lag, utan har utvecklats i för-

arbeten och praxis. Vid bedömningen av om det föreligger ett arbets-

givar arbetstagarförhållande ges ofta betydelse åt sådant som om förhåll-

andet är grundat på avtal, om det går ut på att den ena parten skall pre-

stera arbete för den andra partens räkning, om förhållandet har stadig-

varande eller regelbunden karaktär och om arbetets utförande är under-

kastat bestämda direktiv eller kontroll. Begreppet får en avgörande be-

tydelse även inom andra rättsområden än det arbetsrättsliga, t.ex. social-

försäkrings- och skatteområdena och i konkurssammanhang. Olika dom-

stolar har således att bedöma frågan utifrån olika regelverk. Det måste

också hållas i minnet att när domstolarna behandlar frågan görs det ofta i

ljuset av de konsekvenser ställningstagandet får för berörda personer.

Som exempel kan nämnas det skydd mot felaktiga uppsägningar som ges

arbetstagare, men inte andra, i lagen (1982:80) om anställningsskydd.

Det är ofta svårt att på förhand dra några säkra slutsatser om en viss

person eller personkategori faller under arbetstagarbegreppet. Såvitt av-

ser EG-kommissionärerna och EU-parlamentarikerna talar dock starka

skäl för att de inte omfattas av detta begrepp, särskilt med hänsyn till in-

slaget av förtroendeuppdrag. För att Sverige säkert skall uppfylla åtag-

andet i protokollet krävs att kommissionärerna och parlamentarikerna

kan straffas för mutbrott, liksom att bestickning av dem görs straffbart. I

syfte att säkerställa detta måste därför lagstiftningsåtgärder vidtas. Detta

behandlas i avsnitt 5.6.4.

De svenska justitie- och regeringsråden faller under det civilrättsliga

arbetstagarbegreppet och omfattas således av 20 kap. 2 § första stycket

brottsbalken.

I Sverige finns det inget organ som mer direkt motsvarar EG:s revi-

sonsdomstol. Det finns alltså ingen svensk personkategori med vilken

domarna i Revisionsrätten kan jämställas i straffrättsligt hänseende. De

bör dock inte i detta sammanhang behandlas på annat sätt än domarna i

EG-domstolen och förstainstansrätten.

Skäl kan i och för sig anföras för att också domarna i EG-domstolen

och Revisionsrätten skall anses falla under det svenska arbetstagarbe-

greppet. Eftersom viss osäkerhet måste anses råda härom bör uttryck-

ligen fastslås att också dessa omfattas av straffansvar i berört avseende.

Även detta behandlas i avsnitt 5.6.4.

Artikel 4.3

Artikel 4.3 anger att särskilda politiskt motiverade straffansvarsregler för

ministrar i den nationella rätten inte behöver tillämpas på EG-kommis-

sionärer. En förutsättning är dock att man i den nationella rätten har

straffbestämmelser som omfattar EG-bedrägerier och mutbrott och be-

stickning som begås av kommissionärer.

Bestämmelsen saknar relevans för svenskt vidkommande.

Artikel 4.4

I artikeln sägs att bestämmelserna om likabehandling i artikel 4.1 3 inte

skall påverka tillämpningen av de bestämmelser om straffprocessrätt och

om fastställande av laga domstol som är tillämpliga i varje medlemsstat.

Detta innebär bl.a. att om det finns särskilda procedurregler, t.ex. forum-

regler eller regler för åtal av en minister, parlamentsledamot eller domare

i den högsta domstolen för de brott som omfattas av protokollet, så be-

höver dessa regler inte tillämpas på åtal av en EG-kommissionär, EU-

parlamentariker eller ledamot av EG-domstolen eller Revisionsrätten.

Bakgrunden härtill är bl.a. att sådana nationella procedurregler kan ha sin

grund i specifikt nationella politiska förhållanden.

I den förklarande rapporten framhålls dock att om lagstiftningen i en

medlemsstat ger en viss domstol behörighet att döma i mål mot ministrar,

parlamentariker eller höga domare så kan denna domstol ges behörighet

att döma i mål rörande motsvarande befattningshavare i EU-administra-

tionen.

De svenska statsråden, riksdagsledamöterna samt justitie- och rege-

ringsråden åtnjuter ett visst immunitetsskydd. I Regeringsformen (RF)

finns angivet vissa särskilda procedurregler beträffande lagföring för

brott som dessa personkategorier begår i tjänsten. Dessa procedurregler

skall normalt inte tillämpas på mutbrott, eftersom sådant brott vanligtvis

anses falla utanför tjänsteutövningen eller utövandet av uppdraget. Det-

samma torde i de flesta tänkbara fall gälla bestickning, liksom de brott

som avses i artikel 1 i bedrägerikonventionen. Vanliga åtals- och forum-

regler skall alltså i regel tillämpas även vid åtal mot berörda person-

kategorier. Även om det i och för sig är tänkbart att de särskilda proce-

durreglerna någon gång skulle vara tillämpliga på åtal av t.ex. ett statsråd

eller en riksdagsledamot för brott som omfattas av protokollet, så skulle

det te sig vanskligt att låta samma, till svenska förhållanden anpassade,

regler vara tilllämpliga också på motsvarande befattningshavare i EU-

administrationen. Det finns därför ingen anledning att, på sätt kon-

ventionen anger, låta någon särskild domstol pröva åtal för mutbrott eller

EG-bedrägerier av kommissionär eller ledamot av EU-parlamentet, EG-

domstolen eller Revisionsrätten.

Artikel 4.5

Slutligen stadgas att protokollet skall tillämpas "i full överensstämmelse"

med relevanta EG-bestämmelser om hävande av immunitet. Innebörden

av detta är enligt den förklarande rapporten att protokollet inte skall

påverka bestämmelser om hävande av immunitet för personal vid gemen-

skapernas institutioner.

Redan av Sveriges anslutning till EU följer att de EG-rättsliga immuni-

tetsbestämmelserna äger giltighet i Sverige. Detta har vidare tydliggjorts

i 1 § lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Någon

lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad till följd av artikel 4.5.

Artikel 5.1

I artikeln åtar sig medlemsstaterna att belägga de gärningar som anges i

artiklarna 2 och 3, liksom medverkan till och anstiftan av dessa brott,

med effektiva, proportionella och avskräckande påföljder. För allvarli-

gare fall skall frihetsberövande påföljder som kan leda till utlämning

stadgas. Medlemsstaterna får själva avgöra vad som menas med allvar-

liga fall.

För mutbrott stadgas i 20 kap. 2 § första stycket brottsbalken böter

eller fängelse i högst två år. För grovt brott döms till fängelse, lägst sex

månader och högst sex år. För bestickning döms enligt 17 kap. 7 §

brottsbalken till böter eller fängelse i högst två år. Något grovt brott finns

inte. Dessa straffskalor torde väl uppfylla artikelns krav på effektivitet,

proportionalitet och avskräckande effekt.

Regler om utlämning till utomnordiskt land finns i lagen (1957:668)

om utlämning för brott, utlämningslagen. Utlämning kan ske för brott för

vilket är stadgat fängelse i mer än ett år. Beträffande utlämning till annat

nordiskt land uppställs i lagen (1959:254) om utlämning för brott till

Danmark, Finland, Island och Norge ett krav på att brottet skall kunna

föranleda annat än endast böter. Såväl mutbrott som bestickning kan så-

ledes föranleda utlämning.

För medhjälp till och anstiftan av mutbrott och bestickning döms enligt

23 kap. 4 § brottsbalken. Straffskalorna är desamma som för gärnings-

mannaskap.

Artikel 5.2

Enligt artikel 5.2 skall åtagandet att tillhandahålla relevanta påföljder inte

påverka medlemsstaternas möjligheter att vidta disciplinära åtgärder mot

nationella tjänstemän eller gemenskapstjänstemän. Det anges också att de

nationella domstolarna kan ta hänsyn till eventuella disciplinära åtgärder

mot en person vid fastställande av straffrättslig påföljd.

Enligt 29 kap. 5 § 5 och 30 kap. 4 § brottsbalken skall svenska dom-

stolar vid påföljdsval och straffmätning ta hänsyn till om den tilltalade

avskedats eller kan komma att avskedas från anställning eller drabbas av

annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkesutövningen.

Något behov av att ändra lagstiftningen till följd av artikeln finns inte.

Artikel 6

Artikeln anger vilka jurisdiktionsgrunder medlemsstaterna skall eller kan

tillämpa beträffande de brott protokollet omfattar. De grunder som sålun-

da uppräknas är:

a) brottet har begåtts på medlemsstatens territorium

b) gärningsmannen är medborgare eller tjänsteman i den berörda staten

c) brottet har begåtts mot en nationell tjänsteman eller gemenskaps-

tjänsteman eller mot någon av de befattningshavare i EU-administra-

tionen som räknas upp i artikel 4 som är medborgare i medlemsstaten

d) gärningsmannen är gemenskapstjänsteman vid en institution eller ett

organ med säte i medlemsstaten.

Enligt andra punkten i artikeln kan medlemsstaterna reservera sig mot

tillämpning av samtliga jurisdiktionsgrunder utom territorialitetsprincip-

en.

Sverige har en vid internationell jämförelse vid straffrättslig jurisdik-

tion.

Enligt 2 kap. 1 § brottsbalken döms vid svensk domstol för brott som

begåtts här i riket (territorialitetsprincipen). Sverige uppfyller således åta-

gandet under a.

När det gäller brott begångna utomlands döms enligt 2 kap. 2 § brotts-

balken av svensk domstol bl.a. om brottet begåtts av svensk medborgare

eller utlänning med hemvist här eller av en utlänning som finns här, om

för brottet kan följa fängelse i mer än sex månader.

Sverige har således generell domsrätt över svenska medborgare.

Någon bestämmelse motsvarande vad som sägs i det andra ledet under

b, om brott av "tjänsteman i den berörda staten" finns däremot inte.

Något behov av en uttrycklig regel om detta finns emellertid knappast. I

alla praktiska fall torde det redan finnas möjlighet att lagföra en här i

riket verksam tjänsteman i de situationer som avses i protokollet. I den

mån tjänstemannen inte är svensk medborgare torde han eller hon nor-

malt ha hemvist här eller i vart fall finnas här i den mening som

brottsbalken avser. Också vid detta senare förhållande finns svensk juris-

diktion med hänsyn till att straffskalan för mutbrott och bestickning

omfattar fängelse i mer än sex månader. Med hänsyn härtill bör kunna

hävdas att svenska regler innefattar de situationer som avses i artikel

6.1.b.

Enligt c kan jurisdiktion också övervägas för brott som begåtts mot en

nationell tjänsteman, en EG-tjänsteman eller mot en av de befattnings-

havare i EU-administrationen som omfattas av artikel 4. Bestämmelsen

tar sikte på bestickningsbrott som begås utomlands av personer som inte

är medborgare i någon medlemsstat.

Enligt 2 kap. 3 § brottsbalken döms av svensk domstol bl.a. om brottet

förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller svensk

allmän inrättning. Denna bestämmelse torde medföra att den som utom-

lands besticker en svensk offentlig tjänsteman kan dömas i Sverige. Nå-

got behov av att i Sverige kunna lagföra bestickning av en EU-funktionär

som inte är verksam här i riket eller av en tjänsteman från något annat

EU-land om brottet i övrigt eller gärningsmannen saknar anknytning till

Sverige torde inte föreligga. Det måste i sådant fall anses tillräckligt att

mutbrottet kan beivras i det EU-land som har domsrätt enligt a eller b.

Något bärande skäl att ändra lagstiftningen finns alltså inte här och

Sverige bör följaktligen reservera sig mot artikel 6.1.c såvitt den avser

annat än bestickning gentemot svensk tjänsteman.

Enligt d kan medlemsstaterna slutligen åta sig jurisdiktion över brott

som begås av en gemenskapstjänsteman som tjänstgör vid en gemen-

skapsinstitution eller ett organ som har sitt säte i medlemsstaten. Bestäm-

melsen anges i den förklarande rapporten vara användbar särskilt när en

överträdelse begås utanför medlemsstaterna av en gemenskapstjänsteman

som inte är medborgare i någon medlemsstat. Denna jurisdiktionsgrund

framstår i förhållande till svensk rätt som relativt systemfrämmande och

det skulle föra väl långt att åta sig domsrätt över sådana närmast hypotet-

iska situationer med alltför svag anknytning till svenska förhållanden och

svenska skyddsintressen. Sverige bör därför förklara att vi inte ämnar

tillämpa jurisdiktion enligt artikel 6.1.d.

Artikel 7.1

I artikel 7.1 hänvisas till ett antal bestämmelser i bedrägerikonventionen

med förklaring att de skall tillämpas också på bestickning och mutbrott

enligt protokollets definitioner och på de överträdelser som anges i

artikel 4 (EG-bedrägerier som begås av gemenskapstjänstemän). De be-

stämmelser i bedrägerikonventionen till vilka det hänvisas rör straff-

rättsligt ansvar för företagsledare, utlämning och samarbete mellan

medlemsstaterna vid förundersökning, lagföring och straffverkställighet.

Dessa frågor behandlas i avsnitt 4.4 och de slutsatser som dras där äger

giltighet också beträffande de brott som omfattas av protokollet. Några

särskilda lagstiftningsåtgärder är inte är påkallade i detta sammanhang.

Artikel 7.2

I artikel 7.2 stadgas vidare att bestämmelserna i bedrägerikonventionen

om principen ne bis in idem (inte två lagföringar för samma gärning), om

att det står staterna fritt att ha nationella regler som går längre än å-

tagandena i konventionen samt om information till EG-kommissionen

om lagstiftningsåtgärder som vidtagits som en följd av konventionen

skall tillämpas också på protokollet. De överväganden som görs i

samband med ratifikation av bedrägerikonventionen beträffande dessa

bestämmelser (se avsnitt 4.4.6) äger giltighet även för protokollet. Något

behov av andra sakliga ändringar i reglerna om utländsk brottmålsdoms

hinderverkan uppkommer inte här. När det gäller ne bis in idem skall de

förklaringar som görs i anslutning till bedrägerikonventionen gälla även

för motsvarande bestämmelser i protokollet om medlemsstaten inte anger

annat. Det finns ingen anledning att inte låta denna förklaring gälla även

här.

Reglerna om utländsk brottmålsdoms hinderverkan gäller enligt 2 kap.

5 a § första stycket brottsbalken om en dom meddelats antingen i den stat

där gärningen begåtts eller i någon annan stat som tillträtt konventionen

om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller konventionen om

överförande av lagföring. Till denna uppräkning får, förutom bedrägeri-

konventionen (se avsnitt 4.4.6), korruptionsprotokollet läggas, se vidare

avsnitt 5.6.8.

I avsnitt 4.4.6 behandlas också brott som delvis begåtts här i riket och

delvis i en annan EU-medlemsstat som lagfört för gärningen. I sådant fall

föreligger hinder för ny lagföring här. Det nya stycke som föreslås i 2

kap. 5 a § brottsbalken i anledning härav får även omfatta korruptions-

protokollet, se vidare avsnitt 5.6.8.

Artikel 8

Artikeln behandlar lösning av tvister om tolkning av protokollet. Tvister

mellan medlemsstater skall i första hand slitas av rådet. I andra hand ges

EG-domstolen en roll som tvistlösare vid tvister mellan medlemsstater

och dessutom inskränkt till vissa bestämmelser mellan medlemsstater

och EG-kommissionen. En motsvarande bestämmelse finns i bedrägeri-

konventionen. Några lagstiftningsåtgärder är inte påkallade i anledning

av artikeln. Det skall dock nämnas att det föreligger ytterligare ett

protokoll till bedrägerikonventionen i vilket möjlighet ges för domstolar i

medlemsstaterna att inhämta förhandsbesked från EG-domstolen om

tolkning av bedrägerikonventionen och korruptionsprotokollet, se vidare

avsnitt 6.

Artiklarna 9 12

Artiklarna behandlar ikraftträdande, anslutning av nya medlemsstater,

reservationer och depositarie för protokollet. Bestämmelserna påfordrar

inga lagstiftningsåtgärder. Emellertid bör det beträffande ikraftträdandet

framhållas att protokollet träder i kraft först sedan samtliga medlems-

stater ratificerat det. Detta kan ta avsevärd tid. Som framhålls i avsnitt 7

bör emellertid de lagändringar som föreslås i promemorian sättas i kraft

så snart det kan ske.

5.5.2 Korruptionskonventionen

Regeringens bedömning: Några särskilda lagändringar utöver dem

som ansetts motiverade med anledning av motsvarande bestämmelser i

bedrägerikonventionen och korruptionsprotokollet krävs inte för

tillträde till konventionen.

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner att Sverige avger

förklaring

 att vi inte ämnar utöva domsrätt på den grunden att brottet begåtts

gentemot en gemenskapstjänsteman eller vissa andra befattningshavare i

EU-administrationen, och

 att vi inte ämnar utöva domsrätt på den grunden att gärningsmannen

är gemenskapstjänsteman vid en institution eller ett organ med säte i

Sverige.

Riksdagen godkänner att Sverige avger förklaring om att här kunna

lagföra den som har dömts för samma gärning i en annan stat som är

medlem av Europeiska unionen, om gärningen

a) helt eller delvis har begåtts inom svenskt territorium, eller

b) riktats mot Sveriges säkerhet eller andra för Sverige lika viktiga

intressen.

Riksdagen godkänner att Sverige avger förklaring som innebär att

svenska domstolar ges möjlighet att inhämta förhandsavgöranden från

EG-domstolen om tolkningen av konventionen. Denna möjlighet skall

inte begränsas till domstolar i sista instans.

Promemorians bedömning och förslag överensstämmer med rege-

ringens.

Remissinstanserna delar huvudsakligen bedömningen och förslagen

eller har inga invändningar.

Skälen för regeringens bedömning och förslag redovisas artikelvis.

De överväganden som görs när det gäller bedrägerikonventionen och

korruptionsprotokollet äger giltighet beträffande motsvarande

bestämmelser i denna konvention, såväl vad avser behov av lagändringar

som förklaringar.

Artikel 1

Artikeln innehåller definitioner och överensstämmer med artikel 1 i pro-

tokollet.

Artiklarna 2 och 3

I artiklarna anges vad som i konventionen avses med mutbrott respektive

bestickning. Bestämmelserna överensstämmer med motsvarande bestäm-

melser i protokollet, förutom att konventionsbestämmelserna inte inne-

håller rekvisitet om skada för EG:s finansiella intressen.

Artikel 4

Artikeln behandlar straffrättslig likabehandling av nationella tjänstemän

och gemenskapstjänstemän. Den överensstämmer innehållsmässigt med

artikel 4.2 5 i protokollet, med den skillnaden att regleringen i proto-

kollet inskränker sig till korruption med koppling till EG:s finanser.

Artikel 5

Artikeln behandlar påföljder och är identisk med artikel 5 i protokollet.

Artikel 6

I artikeln stadgas ett straffrättsligt ansvar för företagsledare för bestick-

ning som begås för företagets räkning av någon underställd person. Be-

stämmelsen är utformad på samma sätt som motsvarande bestämmelse i

bedrägerikonventionen, dock utan kopplingen till skada för EG:s finan-

ser.

Artikel 7

Artikeln behandlar jurisdiktion och överensstämmer sakligt med artikel 6

i protokollet.

Artikel 8

I artikeln behandlas utlämning och åtal. Bestämmelsen är hämtad från

bedrägerikonventionen. Åtagandena omfattar principen aut dedere aut

judicare, dvs. att de stater som inte utlämnar sina egna medborgare skall

ha jurisdiktion över gärningar som dessa begår utomlands samt säker-

ställa att gärningen blir föremål för åtalsprövning. Vad som avses med

egna medborgare skall tolkas i överensstämmelse med de förklaringar

som kan ha gjorts till den Europeiska utlämningskonventionen.

Artikeln påfordrar inga lagstiftningsåtgärder.

Artikel 9

Även denna artikel är hämtad från bedrägerikonventionen. Den stadgar

att medlemsstaterna skall samarbeta beträffande förundersökning, lagför-

ing och straffverkställighet rörande de brott som behandlas i konventio-

nen. Samarbete skall också ske när fler än en medlemsstat har jurisdik-

tion över en viss gärning för avgörande i vilken stat lagföring lämpligen

skall ske.

Artikeln påfordrar inga lagstiftningsåtgärder.

Artikel 10

Artikeln behandlar principen ne bis in idem, inte två gånger för samma

sak. Den överensstämmer sakligt med artikel 7 i bedrägerikonventionen,

utom på en punkt. Principen innebär att en person som har dömts i en

medlemsstat inte får dömas i en annan medlemsstat om påföljden har

verkställts, håller på att verkställas eller inte längre kan verkställas enligt

det dömande landets lag. I artikeln ges vissa möjligheter för medlems-

staterna att avge förklaringar som begränsar tillämpningen av principen.

Dessutom innehåller artikeln, till skillnad från bedrägerikonventionen, i

punkten 3 ett åtagande som innebär att vid ny lagföring av en person som

dömts i en annan medlemsstat så skall ett eventuellt frihetsberövande

som personen undergått avräknas vid utdömande av ny påföljd. Bestäm-

melsen torde avse avtjänad frihetsberövande påföljd. Hänsyn kan också

tas till icke frihetsberövande påföljder.

De överväganden om behov av lagstiftning och förklaringar som görs i

samband med ratifikation av bedrägerikonventionen beträffande dessa

bestämmelser (se avsnitt 4.4.6) äger giltighet även för motsvarande be-

stämmelse i korruptionskonventionen. Något behov därutöver av sakliga

ändringar i reglerna om utländsk brottmålsdoms hinderverkan förutom

vad som föranleds av punkten 3 uppkommer inte här.

Reglerna om utländsk brottmålsdoms hinderverkan gäller enligt 2 kap.

5 a § första stycket brottsbalken om en dom meddelats antingen i den stat

där gärningen begåtts eller i någon annan stat som tillträtt konventionen

om brottmålsdoms internationella rättsverkningar eller konventionen om

överförande av lagföring. Till denna uppräkning får, förutom bedrägeri-

konventionen och korruptionsprotokollet (se avsnitt 4.4.6 och 5.5.1 under

artikel 7.2) även korruptionskonventionen fogas.

I avsnitt 4.4.6 behandlas också brott som delvis begåtts här i riket och

delvis i en annan EU-medlemsstat som lagfört för gärningen. I sådant fall

föreligger hinder för ny lagföring här. Det sista stycke som föreslås i 2

kap. 5 a § brottsbalken i anledning härav får även omfatta korruptions-

konventionen, se vidare avsnitt 5.6.8.

När det gäller punkten 3 som alltså saknar motsvarighet i bedrägeri-

konventionen innehåller svensk lagstiftning redan bestämmelser av

motsvarande innehåll. Enligt 2 kap. 6 § brottsbalken skall således en

svensk domstol, då den dömer en person till straff för en gärning för

vilken han eller hon av främmande stats domstol dömts till viss påföljd,

vid bestämmandet av ny påföljd ta skälig hänsyn till vad han avtjänat

utom riket. Om straffet skall bestämmas till böter eller fängelse och den

åtalade har dömts till en frihetsberövande påföljd utanför Sverige, skall

vad han eller hon undergått av det straffet tillgodoräknas honom fullt ut

när påföljden bestäms. Sverige lever således upp till konventionsåtagan-

det.

I sammanhanget bör nämnas att det för åtal för gärning för vilken re-

dan lagförts i annat land krävs förordnande av regeringen eller den rege-

ringen bemyndigat därtill, 2 kap. 5 a § andra stycket brottsbalken.

Med hänsyn till det anförda torde någon lagändring till följd av artikel

10.3 inte vara påkallad.

Artikel 11

Enligt denna artikel, som har sin motsvarighet i bedrägerikonventionen,

hindrar konventionen inte att medlemsstaterna har mer långtgående na-

tionella regler på området.

Artikel 12

I artikeln regleras tvistlösning och EG-domstolens roll. Punkterna 1 och

2 är utformade på i stort sett samma sätt som artikel 8 i korruptionsproto-

kollet och ger inte upphov till något behov av att ändra lagstiftningen.

I punkterna 3 5 ges en möjlighet att låta EG-domstolen lämna för-

handsavgörande beträffande tolkningen av vissa bestämmelser i konven-

tionen. Bestämmelsen är uppbyggd på samma sätt som domstolsproto-

kollet (se avsnitt 6), vilket innebär att medlemsstaterna kan välja om man

vill utnyttja denna möjlighet. De bestämmelser som sålunda kan bli före-

mål för förhandsavgörande är artiklarna 1 4 och 12 16 i den mån frågan

rör handlingar i tjänsten av befattningshavare vid gemenskapsinstitu-

tioner eller organ. Medlemsstaterna kan begränsa möjligheten att inhämta

förhandsbesked till domstolar i högsta instans.

I avsnitt 6.3 redogörs för de skäl som talar för att Sverige bör låta

svenska domstolar inhämta förhandsavgöranden rörande tolkningen av

bedrägerikonventionen och korruptionsprotokollet samt för att denna

möjlighet inte bör begränsas till domstolar i sista instans. Dessa skäl gör

sig gällande även beträffande korruptionskonventionen. Sverige bör där-

för i förklaring ange att vi godkänner EG-domstolens behörighet att läm-

na förhandsavgöranden rörande tolkningen av korruptionskonventionen.

Möjligheten att inhämta förhandsbesked bör inte begränsas till domstolar

i sista instans.

Enligt punkten 6 skall EG-domstolens stadga och dess rättegångsregler

gälla samt skall varje medlemsstat och kommissionen ha rätt att yttra sig

i anhängiggjorda ärenden.

Som redogörs för i avsnitt 6.3 föreslås det i propositionen om Europol

en ny lag om rätt för svensk domstol att begära förhandsavgöranden från

EG-domstolen. Som framgår av den redogörelsen behöver något särskilt

förslag om lagstiftning till följd av den nu aktuella artikeln inte läggas.

Däremot får regeringen tillkännage att korruptionskonventionen hör till

de instrument där EG-domstolen kan lämna förhandsbesked.

Artiklarna 13 16

Artikel 13 behandlar ikraftträdande, artikel 14 anslutning av nya med-

lemsstater, artikel 15 reservationer och artikel 16 frågan om depositarie

för konventionen. I artikel 13.4 ges en möjlighet för medlemsstaterna att

avge förklaring om förtida tillämpning, se avsnitt 7.

5.5.3 OECD-konventionen

Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan huvudsakligen

åtagandena i konventionen. Emellertid bör det göras straffbart i Sve-

rige att besticka en utländsk parlamentsledamot eller minister och

vissa andra utövare av offentliga funktioner. I den svenska lag-

stiftningen bör det också klargöras att straffansvaret för bestickning

omfattar mutor som är avsedda att tillfalla eller tillfaller någon

annan än den vars tjänsteutövning gärningen avser.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga eller endast

smärre invändningar.

Skälen för regeringens bedömning redovisas artikelvis.

Artikel 1.1

Artikeln innehåller det huvudsakliga åtagandet, att straffbelägga bestick-

ning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsrelationer.

Det brottsliga förfarandet beskrivs i artikeln som att erbjuda, utlova

eller lämna en förmån.

I 17 kap. 7 § brottsbalken definieras den brottsliga gärningen som att

lämna, utlova eller erbjuda muta eller annan otillbörlig belöning. Detta

torde täcka det handlande som enligt protokollet skall straffbeläggas.

I artikeln talas vidare om otillbörliga penningförmåner eller andra för-

måner. I kommentaren anges att brott inte behöver anses föreligga om

förmånen var tillåten eller krävdes enligt den skrivna lagen i tjänsteman-

nens land. Det sägs också att mindre betalningar inte skall omfattas.

I 17 kap. 7 § brottsbalken talas om "muta eller annan otillbörlig be-

löning". Med detta avses olika typer av förmåner, med eller utan eko-

nomiskt värde. Otillbörlighetsrekvisitet innebär emellertid att inte alla

förmåner kan grunda ansvar. Bl.a. sådant som förmånens värde och om

syftet med belöningen är helt legitimt skall påverka bedömningen. Denna

reglering torde i praktiken överensstämma med åtagandet i artikeln och

något behov av att förändra den svenska lagstiftningen i detta hänseende

kan inte anses föreligga.

Definitionen i artikeln innehåller vidare att bestickningen sker direkt

eller genom en mellanhand.

I svensk rätt torde det inte spela någon roll för bestickarens ansvar om

mutan eller belöningen lämnas, utlovas eller erbjuds direkt eller genom

förmedling av någon annan. Något behov av att ändra lagstiftningen i

detta avseende finns alltså inte.

Förmånen skall vara riktad till en utländsk offentlig tjänsteman. Detta

definieras i artikel 1.4, se nedan.

Artikeln innefattar åtagande att straffbelägga även den situationen att

förmånen tillfaller annan än tjänstemannen själv. Detta har uttryckts

genom att bestickningen skall ske för tjänstemannen eller en tredjeman. I

kommentaren sägs att förfarandet är brottsligt vare sig förmånen ges till

tjänstemannen själv eller till vilken annan fysisk eller juridisk person

som helst.

Mottagarkretsen i 20 kap. 2 § brottsbalken omfattar arbetstagare och

vissa andra personkategorier. Även förmåner som med funktionärens

goda minne lämnas till t.ex. hans hustru eller annan närstående kan vara

straffbara. Det torde dock inte vara helt klart hur det förhåller sig med

förmåner som inte kan sägas ligga inom vad som kan kallas egennyttans

ram (se avsnitt 5.5.1 under artikel 2). Behov av att ändra den svenska

lagstiftningen föreligger alltså här. Detta behandlas i avsnitt 5.6.3.

Punkten stadgar vidare att förmånen skall ta sikte på att tjänstemannen

skall utföra eller inte utföra en handling i anslutning till tjänsten.

I 17 kap. 7 § brottsbalken stadgas att mutan skall ta sikte på tjänste-

utövning. Överensstämmelse föreligger således med konventionens be-

stämmelse.

Punkten stadgar slutligen att avsikten med bestickningen skall vara att

vinna affärsmässiga fördelar på ett internationellt plan. Den svenska lag-

stiftningen går här längre, eftersom något motsvarande rekvisit inte finns.

Artikel 1.2

Punkten stadgar att också olika former av medverkan, inklusive bemyn-

digande, till det i artikel 1.1 beskrivna brottet skall straffbeläggas. Vidare

skall försök och stämpling straffbeläggas i samma mån som försök och

stämpling till att besticka nationella tjänstemän.

För medhjälp till bestickning döms enligt 23 kap. 4 § brottsbalken.

Det som i konventionen kallas bemyndigande torde i den svenska

straffrätten kunna bedömas som antingen (med)gärningsmannaskap eller

medhjälp.

Försök och stämpling till bestickning är inte straffbelagt i Sverige. Det

har ansetts att brottsdefinitionen i sig ("...utlova eller erbjuda...") går så

långt i riktning mot försök att det inte är motiverat att ytterligare ut-

sträcka det straffbara området. Det finns inte någon anledning att här gö-

ra någon annan bedömning.

Artikel 1.3

Punkten innehåller endast en definition av de brottsliga förfarandena i de

föregående punkterna, att brukas fortsättningsvis i konventionstexten.

Artikel 1.4

Punkten innehåller definitioner av utländsk offentlig tjänsteman, främ-

mande land och tjänstemannens handlande i anslutning till tjänsten.

Utländsk offentlig tjänsteman definieras som

a) den som innehar en lagstiftande, administrativ eller rättslig tjänst i ett

främmande land, vare sig han är anställd/utsedd eller vald

b) den som utövar en offentlig funktion för ett främmande land, även för

ett offentligt organ eller ett offentligt företag

c) en tjänsteman eller representant för en internationell organisation

Beträffande den första kategorin, personer som innehar en lagstift-

ande, administrativ eller rättslig tjänst, föreligger viss skillnad om dessa

är anställda eller valda. Med att personen innehar en tjänst torde i och för

sig som regel avses att han är anställd. Som framgår av redogörelsen i

avsnitt 5.2.1 är det straffbelagt att besticka bl.a. arbetstagare. I den

utsträckning definitionen avser arbetstagare täcker således den svenska

lagstiftningen vad som åsyftas i definitionen.

Detta är emellertid inte fallet beträffande valda personer som innehar

en lagstiftande tjänst. Härmed torde avses parlamentsledamöter eller

motsvarande, som inte är arbetstagare. Som tidigare anförts är det i dag

straffbelagt att besticka svenska riksdagsmän, men inte utländska parla-

mentariker. Den svenska lagstiftningen måste därför ändras. Detta be-

handlas i avsnitt 5.6.5.

Definitionen omfattar också valda personer som innehar en admini-

strativ eller rättslig tjänst. Det är svårt att här ange vad som närmare

avses med detta, men de kategorier som kan bli aktuella torde, i den mån

de inte är att betrakta som arbetstagare, inte omfattas av den nuvarande

svenska lagstiftningen. Även detta behandlas i avsnitt 5.6.5.

Även om definitionen alltså främst kan antas ta sikte på anställda

tjänstemän, torde den också, förutom parlamentariker och andra valda

tjänstemän, omfatta utländska ministrar. Även detta behandlas i avsnitt

5.6.5.

När det gäller den andra kategorin, personer som utövar offentliga

funktioner, är läget mer komplicerat. I kommentaren anges att offentlig

funktion omfattar verksamheter i det allmännas intresse som delegerats

till personen, såsom en uppgift i anslutning till offentlig upphandling. Ett

offentligt organ anges vara en enhet som skapats under offentlig rätt för

att utföra särskilda uppgifter i det allmännas intresse. Ett offentligt före-

tag anges vara företag, oavsett rättslig form, över vilket en stat utövar ett

dominerande inflytande. Detta kan vara fallet t.ex. om statsmakten

innehar en majoritet av aktiekapitalet, har röstmajoriteten eller kan utse

majoriteten av bolagets ledning. Det sägs dock också att en tjänsteman i

ett offentligt företag skall anses utöva offentliga funktioner endast om

företaget inte opererar på marknaden på samma villkor som privata

företag, utan särskilt förmånliga bidrag eller andra privilegier.

Klart torde vara att definitionen förutom offentliganställda även om-

fattar t.ex. personer som arbetar inom ett privat företag till vilket delege-

rats offentliga funktioner. Även om viss ledning ges i kommentaren, ter

det sig vanskligt att avgöra exakt vad som i konventionen avses med off-

entliga funktioner. Det finns alltså utrymme för egen tolkning.

Merparten av de personer som avses omfattade av definitionen torde

vara arbetstagare och alltså falla under 20 kap. 2 § första stycket brotts-

balken. De torde i vissa fall också kunna hänföras till personkategorin

under 20 kap. 2 § andra stycket 5 brottsbalken, personer som på grund av

förtroendeställning fått till uppgift att sköta annans rättsliga eller ekono-

miska angelägenhet. Vidare föreslås i avsnitt 5.6.5 att paragrafens andra

stycke 1 (bl.a. ledamöter av statliga styrelser) skall ges internationell

omfattning och utövare av utländska offentliga funktioner torde i vissa

fall även kunna falla under den bestämmelsen. Emellertid kan man tänka

sig utövare av offentliga funktioner som inte tillhör någon av dessa

personkretsar. Det föreligger alltså här visst behov av att ändra den

svenska lagstiftningen. Detta behandlas i avsnitt 5.6.6. Med de föreslagna

ändringarna får det anses att Sverige lever upp till konventionsåtagandet i

denna del.

Beträffande den sista kategorin, tjänstemän eller representanter för in-

ternationella organisationer, torde man kunna utgå ifrån att detta åtagan-

de täcks av de i den svenska lagstiftningen intagna personkategorierna

arbetstagare eller personer som på grund av förtroendeställning fått till

uppgift att sköta annans rättsliga eller ekonomiska angelägenhet.

Begreppet främmande stat sägs inkludera alla regeringsnivåer och un-

deravdelningar, nationella såväl som lokala. I kommentaren framhålls att

detta inte är begränsat till stater, utan omfattar alla främmande områden

eller enheter, såsom ett självständigt territorium eller ett separat tullom-

råde. Definitionen föranleder inga lagstiftningsbehov.

Begreppet handlande i tjänsten anges innefatta allt bruk av tjänste-

mannens position, oavsett om det faller inom hans befogenhet eller inte.

Begreppet "för tjänsteutövningen" i 17 kap. 7 § brottsbalken skall tolkas

så att den åsyftade tjänsteåtgärden inte behöver ligga inom mottagarens

formella behörighet, det räcker att den faller under huvudmannens verk-

samhetsområde. Inte heller här medför alltså konventionen några behov

av särskilda lagstiftningsåtgärder.

Artikel 2

Artikeln reglerar ansvar för juridiska personer för bestickning av ut-

ländska offentliga tjänstemän. Detta ansvar kan vara av straffrättslig eller

annan natur. Avsikten är att även en möjlighet till olika former av admi-

nistrativa sanktioner skall kunna uppfylla åtagandet.

I svensk rätt tillhandahålls ett straffrättsligt ansvar för juridiska per-

soner genom institutet företagsbot, som regleras i 36 kap. 7 17 §§

brottsbalken. Detta utgör en särskild rättsverkan av brott. Näringsidkare

med vilket avses såväl fysiska som juridiska personer kan åläggas att

betala upp till tre miljoner kronor för brott som begås i näringsutövning-

en. Som förutsättningar gäller att brottsligheten inneburit ett grovt åsido-

sättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten

eller annars är av allvarligt slag och att näringsidkaren inte gjort vad som

skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Bestickning av

utländska offentliga tjänstemän torde höra till den typ av brottslighet som

kan föranleda företagsbot. Sverige torde således uppfylla åtagandet i kon-

ventionen.

Det bör dock också nämnas att företagsbotsinstitutet är föremål för

översyn. Ett utredningsförslag (SOU 1997:127, Straffansvar för juridiska

personer) bereds för närvarande inom regeringskansliet.

Artikel 3.1

Artikeln behandlar påföljder för bestickning av utländska offentliga

tjänstemän. Brottet skall kunna bli föremål för effektiva, proportionerliga

och avskräckande påföljder. De möjliga påföljderna skall vara

jämförbara med dem som tillämpas på bestickning av nationella

tjänstemän. Beträffande fysiska personer skall frihetsberövande påföljder

som kan leda till effektiv inbördes rättshjälp och utlämning

tillhandahållas.

För bestickning stadgas i 17 kap. 7 § brottsbalken böter eller fängelse i

högst två år. Denna straffskala torde väl uppfylla artikelns krav på

effektivitet, proportionalitet och avskräckande effekt.

Enligt 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, kan utlämning ske

för brott för vilket är stadgat fängelse i mer än ett år. Bestickningsbrott

kan således föranleda utlämning, varför Sverige uppfyller konventionens

krav i detta hänseende.

För beviljande av olika former av inbördes rättshjälp gäller olika för-

utsättningar. Är brottet utlämningsbart föreligger dock regelmässigt rätts-

liga möjligheter att bevilja rättshjälp.

Artikel 3.2

I artikeln sägs att de länder som inte har något straffrättsligt ansvar för

juridiska personer skall tillhandahålla effektiva, proportionerliga och av-

skräckande icke straffrättsliga påföljder för bestickning av utländska

offentliga tjänstemän. Dessa skall inkludera penningsanktioner.

Eftersom Sverige som angetts under artikel 2 ovan har regler om an-

svar för juridiska personer inom straffrättens ram, medför artikeln inte

något behov av åtgärder.

Artikel 3.3

Artikeln behandlar förverkande och beslag. Själva mutan, liksom vinster

av bestickningsbrottet eller egendom till motsvarande värde, skall kunna

beslagtas och förverkas. Om detta inte är möjligt skall penningsanktioner

med motsvarande effekt tillhandahållas.

Enligt 36 kap. 1 § brottsbalken skall utbyte av brott förklaras förverkat,

om det inte är uppenbart oskäligt. I begreppet utbyte ligger att någon

mottagit egendom eller något värde. Det innebär att en muta kan för-

verkas hos den som mottagit den och därmed gjort sig skyldig till mut-

brott. Däremot torde något förverkande inte kunna ske när mutan inte

överlämnats, t.ex. om den kvarblivit hos den som erbjudit eller utlovat

den. Det torde med hänsyn härtill kunna ifrågasättas om svensk lag till

fullo uppfyller åtagandet i konventionen att själva mutan skall kunna

förverkas.

Förverkandeinstitutet är för närvarande föremål för översyn. En utred-

are har fått i uppdrag bl.a. att, särskilt mot bakgrund av utvecklingen i

fråga om ekonomisk och annan grov och organiserad brottslighet, lämna

förslag till effektiviseringar av institutet. Utredaren skall följa det inter-

nationella samarbetet på området. Uppdraget skall redovisas före utgång-

en av mars 1999 (Dir. 1997:48).

Frågor om förverkande bör lämpligen behandlas i ett sammanhang.

Den närmare innebörden av åtagandet i denna del och dess konsekvenser

för svensk lagstiftning bör därför hanteras inom ramen för den pågående

utredningen om förverkande. Detta torde inte medföra att Sverige skulle

vara förhindrat att nu tillträda konventionen.

I kommentaren anges att vinster av bestickningsbrottet kan vara vinster

eller andra förmåner som bestickaren erhållit som en följd av transak-

tionen eller andra oegentliga fördelar på grund av bestickningen.

Enligt 36 kap. 4 § brottsbalken skall, om det till följd av brott begånget

i utövningen av näringsverksamhet uppkommit ekonomiska fördelar för

näringsidkaren, värdet därav förklaras förverkat. Bestämmelsen, som är

subsidiär till 1 §, torde innebära att Sverige lever upp till konventionså-

tagandet såvitt avser förverkande av vinster av bestickningsbrottet eller

motsvarande värde. Det förhållandet att bestämmelsen i 4 § är begränsad

till brott i näringsverksamhet förändrar inte denna bedömning eftersom

konventionen endast behandlar sådan bestickning som äger rum i interna-

tionella affärsrelationer.

Artikel 3.4

Enligt artikeln skall länderna överväga möjligheten att ålägga andra

civilrättsliga eller administrativa sanktioner för bestickning av utländ-

ska offentliga tjänstemän.

I kommentaren exemplifieras detta när det gäller sanktioner för juridi-

ska personer genom angivande av bl.a. uteslutning från statsstöd och från

offentliga upphandlingsförfaranden.

I sammanhanget bör lagen (1992:1528) om offentlig upphandling

nämnas. I lagen finns vissa bestämmelser om kontroll av leverantörer och

anbud. Enligt 1 kap. 17 § kan en leverantör uteslutas från upphandling

bl.a. om han eller hon är dömd för brott avseende yrkesutövningen enligt

lagakraftvunnen dom eller om han eller hon gjort sig skyldig till

allvarligt fel i yrkesutövningen. Dessa regler torde kunna få betydelse i

aktuellt sammanhang.

Det finns inte anledning att nu, innan ställning tagits till det utred-

ningsförslag som lagts beträffande straffrättsligt ansvar för juridiska per-

soner (se ovan under artikel 2), överväga andra sanktionsformer för den

aktuella brottsligheten.

Artikel 4.1

Artikeln behandlar jurisdiktion. De stater som ansluter sig till konventio-

nen skall åta sig domsrätt över bestickning av utländska offentliga tjän-

stemän om brottet helt eller delvis begås på dess territorium (den s.k.

territorialitetsprincipen). I kommentaren anges att någon omfattande fys-

isk anknytning till territoriet inte skall krävas.

Enligt 2 kap. 1 § brottsbalken döms vid svensk domstol för brott som

begås här i riket. Enligt 4 § anses brott begånget där den brottsliga

handlingen företogs eller där brottet fullbordades. Det är tillräckligt att

någon del av den brottsliga gärningen begåtts här. Sverige uppfyller

således kravet i artikeln.

Artikel 4.2

Artikeln behandlar jurisdiktion över utomlands begångna gärningar. De

länder som har möjlighet att lagföra för bestickning av egna offentliga

tjänstemän som begåtts utanför territoriet skall kunna göra det på mot-

svarande sätt även beträffande bestickning av utländska offentliga tjän-

stemän.

När det gäller brott begångna utomlands döms enligt 2 kap. 2 §

brottsbalken av svensk domstol bl.a. om brottet begåtts av svensk med-

borgare eller utlänning med hemvist här (den s.k. nationalitetsprincipen).

Detta gäller bestickning såväl av svenska som utländska funktionärer.

Sverige uppfyller således åtagandet i artikeln. Därutöver bör dock på-

pekas att svensk offentlig tjänsteman i vissa fall kan anses vara bärare av

ett sådant svenskt intresse som gör att, enligt 2 kap. 3 § 4 brottsbalken,

kravet på dubbel straffbarhet bortfaller.

Artikel 4.3

Artikeln behandlar jurisdiktionskonflikter. Om flera stater har jurisdik-

tion över ett brott som behandlas i konventionen skall de, om ett land så

önskar, samråda med syfte att fastställa var brottet bäst bör lagföras. Re-

geln kräver inga svenska lagändringar.

Artikel 4.4

Regeln anger att staterna skall överväga om de jurisdiktionsregler man

tillämpar är effektiva i kampen mot bestickning av utländska offentliga

tjänstemän och, om så inte är fallet, vidta åtgärder för att avhjälpa detta.

Avsikten kan sägas främst vara att påverka de stater som bara tillämpar

territorialitetsprincipen att även tillämpa nationalitetsprincipen.

Som påpekats ovan under avsnitt 5.2.3 har Sverige påtagit sig en vid

en internationell jämförelse vid straffrättslig jurisdiktion. Det finns inte

anledning att nu överväga att utöka denna.

Artikel 5

Artikeln slår fast att förundersökning och åtal skall ske i enlighet med i

varje land tillämpliga regler och principer. Vidare sägs att förundersök-

ning och åtal inte skall påverkas av överväganden om nationellt ekono-

miskt intresse, möjlig påverkan på relationen till främmande stat eller

vilka de inblandade fysiska eller juridiska personerna är. I kommentaren

påpekas att artikeln erkänner den grundläggande natur nationella regler

om åtalsdiskretion kan ha. Utövandet av sådan diskretionen skall dock

baseras på professionella motiv och inte kunna bli föremål för otillbörlig

politiskt grundad påverkan.

I Sverige gäller principen om absolut åtalsplikt. Det innebär i princip

att åtal får underlåtas endast under i lag givna förhållanden. För brott be-

gångna utom riket modifieras denna princip i viss mån genom den åtals-

tillståndsprövning som skall ske enligt 2 kap. 5 § brottsbalken.

I Sverige kan en förundersökning läggas ned förutom naturligtvis om

bevisningen inte bedöms vara tillräcklig bl.a. om skäl för åtalsunder-

låtelse antas föreligga (23 kap. 4 a § rättegångsbalken). Möjligheterna till

sådan åtalsunderlåtelse hänför sig till den möjliga påföljden, brottets

ringa karaktär i förhållande till övrig av den misstänkte begången

brottslighet, den misstänkte gärningsmannens psykiska tillstånd samt, i

begränsad utsträckning, individualpreventiva överväganden (20 kap. 7 §

rättegångsbalken).

Som redogjorts för ovan i avsnitt 5.2.2 förutsätter åtal för bestickning

av en utländsk offentlig tjänsteman antingen att tjänstemannens arbets-

eller uppdragsgivare anger brottet till åtal eller att åtal anses vara påkallat

från allmän synpunkt.

Som också angetts i avsnitt 5.2.2 krävs det enligt 2 kap. 5 § andra

stycket brottsbalken som huvudregel förordnande från regeringen eller

den regeringen bemyndigat därtill för att åtal skall få väckas för brott

som begåtts utomlands. Regeringen har i förordning bemyndigat Riks-

åklagaren att meddela sådant förordnande. Bestämmelsen skall ses mot

bakgrund av den förhållandevis vidsträckta svenska jurisdiktionen,

exempelvis föreligger enligt 2 kap 2 § brottsbalken svensk domsrätt om

gärningen begåtts av utlänning som finns här i riket och brottet enligt

svensk rätt kan leda till fängelse i mer än sex månader.

Något utrymme finns inte inom ramen för den svenska lagstiftningen

att underlåta att åtala baserat på de motiv som anges i artikeln. Formellt

torde det dock vara möjligt att inom ramen för prövning av åtalsför-

ordnande för utomlands begånga brott väga in t.ex. relationen till främ-

mande makt. Detta torde inte sedan Sverige blivit bundet av konven-

tionen bli aktuellt för de brott som omfattas av denna, eftersom hänsyn

tas i prövningen till gjorda internationella åtaganden. Några lagändringar

fordras således inte.

Artikel 6

Artikeln behandlar preskription. Det sägs att de regler om preskription

som är tillämpliga på bestickning av utländska offentliga tjänstemän skall

vara utformade så att det finns tillräcklig tid för förundersökning och

åtal.

För bestickning stadgas i 35 kap. 1 § brottsbalken en preskriptionstid

på fem år. Detta torde vara i överensstämmelse med konventionsbestäm-

melsen.

Artikel 7

Artikeln behandlar s.k. penningtvätt. I de länder där bestickning av natio-

nella offentliga tjänstemän kan utgöra förbrott till penningtvätt skall även

bestickning av utländska tjänstemän utgöra förbrott, oavsett var bestick-

ningsbrottet begicks.

I kommentaren anges att bestickning av nationella offentliga tjänste-

män skall tolkas vitt, så att bestickning av utländska offentliga tjänste-

män skall utgöra förbrott till penningtvätt om antingen bestickning eller

mutbrott (active or passive bribery) av nationella offentliga tjänstemän

kan utgöra förbrott. Det sägs också att för de länder som bara infört den

passiva sidan, mutbrottet, som förbrott till penningtvätt så kräver artikeln

att tvättning av själva mutan skall omfattas av lagstiftningen mot

penningtvätt. Under förhandlingarna om konventionen klargjordes em-

ellertid att för de länder där endast mutbrottet kan utgöra förbrott till

penningtvätt, så krävs inte att man också inför bestickning som förbrott.

I svensk rätt regleras straffansvar för det som kallas penningtvätt i

häleriparagrafen, 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 brottsbalken. Enligt

dessa bestämmelser är det straffbelagt att otillbörligen främja annans

möjligheter att tillgodgöra sig egendom som härrör från brottsligt förvärv

eller värdet av sådan egendom, liksom att med uppsåt att dölja egendom-

ens ursprung medverka till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta an-

nan åtgärd med sådan egendom.

I att egendomen skall härröra från brottsligt förvärv ligger att gärnings-

mannen genom förbrottet förvärvat egendomen från någon. Till typiska

brottsliga förvärv hör stöld eller inkomster från försäljningen av narko-

tika, men hit hör också mottagandet av en muta. Mutbrott kan således

utgöra förbrott till penningtvätt.

Däremot torde i normalfallet inte bestickning kunna utgöra sådant

förbrott, eftersom mutan definitionsmässigt inte härrör från bestickarens

brottsliga förvärv.

Eftersom konventionen enligt vad som angetts ovan inte ålägger de

länder som inte har bestickning som förbrott att tillse att så blir fallet,

krävs här inga ändringar i svensk rätt. Det torde heller inte finnas skäl att

nu ändå överväga en sådan lagstiftningsåtgärd.

Nämnas bör i sammanhanget att regeringen i prop. 1998/99:19,

ändringar i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt, föreslagit

bl.a. att det tillskapas ett nytt brott, penninghäleri. Bestämmelsen skall

omfatta sådana förfaranden som i dag regleras i 9 kap. 6 § första stycket

3 och 4 brottsbalken. Därutöver kommer det straffbara området att ut-

vidgas till att omfatta den som bistår med att dölja att annan har berikat

sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv, t.ex. genom

vissa former av skatte- och tullbrott.

Artikel 8

Artikeln behandlar regler om bl.a. bokföring som ett sätt att bekämpa

korruption.

Inom ramen för regelsystemen om bokföring, redovisning och revision

skall det i länderna vara förbjudet för företag som omfattas av dessa reg-

ler att skapa icke bokförda konton, att utföra transaktioner som inte till-

räckligt identifieras eller bokförs, att bokföra icke existerande utgifter

eller skulder med felaktigt angivande av anledningen till skuldens upp-

komst samt att använda falska dokument, allt med syftet att besticka

utländska offentliga tjänstemän eller att dölja sådan bestickning. Staterna

skall tillhandahålla effektiva, proportionerliga och avskräckande påfölj-

der för sådana underlåtenheter eller förfalskningar.

I svensk rätt torde flera olika regler ha relevans i bedömningen av om

Sverige redan kan anses uppfylla åtagandet i artikeln.

Av intresse här är framför allt bokföringsbrottet. Bestämmelser om

upprättande och bevarande av bokföring finns främst i bokföringslagen

(1976:125). Av lagens 2 § framgår bl.a. att bokföringsskyldigheten inne-

fattar att löpande bokföra uppkomna affärshändelser och tillse att veri-

fikationer finns till alla bokföringsposter samt att verifikationer och an-

nan bokföring skall arkiveras. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

åsidosätter bestämmelserna i bokföringslagen kan enligt 11 kap. 5 §

brottsbalken dömas för bokföringbrott.

Svenska Revisorssamfundet har uttryckt tvivel i fråga om bokförings-

brottet täcker konventionsåtagandet. Samfundet har härvid anfört att det

inte är säkert att den omständigheten att man vidtagit någon i kon-

ventionen förbjuden åtgärd medför att det inte går att följa rörelsens för-

lopp, ekonomiska resultat eller ställning. Regeringen bedömer emellertid

att även om straffansvaret är begränsat till mera betydande åsido-

sättanden av bokföringsskyldigheten, torde merparten av de fall som av-

ses omfattade av konventionen vara täckta. Detta inte minst som det för

att erhålla internationella affärsfördelar genom bestickning som regel

torde krävas förmåner av avsevärt värde.

Förutom bokföringsbrottet torde vissa andra regleringar kunna vara

aktuella i sammanhanget. Sålunda kan de under föregående artikel be-

handlade reglerna om penningtvätt i någon mån vara tillämpliga. Vidare

kan förfalskningsbrotten i 14 kap. brottsbalken aktualiseras, liksom det i

10 § skattebrottslagen (1971:69) behandlade brottet försvårande av

skattekontroll. Även regler om revision torde kunna spela en roll. Exem-

pelvis kan revisorns granskningsskyldighet när det gäller styrelsens och

verkställande direktörens organisation av bokföring och medelsförvalt-

ning bidra till förebyggande och beivrande av användning av mutor i

verksamheten.

Det får anses att Sverige genom dessa regleringar sammantagna upp-

fyller åtagandet i artikeln.

Artikel 9.1

Artikeln behandlar inbördes rättshjälp i brottmål. Staterna skall i den mån

det är möjligt enligt lagar och relevanta fördrag och arrangemang hjälpa

varandra i pågående undersökningar och lagföringar beträffande brott

som omfattas av konventionen. Denna skyldighet gäller både straff-

rättsliga förfaranden och icke straffrättsliga förfaranden mot juridiska

personer. Staterna skall på förfrågan informera varandra om läget beträff-

ande, och utgången av, en förfrågan om rättshjälp. I kommentaren till

artikeln behandlas, som ett exempel på inbördes rättshjälp, möjligheten

att enligt ett mindre formaliserat förfarande överföra personer som be-

höver höras eller på annat sätt delta i lagföring i ett annat land.

Sverige, som anslutit sig bl.a. till rättshjälpskonventioner utarbetade

inom Europarådet, kan enligt gällande lagstiftning i betydande omfatt-

ning lämna rättshjälp till andra länder. Det kan gälla sådant som bevis-

upptagning, delgivning och husrannsakan. Bl.a. om det kan bli fråga om

användning av tvångsmedel upprätthålls ett krav på dubbel straffbarhet,

dvs. att den gärning som ligger bakom en förfrågan om rättshjälp är

straffbelagd i Sverige, och på att gärningen skall vara av sådan svårhets-

grad att den kan föranleda fängelse i mer än ett år. Regler finns i bl.a.

lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol, lagen

(1975:295) om användning av tvångsmedel på begäran av främmande

stat (tvångsmedelslagen) och lagen (1991:435) med vissa bestämmelser

om internationellt samarbete på brottmålsområdet.

Ekobrottsmyndigheten har med hänvisning till att inbördes rättshjälp

i brottmål inte torde kunna beviljas bl.a. när fråga är om icke straffrätts-

liga förfaranden mot juridiska personer ifrågasatt om Sverige uppfyller

konventionsåtagandet i denna del. I konventionen åtar sig staterna em-

ellertid att bistå varandra endast i den mån det är möjligt med hänsyn

bl.a. till gällande lagstiftning. Något bindande åtagande att tillhandahålla

inbördes rättshjälp i de aktuella situationerna finns alltså inte.

Några lagstiftningsåtgärder är således inte påkallade som en direkt

följd av artikeln. Emellertid pågår det inom Justitiedepartementet en

översyn av lagstiftningen om inbördes rättshjälp, delvis föranledd av ut-

vecklingen på området inom EU. Avsikten är bl.a. att göra regelsystemet

mer överskådligt. I det sammanhanget får hänsyn tas även till denna arti-

kel.

Artikel 9.2

I artikeln sägs att i de fall där ett krav på dubbel straffbarhet för inbördes

rättshjälp upprätthålls, så skall kravet anses uppfyllt om det brott för vil-

ket rättshjälp söks faller under konventionen. I kommentaren anges att

staterna kan välja att straffbelägga de förfaranden som behandlas i kon-

ventionen på olika sätt, t.ex. kan man välja att straffbelägga bestickning

av funktionärer generellt eller begränsa reglernas tillämpning till be-

stickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsrela-

tioner. Avsikten med artikeln är att säkerställa att det förhållningssätt ett

land har valt inte skall påverka möjligheten att tillhandahålla inbördes

rättshjälp.

Sverige kan tillhandahålla rättshjälp avseende de gärningar som omfat-

tas av konventionen. Artikeln påkallar därför inga särskilda lagstiftnings-

åtgärder.

Artikel 9.3

Artikeln stadgar att inbördes rättshjälp inte får vägras med hänvisning till

banksekretess.

I den mån handlingar hos en bank har betydelse för utredning av ett

brott torde banksekretess inte utgöra hinder för att få ut uppgifter i på-

gående brottsundersökning i Sverige och heller inte för hjälp till andra

länder i deras brottsutredande verksamhet. Ytterst kan detta ske med stöd

av tvångsmedelslagen. Några lagstiftningsåtgärder är därför inte påkal-

lade.

Artikel 10.1

I artikeln stadgas att bestickning av utländska offentliga tjänstemän skall

vara ett utlämningsbart brott i ländernas lagstiftning och i utlämnings-

avtal mellan dem.

De svenska reglerna om utlämning (se avsnitt 5.5.1 under artikel 5.1)

medför att bestickning är ett utlämningsbart brott.

Artikel 10.2

Artikeln behandlar möjligheten för stater som inte utlämnar utan stöd av

utlämningsavtal att betrakta konventionen som ett sådant avtal. För Sve-

rige, som inte uppställer något sådant krav på utlämningsavtal för att be-

vilja utlämning, saknar artikeln betydelse.

Artikel 10.3

I artikeln åtar sig staterna att antingen ha möjlighet att utlämna sina egna

medborgare eller att åtala medborgarna för bestickning av utländska off-

entliga tjänstemän. Den situation som främst avses är den där brott be-

gåtts av egna medborgare utanför det egna territoriet. Vidare sägs att ett

land som vägrar utlämning av en medborgare för ett sådant brott skall

lämna över ärendet till behöriga myndigheter för åtal.

Som framgått ovan under avsnitt 5.2.3 tillämpar Sverige bl.a. den s.k.

nationalitetsprincipen, vilket innebär att lagföring i Sverige kan ske för

brott som begåtts av svenska medborgare utomlands. Detta gäller även

bestickning. Svensk rätt står alltså i överensstämmelse med det första

ledet i artikeln.

Beträffande bestickning i den offentliga sektorn är åklagare i princip

skyldig att åtala om bevisningen bedöms vara tillräcklig. Detta gäller

dock inte, som framgår av avsnitt 5.2.2, bestickning av utländska tjänste-

män. I sådant fall krävs åtalsangivelse av mottagarens arbets- eller upp-

dragsgivare eller att åtal anses påkallat från allmän synpunkt. Dessutom

krävs förordnande från Riksåklagaren för åtal för brott som begåtts

utomlands. Det kunde synas som om detta är oförenligt med åtagandet i

artikeln, att överlämna ärendet till behöriga myndigheter för åtal om en

utlämningsframställning avslås. Konventionen synes emellertid inte inne-

bära någon förpliktelse att under alla förhållanden medge åtal i de aktu-

ella situationerna, utan endast att åtalsfrågan skall behandlas på samma

sätt som i andra fall. Av artikel 5 följer att de stater som ansluter sig till

konventionen kan fortsätta att tillämpa sina särskilda åtalsregler, så länge

de inte medför att åtal kan underlåtas på grund av de icke legitima skäl

som uppräknas i den artikeln. Flera andra länder tillämpar också den s.k.

opportunitetsprincipen, vilket innebär att åklagaren har en generell di-

skretionär prövningsrätt. Denna prövningsrätt torde inte påverkas av

konventionen. De fall då svensk lag kräver särskilt medgivande för åtal

för brott begångna utomlands kan ses som undantag från den allmänna å-

talsplikt som annars föreligger. I dessa situationer gäller i stället en sådan

diskretionär prövningsrätt som är regel i vissa andra länder. Sverige

uppfyller således även åtagandet i artikelns andra led. I sammanhanget

kan tilläggas att om en främmande stat begärt utlämning av en svensk

medborgare på grund av att han bestuckit en offentlig tjänsteman i den

staten, så kan man räkna med att, när utlämning vägras, ärendet över-

lämnas till åklagare för prövning av förutsättningarna att väcka åtal för

brottet i Sverige.

Artikel 10.4

Artikelns första led innebär att konventionen inte påverkar de villkor för

utlämning som uppställs i ländernas lagstiftning och i avtal dem emellan.

Artikelns andra led är en motsvarighet till artikel 9.2. Det sägs att i de

fall där ett krav på dubbel straffbarhet för utlämning upprätthålls, så skall

kravet anses uppfyllt om det brott för vilket utlämning söks faller under

konventionen. Vad som sägs ovan under artikel 9.2 äger tillämpning även

här och några lagstiftningsåtgärder är inte påkallade.

Artikel 11

I artikeln sägs att länderna skall underrätta OECD:s generalsekreterare

om vilken eller vilka myndigheter som skall vara behöriga att sända och

motta framställningar om inbördes rättshjälp och utlämning samt delta i

konsultationer om lämpligaste land för lagföring vid jurisdiktions-

konflikter. Artikeln påfordrar inga lagstiftningsåtgärder. Vid

ratificeringen får anges vilka svenska instanser som kan bli aktuella, t.ex.

att framställningar om utlämning eller inbördes rättshjälp inom ramen för

tvångsmedelslagen skall inges till Utrikesdepartementet.

Artikel 12

Artikeln behandlar uppföljning av konventionsåtagandena, vilket anses

vara en mycket viktig beståndsdel i OECD:s arbete mot korruption. I oli-

ka sammanhang har framhållits vikten av att länderna verkligen lever upp

till de åtaganden som görs i konventionen. Ett program för systematisk

uppföljning skall utarbetas av OECD:s arbetsgrupp om mutor. I kom-

mentaren refereras till de "terms of reference" beträffande uppföljning

som gavs i rekommendationen från maj 1997. Utifrån detta är det troligt

att huvuddragen i uppföljningsmekanismen kommer att vara att länderna

först kommer att själva få redogöra för vilka åtgärder som vidtagits och

för hur man anser sig leva upp till konventionsåtagandena. I nästa skede

kommer länderna att bedöma varandra inbördes.

Artiklarna 13 17

Artiklarna 13 och 14 behandlar formalia kring undertecknande och rati-

fikation.

Artikel 15 behandlar ikraftträdande. Konventionen skall träda i kraft

60 dagar efter det att fem av OECD:s tio största exportländer, som till-

sammans representerar minst 60 procent av de tio ländernas totala ex-

portvolym, har ratificerat den. Om konventionen inte har trätt i kraft vid

1998 års utgång kan de länder som så önskar förklara att den skall träda i

kraft mellan de länder som gjort motsvarande förklaringar, se vidare

avsnitt 7.

Artiklarna 16 och 17 reglerar hur ändringar i konventionen kan genom-

föras och hur ett land kan frånträda den.

5.5.4 Vissa andra frågor om korruption

Innehavare av vetenskapligt uppdrag

Som framgått av avsnitt 5.2.1 omfattar den krets av personer som kan

göra sig skyldiga till mutbrott och i förhållande till vilka besticknings-

brottet kan begås den som på grund av förtroendeställning fått till

uppgift att för annan sköta rättslig eller ekonomisk angelägenhet eller

självständigt handha kvalificerad teknisk uppgift eller övervaka skötseln

av sådan angelägenhet eller uppgift, 20 kap. 2 § andra stycket 5

brottsbalken. Personkretsen är densamma som den som enligt 10 kap. 5 §

brottsbalken kan göra sig skyldig till brottet trolöshet mot huvudman.

Bestämmelsen omfattar t.ex. styrelseledamöter i bolag och andra juridis-

ka personer, revisorer, mäklare, advokater som handhar annans rättsliga

angelägenheter och ofta olika tekniska konsulter.

Fråga har väckts huruvida den personkrets som brottet omfattar täcker

alla de situationer där någon med förtroendeställning låter sig otillbörligt

påverkas. Till Justitiedepartementet har det sålunda inkommit förslag

från Läkemedelsverket och Institutet mot mutor om ändring av den be-

rörda bestämmelsen så att den omfattar också personer som på grund av

förtroendeställning fått till uppgift att för annan sköta vetenskaplig ange-

lägenhet. Som exempel härpå har det angetts att Socialstyrelsen i sin be-

dömning av om ett visst preparat är sådant att det motsvarar kraven för

registrering som läkemedel kan uppdra åt en konsult att bedöma prepa-

ratet. I ett sådant fall har det uppdagats att en konsult mottagit en större

summa pengar för att avge ett positivt utlåtande om ett visst preparat.

Denna situation täcks inte av nu gällande lagstiftning, vilket synes vara

stötande för den allmänna rättskänslan. Det föreslås därför att 20 kap. 2 §

andra stycket 5 brottsbalken kompletteras så att även innehavare av

vetenskapligt uppdrag omfattas av mutansvaret.

Avgörande för straffbeläggningen är här den förtroendeställning som

mottagaren befinner sig i. Det framstår som klart att vetenskapliga upp-

drag inte sällan har en utpräglad förtroendekaraktär. Det av Institutet mot

mutor och Läkemedelsverket anförda exemplet vittnar om detta. Ett annat

exempel kunde vara en forskare som får i uppdrag att vidta en utredning

om vissa förhållanden att läggas till grund för ett företags satsningar på

en ny produkt. Om forskaren tar emot ersättning från ett konkurrerande

företag för att leverera en felaktig eller bristfällig analys torde detta vara

en situation som bör omfattas av mutansvaret. Ytterligare en person-

kategori värd att uppmärksamma i sammanhanget är de experter som bi-

står landstingens läkemedelskommittéer vid beslut om inköp av läkemed-

el.

Den mutansvariga personkretsen bör därför utökas så att personer med

vetenskapligt uppdrag omfattas. Detta behandlas i avsnitt 5.6.2.

Totalförsvarspliktiga m.fl.

År 1995 genomfördes en ny lagstiftning om totalförsvarsplikt. I samband

med det ersattes bl.a. lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigs-

män, m.m. av lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret,

m.m. Härigenom utmönstrades bl.a. begreppet krigsman. En teknisk an-

passning av mutbrottsparagrafen bör ske i anledning av detta. Denna

ändring behandlas i avsnitt 5.6.7.

5.6 Ändringar i brottsbalken

5.6.1 Inledning

Regeringens bedömning: De ändringar som föreslås i mutlagstift-

ningen bör inskränka sig huvudsakligen till vad som är nödvändigt

och önskvärt till följd av gjorda internationella åtaganden.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inga invändningar.

Några har dock förordat att det på sikt görs en samlad översyn av mut-

reglerna.

Skälen för regeringens bedömning: De intressen en kriminalisering

av muta och bestickning avser att skydda kan sägas vara flera. Som ett

grundläggande intresse framstår i den svenska lagstiftningen förtroende-

relationen mellan en huvudman och hans eller hennes underordnade, att

huvudmannen kan lita på att de underordnade utför sina uppgifter i hu-

vudmannens intresse utan ovidkommande hänsyn. Detta återspeglas i

lagstiftningen bl.a. genom att mottagare av muta har definierats som ar-

betstagare. Vidare framhålls i förarbetena till den gällande lagstiftningen

att även tredje man, dvs. allmänheten, bör skyddas mot korruptionens

skadeverkningar i både offentlig och privat verksamhet. Ett samhälle

med utbredd korruption är ett mindre effektivt och osäkrare samhälle.

Till detta kommer att korruption kan snedvrida konkurrensen och alltså

missgynna det fria handelsutbytet.

Handel och annan ekonomisk verksamhet blir alltmer global. Inte

minst i och med Sveriges inträde i EU kan hävdas att det måhända inte

längre är lika relevant med en uppdelning av mut- och bestickningsreg-

lerna så att det skydd de ger till viss del har en internationell omfattning

och till viss del är begränsat till nationella förhållanden.

Å andra sidan kan allmänt sägas att ju mindre anknytning till Sverige

ett visst skyddsintresse har, desto mindre anledning finns att här införa

ett straffrättsligt skydd. Det kan också hävdas att de delar av reglerna

som är begränsade till det nationella planet är konstruerade för specifikt

svenska förhållanden, att de är baserade på noggranna avvägningar av

omfattningen av det straffbara området och att de i vissa fall lämpar sig

dåligt för att utan genomgripande systematiska förändringar göras till-

lämpliga också på det internationella planet.

Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Ekobrottsmyndig-

heten och Institutet mot mutor har framställt önskemål om en större över-

syn av mutlagstiftningen, bl.a. därför att reglerna är svåröverskådliga.

Institutet har särskilt framfört att det är angeläget att det genomförs en

fördjupad analys av bestämmelsernas rättspolitiska funktion och tekniska

uppbyggnad. Rikspolisstyrelsen har ifrågasatt om man inte i vissa

avseenden borde gå längre än konventionsåtagandena och t.ex. i större

utsträckning utvidga den personkrets som kan vara ansvarig för mutbrott.

Eftersom det bl.a. med hänsyn till det ministermandat som föreligger i

OECD enligt vilket OECD-konventionen om möjligt skall ratificeras

före utgången av år 1998 inte är möjligt att nu genomföra en genom-

gripande förändring av mut- och bestickningsreglerna, bör ingreppen i

den svenska lagstiftningen begränsas till det som är nödvändigt och

önskvärt som en direkt följd av de nu aktuella internationella åtagandena.

Regeringen delar dock bedömningen att det på sikt torde behöva göras en

mer generell översyn av mut- och bestickningsbrotten.

Vissa åtaganden är begränsade till förfaranden som äger rum inom ra-

men för affärsförhållanden. Det finns emellertid med hänsyn till de in-

tressen reglerna har att skydda inte skäl att införa en sådan begränsning i

den svenska lagstiftningen. Reglerna bör alltså även fortsättningsvis i sin

helhet vara tillämpliga även på sådan korruptiva handlingar som inte

syftar till att vinna affärsmässiga fördelar.

Vid bedömningen av vilka lagändringar som bör göras har hänsyn

också tagits till en av FN:s generalförsamling den 16 december 1996

antagen deklaration mot mutor i internationella affärsförhållanden.

5.6.2 Vetenskaplig förtroendeställning

Regeringens förslag: Mutansvaret skall omfatta också den som på

grund av förtroendeställning fått till uppgift att genomföra en veten-

skaplig eller motsvarande utredning eller att övervaka utförandet av

en sådan.

Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Dock föreslogs det i promemorian också att motsvarande utvidgning av

personkretsen skulle göras beträffande trolöshet mot huvudman.

Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslaget. Vissa detaljsyn-

punkter har dock framförts.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.5.4 konstateras att den

mutansvariga personkretsen bör utvidgas till att omfatta också personer

med vetenskapligt uppdrag. I promemorian föreslås att bestämmelsen i

20 kap. 2 § andra stycket 5 ändras så att även den som på grund av för-

troendeställning fått till uppgift att för någon annan genomföra en veten-

skaplig eller motsvarande utredning eller att övervaka genomförandet av

en sådan utredning omfattas.

Riksåklagaren har anfört att rekvisitet vetenskapligt är alltför oprecist

och att ordet motsvarande knappast förebygger tvist om vad som utgör

vetenskap. Regeringen är dock av den uppfattningen att den gjorda av-

gränsningen är ändamålsenlig. Avgränsningen får tolkas mot bakgrund

av den särskilda förtoendekaraktär som den aktuella bestämmelsen tar

sikte på. I avsnitt 5.5.4 har getts exempel på personkategorier som kan

komma att omfattas av ansvaret. Som ytterligare exempel kan anges en

person som anlitats för att genomföra en geologisk undersökning i

samband med gruvprospektering, samt en av domstol eller part anlitad

sakkunnig, t.ex. barnpsykolog. Det kan överlämnas till de rättstillläm-

pande myndigheterna att i varje enskilt fall avgöra om en uppdragstagare

faller under definitionen i detta avseende.

Lagrådet har i sitt yttrande efterfrågat en analys av vilken betydelse för

den nya personkategorin det har att uppgiften skall ha erhållits på grund

av förtroendeställning. Frågan behandlas i författningskommentaren.

I promemorian, liksom i lagrådsremissen, upptas ett förslag om ut-

vidgning av den personkrets som kan bli ansvarig för brottet trolöshet

mot huvudman i 10 kap. 5 § brottsbalken. Förslaget avsåg personer som

fått i uppdrag att genomföra en vetenskaplig eller motsvarande utredning,

och behandlades i remissen närmast som en följdändring till förslaget att

utvidga den mutansvariga kretsen med samma personkategori. Lagrådet

har anfört att den föreslagna förändringen bör föregås av en mer ingå-

ende analys och har mot bakgrund härav, hävdat att ändringen bör anstå

till dess en sådan analys hunnit genomföras. Regeringen accepterar den

bedömningen. Frågan om utvidgning av den personkrets som kan bli

ansvarig för trolöshet mot huvudman får därför tas upp i annat lämpligt

sammanhang.

5.6.3 Mutor till tredje man

Regeringens förslag: Mut- och bestickningsansvaret skall omfatta

också förmåner som är avsedda att tillfalla eller tillfaller annan än

den vars tjänsteutövning gärningen avser.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget

eller inte haft några invändningar. Riksåklagaren och Institutet mot mutor

har framfört önskemål om förtydliganden i olika avseenden. Institutet

mot mutor har särskilt framfört att ett klarläggande behövs av omfatt-

ningen av straffansvaret, t.ex. när det gäller bidrag till politiska partier.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått av redogörelserna för

innehållet i korruptionsprotokollet, korruptionskonventionen och OECD-

konventionen innefattar instrumenten åtagande att straffbelägga även den

situationen att förmåner tillfaller annan än tjänstemannen själv. Detta har

i EU-instrumenten på den passiva sidan konstruerats så att mutbrott de-

finieras som "varje avsiktlig handling som utförs av en tjänsteman för att,

direkt eller genom tredje man, för egen räkning eller för tredje mans räk-

ning, begära eller ta emot förmåner...". Bestämmelsen har sin motsvarig-

het på den aktiva sidan, bestickningsbrottet. Detta sägs i den förklarande

rapporten till korruptionsprotokollet innefatta förmåner t.ex. till en ma-

ke/maka, partner, en nära vän eller ett politiskt parti eller annan organisa-

tion.

Motsvarande konstruktion finns, när det gäller bestickning, i OECD-

konventionen. I kommentaren sägs att förfarandet skall vara brottsligt va-

re sig förmånen ges till tjänstemannen själv eller till vilken annan fysisk

eller juridisk person som helst.

Som framhållits i avsnitt 5.5.1 under artikel 2 är rättsläget inte alldeles

klart i fråga om i vilken utsträckning det straffbara området omfattar för-

måner till andra än funktionären själv. Eftersom korruptionsprotokollet,

korruptionskonventionen och OECD-konventionen innehåller entydiga

åtaganden på denna punkt, finns det behov av att införa en uttrycklig be-

stämmelse för dessa fall.

Detta torde enklast kunna göras genom tillägg till 17 kap. 7 § och

20 kap. 2 § första stycket brottsbalken, där det anges att förmånen kan

vara avsedd att tillfalla funktionären själv eller någon annan. Därigenom

markeras att förmånen inte behöver vara destinerad till funktionären själv

eller någon funktionären närstående, för att en mut- eller bestickningssi-

tuation skall anses föreligga. Det torde i dag vara oklart om straffansvaret

omfattar sådana situationer där förmånen tillfaller andra än funktionärens

familj eller nära anförvanter.

Straffansvaret bör således omfatta även fall där förmånen lämnas bl.a.

till en organisation eller annat organ med vilken funktionären kan

kopplas samman och förmånen därför betraktas som en muta eller annan

otillbörlig belöning med avseende på funktionärens tjänsteutövning. Ett

exempel kan vara att funktionären får klart för sig att ett större

ekonomiskt bidrag kommer att lämnas till en förening i vilken han har ett

direkt intresse, förutsatt att han handlar på ett visst sätt vid sin tjänste-

utövning.

Lagrådet anför i sitt yttrande att försiktighet måste iakttas så att inte

bestämmelserna inkräktar på medborgarnas frihet att sluta sig samman

för allmänna syften. Regeringen instämmer givetvis i denna slutsats.

Genom kravet på att förmånen, för att vara straffbar, skall vara otillbör-

lig, torde dock någon risk för en sådan effekt av straffbestämmelsen inte

föreligga. Lagrådet framhåller vidare att allmänna bidrag från medborg-

arna till politiska partier måste anses ligga inom ramen för sedvänjan,

även om de syftar till att politikerna skall genomföra en politik som bi-

dragsgivaren sympatiserar med, och kan inte anses generellt otillbörliga.

Regeringen instämmer i bedömningen att sedvanliga bidrag till politiska

partier inte skall träffas av straffansvaret. Detta har också varit Sveriges

utgångspunkt i förhandlingarna om de nu aktuella instrumenten.

Den föreslagna ändringen behandlas närmare i författningskommen-

taren, där också hänsyn tas till synpunkter och önskemål från remiss-

instanserna.

5.6.4 Vissa EU-funktionärer

Regeringens förslag: Mut- och bestickningsansvaret skall omfatta

också förmåner till EG-kommissionärer, EU-parlamentariker samt do-

mare i EG-domstolen och Revisionsrätten.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått ovan under avsnitten

5.5.1 och 5.5.2 innefattar åtagandena i EU:s korruptionsprotokoll och i

korruptionskonventionen att medlemsstaternas regler om mutbrott och

bestickning görs tillämpliga också på bestickning och mutande av EU-

parlamentariker, EG-kommissionärer och ledamöter av EG-domstolen.

Även om det inte är något krav för Sveriges del, bör reglerna göras till-

lämpliga också på ledamöterna av Revisionsrätten.

Som framhållits i avsnitt 5.5.1 ovan är det något oklart om EU-parla-

mentariker och EG-kommissionärer omfattas av den nuvarande lagstift-

ningen. Det är inte heller klart hur det förhåller sig med domarna i EG-

domstolen och Revisionsrätten. För att Sverige skall uppfylla åtagandena

bör därför straffansvaret beträffande dessa personkategorier klargöras.

Detta bör göras genom ett tillägg till 20 kap. 2 § andra stycket brottsbal-

ken.

5.6.5 Utländska parlamentariker, ministrar m.fl.

Regeringens förslag: Det görs straffbart att besticka utländska parla-

mentsledamöter och ministrar, liksom utländska motsvarigheter till

den personkategori som avses i 20 kap. 2 § andra stycket 1 brotts-

balken.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Rikspolisstyrelsen förordar att man på sikt, inom

ramen för en generell översyn av bestämmelserna, överväger ett vidmakt-

hållande av kongruensen mellan besticknings- och mutbrottet på så vis

att även de aktuella personkategoriernas tagande av muta straffbeläggs.

Skälen för regeringens förslag: Vissa av de internationella åtaganden

som behandlats ovan tar upp frågan om huruvida utländska parlamentar-

iker skall omfattas av mut- och bestickningsansvaret. I FN:s deklaration

mot mutor i internationella affärsförhållanden åtar sig medlemsstaterna

bl.a. att kriminalisera bestickning av utländska offentliga tjänstemän. Det

framhålls att kriminaliseringen kan omfatta bl.a. olika former av bestick-

ning av valda representanter i ett annat land. Åtagandet är således inte

formellt bindande härvidlag.

I OECD-konventionen åtar sig länderna bl.a. att straffbelägga bestick-

ning av valda personer som innehar en lagstiftande, administrativ eller

rättslig tjänst, se avsnitt 5.5.3. Definitionen omfattar således också ut-

ländska parlamentsledamöter, liksom ledamöter i andra beslutande för-

samlingar.

Som framhållits i avsnitt 5.5.3 bör en anpassning av den svenska lag-

stiftningen till dessa åtaganden ske genom att det görs straffbart att

besticka utländska parlamentariker och valda ledamöter i andra beslut-

ande offentliga organ. Detta kan lämpligen ske genom ett tillägg till

17 kap. 7 § brottsbalken, i vilket nämns främmande stats parlamentariker.

Emellertid måste även valda ledamöter i andra beslutande offentliga

organ än parlament omfattas. Uppräkningen i 20 kap. 2 § andra stycket 1

(ledamot av styrelse, verk, nämnd o.s.v.) är för närvarande begränsad till

svenska förhållanden och omfattar alltså endast t.ex. ledamöter av sven-

ska statliga eller kommunala styrelser. Genom att i 17 kap. 7 § brotts-

balken hänvisa till motsvarande ledamot av främmande stats organ kom-

mer även valda ledamöter i andra beslutande offentliga organ än parla-

ment att ingå i den personkrets gentemot vilken bestickningsbrottet kan

begås.

Som också redogjorts för i avsnitt 5.5.3 bör den svenska lagstiftningen

för att anpassas till OECD-konventionen ändras till att omfatta bestick-

ning även av utländska ministrar. Detta bör lämpligen ske i anslutning till

det i föregående stycke behandlade tillägget till 17 kap. 7 § brottsbalken.

Regeringen delar Rikspolisstyrelsens uppfattning att frågan om straff-

beläggande också av mutbrott, som de nu behandlade personkategorierna

gör sig skyldiga till, är något som bör bli föremål för närmare övervägan-

den i ett senare sammanhang.

5.6.6 Utövare av offentliga funktioner

Regeringens förslag: Det görs straffbart att besticka personer som ut-

övar främmande stats myndighet.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Som framgår i avsnitt 5.9.4 finns det

behov av att uttryckligen anpassa den svenska lagstiftningen efter

OECD-konventionens åtagande att straffbelägga bestickning av den som

utan att vara anställd utövar en offentlig funktion för ett främmande land.

Att direkt följa den definition som valts i konventionen i detta avse-

ende, och i lagstiftningen tala om utövare av offentliga funktioner, ter sig

vanskligt. Det skulle vara alltför svårt att på ett tillräckligt precist och

förutsebart sätt avgränsa en sådan personkrets. Det framstår därför som

en mer framkomlig väg att ansluta till den personkrets som avses i

20 kap. 2 § andra stycket 4 brottsbalken. Den bestämmelsen omfattar

personer som utan att inneha anställning eller tidigare i paragrafen

behandlat uppdrag utövar myndighet och är i dag begränsad till svensk

myndighetsutövning. Genom ett tillägg till 17 kap. 7 § brottsbalken bör

det göras straffbart att besticka också utövare av främmande stats myn-

dighet.

5.6.7 Totalförsvarspliktiga m.fl.

Regeringens förslag: En teknisk anpassning görs i bestämmelsen om

mutbrott med anledning av lagstiftningen om totalförsvarsplikt.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Som nämnts i avsnitt 5.5.4 bör en

teknisk anpassning av 20 kap. 2 § andra stycket 3 brottsbalken ske i an-

ledning av att det år 1995 genomfördes en ny lagstiftning om total-

försvarsplikt. Avsikten är inte att den mutansvariga personkretsen skall

förändras på något sätt.

5.6.8 Utländsk brottmålsdoms hinderverkan

Regeringens förslag: Den som i en annan medlemsstat har dömts för

ett brott som omfattas av bedrägerikonventionen, korruptionsproto-

kollet eller korruptionskonventionen skall, som huvudregel, inte kun-

na lagföras i Sverige för samma gärning.

Beträffande gärningar som omfattas av dessa instrument skall vi-

dare utländsk brottmålsdom förhindra ny lagföring i Sverige även om

brottet delvis begåtts här. Detta gäller om brottet också delvis begåtts i

den andra medlemsstaten.

Promemoriornas förslag överensstämmer i stort med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

har inga invändningar. Vissa synpunkter på den lagtekniska utform-

ningen har dock lämnats, till vilka hänsyn har tagits i den föreslagna lag-

texten.

Skälen för regeringens förslag: Som framhållits i avsnitten 4.4.6,

5.5.1 och 5.5.2 måste de svenska reglerna om utländsk brottmålsdoms

hinderverkan anpassas till gjorda konventionsåtaganden. Sålunda be-

höver bedrägerikonventionen, korruptionsprotokollet och korruptions-

konventionen läggas till de konventioner som räknas upp i 2 kap. 5 a §

brottsbalken. I förhållande till de stater som är bundna av dessa överens-

kommelser skall principen om utländsk brottmålsdoms hinderverkan

tillämpas.

Som framhållits i avsnitten 4.4.6, 5.5.1 och 5.5.2 måste också hinder

för ny lagföring i Sverige föreligga om personen utlämnats härifrån till

den medlemsstat som sedan lagfört honom. För att anpassa de svenska

bestämmelserna till instrumentens krav i detta hänseende bör ett tillägg

göras till andra stycket i 2 kap. 5 a § brottsbalken av innebörd att första

stycket inte gäller när förutom då lagföring i den främmande staten har

skett på begäran av svensk myndighet lagföring har skett sedan

personen utlämnats från Sverige. Det torde vara en vedertagen princip att

lagföring inte bör ske i det land som beviljat utlämning när den

utlämnade väl underkastats lagföring i det land till vilket utlämning skett.

Den angivna regeln bör därför göras generellt tillämplig.

Som också framhållits i avsnitten 4.4.6, 5.5.1 och 5.5.2 måste det slut-

ligen införas en bestämmelse som medför att det föreligger hinder för ny

lagföring i Sverige för brott som begåtts delvis här och delvis i annan

medlemsstat som lagfört för gärningen och som har tillträtt de nämnda

instrumenten. En bestämmelse av denna innebörd bör tas in i ett nytt sista

stycke i 2 kap. 5 a § brottsbalken.

För att inrymma dessa ändringar bör bestämmelsen omdisponeras.

5.6.9 De särskilda åtalsreglerna

Regeringens förslag: Det skall inte krävas åtalsangivelse eller att åtal

är påkallat från allmän synpunkt för åtal för bestickning gentemot

eller mutbrott av vissa befattningshavare i EU-administrationen, lik-

som det inte heller skall krävas för åtal för bestickning av utländska

parlamentsledamöter och ministrar.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

har inga invändningar. Justitiekanslern och Institutet mot mutor förordar

emellertid att frågan övervägs närmare.

Skälen för regeringens förslag: De internationella åtaganden som

Sverige har gjort rörande muta och bestickning innehåller inga bestäm-

melser om förutsättningarna för åtal som medför att vi behöver ändra

våra åtalsregler. Det är för övrigt det vanliga i konventioner med åtagan-

den om kriminalisering att det står varje land fritt att utforma åtalsreg-

lerna som man finner lämpligt.

Som redogjorts för i avsnitt 5.2.2 förutsätter åtal för mutbrott eller be-

stickning inom den privata sektorn antingen åtalsangivelse av mottag-

arens arbets- eller uppdragsgivare eller att åtal anses vara påkallat från

allmän synpunkt. Regeln syftar bl.a. till att smärre, ursäktliga fall i den

privata sektorn skall lämnas utan beivran. De intresseavvägningar som

ligger bakom denna reglering är giltiga också beträffande åtal för mut-

brott och bestickning med utländska inslag. Det är därför inte omotiverat

att det för sådana brott även fortsättningsvis som regel krävs en begäran

från en drabbad huvudman för att åtal skall kunna väckas. Det kan

dessutom förutses att åtal i de fall som kan bli aktuella inte sällan anses

påkallat från allmän synpunkt, i synnerhet om EG:s finansiella intressen

skadats eller om mutan motsvarat stora värden.

Utgångspunkten i lagrådsremissen är därför att åtalsreglerna inte skall

ändras mer än vad som är en önskvärd följd av den utvidgning av det

straffbara området som föreslås. Emellertid bör även dessa regler i ett

senare sammanhang göras föremål för en närmare översyn.

Det finns ingen anledning att förändra det förhållandet att det krävs

förordnande från regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill

innan åtal kan väckas för utomlands begångna gärningar.

Viss justering av de särskilda åtalsreglerna i 17 kap. 17 § brottsbalken

bör emellertid ske till följd av de ändringar som föreslås i besticknings-

paragrafen. Det framstår därvid inte som befogat att kräva åtalsangivelse

när det gäller bestickning av utländska ministrar och parlamentariker.

Detsamma gäller EG-kommissionärerna, EU-parlamentarikerna samt

domarna i EG-domstolen och Revisionsrätten. Dessa bör därför uttryck-

ligen undantas från kravet på åtalsangivelse. Däremot bör åtalsangivelse

krävas för bestickning av främmande stats ledamot av organ motsvarande

dem som avses i 20 kap. 2 § andra stycket 1 samt för åtal avseende be-

stickning av den som utövar främmande stats myndighet.

Bestämmelsen i 20 kap. 5 § brottsbalken bör också ändras så att åtal

för mutbrott av de aktuella befattningshavarna i EU-administrationen un-

dantas från kravet på åtalsangivelse.

5.7 Skattefrågor

5.7.1 Inledning

I det föregående har en redogörelse lämnats för det internationella sam-

arbetet mot korruption och för de resultat arbetet lett fram till. På skatte-

området är det framför allt en deklaration som tagits fram inom FN och

en OECD-rekommendation från 1996 om skattebehandling av mutor som

är av intresse. I deklarationen åtar sig medlemsstaterna bl.a. att vägra

avdrag vid taxeringen för mutor. Enligt rekommendationen skall de med-

lemsländer som inte redan vägrar avdrag för sådana utgifter se över sin

skattelagstiftning i syfte att införa ett avdragsförbud för mutor till ut-

ländska statstjänstemän.

5.7.2 Bakgrund

Avdragsregler

I 20 § kommunalskattelagen (1928:370, KL) finns den grundläggande

regeln om vilka kostnader som är avdragsgilla vid inkomstberäkningen.

Den kompletteras av särskilda regler för varje inkomstslag samt med reg-

ler om allmänna avdrag. Principiellt gäller att avdrag medges endast för

kostnader för intäkternas förvärvande och bibehållande. Från den huvud-

regeln finns det emellertid undantag. Koncernbidrag kan t.ex. vara av-

dragsgilla även om de inte utgör en direkt omkostnad i verksamheten.

Normalt görs inte någon prövning av om en kostnad varit motiverad

eller inte. Ett undantag är utgifter för representation som är avdragsgilla

endast om de har ett omedelbart samband med verksamheten (punkt 1

tredje stycket av anvisningarna till 20 § KL).

Representationskostnader

Representation går ut på att bidra till goda affärsförbindelser. Den kan

emellertid ta sig sådana uttryck eller vara av sådan omfattning att det i

realiteten är fråga om mutor. Utgifter för representation kan avse t.ex.

måltider, gåvor och biljetter till idrottstävlingar eller teaterföreställningar.

Kostnader för representation är, som framgått ovan, avdragsgilla i den

mån de har ett omedelbart samband med verksamheten. Avdragsrätten

omfattar inte kostnader som är uttryck för personlig gästfrihet. I det

enskilda fallet medges inte avdrag med större belopp än vad som kan an-

ses skäligt. Avdrag medges inte heller för lyxbetonad representation. En-

ligt Riksskatteverkets rekommendationer kan lyxbetonad representation

anses vara t.ex. särskilt arrangerade jaktutflykter eller fiskeresor och spe-

cialarrangerad underhållning samt hållande av lustjakter och lantställen

för representationsändamål.

Gåvor är inte avdragsgilla vid taxeringen (20 § KL). Avdragsrätten för

representationsgåvor kan ses som ett undantag från den regeln.

De första bestämmelserna som uttryckligen behandlade representa-

tionskostnader infördes år 1963 och tillämpades från och med 1964 års

taxering (prop. 1963:96, bet. 1963:BevU40, SFS 1963:161). Dessför-

innan medgavs avdrag med stöd av den allmänna regeln i 20 § KL. Gen-

om 1963 års lagstiftning preciserades och begränsades avdragsrätten.

Syftet var att förhindra missbruk i fråga om rätten till avdrag vid in-

komsttaxeringen för utgifter för representation och liknande ändamål

(prop. 1963:96 s.1). Bestämmelserna har ändrats vid flera tillfällen, sen-

ast år 1996 då avdraget för måltidsutgifter bestämdes till högst 90 kr

(prop. 1996/97:109, bet. 1996/97:SkU7, SFS 1996:1399).

Mutor

Avdragsrätt

I det utredningsarbete som låg till grund för de ursprungliga bestämmel-

serna om representationskostnader berördes bl.a. gränsdragningen mot

mutor (SOU 1962:42 s. 53 f.). De sakkunniga uttalar därvid att det av

allmänna rättsregler torde följa, att avdrag redan enligt nu gällande rätt

inte bör medges om skattskyldig i sin förvärvsverksamhet bereder per-

soner, med vilka han har att göra i verksamheten, otillbörliga förmåner

under sådana omständigheter att straffpåföljd kan inträda som för muta

eller enligt gällande bestämmelser mot illojal konkurrens. I betänkandet

föreslogs en detaljreglering som bl.a. innefattade ett avdragsförbud för

representation som utgjort en muta ( Avdrag må icke ske, om representa-

tionen kan antagas vara ägnad att till den skattskyldiges förmån påverka

person, som på grund av sin tjänst i förhållande till den skattskyldige har

att iakttaga opartiskhet. ). Den lagstiftningsteknik som i stället valdes var

att endast ange de allmänna förutsättningarna för avdragsrätt och att

föreskriva att Riksskattenämnden (numera Riksskatteverket) skulle ut-

färda kompletterande anvisningar. Dessutom infördes en bestämmelse i

taxeringsförordningen enligt vilken den skattskyldige ålades en specifice-

rad uppgiftsskyldighet med avseende på yrkade avdrag för representa-

tionskostnader.

Det görs ofta gällande att mutor kan vara avdragsgilla vid taxeringen. I

GRS Skattehandbok (23:114KL) anges t.ex. att mutor är avdragsgilla un-

der förutsättning att de kan betraktas som verklig driftkostnad.

Inkomstbeskattning

Frågan om mutor utgör skattepliktig inkomst är beroende av i vad mån

inkomster från brottslig verksamhet är skattepliktiga. Det finns inga sär-

skilda bestämmelser i KL i denna fråga. Regeringsrätten (RÅ 1991 ref. 6)

uttalar att brottslig verksamhet som sådan inte kan konstituera någon

förvärvskälla. Om den brottsliga verksamheten ingår som ett led i en le-

gal verksamhet kan däremot anledning förekomma att beakta intäkter

därav som skattepliktiga.

Rättsfallet avser eftertaxering för inkomster från försäljning av för-

skingrad olja. Verksamheten skulle närmast ha varit att betrakta som rö-

relse. För att rörelse i kommunalskattelagens mening skulle föreligga

krävdes emellertid bl.a. att verksamheten utmärktes av vinstsyfte. Detta

kriterium kunde emellertid inte anses vara uppfyllt, eftersom verksamhet

som helt bygger på brott med hänsyn till reglerna om förverkande i

brottsbalken inte antas leda till vinst.

Skattebrott och eftertaxering

Skattebrottslagen

Skattebrottslagen (1971:69, SBL) är generellt tillämplig på alla skatter.

Skattebrottet är numera konstruerat som ett farebrott (prop. 1995/96:170,

bet. 1995/96:JuU23, SFS 1996:658). Det fullbordas när en oriktig uppgift

uppsåtligen lämnas till myndighet eller, när en föreskriven uppgiftsskyl-

dighet uppsåtligen åsidosätts, om detta ger upphov till fara för att skatt

eller avgift skall undandras det allmänna.

Förutom att den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten skall medföra

fara för skatteundandragande krävs också uppsåt för att ansvar skall kun-

na utdömas. Uppsåtet skall täcka alla objektiva brottsförutsättningar. Vid

bedömningen om ett skattebrott är att anse som grovt skall man ta hänsyn

till om gärningen rört mycket betydande belopp. Vidare att gärnings-

mannen använt falska handlingar eller vilseledande fakturor eller att brot-

tet ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i

större omfattning. Vid avgörandet om en gärning är att anse som ringa

(skatteförseelse) tillmäts skattebeloppets storlek särskild betydelse. Grän-

sen mellan skattebrott och skatteförseelse torde beloppsmässigt ligga vid

ungefär 75 procent av prisbasbeloppet.

Åtal för skatteförseelse får väckas endast om det är påkallat av

särskilda skäl (13 § SBL). I första hand påförs i stället skattetillägg. Det

anses normalt vara tillräckligt. Det kan nämnas att Riksåklagaren och

Riksskatteverket har enats om att brottsanmälan normalt bör begränsas

till fall där den undandragna skatten uppgår till minst 75 procent av det

prisbasbelopp som gällde vid taxeringsårets ingång (jfr prop.

1995/96:170 s. 106 f.).

Eftertaxering

Reglerna om eftertaxering finns i 4 kap. 15 22 §§ taxeringslagen

(1990:324, TL) och innebär en möjlighet för det allmänna att i efterhand

få rättelse i en skattskyldigs taxering. Eftertaxering åsätts genom om-

prövningsbeslut. Det är skattemyndigheten som prövar frågan som första

instans. Enligt huvudregeln skall eftertaxering meddelas före utgången av

femte året efter taxeringsåret. Femårsfristen kan utsträckas vid följd-

ändringar, om oriktig uppgift har lämnats i omprövningsärende eller i

mål om taxering eller om den skattskyldige har delgetts misstanke om

eller åtalats för skattebrott.

Eftertaxering får ske om den skattskyldige (1) i självdeklarationen eller

på annat sätt under förfarandet lämnat oriktig uppgift till ledning för tax-

eringen, (2) lämnat oriktig uppgift i mål om taxering, eller (3) underlåtit

att lämna självdeklaration, uppgift eller infordrad upplysning trots att han

är uppgiftsskyldig. Därutöver krävs att den oriktiga uppgiften eller un-

derlåtenheten medfört att ett taxeringsbeslut avseende den skattskyldige

eller hans eller hennes make/maka, eller, i fråga om förmögenhetsskatt,

någon annan person som samtaxeras med honom eller henne blivit fel-

aktigt eller inte fattats. Det är inte nödvändigt att den oriktiga uppgiften

har lämnats uppsåtligen eller av vårdslöshet. Inte heller i fråga om under-

låtenhet att lämna deklaration, upplysning m.m. krävs uppsåt eller vårds-

löshet. Det krävs endast att man objektivt kan konstatera att en uppgift är

oriktig eller att den föreskrivna uppgiftsskyldigheten inte har fullgjorts.

Som nämnts ovan finns det särskilda tidsfrister för eftertaxering vid

skattebrott. Bestämmelserna finns i 4 kap. 21 § TL. I lagrummets första

stycke sägs att om den skattskyldige har delgetts misstanke om skatte-

brott eller åtal har väckts för sådant brott får beslut om eftertaxering för

det år som brottet avser meddelas även efter utgången av femårsfristen.

Fristen utsträcks även i de fall då allmän domstol har förlängt preskrip-

tionstiden för brotten. I båda situationerna utsträcks eftertaxeringsfristen

till utgången av kalenderåret efter det år då någon av de angivna åt-

gärderna först vidtogs.

Enligt 22 § taxeringsförordningen (1990:1236) skall skattemyndighe-

ten göra en anmälan till åklagaren så snart det finns anledning att anta att

brott enligt bl.a. skattebrottslagen har begåtts. Det gäller dock inte om det

kan antas att brottet inte kommer att medföra påföljd eller om anmälan av

annat skäl inte behövs. En motsvarande bestämmelse finns i 17 § SBL.

5.7.3 Överväganden

Regeringens förslag: Ett uttryckligt avdragsförbud för mutor och an-

dra otillbörliga belöningar införs i skattelagstiftningen. Skatte-

myndigheten skall göra anmälan till åklagare så snart det finns

anledning att anta att den skattskyldige gjort sig skyldig till

bestickning.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker

att ett uttryckligt avdragsförbud för mutor införs. Synpunkter framförs

emellertid på förslagets utformning. Kammarrätten i Göteborg anser att

avdragsförbudet i princip bör begränsas till fall då en lagakraftvunnen

dom på bestickning eller mutbrott finns. Näringslivets Skattedelegation

anser att ett avdragsförbud för mutor skall vara knutet till det straffrätts-

liga begreppet för mutbrott. Det vore enligt delegationens mening o-

acceptabelt om skattemyndigheten utifrån en självständig bedömning

skulle kunna fatta beslut om avdragsförbud på grund av mutbrott och

anser dessutom att man bör avstå från att införa begrepp som otill-

börlig i skattelagstiftningen. Delegationen anser vidare att ett avdrags-

förbud bör begränsas på samma sätt som anges i OECD:s rekommenda-

tion, dvs. till att omfatta mutor till utländska statstjänstemän. Även För-

eningen Auktoriserade Revisorer (FAR) och Institutet mot mutor

förespråkar att avdragsförbudet skall gälla först sedan en lagakraftvunnen

dom föreligger. Institutet mot mutor pekar på svårigheterna att objektivt

avgöra vad som är att betrakta som muta eller annan otillbörlig belöning

och framhåller vidare att bedömningen varierar från land till land.

Kostnader för utlägg till mellanhänder, kommissionärer och konsulter

med dörröppningsfunktioner är oftast nödvändiga utgifter men kan

vara svåra att värdera och skilja från mutor. En alternativ lösning kan

enligt Institutets mot mutor uppfattning vara att låta avdragsförbudet

avse kostnader för sådant som uppenbart måste klassificeras såsom muta

eller annan otillbörlig belöning.

Skälen för regeringens förslag: Innebörden av Sveriges internatio-

nella åtagande på området är i princip att ett avdragsförbud för mutor till

utländska statstjänstemän måste införas i skattelagstiftningen. Det är,

som framgått ovan, tveksamt om avdrag är uteslutet redan enligt nu gäl-

lande regler.

Muta eller annan otillbörlig belöning

Enligt regeringens mening bör uttrycket muta eller annan otillbörlig be-

löning användas för att ange avdragsförbudets omfattning. Såvitt

framgår av Mutansvarskommitténs betänkande Mut- och besticknings-

ansvaret, SOU 1974:37, är muta och otillbörlig belöning samma sak

(s. 108 ff.). Enbart den omständigheten att uttrycket otillbörlig be-

löning används leder inte till att man behöver riskera en oenhetlig

rättstillämpning. Såväl praktiska skäl som rättssäkerhetsskäl talar för att

låta den närmare innebörden av begreppen avgränsas av den praxis som

utvecklats i anslutning till brottsbalkens bestämmelser. Även om gränsen

mellan det godtagbara och det otillbörliga många gånger är vag och

svårbedömd bör kopplingen till rättspraxis på området kunna utgöra en

tillräcklig garanti för att ett ifrågasatt avdrag kommer att bedömas utifrån

objektiva kriterier.

Med muta etc. förstås alltså en belöning, förmån eller gåva. Mutan kan

bestå av kontanter. Det kan också vara fråga om t.ex. varor, resor, tjän-

ster, rabatter, presentkort eller gästfrihet av olika slag. Belöningen etc.

påminner i dessa fall om vanlig representation. Består mutan av en vara

ur det egna sortimentet skall uttagsbeskattning enligt bestämmelserna i

punkt 1 av anvisningarna till 22 KL ske i förekommande fall. Detsamma

gäller i fråga om tillhandahållna tjänster.

Innebörden av begreppet otillbörlig är inte närmare preciserat i lag-

texten. Av förarbetena till de aktuella bestämmelserna (prop.

1975/76:176 s. 36) sägs att vad som är otillbörligt får bestämmas på

grundval av en samlad bedömning av alla omständigheter som är bety-

delsefulla i det enskilda fallet. Vissa riktlinjer för bedömningen ges.

Varje transaktion som objektivt sett är ägnad att påverka tjänsteut-

övningen är otillbörlig. En transaktion är vidare otillbörlig om det ligger i

sakens natur att förmånens syfte inte gärna kan vara annat än att mot-

tagaren skall vidta en viss pliktstridig åtgärd.

Bedömningen av om en transaktion är ägnad att påverka mottagarens

tjänsteutövning är beroende av förmånens ekonomiska värde. Förmåner

av ringa värde innebär normalt en mindre risk för påverkan och bör inte

anses som otillbörliga. Här kommer också gränsdragningen mot repre-

sentationsutgifter in. Många förmåner av representationskaraktär som

givetvis inte behöver vara otillbörliga faller utanför det begränsade av-

dragsutrymmet för denna typ av kostnader.

Mutans beteckning (t.ex. provision, arvode, honorar eller avgift)

saknar naturligtvis betydelse. Är det fråga om en kostnad som på ett otill-

börligt sett kan tänkas påverka mottagarens tjänsteutövning är den inte

avdragsgill.

Vid bedömningen av vad som är otillbörligt måste viss hänsyn tas till

förhållandena i andra länder. Det går inte att bortse ifrån att synen på vad

som är tillbörligt kan variera starkt från land till land.

Avdragsförbudets räckvidd

Det finns inte skäl att begränsa avdragsförbudets räckvidd enbart till

kostnader för bestickning av utländska tjänstemän. Principiella skäl talar

för att det bör gälla mutor till hela den personkrets som anges i 17 kap.

7 § och 20 kap. 2 § brottsbalken.

Lagakraftvunnen dom

Ytterligare en fråga är om avdrag skall vägras först sedan en lagakraft-

vunnen dom från allmän domstol föreligger. Vad som talar för en sådan

ordning är vikten av att upprätthålla rättssäkerheten vid beskattningen.

En av de grundläggande aspekterna härvidlag är att de enskilda skall

kunna förutse de rättsliga följderna av sitt handlande och att lika fall skall

bedömas på samma sätt. Lämnas avgörandet över till skattemyndigheten

kan det möjligen hävdas att förutsebarheten minskar. Det kan också gö-

ras gällande att skattemyndigheten tillåts göra en straffrättslig bedömning

som det inte ankommer på den att göra. Några remissinstanser tar upp de

här problemen. Man framhåller även risken för att förvaltningsmyndig-

heter och förvaltningsdomstolar skulle bedöma mutor etc. på ett annat

sätt än allmänna domstolar. Detta skulle kunna skada myndigheternas an-

seende.

En grundläggande processrättslig princip är den s.k. fria bevis-

prövningen, som kommer till uttryck i 35 kap. 1 § första stycket rätte-

gångsbalken. I bestämmelsen sägs att Rätten skall efter samvetsgrann

prövning av allt, som förekommit, avgöra, vad i målet är bevisat . Prin-

cipen, som tillämpas också i förvaltningsprocessen, innebär att det inte

ställs upp några begränsningar i fråga om vilka former av bevismedel

som får användas och att rätten fritt kan bedöma värdet av den förebragta

bevisningen. En ordning där lagakraftvunnen dom från allmän domstol är

en förutsättning för att vägra avdrag skulle alltså avvika från normala

förvaltningsrättsliga principer. Ett sådant långtgående legalt beviskrav

skulle enligt regerings mening också innebära att man med fog skulle

kunna ifrågasätta om Sverige uppfyller OECD-rekommendationens krav.

Inte heller ett avdragsförbud som tar sikte på vad som uppenbart måste

klassificeras såsom muta eller annan otillbörlig belöning kan anses vara

tillräckligt.

Vid taxeringen utgår man i princip från att den på heder och samvete

undertecknade deklarationen är riktig. Finns det anledning att ifrågasätta

uppgifterna i deklarationen är bevisbördan fördelad på så sätt att det all-

männa svarar för intäktsposterna och den skattskyldige för avdrags-

yrkandena. Utgångspunkten är att den som har lättast att prestera bevis-

ning också skall ta på sig det ansvaret. Den skattskyldige är också skyl-

dig att sörja för att det finns underlag för att fullgöra deklarationsplikten

och för kontroll av den (4 kap. 1 § lagen [1990:325] om självdeklaration

och kontrolluppgifter). I brottmål har åklagaren bevisbördan. Orsaken är

intresset av att motverka att det meddelas oriktiga straffdomar. I kon-

sekvens härmed är beviskravet högt. Till skillnad från taxeringsmålen

tillkommer dessutom bevisbördan för det subjektiva gärningsmomentet.

Utgångspunkten för och ändamålet med skattemyndighetens (förvalt-

ningsdomstolens) prövning är således helt andra än vad som gäller vid en

brottmålsprocess. Det är endast fråga om att pröva det berättigade i ett

yrkat avdrag vilket i och för sig kan innefatta svåra bedömningar och

inte att avgöra en skuldfråga.

Skattemyndighetens prövning kommer i många fall att innefatta svåra

bedömningar. Problemet skall inte bagatelliseras. Å andra sidan finns det

inte heller någon anledning att överdriva svårigheterna. Skattemyndighet-

ens arbete har alltid innefattat bedömningar. Kopplingen till brottsbal-

kens bestämmelser innebär också, vilket berörts tidigare, att det finns

vägledning. Det är inte heller avsikten att skattemyndigheten eller för-

valtningsdomstolarna skall avgöra om den skattskyldige har haft ett sub-

jektivt uppsåt i brottsbalkens mening. Prövningen skall endast gälla om

belöningen objektivt sett är otillbörlig.

Slutligen talar inte minst effektivitetsskäl för att lagakraftvunnen dom

inte skall krävas för att vägra avdrag.

6 Domstolsprotokollet

6.1 Bakgrund

Den 29 november 1996 undertecknade EU:s medlemsstater ett protokoll

till bedrägerikonventionen angående förhandsavgörande av EG-dom-

stolen rörande tolkningen av bedrägerikonventionen och korruptionspro-

tokollet (domstolsprotokollet, EGT C 151, 20.5.1997, s.1). Protokollet,

som finns i bilaga 8, är uppbyggt på samma sätt som ett motsvarande

protokoll till konventionen om upprättandet av en Europeisk polisbyrå

(Europolkonventionen), vilket innebär att medlemsstaterna kan välja om

man vill ge EG-domstolen denna roll.

6.2 Huvudsakligt innehåll

Artikel 1

Artikeln anger att EG-domstolen skall vara behörig att meddela för-

handsavgöranden på de villkor som fastställs i protokollet.

Artikel 2

Av artikel 2 följer att medlemsstaterna genom en förklaring kan god-

känna domstolens behörighet att meddela förhandsavgöranden till natio-

nell domstol om tolkningen av de aktuella instrumenten. Denna rätt att

inhämta förhandsbesked kan ges antingen till alla domstolar eller bara till

dem vilkas avgöranden inte kan överklagas.

Artiklarna 3 8

Enligt artikel 3 skall EG-domstolens stadga och dess rättegångsregler

tillämpas. I artikeln stadgas vidare att varje medlemsland har rätt att yttra

sig i anhängiggjorda ärenden. Artiklarna 4 8 innehåller sedvanliga be-

stämmelser om bl.a. ikraftträdande, anslutning och procedur för änd-

ringar.

6.3 Tillträde, förklaringar och lagändringsbehov

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner domstolsprotokollet.

Riksdagen godkänner att en förklaring, som innebär att svenska

domstolar ges möjlighet att inhämta förhandsavgöranden från EG-

domstolen om tolkningen av bedrägerikonventionen och korruptions-

protokollet, avges av Sverige. Denna möjlighet skall inte begränsas till

domstolar i sista instans.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker tillträde och lämnande av de föreslagna

förklaringarna eller har inga invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Domstolsprotokollet träder i kraft

först sedan alla medlemsstater ratificerat det. Något skäl emot ratifikation

torde inte kunna anföras. Sverige bör därför ratificera protokollet.

Tillträde till domstolsprotokollet ger i sig inte svenska domstolar möj-

lighet att begära förhandsavgörande. För att detta skall bli möjligt krävs

att en förklaring avges som innebär att Sverige är berett att låta sina dom-

stolar utnyttja denna möjlighet. I prop. 1996/97:164 Europol, som be-

handlar Sveriges anslutning till Europolkonventionen, behandlas även

frågan om tillträde till ett protokoll till Europolkonventionen om för-

handsavgörande av EG-domstolen om tolkningen av Europolkonventio-

nen. Där utvecklas närmare varför domstolarna bör ges rätt men inte

skyldighet att inhämta förhandsbesked (s. 72 ff). De allmänna skäl som

anförs där bl.a. det EU-gemensamma intresset av enhetlighet i tolk-

ningen gör sig gällande också beträffande bedrägerikonventionen och

korruptionsprotokollet. Argumenten för en möjlighet att inhämta för-

handsbesked ges också särskild tyngd av det faktum att i dessa instru-

ment står EG:s finansiella intressen i förgrunden.

Med hänsyn till att åtagandet i protokollet förutsätter tillämpning av

nationell straffrätt, vilket är en exklusiv nationell angelägenhet, torde i

och för sig det praktiska behovet av förhandsbesked om tolkning av in-

strumenten vara relativt begränsat. Situationer torde emellertid kunna

uppkomma där svenska domstolar i sitt bedömande av t.ex. ett påstått

EG-bedrägeri eller ett mutbrott behöver EG-domstolens ledning för att

tolka någon särskild förutsättning för det straffrättsliga ansvaret som till-

kommit vid införlivandet av aktuellt instrument. Det kan gälla exempel-

vis jurisdiktionsreglerna eller bedömningen av avgränsningen av den per-

sonkrets som regleras i protokollet.

De svenska domstolarna bör därför ges möjlighet att inhämta förhands-

avgöranden från EG-domstolen om tolkningen av bedrägerikonventionen

och korruptionsprotokollet.

Av de skäl som framförts i propositionen om Europol (s. 75 f) bör rät-

ten att inhämta förhandsbesked inte heller här begränsas till domstolar i

sista instans. Det bör understrykas att detta inte innebär något ställnings-

tagande i frågan om domstolar i lägre instans bör ges en sådan möjlighet

även beträffande andra EU-instrument.

Sverige bör således i samband med ratifikation av domstolsprotokollet

avge en förklaring att EG-domstolen är behörig att meddela förhandsav-

görande på begäran av svensk domstol i enlighet med protokollets artikel

2.2.b.

I Europolpropositionen utreds närmare de konstitutionella förutsätt-

ningarna för att ge svenska domstolar rätt att inhämta förhandsbesked

från EG-domstolen om tolkningen av de konventioner som utarbetas

mellan medlemsländerna i EU (s. 77 ff). Det bör här särskilt nämnas att

en sådan rätt innebär att beslutskompetens överlåts till EG. I Euro-

polpropositionen föreslås också en ny lag om rätt för svensk domstol att

begära förhandsavgörande från EG-domstolen i vissa fall. Lagen, som

trädde i kraft den 1 januari 1998 (SFS 1997:895), är generellt utformad

för att bestämmelser om förhandsbesked även i andra EU-

överenskommelser skall omfattas. Detta innebär att ny lagstiftning inte

behöver införas vid varje ratifikation av nya instrument. Lagen täcker

följaktligen även bedrägerikonventionen och korruptionsprotokollet,

vilka nämns särskilt i propositionen. Det skall vidare utfärdas

tillkännagivande av regeringen om vilka konventioner som avses med

lagen och vilka villkor som gäller.

Någon särskild lagstiftningsåtgärd är således inte påkallad vid

godkännande av detta protokoll. Däremot bör det ovan nämnda

tillkännagivandet vid ratifikation av domstolsprotokollet kompletteras

med bedrägerikonventionen och korruptionsprotokollet.

7 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Sverige skall avge förklaring om sin avsikt att

gentemot de EU-medlemsstater som avgett en motsvarande förklaring

 tillämpa EU:s korruptionskonvention innan den trätt i kraft. Sverige

skall också avge en förklaring om att OECD-konventionen om

situationen medger det för svensk del skall träda i kraft i förhållande

till länder som avgett en motsvarande förklaring även om konven-

tionen inte trätt i kraft i sin helhet. Föreslagna lagändringar skall

kunna träda i kraft innan konventionerna och protokollet gjort det.

Promemoriornas förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Bedrägerikonventionen och EU:s

korruptionskonvention, liksom korruptionsprotokollet, träder i kraft 90

dagar efter det att den sista medlemsstaten har deponerat sitt ratifika-

tionsinstrument. Beträffande korruptionskonventionen ges emellertid i

artikel 13.4 en möjlighet för varje stat att vid ratifikationen, eller vid

varje senare tidpunkt, avge en förklaring i syfte att göra konventionen

tillämplig innan den trätt i kraft i förhållande till de stater som gjort en

motsvarande förklaring.

OECD-konventionen träder i kraft 60 dagar efter det att fem av

OECD:s tio största exportländer, som tillsammans representerar minst 60

procent av de tio ländernas totala exportvolym, har ratificerat den. Sve-

rige hör inte till dessa tio länder. Om konventionen inte har trätt i kraft

vid 1998 års utgång kan de länder som så önskar förklara att den skall

träda i kraft i förhållande till de andra länder som gjort motsvarande för-

klaringar.

Det kan på goda grunder antas att avsevärd tid kommer att förflyta in-

nan EU-instrumenten träder i kraft. När det gäller OECD-konventionen

föreligger ett visst politiskt tryck på särskilt de stora länderna att ratifi-

cera den före 1998 års utgång.

Det finns anledning för Sverige, som redan har en långtgående lagstift-

ning mot muta och bestickning, att avge förklaringar av innebörd att

EU:s korruptionskonvention skall tillämpas även innan de trätt i kraft och

att OECD-konventionen, om situationen medger det, skall träda i kraft

partiellt. Det finns vidare ingen anledning att avvakta med att låta de

föreslagna regeländringarna träda i kraft till dess att konventionerna och

protokollen gjort det.

8 Ekonomiska konsekvenser

Tillträde till konventionerna och protokollen och de föreslagna lagänd-

ringarna bedöms inte medföra annat än marginella kostnadsökningar för

åklagar- och domstolsväsendena. Eventuella kostnadsökningar skall fin-

ansieras inom berörda myndigheters befintliga anslag. I stället torde det

förhålla sig så att den föreslagna straffbestämmelsen om subventions-

missbruk kan leda till en ökad möjlighet för staten att säkra medel som

annars skulle använts på ett sätt som inte har varit avsett.

9 Författningskommentar

9.1 Lag om ändring i brottsbalken

2 kap. 5 a §

Paragrafen behandlar utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i Sverige.

Den har omdisponerats och vissa tillägg har gjorts.

I första stycket hänvisas till de överenskommelser som anges i fjärde

stycket. Om en gärning begåtts i en stat som tillträtt någon av dessa över-

enskommelser och gärningen blivit lagförd där, föreligger enligt huvud-

regeln hinder för att lagföra för samma gärning i Sverige.

I det andra stycket har ett tillägg gjorts som medför att utländsk

brottmålsdom alltid utgör hinder för ny lagföring i Sverige om personen

dömts i det andra landet sedan han utlämnats dit för lagföring från Sve-

rige.

Det fjärde stycket innehåller en uppräkning av de överenskommelser

som avses i första stycket. Till uppräkningen har lagts bedrägerikon-

ventionen, korruptionsprotokollet och korruptionskonventionen. Det

innebär att en misstänkt person inte kan lagföras i Sverige för en sådan

gärning som omfattas av något av dessa instruments reglering och som

har prövats genom lagakraftägande dom i en stat som är medlem i EU

och har tillträtt instrumentet i fråga, om någon av förutsättningarna i

första stycket 1 4 är uppfylld.

Femte stycket innebär ett undantag från regeln att gärningar som till

någon del begåtts i Sverige alltid kan lagföras här. Undantaget gäller gär-

ningar som faller under bedrägerikonventionen, korruptionsprotokollet

och korruptionskonventionen. Det innebär att när en gärning som om-

fattas av bestämmelser i dessa instrument begåtts också delvis i en annan

medlemsstat skall restriktionerna i första stycket mot ny lagföring i Sve-

rige tillämpas, om gärningen prövats i det landet.

9 kap. 3 a §

Paragrafen, som är ny, har behandlats under avsnitt 4.4.1.

Paragrafen är föranledd av de krav på kriminalisering av gärningar

som påverkar Europeiska gemenskapernas budgetar som bedrägeri-

konventionen ställer upp.

Bestämmelsens tillämpningsområde är begränsat till situationer där ett

bidrag eller en förmån beviljats i enlighet med gällande regelverk. För

straffrättsligt ansvar ställs i paragrafen upp ytterligare förutsättningar.

Den första förutsättningen är att bidraget eller förmånen skall användas

eller utnyttjas i strid med de föreskrifter eller villkor som gäller för mot-

tagaren. Föreskrifterna kan antingen ha utfärdats på gemenskapsnivå

t.ex. i en förordning eller på nationell nivå. De villkor som ställs upp

för användandet av bidraget eller förmånen framgår av beslutet om

beviljandet av bidraget eller förmånen.

En andra förutsättning för att straffrättsligt ansvar skall kunna utkrävas

är att bidraget eller förmånen finansieras över eller på annat sätt påverkar

Europeiska gemenskapernas budgetar. Detta innebär att t.ex. bidrag som

finansieras delvis av gemenskapsmedel och delvis genom nationell

medfinansiering inte omfattas fullt ut av straffbestämmelsen. De medel

som härrör från den nationella medfinansieringen skall inte ingå i

bedömningen av storleken av det belopp som använts felaktigt.

Om ett bidrag, som innefattar såväl EG-medel som medel från natio-

nell medfinansiering, missbrukas till sin helhet, så bör bedömningen av

gärningens straffvärde göras utifrån hur stor del av det totala beloppet

som haft sitt ursprung i EG:s budgetar. Om endast en del av det sam-

mantagna bidraget missbrukas skall i konsekvens med ställnings-

tagandet att nationella bidrag inte skall falla under det straffbara området

 så stor del av det som missbrukats anses höra från EG-medlen som

motsvarar den del dessa medel har i det totala bidragsbeloppet. Andelen

EG-medel bör således normalt anses utgöra en ideell andel av den totala

bidragssumman.

Slutligen krävs för att ansvar skall kunna utkrävas att bidraget eller

förmånen använts för ett annat ändamål än det som bidraget eller för-

månen har beviljats för. Vid denna bedömning får det beaktas hur ända-

målen med bidragen beskrivits i de föreskrifter eller villkor som gäller,

såsom de manifesterats i t.ex. bakomliggande EG-regler eller i det beslut

som ligger till grund för beviljandet av bidraget eller förmånen. Situa-

tioner kan föreligga där föreskrifterna eller villkoren är oklart formule-

rade och där olika tolkningsmöjligheter föreligger. Enligt sedvanliga

straffrättsliga principer får sådana oklarheter i t.ex. bidragsbeslutens an-

givande av ändamål tolkas till den misstänktes fördel.

Det kan anmärkas att Lagrådet förordat en restriktiv tillämpning av

bestämmelsen. Lagrådet framhåller i sitt yttrande att det för att

ansvarsbestämmelsen inte skall leda till stötande resultat torde vara

nödvändigt att strängt hålla fast vid att bidraget skall användas just för

annat ändamål. Att bidragstagaren försökt men misslyckats med att

fullgöra sitt åtagande bör enligt Lagrådet inte kunna leda till straff. Som

exempel anger Lagrådet att en lantbrukare tagit emot ett bidrag för att

odla en viss gröda som senare visar sig vara otjänlig för mark- och

klimatförhållandena på hans gård, så att han måste övergå till annan

odling. Vidare tas som exempel att en vetenskapsman tar emot bidrag för

ett visst forskningsprojekt som visar sig förfelat och måste överges för

någon annan forskningsuppgift, dock först sedan han förbrukat medlen

för sitt uppehälle under den tid projektet pågick. Båda får enligt Lagrådet

anses ha använt bidraget för avsett ändamål ehuru med misslyckat

resultat.

Regeringen instämmer i vad Lagrådet anfört. Avgränsningen av straff-

ansvaret måste tolkas i belysning av bestämmelsens syfte, nämligen att

hindra missbruk av olika förmåner till skada för EG:s budgetar. Vidare

kan straffansvar utkrävas endast för uppsåtliga gärningar. Gärningsman-

nen skall således ha kännedom om de föreskrifter eller villkor som gäller

för bidraget eller förmånen. Likaså krävs att gärningsmannen inser att

bidraget eller förmånen används eller utnyttjas felaktigt. Hans uppsåt

skall också omfatta att det som missbrukats helt eller delvis utgjorts av

EG-medel. Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.4.1)

framgår det vid samfinansiering i regel av bidragsbeslutet hur stor andel

som utgör sådana medel. EG-medlens del i det som missbrukats skall

anses motsvara denna andel. Samtliga omständigheter skall vara täckta

av gärningsmannens uppsåt. I de av Lagrådet anförda exemplen torde för

övrigt kunna ifrågasättas om uppsåt i denna mening förelegat.

I konkurrenshänseende konsumeras en gärning som faller under före-

varande bestämmelse av ett föregående bedrägeri. Vad gäller brott med

annat skyddsintresse än det som bestämmelsen avser bör dömas till

ansvar i konkurrens.

17 kap. 7 § brottsbalken

Paragrafen har omdisponerats. Därutöver har vissa tillägg gjorts.

I den nya tredje punkten har till kretsen av personer gentemot vilka

bestickningsbrottet kan begås lagts utländska ministrar och parlaments-

ledamöter. Dessutom hänvisas till 20 kap. 2 § andra stycket 1. Hänvis-

ningen medför att det också är straffbart att besticka ledamöter i utländ-

ska organ som motsvarar de som räknas upp i den punkten, t.ex. ledamö-

ter i utländska statliga styrelser och nämnder.

I fjärde punkten utökas kretsen ytterligare med personer som i andra

stater utövar myndighet. Det är redan tidigare genom hänvisningen till

hela 20 kap. 2 § brottsbalken straffbelagt att besticka svenska myndig-

hetsutövare (jfr 20 kap. 2 § andra stycket 4). Beträffande vad som avses

med myndighetsutövning för främmande stat får hänvisas till vad som

gäller för svenska förhållanden. Samma bedömningsgrunder skall till-

lämpas beträffande utövare av främmande stats myndighet.

I paragrafen har också lagts till att mutan skall vara avsedd för den vars

tjänsteutövning man vill påverka, eller för annan.

Det krävs inte för ansvar att förmånen rent fysiskt lämnas till

befattningshavaren för vidarebefordran till tredjeman. Ansvar för

bestickning inträder också om förmånen lämnas direkt till någon annan

fysisk eller juridisk person. Se om detta också under 20 kap. 2 § nedan.

För straffansvar bör det emellertid inte vara tillräckligt att förmånen

tillfaller vilken annan fysisk eller juridisk person som helst. För att det

skall kunna hävdas att förmånen tillfallit eller varit avsedd att tillfalla den

funktionär vars tjänsteutövning förmånen avser, även om den rent fysiskt

överlämnats till annan, måste någon form av koppling finnas mellan mot-

tagaren av förmånen och funktionären, så att förmånen kan sägas på ett

eller annat sätt gynna funktionären. Det skall således vid en objektiv be-

traktelse kunna konstateras att funktionären på ett så tydligt sätt har

anknytning till mottagaren av förmånen att den i någon mening också

kommer funktionären till godo i någon form. Ett exempel kan vara att

någon erbjuder sig att finansiera ett forskningsprojekt vid ett institut där

funktionären är verksam och att funktionären därigenom kan befästa sin

position som forskare. Det bör emellertid inte vara tillräckligt att för-

månen endast gynnar något ideellt intresse till vilket funktionären är

knuten. Att en förmån tillfaller en förening eller annat organ med vars

ideella målsättning funktionären sympatiserar, kan knappast i sig utgöra

en sådan muta eller otillbörlig belöning som avses i de aktuella bestäm-

melserna, om inte förmånen på något mer konkret sätt gynnar funktio-

nären.

Lagrådet anför i sitt yttrande att detta resonemang kan betraktas som

en vidareutveckling av förarbetsuttalanden av Mutansvarskommittén (be-

tänkandet Mut- och bestickningsansvaret, SOU 1974:37) om förmåner

till funktionärens hustru eller annan närstående. I dessa fall ansågs

ansvaret vara i allmänhet begränsat till sådant som kunde sägas gynna

funktionären på ett mera konkret sätt. Lagrådet framhåller dock att

skillnaden blir väsentlig mellan vad som kan följa av en extensiv

tolkning av nuvarande bestämmelser och att ta in rekvisitet för annan i

lagtexten. Vidare anför Lagrådet att skillnaden mellan vad som kan

föranleda ansvar och vad som bör vara straffritt snarare torde ligga i

kravet på otillbörlighet och samband med funktionärens tjänsteutövning,

något som också antyds i författningskommentaren beträffande bidrag till

politiska partier. Lagrådet fortsätter:

 Den närmare bedömningen av begreppet otillbörlighet låter sig

inte preciseras i lagtext; vad som bör anses otillbörligt kan växla

från tid till annan och vara olika på olika verksamhetsområden

(Lena[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Brottsbalken, kap. 13-24, Stockholm 1998,

s. 20:43) Allmänna bidrag från medborgarna till politiska partier

måste anses ligga inom ramen för sedvänjan, även om de syftar till

att politikerna skall bli valda för att genomföra en politik som

bidragsgivarna sympatiserar med eller till och med finner motsvara

den egna plånbokens intressen, och kan inte anses generellt otill-

börliga .

Regeringen ansluter sig till detta synsätt. Ett bidrag till ett politiskt

parti kan främja både partiets politiska målsättning generellt och gynna

enskilda företrädare för partiet. Avgörande blir därför, som Lagrådet

påpekar, om bidraget är att betrakta som otillbörligt och om det har sam-

band med funktionärens tjänsteutövning i vid mening. Ett bidrag som

inte är förenat med något villkor eller förbehåll får anses i första hand

vara ägnat att främja partitets politik som sådan. Även om en sidoeffekt

av bidraget är att partiets företrädares politiska karriärer gynnas, kan

detta inte anses utgöra en muta eller annan otillbörlig belöning i lagens

mening. Detsamma måste anses gälla om bidraget visserligen syftar till

att uppnå ett visst politiskt beslut, men detta ligger i linje med partiets

politiska målsättning. Att ge bidrag till ett politisk parti för att främja

partiets politik i ett eller annat avseende kan således inte anses falla inom

det straffbara området med den föreslagna regleringen.

Annorlunda förhåller det sig t.ex. om bidraget kan kopplas samman

med en tjänsteåtgärd som företas av någon av partiets företrädare och

som inte ligger inom ramen för genomförandet av partiets politiska pro-

gram. Det kan vara fråga om beslut om upphandling, tillstånd till att

bedriva viss verksamhet, planbeslut m.m. I ett sådant fall måste ett bidrag

av någon betydelse till partiet kunna betraktas som en otillbörlig belöning

och därmed falla inom det straffbelagda området. Lagrådet anför, som ett

exempel, att om en politiker genomför en vapenaffär med vetskap om att

vapenleverantören lämnar ett stort bidrag till hans politiska parti, så kan

detta inte betraktas som annat än tagande av muta.

Gränsdragningen mellan de nu skisserade typsituationerna kan

naturligtvis inte göras helt klar. Också mindre renodlade situationer kan

uppstå. Detta är emellertid något som gäller för mutlagstiftningen

generellt. Det får således ankomma på rättstillämpningen att ytterligare

klarlägga avgränsningen av det straffbara området.

I de fall mutan lämnas till tredjeman kan mottagaren straffas för med-

verkan till brottet om han förstod att mutan erbjöds eller lämnades på

grund av befattningshavarens tjänst.

Vid bedömningen av den nya regleringens räckvidd måste även de

svenska domsrättsreglerna beaktas. Beträffande bestickning som begås

utomlands föreligger svensk domsrätt huvudsakligen om gärningsman-

nen är svensk medborgare, utlänning med hemvist här i riket eller om ve-

derbörande finns här, 2 kap. 2 § första stycket brottsbalken. Krav på

dubbel straffbarhet föreligger enligt paragrafens andra stycke. Dessutom

bör nämnas att det för åtal för brott begångna utomlands krävs för-

ordnande av Riksåklagaren, 2 kap. 5 § andra stycket brottsbalken.

17 kap. 17 § brottsbalken

Paragrafen har omdisponerats och ett tillägg till följd av utvidgningen av

det straffbara området har gjorts.

Tillägget innebär att det för åtal för bestickning av EG-kommissio-

närer, EU-parlamentariker och domare i EG-domstolen och Revisions-

rätten, liksom av främmande stats ministrar eller parlamentsledamöter,

inte krävs åtalsangivelse eller att åtal är påkallat från allmän synpunkt.

20 kap. 2 § brottsbalken

Tillägget i första stycket avser situationer där förmåner tillfaller eller

där avsikten är att de skall tillfalla annan än den vars tjänsteutövning

riskerar att påverkas. Beträffande den närmare innebörden av detta kan

här först hänvisas till vad som anförts ovan under 17 kap. 7 §.

När det gäller mottagande för annan, krävs inte för ansvar ett rent

fysiskt mottagande för vidarebefordran till tredje man. Ansvar för

mutbrott inträder också om befattningshavaren känner till att förmånen

kommit i tredje mans besittning och om han uttryckt sitt godkännande

eller på något annat sätt aktivt verkat för mottagandet. Dessutom inträder

straffansvar i fall där befattningshavaren förhållit sig helt passiv

beträffande förmånen, förutsatt att han har en sådan position i förhållande

till den som förmånen tillfaller att han kan sägas ha ett reellt inflytande

över mottagandet. Avsikten är självfallet inte att straffa en person för att

en förmån utan hans vetskap tillfaller någon annan.

Straffansvar skall också inträda om en befattningshavare låtit åt sig

utlova eller begärt en förmån, även om den senare tillfallit eller varit

avsedd att tillfalla någon annan. En befattningshavare kan t.ex. ställa viss

tjänsteåtgärd i utsikt mot att en förmån ges till något ändamål som gynnar

honom. Medverkansansvar kan aktualiseras för den tredje man som

mottagit mutan, se ovan under 17 kap. 7 §.

I paragrafens andra stycke 3 har en teknisk anpassning skett till lag-

stiftningen om totalförsvarsplikt, se avsnitt 5.6.2.

Vidare har till uppräkningen i paragrafens andra stycke 5 lagts perso-

ner som på grund av förtroendeställning fått till uppgift att genomföra en

vetenskaplig eller motsvarande utredning. För bakgrunden till tillägget

får hänvisas till motiveringen i avsnitt 5.5.4 och 5.6.2.

Uppgiften att genomföra den vetenskapliga utredningen skall ha er-

hållits på grund av förtroendeställning. Detta överensstämmer med vad

som gäller i fråga om de typer av uppdrag som i dag omfattas av be-

stämmelsen. Den nu gällande lagtexten kan uppfattas så att förtroende-

ställningen skall ha förelegat i tiden innan uppdraget lämnades. Tidigare

motivuttalanden ger dock stöd för uppfattningen att detta förhållande inte

är avgörande (prop. 1975/76:176 s. 34 f). Det framhålls att uppdrags-

givaren skall stå i påtaglig förtroendeställning i förhållande till

huvudmannen. Detta måste kunna tolkas så att förtroendeställning kan ha

uppkommit i och med uppdraget. Detta har bäring också på den nya

personkategorin. Såsom anges i den allmänna motiveringen torde veten-

skapliga uppdrag ofta innebära att uppdragstagaren står i sådant för-

hållande till uppdragsgivaren. Att uppdragsgivaren litar på de bedöm-

ningar som den vetenskaplige uppdragstagaren gör är naturligtvis en om-

ständighet som talar för att uppdraget har den nödvändiga förtroende-

karaktären. Också det mått av frihet för uppdragtagaren att göra själv-

ständiga bedömningar och analyser som uppdraget inrymmer bör kunna

påverka bedömningen. Om uppdraget däremot närmast handlar om att

utföra en specificerad beställning enligt en överenskommen metod, t.ex.

utförandet av kemiska analyser, behöver det inte vara fråga om förtro-

endeställning.

Slutligen har paragrafen försetts med en ny punkt. Till den mutansva-

riga personkretsen har lagts EG-kommissionärer, EU-parlamentariker

samt domare i EG-domstolen (inklusive domstolens förstainstansrätt)

och Revisionsrätten. Det har sålunda gjorts straffbart i Sverige för

personer tillhöriga dessa kategorier att ta emot mutor. Genom

hänvisningen i 17 kap. 7 § 2 brottsbalken är det också straffbart att

besticka sådana befattningshavare.

Vid bedömningen av den nya regleringens räckvidd måste även de

svenska domsrättsreglerna beaktas. Beträffande mutbrott som begås ut-

omlands av utländska befattningshavare föreligger svensk domsrätt som

regel endast om vederbörande finns här i riket, 2 kap. 2 § första stycket 3

brottsbalken. Krav på dubbel straffbarhet föreligger enligt paragrafens

andra stycke. Dessutom bör även här nämnas att det för åtal för brott

begångna utomlands krävs förordnande av Riksåklagaren, 2 kap. 5 §

andra stycket brottsbalken.

20 kap 5 § brottsbalken

Tillägget till tredje stycket innebär att det för åtal för mutbrott av de i 2 §

andra stycket 6 uppräknade EU-funktionärerna inte krävs åtalsangivelse

eller att åtal är påkallat från allmän synpunkt.

9.2 Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

20 §

Genom det nya sista ledet klarläggs att utgifter för mutor eller andra

otillbörliga belöningar inte är avdragsgilla vid taxeringen. Bestämmelsen

motiveras i avsnitt 5.7.3.

Bedrägerikonventionen

RÅDETS AKT

av den 26 juli 1995

om utarbetandet av konventionen om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen

(95/C 316/03)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA AKT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel

K.3.2c i detta, och

med beaktande av följande:

För att förverkliga unionens mål betraktar medlemsstaterna kampen mot

bedrägeri som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen, som en fråga av gemensamt intresse som ingår i det samarbete

som inrättats med stöd av avdelning VI i fördraget.

För att med full kraft bekämpa sådant bedrägeri är det nödvändigt att

träffa en första överenskommelse som snarast skall kompletteras med en

annan juridisk akt i syfte att förstärka det straffrättsliga skyddet för

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen.

RÅDET

BESLUTAR att upprätta den konvention vars text återfinns i bilagan och

som denna dag har undertecknats av företrädare för regeringarna i

unionens medlemsstater,

REKOMMENDERAR att konventionen antas av medlemsstaterna i

enlighet med deras konstitutionella bestämmelser.

Utfärdad i Bryssel den 26 juli 1995.

På rådets vägnar

J. A. BELLOCH JULBE

Ordförande

KONVENTION

som utarbetats på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska

unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA till denna

konvention, Europeiska unionens medlemsstater,

SOM HÄNVISAR till Europeiska unionens råds akt av den 29 juli 1995,

SOM ÖNSKAR säkerställa att deras straffrättsliga bestämmelser på

effektivt sätt bidrar till att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen,

SOM UPPMÄRKSAMMAR att bedrägerier som riktar sig mot

gemenskapernas inkomster och utgifter i många fall inte är begränsade

till ett enda land och att de ofta genomförs i form av organiserad

brottslighet,

SOM ÄR ÖVERTYGADE om att skyddet för Europeiska gemenskap-

ernas finansiella intressen skall vara sådant att alla bedrägliga för-

faranden som riktar sig mot dessa intressen blir föremål för straffrättslig

lagföring och att det krävs att en gemensam definition införs i detta syfte,

SOM ÄR ÖVERTYGADE om behovet av att belägga sådana förfaranden

med effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder,

utan att detta påverkar möjligheten att använda andra påföljder när så är

lämpligt liksom om behovet av att, åtminstone när det är fråga om all-

varliga fall, införa frihetsberövande påföljder som kan medföra

utlämning,

SOM INSER att företag spelar en viktig roll på de områden som

finansieras genom Europeiska gemenskapernas budget och att, under

vissa omständigheter, personer med befogenhet att fatta beslut i företagen

inte skall kunna undgå straffrättsligt ansvar,

SOM ÄR FAST BESLUTNA att tillsammans bekämpa bedrägeri som

riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen genom att

åta sig förpliktelser som rör jurisdiktion, utlämning och ömsesidigt

samarbete,

HAR ENATS OM FÖLJANDE.

Artikel 1

Allmänna bestämmelser

1. I denna konvention förstås med bedrägeri som riktar sig mot

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen

a) i fråga om utgifter, varje uppsåtlig handling eller uppsåtlig under-

låtenhet som är att hänföra till

 användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullständiga

uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från Europeiska

gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar som förvaltas av

Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning otillbörligen uppbärs

eller innehålls,

 undanhållande av information som skall lämnas i enlighet med

särskilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt,

 användning av sådana medel för andra syften än dem som medlen

ursprungligen har beviljats för,

b) i fråga om inkomster, varje uppsåtlig handling eller uppsåtlig under-

låtenhet som är att hänföra till

 användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullständiga

uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från Europeiska

gemenskapernas allmänna budget eller från de budgetar som förvaltas av

Europeiska gemenskaperna eller för deras räkning minskas på ett olagligt

sätt,

 undanhållande av information som skall lämnas i enlighet med

särskilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt,

 missbruk av en förmån som lagligen erhållits, om gärningen har samma

effekt.

2. Om inte annat följer av artikel 2.2 skall varje medlemsstat vidta nöd-

vändiga och lämpliga åtgärder för att överföra bestämmelserna i punkt 1

till den nationella straffrätten så att de förfaranden som avses där beläggs

med straff.

3. Om inte annat följer av artikel 2.2 skall varje medlemsstat också vidta

nödvändiga åtgärder för att uppsåtligt upprättande eller uppsåtligt till-

handahållande av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller

dokument som har den effekt som anges i punkt 1, beläggs med straff om

gärningarna inte redan är straffbelagda, antingen som gärningsmanna-

skap eller som medhjälp, anstiftan eller försök till bedrägeri enligt defini-

tionen i punkt 1.

4. Bedömningen av om en handling eller underlåtenhet enligt punkterna 1

och 3 varit uppsåtlig får göras mot bakgrund av yttre faktiska omständig-

heter.

Artikel 2

Straffrättsliga påföljder

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

sådana förfaranden som avses i artikel l, liksom medhjälp, anstiftan eller

försök till de gärningar som avses i artikel 1.1, beläggs med effektiva,

proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder, däribland,

åtminstone i allvarliga fall, frihetsberövande påföljder som kan medföra

utlämning, varvid det står klart att med allvarliga fel menas de

bedrägerier som rör minst det minimibelopp som varje medlemsstat

fastställt. Detta minimibelopp får inte överstiga 50 000 ecu.

2. När det är fråga om mindre allvarliga bedrägerier som avser värden

understigande 4 000 ecu och när det inte föreligger några försvårande

omständigheter enligt statens lagstiftning kan en medlemsstat dock

föreskriva andra påföljder än de som anges i punkt 1.

3. Europeiska unionens råd kan enhälligt ändra den värdegräns som

anges i punkt 2.

Artikel 3

Straffrättsligt ansvar för företagsledare

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare

eller andra personer med befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll

inom företaget skall kunna hållas straffrättsligt ansvariga enligt de

principer som anges i den nationella rätten, i fråga om bedrägerier som

riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och som

avses i artikel 1, om gärningen har begåtts för företagets räkning av en

person som är underställd dem.

Artikel 4

Jurisdiktion

l. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva

jurisdiktion över de gärningar som staten har belagt med straff i enlighet

med artiklarna 1 och 2.1, när

 bedrägeri, delaktighet i eller försök till bedrägeri mot Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen helt eller delvis begås inom dess

territorium liksom bedrägeri där vinningen uppkommer inom det

territoriet,

 en person inom dess territorium medvetet medverkar till eller anstiftar

sådant bedrägeri inom en annan medlemsstats territorium,

 gärningsmannen är medborgare i den berörda medlemsstaten varvid

dock den statens lagstiftning får ställa som villkor att gärningen är belagd

med straff i den stat där den begicks.

2. Varje medlemsstat får, i samband med anmälan enligt artikel 11.2,

förklara att den inte avser att tillämpa tredje strecksatsen i punkt 1 i

denna artikel.

Artikel 5

Utlämning och åtal

1. Varje medlemsstat som enligt sin nationella lagstiftning inte utlämnar

sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva

jurisdiktion i fråga om gärningar som staten har belagt med straff i

enlighet med artiklarna 1 och 2.1 och som begåtts av dess egna med-

borgare utanför dess territorium.

2. När en medborgare i en medlemsstat anklagas för att i en annan

medlemsstat ha begått en straffbar gärning som beskrivs i artiklarna 1

och 2.1, och medlemsstaten inte utlämnar denna person till den andra

medlemsstaten enbart på grund av dennes medborgarskap, skall den

överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för åtal, om det finns

anledning till detta. För att göra lagföring möjlig skall akter,

upplysningar och föremål som rör gärningen överlämnas i enlighet med

bestämmelserna i artikel 6 i den europeiska konventionen om utlämning.

Den ansökande medlemsstaten skall underrättas om vilka rättsliga

åtgärder som har vidtagits och resultatet av dessa.

3. I fråga om bedrägeri som har riktat sig mot Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen får en medlemsstat inte vägra utlämning

enbart på den grunden att det rör sig om skattebrott eller brott mot tull-

bestämmelser.

4. Vad som avses med "medlemsstats egna medborgare" skall i denna

artikel tolkas i enlighet med varje förklaring som den staten har lämnat

enligt artikel 6.1 b och c i den europeiska konventionen om utlämning.

Artikel 6

Samarbete

1. Om ett bedrägeri enligt definitionen i artikel 1 är belagt med straff och

rör minst två medlemsstater, skall dessa stater samarbeta effektivt vid

förundersökning, lagföring och straffverkställighet, t.ex. genom inbördes

rättshjälp, utlämning, överförande av lagföring eller verkställighet av

domar som har meddelats i en annan medlemsstat.

2. När fler än en medlemsstat har jurisdiktion och har möjlighet att väcka

åtal för samma gärning. skall de berörda medlemsstaterna samarbeta för

att avgöra vem av dem som skall lagföra gärningsmannen eller gärnings-

männen så att lagföringen, där det är möjligt, kan ske i en och samma

medlemsstat.

Artikel 7

Ne bis in idem

1. Medlemsstaterna skall i sin nationella straffrättsliga lagstiftning

tillämpa principen att en person som slutligt dömts i en medlemsstat inte

får lagföras för samma gärning i en annan medlemsstat ("ne bis in

idem"), om påföljden vid fällande dom har verkställts, håller på att

verkställas eller inte längre kan verkställas enligt det dömande landets

lag.

2. Varje medlemsstat får, i samband med anmälan enligt artikel 11.2,

förklara att den inte skall vara bunden av punkt 1 i denna artikel i ett eller

flera av följande fall:

a) om den gärning som har legat till grund för den dom som har med-

delats i en annan stat begåtts inom medlemsstatens territorium, helt eller

delvis; i det senare fallet skall detta undantag inte gälla om gärningen

delvis har begåtts inom den medlemsstats territorium där domen har

meddelats,

b) om den gärning som har legat till grund för den dom som har med-

delats i en annan stat har riktats mot den medlemsstatens säkerhet eller

andra för den staten lika viktiga intressen,

c) om den gärning som har legat till grund för den dom som har med-

delats i en annan stat har begåtts av en offentlig tjänsteman i medlems-

staten i fråga i strid med dennes tjänsteåligganden.

3. De undantag som gjorts till föremål för en förklaring enligt punkt 2

skall inte vara tillämpliga, om den berörda medlemsstaten på grund av

samma gärning har begärt att en annan medlemsstat skall lagföra

personen i fråga eller har beviljat utlämning av denne.

4. Tillämpliga bilaterala eller multilaterala överenskommelser som har

ingåtts mellan medlemsstater och därtill hörande förklaringar påverkas

inte av denna artikel.

Artikel 8

Domstolen

1. Alla tvister mellan medlemsstater om tolkningen eller tillämpningen

av denna konvention skall först behandlas i rådet, enligt det förfarande

som föreskrivs i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen, i

avsikt att uppnå en lösning.

Om ingen lösning har uppnåtts inom sex månader kan en av parterna i

tvisten överlämna frågan till Europeiska gemenskapernas domstol.

2. Alla tvister mellan en eller flera medlemsstater och Europeiska gemen-

skapernas kommission om tillämpningen av artiklarna 1 och 10 denna

konvention som inte kunnat lösas genom förhandling kan hänskjutas till

domstolen.

Artikel 9

Nationella föreskrifter

Bestämmelserna i denna konvention hindrar inte medlemsstaterna från att

besluta om nationella föreskrifter som går utöver de skyldigheter som

följer av denna konvention.

Artikel 10

Överlämnande av information

1. Medlemsstaterna skall till Europeiska gemenskapernas kommission

överlämna texterna till den nationella lagstiftning som genomför de

skyldigheter som följer av bestämmelserna i denna konvention.

2. För tillämpningen av denna konvention skall de höga fördragsslutande

parterna i Europeiska unionens råd fastställa vilka uppgifter som skall

överlämnas eller utväxlas mellan medlemsstaterna, eller mellan dem och

kommissionen samt hur detta skall ske.

Artikel 11

Ikraftträdande

l. Denna konvention skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras

konstitutionella bestämmelser.

2. Medlemsstaterna skall till generalsekreteraren för Europeiska unionens

råd anmäla att de har genomfört de förfaranden som deras konstitu-

tionella bestämmelser kräver för att denna konvention skall kunna antas.

3. Denna konvention träder i kraft nittio dagar efter det att den sista

medlemsstaten har gjort en sådan anmälan som avses i punkt 2.

Artikel 12

Anslutning

1. Denna konvention står öppen för anslutning för varje stat som blir

medlem i Europeiska unionen.

2. Texten till denna konvention, avfattad på den anslutande statens språk

och utarbetad av Europeiska unionens råd, skall vara giltig.

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien.

4. För en stat som ansluter sig till konventionen träder denna i kraft nittio

dagar efter depositionen av anslutningsinstrumentet, eller, om den ännu

inte har trätt i kraft då denna period löper ut, den dag då konventionen

träder i kraft.

Artikel 13

Depositarien

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd är depositarie för

denna konvention.

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning

offentliggöra antaganden och anslutningar, förklaringar och reservationer

liksom alla andra anmälningar som rör denna konvention.

Sammanfattning av Ds 1998:1

I promemorian behandlas frågan om Sveriges tillträde till en inom den

europeiska unionen utarbetad konvention om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen. Syftet med konventionen är att

säkerställa en bättre överensstämmelse mellan medlemsstaternas

bestämmelser för att effektivisera kampen mot brottslighet som drabbar

gemenskapernas finansiella intressen. Vidare syftar konventionen till att

förstärka samarbetet mellan medlemsstaterna i kampen mot sådana brott.

Konventionen har undertecknats av samtliga medlemsstater i den

europeiska unionen. I promemorian föreslås att Sverige nu ratificerar

konventionen. Vidare innehåller promemorian förslag till ändringar i

brottsbalken. Bl.a. föreslås införandet av en ny straffbestämmelse,

subventionsmissbruk. Enligt förslaget skall straff kunna utkrävas om ett

bidrag eller en förmån används i näringsverksamhet för ett ändamål som

väsentligt strider mot det för vilket subventionen har beviljats.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken,

dels att 2 kap. 5 a § skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 9 kap. 3 a §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §1

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

den europeiska konventionen d. 28

maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar

eller den europeiska konventionen

d. 15 maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål, må den

tilltalade ej här i riket lagföras för

samma gärning,

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

den europeiska konventionen d. 28

maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar

eller den europeiska konventionen

d. 15 maj 1972 om överförande av

lagföring

i brottmål eller konventionen d.

26 juli 1995 om skydd av

Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen för gärningar

som däri avses, må den tilltalade

ej här i riket lagföras för samma

gärning,

1. om han har frikänts från ansvar,

2. om han har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts,

3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten

pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den främmande staten.

Första stycket gäller ej i fråga om

brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6

eller 7 såvida ej lagföringen i den

främmande staten har skett på

begäran av svensk myndighet.

Första stycket gäller ej i fråga om

brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6

eller 7 såvida ej lagföringen i den

främmande staten har skett på

begäran av svensk myndighet eller

sedan personen utlämnats från

Sverige för lagföring.

 Har ett brott delvis begåtts här

i riket skall första stycket tillämpas

om gärningen omfattas av

konventionen d. 26 juli 1995 om

skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella

intressen och brottet delvis begåtts

också inom den medlemsstats

territorium där domen meddelats.

Har fråga om ansvar för gärning prövats genom dom meddelad i

främmande stat och föreligger ej på grund av vad förut i denna paragraf

sagts hinder mot lagföring, må åtal för gärningen väckas här i riket

endast efter förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat

därtill.

9 kap.

3 a §

Den som i näringsverksamhet i

strid mot föreskrifter eller villkor

använder ett bidrag eller en

förmån på ett sätt som väsentligt

avviker från det ändamål för vilket

subventionen har beviljats, skall

dömas för subventionsmissbruk till

fängelse i högst två år eller, om

brottet är ringa, till böter.

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förteckning över remissinstanser Ds 1998:1

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av följande

instanser:

Riksdagens ombudsmän, Göta Hovrätt, Malmö tingsrätt, Huddinge

tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket, Statens Jordbruksverk,

Fiskeriverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen,

Brottsförebyggande rådet, Ekobrottsmyndigheten, EU-bedrägeri-

delegationen, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Närings- och teknikutvecklingsverket, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Generaltullstyrelsen, Länsstyrelsen i Västra Götalands län, Länsstyrelsen

i Jämtlands län, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet,

Sveriges domareförbund, Sveriges Advokatsamfund.

Yttranden har dessutom inkommit från följande instanser.

Sveriges Industriförbund, Byggentreprenörerna.

Protokollet till bedrägerikonventionen

(Rättsakter som antagits med tillämpning av avdelning VI i Fördraget om

Europeiska unionen)

RÅDETS AKT

av den 27 september 1996

om upprättande av ett protokoll till konventionen om skydd av

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen

(96/C 313/01)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA AKT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel

K 3.2 c i detta, och

med beaktande av följande:

Vid förverkligandet av unionens mål betraktar medlemsstaterna kampen

mot brottslighet, som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansi-

ella intressen, som en fråga av gemensamt intresse som ingår i det sam-

arbete som inrättats med stöd av avdelning VI i fördraget,

Rådet upprättade genom sin akt den 26 juli 1995, som en första åtgärd,

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella in-

tressen, vilken särskilt avser kampen mot bedrägerier som riktar sig mot

dessa intressen.

Som en andra etapp är det nödvändigt att komplettera denna konvention

med ett protokoll som särskilt har till syfte att bekämpa sådan korruption

i vilken tjänstemän, såväl nationella tjänstemän som gemenskaps-

tjänstemän, är inblandade och som skadar eller kan skada Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen.

RÅDET

FASTSTÄLLER att det protokoll, vars text återfinns i bilagan och som

denna dag har undertecknats av företrädarna för regeringarna i unionens

medlemsstater, härmed har upprättats,

REKOMMENDERAR att medlemsstaterna antar protokollet i enlighet

med deras respektive konstitutionella bestämmelser.

Utfärdad i Bryssel den 27 september 1996.

På rådets vägnar

M. LOWRY, ordförande

PROTOKOLL

som upprättats på grundval av artikel K 3 i Fördraget om

Europeiska unionen, till konventionen

om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA till detta protokoll,

medlemsstater i Europeiska unionen,

SOM HÄNVISAR TILL Europeiska unionens råds akt av den 27

september 1996,

SOM ÖNSKAR uppnå att deras strafflagstiftning på ett effektivt sätt

bidrar till att skydda de Europeiska gemenskapernas finansiella intressen,

SOM KONSTATERAR hur viktig konventionen om skydd av

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen av den 26 juli 1995 är

för att bekämpa bedrägerier som riktar sig mot gemenskapens inkomster

och utgifter,

SOM ÄR MEDVETNA om det faktum att Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen kan skadas eller hotas av andra straffrättsliga

överträdelser, bland annat korruption som begås mot eller av tjänstemän,

såväl nationella som gemenskapstjänstemän, som har ansvar för uppbörd,

förvaltning eller utbetalning av gemenskapsmedel som de kontrollerar,

SOM BEAKTAR att personer av olika nationalitet som är anställda av

olika offentliga institutioner eller organ kan vara inblandade i sådan

korruption. För att få till stånd effektiva åtgärder mot sådan verksamhet

med internationella förgreningar är det viktigt att det finns en sam-

stämmig bedömning av dessas straffvärda karaktär i medlemsstaternas

straffrättsliga lagstiftning,

SOM KONSTATERAR att flera medlemsstaters straffrättsliga lagstift-

ning beträffande lagöverträdelser som begåtts vid tjänsteutövning i all-

mänhet och som rör korruption i synnerhet endast avser handlingar som

begåtts av eller mot nationella tjänstemän och inte, eller endast i undan-

tagsfall, omfattar sådana gärningar som inbegriper gemenskapstjänste-

män eller tjänstemän från andra medlemsstater,

SOM ÄR ÖVERTYGADE om att det är nödvändigt att anpassa den

nationella lagstiftningen i den mån den inte straffbelägger korruption

som skadar eller som kan skada Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen, och där gemenskapstjänstemän eller tjänstemän från andra

medlemsstater är inblandade,

SOM LIKASÅ ÄR ÖVERTYGADE om att en sådan anpassning av de

nationella lagstiftningarna, när det gäller gemenskapstjänstemän anställ-

da av gemenskapen, inte bör begränsas till bestickning och mutbrott utan

bör utsträckas till att omfatta andra brott som drabbar eller kan drabba

Europeiska gemenskapernas inkomster eller utgifter, däribland lagöver-

trädelser som begåtts av eller mot de personer som har det största an-

svaret,

SOM BEAKTAR att det likaså är lämpligt att upprätta ändamålsenliga

bestämmelser beträffande behörighet och ömsesidigt samarbete utan att

detta skall påverka de juridiska villkoren för dessas tillämpning i kon-

kreta fall, vilket vid behov kan inbegripa hävande av immunitet,

SOM SLUTLIGEN BEAKTAR att det är lämpligt att göra de relevanta

bestämmelserna i konventionen om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen av den 26 juli 1995 tillämpliga på de lag-

överträdelser som avses i detta protokoll,

HAR ENATS OM FÖLJANDE BESTÄMMELSER

Artikel 1

Definitioner

I detta protokoll används följande beteckningar med de betydelser som

här anges:

1. a) tjänsteman: alla tjänstemän, såväl nationella som gemenskaps-

tjänstemän, inklusive alla nationella tjänstemän från en annan medlems-

stat.

b) gemenskapstjänsteman:

 varje person som är tjänsteman eller kontraktsanställd i den mening

som avses i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemen-

skaperna eller i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska

gemenskaperna,

 varje person som ställts till Europeiska gemenskapernas förfogande av

medlemsstaterna eller av något offentligt eller privat organ som utför

uppgifter som motsvarar dem som Europeiska gemenskapernas tjänste-

män eller övriga anställda utför.

Medlemmar i de organ som bildats enligt fördragen om upprättandet av

Europeiska gemenskaperna samt dessa organs personal likställs med

gemenskapstjänstemän, om de inte omfattas av tjänsteföreskrifterna för

tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller anställningsvillkoren för

övriga anställda i Europeiska gemenskaperna.

c) nationell tjänsteman: tolkas med hänvisning till den definition tjänste-

man eller ämbetsman har i den nationella rätten i den medlemsstat där

personen i fråga innehar denna egenskap vid tillämpning av straffrätten i

den staten.

När det gäller rättsliga åtgärder beträffande en tjänsteman från en

medlemsstat, vilka vidtas av en annan medlemsstat, behöver den sist-

nämnda staten tillämpa definitionen av tjänsteman endast i den mån

definitionen överensstämmer med dess nationella lagstiftning.

2. konvention: den konvention som utarbetats på grundval av artikel K 3 i

Fördraget om Europeiska unionen, om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen den 26 juli 1995 (1 ).

Artikel 2

Mutbrott

1. I detta protokoll avses med mutbrott varje avsiktlig handling som ut-

förs av en tjänsteman för att, direkt eller genom tredje man, för egen räk-

ning eller för tredje mans räkning, begära eller ta emot förmåner, oavsett

art, eller att acceptera löften härom för att på ett sätt som strider mot hans

officiella förpliktelser utföra eller inte utföra en handling i tjänsten eller

vid utövandet av tjänsten, och som skadar eller kan skada Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

en sådan gärning som avses i punkt 1 straffbeläggs.

Artikel 3

Bestickning

l. I detta protokoll avses med bestickning varje avsiktlig handling som

utförs av en person för att direkt eller genom tredje man utlova eller be-

vilja en förmån, oavsett art, till en tjänsteman, för egen räkning eller för

tredje mans räkning, för att denne på ett sätt som strider mot hans offi-

ciella förpliktelser skall utföra eller underlåta att utföra en handling i

tjänsten eller vid utövandet av tjänsten och som skadar eller kan skada

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

en sådan gärning som avses i punkt 1 straffbeläggs.

Artikel 4

Likabehandling

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

beskrivningarna i dess strafflagstiftning av överträdelser som utgör en

sådan gärning som avses i artikel 1 i konventionen när de begås av dess

nationella tjänstemän vid tjänsteutövning tillämpas på samma sätt när

överträdelserna begås av gemenskapstjänstemän vid tjänsteutövning.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

beskrivningarna i dess strafflagstiftning av de överträdelser som avses i

punkt 1 i denna artikel samt i artiklarna 2 och 3 när de begås av eller

gentemot ministrarna i dess regering, de valda ledamöterna i parlament-

ariska församlingar, ledamöterna av landets högsta domstolar eller

revisionsdomstol vid tjänsteutövning tilllämpas på samma sätt när över-

trädelserna begås av eller gentemot ledamöterna av Europeiska gemen-

skapernas kommission, av Europaparlamentet, domarna i Europeiska ge-

menskapernas domstol eller ledamöterna av Europeiska gemenskapernas

revisionsrätt vid tjänsteutövning.

3. Om en medlemsstat har antagit speciella lagar om handlingar eller

underlåtenhet för vilka ministrarna i regeringen bör stå till svars, på

grund av den särskilda politiska ställning de har i den staten, behöver

punkt 2 i denna artikel inte tillämpas på dessa lagar, under förutsättning

att medlemsstaten garanterar att den strafflagstiftning som genomför

artiklarna 2 och 3 samt punkt 1 i denna artikel även omfattar ledamöterna

av Europeiska gemenskapernas kommission.

4. Punkterna 1, 2 och 3 skall inte påverka tillämpningen av de be-

stämmelser om straffprocessrätt och om fastställande av laga domstol,

som är tillämpliga i varje medlemsstat.

5. Detta protokoll skall tillämpas i full överensstämmelse med de re-

levanta bestämmelserna i fördragen om upprättandet av Europeiska ge-

menskaperna, protokollet om immunitet och privilegier för Europeiska

gemenskaperna, domstolens stadga samt med de texter som antagits för

att tillämpa dem vad beträffar hävande av immunitet.

Artikel 5

Påföljder

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

de gärningar som avses i artiklarna 2 och 3 samt medverkan till och an-

stiftan av dessa gärningar kan medföra effektiva, proportionella och av-

skräckande påföljder däribland, åtminstone i allvarliga fall, frihets-

berövande påföljder vilka kan leda till utlämning.

2. Punkt 1 skall inte påverka behöriga myndigheters utövande av sina

disciplinära befogenheter i förhållande till nationella eller gemenskaps-

tjänstemän. Vid bestämmandet av vilken straffrättslig påföljd som skall

ådömas kan de nationella domstolarna, i enlighet med principerna i deras

egen lagstiftning, beakta eventuella disciplinpåföljder som redan drabbat

samma person för samma uppträdande.

Artikel 6

Behörighet

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att etablera sin

behörighet vad gäller de straffbelagda överträdelser som den har fastställt

i enlighet med artiklarna 2, 3 och 4, när

a) överträdelsen helt eller delvis begåtts på dess territorium,

b) gärningsmannen är medborgare eller tjänsteman i den berörda staten,

c) överträdelsen har begåtts gentemot någon av de personer som avses i

artikel 1 eller gentemot ledamöter av de institutioner som avses i artikel

4.2, och som är medborgare i den berörda staten,

d) gärningsmannen är gemenskapstjänsteman som tjänstgör vid någon av

Europeiska gemenskapernas institutioner eller vid ett organ som bildats

enligt fördragen om upprättandet av Europeiska gemenskaperna och har

sitt säte i den berörda medlemsstaten.

2. Varje medlemsstat kan vid anmälan enligt artikel 9.2 förklara att den

inte kommer att tillämpa, eller endast i särskilda fall eller under särskilda

omständigheter kommer att tillämpa, en eller flera av bestämmelserna om

behörighet i punkt 1 b, c och d.

Artikel 7

Samband med konventionen

1. Bestämmelserna i artiklarna 3, 5.1, 5.2 och 5.4 samt 6 i konventionen

skall tillämpas som om det fanns en hänvisning till de gärningar som av-

ses i artiklarna 2, 3 och 4 i detta protokoll.

2. Följande bestämmelser i konventionen skall tillämpas även på detta

protokoll:

 Artikel 7 under förutsättning att, om ej annat uppges vid den anmälan

som avses i artikel 9.2 i detta protokoll, förklaringar enligt artikel 7.2 i

konventionen även gäller för detta protokoll.

 Artikel 9.

 Artikel 10.

Artikel 8

Domstolen

1. Alla tvister mellan medlemsstater om tolkningen eller tillämpningen

av detta protokoll skall först behandlas i rådet, enligt det förfarande som

föreskrivs i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen, i avsikt att

nå en lösning.

Om ingen lösning har uppnåtts inom sex månader kan någon av parterna

i tvisten överlämna frågan till Europeiska gemenskapernas domstol.

2. Alla tvister som gäller artikel 1, med undantag av punkt 1 c artiklarna

2, 3 och 4 samt artikel 7.2 tredje strecksatsen i detta protokoll, mellan en

eller flera medlemsstater och Europeiska gemenskapernas kommission,

som inte har kunnat lösas genom förhandlingar, kan hänskjutas till

Europeiska gemenskapernas domstol.

Artikel 9

Ikraftträdande

1. Detta protokoll skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras

respektive konstitutionella bestämmelser.

2. Medlemsstaterna skall till generalsekreteraren för Europeiska unionens

råd anmäla att de har avslutat de förfaranden som krävs enligt deras

respektive konstitutionella bestämmelser för att detta protokoll skall

kunna antas.

3. Detta protokoll träder i kraft nittio dagar efter det att den anmälan som

avses i punkt 2 gjorts av den stat som vid tidpunkten för rådets antag-

ande av den akt som upprättar det här protokollet är medlem av

Europeiska unionen som sist fullgör denna formalitet. Om konven-

tionen inte har trätt i kraft vid den tidpunkten, träder protokollet i kraft

samtidigt som konventionen.

Artikel 10

Anslutning av nya medlemsstater

1. Detta protokoll står öppet för anslutning av varje stat som blir medlem

i Europeiska unionen.

2. Texten till detta protokoll, avfattad på den anslutande medlemsstatens

språk och upprättad av Europeiska unionens råd, skall vara giltig.

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien.

4. För varje stat som ansluter sig till protokollet träder detta i kraft nittio

dagar efter det att den staten har deponerat sitt anslutningsinstrument

eller, om det ännu inte trätt i kraft när perioden om nittio dagar löpt ut,

samma dag som detta protokoll träder i kraft.

Artikel 11

Reservationer

1. Reservationer är inte tillåtna, med undantag för sådana som avses i

artikel 6.2.

2. Varje medlemsstat som gjort en reservation får när som helst, helt eller

delvis, dra tillbaka den genom en anmälan till depositarien. Tillbaka-

dragandet får verkan den dag depositarien tar emot anmälan.

Artikel 12

Depositarie

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd skall vara depositarie

för detta protokoll.

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning

offentliggöra antaganden och anslutningar, förklaringar och reservationer

liksom alla övriga underrättelser som rör denna konvention.

TILL BEVIS HÄRPÅ har de befullmäktigade undertecknat detta

protokoll.

Upprättat i ett enda original på spanska, danska, tyska, grekiska,

engelska, franska, iriska, italienska, nederländska, portugisiska, finska

och svenska, vilka samtliga texter är lika giltiga. Originalet skall

deponeras i arkiven hos generalsekretariatet för Europeiska unionens råd.

Medlemsstaternas uttalanden vid antagandet av rättsakten om

upprättande av protokollet

1. Uttalande från den tyska delegationen:

"Förbundsrepubliken Tysklands regering förklarar att den har för avsikt

att, beträffande protokollet till konventionen om skydd av finansiella

intressen (tjänstemän), genom förhandlingar uppnå samma enighet om

behörigheten för Europeiska gemenskapernas domstol att meddela

förhandsavgöranden, som den som eftersträvas när det gäller

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen, och att detta sker samma dag."

2. Gemensamt uttalande från den belgiska, luxemburgska och neder-

ländska delegationen:

"Konungariket Belgiens, Konungariket Nederländernas och Storhertig-

dömet Luxemburgs regeringar anser att det, för att möjliggöra ikraft-

trädandet av detta protokoll, är nödvändigt att senast i slutet av november

1996 finna en tillfredsställande lösning beträffande Europeiska gemen-

skapernas domstols behörighet när det gäller tolkningen av detta proto-

koll, helst inom ramen för de pågående diskussionerna om att ge Euro-

peiska gemenskapernas domstol behörighet när det gäller förhands-

avgöranden angående tolkningen av konventionen om skydd av Euro-

peiska gemenskapernas finansiella intressen."

3. Uttalande från den österrikiska delegationen:

"Österrike utgår från principen att frågan om Europeiska gemen-

skapernas domstols behörighet när det gäller förhandsavgöranden

kommer att regleras på ett positivt sätt i en nära framtid och kommer

också att arbeta i den riktningen i framtiden."

Korruptionskonventionen

(Rättsakter som antagits med tillämpning av avdelning VI i Fördraget

om Europeiska unionen)

RÅDETS AKT

av den 26 maj 1997

Om utarbetande på grundval av artikel K 3.2 c i Fördraget om

Europeiska unionen av konventionen om kamp mot korruption som

tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller

Europeiska unionens medlemsstater är delaktiga i

(97/C 195/01)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD

som beaktar Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K 3.2 c i

detta,

som beaktar att medlemsstaterna anser förbättringen av det rättsliga sam-

arbetet som en fråga av gemensamt intresse som omfattas av det sam-

arbete om vilket föreskrifter meddelas i avdelning VI i fördraget, och

som beaktar att det för att uppnå det målet är nödvändigt att utarbeta en

konvention om kamp mot korruption som Europeiska gemenskapernas

tjänstemän eller Europeiska unionens medlemsstaters tjänstemän är del-

aktiga i, mot bakgrund av bestämmelserna i protokollet till konventionen

om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen(1 ),

BESLUTAR att den konvention vars text bifogas och som denna dag har

undertecknats av företrädarna för regeringarna i Europeiska unionens

medlemsstater, är utarbetad,

REKOMMENDERAR att konventionen antas av medlemsstaterna i

enlighet med deras respektive konstitutionella bestämmelser.

Utfärdad i Bryssel den 26 maj 1997.

På rådets vägnar

W. SORGDRAGER

Ordförande

KONVENTION

utarbetad på grundval av artikel K 3.2 c i Fördraget om Europeiska

unionen om kamp mot korruption som tjänstemän i Europeiska

gemenskaperna eller Europeiska unionens medlemssta-

ter är delaktiga i

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA i denna konvention,

som är medlemsstater i Europeiska unionen,

SOM HÄNVISAR till Europeiska unionens råds akt av den 26 maj 1997,

SOM BEAKTAR ATT medlemsstaterna anser att förbättringen av det

rättsliga samarbetet i kampen mot korruptionen är en fråga av gemensamt

intresse som omfattas av det samarbete om vilket föreskrifter meddelas i

avdelning VI i fördraget,

SOM BEAKTAR ATT rådet i en akt av den 27 september 1996 har

utarbetat ett protokoll som särskilt avser korruptiva handlingar som såväl

nationella tjänstemän som gemenskapstjänstemän är delaktiga i och som

skadar eller skulle kunna skada Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen,

SOM BEAKTAR nödvändigheten av att för att förbättra det straff-

rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna gå längre än enligt nämnda

protokoll och utarbeta en konvention som avser korruptiva handlingar i

vilka Europeiska gemenskapernas tjänstemän eller tjänstemän i

medlemsstaterna i allmänhet är delaktiga, och

SOM ÄR ANGELÄGNA om att säkerställa en enhetlig och effektiv

tillämpning av denna konvention inom hela Europeiska unionen,

HAR ENATS OM FÖLJANDE BESTÄMMELSER.

Artikel 1

Definitioner

I denna konvention avses med

a) tjänsteman: alla gemenskapstjänstemän och alla nationella tjänstemän,

inklusive alla nationella tjänstemän från en annan medlemsstat,

b) gemenskapstjänsteman:

 varje person som är tjänsteman eller kontraktsanställd i den mening

som avses i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemen-

skaperna eller i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska

gemenskaperna,

 varje person som har ställts till Europeiska gemenskapernas förfogande

av medlemsstaterna eller av något offentligt eller privat organ som utför

uppgifter som motsvarar dem som Europeiska gemenskapernas tjänste-

män eller övriga anställda utför.

Medlemmar i de organ som bildats enligt fördragen om upprättandet av

Europeiska gemenskaperna samt dessa organs personal likställs med

gemenskapstjänstemän, om de inte omfattas av tjänsteföreskrifterna för

tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller anställningsvillkoren för

övriga anställda i Europeiska gemenskaperna,

c) nationell tjänsteman: ett begrepp som skall tolkas med hänvisning till

den definition tjänsteman eller ämbetsman har i den nationella rätten i

den medlemsstat där personen i fråga innehar denna egenskap vid

tillämpning av dess straffrätt.

När det gäller rättsliga åtgärder beträffande en tjänsteman från en

medlemsstat, vilka vidtas av en annan medlemsstat, behöver den sist-

nämnda staten tillämpa definitionen på nationell tjänsteman endast i den

mån den definitionen överensstämmer med dess nationella lagstiftning.

Artikel 2

Mutbrott

1. I denna konvention avses med mutbrott varje avsiktlig handling som

utförs av en tjänsteman för att, direkt eller genom tredje man, för egen

räkning eller för tredje mans räkning, begära eller ta emot förmåner, oav-

sett art, eller att acceptera löften härom för att på ett sätt som strider mot

hans officiella förpliktelser utföra eller underlåta att utföra en handling i

tjänsten eller vid utövandet av tjänsten.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

en sådan gärning som avses i punkt 1 straffbeläggs.

Artikel 3

Bestickning

1. I denna konvention avses med bestickning varje avsiktlig handling

som utförs av en person för att direkt eller genom tredje man utlova eller

bevilja en förmån, oavsett art, till en tjänsteman, för egen räkning eller

för tredje mans räkning, för att denne på ett sätt som strider mot hans

officiella förpliktelser skall utföra eller underlåta att utföra en handling i

tjänsten eller vid utövandet av tjänsten.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

en sådan gärning som avses i stycke 1 straffbeläggs.

Artikel 4

Likabehandling

l. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

bestämmelserna i dess strafflagstiftning som är tillämpliga på de gärning-

ar som avses i artiklarna 2 och 3 när de begås av eller gentemot minist-

rarna i dess regering, de valda ledamöterna i dess parlamentariska för-

samlingar eller ledamöterna av landets högsta domstolar eller revisions-

domstol vid tjänsteutövning, tillämpas på samma sätt när gärningarna

begås av eller gentemot ledamöterna av Europeiska gemenskapernas

kommission, av Europaparlamentet, domarna i Europeiska gemenskap-

ernas domstol eller ledamöterna av Europeiska gemenskapernas

revisionsrätt vid tjänsteutövning.

2. Om en medlemsstat har antagit speciella lagar om handlingar eller

underlåtenhet för vilka ministrarna i dess regering bör stå till svars, på

grund av den särskilda politiska ställning de har i den staten, behöver

punkt 1 i denna artikel inte tillämpas på dessa lagar, under förutsättning

att medlemsstaten garanterar att den strafflagstiftning som genomför

artiklarna 2 och 3 även omfattar ledamöterna i Europeiska gemenskap-

ernas kommission.

3. Punkterna 1 och 2 skall inte påverka tillämpningen av de bestämmelser

om straffprocessrätt och om fastställande av laga domstol som är

tillämpliga i varje medlemsstat.

4. Denna konvention skall tillämpas i full överensstämmelse med de

relevanta bestämmelserna i fördragen om upprättandet av Europeiska

gemenskaperna, protokollet om immunitet och privilegier för Europeiska

gemenskaperna, domstolens stadga samt med de texter som har antagits

för att tillämpa dem vad beträffar upphävande av immunitet.

Artikel 5

Påföljder

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkra att

de gärningar som avses i artiklarna 2 och 3 samt medverkan till och an-

stiftan av dessa gärningar kan medföra effektiva, proportionella och av-

skräckande påföljder, däribland, åtminstone i allvarliga fall, frihetsbe-

rövande påföljder vilka kan leda till utlämning.

2. Punkt 1 skall inte påverka behöriga myndigheters utövande av sina

disciplinära befogenheter i förhållande till nationella tjänstemän eller

gemenskapstjänstemän. Vid bestämmandet av vilken straffrättslig påföljd

som skall ådömas kan de nationella domstolarna, i enlighet med prin-

ciperna i sin egen lagstiftning, beakta eventuella disciplinpåföljder som

redan har drabbat samma person för samma uppträdande.

Artikel 6

Straffrättsligt ansvar för företagsledare

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare

eller andra personer med befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll

inom ett företag skall kunna hållas straffrättsligt ansvariga enligt de

principer som anges i den nationella rätten, i fråga om korruption enligt

artikel 3, om gärningen har begåtts för företagets räkning av en person

som är underställd dem.

Artikel 7

Behörighet

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att etablera sin

behörighet vad gäller de gärningar som den har straffbelagt i enlighet

med de skyldigheter som följer av artiklarna 2, 3 och 4 när

a) gärningen helt eller delvis begåtts på dess territorium,

b) gärningsmannen är medborgare eller tjänsteman i den berörda staten,

c) gärningen har begåtts gentemot någon av de personer som avses i

artikel 1 eller gentemot ledamöter av de institutioner inom Europeiska

gemenskapen som avses i artikel 4.1 och som dessutom är medborgare i

den berörda staten,

d) gärningsmannen är gemenskapstjänsteman som tjänstgör vid någon av

Europeiska gemenskapernas institutioner eller vid ett organ som har

bildats enligt fördragen om upprättandet av Europeiska gemenskaperna

och har sitt säte i den berörda medlemsstaten.

2. Varje medlemsstat kan vid anmälan enligt artikel 13.2, förklara att den

inte kommer att tillämpa, eller endast i särskilda fall eller under särskilda

omständigheter kommer att tillämpa, en eller flera av bestämmelserna om

behörighet i punkt 1 b, c och d.

Artikel 8

Utlämning och åtal

l. Varje medlemsstat som enligt sin nationella lagstiftning inte utlämnar

sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva

jurisdiktion i fråga om gärningar som staten har straffbelagt i enlighet

med de skyldigheter som följer av artiklarna 2, 3 och 4 och som begåtts

av dess egna medborgare utanför dess territorium.

2. När en medborgare i en medlemsstat anklagas för att i en annan

medlemsstat ha begått en gärning som har straffbelagts i enlighet med de

skyldigheter som följer av artiklarna 2, 3 och 4, och medlemsstaten inte

utlämnar denna person till den andra medlemsstaten enbart på grund av

dennes medborgarskap, skall den överlämna ärendet till sina behöriga

myndigheter för åtal, om det finns anledning till detta. För att möjliggöra

lagföring skall akter, upplysningar och föremål som rör gärningen över-

lämnas i enlighet med bestämmelserna i artikel 6 i Europeiska ut-

lämningskonventionen av den 13 december 1957. Den ansökande med-

lemsstaten skall underrättas om vilka rättsliga åtgärder som har vidtagits

och resultatet av dessa.

3. Vad som avses med en medlemsstats egna "medborgare" skall i denna

artikel tolkas i enlighet med varje förklaring som den staten har lämnat

enligt artikel 6.1 b och 6.1 c i Europeiska utlämningskonventionen.

Artikel 9

Samarbete

1. Om ett förfarande, som gäller en gärning som har straffbelagts i enlig-

het med de skyldigheter som följer av artiklarna 2, 3 och 4, rör minst två

medlemsstater, skall dessa stater samarbeta effektivt vid förunder-

sökning, lagföring och straffverkställighet, t.ex. genom inbördes rätts-

hjälp, utlämning, överförande av lagföring eller verkställighet av domar

som har meddelats i en annan medlemsstat.

2. När fler än en medlemsstat har jurisdiktion och möjlighet att väcka åtal

för samma gärning, skall de berörda medlemsstaterna samarbeta för att

avgöra vem av dem som skall lagföra gärningsmannen eller gärnings-

männen så att lagföringen, där det är möjligt, kan ske i en och samma

medlemsstat.

Artikel 10

Ne bis in idem

1. Medlemsstaterna skall i sin nationella straffrätt tilllämpa principen att

en person som slutligt dömts i en medlemsstat inte får lagföras för

samma gärning i en annan medlemsstat (ne bis in idem), om påföljden

vid fällande dom har verkställts, håller på att verkställas eller inte längre

kan verkställas enligt det dömande landets lag.

2. Varje medlemsstat får, i samband med anmälan enligt artikel 13.2,

förklara att den inte skall vara bunden av punkt 1 i denna artikel i ett eller

flera av följande fall:

a) om den gärning som har legat till grund för den dom som har med-

delats i en annan stat begåtts inom medlemsstatens territorium, helt eller

delvis; i det senare fallet skall detta undantag inte gälla om gärningen

delvis har begåtts inom den medlemsstats territorium där domen har

meddelats,

b) om den gärning som har legat till grund för den dom som har med-

delats i en annan stat har riktats mot den medlemsstatens säkerhet eller

andra för den staten lika viktiga intressen,

c) om den gärning som har legat till grund för den dom som har med-

delats i en annan stat har begåtts av en tjänsteman i medlemsstaten i fråga

i strid med dennes tjänsteåligganden.

3. Om ytterligare lagföring inleds i en medlemsstat mot en person som

slutgiltigt har dömts för samma gärningar i en annan medlemsstat skall

varje sådant frihetsberövande som avtjänats i den sistnämnda staten på

grund av dessa gärningar räknas av från den påföljd som eventuellt

ådöms. I den mån de nationella lagstiftningarna medger detta, skall hän-

syn också tas till andra påföljder än frihetsberövande påföljder vilka

redan har verkställts.

4. De undantag som har gjorts till föremål för en förklaring enligt punkt 2

skall inte vara tillämpliga om den berörda medlemsstaten på grund av

samma gärning har begärt att en annan medlemsstat skall lagföra per-

sonen i fråga eller har beviljat utlämning av denne.

5. Tillämpliga bilaterala eller multilaterala överenskommelser som har

ingåtts mellan medlemsstater och därtill hörande förklaringar påverkas

inte av denna artikel.

Artikel 11

Nationella bestämmelser

Bestämmelserna i denna konvention hindrar inte medlemsstaterna från att

besluta om nationella föreskrifter som går utöver de skyldigheter som

följer av denna konvention.

Artikel 12

Domstolen

1. Alla tvister mellan medlemsstater om tolkningen eller tillämpningen

av denna konvention som inte har kunnat lösas bilateralt skall först be-

handlas inom rådet enligt det förfarande som föreskrivs i avdelning VI i

Fördraget om Europeiska unionen, i avsikt att uppnå en lösning. Om

ingen lösning har uppnåtts inom sex månader kan en av parterna i tvisten

hänskjuta tvisten till Europeiska gemenskapernas domstol.

2. Alla tvister mellan en eller flera medlemsstater och Europeiska gemen-

skapernas kommission om tillämpningen av artikel l, med undantag för

punkt c), och artiklarna 2, 3 och 4, kan, i den utsträckning som de avser

gemenskapsrättsliga frågor eller frågor om gemenskapernas finansiella

intressen eller rör medlemmar eller tjänstemän i gemenskapernas institut-

ioner eller i organ som har inrättats med tillämpning av fördragen om

upprättandet av Europeiska gemenskaperna och som inte har kunnat

lösas genom förhandlingar, kan av någon av parterna i tvisten hänskjutas

till domstolen.

3. Alla domstolar i en medlemsstat kan begära att domstolen skall med-

dela förhandsavgörande i frågor som avser tolkningen av artiklarna 1-4

och 12-16 och som uppkommer i mål som är anhängiga vid dem och rör

personer, som är medlemmar eller tjänstemän i gemenskapsinstitutioner

eller i med tillämpning av fördragen om upprättandet av Europeiska

gemenskaperna inrättade gemenskapsorgan, och som handlar i tjänsten,

så snart domstolarna anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att de

skall kunna döma i målet.

4. Domstolens behörighet enligt artikel 3 förutsätter att den berörda med-

lemsstaten i samband med den anmälan som avses i artikel 13.2 eller

senare förklarar att den godkänner denna behörighet.

5. En medlemsstat som avger en förklaring enligt punkt 4 får begränsa

möjligheten att begära ett förhandsavgörande från domstolen till att avse

de domstolar i medlemsstaten vilkas beslut inte kan överklagas enligt

statens egen lagstiftning.

6. Europeiska gemenskapens domstols stadga och dess rättegångsregler

skall gälla. I enlighet med den stadgan har alla medlemsstater och

kommissionen, oavsett om de har avgivit en förklaring enligt punkt 4

eller inte, rätt att till domstolen överlämna ett yttrande eller skriftliga

iakttagelser som rör de mål som är anhängiga vid den till följd av punkt

3.

Artikel 13

Ikraftträdande

1. Denna konvention skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras

konstitutionella bestämmelser.

2. Medlemsstaterna skall till generalsekreteraren för Europeiska unionens

råd anmäla att de har genomfört de förfaranden som deras konstitu-

tionella bestämmelser kräver för att denna konvention skall kunna antas.

3. Denna konvention träder i kraft nittio dagar efter det att den sista med-

lemsstaten har gjort en sådan anmälan som avses i punkt 2.

4. Till och med den tidpunkt då denna konvention träder i kraft kan varje

medlemsstat i samband med en sådan anmälan som avses i punkt 2 eller

när som helst därefter förklara att denna konvention med undantag av sin

artikel 12 skall vara tillämplig på den i dess förbindelser med den med-

lemsstater som har gjort samma förklaring. För en medlemsstat som har

gjort en sådan förklaring skall denna konvention tillämpas från och med

den första dagen i den månad som följer efter det att nittio dagar har gått

från det att dess förklaring deponerades.

5. En medlemsstat som inte har avgivit en förklaring i enlighet med

punkt 4 får tillämpa denna konvention mot andra fördragsslutande med-

lemsstater på grundval av bilaterala överenskommelser.

Artikel 14

Anslutning av nya medlemsstater

l. Denna konvention står öppen för anslutning för varje stat som blir

medlem i Europeiska unionen.

2. Den på den anslutande statens språk avfattade texten till denna kon-

vention, som skall utarbetas av Europeiska unionens råd, skall ha giltig-

het.

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien.

4. För en stat som ansluter sig till konventionen träder denna i kraft nittio

dagar efter depositionen av dess anslutningsinstrument, eller, om den

ännu inte har trätt i kraft då denna period av nittio dagar löper ut, den dag

då konventionen träder i kraft.

5. Om denna konvention ännu inte har trätt i kraft när anslut-

ningsinstrumentet deponeras, skall bestämmelserna i artikel 13.4 vara

tillämpliga på de stater som ansluter sig till denna.

Artikel 15

Reservationer

1. Med undantag för sådana reservationer som avses i artikel 7.2 och i

artikel 10.2 är reservationer inte tillåtna.

2. Varje medlemsstat som har gjort en reservation får när som helst, helt

eller delvis, dra tillbaka den genom en anmälan till depositarien. Till-

bakadragandet får verkan den dag depositarien tar emot anmälan.

Artikel 16

Depositarie

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd är depositarie för

denna konvention.

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning

offentliggöra antaganden och anslutningar, förklaringar och reservationer

samt alla andra anmälningar som rör denna konvention.

OECD-konventionen

KONVENTION OM BEKÄMPANDE AV BESTICKNING AV

UTLÄNDSKA OFFENTLIGA TJÄNSTEMÄN I

INTERNATIONELLA AFFÄRSFÖRBINDELSER

Ingress

Parterna,

som beaktar att bestickning är en utbredd företeelse i internationella

affärsförbindelser, bland annat i fråga om handel och investeringar, som

förorsakar allvarlig oro i moraliskt och politiskt hänseende, undergräver

gott styrelsesätt och ekonomisk utveckling samt snedvrider internation-

ella konkurrensförhållanden,

som beaktar att alla länder har sin del i ansvaret för att bekämpa be-

stickning i internationella affärsförbindelser,

som beaktar den reviderade rekommendation om bekämpande av be-

stickning i internationella affärsförbindelser som antogs av Organisation-

en för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) råd den 23 maj

1997, C(97)123/FINAL, vari bland annat efterlystes effektiva åtgärder

för att avskräcka från, förebygga och bekämpa bestickning av utländska

offentliga tjänstemän i samband med internationella affärsförbindelser,

särskilt genom att sådan bestickning snabbt och på ett effektivt och sam-

ordnat sätt straffbeläggs i överensstämmelse med de överenskomna

gemensamma punkter som anges i rekommendationen och med varje

lands jurisdiktionsprinciper och andra grundläggande rättsprinciper,

som välkomnar andra nyligen tagna initiativ som ytterligare främjar

förståelsen och samarbetet på det internationella planet i bekämpande av

bestickning av offentliga tjänstemän, inbegripet åtgärder vidtagna av

Förenta nationerna, Världsbanken, Internationella valutafonden, Världs-

handelsorganisationen, Amerikanska samarbetsorganisationen, Europa-

rådet och Europeiska unionen,

som välkomnar företagens, näringslivsorganisationernas, fack-

föreningsrörelsens och andra frivilligorganisationers ansträngningar i

kampen mot bestickning,

som erkänner regeringarnas roll i att motverka förledande till bestick-

ning från enskilda personers och företags sida i internationella affärs-

förbindelser,

som erkänner att framsteg på detta område kräver insatser på det

nationella planet såväl som samarbete, övervakning och uppföljning på

det multilaterala planet,

som erkänner att uppnåendet av likvärdighet i fråga om de åtgärder

som parterna skall vidta är konventionens huvudsakliga syfte och ända-

mål, vilket kräver att den ratificeras utan förbehåll som påverkar denna

likvärdighet,

har kommit överens om följande

Artikel 1

Brottet bestickning av utländska offentliga tjänstemän

1. Varje part skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att i sin lag-

stiftning straffbelägga att någon uppsåtligen erbjuder, utlovar eller

lämnar otillbörliga penningförmåner eller andra förmåner, vare sig direkt

eller genom mellanhänder, till en utländsk offentlig tjänsteman, för

dennes räkning eller för tredje mans räkning, för att han skall vidta eller

underlåta att vidta en åtgärd i tjänsten i avsikt att vinna eller bibehålla en

affärsmässig fördel eller en annan otillbörlig fördel i internationella

affärsförbindelser.

2. Varje part skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att straff-

belägga medverkan till bestickning av utländska offentliga tjänstemän,

däri inbegripet anstiftan, medhjälp och bemyndigande. Försök och

stämpling till bestickning av utländska offentliga tjänstemän skall vara

straffbart i samma mån som försök och stämpling till bestickning av en

parts egna offentliga tjänstemän.

3. De brott som avses i punkterna 1 och 2 ovan benämns härnedan

"bestickning av utländsk offentlig tjänsteman".

4. I denna konvention

a) avses med utländsk offentlig tjänsteman den som innehar en lag-

stiftande, administrativ eller rättslig tjänst i ett främmande land, vare sig

han är anställd eller vald, den som utövar en offentlig funktion för ett

främmande land, inklusive för ett offentligt organ eller för ett offentligt

företag, samt en tjänsteman eller en företrädare för en offentlig inter-

nationell organisation,

b) omfattar främmande land alla nivåer och underavdelningar i såväl

nationell som lokal förvaltning,

c) avser uttrycket vidta eller underlåta att vidta en åtgärd i tjänsten

utövning av en offentlig tjänstemans officiella position, oavsett om denna

utövning faller inom tjänstemannens befogenheter.

Artikel 2

Ansvar för juridiska personer

Varje part skall i överensstämmelse med sina rättsprinciper vidta de åt-

gärder som är nödvändiga för att införa ansvar för juridiska personer för

bestickning av utländska offentliga tjänstemän.

Artikel 3

Påföljder

1. Bestickning av utländska offentliga tjänstemän skall kunna bli föremål

för effektiva, proportionerliga och avskräckande straffrättsliga påföljder.

De möjliga påföljderna skall vara jämförbara med de påföljder som

tillämpas i fråga om bestickning av partens egna offentliga tjänstemän

och skall, beträffande fysiska personer, inbegripa sådant frihetsberövande

som är tillräckligt för att möjliggöra effektiv inbördes rättshjälp och ut-

lämning.

2. Om staffrättsligt ansvar enligt en parts rättssystem inte är tillämpligt

avseende juridiska personer, skall parten tillse att juridiska personer skall

kunna bli föremål för effektiva, proportionerliga och avskräckande icke

straffrättsliga påföljder, däribland penningsanktioner, för bestickning av

utländska offentliga tjänstemän.

3. Varje part skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa

att mutan och vinsten av bestickning av en utländsk offentlig tjänsteman,

eller egendom av ett värde som motsvarar sådan vinst, kan beslagtas och

förverkas eller att penningsanktioner med motsvarande verkan kan

tillämpas.

4. Varje part skall överväga möjligheten att införa andra civilrättsliga

eller administrativa sanktioner för bestickning av utländska offentliga

tjänstemän.

Artikel 4

Jurisdiktion

1. Varje part skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att åta sig

jurisdiktion över bestickning av utländska offentliga tjänstemän om

brottet helt eller delvis begås inom dess territorium.

2. En part som har jurisdiktion att lagföra sina medborgare för brott som

begåtts utomlands skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att åta

sig jurisdiktion för sådan lagföring avseende bestickning av utländsk

offentlig tjänsteman enligt samma principer.

3. Om mer än en part har jurisdiktion över ett påstått brott som omfattas

av denna konvention, skall de berörda parterna på begäran av en av dem

samråda i syfte att fastställa var brottet bäst bör lagföras.

4. Varje part skall pröva om dess nu gällande jurisdiktionsregler är ända-

målsenliga för att bekämpa bestickning av utländska offentliga tjänste-

män och, om så inte anses vara fallet, vidta åtgärder för att komma till

rätta med förhållandet.

Artikel 5

Genomförande

Förundersökning och åtal för bestickning av utländska offentliga tjänste-

män skall ske i enlighet med varje parts tillämpliga regler och principer.

De skall inte påverkas av överväganden om nationellt ekonomiskt

intresse, möjlig inverkan på förbindelserna med en annan stat eller de

berörda fysiska eller juridiska personernas identitet.

Artikel 6

Preskription

Preskriptionsreglerna gällande brottet bestickning av utländsk offentlig

tjänsteman skall medge tillräcklig tid för förundersökning och lagföring

avseende detta brott.

Artikel 7

Penningtvätt

Varje part som har gjort bestickning av egna offentliga tjänstemän till ett

förbrott för tillämpning av dess lagstiftning om penningtvätt skall göra

detsamma i fråga om bestickning av utländska offentliga tjänstemän,

oavsett var bestickningsbrottet har begåtts.

Artikel 8

Redovisningsnormer

1. För att effektivt bekämpa bestickning av utländska offentliga tjänste-

män skall varje part, inom ramen för sina lagar och regelverk om bok-

föring och bokföringsmaterial, årsredovisningens innehåll samt normer

för redovisning och revision, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

för företag som är underkastade dessa lagar och regelverk förbjuda upp-

rättande av icke bokförda konton, utförande av transaktioner som inte

bokförs eller inte kan tillräckligt identifieras, bokföring av fiktiva utgifter

och skulder med felaktigt angivande av skuldernas uppkomst, liksom

användning av falska handlingar, allt i syfte att besticka utländska

offentliga tjänstemän eller dölja sådan bestickning.

2. Varje part skall tillhandahålla effektiva, proportionerliga och avskräck-

ande civilrättsliga administrativa eller straffrättsliga påföljder för sådana

underlåtenheter och förfalskningar med avseende på företags bokföring,

räkenskaper, konton och affärsredovisning.

Artikel 9

Inbördes rättshjälp

1. Varje part skall så långt som det är möjligt enligt dess lagar och rele-

vanta fördrag och arrangemang ge en annan part snabb och effektiv rätts-

hjälp vid straffrättsliga förundersökningar och förfaranden som en part

inlett i fråga om brott som faller under denna konvention och vid icke

straffrättsliga förfaranden som faller under denna konvention som en part

har inlett mot en juridisk person. Den anmodade parten skall utan dröjs-

mål underrätta den begärande parten om eventuell ytterligare information

eller handlingar som behövs för att styrka framställningen om rättshjälp

och, på förfrågan, om vad som gjorts beträffande framställningen och

resultatet av den.

2. Om en part gör inbördes rättshjälp beroende av om det föreligger

dubbel straffbarhet, skall sådan anses föreligga om det brott för vilket

rättshjälp söks faller under denna konvention.

3. En part skall inte vägra att lämna inbördes rättshjälp i brottmål som

faller inom ramen för denna konvention med hänvisning till bank-

sekretess.

Artikel 10

Utlämning

1. Bestickning av utländska offentliga tjänstemän skall vara ett ut-

lämningsbart brott i parternas lagstiftning och i utlämningsavtal mellan

dem.

2. Om en part som gör utlämning beroende av om det finns ett ut-

lämningsavtal mottar en framställning om utlämning från en annan part

med vilken den inte har ett utlämningsavtal, får parten betrakta denna

konvention som det rättsliga stödet för utlämningen med avseende på

brottet bestickning av utländsk offentlig tjänsteman.

3. Varje part skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa

att den antingen kan utlämna sina egna medborgare eller lagföra dem för

brottet bestickning av utländsk offentlig tjänsteman. En part som vägrar

att utlämna någon för bestickning av utländsk offentlig tjänsteman endast

därför att vederbörande är dess medborgare, skall lämna över ärendet till

sina behöriga myndigheter för lagföring.

4. Utlämning för bestickning av utländsk offentlig tjänsteman skall ske

på de villkor som anges i varje parts nationella lagstiftning och tillämp-

liga fördrag och arrangemang. Om en part gör utlämning beroende av om

det föreligger dubbel straffbarhet, skall detta krav anses vara uppfyllt om

det brott för vilket utlämning begärs faller under artikel 1 i denna kon-

vention.

Artikel 11

Behöriga myndigheter

Med avseende på samråd som avses i artikel 4.3, inbördes rättshjälp som

avses i artikel 9 och utlämning som avses i artikel 10 skall varje part

underrätta OECD:s generalsekreterare om vilken eller vilka myndigheter

som skall vara behöriga att sända och motta framställningar och tjäna

som förmedlare för dessa ärenden för parten i fråga utan att detta skall

påverka andra arrangemang mellan parterna.

Artikel 12

Övervakning och uppföljning

Parterna skall samarbeta i att genomföra ett program för systematisk upp-

följning för att övervaka och främja att denna konvention till fullo

genomförs. Om inte annat enhälligt beslutas av parterna, skall detta ske

inom ramen för OECD:s arbetsgrupp om bestickning i internationella

affärsförbindelser och enligt denna arbetsgrupps mandat eller inom

ramen och enligt mandatet för det organ som kan ha övertagit dess

funktioner; parterna skall bära kostnaderna för programmet i enlighet

med de regler som skall gälla för organet i fråga.

Artikel 13

Undertecknande och anslutning

1. Till dess att konventionen träder i kraft skall den stå öppen för under-

tecknande av OECD:s medlemsstater och de utanförstående stater som

har inbjudits att bli fullständiga deltagare i OECD:s arbetsgrupp om be-

stickning i internationella affärsförbindelser.

2. När konventionen har trätt i kraft skall den stå öppen för anslutning av

icke signatärer som är OECD-medlemmar eller har blivit fullständiga

deltagare i OECD:s arbetsgrupp om bestickning i internationella affärs-

förbindelser eller det organ som kan ha övertagit dess funktioner. För

varje sådan icke signatärstat skall konventionen träda i kraft den

sextionde dagen efter den dag då staten deponerade sitt anslutnings-

instrument.

Artikel 14

Ratificering och depositarie

1. Denna konvention skall godtas, godkännas eller ratificeras av signat-

ärerna i enlighet med deras respektive lagstiftning.

2. Godtagande-, godkännande-, ratifikations- och anslutningsinstrument

skall deponeras hos OECD:s generalsekreterare, som skall tjäna som

depositarie för denna konvention.

Artikel 15

Ikraftträdande

1. Denna konvention träder i kraft den sextionde dagen efter den dag då

fem av de tio länder som har den största exportandelen enligt bifogade

dokument och som tillsammans svarar för minst 60 procent av dessa tio

länders sammanlagda exportvolym har deponerat sina godtagande-, god-

kännande- eller ratifikationsinstrument. För varje signatär som deponerar

sitt instrument efter detta ikraftträdande skall konventionen träda i kraft

den sextionde dagen efter deponeringen av dess instrument.

2. Om konventionen inte har trätt i kraft enligt punkt 1 i denna artikel den

31 december 1998, får varje signatär som har deponerat sitt godtagande-,

godkännande- eller ratifiktionsinstrument till depositarien skriftligen för-

klara att den är beredd att godta konventionens ikraftträdande enligt

denna punkt 2. Konventionen skall träda i kraft för en sådan signatär den

sextionde dagen efter den dag då sådana förklaringar har deponerats av

minst två signatärer. För varje signatär som deponerar sin förklaring efter

ett sådant ikraftträdande, skall konventionen träda i kraft den sextionde

dagen efter dagen för deponeringen.

Artikel 16

Ändringar

En part får föreslå ändringar i denna konvention. Ett ändringsförslag

skall föreläggas depositarien, som skall översända det till de övriga

parterna minst 60 dagar innan depositarien sammankallar parterna till ett

möte för att ta ställning till ändringsförslaget. En ändring som enhälligt

antagits av parterna, eller på ett sådant annat sätt som parterna enhälligt

beslutar, skall träda i kraft 60 dagar efter det att alla parter har deponerat

sina ratifikations-, godtagande- eller godkännandeinstrument eller på

sådana andra villkor som kan bestämmas av parterna när ändringen antas.

Artikel 17

Frånträdande

En part kan frånträda denna konvention genom skriftligt meddelande till

depositarien. Ett sådant frånträdande får verkan ett år efter den dag då

meddelandet därom mottogs. Efter frånträdandet skall samarbetet

fortsätta mellan parterna och den part som har frånträtt konventionen

med avseende på alla utestående framställningar om rättshjälp eller

utlämning som gjorts före den dag då frånträdandet trädde i kraft.

Upprättad i Paris den 17 december 1997 på engelska och franska språ-

ken, vilka båda texter har lika giltighet.

Bilaga

DAFFE/IME/BR(97)18/FINAL

Statistik över exporten från OECD-länderna

OECD-EXPORT

1990-1996

1990-1996

1990-1996

Milj. US-

dollar

% av tot.

OECD

% av de 10

största

OECD-

länderna

Förenta staterna

287118

15,9

19,7

Tyskland

254746

14,1

17,5

Japan

212665

11,8

14,6

Frankrike

138471

7,7

9,5

Förenade kungariket

121258

6,7

8,3

Italien

112449

6,2

7,7

Kanada

 91215

5,1

6,3

Korea (1)

 81364

4,5

5,6

Nederländerna

 81264

4,5

5,6

Belgien-Luxemburg

 78598

4,4

5,4

De 10 största totalt

1459148

81,0

100

Spanien

 42469

2,4

Schweiz

 40395

2,2

Sverige

 36710

2,0

Mexiko (1)

 34233

1,9

Australien

 27194

1,5

Danmark

 24145

1,3

Österrike*

 22432

1,2

Norge

 21666

1,2

Irland

 19217

1,1

Finland

 17296

1,0

Polen (1)**

 12652

0,7

Portugal

 10801

0,6

Turkiet*

 8027

0,4

Ungern**

 6795

0,4

Nya Zeeland

 6663

0,4

Tjeckiska republiken***

 6263

0,3

Grekland*

 4606

0,3

Island

 949

0,1

Totalt OECD

1801661

100%

Anm. * 1990-1995; ** 1991-1996; *** 1993-1996.

Källa: OECD, (1) IMF.

Beträffande Belgien-Luxemburg: handelsstatistiken för Belgien och

Luxemburg är endast tillgänglig för de två länderna sammanslaget.

Avseende artikel 15.1 i konventionen gäller att, om endera Belgien eller

Luxemburg deponerar sitt godtagande-, godkännande- eller rati-

fikationsinstrument eller om både Belgien och Luxemburg deponerar

sina godtagande-, godkännande eller ratifikationsinstrument, så skall det

anses att ett av de länder som tillhör de tio största exportländerna har

deponerat sitt instrument och de båda ländernas sammanlagda export

skall räknas såsom utgörande en del av de 60 procent av den gemen-

samma totala exporten för de tio länder som fordras för ikraftträdande

enligt denna bestämmelse.

Domstolsprotokollet

(Rättsakter som antagits med tillämpning av avdelning VI i Fördraget

om Europeiska unionen)

RÅDETS AKT

av den 29 november 1996

om upprättande på grundval av artikel K 3 i Fördraget om

Europeiska unionen av protokollet om förhandsavgörande av

Europeiska gemenskapernas domstol angående tolkningen av

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen

(97/C 151/01)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA AKT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel

K 3.2 c i detta, och

med beaktande av följande:

Enligt artikel K 3.2 c kan i konventioner som utarbetas på grundval av

artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen föreskrivas att domstolen

skall vara behörig att tolka konventionsbestämmelserna och avgöra alla

tvister om deras tillämpning.

RÅDET

BESLUTAR att upprätta det protokoll till vilket texten återfinns i bilagan

och som denna dag har undertecknats av företrädare för regeringarna i

Europeiska unionens medlemsstater.

RÅDET

REKOMMENDERAR att protokollet antas av medlemsstaterna i

enlighet med deras respektive konstitutionella bestämmelser.

Utfärdad i Bryssel den 29 november 1996

På rådets vägnar

N. OWEN

Ordförande

PROTOKOLL

upprättat på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska

unionen om förhandsavgörande av Europeiska gemenskapernas

domstol angående tolkningen av konventionen om skydd av

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA,

HAR ENATS om följande bestämmelser som skall fogas till

konventionen.

Artikel 1

Europeiska gemenskapernas domstol skall vara behörig att på de villkor

som fastställs i detta protokoll meddela förhandsavgöranden om tolk-

ningen av konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen och protokollet av den 27 september 1996 (1 ), nedan

kallat "det första protokollet".

Artikel 2

1. Varje medlemsstat kan, genom en förklaring som avges vid under-

tecknandet av detta protokoll eller vid varje annat tillfälle efter under-

tecknandet, godkänna Europeiska gemenskapernas domstols behörighet

att meddela förhandsavgöranden om tolkningen av konventionen om

skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och det första

protokollet till den konventionen på de villkor som anges i punkt 2 a)

eller punkt 2 b).

2. Varje medlemsstat som avger en förklaring enligt punkt 1 kan ange

antingen att

a) varje domstol i den staten, mot vars avgöranden det inte finns något

rättsmedel enligt nationell lagstiftning, får begära att Europeiska gemen-

skapernas domstol meddelar ett förhandsavgörande i ett ärende som upp-

kommit vid denna domstol och som rör tolkningen av konventionen om

skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och det första

protokollet till den konventionen, när domstolen anser att ett beslut i

frågan är nödvändigt för att döma i saken, eller att

b) varje domstol i den staten får begära att Europeiska gemenskapernas

domstol meddelar ett förhandsavgörande i ett ärende som uppkommit vid

denna domstol och som rör tolkningen av konventionen om skydd av

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och det första

protokollet till den konventionen, när domstolen anser att ett beslut i

frågan är nödvändigt för att döma i saken.

Artikel 3

1. Protokollet om Europeiska gemenskapernas domstols stadga och dess

rättegångsregler skall tillämpas.

2. I enlighet med Europeiska gemenskapens domstols stadga skall varje

medlemsstat, oavsett om den har avgivit en förklaring enligt artikel 2, ha

rätt att till Europeiska gemenskapens domstol inkomma med inlagor och

skriftliga yttranden i ärenden som avhängiggjorts vid domstolen enligt

artikel 1.

Artikel 4

1. Detta protokoll skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras

respektive konstitutionella bestämmelser.

2. Medlemsstaterna skall underrätta depositarien när de förfaranden som

deras konstitutionella bestämmelser föreskriver för antagande av detta

protokoll har genomförts liksom vilka förklaringar som har avgivits

enligt artikel 2.

3. Detta protokoll skall träda i kraft 90 dagar efter den underrättelse, som

avses i punkt 2, från den stat som är medlem i Europeiska unionen när

rådet antar den akt som upprättar detta protokoll och som sist genomför

denna formalitet. Protokollet skall emellertid träda i kraft tidigast

samtidigt som konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen.

Artikel 5

1. Detta protokoll skall stå öppet för anslutning för varje stat som blir

medlem i Europeiska unionen.

2. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien.

3. Den av Europeiska unionens råd på den anslutande medlemsstatens

språk fastställda texten till detta protokoll skall vara giltig.

4. I förhållande till en medlemsstat som ansluter sig till detta protokoll,

träder detta i kraft 90 dagar efter dagen för deponeringen av dess

anslutningsinstrument, eller på dagen för ikraftträdandet av detta proto-

koll, om detta ännu inte hunnit träda i kraft vid utgången av nämnda

period om 90 dagar.

Artikel 6

Varje stat som blir medlem i Europeiska unionen och som ansluter sig till

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen i enlighet med artikel 12 måste godkänna bestämmelserna i

detta protokoll.

Artikel 7

1. Varje medlemsstat som är fördragsslutande part får föreslå ändringar

av detta protokoll. Varje förslag till ändring skall överlämnas till depo-

sitarien, som skall underrätta rådet om detta.

2. Ändringar skall beslutas av rådet som skall rekommendera att

medlemsstaterna antar dem i enlighet med sina respektive konstitu-

tionella bestämmelser.

3. De på detta sätt beslutade ändringarna träder i kraft i enlighet med

bestämmelserna i artikel 4.

Artikel 8

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd skall vara depositarie

för detta protokoll.

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning

offentliggöra underrättelser, instrument och meddelanden som rör detta

protokoll.

FÖRKLARING

om att samtidigt anta konventionen om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen och protokollet om

förhandsavgörande av Europeiska gemenskapernas domstol

angående tolkningen av denna konvention

Företrädarna för regeringarna i Europeiska unionens medlemsstater, för-

samlade i rådet,

vid undertecknandet av akten om upprättande av protokollet om för-

handsavgörande av Europeiska gemenskapernas domstol angående tolk-

ningen av konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen,

som önskar säkra en så effektiv och enhetlig tolkning som möjligt av

nämnda konvention från och med dess ikraftträdande,

förklarar sig beredda att vidta lämpliga åtgärder för att de nationella

förfarandena för att anta konventionen om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen och av protokollet om dess tolkning skall

kunna genomföras samtidigt och så snart som möjligt.

Sammanfattning av Ds 1998:29

I promemorian tas upp frågan om tillträde till vissa internationella

åtaganden rörande korruption samt behandlas lagändringar med

anledning härav.

I promemorian behandlas först frågan om Sveriges anslutning till två

inom Europeiska unionen (EU) utarbetade protokoll till en tidigare

konvention om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen. Det första protokollet rör korruption som kan skada

gemenskapernas finansiella intressen och i det andra ges EG-domstolen

en roll vid tolkning av konventionen och det första protokollet. Vidare

behandlas Sveriges anslutning till en likaledes inom EU utarbetad

konvention om korruption inom EU, utan koppling till skada för

gemenskapernas finanser, samt en inom den ekonomiska

samarbetsorganisationen OECD utarbetad konvention om mutor i

internationella affärsförhållanden. Dessutom berörs en FN-deklaration

om mutor.

I promemorian föreslås att Sverige ratificerar konventionerna och

protokollen. Vidare innehåller den förslag till ändringar i brottsbalken till

följd av de åtaganden som görs. Bl. a. föreslås att bestickning av

utländska ministrar och parlamentsledamöter straffbeläggs, liksom

bestickning och mutbrott av EG-kommissionärer, ledamöter av EU-

parlamentet och Revisionsrätten samt domare i EG-domstolen. Dessutom

görs strafflagstiftningen tilllämplig också på den situationen att mutan

tillfaller någon annan än den vars tjänsteutövning man vill påverka. De

särskilda åtalsreglerna i anslutning till bestämmelserna om bestickning

och mutbrott anpassas till de föreslagna ändringarna.

Dessutom behandlas Sveriges efterlevnad av en OECD-rekom-

mendation från 1996 om skattebehandling av mutor och bestämmelser

om skatteavdragsrätt i den nämnda FN-deklarationen. Här föreslås att det

i de svenska skattereglerna införs ett uttryckligt avdragsförbud för mutor

och andra otillbörliga belöningar.

Slutligen föreslås en teknisk anpassning i bestämmelsen om mutbrott

med anledning av lagstiftningen om totalförsvarsplikt samt att den

mutansvariga personkretsen skall utvidgas med personer som på grund

av förtroendeställning fått till uppgift att för någon annan genomföra

vetenskaplig eller motsvarande utredning.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken att 2 kap. 5a §, 10 kap. 5 §,

17 kap. 7 och 17 §§ samt 20 kap. 2 och 5 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §1

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

den europeiska konventionen d. 28

maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar

eller den europeiska konventionen

d. 15 maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål, må den

tilltalade ej här i riket lagföras för

samma gärning,

1. om han har frikänts från an-

svar,

2. om han har förklarats skyldig

till brottet utan att påföljd har

ådömts,

3. om ådömd påföljd har verk-

ställts i sin helhet eller verkstäl-

ligheten pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bort-

fallit enligt lagen i den främmande

staten.

Första stycket gäller ej i fråga om

brott som avses i 1 § eller 3 § 4, 6

eller 7 såvida ej lagföringen i den

främmande staten har skett på be-

gäran av svensk myndighet.

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom dom meddelad i

främmande stat och föreligger ej

på grund av vad förut i denna pa-

ragraf sagts hinder mot lagföring,

må åtal för gärningen väckas här i

riket endast efter förordnande av

regeringen eller den regeringen

bemyndigat därtill.

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

någon av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket, får den

tilltalade inte här i riket lagföras

för samma gärning,

1. om han har frikänts från an-

svar,

2. om han har förklarats skyldig

till brottet utan att påföljd ådömts,

3. om ådömd påföljd har verk-

ställts i sin helhet eller verkställig-

heten pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bort-

fallit enligt lagen i den främmande

staten.

Första stycket gäller inte i fråga

om brott som avses i 1 § eller 3 §

4, 6 eller 7 såvida inte lagföringen

i den främmande staten har skett

på begäran av svensk myndighet.

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom dom meddelad i

främmande stat och finns det inte

på grund av vad förut i denna pa-

ragraf sagts hinder mot lagföring,

får åtal för gärningen väckas här i

riket endast efter förordnande av

regeringen eller den regeringen

bemyndigat därtill.

De överenskommelser som avses

i första stycket är

1. den europeiska konventionen

d. 28 maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar,

2. den europeiska konventionen

d. 15 maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål,

3. konventionen d. 26 juli 1995

om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen för

gärningar som däri avses,

4. protokollet d. 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas

finansiella intressen för gärningar

som däri avses, och

5. konventionen d. 26 maj 1997

om kamp mot korruption som

tjänstemän i Europeiska gemen-

skaperna eller Europeiska unio-

nens medlemsstater gör sig skyl-

diga till för gärningar som däri

avses.

Har ett brott delvis begåtts här i

riket skall första stycket tilllämpas

om gärningen omfattas av

1. konventionen d. 26 juli 1995

om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen,

2. protokollet d. 27 september

1996 till konventionen d. 26 juli

1995 om skydd av Europeiska ge-

menskapernas finansiella intress-

en, eller

3. konventionen d. 26 maj 1997

om kamp mot korruption som

tjänstemän i Europeiska gemen-

skaperna eller Europeiska unio-

nens medlemsstater är delaktiga i

och brottet delvis begåtts också

inom den medlemsstats territorium

där domen meddelats.

10 kap.

5 §1

Om någon, som på grund av

förtroendeställning fått till uppgift

att för någon annan sköta ekono-

misk angelägenhet eller självstän-

digt handha kvalificerad teknisk

uppgift eller övervaka skötseln av

sådan angelägenhet eller uppgift,

missbrukar sin förtroendeställning

och därigenom skadar hu-

vudmannen, döms han för trolös-

het mot huvudman till böter eller

fängelse i högst två år. Vad som

har sagts nu gäller inte, om gär-

ningen är belagd med straff enligt

1 3 §§.

Om någon, som på grund av

förtroendeställning fått till uppgift

att för någon annan sköta en eko-

nomisk angelägenhet eller ge-

nomföra en vetenskaplig eller mot-

svarande utredning eller själv-

ständigt handha en kvalificerad

teknisk uppgift eller övervaka

skötseln av en sådan angelägenhet,

utredning eller uppgift, missbrukar

sin förtroendeställning och däri-

genom skadar huvudmannen,

döms han för trolöshet mot hu-

vudman till böter eller fängelse i

högst två år. Vad som har sagts nu

gäller inte, om gärningen är belagd

med straff enligt 1 3 §§.

Är brottet grovt, skall dömas till fängelse, lägst sex månader och högst

sex år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas,

om gärningsmannen begagnat falsk handling eller vilseledande bokföring

eller tillfogat huvudmannen bedande eller synnerligen kännbar skada.

Missbrukar någon, som fått till uppgift att sköta rättslig angelägenhet

för någon annan till förfång för huvudmannen sin förtroendeställning,

döms han enligt första stycket, även om angelägenheten inte är av eko-

nomisk eller teknisk art.

17 kap.

7 §2

Den som till arbetstagare eller

annan som avses i 20 kap. 2 §

lämnar, utlovar eller erbjuder muta

eller annan otillbörlig belöning för

tjänsteutövningen, dömes för be-

stickning till böter eller fängelse i

högst två år.

Den som till

1. arbetstagare,

2. annan som avses i 20 kap.

2 §,

3. främmande stats minister, le-

damot av lagstiftande församling

eller ledamot av organ motsva-

rande dem som avses i 20 kap. 2 §

andra stycket 1, eller

4. den som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu har

sagts utövar främmande stats

myndighet

lämnar, utlovar eller erbjuder, för

denne själv eller för annan, muta

eller annan otillbörlig belöning för

tjänsteutövningen, döms för be-

stickning till böter eller fängelse

 i högst två år.

17 kap.

17 §1

Har bestickning skett i förhål-

lande till någon som ej är arbets-

tagare hos staten eller hos kom-

mun och som ej omfattas av 20

kap. 2 § andra stycket 1 4, må

åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren till den för

bestickningen utsatte eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

Har bestickning skett i förhål-

lande till någon som

1. inte är arbetstagare hos sta-

ten eller hos kommun,

2. inte omfattas av 20 kap. 2 §

andra stycket 1 4 eller 6 och

3. inte är främmande stats mi-

nister eller ledamot av lagstiftande

församling,

får åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren till den för

bestickningen utsatte eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

20 kap.

2 §2

Arbetstagare som tar emot, låter

åt sig utlova eller begär muta eller

annan otillbörlig belöning för sin

tjänsteutövning, döms för mutbrott

till böter eller fängelse i högst två

år. Detsamma skall gälla, om

arbetstagaren begått gärningen

innan han erhöll anställningen

eller efter det han slutat den-

samma. Är brottet grovt, döms till

fängelse, lägst sex månader och

högst sex år.

Vad i första stycket sägs om ar-

betstagare skall också tillämpas på

1. ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan så-

dan myndighet som hör till staten

eller till kommun, landsting,

kommunalförbund, församling,

kyrklig samfällighet eller allmän

försäkringskassa,

2. den som utövar uppdrag som

är reglerat i författning,

3. den som är krigsman enligt

lagen (1986:644) om disciplin-

förseelser av krigsmän, m.m. eller

annan som fullgör lagstadgad

tjänsteplikt,

4. den som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu

sägs utövar myndighet,

5. den som i annat fall än som

avses i 1 4 på grund av förtroen-

deställning fått till uppgift att för

någon annan sköta rättslig eller

ekonomisk angelägenhet eller

självständigt handha kvalificerad

teknisk uppgift eller övervaka

skötseln av sådan angelägenhet

eller uppgift.

Arbetstagare som, för sig själv

eller för annan, tar emot, låter sig

utlova eller begär, muta eller an-

nan otillbörlig belöning för sin

tjänsteutövning, döms för mutbrott

till böter eller fängelse i högst två

år. Detsamma skall gälla, om

arbetstagaren begått gärningen

innan han erhöll anställningen

eller efter det han slutat den-

samma. Är brottet grovt, döms till

fängelse, lägst sex månader och

högst sex år.

Vad i första stycket sägs om ar-

betstagare skall också tillämpas på

1. ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan så-

dan myndighet som hör till staten

eller till kommun, landsting,

kommunalförbund, församling,

kyrklig samfällighet eller allmän

försäkringskassa,

2. den som utövar uppdrag som

är reglerat i författning,

3. den som omfattas av lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. eller

annan som fullgör lagstadgad

tjänsteplikt,

4. den som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu

sägs utövar myndighet,

5. den som i annat fall än som

avses i 1 4 på grund av förtroen-

deställning fått till uppgift att för

någon annan sköta en rättslig eller

ekonomisk angelägenhet eller att

genomföra en vetenskaplig eller

motsvarande utredning eller att

självständigt handha en kvalifi-

cerad teknisk uppgift eller över-

vaka skötseln av en sådan ange-

lägenhet, utredning eller uppgift,

och

6. ledamot av Europeiska ge-

menskapernas kommission, Euro-

paparlamentet eller Europeiska

gemenskapernas revisionsrätt eller

domare i Europeiska gemen-

skapernas domstol.

20 kap.

5 §1

Åklagare må, utan hinder av vad

eljest må vara stadgat, åtala brott

varigenom arbetstagare hos staten

eller hos kommun eller annan som

avses i 2 § andra stycket 1 4 har

åsidosatt vad honom åligger i

utövningen av anställningen eller

uppdraget.

Utan hinder av vad i första

stycket sägs skall dock gälla

1. vad i denna balk stadgas att

åtal ej må ske utan förordnande av

regering eller den regeringen har

bemyndigat och

2. vad i annan lag eller författ-

ning är föreskrivet om åtal för gär-

ning, för vilken straff är stadgat

allenast om den förövas av inne-

havare av anställning eller uppdrag

som sägs i första stycket.

Har mutbrott begåtts av någon

som ej omfattas av första stycket,

må åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

Är ej för visst fall annat stadgat,

må åklagare åtala brott mot sådan

tystnadsplikt som gäller till förmån

för enskild målsägande endast om

denne anger brottet till åtal eller

åtal är påkallat från allmän syn-

punkt.

Åklagare får, utan hinder av vad

som annars är stadgat, åtala brott

varigenom arbetstagare hos staten

eller hos kommun eller annan som

avses i 2 § andra stycket 1 4 har

åsidosatt vad som åligger honom i

utövningen av anställningen eller

uppdraget.

Utan hinder av vad i första

stycket sägs skall dock gälla

1. vad i denna balk stadgas att

åtal inte får ske utan förordnande

av regering eller den regeringen

har bemyndigat och

2. vad i annan lag eller författ-

ning är föreskrivet om åtal för gär-

ning, för vilken straff är stadgat

allenast om den förövas av inne-

havare av anställning eller uppdrag

som sägs i första stycket.

Har mutbrott begåtts av någon

som inte omfattas av första stycket

eller av 2 § andra stycket 6, får

åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

Är inte för visst fall annat stad-

gat, får åklagare åtala brott mot

sådan tystnadsplikt som gäller till

förmån för enskild målsägande

endast om denne anger brottet till

åtal eller åtal är påkallat från all-

män synpunkt.

Om åtal för brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget begåtts

av riksdagsledamot, statsråd, justitieråd, regeringsråd eller innehavare av

tjänst eller uppdrag hos riksdagen eller dess organ gäller särskilda

bestämmelser.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom föreskrivs i fråga om kommunalskattelagen (1928:370) att

20 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 §1

Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla

omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och

bibehållande avräknas från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde

(bruttointäkt) som har influtit i förvärvskällan under beskattningsåret.

Avdrag får inte göras för:

den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter, så

som vad skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller

därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar

eller kottar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är

skattefria enligt 19 §;

värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts

av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges

barn som ej fyllt 16 år;

ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans för-

värvsverksamhet;

svenska allmänna skatter;

kapitalavbetalning på skuld;

ränta enligt 8 kap. 1 § studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55 §§

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 5 kap. 12 § lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 31 § tullagen

(1994:1550), 60 § fordonsskattelagen (1988:327), 36 § lagen

(1996:1030) om underhållsstöd och 19 kap. 2 och 4-9 §§ skattebetal-

ningslagen (1997:483) samt dröjsmålsavgift beräknad enligt lagen

(1997:484) om dröjsmålsavgift;

avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

avgift enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10);

avgift enligt 10 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529);

avgift enligt 8 kap. 5 § arbetsmiljölagen (1977:1160);

avgift enligt 26 § arbetstidslagen (1982:673);

avgift enligt 21 § insiderlagen (1990:1342);

avgift enligt 22 § tredje stycket lagen (1993:737) om bostadsbidrag;

skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare

och arbetstagare, när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada;

företagsbot enligt 36 kap. brottsbalken;

straffavgift enligt 8 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken;

skatteavdrag för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt skatte-

betalningslagen (1997:483);

avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift;

kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig

parkering;

överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268);

miljösanktionsavgift enligt 30 kap. miljöbalken;

vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot för-

orening från fartyg;

avgift enligt 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela före-

skrifter om in- eller utförsel av varor;

lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja

och kol eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasom-

rådet;

avgift enligt 18 § lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser

om elektriska anläggningar;

avgift enligt 10 kap. 5 § lagen (1994:1776) om skatt på energi;

ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200) för vilken det

finns rätt till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt 10

kap.

nämnda lag;

avgift enligt 11 kap. 16 § och 13 kap. 6 a § aktiebolagslagen

(1975:1385);

kostnader för muta eller annan

otillbörlig belöning.

(Se vidare anvisningarna.)

____________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999 och tillämpas första gången

vid 2000 års taxering.

Förteckning över remissinstanser Ds 1998:29

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av följande instan-

ser:

Riksdagens ombudsmän, Göta hovrätt, Kammarrätten i Göteborg, Gö-

teborgs tingsrätt, Länsrätten i Stockholms län, Justitiekanslern, Dom-

stolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen,

Generaltullstyrelsen, Bokföringsnämnden, Riksrevisionsverket, Närings-

och teknikutvecklingsrådet, Kommerskollegium, Brottsförebyggande

rådet, Ekobrottsmyndigheten, EU-bedrägeridelegationen, Statskontoret,

Landstingsförbundet, Riksskatteverket, Luftfartsverket, Juridiska fakul-

tetsnämnden vid Uppsala universitet, Sveriges domareförbund, Sveriges

advokatsamfund, Institutet mot mutor, Byggentreprenörerna, Sveriges

akademikers centralorganisation SACO, Föreningen Auktoriserade Revi-

sorer, Företagarnas Riksorganisation, Lantbrukarnas Riksförbund, Lä-

kemedelsindustriföreningen, Skogsägarnas Riksförbund, Svenska Bank-

föreningen, Svenska Revisorssamfundet, Sveriges fastighetsägareför-

bund, Sveriges Reklambyråförbund, Annonsörföreningen, Direktreklam-

företagens branchförbund SWEDMA, Sveriges Redovisningskonsulters

Förbund, Apoteksbolaget AB och Svenska Nationalkommittén ICC.

Yttranden har dessutom inkommit från följande instanser.

Industriförbundet, Näringslivets Skattedelegation, Svenska Arbetsgivare-

föreningen SAF samt Stockholms Handelskammare.

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 2 kap. 5a §, 10 kap. 5 §, 17 kap. 7 och 17 §§ samt 20 kap. 2 och

5 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 9 kap 3 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 a §

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

den europeiska konventionen d. 28

maj 1970 om brottmålsdoms inter-

nationella rättsverkningar eller

den europeiska konventionen d. 15

maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål, må den till-

talade ej här i riket lagföras för

samma gärning,

1. om han har frikänts från

ansvar,

2. om han har förklarats skyldig

till brottet utan att påföljd har å-

dömts,

3. om ådömd påföljd har verk-

ställts i sin helhet eller verkställig-

heten pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bort-

fallit enligt lagen i den främmande

staten.

Första stycket gäller ej i fråga

om brott som avses i 1 § eller 3 §

4, 6 eller 7 såvida ej lagföringen i

den främmande staten har skett på

begäran av svensk myndighet

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom dom meddelad i

främmande stat och föreligger ej

på grund av vad förut i denna pa-

ragraf sagts hinder mot lagföring,

må åtal för gärningen väckas här i

riket endast efter förordnande av

regeringen eller den regeringen be-

myndigat därtill.

Har fråga om ansvar för gärning

prövats genom lagakraftägande

dom, meddelad i främmande stat

där gärningen förövats eller i

främmande stat som har tillträtt

någon av de överenskommelser

som anges i fjärde stycket, får den

tilltalade inte här i riket lagföras

för samma gärning,

1. om han har frikänts från

ansvar,

2. om han har förklarats skyldig

till brottet utan att påföljd ådömts,

3. om ådömd påföljd har verk-

ställts i sin helhet eller verkställig-

heten pågår, eller

4. om ådömd påföljd har bort-

fallit enligt lagen i den främmande

staten.

Första stycket gäller inte i fråga

om brott som avses i 1 § eller 3 §

4, 6 eller 7 såvida inte lagföringen

i den främmande staten har skett

på begäran av svensk myndighet

eller sedan personen utlämnats

från Sverige för lagföring.

Om en fråga om ansvar för en

gärning har prövats genom en

dom meddelad i en främmande stat

och om det inte finns hinder mot

lagföring på grund av vad som

förut sagts i denna paragraf, får

åtal för gärningen väckas här i

riket endast efter förordnande av

regeringen eller den som

regeringen bemyndigat.

De överenskommelser som avses

i första stycket är

1. den europeiska konventionen

d. 28 maj 1970 om brottmålsdoms

internationella rättsverkningar,

2. den europeiska konventionen

d. 15 maj 1972 om överförande av

lagföring i brottmål,

3. konventionen d. 26 juli 1995

om skydd av Europeiska gemen-

skapernas finansiella intressen för

gärningar som däri avses,

4. protokollet d. 27 september

1996 till konventionen om skydd

av Europeiska gemenskapernas fi-

nansiella intressen för gärningar

som däri avses, och

5. konventionen d. 26 maj 1997

om kamp mot korruption som

tjänstemän i Europeiska gemen-

skaperna eller Europeiska union-

ens medlemsstater är delaktiga i

för gärningar som däri avses.

Har ett brott begåtts delvis här i

riket och delvis också inom den

medlemsstats territorium där do-

men meddelats, skall första stycket

tillämpas om gärningen omfattas

av de överenskommelser som an-

ges i fjärde stycket 3 5.

9 kap

3 a §

Den som, i strid med föreskrifter

eller villkor, använder ett bidrag

eller utnyttjar en förmån som helt

eller delvis finansieras över eller

på annat sätt påverkar Europeiska

gemenskapernas budgetar för ett

annat ändamål än det som bidra-

get eller förmånen har beviljats

för, skall dömas för subventions-

missbruk till böter eller fängelse i

högst två år. I ringa fall skall inte

dömas till ansvar.

10 kap.

5 §

Om någon, som på grund av

förtroendeställning fått till uppgift

att för någon annan sköta ekono-

misk angelägenhet eller själv-

ständigt handha kvalificerad tek-

nisk uppgift eller övervaka sköt-

seln av sådan angelägenhet eller

uppgift, missbrukar sin förtroende-

ställning och därigenom skadar

huvudmannen, döms han för tro-

löshet mot huvudman till böter

eller fängelse i högst två år. Vad

som har sagts nu gäller inte, om

gärningen är belagd med straff

enligt 1 3 §§.

Den som som på grund av för-

troendeställning fått till uppgift att

för någon annan

1. sköta en ekonomisk ange-

lägenhet,

2. genomföra en vetenskaplig

eller motsvarande utredning,

3. självständigt sköta en kvalifi-

cerad teknisk uppgift, eller

4. övervaka utförandet av en så-

dan uppgift som anges i 1, 2 eller

3,

missbrukar sin förtroendeställning

och därigenom skadar huvudman-

nen, döms för trolöshet mot

huvudman till böter eller fängelse i

högst två år. Vad som har sagts nu

gäller inte, om gärningen är belagd

med straff enligt 1 3 §§.

Är brottet grovt, skall dömas till fängelse, lägst sex månader och högst

sex år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas,

om gärningsmannen begagnat falsk handling eller vilseledande bokföring

eller tillfogat huvudmannen betydande eller synnerligen kännbar skada.

Missbrukar någon, som fått till uppgift att sköta rättslig angelägenhet

för någon annan, till förfång för huvudmannen sin förtroendeställning,

döms han enligt första stycket, även om angelägenheten inte är av ekono-

misk eller teknisk art.

17 kap.

7 §

Den som till arbetstagare eller

annan som avses i 20 kap. 2 §

lämnar, utlovar eller erbjuder muta

eller annan otillbörlig belöning för

tjänsteutövningen, dömes för be-

stickning till böter eller fängelse i

högst två år.

Den som till

1. arbetstagare,

2. annan som avses i 20 kap.

2 §,

3. främmande stats minister,

ledamot av lagstiftande församling

eller ledamot av organ motsva-

rande dem som avses i 20 kap. 2 §

andra stycket 1, eller

4. någon som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu har

sagts utövar främmande stats myn-

dighet

lämnar, utlovar eller erbjuder, för

denne själv eller för annan, muta

eller annan otillbörlig belöning för

tjänsteutövningen, döms för be-

stickning till böter eller fängelse i

högst två år.

17 §

Har bestickning skett i förhåll-

ande till någon som ej är arbets-

tagare hos staten eller hos kom-

mun och som ej omfattas av 20

kap. 2 § andra stycket 1 4, må

åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren till den för

bestickningen utsatte eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

I vissa fall av bestickning får

åklagare väcka åtal endast om

brottet anges till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren till den som

utsatts för bestickningen eller om

åtal är påkallat från allmän syn-

punkt. Detta gäller om bestickning

skett i förhållande till någon som

1. inte är arbetstagare hos staten

eller hos kommun,

2. inte omfattas av 20 kap. 2 §

andra stycket 1 4 eller 6 och

3. inte är främmande stats mini-

ster eller ledamot av lagstiftande

församling.

20 kap.

2 §

Arbetstagare som tar emot, låter

åt sig utlova eller begär muta eller

annan otillbörlig belöning för sin

tjänsteutövning, döms för mutbrott

till böter eller fängelse i högst två

år. Detsamma skall gälla, om ar-

betstagaren begått gärningen innan

han erhöll anställningen eller efter

det han slutat densamma. Är brot-

tet grovt, döms till fängelse, lägst

sex månader och högst sex år.

Vad i första stycket sägs om

arbetstagare skall också tillämpas

på

1. ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan så-

dan myndighet som hör till staten

eller till kommun, landsting, kom-

munalförbund, församling, kyrklig

samfällighet eller allmän försäk-

ringskassa,

2. den som utövar uppdrag som

är reglerat i författning,

3. den som är krigsman enligt

lagen (1986:644) om disciplinför-

seelser av krigsmän, m.m. eller an-

nan som fullgör lagstadgad tjänste-

plikt,

4. den som utan att inneha an-

ställning eller uppdrag som nu har

sagts utövar myndighet och

5. den som i annat fall än som

avses i 1 4 på grund av förtro-

endeställning fått till uppgift att

för någon annan sköta rättslig

eller ekonomisk angelägenhet eller

självständigt handha kvalificerad

teknisk uppgift eller övervaka sköt-

seln av sådan angelägenhet eller

uppgift.

Arbetstagare som, för sig själv

eller för annan, tar emot, låter åt

sig utlova eller begär muta eller

annan otillbörlig belöning för sin

tjänsteutövning, döms för mutbrott

till böter eller fängelse i högst två

år. Detsamma skall gälla, om ar-

betstagaren begått gärningen innan

han erhöll anställningen eller efter

det han slutat densamma. Är brot-

tet grovt, döms till fängelse, lägst

sex månader och högst sex år.

Vad i första stycket sägs om

arbetstagare skall också tillämpas

på

1. ledamot av styrelse, verk,

nämnd, kommitté eller annan så-

dan myndighet som hör till staten

eller till kommun, landsting, kom-

munalförbund, församling, kyrklig

samfällighet eller allmän försäk-

ringskassa,

2. den som utövar uppdrag som

är reglerat i författning,

3. den som omfattas av lagen

(1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. eller an-

nan som fullgör lagstadgad tjänste-

plikt,

4. den som utan att inneha

anställning eller uppdrag som nu

har sagts utövar myndighet och

5. den som i annat fall än som

avses i 1 4 på grund av förtro-

endeställning fått till uppgift att

för någon annan

a) sköta en rättslig eller eko-

nomisk angelägenhet,

b) genomföra en vetenskaplig

eller motsvarande utredning,

c) självständigt sköta en kvalifi-

cerad teknisk uppgift, eller

d) övervaka utförandet av en så-

dan uppgift som anges i a, b eller

c, och

6. ledamot av Europeiska ge-

menskapernas kommission, Euro-

paparlamentet eller Europeiska

gemenskapernas revisionsrätt eller

domare i Europeiska gemenskap-

ernas domstol.

5 §

Åklagare må, utan hinder av vad

eljest må vara stadgat, åtala brott

varigenom arbetstagare hos staten

eller hos kommun eller annan som

avses i 2 § andra stycket 1 4 har

åsidosatt vad honom åligger i ut-

övningen av anställningen eller

uppdraget.

Utan hinder av vad i första

stycket sägs skall dock gälla

1. vad i denna balk stadgas att å-

tal ej må ske utan förordnande av

regeringen eller den regeringen har

bemyndigat och

2. vad i annan lag eller författ-

ning är föreskrivet om åtal för gär-

ning, för vilken straff är stadgat

allenast om den förövas av inne-

havare av anställning eller uppdrag

som sägs i första stycket.

Har mutbrott begåtts av någon

som ej omfattas av första stycket,

må åklagare väcka åtal endast om

brottet angives till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

Är ej för visst fall annat stadgat,

må åklagare åtala brott mot sådan

tystnadsplikt som gäller till förmån

för enskild målsägande endast om

denne anger brottet till åtal eller

åtal är påkallat från allmän syn-

punkt.

Åklagare får, utan hinder av vad

som annars är föreskrivet, åtala

brott varigenom arbetstagare hos

staten eller hos kommun eller

annan som avses i 2 § andra

stycket 1 4 har åsidosatt vad som

åligger honom i utövningen av an-

ställningen eller uppdraget.

Utan hinder av bestämmelserna

i första stycket skall dock gälla

1. vad som i denna balk före-

skrivs om att åtal inte får ske utan

förordnande av regeringen eller

den regeringen har bemyndigat

och

2. vad som i annan lag eller för-

fattning är föreskrivet om åtal för

gärning, för vilken straff är stadgat

endast om den förövas av inne-

havare av anställning eller uppdrag

som avses i första stycket.

Har mutbrott begåtts av någon

som inte omfattas av första stycket

eller av 2 § andra stycket 6, får

åklagare väcka åtal endast om

brottet anges till åtal av arbets-

eller uppdragsgivaren eller om åtal

är påkallat från allmän synpunkt.

Om det inte finns särskilda

bestämmelser för ett visst fall, får

åklagare åtala brott mot sådan

tystnadsplikt som gäller till förmån

för enskild målsägande endast om

denne anger brottet till åtal eller

åtal är påkallat från allmän syn-

punkt.

Om åtal för brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget begåtts

av riksdagsledamot, statsråd, justitieråd, regeringsråd eller innehavare av

tjänst eller uppdrag hos riksdagen eller dess organ gälla särskilda bestäm-

melser.

________

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom föreskrivs i fråga om kommunalskattelagen (1928:370) att

20 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 §

Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla

omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bi-

behållande avräknas från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde

(bruttointäkt) som har influtit i förvärvskällan under beskattningsåret.

Avdrag får inte göras för:

den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter, så

som vad skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller

därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar

eller kottar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är

skattefria enligt 19 §;

värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts

av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges

barn som ej fyllt 16 år;

ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans för-

värvsverksamhet;

svenska allmänna skatter;

kapitalavbetalning på skuld;

ränta enligt 8 kap. 1 § studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55 §§

lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 5 kap. 12 § lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 31 § tullagen

(1994:1550), 60 § fordonsskattelagen (1988:327), 36 § lagen

(1996:1030) om underhållsstöd och 19 kap. 2 och 4 9 §§ skattebetal-

ningslagen (1997:483) samt dröjsmålsavgift beräknad enligt lagen

(1997:484) om dröjsmålsavgift;

avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

avgift enligt 10 kap. plan- och bygglagen (1987:10);

avgift enligt 10 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529);

avgift enligt 8 kap. 5 § arbetsmiljölagen (1977:1160);

avgift enligt 26 § arbetstidslagen (1982:673);

avgift enligt 21 § insiderlagen (1990:1342);

avgift enligt 22 § tredje stycket lagen (1993:737) om bostadsbidrag;

skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare

och arbetstagare, när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada;

företagsbot enligt 36 kap. brottsbalken;

straffavgift enligt 8 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken;

skatteavdrag för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt skatte-

betalningslagen (1997:483);

avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift;

kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig

parkering;

överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268);

miljösanktionsavgift enligt 30 kap. miljöbalken;

vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot föro-

rening från fartyg;

avgift enligt 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela före-

skrifter om in- eller utförsel av varor;

lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja

och kol eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasom-

rådet;

avgift enligt 18 § lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser

om elektriska anläggningar;

avgift enligt 10 kap. 5 § lagen (1994:1776) om skatt på energi;

ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200) för vilken det

finns rätt till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt 10

kap.

nämnda lag;

avgift enligt 11 kap. 16 § och 13 kap. 6 a § aktiebolagslagen

(1975:1385);

utgifter för muta eller annan

otillbörlig belöning.

(Se vidare anvisningarna.)

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999 och tillämpas i fråga om utgifter

efter ikraftträdandet.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-11-13

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud Len-

nander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 5 november 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i brottsbalken,

2. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Lars Werkström.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet.

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

2 kap. 5 a §

I fjärde stycket 3-5 anges namnet på den internationella överenskommel-

sen med tillägget "för gärningar som däri avses". Avsikten är därvid att

en dom i en konventionsstat skall utgöra hinder för lagföring i Sverige

endast om lagföringen avser någon gärning som omfattas av respektive

överenskommelse. Formuleringen antyder dock snarare att det citerade

uttrycket ingår i namnet på överenskommelsen. Bäst vore om begräns-

ningen kunde brytas ut till en särskild mening. Detta är emellertid svårt

med hänsyn till paragrafens konstruktion. Det torde därför få accepteras

att begränsningen anges särskilt i varje punkt. Den bör dock därvid ges

en något mindre kryptisk formulering, exempelvis:", dock endast om

gärningen omfattas av överenskommelsen".

9 kap. 3 a §

Den föreslagna bestämmelsen är i viss mån en främmande fågel i svensk

straffrätt. I fråga om bedrägeriansvar förutsätts att motpartens disposition

påverkats av ett vilseledande, t.ex. genom att gärningsmannen vilselett

om sin vilja eller förmåga att fullgöra ett avtal som ingås. För ett för-

skingringsansvar förutsätts att gärningsmannen inte kan redovisa för den

mottagna egendomen. Förslaget innebär att själva förpliktelsen att full-

göra avtalet straffsanktioneras. För att ansvarsbestämmelsen inte skall

leda till stötande resultat torde det vara nödvändigt att strängt hålla fast

vid att bidraget skall användas just för annat ändamål. Att bidragstagaren

försökt men misslyckats med att fullgöra sitt åtagande bör inte kunna

leda till straff. Antag exempelvis att en lantbrukare tagit emot ett bidrag

för att odla en viss gröda som senare visar sig vara otjänlig för mark- och

klimatförhållanden på hans gård, så att han måste övergå till annan od-

ling. Eller antag att en vetenskapsman tar emot bidrag för ett visst forsk-

ningsprojekt som visar sig förfelat och måste överges för någon annan

forskningsuppgift, dock först sedan han förbrukat medlen för sitt uppe-

hälle under den tid projektet pågick. Inte i någotdera fallet torde straffan-

svar böra inträda. Båda får anses ha använt bidraget för avsett ändamål

ehuru med misslyckat resultat. Men avgränsningen mot det straffbara

området kan bli besvärlig och medföra tillämpningssvårigheter.

Det hade varit önskvärt att de fall då bestämmelsen kan bli tillämplig

analyserats mer ingående. Emellertid grundar den sig på en EUkonven-

tion och fyller i sin kärna ett angeläget ändamål. Sverige bör inte försena

ratifikationen av överenskommelsen. Lagrådet godtar därför den för-

slagna bestämmelsen med tillägget att den torde förutsätta en betydande

restriktivitet vid tillämpningen.

10 kap 5 §

De ändringar som föreslås beträffande brottet trolöshet mot huvudman

har föranletts av de motsvarande ändringar som i lagrådsremissen före-

slås beträffande mutbrott i 20 kap. 2 § brottsbalken. Av motiven kan slut-

satsen dras, att ändringarna i 10 kap. 5 § närmast setts som en teknisk

justering.

I 10 kap. 5 § första stycket 2 föreslås en utvidgning av den krets personer

som omfattas av bestämmelsen. Straffansvar skall också gälla för den

som på grund av förtroendeställning fått till uppgift att för någon annan

genomföra en vetenskaplig eller motsvarande utredning och som miss-

brukar sin förtroendeställning och därigenom skadar huvudmannen. Som

exempel på personer som avses anges i motiven (avsnitten 5.5.4 och

5.6.2) bl. a. en konsult som av Socialstyrelsen fått i uppdrag att bedöma

om ett visst preparat är sådant att det motsvarar kraven för registrering

som läkemedel, en person som anlitats för att genomföra en geologisk

undersökning i samband med gruvprospektering samt en av domstol eller

part anlitad sakkunnig, t.ex. en barnpsykolog.

Om en sådan person som nu åsyftas tar emot ersättning för att leverera en

felaktig eller bristfällig analys är tanken, att han skall omfattas av det i

lagrådsremissen föreslagna ansvaret för mutbrott. Något egentligt behov

av att gärningen samtidigt skall vara straffbar som trolöshet mot huvud-

man, ett brott som inte har högre straffskala än mutbrottet, torde knappast

föreligga. Bestämmelsen i 10 kap. 5 § får däremot självständig betydelse

i de fall där den som genomför utredningen varken tar emot, låter sig

utlovas eller begär någon otillbörlig belöning för sitt handlande, utan av-

ger ett felaktigt eller vilseledande utlåtande av något annat kanske mer

personligt skäl. Av lagrådsremissen framgår emellertid inte, huruvida det

finns ett behov av en kriminalisering som sträcker sig utöver de fall där

otillbörlig ersättning förekommit.

För att ansvar för trolöshet mot huvudman enligt bestämmelsens första

stycke skall ifrågakomma, måste gärningen skada huvudmannen. Här-

med menas att denne tillfogas ekonomisk skada (NJA II 1942 s. 462 och

467, Kommentar till Brottsbalken, Del I, 6 uppl. 1995, s. 551 ff, och

Jareborg, Brotten, Andra häftet, 2 uppl. 1986, s. 261 och 264). Skadan

skall dessutom vara täckt av gärningsmannens uppsåt. Det torde vara

klart, att ekonomisk skada för huvudmannen kan uppstå i vissa av de fall

som den föreslagna bestämmelsen avser att fånga in, men att rekvisitet i

andra fall kommer att brista. Det senare gäller t.ex. den ovan nämnda av

Socialstyrelsen anlitade konsulten eller den av domstol anlitade sakkun-

nige. Av detta skäl blir i realiteten det kriminaliserade området mindre än

vad som synes avsett.

Det som nu senast sagts leder - om någon ändring av 10 kap. 5 § överhu-

vudtaget skall göras i detta sammanhang - till frågan, om inte den nya

personkretsen snarare borde ha sin plats i bestämmelsens tredje stycke,

som gäller missbruk av uppgift att sköta rättslig angelägenhet, vilket är

ett brott som inte är ett förmögenhetsbrott i egentlig mening. Syftet med

stadgandet i tredje stycket är snarare att inskärpa vikten av att den som

skall sköta annans rättsliga angelägenheter inte handlar till förfång för

huvudmannen (jfr NJA II 1962 s. 227 f). Här krävs således endast

"förfång", något som inkluderar inte bara ekonomisk skada utan även

olägenheter och besvär av annat slag (jfr NJA II 1942 s. 468 och Jareborg

a.a. s. 269). Placeras den nya persongruppen i tredje stycket undviks

dessutom rekvisitet att gärningsmannen skall ha fått sin uppgift "på

grund av förtroendeställning" i förhållande till huvudmannen. (Jfr Kom-

mentaren till Brottsbalken s. 547 f och Jareborg a.a. s. 261. En annan sak

är att en förtroendeställning uppkommer sedan uppgiften erhållits.) Detta

rekvisit kan brista t.ex. då en av part anlitad sakkunnig, därtill mutad av

motparten, avger ett felaktigt eller vilseledande utlåtande i en process.

Rekvisitet uppställs inte, då det gäller uppgiften att sköta en rättslig an-

gelägenhet. Görs ändringen på det av Lagrådet nu antydda sättet måste å

andra sidan observeras, att det inte finns något grovt brott av den variant

av trolöshetsbrottet som regleras i tredje stycket.

Enligt Lagrådets mening bör dock en ändring av 10 kap. 5 § anstå till

dess att en mer ingående analys av behovet, innebörden och konsekven-

serna av en sådan lagändring hunnit genomföras.

17 kap. 7 §

I bestämmelserna om bestickning och mutbrott föreslås de ändringarna

att det döms till ansvar för förmåner för funktionären själv eller för

annan. Mot bakgrund av även europeiska erfarenheter är detta en högst

rimlig utvidgning, till dels endast ett förtydligande. Att exempelvis en

politiker genomför en vapenaffär med vetskap om att vapenleverantören

lämnar ett stort bidrag till hans politiska parti kan naturligtvis inte be-

traktas som annat än tagande av muta.

Samtidigt måste försiktighet iakttas så att inte bestämmelsen inkräktar på

medborgarnas frihet att sluta sig samman för allmänna syften. I författ-

ningskommentaren förs ett resonemang vars kärnpunkt är att en förmån

som tillfaller en förening eller annat organ med vars ideella målsättning

en funktionär sympatiserar knappast kan anses som en muta eller annan

otillbörlig belöning om inte förmånen på något mer konkret sätt gynnar

funktionären. Resonemanget synes utgöra en vidareutveckling av förar-

betsuttalanden av mutansvarskommittén om förmåner till funktionärens

hustru eller annan närstående; ansvaret ansågs i detta hänseende vara i

allmänhet begränsat till sådant som kunde sägas ligga inom egennyttans

ram (SOU 1974:37 s. 142). Skillnaden blir emellertid väsentlig mellan

vad som kan följa av en extensiv lagtolkning och en i lagtexten intagen

föreskrift att bestämmelsen gäller även förmåner "för annan".

Snarare torde skillnaden mellan vad som kan föranleda ansvar och vad

som bör vara straffritt ligga i vad som också antyds i författningskom-

mentaren med avseende på bidrag till politiska partier, nämligen i kravet

på otillbörlighet och samband med funktionärens tjänsteutövning. Den

närmare bedömningen av begreppet otillbörlighet är beroende av sed och

allmän uppfattning och låter sig inte preciseras i lagtext; vad som bör

anses otillbörligt kan växla från tid till annan och vara olika på olika

verksamhetsområden (Lena[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. Brottsbalken, kap. 13-24,

Stockholm 1998, s. 20:43). Allmänna bidrag från medborgarna till poli-

tiska partier måste anses ligga inom ramen för sedvänjan, även om de

syftar till att politikerna skall bli valda för att genomföra en politik som

bidragsgivarna sympatiserar med eller till och med finner motsvara den

egna plånbokens intressen, och kan inte anses generellt otillbörliga.

20 kap. 2 §

Bestämmelsen i andra stycket 5 överensstämmer inte helt med förebilden

i 10 kap 5 §. I motsats till vad som föreskrivs i 10 kap. 5 § tredje stycket

krävs således enligt 20 kap. 2 § andra stycket 5, att den som fått till upp-

gift att för någon annan sköta en rättslig angelägenhet skall ha fått denna

uppgift "på grund av förtroendeställning" i förhållande till huvudmannen.

Samma rekvisit uppställs beträffande den nya personkrets som nu före-

slås införd. Lagrådet, som hänvisar till sitt yttrande i anledning av försla-

get till ändring i 10 kap. 5 §, efterlyser en analys av rekvisitets betydelse

då det gäller denna utvidgade persongrupp.

Lagrådet hänvisar vidare till sitt yttrande i anledning av förslaget till änd-

ring i 17 kap. 7 §.

Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 17 december 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Laila Freivalds

Regeringen beslutar proposition EU-bedrägerier och korruption

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EU-

rättsakter

Lag om ändring i brotts-

balken

496Y1023(01)

495Y1127(03)

497Y0625(01)

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1977:103.

 Senaste lydelse 1977:103.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1977:103.

 Senaste lydelse 1998:816.

1 Senaste lydelse 1987:761.

(1) EGT nr C 316, 27.11.1995,s. 49.

(1 ) EGT nr C 313, 23.10.1996, s. 2.

1 EGT nr C 313, 23.10.1996, s.1.

1 Senaste lydelse 1987:761.

1 Senaste lydelse 1986:123.

2 Senaste lydelse 1977:103.

1 Senaste lydelse 1977:103.

2 Senaste lydelse 1993:207.

1 Senaste lydelse 1977:103.

1 Senaste lydelse enligt prop. 1997/98:90.

 Senaste lydelse 1987:761.

 Senaste lydelse 1986:123.

 Senaste lydelse 1977:103.

 Senaste lydelse 1977:103.

 Senaste lydelse 1993:207.

 Senaste lydelse 1977:103.

 Senaste lydelse 1998:816.

Prop. 1998/99:32

5

1

Prop. 1998/99:32

Bilaga 1

103

Prop. 1998/99:32

Bilaga 1

96

165

Prop. 1998/99:32

Bilaga 2

104

Prop. 1998/99:32

Bilaga 3

106

Prop. 1998/99:32

Bilaga 3

105

165

Prop. 1998/99:32

Bilaga 4

107

Prop. 1998/99:32

Bilaga 5

116

Prop. 1998/99:32

Bilaga 5

108

Prop. 1998/99:32

Bilaga 6

126

Prop. 1998/99:32

Bilaga 6

117

Prop. 1998/99:32

Bilaga 7

136

Prop. 1998/99:32

Bilaga 7

127

Prop. 1998/99:32

Bilaga 8

141

Prop. 1998/99:32

Bilaga 8

137

165

Prop. 1998/99:32

Bilaga 9

142

Prop. 1998/99:32

Bilaga 10

150

Prop. 1998/99:32

Bilaga 10

143

165

Prop. 1998/99:32

Bilaga 11

151

Prop. 1998/99:32

Bilaga 12

159

Prop. 1998/99:32

Bilaga 12

152

Prop. 1998/99:32

Bilaga 13

163

Prop. 1998/99:32

Bilaga 13

160

165

Prop. 1998/99:32

164

165

165