Regeringens proposition

1996/97:175

Ändringar i polislagen m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 26 juni 1997

Margot[REDACTED_EFTERNAMN]

 Björn von[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i polislagen (1984:387). Det

huvudsakliga syftet med förslagen är att öka polisens möjligheter att

ingripa i förebyggande syfte vid störningar av den allmänna ordningen

eller säkerheten.

För att underlätta för polisen att ingripa vid större evenemang av olika

slag föreslås att polisen skall få rätt att avlägsna deltagare i en

folksamling om folksamlingen genom sitt uppträdande stör den allmänna

ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna. Polisen föreslås också

få rätt att spärra av eller på annat sätt förbjuda tillträde till ett visst

område eller utrymme i samband med allvarliga störningar av den

allmänna ordningen eller säkerheten, eller vid risk för sådana störningar.

Under samma förutsättningar föreslås polisen även kunna anvisa

deltagarna i en folksamling att följa en viss väg.

I propositionen behandlas också polisens rätt att ta i förvar den som

omhändertagits med stöd av bestämmelserna i polislagen och vissa andra

författningar. Det föreslås även en uttrycklig reglering av polis-

myndighets rätt att häva beslut om gripande för vissa fall. En

lagreglering föreslås vidare av rätten att stoppa fordon och att använda

fängsel samt av polisens dokumentation över ingripanden av olika slag.

Slutligen föreslås att polisen, på samma sätt som redan gäller för tullen,

under vissa förutsättningar skall ha rätt att få del av ett transportföretags

passagerarlistor.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:511) om

omhändertagande av berusade personer m.m. 10

2.4 Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387) 11

3 Ärendet och dess beredning 18

4 Utgångspunkterna för regeringens förslag 19

4.1 Polisens uppgifter 19

4.2 Polisens rättsliga befogenheter 19

4.3 Behovet av lagändringar 20

5 Åtgärder vid större evenemang 22

5.1 Nuvarande åtgärder 22

5.1.1 Ordningslagen 22

5.1.2 Gripande 23

5.1.3 Ingripande enligt 13 § polislagen 23

5.2 Befogenheter med anledning av ett beslut om

upplösning av en allmän sammankomst eller offentlig

tillställning 24

5.3 Befogenheter att avlägsna deltagare i ordningsstörande

folksamlingar 25

5.4 Avspärrningar 28

5.5 Befallning att följa viss anvisad väg 29

5.6 Polisens möjlighet att vägra tillstånd till och upplösa

allmänna sammankomster 31

6 Polisens rätt att ta i förvar 34

6.1 Utgångspunkter för regeringens förslag 34

6.2 Interimistiska omhändertaganden enligt polislagen 36

6.3 Omhändertagande enligt 13 § polislagen 40

6.4 Omhändertagande för identifiering 44

6.5 Förvarstagande av den som är gripen 45

6.6 Särskilt om gripande av barn under 15 år 46

6.7 Andra omhändertagande av unga 48

6.8 Omhändertagande på grund av berusning 50

6.9 Omhändertagande vid hämtning och medtagande till

förhör 51

7 Hävande av beslut om gripande m.m. 54

7.1 Hävande om beslut om gripande 54

7.2 Underrättelseskyldighet 57

7.3 Rapporteftergift 57

8 Stoppande av fordon 58

9 Fängsel 60

10 Dokumentation av polisingripanden 63

11 Passagerarlistor 65

11.1 Tillgången till uppgifter från transportföretag frågans

tidigare behandling 65

11.2 Tullens tillgång till uppgifter från transportföretag 65

11.3 Polisen får tillgång till uppgifter från transportföretag 66

12 Övrigt 68

12.1.1 Bör begreppet polisingripande defineras? 68

12.1.2 Tillämpningsområdet för behovs- och

proportionalitets- principerna 70

12.1.3 Polisens befallningsrätt 70

12.2 Nödhandlingar 71

12.3 Befogenhet att använda våld för att förhindra rymning 72

12.4 Befogenhet att använda våld för att hålla en

frihetsberövad person till ordningen 73

12.5 Handräckning 74

12.6 Ordning och säkerhet vid kollektiv persontrafik 75

13 Kostnader och ikraftträdande 76

14 Författningskommentar 77

14.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 77

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 78

14.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:511) om

omhändertagande av berusade personer m.m. 78

14.4 Förslaget till lag om ändring i polislagen 78

Bilaga 1 Sammanfattning av Polisrättsutredningens delbetänkande

 (SOU 1993:60)...........................................................

............85

Bilaga 2 Polisrättsutredningens

förslag................................................93

Bilaga 3 Remissinstanserna...............................................

.................117

Bilaga 4 Lagrådsremissens

lagförslag................................................118

Bilaga 5 Lagrådets yttrande över lagrådsremiss den 15 maj

 1997....................................................................

.................131

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 juni

1997 ...........................................................................

............................133

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare,

3. lag om ändring i lagen (1976:511) om omhändertagande av

berusade personer m.m.

4. lag om ändring i polislagen (1984:387).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 9 kap 10 §, 23 kap 9 § samt 24 kap. 8, 9 och

22 §§ rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

10 §1

Skall någon hämtas till ett sammanträde inför rätten, får han, om ej

annat följer av vad som sägs nedan, inte omhändertas tidigare än vad som

är nödvändigt för att han skall kunna inställas omedelbart till

sammanträdet.

Har ett hämtningsförsök tidigare misslyckats eller finns det annars på

grund av vad som är känt om den som skall hämtas särskild anledning till

det, får rätten eller polismyndighet besluta att han får omhändertas

tidigare än vad som följer av första stycket. Omhändertagande får i

sådant fall ske högst sex timmar eller, om rätten beslutat, högst arton

timmar tidigare än vad som följer av första stycket. Vid rättens prövning

skall särskilt beaktas vilka olägenheter det kan antas medföra att den som

skall hämtas inte är närvarande vid sammanträdet inför rätten.

Den som har omhändertagits

enligt andra stycket är skyldig att i

avvaktan på inställelsen stanna

kvar på polisstation eller annan

plats som bestäms av polis-

myndigheten.

Den som har omhändertagits

enligt andra stycket är skyldig att i

avvaktan på inställelsen stanna

kvar på polisstation eller annan

plats som bestäms av polis-

myndigheten. Om den omhänder-

tagne skall inställas i brottmål

som tilltalad får han tas i förvar.

Den som har omhändertagits enligt denna paragraf får inte underkastas

annan inskräkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med

omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet.

23 kap.

9 § 2

 Den som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar

för förhör längre än sex timmar. Är det av synnerlig vikt, att den som kan

misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är han skyldig att

stanna kvar ytterligare sex timmar.

Den som är under femton år är inte skyldig att stanna kvar för förhör

längre än tre timmar. Om det är av synnerlig vikt för utredningen, är den

hörde skyldig att kvarstanna ytterligare tre timmar.

Sedan förhöret avslutats eller tiden, då den hörde är skyldig att stanna

kvar, utgått, får han omedelbart avlägsna sig. Utan synnerliga skäl får det

inte krävas att han infinner sig till nytt förhör tidigare än tolv timmar

därefter.

Den som kan misstänkas för

brottet får tas i förvar under den

tid han är skyldig att stanna kvar,

om det är nödvändigt med hänsyn

till ändamålet med ingripandet,

ordning eller säkerhet.

24 kap

8 §3

Har beslut att anhålla någon meddelats i hans frånvaro, skall han, så

snart beslutet har verkställts, förhöras av polisman eller åklagare. Har

åklagaren inte redan underrättats om frihetsberövandet, skall det

skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret omedelbart

besluta om den misstänkte skall förbli anhållen.

Har någon gripits enligt 7 §, skall

han så snart som möjligt förhöras

av polisman eller åklagare. Har

åklagaren inte redan underrättats

om frihetsberövandet, skall det

skyndsamt anmälas till honom.

Åklagaren skall efter förhöret

omedelbart besluta om den

misstänkte skall anhållas. Anhålls

inte den misstänkte, skall beslutet

om gripande omedelbart hävas.

Har någon gripits enligt 7 §, skall

han så snart som möjligt förhöras

av polisman eller åklagare. Har

åklagaren inte redan underrättats

om frihetsberövandet, skall det

skyndsamt anmälas till honom.

Åklagaren skall efter förhöret

omedelbart besluta om den

misstänkte skall anhållas. Anhålls

inte den misstänkte, skall beslutet

om gripande omedelbart hävas.

Innan åklagaren har underrättats

om frihetsberövandet, får beslutet

om gripande hävas av polismyn-

digheten, om det är uppenbart att

det inte finns skäl för fortsatt

frihetsberövande. I omedelbar

anslutning till gripandet får

beslutet under samma förut-

sättningar hävas även av en

polisman som har fattat beslutet.

Om den som misstänks för brott avviker och det finns skäl att anhålla

honom, får åklagaren efterlysa honom.

9 §4

Då någon anhålls eller då ett

anhållningsbeslut enligt 8 § första

stycket verkställs, skall den

anhållne få besked om det brott

som han är misstänkt för samt

grunden för anhållandet. Den

anhållnes närmaste anhöriga och

andra personer som står den

anhållne särskilt nära skall

underrättas om anhållandet så

snart det kan ske utan men för

utredningen. En sådan under-

rättelse får dock inte utan

synnerliga skäl lämnas mot den

anhållnes önskan.

Då någon grips eller anhålls

eller då ett anhållningsbeslut

enligt 8 § första stycket verkställs,

skall den frihetsberövade få

besked om det brott som han är

misstänkt för samt grunden för

frihetsberövandet. En anhållens

närmaste anhöriga och andra

personer som står den anhållne

särskilt nära skall underrättas om

anhållandet så snart det kan ske

utan men för utredningen. En

sådan underrättelse får dock inte

utan synnerliga skäl lämnas mot

den anhållnes önskan.

22 §5

Den som är gripen, anhållen

eller häktad skall tas i förvar. Den

som häktas skall utan dröjsmål

föras till häkte.

Den som är gripen, anhållen

eller häktad skall tas i förvar. Den

som är gripen behöver dock inte

tas i förvar om det inte är nöd-

vändigt med hänsyn till ända-

målet med gripandet, ordning

eller säkerhet. Den som häktas

skall utan dröjsmål föras till

häkte.

Om det är av synnerlig vikt att den häktade, för utredning av det brott

som föranlett häktningen eller något annat brott som han är misstänkt för,

förvaras på en annan plats än som anges i första stycket, får rätten på

åklagarens begäran förordna att den häktade tills vidare inte skall föras

till häkte. Rätten eller åklagaren får även besluta att den häktade, sedan

han förts till häkte, skall föras till en plats utom häktet för förhör eller

annan åtgärd.

Om förvaring av den som är häktad och undergår eller har undergått

rättspsykiatrisk undersökning finns särskilda bestämmelser.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 14 och 34 §§ lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §6

Har någon som inte fyllt arton år gripits och beslutar åklagaren att inte

anhålla honom, får polismyndigheten hålla honom kvar för att kunna

skyndsamt överlämna honom till hans föräldrar, annan vårdnadshavare,

en tjänsteman inom socialtjänsten eller någon annan lämplig vuxen

person. Vad som nu sagts gäller dock endast om åklagaren funnit att den

unge fortfarande är skäligen misstänkt för brott.

För samma ändamål får polismyndigheten hålla kvar den som inte har

fyllt arton år, om han har medtagits till förhör och är skäligen misstänkt

för brott.

Inte i något fall får någon enligt

första eller andra stycket hållas

kvar längre än tre timmar efter

åklagarens beslut respektive

förhöret.

Inte i något fall får någon enligt

första eller andra stycket hållas

kvar längre än tre timmar efter

åklagarens beslut respektive

förhöret. Den som är över femton

år får därvid tas i förvar om det

är nödvändigt med hänsyn till

ordning eller säkerhet.

34 §7

Har någon före femton års ålder

begått ett brott på vilket fängelse

skulle ha kunnat följa och

anträffas han på bar gärning eller

på flykt från brottsplatsen, får han

gripas av envar. Om en enskild

person har gripit den unge, skall

denne skyndsamt överlämnas till

närmaste polisman.

Polismyndigheten eller åklaga-

ren skall omedelbart besluta om

den unge skall friges eller hållas

kvar för förhör.

Har någon före femton års ålder

begått ett brott på vilket fängelse

skulle ha kunnat följa och

anträffas han på bar gärning eller

på flykt från brottsplatsen, får han

gripas av envar. Om en enskild

person har gripit den unge, skall

denne skyndsamt överlämnas till

närmaste polisman.

Polismyndigheten eller åklaga-

ren skall omedelbart besluta om

den unge skall friges eller hållas

kvar för förhör. Den unge får inte

tas i förvar.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:511) om

omhändertagande av berusade personer m.m.

Härigenom föreskrivs att 4 § i lagen (1976:511) om omhändertagande

av berusade personer m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Om den omhändertagne inte

bereds vård på sjukhus eller annan

vårdinrättning och inte heller tas

om hand på annat sätt eller annars

kan friges, får han hållas kvar hos

polisen.

Om den omhändertagne inte

bereds vård på sjukhus eller annan

vårdinrättning och inte heller tas

om hand på annat sätt eller annars

kan friges, får han hållas kvar hos

polisen. Den omhändertagne får

därvid tas i förvar om det är

nödvändigt med hänsyn till

ordning eller säkerhet.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

2.4 Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387)

Härigenom föreskrivs i fråga om polislagen (1984:387)

dels att nuvarande 22, 23 och 24 §§ skall betecknas 23, 29 respektive

30 §§,

dels att 9, 10 ,17 och den nya 29 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken före 11 § skall lyda Tillfälliga omhändertaganden,

avlägsnanden m.m.

dels att rubrikerna närmast före nuvarande 22 och 23 §§ skall sättas

närmast före de nya 23 respektive 29 §§,

dels att det i lagen skall införas tio nya paragrafer, 10 a, 13 a- c, 22 och

24 - 28§§ samt närmast före 25 och 27 §§ nya rubriker av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

När en polisman får kännedom

om ett brott som hör under

allmänt åtal, skall han lämna

rapport om det till sin förman så

snart det kan ske.

En polisman får lämna rappor-

teftergift enligt föreskrifter som

regeringen meddelar.

När en polisman får kännedom

om ett brott som hör under

allmänt åtal, skall han lämna

rapport om det till sin förman så

snart det kan ske.

En polisman får lämna rapport-

eftergift om brottet med hänsyn

till omständigheterna i det sär-

skilda fallet är obetydligt och det

är uppenbart att annan påföljd än

böter inte skulle komma att dömas

ut om brottet lagfördes.

10 §

En polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med

hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att

genomföra en tjänsteåtgärd, om

1. han möts med våld eller hot om våld

2. någon som skall häktas,

anhållas eller annars med laga

stöd berövas friheten försöker

undkomma eller polismannen

eljest möts av motstånd när han

skall verkställa ett sådant frihets-

berövande,

2. någon som skall häktas,

anhållas eller annars med laga

stöd berövas friheten försöker

undkomma eller polismannen

annars möts av motstånd när han

skall verkställa ett sådant

frihetsberövande,

3. det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för

liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön,

4. polismannen med laga stöd skall avvisa eller avlägsna någon från ett

visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid

kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan åtgärd, vid beslag eller

annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som

avses i rättegångsbalken,

5. polismannen annars med laga

stöd har att bereda sig tillträde till,

avspärra, tillstänga eller utrymma

byggnad, rum eller område,

biträda någon i myndighets-

utövning med en sådan eller

någon liknande åtgärd eller vid

exekutiv förrättning enligt vad

som är föreskrivet därom, eller

6. åtgärden i annat fall är

oundgängligen nödvändig för den

allmänna ordningens eller

säkerhetens upprätthållande och

det är uppenbart att den inte kan

genomföras utan våld. I fall som

avses i första stycket 4 och 5 får

våld mot person brukas endast om

polismannen eller den som han

biträder möts av motstånd.

5. polismannen med laga stöd

skall stoppa ett fordon eller annat

transportmedel,

6. polismannen annars med laga

stöd har att bereda sig tillträde till,

avspärra, tillstänga eller utrymma

byggnad, rum eller område,

biträda någon i myndighets-

utövning med en sådan eller

någon liknande åtgärd eller vid

exekutiv förrättning enligt vad

som är föreskrivet därom, eller

7. åtgärden i annat fall är

oundgängligen nödvändig för den

allmänna ordningens eller

säkerhetens upprätthållande och

det är uppenbart att den inte kan

genomföras utan våld. I fall som

avses i första stycket 4 och 6 får

våld mot person brukas endast om

polismannen eller den som han

biträder möts av motstånd.

Om rätt att i vissa fall bruka våld finns i övrigt föreskrifter i 24 kap.

brottsbalken.

10 a §

Vad som i 15 § första stycket

lagen (1976:371) om behand-

lingen av häktade och anhållna

m.fl. föreskrivs i fråga om rätten

att belägga någon med fängsel

skall gälla även då en polisman

omhändertar eller på annat sätt

inskränker någons rörelsefrihet.

13 a §

Om någon försöker tränga in på

ett område eller i ett utrymme till

vilket tillträde har förbjudits med

stöd av denna lag eller annan för-

fattning, får en polisman avvisa

eller avlägsna honom från områ-

det eller utrymmet, när det är

nödvändigt för att ordningen eller

säkerheten skall kunna upprätt-

hållas. Detsamma gäller den som

vägrar lämna ett sådant område

eller utrymme, eller som inte

följer en enligt denna lag

meddelad anvisning att följa en

viss väg.

13 b §

Har polismyndigheten med stöd

av 2 kap. 22 eller 23 § ordnings-

lagen (1993:1617) beslutat ställa

in eller upplösa en allmän

sammankomst eller en offentlig

tillställning, får en polisman

avvisa eller avlägsna deltagare

och åskådare, om det behövs för

att syftet med beslutet skall

uppnås.

13 c §

Om en folksamling, som inte är

en allmän sammankomst eller

offentlig tillställning enligt ord-

ningslagen (1993:1617), genom

sitt uppträdande stör den

allmänna ordningen eller utgör en

omedelbar fara för denna, får

deltagarna i folksamlingen

avvisas eller avlägsnas från det

område eller utrymme där de

befinner sig, om det är nödvändigt

för att ordningen skall kunna

upprätthållas.

En sådan åtgärd får vidtas utan

föregående beslut av polis-

myndigheten endast om det är så

brådskande att polismyndighetens

beslut inte kan avvaktas.

17 §

Vid omhändertagande enligt

denna lag skall tillses att åtgärden

inte orsakar den omhändertagne

större olägenhet än som är

oundviklig med hänsyn till

åtgärdens syfte eller väcker

onödig uppmärksamhet. Den som

har omhändertagits får inte

underkastas annan inskränkning i

sin frihet än som påkallas av

ändamålet med åtgärden,

ordningen på förvaringsplatsen

eller allmän säkerhet.

Vid omhändertagande enligt

denna lag skall tillses att åtgärden

inte orsakar den omhändertagne

större olägenhet än som är

oundviklig med hänsyn till

åtgärdens syfte eller väcker

onödig uppmärksamhet. Den som

har omhändertagits får inte

underkastas annan inskränkning i

sin frihet än som behövs med

hänsyn till ändamålet med

åtgärden, ordning eller säkerhet.

Den omhändertagne får tas i

förvar om det är nödvändigt med

hänsyn till ordning eller säkerhet.

Den som är under femton år får

dock inte tas i förvar.

22 §

En polisman får stoppa ett

fordon eller annat transportmedel

1. om det finns anledning att

anta att någon som färdas i

fordonet har gjort sig skyldig till

brott,

2. om det av någon annan

anledning behövs för att med laga

stöd ingripa mot någon som

färdas i fordonet, genom att

beröva honom friheten, på annat

sätt inskränka hans rörelsefrihet

eller underkasta honom kropps-

visitation eller kroppsbesiktning,

3. om det behövs för att med

laga stöd genomföra husrann-

sakan i fordonet eller

4. om det behövs för att reglera

trafiken eller för att kontrollera

fordon eller förare enligt vad som

är särskilt föreskrivet.

24 §

I samband med allvarliga

störningar av den allmänna

ordningen eller säkerheten får

polismyndigheten, om det är

nödvändigt för att ordningen eller

säkerheten skall kunna upprätt-

hållas, förbjuda tillträde till visst

område eller utrymme. Detsamma

gäller om det finns risk för sådana

störningar.

Under samma förutsättningar

som anges i första stycket får

polismyndigheten anvisa deltaga-

re i en folksamling att följa en viss

väg.

Om det är så brådskande att

polismyndighetens beslut inte kan

avvaktas, får en polisman, i

avvaktan på polismyndighetens

beslut, meddela sådana förbud

och anvisningar som avses i första

och andra stycket.

Uppgifter från transportföretag

25 §

Ett transportföretag som

befordrar varor, passagerare

eller fordon till eller från Sverige

skall på begäran av en

polismyndighet skyndsamt lämna

de aktuella uppgifter om

ankommande och avgående

transporter, som företaget har

tillgång till. Transportföretaget

har endast skyldighet att lämna de

uppgifter om passagerare som

avser namn, resrutt, bagage och

medpassagerare samt sättet för

betalning och bokning.

Polismyndigheten får begära

uppgifter enligt första stycket

endast om uppgifterna kan antas

ha betydelse för den brottsbe-

kämpande verksamheten.

26 §

Transportföretag får lämna

uppgifter enligt 25 § på så sätt att

de görs läsbara för polis-

myndigheten genom terminal-

åtkomst.

Polismyndigheten får ta del av

uppgifter genom terminalåtkomst

endast i den omfattning och under

den tid som behövs för att

kontrollera aktuella transporter.

Polismyndigheten får inte ändra

eller på annat sätt bearbeta eller

lagra uppgifter som hålls

tillgängliga på detta sätt.

Uppgifter om enskilda personer

som lämnats på annat sätt än

genom terminalåtkomst, skall

omedelbart förstöras, om de visar

sig sakna betydelse för utredning

och lagföring av brott.

Dokumentation

27 §

Protokoll skall föras över

ingripande som innebär att någon

avvisas, avlägsnas, omhändertas

eller grips. Protokoll skall också

föras över husrannsakan och

liknande åtgärder enligt denna

lag samt vid omhändertagande av

föremål.

Av protokollet skall det framgå

1. vem som har fattat beslutet

om ingripandet,

2. grunden för beslutet och

tidpunkten när det har fattats,

3. vem eller vilka som har

deltagit i ingripandet,

4. vem eller vilka som

ingripandet har riktat sig mot,

5. tiden för ingripandet samt

6. vad som i övrigt har

förekommit vid ingripandet.

Ansvarig för att protokoll

upprättas är, i fråga om uppgifter

som avses i andra stycket 1 och 2,

den som har fattat beslutet och i

fråga om uppgifter som avses i

andra stycket 3 - 6, den som är att

anse som förman vid ingripandet.

I rättegångsbalken finns

bestämmelser om protokoll över

beslag, husrannsakan samt

kroppsvisitation och kroppsbe-

siktning.

28 §

Protokoll skall föras över in-

gripanden som innebär använd-

ning av fängsel, skjutvapen,

tårgas samt tekniska hjälpmedel

för att stoppa fordon eller annat

transportmedel. Ett sådant

protokoll skall innehålla uppgift

om skälen för åtgärden. Ansvarig

för att protokoll upprättas är den

som har fattat beslutet.

23 §

29 §9

Vad som föreskrivs i 10 § första stycket 1, 2 och 4 gäller även sådan

vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning

eller för att upprätthålla ordning och föreskrifterna i 10 § första stycket

1 - 4 även tjänsteman vid kustbevakningen som enligt särskilda

bestämmelser medverkar vid polisiär övervakning. Bestämmelsen i 10 §

första stycket 2 gäller dessutom den som annars med laga stöd skall

verkställa ett frihetsberövande och bestämmelsen i samma paragraf

första stycket 4 den som i myndighetsutövning har befogenhet att

verkställa någon sådan åtgärd som där anges. Vid ingripande med stöd

av 10 § första stycket 4 tillämpas också andra stycket samma paragraf.

När den som avses i första stycket med laga stöd berövar någon

friheten eller avlägsnar någon, tillämpas också i 19 § 1.

Bestämmelserna i 13 § gäller

också en ordningsvakt, om inte

annat framgår av hans för-

ordnande. Har en ordningsvakt

omhändertagit någon, gäller dock

att den omhändertagne skyndsamt

skall överlämnas till närmaste

polisman. I fråga om befogenhet för

en tjänsteman vid kustbevakningen

att tillämpa 13 § finns särskilda

bestämmelser.

Bestämmelserna i 10 a och 13

§§ gäller också en ordningsvakt,

om inte annat framgår av hans för-

ordnande. Har en ordningsvakt

omhändertagit någon, gäller dock

att den omhändertagne skyndsamt

skall överlämnas till närmaste

polisman. I fråga om befogenhet för

en tjänsteman vid kustbevakningen

att tillämpa 13 § finns särskilda

bestämmelser.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

3 Ärendet och dess beredning

I september 1991 tillkallades en särskild utredare med uppdrag att göra

en utvärdering av den rättsliga regleringen av polisens befogenheter.

Utredningen antog namnet Polisrättsutredningen. I mars 1993 gav

regeringen genom tilläggsdirektiv utredningen i uppdrag att även se över

rättegångsbalkens bestämmelser om beslag, husrannsakan, kroppsvisi-

tation och kroppsbesiktning.

I juni 1993 överlämnade utredningen sitt delbetänkande Polisens

rättsliga befogenheter (SOU 1993:60). I betänkandet föreslås vissa

ändringar i den rättsliga regleringen av polisens befogenheter. Vidare

föreslås ändringar beträffande avgränsningen och placeringen av

föreskrifter om polisens befogenheter samt dokumentationen av

polisingripanden. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1.

Utredningens lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet har remiss-

behandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En

remissammanställning finns tillgänglig i ärendet (dnr Ju 93/2596).

Regeringen tar nu ställning till utredningens förslag. I samband med

det behandlas två beslut som Justitiombudsmannen (JO) den 11 oktober

1995 respektive den 17 maj 1996 överlämnat till Justitiedepartementet. I

besluten har JO, efter anmälan, prövat frågor om polisens rättsliga

befogenhet att ingripa mot ordningsstörande folksamlingar (Ju 95/3867

och Ju 96/1883). Vidare behandlas en skrivelse från Polismyndigheten i

Stockholm från den 4 mars 1994 med begäran om ändring av 4 kap. 9 §

ordningslagen i syfte att möjliggöra för polisman att självständigt avvisa

eller avlägsna en person från ett trafikföretags område eller färdmedel (Ju

94/860) och en skrivelse från Rikspolisstyrelsen från den 21 december

1995 innehållande vissa synpunkter på polisens befogenhet att använda

handfängsel, framförallt vid enmanstjänstgöring (Ju 95/4944).

Slutligen har Rikspolissttyrelsen den 30 januari 1996 till

Justitiedepartementet kommit in med en skrivelse angående polisens

möjligheter att få tillgång till transportföretags bokningsregister (Ju

96/359). Enligt Rikspolisstyrelsen bör polisen, på samma sätt som tullen,

ges tillgång till sådana uppgifter. Synpunkter på ett sådant förslag har

under hand inhämtats från Justitiekanslern, Rikspolisstyrelsen,

Datainspektionen, Generaltullstyrelsen, Riksåklagaren, Luftfartsverket,

Statens Järnvägar, Sveriges Industriförbund, Sveriges redareförening och

Sveriges Transportindustriförbund. Synpunkterna finns tillgängliga i

ärendet (Ju 93/2596).

I maj 1995 överlämnade Polisrättsutredningen sitt slutbetänkande

Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47).

Förslagen i slutbetänkandet har remissbehandlats och är för närvarande

föremål för beredning inom Justitiedepartementet.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 30 april 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 4. Härefter har vissa redaktionella

och språkliga ändringar gjorts.

Lagrådet har haft vissa synpunkter med anledning av bestämmelsen

om förvarstagande i 17 § polislagen. I övrigt har Lagrådet lämnat

förslagen utan erinran. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter

i avsnitt 6.3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

4 Utgångspunkterna för regeringens förslag

4.1 Polisens uppgifter

De grundläggande bestämmelserna om polisens uppgifter och

befogenheteter och organisation finns i polislagen (1984:387). De

författningsmässiga ramar som rör polisens verksamhet är tämligen vida

och rymmer vitt skilda uppgifter. En utgångspunkt för regleringen är 1 §

polislagen enligt vilken polisens arbete är ett led i samhällets verksamhet

för att främja rättvisa och trygghet. I bestämmelsen anges vidare att

huvudändamålet med polisverksamheten är att upprätthålla allmän

ordning och säkerhet och att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och

annan hjälp.

Med utgångspunkt i de ändamål som beskrivs i 1 § görs i 2 § en

uppräkning av polisens huvudsakliga uppgifter. Till dessa hör att

förebygga brott, att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, att

bedriva spaning och utredning i fråga om brott, att lämna allmänheten

skydd, upplysningar och annan hjälp samt att fullgöra den verksamhet

som ankommer på polisen enligt särskilda bestämmelser.

4.2 Polisens rättsliga befogenheter

För att kunna fullgöra sina uppgifter måste polisen vara utrustad med

vissa maktbefogenheter, dvs. befogenheter att på olika sätt ingripa mot

enskilda. Det kan gälla rätt att meddela tillsägelser eller anmaningar, att

stoppa fordon eller spärra av brottsplatser. I sista hand kan det vara fråga

om att ingripa med fysiskt tvång.

Polisens befogenheter i den brottsutredande verksamheten är närmare

reglerad i 23-28 kap. rättegångsbalken. För den övriga polisverksamheten

finns bestämmelser bl.a. i polislagen.

I 8 § polislagen anges vissa allmänna principer för polisingripanden.

En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift skall under

iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på

ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga

omständigheter. Måste tvång tillgripas skall det ske endast i den form

och i den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall

uppnås. Bestämmelsen ger uttryck för de s.k. behovs- och

proportionalitetsprinciperna som skall beaktas vid varje polisingripande.

Bestämmelsen är dessutom avsedd att utgöra ett allmänt bemyndigande

för polisen att vidta de åtgärder som är försvarliga för att fullgöra dess

uppgifter, så länge det inte är frågan om att begränsa en

grundlagsskyddad rättighet eller vidta åtgärder som står i strid mot någon

specialreglering (prop. 1983/84:111 s. 78).

I 10 § finns bestämmelser om i vilka situationer och på vilka villkor

polisen har befogenhet att använda våld. En grundläggande förutsättning

är att våldsanvändningen syftar till att genomföra en tjänsteåtgärd. Det

krävs också att andra medel än våld är otillräckliga för att genomföra

åtgärden. Det måste dessutom framstå som rimligt att åtgärden utförs

med tvång. Behovs- och proportionalitetsprinciperna har alltså kommit

till särskilt uttryck i bestämmelsen om våldsanvändning. I vissa

situationer då polisen måste tillgripa våld kan det bli nödvändigt att

använda olika hjälpmedel. Bestämmelser om sådana finns bl.a. i

kungörelsen (1967:419) med bestämmelser om användning av spikmatta

i polistjänsten och kungörelsen (1969:84) om användande av skjutvapen i

polistjänsten. Gemensamt för dessa är att de betraktas som

verkställighetsföreskrifter till 10 § polislagen. Användning av särskilda

hjälpmedel får således inte tillåtas i vidare utsträckning än vad som

medges av den grundläggande bestämmelsen i polislagen (prop.

1983/84:111 s. 83). Dessutom har en polisman, liksom varje annan

medborgare, i vissa situationer rätt att utöva våld enligt bestämmelserna

om nöd m.m. i 24 kap. brottsbalken.

4.3 Behovet av lagändringar

Det är väsentligt att olika former av ingripanden som riktar sig mot eller

på annat sätt kan medföra negativa verkningar för enskilda så långt som

möjligt grundar sig på uttryckligt och tillräckligt preciserat lagstöd. Detta

är särskilt betydelsefullt när det är fråga om ingripanden som inskränker

de i regeringsformen skyddade grundläggande fri- och rättigheterna. Det

är självfallet också angeläget att polislagstiftningen uppfyller de

förpliktelser som följer av internationella överenskommelser som

Sverige har tillträtt. Den konvention som främst är av intresse i detta

sammanhang är den europeiska konventionen den 4 november 1950

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna (Europakonventionen), som sedan den 1 januari 1995 gäller

som lag här i landet (SFS 1994:1219). Andra konventioner av intresse i

sammanhanget är den internationella konventionen den 18 december

1966 om medborgliga och politiska rättigheter (FN-konventionen) och

den av Förenta Nationerna den 20 november 1989 antagna konventionen

om barnets rättigheter (barnkonventionen). En utförlig redogörelse för

konventionerna finns i betänkandet (kapitel 3). Som utredningen kommit

fram till torde den svenska lagstiftningen i allt väsentligt stå i god

överensstämmelse med konventionerna. I vissa avseenden anser dock

utredningen att några förändringar av lagstiftningen är påkallade.

Utredningens förslag behandlas i det följande.

I samband med större evenemang av olika slag ställs polisen ofta inför

särskilt svårbemästrade situationer. Detta gäller framför allt i sådana fall

där folksamlingar uppträder på ett sätt som utgör ett allvarligt hot inte

bara mot personer utan också mot grundläggande demokratiska värden.

Flera händelser de senaste åren har visat att polisens möjligheter att

ingripa i förebyggande syfte vid störningar av den allmänna ordningen

eller säkerheten borde förbättras. Det är enligt regeringens bedömning

angeläget att polisens befogenheter i nu aktuella situationer så långt som

möjligt kommer till uttryck i klara och lättillämpade regler. I avsnitt 5 tar

regeringen upp frågor om polisens rätt att ingripa vid större evenemang.

 Utredningen har funnit att det hos polisen råder osäkerhet om vilka

förutsättningar som måste vara uppfyllda för att en person skall få tas i

förvar, dvs. placeras i arrest eller annat låst utrymme. Detta är

naturligtvis otillfredsställande ur legalitetssynpunkt. Det kan också

ifrågasättas om lagstiftningen är tillräckligt tydlig för att uppfylla

Europakonventionens krav. I avsnitt 6 behandlar regeringen polisens rätt

att ta i förvar den som omhändertagits enligt polislagen och vissa andra

författningar. För att den som har gripits skall kunna friges så snart

skälen för frihetsberövandet inre längre föreligger föreslår utredningen

att polisen under vissa förutsättningar skall få häva ett beslut om

gripande. I avsnitt 7 tar regeringen upp bl.a. denna fråga.

Polisens rätt att stoppa fordon är inte lagreglerad. Polisen anses ändå

ha befogenhet att med våld stoppa ett fordon i vissa fall. Befogenheten

anses följa av den rätt polisen har att ingripa på annat sätt mot någon som

färdas i fordonet. Utredningen har ifrågasatt om inte en lagreglering av

konstitutionella skäl är nödvändig. Utredningen har föreslagit att en

bestämmelse om polisens rätt att stoppa fordon för vissa särskilda

ändamål införs i polislagen. Denna fråga behandlas i avsnitt 8.

Utredningen har vidare föreslagit en uttrycklig lagreglering av rätten

att använda fängsel. Enligt regeringens bedömning är det ur

legalitetssynpunkt viktigt att det inte råder någon osäkerhet om när en så

ingripande åtgärd som användning av fängsel får tillgripas. Användning

av fängsel tas upp i avsnitt 9.

Ur rättsäkerhetssynpunkt är det nödvändigt att polisens ingripande

dokumenteras på ett tillfredställande sätt. Regeringen behandlar

utredningens förslag om dokumentation av polisingripanden i avsnitt 10.

I avsnitt 11 tar regeringen upp en fråga som aktualiserats av

Rikspolisstyrelsen, nämligen polisens rätt att i vissa fall få del av

passagerarlistor från transportföretag.

Slutligen redovisar regeringen i avsnitt 12 sitt ställningstagande till

vissa övriga frågor som Polisrättsutredningen behandlat men där

regeringen inte lämnar några förslag till ändringar.

5 Åtgärder vid större evenemang

5.1 Nuvarande åtgärder

När stora folksamlingar bildas t.ex. i samband med demonstrationer

eller konserter ställs polisen ofta inför särskilt svårbemästrade

situationer. Särskilda bestämmelser om bl.a upplösning av

sammankomster i sådana situationer finns i ordningslagen (1993:1617).

Polisen kan också ingripa genom att gripa enskilda deltagare i

ordningsstörande folksamlingar om de misstänks för brottslighet

exempelvis misshandel, olaga hot, grov skadegörelse eller tillgreppsbrott.

Slutligen kan polisen ingripa mot enskilda ordningsstörare enligt

bestämmelsen i 13 § polislagen (1984:387).

5.1.1 Ordningslagen

Ordningslagen skiljer på allmänna sammankomster och offentliga

tillställningar.

Med allmän sammankomst avses

1. sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars

hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän

eller enskild angelägenhet,

2. föreläsningar och föredrag som hålls för undervisning eller för att

meddela allmän eller medborgerlig bildning,

3. sammankomster som hålls för religionsutövning,

4. teaterföreställningar, biografföreställningar, konserter och andra

sammankomster för att framföra konstnärligt verk,

5. andra sammankomster vid vilka mötesfriheten utövas samt

6. cirkusföreställningar

För att en sammankomst skall anses som allmän krävs att den anordnas

för allmänheten eller att allmänheten har tillträde till den eller att

sammankomsten med hänsyn till de villkor som gäller för tillträde till

den bör anses jämställd med en sådan sammankomst.

 Med offentlig tillställning avses

1. tävlingar och uppvisningar i sport och idrott,

2. danstillställningar,

3. tivolinöjen och festtåg,

4. marknader och mässor samt

5. andra tillställningar som inte är att anse som allmänna

sammankomster eller cirkusföreställningar.

För att en tillställning skall anses som offentlig krävs att den anordnas

för allmänheten eller att allmänheten har tillträde till den.

I 2 kap. 22-24 §§ ordningslagen finns bestämmelser om polisens rätt

att inställa och upplösa allmänna sammankomster eller offentliga

tillställningar. En allmän sammankomst får upplösas bl.a. om det

förekommer svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en

direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om

sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig

störning av trafiken. En offentlig tillställning får upplösas när

tillställningen medför oordning, även om den inte är av svårare karaktär,

eller fara för de närvarande, även om faran inte är avsevärd. En offentlig

tillställning får även upplösas om den medför en allvarlig störning av

trafiken. En offentlig tillställning får dessutom upplösas om det

förekommer något som strider mot lag. En gemensam förutsättning för

att en allmän sammankomst eller offentlig tillställning skall få upplösas

är att mindre ingripande åtgärder har visat sig otillräckliga.

5.1.2 Gripande

I 24 kap. 7 § rättegångsbalken finns bestämmelser om en polismans

befogenhet att utan anhållningsbeslut gripa den som är misstänkt för

brott. Ett gripande förutsätter att det finns skäl att anhålla någon.

Förutsättningarna för att anhålla någon som misstänkt för brott är bl.a.

antingen att det föreligger skäl att häkta honom eller, om det inte finns

häktningsskäl, att det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan

på ytterligare utredning.

Häktningsreglerna innebär bl.a. att det normalt inte går att gripa någon

om maximistraffet för det brott han är misstänkt för understiger ett år. En

misstänkt får normalt inte heller gripas om det kan antas att han endast

kommer att dömas till böter. Det innebär t.ex. att den som är misstänkt

för ohörsamhet mot ordningsmakten (16 kap. 3 § brottsbalken) inte kan

gripas. Däremot kan enskilda deltagare i ordningsstörande folksamlingar

gripas om de är misstänkta för andra brott exempelvis misshandel, olaga

hot, grov skadegörelse, tillgreppsbrott eller hets mot folkgrupp eller

medverkan till sådana brott. Vid ingripande mot enskilda deltagare i en

folksamling kan det också finnas situationer där bestämmelserna om

upplopp i 16 kap. 1 och 2 §§ blir tillämpliga. En närmare redogörelse för

dessa bestämmelser finns i betänkandet (s. 185 f.f.).

5.1.3 Ingripande enligt 13 § polislagen

En av polisens uppgifter är att upprätthålla den allmänna ordningen. För

att kunna fullgöra denna uppgift har polisen fått vissa befogenheter att

ingripa mot den som stör den allmänna ordningen utöver vad som gäller

enligt rättegångsbalken. I 13 § polislagen regleras polisens möjligheter

att ingripa genom att avvisa, avlägsna eller omhänderta den som gör sig

skyldig till ordningsstörning eller beter sig på ett sådant sätt att det

föreligger fara för att han skall begå brott.

Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller

utgör en omedelbar fara för denna får en polisman, när det är nödvändigt

för att ordningen skall kunna upprätthållas, avvisa eller avlägsna

vederbörande från ett visst område eller utrymme. Detsamma gäller om

en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna

avvärjas. Om ett avvisande eller avlägsnande är otillräckligt för att det

avsedda resultatet skall uppnås får den berörda personen tillfälligt

omhändertas.

Ett avvisande kan innebära att en person hindras från att komma in i ett

område eller en byggnad. Ett avlägsnande kan innebära att en person

flyttas från en lokal eller en plats. Det kan också innebära att den som

skall föras bort från en plats förflyttas en kortare sträcka, antingen till

fots eller i ett polisfordon. Om det är frågan om annat än en kortare

sträcka och åtgärden innefattar ett påtvingat kroppsligt ingrepp som inte

är helt kortvarigt torde åtgärden vara att betrakta som ett

omhändertagande.

För att polisen skall kunna ingripa med stöd av 13 § polislagen krävs

det att förutsättningarna för ingripandet prövas för varje enskilt fall (jfr

prop. 1990/91:129 s. 23). En person får således inte avvisas, avlägsnas

eller omhändertas enbart för att han deltar i en ordningsstörande

folksamling.

Den som har omhändertagits enligt 13 § skall förhöras så snart som

möjligt och därefter friges snarast möjligt. Den som är under arton år får

dock hållas kvar för att genom polisens försorg överlämnas till sina

föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom socialtjänsten eller

någon annan lämplig vuxen person. Ingen får hållas kvar längre än sex

timmar.

I utredningens betänkande behandlas ingående frågan om ett

omhändertagande enligt 13 § polislagen är att betrakta som sådana

frihetsberövanden som är oförenliga med Europakonventionen.

Utredningen anser att övervägande skäl talar för att så är fallet.

Utredningen föreslår därför att bestämmelsen om tillfälligt

omhändertagande i syfte att upprätthålla ordningen eller avvärja

straffbelagd handling tas bort. Regeringen behandlar denna fråga i avsnitt

6.3 nedan. Av skäl som där anges delar inte regeringen utredningens

uppfattning att så kortvariga omhändertaganden som det här är frågan om

skulle strida mot Europakonventionen. Regeringens förslag i det följande

skall ses mot denna bakgrund.

5.2 Befogenheter med anledning av ett beslut om upplösning

av en allmän sammankomst eller offentlig tillställning

Regeringens förslag: En bestämmelse som klargör vilka åtgärder

polisen har rätt att vidta sedan beslut fattats om att upplösa en allmän

sammankomst eller offentlig tillställning införs i polislagen.

Utredningens förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Överåklagaren vid regionåklagaren i Västerås

välkomnar i och för sig förslaget men anser att att bestämmelsen givits

en allt för vidsträckt och opreciserad lydelse vad gäller personer som får

avlägsnas och det område varifrån avlägsnandet får ske.

Skälen för regeringens förslag: Av bestämmelserna om polisens

befogenheter att upplösa en allmän sammankomst eller offentlig

tillställning i 2 kap. 22-24 §§ ordningslagen framgår inte vilka polisiära

befogenheter som följer av ett beslut om upplösande. Utredningen har

därför föreslagit att det införs en särskild bestämmelse som innebär att

polismyndigheten, om det behövs för att verkställa ett sådant beslut, får

avlägsna deltagare, åskådare och andra som inte lämnar platsen.

Möjligheten för polisen att upplösa en allmän sammankomst eller

offentlig tillställning får anses innefatta en rätt för polisen att vidta

nödvändiga åtgärder för att verkställa ett sådant beslut. Regeringen delar

dock utredningens bedömning att denna rätt uttryckligen bör framgå av

polislagen. Eftersom ett avlägsnande är en mer ingripande åtgärd än ett

avvisande följer det av proportionalitetsprincipen i 8 § polislagen att

utredningens förslag även bör innebära en rätt att avvisa deltagare m.fl.

Regeringen anser dock att detta, i likhet med vad som gäller enligt 13 §,

uttryckligen bör framgå av lagtexten.

Utredningen har föreslagit att deltagare, åskådare och annan skall få

avlägsnas. Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Västerås har

ansett att bestämmelsen givits en allt för vidsträckt och opreciserad

lydelse bl.a. vad gäller personer som får avlägsnas. Regeringen kan

instämma i detta. Med annan kan i princip avses vem som helst. Det är

viktigt att bestämmelser om ingripanden mot enskilda personer är

tillräckligt tydliga och preciserade. Med hänsyn härtill och till att

bestämmelsen även om den inskränks till att avse enbart deltagare och

åskådare bör bli tillräckligt effektiv för att polisen skall kunna verkställa

ett upplösningsbeslut anser regeringen att enbart deltagare och åskådare

bör omfattas av den föreslagna bestämmelsen.

5.3 Befogenheter att avlägsna deltagare i ordningsstörande

folksamlingar

Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i polislagen som ger

polisen rätt att avvisa eller avlägsna den som deltar i en folksamling,

som inte är en allmän sammankomst eller offentlig tillställning, om

folksamlingen stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar

fara för denna.

Utredningens förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller lämnar

förslaget utan erinran. Åke[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Polishögskolan anser att

bestämmelsen om avlägsnande även bör innefatta en befogenhet för

polisen att avlägsna en folksamling som försöker tränga sig in på ett

område eller i ett utrymme till vilket tillträde har förbjudits med stöd av

polislagen eller annan författning och att detsamma skall gälla en

folksamling som vägrar att lämna ett sådant område. Överåklagaren vid

Regionåklagarmyndigheten i Västerås och Överåklagaren vid

Regionåklagarmyndigheten i Jönköping anser att möjligheten att en

kortare tid hålla kvar deltagare i en folksamling bör lagregleras.

Rikspolisstyrelsen och Åke[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Polishögskolan anser att

befogenheten att fatta beslut om avlägsnande som huvudregel bör

tillkomma polisman. Riksdagens ombudsmän (JO) anser att ett tillägg

skall göras i den föreslagna bestämmelsen om att åtgärden omedelbart

skall anmälas till polismyndigheten om den har vidtagits utan föregående

beslut av denna.

Bakgrund: I proposition 1990/91:129 behandlades en skrivelse från

Rikspolisstyrelsen som gällde bl.a. möjligheten för polisen att ingripa

mot ordningsstörande folksamlingar. Skrivelsen föranleddes närmast av

att Sverige år 1992 skulle stå som värd för Europamästerskapen i fotboll.

I avsikt att göra det möjligt för polisen att gripa den som är misstänkt för

ohörsamhet mot ordningsmakten, föreslog Rikspolisstyrelsen att

straffmaximun för sådant brott skulle höjas till fängelse i högst två år.

Rikspolisstyrelsen framhöll vidare att 13 § polislagen borde kompletteras

med en bestämmelse som under vissa förutsättningar även skulle göra det

möjligt att tillfälligt omhänderta den som deltagit i en ordningsstörande

folksamling utan att för egen del ha bidragit till att störa ordningen.

Departementschefen uttalade att gällande bestämmelser gav tillräckligt

stort utrymme för polisen att ingripa vid ordningsstörningar och att några

författningsändringar därför inte var påkallade i det sammanhanget (a.

prop. s. 25). Hon betonade dock att bedömningen inskränkte sig till i vad

mån några omedelbara ändringar var påkallade.

Under senare tid har behovet av vidgade möjligheter för polisen att

ingripa mot ordningsstörande folksamlingar fått förnyad uppmärksamhet,

bl.a. genom ett antal avgöranden från JO. I ett av dessa avgöranden, ett

beslut den 10 oktober 1995, behandlade JO en anmälan mot

Polismyndigheten i Stockholms län för ett ingripande mot en

folksamling. I ärendet var klarlagt att polisen ingripit mot en

ordningsstörande folksamling, dels genom att spärra av olika för

allmänheten tillgängliga områden, dels genom att transportera bort

ordningsstörarna i bussar. JO ifrågasatte om det fanns någon rättslig

grund för de avspärrningar som polisen gjort, men ansåg sig ändå inte

kunna hävda att åtgärden var rättsstridig. Däremot ansåg JO att polisen

saknat rättslig grund för att transportera bort ordningsstörarna på det sätt

som skedde. JO hänvisade till Polisrättsutredningens arbete och ansåg att

det var mycket angeläget att polisens möjlighet att ingripa mot

ordningsstörande folksamlingar blev föremål för en översyn.

Skälen för regeringens förslag: I samband med större evenemang och

andra speciella händelser ställs polisen ofta inför särskilt krävande

uppgifter. Dessa medför ibland att arbetet måste utföras på delvis annat

sätt än vid vanliga ordningsstörningar.

Som utredningen närmare redogjort för är avlägsnande enligt 13 §

polislagen en vanlig åtgärd för att komma till rätta med

ordningsstörningar i stora folksamlingar (bet. s. 195ff). För att ett

ingripande enligt den bestämmelsen skall kunna företas måste dock

förutsättningarna för ingripandet prövas för varje enskild person. Det

säger sig självt att det i många fall, särskilt i situationer av akut oordning,

måste vara svårt för polisen att göra en sådan prövning. Svårigheterna

torde i allmänhet öka ju fler människor som samlats och ju mer dessa stör

ordningen. Utredningen konstaterar att möjligheten att avlägsna enskilda

ordningsstörare med stöd av 13 § polislagen har visat sig vara ett

otillräckligt medel för att få bukt med ordningsstörningar av nu aktuella

slag. Flera avgöranden från JO talar i samma riktning. Regeringen

instämmer därför i utredningens förslag att polisen bör ges befogenhet att

avlägsna deltagare i en ordningsstörande folksamling oavsett om var och

en av deltagarna kan sägas ha bidragit till ordningsstörningen eller inte.

Utredningen har endast föreslagit att befogenheten skall gälla rätten att

avlägsna deltagare. Eftersom ett avlägsnande är en mer ingripande åtgärd

än ett avvisande följer det av proportionalitetsprincipen att utredningens

förslag även bör innebära en rätt att avvisa deltagare. Regeringen anser

dock att detta, i likhet med vad som gäller enligt 13 §, uttryckligen bör

framgå av lagtexten. Den föreslagna bestämmelsen innebär att polisen

kan inskränka prövningen till frågan om folksamlingen som sådan kan

anses ha stört den allmänna ordningen och om den mot vilken

ingripandet riktar sig kan betraktas som deltagare i folksamlingen.

Åtgärden bör naturligtvis inte få vidtas annat än om det är nödvändigt för

att ordningen skall kunna upprätthållas.

Några remissinstanser, bl.a. Rikspolisstyrelsen har framhållit att det

kan bli problem med att avgöra vad som avses med uttrycket "deltagare i

folksamling". Denna svårighet skall enligt regeringen inte överdrivas.

Såsom utredningen påpekat (bet. s. 203) förekommer motsvarande

uttryck i 16 kap. 3 § brottsbalken. Den praxis som vuxit fram i anslutning

till detta lagrum bör därför kunna vara vägledande vid tillämpningen av

den nya bestämmelsen.

Lika med utredningen och majoriteten av remissinstanserna anser

regeringen att befogenheten att fatta beslut om avlägsnande i första hand

bör tillkomma polismyndighet. Vid fara i dröjsmål bör dock sådant beslut

också kunna fattas av en enskild polisman.

Som utredningen konstaterat torde särskilda regler om tillfälligt

kvarhållande av deltagare i en folksamling inte behövas. En sådan

befogenhet måste nämligen kunna inrymmas redan i ett meddelat beslut

om avlägsnande (jfr prop. 1990/91:129 s. 24). Liksom hittills bör

tillfälliga omhändertaganden däremot endast få komma i fråga efter

prövning i varje enskilt fall.

Som tidigare framgått finns det särskilda bestämmelser om polisens

rätt att inställa och upplösa allmänna sammankomster eller offentliga

tillställningar i 2 kap. 22-24 §§ ordningslagen. I föregående avsnitt har

regeringen föreslagit en klargörande reglering av polisens befogenheter

att ingripa efter det att ett beslut om upplösning meddelats. Regeringen

delar utredningens bedömning att bestämmelserna i ordningslagen även

fortsättningsvis bör reglera möjligheten för polisen att ingripa för där

avsedda fall. De nya bestämmelsen bör därför endast gälla sådana

folksamlingar som inte omfattas av bestämmelserna i ordningslagen.

5.4 Avspärrningar

Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i polislagen som ger

polisen rätt att i samband med allvarliga störningar av den allmänna

ordningen eller säkerheten spärra av eller på annat sätt förbjuda

tillträde till ett visst område eller utrymme. Sådana tillträdesförbud

skall även få beslutas vid risk för sådana störningar. Som allmän

förutsättning skall gälla att åtgärden behövs för att upprätthålla

ordningen eller säkerheten. Polisen får också rätt att avvisa eller

avlägsna den som överträder ett tillträdesförbud.

Utredningens förslag : Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Riksdagens ombudsmän (JO) har vissa

synpunkter på utformningen av lagtexten och anser att "återställa

säkerheten" bör ersättas med "om det är nödvändigt". JO anser vidare att

det uttryckligen bör slås fast i lagtexten att den polisman som vid fara i

dröjsmål självständigt har fattat ett beslut om avspärrning skall anmäla

detta till polismyndigheten som omedelbart skall pröva om åtgärden skall

bestå. Justitiekanslern (JK) anmärker att det vid beslut om avspärrning

kan uppstå motstående intressen, såsom enskilds besittningsrätt till

egendom. JK anser att det därför bör övervägas att införa en särskild

besvärsbestämmelse som ger möjlighet till prövning i domstol.

Skälen för regeringens förslag: Att spärra av olika områden och

utrymmen är en vanlig och effektiv åtgärd från polisens sida för att

förebygga ordningsstörningar och brott. Det kan exempelvis vara fråga

om att polisen spärrar av gator eller öppna platser i samband med

demonstrationer som kan förväntas leda till angrepp från deltagarna i en

motdemonstration. Polisen behöver ha befogenhet att kunna företa

sådana ingripanden för att kunna fullgöra sin skyldighet att upprätthålla

allmän ordning och säkerhet.

En avspärrning torde i rättslig mening få betraktas som ett tecken på att

polisen har förbjudit tillträde till det avspärrade området. I dag saknas

uttryckligt lagstöd för en sådan åtgärd. Att avspärrningar förutsätts kunna

förekomma redan enligt gällande rätt framgår dock av bestämmelsen om

ohörsamhet mot ordningsmakten i 16 kap. 3 § brottsbalken, som under

vissa förutsättningar stadgar ansvar för den som intränger på ett område

som har blivit avspärrat för ordningens upprätthållande.

JO har vid flera tillfällen påtalat att det för närvarande saknas rättsligt

stöd för sådana tillträdesförbud och påtalat behovet av en uttrycklig

reglering på området (se t.ex. de till Justitiedepartementet överlämnade

besluten dnr Ju 95/3867 och 96/1883).

Det är uppenbart att ett sakligt behov av en sådan möjlighet föreligger.

Med hänvisning till det sagda bör en särskild bestämmelse införas som

ger polisen befogenhet att i förebyggande syfte förbjuda tillträde till ett

visst område eller utrymme.

Den föreslagna bestämmelsen sammanfaller i viss utsträckning med

22 § polislagen. Den paragrafen ger polisen befogenhet att förbjuda

tillträde till hus, rum eller annat ställe om det på grund av några särskilda

omständigheter anses föreligga risk för ett allvarligt brott. Syftet med den

nu föreslagna bestämmelsen är att den skall kunna tillämpas i mera

allmänt förebyggande syfte. Det krävs dock en konkret risk för störningar

av den allmänna ordningen eller säkerheten för att bestämmelsen skall

kunna tillämpas.

En avspärrning kan undantagsvis, som JK antytt, innebära en

begränsning inte bara i medborgarnas rörelsefrihet utan också ett intrång

i den enskildes äganderätt. Detta gäller för övrigt även beträffande

bestämmelserna om husrannsakan och liknande åtgärder i 20 - 22 §§

polislagen. Inom Justitiedepartementet har nyligen upprättats en

promemoria Fortsatt översyn av förvaltningsprocessen En ny princip för

prövning i förvaltningsdomstol m.m. (Ds 1997:29). I promemorian

föreslås att det skall införas en ny bestämmelse i förvaltningslagen som

innehåller en allmän princip om domstolsprövning av förvaltningsbeslut.

Promemorian remissbehandlas för närvarande. Det finns därför inte

anledning att i detta sammanhang överväga att införa några nya

överklagandebestämmelser.

Beslutet om tillträdesförbud bör fattas av polismyndigheten. Vid fara i

dröjsmål bör dock en polisman, i avvaktan på polismyndighetens beslut,

kunna meddela ett sådant förbud. JO anser att det av lagen bör framgå

att en polisman skyndsamt skall anmäla ett beslut om tillträdesförbud till

polismyndigheten. Regeringen anser inte att en sådan föreskrift är av

sådan art att den kräver lagform.

För att ett tillträdesförbud skall kunna upprätthållas måste det förenas

med en befogenhet för polisen att avlägsna den som överträder förbudet.

Polisen bör därför ges en särskild befogenhet att avlägsna var och en som

överträder ett tillträdesförbud genom att försöka intränga på avspärrat

område eller genom att vägra lämna en plats som har spärrats av. Som

utredningen föreslagit bör en sådan bestämmelse formuleras så att den

innefattar även den som överträder ett tillträdesförbud som meddelats

med stöd av någon annan författning.

5.5 Befallning att följa viss anvisad väg

Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i polislagen som ger

polisen rätt att anvisa en viss väg i samband med allvarliga störningar

av den allmänna ordningen eller säkerheten. Detsamma skall gälla om

det finns risk för sådana störningar. Som allmän förutsättning skall

gälla att åtgärden behövs för att upprätthålla ordningen eller

säkerheten.

Utredningen anser inte att det behövs någon särskild bestämmelse

som ger polisen befogenheter att anvisa väg i syfte att förebygga

ordningsstörningar.

Remissinstanserna: Utredningens överväganden delas eller lämnas

utan erinran av majoriteten av remissinstanserna. Några remissinstanser,

däribland Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i Göteborgs

och Bohus län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Polismyndigheten i

Lycksele samt Åke[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Polishögskolan, anser dock att en

särskild bestämmelse som ger polisen rätt att anvisa viss väg i syfte att

förebygga ordningsstörningar bör införas.

Skälen för regeringens förslag: Som utredningen närmare redogjort

för (bet. s. 195 ff.) förekommer det att polisen ibland befaller deltagare i

en folksamling att följa en anvisad väg från en viss plats. Ett sådant

anvisande av väg kan ibland vara ett lämpligt alternativ till

skingringsbefallningar (jfr prop. 1990/91:129 s. 25). Befallningar att följa

en viss anvisad väg synes förekomma både i syfte att hindra förestående

ordningsstörningar och som en förebyggande åtgärd innan någon konkret

fara för ordningsstörningar över huvud taget har uppstått. Ofta följer

polisen med längs den anvisade vägen för att försäkra sig om att

befallningen åtlyds. Som framgår av några beslut från JO som

utredningen redogör för kan det exempelvis vara fråga om att följa

fotbollspublik till en tunnelbanestation efter matchens slut eller att i bil

eskortera bussar med supportrar ut genom staden.

Att med tvång förmå någon att följa en viss väg innebär otvivelaktigt

en sådan inskränkning i rörelsefriheten som kräver stöd i lag. För att

kunna ta ställning till om det finns behov av att införa en sådan

bestämmelse bör först prövas om inte de befogenheter som polisen redan

i dag har ger nödvändigt stöd.

Att förmå någon att följa viss väg från en plats är som utredningen

anger ett ingripande som många gånger torde rymmas inom ramen för ett

avlägsnande, såväl enligt de regler som för närvarande gäller, som enligt

den föreslagna möjligheten att avlägsna deltagare i folksamlingar. En

grupp fotbollssupportrar som efter matchens slut uppträder på ett sådant

sätt att de stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för

denna bör således kunna avlägsnas till exempelvis en tunnelbanestation

eller till bussar som skall föra dem hem. Ett avlägsnande kan dock, såväl

enligt den nu gällande som den föreslagna bestämmelsen, tillgripas först

efter det att en ordningsstörning eller en omedelbar fara för en sådan har

inträffat. En anvisning att följa viss väg skulle dock kunna tillgripas på

ett tidigare stadium, redan om det finns risk för störningar av den

allmänna ordningen eller säkerheten.

En befallning att följa viss väg har onekligen likheter med polisens

åtgärd att förbjuda tillträde till ett visst område. Som utredningen anfört

torde också en avspärrning i vissa fall kunna ersätta en befallning att följa

viss väg eftersom avspärrningen i praktiken innebär att den som vill

komma till en viss plats måste ta en annan väg för att nå sitt mål.

Enligt regeringens bedömning finns det dock situationer där en

anvisning att följa viss väg inte kan ersättas med vare sig ett avlägsnande

eller ett avspärrande och där en möjlighet att vidta sådana åtgärder

påtagligt skulle kunna underlätta polisens arbete med att upprätthålla

ordning och säkerhet. Det gäller särskilt i samband med större

evenemang såsom idrottstävlingar av olika slag. Det är av stor vikt att

polisen har möjlighet att på ett så tidigt stadium som möjligt ingripa för

att förhindra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten. Som

nämnts ovan förekommer det också redan i dag att polisen ger sådana

anvisningar. Det är från legalitetssynpunkt inte tillfredsställande att

uttryckliga regler om detta saknas. Det är enligt regeringens bedömning

angeläget att polisens befogenheter i nu aktuella situationer så långt som

möjligt kommer till uttryck i klara och lättillämpade regler. Polisen bör

därför ges en uttrycklig möjlighet att i preventivt syfte anvisa deltagare i

en folksamling att följa en viss väg. En sådan möjlighet bör, liksom för

tillträdesförbud, gälla även för det fall folksamlingen skulle utgöra en

offentlig tillställning eller en allmän sammankomst enligt ordningslagen.

Liksom när det gäller tillträdesförbud bör det krävas en konkret risk för

allvarliga störningar av den allmänna ordningen för att polisen i

förebyggande syfte skall få anvisa deltagare att följa en viss väg.

På samma sätt som när det gäller tillträdesförbud bör polisen ges

befogenhet att avvisa eller avlägsna var och en som överträder ett beslut

om att följa en viss väg.

5.6 Polisens möjlighet att vägra tillstånd till och upplösa

allmänna sammankomster

Regeringens bedömning: Polisen bör inte ges utvidgade möjligheter

att vägra tillstånd till eller upplösa allmänna sammankomster. För att

säkerställa och upprätthålla ordningen och säkerheten bör polisen

använda sig av de befintliga reglerna i ordningslagen. De föreslagna

nya möjligheterna att ingripa genom avspärrningar och anvisande av

en viss väg bör också kunna bidra till att ordningen och säkerheten

förbättras.

Utredningen tar inte upp denna fråga.

Bakgrund: Med anledning av ett antal händelser under senare tid, bl.a.

en demonstration i Trollhättan den 17 augusti 1996, där oroligheter

uppstod mellan demonstrerande nynazister och motdemonstranter, har

frågan aktualiserats om polisens möjligheter att vägra tillstånd till,

upplösa samt förbjuda förnyande av allmänna sammankomster bör

utvidgas och kunna grundas redan på misstanken om, respektive

förekomsten av, brott av vissa slag. Vad som framförallt har varit i

blickpunkten är vissa brott mot allmän ordning, bl.a. hets mot folkgrupp.

Det är enligt regeringens uppfattning lämpligt att i detta sammanhang

presentera regeringens överväganden av huruvida förändringar i

lagstiftningen är motiverade för att motverka sådana demonstrationer.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 2 kap. 1 § 3 och 4

regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad

mötesfrihet och demonstrationsfrihet. Det innebär bl.a. att var och en har

frihet att anordna och bevista sammankomster för upplysning,

meningsyttring eller annat liknande syfte samt att anordna och delta i

demonstrationer på allmän plats. Dessa fri- och rättigheter får enligt 2

kap. 14 § regeringsformen begränsas av hänsyn till bl.a. ordning och

säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken.

Rätten att delta i möten och sammankomster skyddas också av flera

konventioner, bl.a. av Europakonventionen. Enligt artikel 11 i

Europakonventionen har var och en rätt till frihet att delta i fredliga

sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och

ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen.

I ordningslagen (1993:1617) görs de begränsningar av mötes- och

demonstrationsfriheten som ansetts nödvändiga. Allmänna

sammankomster, t.ex. demonstrationer, får inte utan tillstånd anordnas på

offentliga platser (2 kap 4 § första stycket). Tillstånd till en allmän

sammankomst får vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till

ordningen eller säkerheten vid sammankomsten, eller som en direkt följd

av den, i dess omedelbara omgivning eller med hänsyn till trafiken eller

för att motverka epidemi (2 kap 10 § första stycket). Polismyndighetens

rätt att upplösa en allmän sammankomst har tidigare behandlats i avsnitt

5.1.1. och 5.3. En allmän sammankomst får upplösas om den hålls i strid

med ett beslut om avslag på en ansökan om sådant tillstånd, om det

uppkommer svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en

direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om

sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig

störning av trafiken (2 kap. 22 och 23 §§). En förutsättning för att en

allmän sammankomst skall få upplösas är att mindre ingripande åtgärder

har visat sig vara otillräckliga för att återställa ordningen, skydda de

närvarande eller begränsa störningen av trafiken (2 kap 24 §).

Polismyndighet får i vissa uppräknade fall förbjuda förnyande av en

allmän sammankomst. En allmän sammankomst kan bl.a förbjudas om

det vid en tidigare sammankomst av samma slag uppkommit svårare

oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i

dess omedelbara närhet. I samtliga fall gäller att förbud endast får

meddelas om det kan befaras förekomma lagstridigt handlande, oordning,

fara för de närvarande eller störning av trafiken och mindre ingripande

åtgärder inte är tillräckliga (2 kap 25 §).

En allmän sammankomst kan inte förbjudas eller upplösas enbart på

den grund att det misstänks förekomma respektive har förekommit brott

vid sammankomsten. Polismyndigheten får däremot meddela de villkor

som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vid

sammankomsten eller tillställningen (2 kap. 16 §).

 Demonstrations- och mötesfriheten är grundläggande fri- och

rättigheter som sedan lång tid tillbaka spelar en väsentlig roll som

politiskt uttrycksmedel och utgör hörnstenar i vårt demokratiska

samhälle. Genom att en demonstration kan genomföras utan egentliga

ekonomiska resurser är den vidare ett viktigt och värdefullt komplement

till andra medel för opinionsbildning.

Skyddet i grundlagen för dessa fri- och rättigheter är av särskild

betydelse för att garantera rätten att vid möten och demonstrationer

framföra tankar och åsikter som kan uppfattas som starkt kontroversiella.

Enbart det förhållandet att det vid en demonstration framförs misshagliga

eller provokativa åsikter bör således inte kunna grunda en upplösning av

sammankomsten. Å andra sidan finns en gräns för yttrandefriheten också

vid demonstrationer. Bestämmelser om hets mot folkgrupp utgör ett

exempel.

Frågan är då hur mötes- och demonstrationsfriheten skall vägas mot att

deltagarna vid tillståndsprövningen kan befaras göra sig skyldiga till

eller, som rekvisit för upplösning, gjort sig skyldiga till brott, t.ex. hets

mot folkgrupp.

Enligt den ursprungliga lydelsen av lagen (1956:618) om allmänna

sammankomster, som gällde innan ordningslagen trädde ikraft, kunde

allmänna sammankomster, på samma sätt som i dag gäller för offentliga

tillställningar, upplösas redan om det förekommit något som stred mot

lag. Dessutom kunde upplösande ske om sammankomsten föranlett

svårare oordning eller avsevärd fara för de närvarande.

År 1970 genomfördes ett antal lagändringar som utvidgade yttrande-

och tryckfriheten på olika områden (prop. 1970:125, bet. 1LU47, rskr.

267, SFS 1976:226). Bl.a. genomfördes ändringar som innebar att vissa

yttrandefrihetsbrott som hade aktualiserats i samband med

demonstrationer inte längre var straffbara. Vidare avskaffades

möjligheten för polismyndigheten att upplösa en allmän sammankomst

om det vid denna förekommit något som stred mot lag.

Departementschefen angav att den då gällande bestämmelsen främst

syftade på yttrandefrihetsbrott och att intresset av att värna

församlingsfriheten borde väga tyngre än att kunna stävja och förebygga

brott av detta slag. Enligt departementschefen var det inte rimligt att en

sammankomst fick upplösas enbart av den anledningen att det

förekommit sådana brott vid sammankomsten. Han erinrade samtidigt

om att ändringen inte innebar någon förändring av polisens möjlighet att

ingripa mot enskilda gärningsmän som begått brott.

En utvidgning av ordningslagens förutsättningar att bl.a. vägra tillstånd

och upplösa en allmän sammankomst skulle kunna ske genom att

möjligheten att beakta att brott kan befaras eller har begåtts utvidgas eller

genom att graden av den befarade eller uppkomna oordningen som grund

för vägran eller upplösning mjukas upp.

När den nya regeringsformen infördes år 1974 fanns ingen uttrycklig

reglering av för vilka ändamål mötes- och demonstrationsfriheterna fick

begränsas. Sådana begränsningsändamål infördes år 1976. Dessa, som

alltjämt gäller, innebär att begränsning får ske bl.a. av hänsyn till ordning

och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken.

Enligt vad som uttalades i propositionen var avsikten främst att täcka den

reglering som då fanns i lagen om allmänna sammankomster. Trots att

den lagen då inte medgav upplösande av en sammankomst av den

anledningen att det vid denna förekommit något som strider mot lag,

måste uttrycket ordning och säkerhet i regeringsformen i och för sig

kunna anses täcka också förekomsten av brottsliga handlingar. I

polislagen (1984:387) definieras för övrigt alla brott som störningar av

den allmänna ordningen.

Det är alltså formellt möjligt att återinföra en regel som innebär att en

allmän sammankomst får upplösas enbart av den anledningen att det vid

denna förekommit vissa brott. Med anledning av vad som uttalades i

samband med 1970 års reform bör det dock krävas mycket starka skäl för

att införa en sådan ordning. Detsamma gäller i än högre grad en

möjlighet att på förhand vägra tillstånd till en sammankomst på grund av

misstanke om brott. Regeringen anser därför inte att polisens möjligheter

att vägra tillstånd till respektive upplösa en allmän sammankomst bör

utvidgas. De möjligheter polisen har att vägra tillstånd till en allmän

sammankomst om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller

säkerheten vid sammankomsten, eller som en direkt följd av den i dess

omedelbara närhet, respektive förbjuda att det hålls en sådan

sammankomst om det vid en tidigare sammankomst av samma slag

uppkommit svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en

direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning, är enligt regeringens

bedömning tillräckliga. Regeringen utgår från att polisen också använder

sig av dessa möjligheter när det är befogat. Naturligtvis kan polisen även

ingripa mot enskilda gärningsmän som gör sig skyldiga till brottsliga

gärningar. I sammanhanget bör också påpekas att polisen enligt 16 §

ordningslagen har rätt att meddela de villkor som behövs för att

upprätthålla ordning och säkerhet vid sammankomsten. Om svårare

oordning uppstår vid själva sammankomsten bör polisen använda sig av

den möjlighet som finns att upplösa sammankomsten. Den klargörande

bestämmelsen om polisens befogenheter för att verkställa ett

upplösningsbeslut som föreslås i detta lagstiftningsärende bör underlätta

för polisen att ingripa för att upprätthålla ordning och säkerhet.

Detsamma bör gälla för de nya möjligheter att ingripa genom

avspärrningar och anvisningar att följa viss väg som också föreslås i detta

ärende. Regeringen vill således framhålla att polisen även med nuvarande

regler kan förbjuda att det hålls en allmän sammankomst om det vid en

tidigare sammankomst av samma slag uppkommit svårare oordning.

6 Polisens rätt att ta i förvar

6.1 Utgångspunkter för regeringens förslag

I lagstiftningen finns en mängd bestämmelser som medger rätt till

frihetsinskränkningar, såsom gripande, anhållande, häktning,

omhändertagande, hämtning och kvarhållande. I dessa bestämmelser

anges dock inte alltid om frihetsinskränkningen är förenad med en rätt

eller skyldighet att ta personen i förvar. Med förvar avses i detta

sammanhang insättning i arrest eller annan inlåsning. Vanligtvis får man

när uttrycklig reglering saknas med beaktande av syftet med

bestämmelserna försöka tolka om de avser att ge stöd för förvarstagande.

Enligt utredningen råder det hos polisen en betydande osäkerhet om

vilka förutsättningar som måste vara uppfyllda för att en person skall få

tas i förvar, dvs låsas in (bet. s. 162).

När det gäller personer misstänkta för brott finns dock uttryckliga

bestämmelser om förvarstagande. Enligt 24 kap. 23 § rättegångsbalken

får ingen som är misstänkt för brott - oavsett samtycke - hållas i förvar

annat än enligt föreskrift i lag. En sådan föreskrift finns i 24 kap. 22 §

rättegångsbalken, där det sägs att den som är gripen, anhållen eller

häktad skall tas i förvar. Något motsvarande lagstöd finns däremot vare

sig i polislagen eller lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade

personer m.m. (LOB), trots att bestämmelser i dessa författningar i stor

utsträckning åberopas som grund för förvarstagande.

Inte minst av legalitetsskäl är det givetvis otillfredsställande att

bestämmelser som medger inskränkning i rätten till frihet är oklar på

denna punkt. Det kan också ifrågasättas om lagstiftningen står i

överensstämmelse med Europakonventionens bestämmelser. Artikel 5:1

lyder:

 Var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet.

Ingen får berövas friheten utom i följande fall och i den ordning

som lagen föreskriver:

a) när någon lagligen är berövad friheten efter fällande dom av

vederbörlig domstol,

b) när någon lagligen är arresterad eller på annat sätt berövad friheten

antingen med anledning av att han underlåtit att uppfylla en domstols

lagligen meddelade föreläggande eller i syfte att säkerställa ett

fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet,

c) när någon lagligen är arresterad eller på annat sätt berövad friheten

för att ställas inför behörig rättslig myndighet såsom skäligen

misstänkt för att ha begått ett brott, eller när det skäligen anses

nödvändigt att hindra honom från att begå ett brott eller att

undkomma efter att ha gjort detta,

d) när en underårig genom ett lagligen meddelat beslut är berövad

 friheten för att undergå skyddsuppfostran eller för att inställas inför

behörig rättslig myndighet,

e) när någon är lagligen är berövad friheten för att förhindra

spridning av smittosam sjukdom eller därför att han är psykisk sjuk,

alkoholmissbrukare, missbrukare av droger eller lösdrivare,

f) när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten

för att förhindra att han obehörigen reser in i landet eller som ett

led i förfarande för hans utvisning eller utlämning.

Av artikel 2:3 i fjärde tilläggsprotokollet framgår att rätten till frihet

får begränsas i lag om inskränkningen i ett demokratiskt samhälle kan

anses nödvändig med hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna

säkerheten, för att upprätthålla den allmänna ordningen eller förhindra

brott, eller för att skydda hälsa eller moral eller annans fri- och

rättigheter.

Enligt regeringens mening bör det med hänsyn till det anförda i varje

enskilt fall som anges i lagstiftningen övervägas om rätten till

frihetsinskränkning skall vara förenad med en rätt eller skyldighet att ta

den frihetsberövade i förvar.

Ett sätt att författningsreglera i vilka fall förvarstagande kan komma i

fråga, vore att föra in en generell bestämmelse om att exempelvis den

som omhändertas också får tas i förvar. Uttrycket omhändertagande

används emellertid för närvarande i många olika syften i olika

författningar och det måste för flera fall sägas råda tvekan om vilka

polisiära befogenheter som är ämnade att följa av begreppet. Saken

kompliceras också av att andra uttryck, såsom kvarhållande, ibland är

avsedda att ge stöd för att ta någon i förvar. Den naturligaste och från

legalitetssynpunkt mest tillfredställande lösningen är därför att för varje

bestämmelse pröva om förvarstagande får ske. Utredningen har gjort en

genomgång av de bestämmelser i polislagen och vissa andra författningar

som ger stöd för omhändertagande eller andra inskränkningar i

rörelsefriheten. Regeringen har granskat de bestämmelser utredningen tar

upp. Regeringen är medveten om att det finns fler bestämmelser som

innefattar inskränkningar i rörelsefriheten, t.ex bestämmelsen om att den

som skall kroppsbesiktigas får hållas kvar för ändamålet i sex timmar

enligt 28 kap. 12 § rättegångsbalken, bestämmelser om omhändertagande

för fortsatt verkställighet i annat nordiskt land enligt 8 § lagen

(1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge ang.

verkställighet avstraff m.m. samt bestämmelser om inställelse av

personer i lagen (1991:2040) om särskild personundersökning,

smittskyddslagen (1988:1472) och lagen (1958:462) om blodunder-

sökning m.m. vid utredning av faderskap. Regeringen har dock inte

tillräckligt beredningsunderlag för att i detta lagstiftningsärende göra en

fullständig genomgång av alla de bestämmelser som innefattar en

inskränkning i rörelsefriheten. I propositionen behandlas därför endast de

författningar som upptagits i utredningens betänkande. I samband med

framtida ändringar av övriga författningar av aktuellt slag får övervägas

om förvarstagande bör få ske.

 I det följande föreslås en uttrycklig bestämmelse om under vilka

förutsättningar den som omhändertagits med stöd av polislagen

(1984:387) och lagen (1976:511) om berusade personer m.m. får tas i

förvar. Vidare föreslås vissa ändringar i rättegångsbalken. Den som

hämtats eller tagits med till förhör som misstänkt för brottet skall enligt

regeringens förslag i vissa fall kunna tas i förvar. Detsamma föreslås

gälla den som är tilltalad i ett brottmål och har hämtats till ett

sammanträde inför rätten. Vissa modifieringar föreslås också i

rättegångsbalkens bestämmelser om gripande. Regeringen tar också upp

frågan om konventionsenligheten av 13 och 14 §§ polislagen. Som

tidigare nämnts anser utredningen att övervägande skäl talar för att

omhändertaganden enligt 13 § polislagen är oförenliga med

Europakonventionen. Denna fråga behandlas i avsnitt 6.3. Även frågan

om omhändertagande av unga kommer också att beröras i det följande.

6.2 Interimistiska omhändertaganden enligt polislagen

Regeringens förslag: Den som har omhändertagits med stöd av 11 §

polislagen skall få tas i förvar om detta är nödvändigt med hänsyn till

ordning och säkerhet.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Utredningen har dessutom föreslagit att de särskilda föreskrifter om

omhändertaganden som avses i 11 § räknas upp i ett nytt andra stycke.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrar sig över

förslaget tillstyrker detta. Riksåklagaren anser dock att ändamålet med

åtgärden bör vara avgörande för frågan om den omhändertagne skall få

placeras i arrest. Länsstyrelsen i Södermanlands län framhåller att

uppräkningen av de särskilda föreskrifterna bör göras komplett och

omfatta alla författningar som ger polismyndigheten rätt att besluta om

omhändertagande.

Bakgrund: Ett omhändertagande innebär en inskränkning i

rörelsefriheten. Hur ingripande denna inskränkning är beror på

karaktären, varaktigheten och resultatet av omhändertagandet. Hur

omhändertagandet verkställs är naturligtvis också av stor betydelse för

bedömningen. Ett långvarigt omhändertagandet där den omhändertagne

placeras i arrest eller annat låst utrymme är naturligtvis mer ingripande

för den enskilde än ett omhändertagande som t.ex. innebär att polisen

skjutsar hem ett barn till sina föräldrar. Bestämmelser om

omhändertagande finns i många olika författningar. Vanligen anges det

dock inte i bestämmelserna vad som avses med ett omhändertagande. Det

framgår t.ex. oftast inte om omhändertagandet är förenat med en rätt att

ta den omhändertagne i förvar. Som nämnts i förgående avsnitt är detta

givetvis inte tillfredsställande ur legalitetssynpunkt.

Enligt 11 § polislagen har en polisman befogenhet att interimistiskt

omhänderta en person om polismyndigheten enligt en särskild föreskrift

har rätt att besluta om omhändertagande. För att ett interimistiskt

omhändertagande skall få ske krävs att föreskrivna förutsättningar för

beslut om omhändertagande föreligger och att dröjsmål med

omhändertagandet innebär fara för liv eller hälsa eller någon annan fara.

Sådana bestämmelser om omhändertagande som avses i 11 §

polislagen finns i flera olika författningar.

Utlänningslagen

Av dessa författningar är det endast utlänningslagen som uttryckligen

anger att förvarstagande får ske. Enligt 6 kap. 2 § utlänningslagen

(1989:529) får således en utlänning som fyllt arton år tas i förvar

- om hans identitet är oklar och hans rätt att få resa in i eller vistas i

riket inte kan bedömas ändå,

- om det är nödvändigt för att en utredning om hans rätt att stanna i

Sverige skall kunna genomföras eller

- om det antingen är sannolikt att han kommer att avvisas eller utvisas

eller det blir fråga om att verkställa ett sådant beslut samt det finns

anledning att anta att han annars kommer att hålla sig undan eller bedriva

brottslig verksamhet i Sverige.

I 6 kap. 3 § utlänningslagen finns särskilda bestämmelser om rätten att

ta ett utländskt barn under arton år i förvar.

Beslut om förvar fattas av den myndighet som handlägger ett ärende

om uppehållstillstånd, avvisning eller utvisning. Polismyndigheten kan

således ta en utlänning i förvar bl.a. i de fall polismyndigheten enligt 4

kap. 4 § utlänningslagen själv beslutar om avvisning. Dessutom kan

polismyndigheten tillfälligt ta en utlänning i förvar om det inte finns tid

att avvakta den handläggande myndighetens beslut. Beslutet skall

skyndsamt anmälas till den handläggande myndigheten som omedelbart

skall pröva om beslutet skall bestå (6 kap. 9 §).

Regeringen har nyligen (prop. 1996/97:147) föreslagit att utlänningar

som hålls i förvar skall vistas i särskilda förvarslokaler. Statens

Invandrarverk skall ha ansvaret för dessa lokaler och för behandlingen av

de utlänningar som vistas där. Enligt förslaget får placering i

kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest endast förekomma i

undantagsfall.

Lagen om vård av missbrukare

Enligt 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall får

socialnämnden eller polismyndigheten besluta att en missbrukare

omedelbart skall omhändertas om det dels är sannolikt att han kan

beredas vård med stöd av samma lag och dels rättens beslut om vård inte

kan avvaktas på grund av att han kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt

försämrat om han inte får omedelbar vård eller på grund av att det

föreligger en överhängande risk för att han till följd av sitt tillstånd

kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

Polismyndigheten skall genast underrätta socialnämnden om ett sådant

beslut. Beslutet skall sedan underställas länsrätten eller, om beslutet har

fattats efter det att nämnden har ansökt om tvångsvård, den rätt som

prövar frågan om vård.

Lagen om psykiatrisk tvångsvård

Om det finns skälig anledning att anta att någon lider av en allvarlig

psykisk störning och är farlig för annans personliga säkerhet eller eget liv

eller i övrigt behöver omedelbar hjälp får polismyndigheten enligt 47 §

lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård tillfälligt omhänderta

honom i väntan på att hälso- och sjukvårdspersonal kan ge honom sådan

hjälp. Den omhändertagne får föras till en sjukvårdsenhet som kan ge

stöd och behandling.

Utlämningslagarna

Enligt 20 § lagen (1957:668) om utlämning för brott och 16 § lagen

(1959:524) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island eller

Norge får en polismyndighet, som skall biträda vid verkställighet av en

utlämning, i anslutning därtill och om den den som skall utlämnas är på

fri fot vid behov omhänderta denne, dock längst under 24 timmar.

Enligt 9 § lagen (1970:375) om utlämning till Danmark, Finland,

Island eller Norge för verkställighet av beslut om vård eller behandling

får polismyndigheten i den ort där någon uppehåller sig som är efterlyst

med anledning av beslut som kan föranleda utlämning enligt lagen

meddela honom reseförbud eller besluta om hans omhändertagande i

avvaktan på framställning om utlämnande. Ett sådant beslut får meddelas

endast om det föreligger sannolika skäl att en framställning om

utlämnande skall bifallas och det skäligen kan befaras att den efterlyste

avviker eller annars undandras sig utlämning.

Föräldrabalken m.m.

Om det i ett mål om verkställighet av dom eller beslut om vårdnad

eller umgänge finns risk för att barnet förs ut ur landet eller saken av

annan anledning är brådskande får länsrätten enligt 21 kap. 10 §

föräldrabalken omedelbart förordna att barnet skall tas om hand. Kan

länsrättens beslut inte avvaktas får i stället polismyndigheten, oavsett om

något mål är anhängigt, vidta sådana omedelbara åtgärder som kan ske

utan fara för barnet. I förarbetena till bestämmelsen anges att polisen inte

bör företa mer ingripande åtgärder än vad som krävs för att skydda barnet

men att barnet i vissa fall får omhändertas (jfr bet. s.100). Som

utredningen framhåller är det dock mycket tveksamt om bestämmelsen i

11 § polislagen är avsedd att ge polisen befogenhet att omhänderta ett

barn med stöd av föräldrabalkens bestämmelse. Detsamma gäller

bestämmelsen i 20 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet

av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn.

Skälen för regeringens förslag: I 17 § polislagen anges att den som

har omhändertagits inte får underkastas annan inskränkning i sin frihet än

som påkallas av ändamålet med åtgärden, ordningen på förvaringsplatsen

eller allmän säkerhet. Någon uttrycklig bestämmelse om förvarstagande

finns däremot inte. Som framgått ovan finns det inte heller i de särskilda

föreskrifter som avses i 11 §, med undantag för utlänningslagen, några

uttryckliga bestämmelser om rätten att ta den omhändertagne i förvar.

De särskilda föreskrifterna som ger polismyndigheten befogenhet att i

olika situationer omhänderta personer torde emellertid i samtliga fall vara

avsedda att ge stöd för förvarstagande. Enligt regeringens bedömning

föreligger det i vart fall ett behov av att i vissa fall kunna ta den som

omhändertas med stöd av de nu aktuella bestämmelserna i förvar. En

uttrycklig bestämmelse om det bör därför införas. Förvarstagande bör

dock få komma i fråga endast om detta behövs med hänsyn till ordning

och säkerhet.

Utredningen har föreslagit att de särskilda bestämmelser som avses i

bestämmelsen om interimistiskt omhändertagande enligt 11 § polislagen

uttryckligen skall anges i paragrafen. En risk med en sådan uppräkning är

dock, som Länsstyrelsen i Södermanlands län antytt, att den inte blir

fullständig. Regeringen har dessutom svårt att se någon egentlig fördel

med en sådan uppräkning. Rätten att omhänderta någon intermistiskt

förutsätter ändå att polisen har kännedom om vilka förutsättningar som

krävs för ett omhändertagande enligt den materiella bestämmelsen.

Någon uppräkning av de bestämmelser som avses kan därför inte anses

motiverad

6.3 Omhändertagande enligt 13 § polislagen

Regeringens bedömning: Möjligheten att tillfälligt omhänderta en

person som stör den allmänna ordningen eller utgör en allvarlig fara

för den bör behållas. Detsamma gäller omhändertaganden i syfte att

avvärja en straffbelagd gärning.

Regeringens förslag: Den som omhändertagits enligt 13 § polislagen

skall få tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och

säkerhet.

Utredningens förslag: Bestämmelserna om tillfälligt omhänder-

tagande i 13 § polislagen upphävs med motiveringen att de strider mot

Europakonventionen. I stället utvidgas institutet avlägsnande och

möjligheterna till häktning. Avlägsnande defineras som en sådan

inskränkning i rörelsefriheten som innefattar att en polisman för någon

bort från en plats till hans bostad, till en polisstation eller till någon

annan plats. Den som avlägsnats skall kunna förhöras. Enligt en ny

bestämmelse skall häktning kunna ske för vissa brott som har typiskt

ordningsstörande karaktär, oavsett vilken påföljd som kan följa på

brottet.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, däribland

Riksdagens ombudsmän (JO), Örebro tingsrätt och Justitiekanslern (JK),

delar eller lämnar utredningens överväganden avseende

konventionsenligheten av 13 § polislagen utan erinran. Enligt

Riksåklagaren torde polislagens regler om omhändertagande, åtminstone

vad gäller omhändertagande av den som stör den allmänna ordningen

eller utgör en omedelbar fara för denna, strida mot Europakonventionen.

Flera remissinstanser, däribland Stockholms tingsrätt, Överåklagaren vid

Åklagarmyndigheten i Malmö, Överåklagaren vid

Regionåklagarmyndigheten i Stockholm, Rikspolisstyrelsen samt

Polismyndigheten i Stockholm uttrycker dock tveksamhet till

utredningens bedömning. Rikspolisstyrelsen ifrågasätter om

omhändertaganden enligt polislagen, på grund av den korta tid som ett

sådant ingripande kan pågå, utgör frihetsberövanden i

Europakonventionens mening. Rikspolisstyrelsen påpekar också att

Europadomstolen aldrig har prövat frågan om konventionsenligheten av

så kortvariga ingripanden. Rikspolisstyrelsen anmärker vidare att artikel

5:1 c i Europakonventionen enligt sin ordalydelse synes ge utrymme för

att frihetsberöva en person i brottsförebyggande syfte.

Utredningens förslag till ett utvidgat avlägsnandeinstitut tillstyrks eller

lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Några instanser,

däribland Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, avstyrker

dock förslaget. Enligt Juridiska fakultetsnämnden skulle en sådan

utvidgad möjlighet till avlägsnande i många fall uppfattas som ett

förtäckt omhändertagande om ingripandet inte är kortvarigt och om det

inte utmynnar i att man släpper kontrollen av den enskilde.

Utredningens överväganden om häktning har mött massiv kritik.

Förslaget avstyrks sålunda av majoriteten av remissinstanserna. Som skäl

för avstyrkandet har åberopats att en sådan bestämmelse skulle strida mot

ändamålsprincipen i 2 kap. 12 § regeringsformen och utgöra ett

kringgående av Europakonventionens bestämmelser.

 Skälen för regeringens bedömning och förslag: Den personliga

friheten skyddas i Europakonventionen genom bestämmelser som tar

sikte på dels frihetsberövande, dels andra inskränkningar i

rörelsefriheten. Skyddet mot frihetsberövande är betydligt starkare än

skyddet mot andra rörelseinskränkningar. Konventionen tillåter inte att

frihetsberövanden företas annat än under de förutsättningar som anges i

artikel 5:1. Ett frihetsberövande som inte kan stödja sig på denna artikel

strider alltså ovillkorligen mot konventionen. Däremot kan andra

inskränkningar i rörelsefriheten företas med stöd av artikel 2:3 i fjärde

tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Möjligheterna att göra

sådana inskränkningar är mycket större än vad som gäller för

frihetsberövanden. För att kunna avgöra om bestämmelserna om

omhändertagande i 13 § polislagen är konventionsenliga krävs det därför

att man tar ställning till om omhändertagandena utgör frihetsberövanden

i konventionens mening. Europadomstolen har i ett stort antal fall prövat

frågan om ett ingripande varit att betrakta som ett frihetsberövande eller

inte. Av utredningens redogörelse över domar från Europadomstolen

(bet. s. 69 ff) framgår att gränsdragningen mellan frihetsberövanden och

andra ingripanden inte är helt självklar. Det rör sig snarare om en

gradskillnad än en artskillnad. Bedömningen är dessutom beroende av de

närmare omständigheter som förelegat i den konkreta situationen.

Europadomstolen har framhållit att det finns en mängd olika faktorer att

ta hänsyn till, såsom karaktären, varaktigheten och resultatet av åtgärden

i fråga samt det sätt på vilket åtgärden verkställs.

Vad som i och för sig talar för att omhändertaganden enligt 13 §

polislagen är att betrakta som frihetsberövanden i konventionens mening

är, som utredningen anför, den möjligheten som finns att ta den

omhändertagne i förvar. Någon skyldighet att ta den som omhändertagits

i förvar finns emellertid inte. Enligt vad utredningen anger har för övrigt

möjligheten att placera den omhändertagne i förvar utnyttjats i endast ett

fåtal fall. Utredningen har närmare undersökt omhändertagandebladen

från år 1992 i polisområde 1 vid Polismyndigheten i Stockholm. Av 200

omhändertaganden togs endast 90 i förvar i arrest. Av dessa hade 78

rubricerats om av vakthavande befäl till omhändertagande enligt lagen

(1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB).

Endast 12 personer togs således i förvar med stöd av polislagen. I de

flesta fallen pågick omhändertagandena dessutom under kortare tid än de

sex timmar som lagen tillåter.

Mot att tillfälliga omhändertaganden enligt 13 § polislagen är att

betrakta som frihetsberövanden i Europakonventionens mening talar

förhållandet att det är frågan om så kortvariga omhändertaganden. Ett

omhändertagande enligt 13 § får bestå i högst sex timmar. De fall som

Europadomstolen prövat har gällt frihetsberövanden under mycket längre

tid. Europadomstolen har som nämnts uttalat att skillnaden mellan

frihetsberövanden och andra inskränkningar i rörelsefriheten snarare är

att bedöma som en gradskillnad än en artskillnad och att bedömningen av

om det är fråga om ett frihetsberövande eller en mindre ingripande åtgärd

får göras med utgångspunkt i den konkreta situationen och med

beaktande av karaktären, varaktigheten och resultatet av åtgärden samt

sättet på vilket åtgärden verkställts.

Det måste också påpekas att många andra länder som har ratificerat

Europakonventionen har en reglering som medger tillfälliga

omhändertaganden i sådana situationer som avses i 13 § polislagen (se

bet. s. 115 ff). Vad särskilt gäller nordiska förhållanden kan nämnas att

såväl Norge som Finland nyligen har antagit polisförfattningar som

tillåter sådana ingripanden.

 Enligt 8 § i den norska polislagen har polisen rätt att till polisstation

eller annan lokal som används i polistjänsten "innbringe" den som på

offentlig plats stör "ro og orden eller den lovlige ferdsel". Ingen får dock

hållas kvar längre än nödvändigt och under inga omständigheter längre

än fyra timmar. Enligt 20 § i den finska polislagen har en polisman rätt

att avlägsna en person från en plats om det av hans hotelser eller övriga

uppförande kan dras den slutsatsen att han sannolikt kommer att göra sig

skyldig till brott mot liv, hälsa, frihet eller hemfrid eller till

egendomsbrott. En person kan också avlägsnas från en plats om han

uppför sig synnerligen störande eller orsakar överhängande fara för

allmän ordning och säkerhet. Om det är uppenbart att det inte är

tillräckligt att en person avlägsnas från platsen och störningen eller faran

inte annars kan avvärjas kan personen gripas. Den som gripits kan hållas

i förvar så länge det är sannolikt att han skulle göra sig skyldig till sådana

brott som nyss nämnts eller uppföra sig störande eller vålla fara.

Förvarstagande får ske under högst 24 timmar.

 I förarbetena till den finska polislagen lämnas en redogörelse för

Europakonventionen och under vilka förutsättningar artikel 5:1 i denna

medger att frihetsberövande får ske. Någon närmare analys av

gripandebestämmelsens förenlighet med konventionen ges visserligen

inte men uppenbarligen förutsätts att konventionen medger

frihetsberövanden för nämnda ändamål. I propositionen till den finska

polislagen föreslogs att bestämmelsen skulle medge gripande under högst

12 timmar. Under riksdagsbehandlingen höjdes dock, på förslag av

förvaltningsutskottet, gränsen till 24 timmar. Utskottet anförde att det hör

till den enskildes rättigheter att få adekvat skydd av samhället mot brott

och störningar av allmän ordning. Utskottet ansåg att det kunde uppstå

situationer, exempelvis vid upprepade incidenter, då en tidsgräns om 12

timmar inte skulle medge ett tillräckligt sådant skydd. Riksdagen godtog

denna bedömning.

 I lagrådsremissen anförde regeringen att man av de fall

Europadomstolen hittills prövat knappast kan dra några säkra slutsatser

om hur domstolen skulle ställa sig till kortvariga frihetsberövanden. Med

hänsyn till det och till att andra länder som ratificerat Europa-

konventionen har en reglering som motsvarar 13 § polislagen gjorde

regeringen den bedömningen att ett omhändertagande som varar enbart

några få timmar inte bör anses utgöra ett frihetsberövande i

Europakonventionens mening. Regeringen ansåg därför att ett sådant

omhändertagande borde anses förenligt med artikel 2.3 i fjärde

tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Regeringen ansåg däremot

att det, liksom beträffande övriga bestämmelser om omhändertagande

enligt polislagen, uttryckligen borde framgå av lagen att den som

omhändertagits får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till

ordning eller säkerhet.

Lagrådet har anfört att det, i anslutning till ändringen i 17 §, vilken

ändring gäller möjligheterna att ta bl.a. omhändertagna enligt 13 § i

förvar, i allt väsentligt instämmer i den bedömning utredningen gjort

angående 13 § polislagen och dess bristande överenstämmelse med

Europakonventionens regler. Eftersom Europadomstolens hittillsvarande

avgöranden innebär att rättsläget, enligt Lagrådets bedömning, i denna

del inte kan anses helt klarlagt vill Lagrådet likväl inte motsätta sig den i

remissen valda lösningen. Lagrådet anför att tillräckliga skäl att undanta

omhändertaganden enligt 13 § från den generella bestämmelsen om att en

person som omhändertagits enligt polislagen skall kunna tas i förvar inte

kan anses föreligga. Detta ställningstagande grundar Lagrådet bl.a. på

bristen på underlag för en meningsfull bedömning av en sådan reglerings

praktiska förutsättningar eller konsekvenser. Därtill kommer, enligt

Lagrådet, en osäkerhet huruvida ett sådant undantag på ett avgörande sätt

skulle undanröja föreliggande tvivel om 13 § är förenlig med artikel 5.1 i

Europakonventionen.

Regeringen har i och för sig respekt för Lagrådets uppfattning som

också delas av flertalet remissinstanser. Men, som Lagrådet också uttalat,

är rättsläget inte klarlagt. Av skäl som anförts ovan anser därför

regeringen det motiverat att i detta sammanhang utgå från att ett

omhändertagande enligt 13 § polislagen är förenligt med

Europakonventionen.

Varken utredningen eller remissinstanserna har ifrågasatt det sakliga

behovet av omhändertagandemöjligheter av det slag som regleras i 13 §

polislagen. Det är också enligt regeringens uppfattning uppenbart att

behov härav föreligger. Enligt uppgifter från Rikspolisstyrelsen har de

senaste två åren ca 5 700 personer årligen omhändertagits enligt 13 §

polislagen. Det saknas uppgifter om hur många av dessa som togs i

förvar men enligt Rikspolisstyrelsen kan man räkna med att

förvarstagande förekommer i minst 70 procent av de fall då

omhändertagandet sker enligt 13 § polislagen. I och för sig skulle man

kunna tänka sig att inte ta den omhändertagne i förvar utan istället låta

honom stå under uppsikt på polisstationen. Av de uppgifter regeringen

inhämtat från Rikspolisstyrelsen har framgått att detta av praktiska och

personella skäl emellertid inte är möjligt. De flesta polisstationer saknar

lämpliga lokaler för placering av personer som skall stå under uppsikt.

Många gånger kan det också vara olämpligt att placera flera

omhändertagna i samma lokal. Från arbetarskyddssynpunkt skulle det

sannolikt krävas två poliser för att omhänderta en person. Regeringen gör

därför bedömningen att det av praktiska skäl måste finnas möjlighet att

som yttersta åtgärd ta den som stör den allmänna ordningen eller utgör en

omedelbar fara för denna i förvar i avvaktan på att förhör kan hållas. Med

denna utgångspunkt finns det inte heller anledning för regeringen att

överväga att undanta 13 § från den generella bestämmelsen om att den

som omhändertagits enligt polislagen skall kunna tas i förvar. I

sammanhanget bör också framhållas att ett sådant undantag, som

Lagrådet också påpekat, inte på ett avgörande sätt skulle påverka frågan

om förenligheten av 13 § med Europakonventionen. Däremot bör det

uttryckligen anges att den som omhändertagits får tas i förvar endast om

detta är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet.

 Eftersom regeringen anser att bestämmelserna om tillfälligt

omhändertagande bör behållas finns det ingen anledning att gå in på

utredningens förslag om ett utvidgat avlägsnandebegrepp och nya

häktningsgrunder.

6.4 Omhändertagande för identifiering

Regeringens förslag: Den som har omhändertagits med stöd av 14 §

polislagen skall få tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till

ordning och säkerhet.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Utredningen har dessutom föreslagit att det i 14 § skall införas en

särskild skyldighet för var och en att i de fall som avses i paragrafen

lämna uppgift om namn och adress.

Remissinstanserna: Frågan om förvarstagande har inte uttryckligen

berörts av remissinstanserna. Flertalet av remissinstanserna har dock

tillstyrkt utredningens förslag om uppgiftsskyldighet.

Skälen för regeringens förslag: Om en okänd person anträffas av en

polisman och det finns särskild anledning att anta att han är efterspanad

eller efterlyst och med stöd av lag skall berövas friheten vid anträffandet,

får den okände enligt 14 § polislagen omhändertas för identifiering. Som

förutsättning gäller dock att vederbörande vägrar att lämna uppgift om

sin identitet eller att det finns särskild anledning anta att hans uppgift om

denna är oriktig.

Enligt 16 § sista stycket polislagen skall åtgärder skyndsamt vidtas för

att den omhändertagnes identitet skall fastställas. Han får dock inte hållas

kvar under längre tid än sex timmar eller, om det är av synnerlig vikt att

han identifieras, tolv timmar.

Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse om hur den som har

omhändertagits för identifiering skall förvaras. Polisen anses dock ha en

befogenhet att förvara den omhändertagne i arrest.

Utredningen anser att bestämmelsen om omhändertagande för

identifiering i 14 § polislagen torde strida mot Europakonventionen. Med

hänsyn till att den omhändertagne kan tas i förvar anser utredningen

nämligen att ett omhändertagande utgör ett frihetsberövande.

Utredningen diskuterar om frihetsberövandet täcks av artikel 5:1 b, som

förutsätter att omhändertagandet syftar till att uppnå fullgörandet av en i

lag föreskriven skyldighet, men kommer fram till att det inte finns någon

lagfäst skyldighet att identifiera sig. Utredningen föreslår därför att en

sådan skyldighet införs.

På samma skäl som framförts i förgående avsnitt beträffande 13 §

anser regeringen inte att så kortvariga omhändertaganden som det

normalt är frågan om är att betrakta som frihetsberövanden i

Europakonventionens mening. Men även om ett ingripande enligt 14 §

skulle vara att bedöma som ett frihetsberövande i Europakonventionens

mening skulle det enligt regeringens bedömning ha stöd i artikel 5:1 b.

Trots att uttryckliga föreskrifter saknades ansågs polisen redan före

polislagens tillkomst ha rätt att, om det var nödvändigt för att genomföra

en tjänsteuppgift, tillfråga en person som anträffas i polisverksamheten

om hans namn och hemvist. En sådan förfrågan kan nämligen i och för

sig inte anses utgöra intrång i någon grundlagsskyddad fri- och rättighet.

Det var emellertid osäkert i vad mån en polisman dessutom hade rätt att

ta med sig en person som vägrade att svara på en sådan fråga eller vars

svar på goda grunder kunde antas vara felaktigt. I syfte att undanröja

dessa tvivel infördes genom polislagen en möjlighet att för sådana fall

omhänderta den okände för identifiering (prop. 1983/84:111 s. 103 f).

Enligt regeringens bedömning måste 14 § polislagen tolkas så att var

och en, för sådana fall som avses i paragrafen, är skyldig att på en

polismans förfrågan lämna uppgift om sin identitet. Någon

författningsändring i linje med vad utredningen föreslagit är således inte

nödvändig.

Som nämnts anses bestämmelsen i 14 § polislagen ge polisen

befogenhet att ta den omhändertagne i förvar. Regeringen delar

utredningens bedömning att bestämmelsen även i fortsättningen bör

tillämpas så. Detta bör dock uttryckligen framgå av lagen.

6.5 Förvarstagande av den som är gripen

Regeringens förslag: Förvarstagande av gripna personer skall inte

längre vara obligatoriskt. Ett förvarstagande skall kunna underlåtas om

syftet med gripandet ändå kan tillgodoses. En bestämmelse om detta

förs in i rättegångsbalken.

Utredningens förslag: Den som är gripen skall få tas i förvar endast

om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

erinran. Riksdagens ombudsmän (JO) anser dock att bestämmelsen bör

utformas efter mönster av 1 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen). Även Riksåklagaren

framför denna synpunkt. Riksåklagaren anser vidare att förvarstagande

skall vara huvudregel samt att ändamålet med ett förvarstagande i första

hand måste bygga på häktningsförutsättningarna och först i andra hand

på ordning och säkerhet. Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i

Stockholm anser att förvarstagande skall vara obligatoriskt vid gripanden

och avstyrker förslaget. Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i

Västerås anser att förslaget är onödigt om inte den av utredningen

föreslagna nya häktningsbestämmelsen införs.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 24 kap. 22 § rättegångsbalken

skall den som är gripen, anhållen eller häktad tas i förvar. Bestämmelsen

är obligatorisk, vilket innebär att den som är gripen i princip måste hållas

inlåst i avvaktan på åklagarens beslut i anhållningsfrågan.

I 24 kap. 8 § rättegångsbalken föreskrivs att den som har gripits skall

förhöras så snart som möjligt av polisman eller åklagare. Åklagaren är

skyldig att efter förhöret omedelbart besluta om den misstänkte skall

anhållas. Om inte den misstänkte anhålls skall beslutet om gripande

omedelbart hävas.

Det kan ifrågasättas om det är nödvändigt att ha en regel om

obligatoriskt förvarstagande vid gripande. Till följd av bestämmelserna

om att förhör skall hållas så snart som möjligt och om att

anhållningsbeslut skall fattas omedelbart efter förhöret blir gripandet ofta

så kortvarigt att det inte framstår som meningsfullt att låsa in den gripne i

polisarrest. Bestämmelsen i 24 kap. 22 § rättegångsbalken bör visserligen

inte, vilket JO också påpekat, uppfattas på det sättet att den omöjliggör

ett förfarande som innebär att en person som har anhållits i sin frånvaro

och därefter påträffats av polisen omedelbart förhörs enligt 24 kap. 8 §

första stycket rättegångsbalken och sedan, efter ett beslut av åklagaren,

friges direkt efter förhöret utan att ha placerats i arrest. Bestämmelsen

om obligatoriskt förvarstagande när det gäller gripna personer bör

emellertid ändå kunna mjukas upp så att det tydligare kommer till uttryck

att ett förvarstagande inte alltid är nödvändigt.

Att som utredningen föreslagit medge förvarstagande av gripna endast

om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet är emellertid

enligt regeringens bedömning mindre lämpligt. Till att börja med bör

även andra skäl än sådana som har med ordning och säkerhet att göra

kunna vägas in vid bedömningen av behovet av förvarstagande. De

särskilda häktningsförutsättningar som föranlett gripandet måste t.ex.

alltid beaktas. Bestämmelsen bör därför utformas så att förvarstagande

blir huvudregel. I likhet med vad såväl JO som Riksåklagaren anfört

anser regeringen att bestämmelsen bör utformas efter mönster av 1 §

lagen (1976:372) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. och att

förvarstagande således kan underlåtas om syftet med gripandet ändå kan

uppnås.

6.6 Särskilt om gripande av barn under 15 år

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse införs som klargör att

den som är under 15 år och gripits med stöd av 34 § lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) inte får

tas i förvar.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. För att

klargöra att förvarstagande inte får ske har dock utredningen föreslagit att

uttrycket gripa i paragrafen skall ersättas med ta fast.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

förslaget att den som är under 15 år inte skall få tas i förvar. Flera

instanser, däribland Riksdagens ombudsmän (JO) och Riksåklagaren, är

dock kritiska till det av utredningen föreslagna begreppet "ta fast" och

anser att det i stället i 34 § LUL uttryckligen skall anges att barnet inte

får tas i förvar med stöd av bestämmelsen.

Skälen för regeringens förslag: Den som är under 15 år är inte

straffmyndig och kan därför inte dömas till påföljd. Enligt 34 § lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL)

har däremot envar rätt att gripa den som före 15 års ålder har begått brott

på vilket fängelse skulle ha kunnat följa. Som förutsättning gäller att den

unge anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Om en

enskild person har gripit den unge skall han eller hon skyndsamt

överlämnas till närmaste polisman. Polismyndigheten eller åklagaren

skall omedelbart besluta om den unge skall friges eller hållas kvar för

förhör.

Bestämmelserna om gripande av den som inte är straffmyndig

motiveras av att samma regler bör gälla för enskild persons befogenhet

att gripa en lagöverträdare oavsett den misstänktes ålder. När

bestämmelsen infördes framhölls det särskilt att det vid t.ex. grova

våldsbrott skulle framstå som stötande om inte enskilda hade möjlighet

att gripa barn under 15 år (prop. 1983/84:187 s. 25). Med envar skall i

detta fall förstås även polisman, eftersom det finns situationer då

institutet medtagande till förhör inte ger tillräckliga befogenheter,

exempelvis då ett barn tar till flykten innan polismannen har hunnit

uppmana honom att följa med till förhör (a. prop. s. 26).

Utredningen är tveksam till om ett bestämmelsen om gripande av barn

under 15 år är förenlig med Europakonventionen. Utredningen anser att

det som talar för att ett ingripande med stöd av 34 § (nuvarande 34 §

betecknades tidigare 16 §) eventuellt skulle kunna komma att bedömas

som ett frihetsberövande är bestämmelsen i 24 kap. 22 §

rättegångsbalken att den som är gripen skall tas i förvar. Om det

emellertid inte fanns någon befogenhet att ta barnet i förvar skulle

bestämmelsen enligt utredningens bedömning troligen inte vålla några

problem med hänsyn till Europakonventionen. Utredningen anser därför

att möjligheten till förvarstagande bör tas bort.

Regeringen har i avsnitt 6.3 gjort bedömningen att ett tillfälligt

omhändertagande enligt 13 § polislagen inte bör anses utgöra ett

frihetsberövande i Europakonventionens mening. Att en kort stund hålla

kvar en ung person i syfte att överlämna vederbörande till en polisman

för förhör bör av samma skäl inte anses vara mer än en sådan

inskränkning i rörelsefriheten som täcks av artikel 2.3 i fjärde

tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Det sagda gäller också en

polismans åtgärd att följa efter och ta fast ett barn i syfte att ta med

barnet till förhör.

Alldeles oavsett frågan om förenligheten med Europakonventionen

måste man emellertid ifrågasätta lämpligheten av att ta en person som är

under 15 år i förvar. Rikspolisstyrelsen har för övrigt ifrågasatt om det

inte redan av 35 § LUL och 17 § lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) framgår att barn under 15

år som grips enligt 34 § LUL inte får tas i förvar.

Regeringen delar Rikspolisstyrelsens uppfattning att det kan

ifrågasättas om det inte redan av gällande lagstiftning framgår att barn

under 15 år inte får tas i förvar. I 35 § LUL sägs nämligen att

tvångsmedel som avses i 24-26 kap. rättegångsbalken inte får användas

mot ett barn under 15 år och i 17 § behandlingslagen anges att den lagen

inte är tillämplig på barn som gripits enligt 34 § LUL. Det kan dessutom

tilläggas att det enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter (FAP 403-1) inte

är tillåtet att förvara ett barn under 15 år i polisarrest eller annat låst

utrymme. Eftersom ett förvarstagande emellertid grundar sig på

bestämmelsen i 24 kap. 22 § rättegångsbalken och inte på en

bestämmelse i behandlingslagen och då det får anses oklart om

undantaget i 35 § LUL avser även möjligheten till förvarstagande enligt

24 kap. 22 § rättegångsbalken (jfr prop. 1983/84:187 s. 26), bör det enligt

regeringens bedömning klarläggas att ett barn som gripits med stöd av 34

§ LUL inte får tas i förvar. Regeringen anser dock, i likhet med flera av

remissinstanserna, att detta bör åstadkommas genom att det i paragrafen

uttryckligen anges att den unge inte får tas i förvar.

6.7 Andra omhändertagande av unga

Regeringens förslag: Den som är under femton år och

omhändertagits med stöd av 14 § LUL eller polislagen skall inte

kunna tas i förvar. Den som är mellan femton och arton år skall även i

fortsättningen kunna tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till

ordning och säkerhet.

Utredningens förslag: Möjligheten att omhänderta ett barn enligt 12 §

polislagen bör enligt utredningen avskaffas och ersättas med en

befogenhet för polisen att avlägsna ett barn från platsen i syfte att

skyndsamt överlämna det till föräldrarna, annan vårdnadshavare eller

socialnämnd. Som en följd av förslaget att upphäva bestämmelsen om

tillfälligt omhändertagande i 13 § föreslår utredningen att 16 § polislagen

upphävs. Eftersom det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om

förvarstagande anser utredningen att den som omhändertagits enligt 14 §

LUL inte skall kunna tas i förvar.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

utredningens förslag. Några remissinstanser, bl.a. Justitiekanslern (JK)

och Riksåklagaren, anser att det uttryckligen bör framgå av 14 § LUL att

den unge inte skall kunna tas i förvar. Flera remissinstanser, däribland

Rikspolisstyrelsen, Polismyndigheten i Stockholm, Polismyndigheten i

Ronneby och Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser att barn mellan 15 och

18 år i vissa fall även i fortsättningen bör kunna tas i förvar i arrest.

Bakgrund: I förgående avsnitt har gripande av barn under femton år

behandlats. Bestämmelser om polisens befogenheter att ingripa mot unga

finns också i 14 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare (LUL) respektive i 12 och 16 §§ polislagen.

Om någon som inte fyllt arton år har gripits och åklagaren beslutar att

inte anhålla honom får polismyndigheten enligt 14 § LUL hålla kvar

vederbörande för att överlämna honom eller henne till sina föräldrar,

annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom socialtjänsten eller någon

annan vuxen person. Detta gäller dock endast om åklagaren funnit att den

unge fortfarande är skäligen misstänkt för brott. För samma ändamål får

polisen hålla kvar den som inte fyllt arton år om han eller hon medtagits

till förhör och är skäligen misstänkt för brott. Ingen får hållas kvar längre

än tre timmar efter åklagarens beslut respektive förhöret

Om någon, som kan antas vara under arton år anträffas under

förhållanden som uppenbarligen innebär en övervägande och allvarlig

risk för vederbörandes hälsa eller utveckling får han eller hon enligt 12 §

polislagen tas om hand av en polisman för att genom dennes försorg

skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller någon annan

vårdnadshavare.

Enligt 16 § polislagen skall den som omhändertagits enligt 13 § andra

stycket samma lag förhöras så snart det är möjligt. Efter förhöret skall

den omhändertagne friges snarast möjligt. Den som är under arton år får

dock hållas kvar för att genom polisens försorg skyndsamt överlämnas

till sina föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom

socialtjänsten eller någon annan lämplig vuxen person. Ingen får dock

hållas kvar längre än sex timmar.

Skälen för regeringens förslag: Utredningen är tveksam till om

bestämmelserna i 14 § LUL respektive 12 och 16 §§ polislagen är

förenliga med Europakonventionen. Utredningen framhåller visserligen

att Europadomstolen har visat sig vara försiktig med att underkänna

ingripanden som företas i syfte att skydda barn eller unga. Vad som

emellertid enligt utredningen talar för att ingripanden med stöd av dessa

lagrum eventuellt skulle kunna komma att bedömas som

frihetsberövande är framför allt den omständighet att barnen, åtminstone

i vissa fall, kan tas i förvar. I samband med att 12 § polislagen utvidgades

till att gälla även unga mellan femton och arton år uttalade nämligen

departementschefen att ungdomarna bör kunna placeras i polisarrest,

häkte eller låsas in på annat sätt om det är absolut nödvändigt i det

enskilda fallet (prop. 1990/91:86 s. 12 och 23). Detsamma är avsett att

gälla även vid ingripanden enligt 16 § polislagen och 14 § LUL (a. prop.

s. 15 och 18). Utredningen gör bedömningen att möjligheten att ingripa

enligt 14 § LUL respektive 12 och 16 §§ polislagen inte kan stödjas på

någon av punkterna i artikel 5:1 i Europakonventionen och att ett

ingripande enligt någon av bestämmelserna därför eventuellt strider mot

konventionen. Som en följd av utredningens förslag att upphäva

bestämmelsen om tillfälligt omhändertagande enligt 13 § polislagen

föreslår utredningen att 16 § polislagen skall avskaffas. Vad gäller 12 §

polislagen föreslår utredningen att möjligheten att omhänderta ett barn

avskaffas och ersätts med en befogenhet för polisen att, under samma

förhållanden som för närvarande, avlägsna ett barn från platsen i syfte att

överlämna det till dess föräldrar eller någon annan vårdnadshavare eller

socialnämnden.

Av samma skäl som tidigare anförts beträffande tillfälliga

omhändertaganden enligt 13 § polislagen (avsnitt 6.3) anser regeringen

att ingripande enligt de nämnda lagrummen inte kan anses utgöra annat

än sådana inskränkningar i rörelsefriheten som täcks av artikel 2.3 i

fjärde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

Alldeles oavsett frågan om förenligheten med Europakonventionen

måste man emellertid, precis som när det gäller gripande av barn under

femton år, ifrågasätta lämpligheten av att ta unga personer i förvar. Enligt

Rikspolisstyrelsens föreskrifter är det inte tillåtet att förvara ett barn

under femton år i arrest. Enligt gällande rätt får däremot ungdomar

mellan femton och arton år - om det är absolut nödvändigt i det enskilda

fallet - tas i förvar i arrest (jfr prop. 1990/91:86 s. 23).

Utredningens förslag innebär att det inte längre skulle vara möjligt att

ta omhändertagna ungdomar mellan femton och arton år i förvar. Flera

remissinstanser har varit kritiska mot detta och ansett att den möjlighet

som hittills funnits för polisen att undantagsvis ta ungdomar mellan

femton och arton år i förvar bör finnas kvar. Länsstyrelsen i Älvsborgs

län framhåller t.ex. att ungdomar i den ålder ofta är så fysiskt utvecklade

att man kan jämställa dem med vuxna, varför det kan uppstå stora

problem att upprätthålla ordning och säkerhet på en polisstation om det

inte finns någon möjlighet att som yttersta utväg förvara "stökiga"

ungdomar i arrest. Polismyndigheten i Stockholm och Polismyndigheten

i Ronneby framför liknande åsikter.

Regeringen vill framhålla att det normalt inte bör komma ifråga att

ungdomar under arton år placeras i polisarrest eller häkte eller låses in på

annat sätt. Enligt FN:s konvention om barns rättigheter får

frihetsberövande av ett barn endast användas som sista utväg och då för

kortast lämpliga tid (art. 37). Såsom uttalades i samband med att 12 §

polislagen utvidgades till att avse även ungdomar mellan femton och

arton år (prop 90/91:86 s. 15, 18 och 23) kan det dock undantagsvis i det

enskilda fallet vara nödvändigt att placera den unge i arrest.

Den som är under femton år bör däremot aldrig kunna tas i förvar i

arrest. Som nämnts gäller detta redan i dag enligt Rikspolisstyrelsens

föreskrifter. Regeringen anser dock att detta bör komma till direkt uttryck

i lagtexten. Detta kan åstadkommas genom att det i 14 § LUL anges att

den som är över femton år får tas i förvar om det är nödvändigt med

hänsyn till ordning och säkerhet och genom att det i 17 § polislagen

anges att den som är under femton år inte får tas i förvar.

6.8 Omhändertagande på grund av berusning

Regeringens förslag: Den som har omhändertagits med stöd av lagen

(1976:511) om berusade personer m.m. skall få tas i förvar.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har berört förslaget har

tillstyrkt det eller lämnat det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Lagen (1976:511) om

omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB) ger polisman

befogenhet att i vissa fall omhänderta berusade personer. Enligt lagens 1

§ får således den som anträffas så berusad av alkoholdrycker eller annat

berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör

en fara för sig själv eller för någon annan omhändertas. Den polisman

som har verkställt omhändertagandet skall enligt 5 § så skyndsamt som

möjligt anmäla åtgärden till sin förman, som har att pröva om åtgärden

skall bestå. Enligt 7 § sista stycket skall den omhändertagne friges så

snart det kan ske utan men för honom själv och anledning till

omhändertagande ej längre föreligger. Frigivandet skall dock alltid äga

rum senast inom åtta timmar efter omhändertagandet, om det inte

uppenbarligen är förenligt med den omhändertagnes eget intresse att han

får kvarstanna kortare tid därutöver.

Någon uttrycklig bestämmelse om att den omhändertagne får tas i

förvar finns inte. Av lagens förarbeten framgår dock att avsikten är att så

skall kunna ske. En särskild regel bör därför tas in i LOB som klargör att

den som omhändertagits enligt lagen också får tas i förvar. Sådant

förvarstagande bör dock endast få ske om det är nödvändigt med hänsyn

till ordning eller säkerhet.

6.9 Omhändertagande vid hämtning och medtagande till

förhör

Regeringens förslag: Den som hämtats eller tagits med till ett förhör

som misstänkt för brottet skall kunna tas i förvar om det är nödvändigt

med hänsyn till ändamålet med ingripandet, ordning eller säkerhet.

Detsamma gäller den som hämtas till ett sammanträde inför rätten i

brottmål och är tilltalad i målet. Bestämmelser om detta införs i

rättegångsbalken.

Utredningens förslag: Utredningen anser inte att bestämmelserna om

hämtning och medtagande till förhör i 23 kap 9 § rättegångsbalken,

respektive hämtning till rätten enligt 9 kap. 10 § rättegångsbalken ger

polisen befogenhet att ta den som omhändertagits i förvar. Utredningen

anser att frågan om den som hämtats till rätten bör kunna tas i förvar bör

övervägas ytterligare.

Remissinstanserna: Riksdagens ombudsmän (JO) delar utredningens

bedömning att de nuvarande reglerna inte ger befogenhet att ta

personerna i fråga i förvar. Enligt JO skulle en sådan ordning knappast

vara förenlig med Europakonventionens artikel 5:1 b med den restriktiva

tolkning som denna artikel har fått i domstolens tillämpning. JO pekar

vidare på angelägenheten av en klarläggning av frågan mot bakgrund av

att Högsta domstolen ansett att gällande rätt medger att för vissa fall

förvarsta personer som hämtats eller medtagits till förhör (NJA 1993 s.

360 I-II). Riksåklagaren betonar vikten av att frågan regleras i lag

eftersom rättsläget mot bakgrund av de nämnda domarna från Högsta

domstolen får anses oklart. Överåklagaren vid Regionåklagar-

myndigheten i Stockholm anser att förvarstagande bör komma i fråga

endast avseende personer som kan anses vara skäligen misstänkta för

brott. Beträffande övriga, vittnen och målsägande, bedöms ett

förvarstagande strida mot Europakonventionen. Liknande synpunkter

framförs av Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Jönköping,

Länsstyrelsen i Uppsala län, Länsstyrelsen i Östergötlands län samt

Länsstyrelsen i Kalmar län. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anser att den

som hämtas till rätten med stöd av 9 kap. 10 § rättegångsbalken alltid

skall kunna tas i förvar.

Bakgrund: I rättegångsbalken finns bestämmelser om hämtning och

medtagande till förhör.

Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas

kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Om den som

kallas till ett förhör utan giltig orsak underlåter att hörsamma kallelsen,

får han under vissa närmare angivna förutsättningar, hämtas till förhöret.

I vissa fall kan hämtning även komma i fråga utan föregående kallelse

(23 kap. 6 och 7 §§ rättegångsbalken).

 Den som vare sig är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna

kvar för förhör längre än sex timmar. Är det av synnerlig vikt att den som

kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är

vederbörande skyldig att stanna kvar ytterligare sex timmar (23 kap. 9 §

rättegångsbalken).

I rättegångsbalken finns bestämmelser om hämtning till rätten för såväl

tvistemål som brottmål. Bestämmelserna gäller parter, vittnen och

målsägande.

I 9 kap. 10 § rättegångsbalken regleras hur ett beslut om hämtning till

ett sammanträde i rätten skall verkställas. Som huvudregel gäller att den

som skall hämtas inte får omhändertas tidigare än vad som är nödvändigt

för att han eller hon skall kunna inställas omedelbart till sammanträdet.

Under vissa särskilda förutsättningar kan dock omhändertagande ske

tidigare efter beslut av rätten eller en polismyndighet. Detta gäller om ett

hämtningsförsök tidigare har misslyckats eller om det annars på grund av

vad som är känt om den som skall hämtas finns särskild anledning till

det. Omhändertagande får i sådana fall ske högst sex timmar eller, om

rätten har fattat beslutet, högst arton timmar tidigare än vad som följer av

huvudregeln. Den som har omhändertagits är skyldig att i avvaktan på

inställelsen stanna kvar på polisstationen eller annan plats som bestäms

av polismyndigheten. Enligt paragrafen får inte den omhändertagne

underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet

med omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet.

Skälen för regeringens förslag: Någon lagregel som anger var den

som hålls kvar för förhör eller hämtats till rätten skall placeras finns inte.

I samband med att bestämmelserna om verkställighet av beslut om

hämtning till sammanträde i rätten infördes i 9 kap. 10 §

rättegångsbalken anförde departementschefen att de omhändertagna

normalt borde kunna behandlas på samma sätt som de som enligt 23 kap.

9 § är skyldiga att stanna kvar för förhör på polisstation under viss tid

(prop. 1983/84:78 s. 32). Departementschefen hänvisade till ett

vägledande JO-uttalande beträffande behandlingen av den som tagits

med för förhör (JO 1972 s. 51). Enligt departementschefen borde de

riktlinjer som JO dragit upp i detta utlåtande i allt väsentligt tjäna som

underlag även vid behandlingen av dem som omhändertagits för förhör

vid domstol. I utlåtandet anförde JO att det oftast inte är sakligt motiverat

med andra åtgärder än en tillsägelse till förhörspersonen att stanna kvar

på polisstationen. Han skulle då kunna anvisas plats i ett förhörsrum, en

öppen cell eller annat lämpligt rum. Enligt JO var det emellertid givet att

det för vissa fall kunde vara påkallat med mer frihetsinskränkande medel

beroende på risk för avvikande eller olämplig kommunikation med

annan. För sådana fall borde insättande i arrest kunna komma i fråga som

ett alternativ till uppehåll under mer eller mindre påtaglig bevakning i

öppen lokal. För den som skall höras som rent vittne borde dock

placering i arrest endast kunna komma i fråga i yttersta undantagsfall .

I ett senare fall (JO 1984/85 s. 135) gav JO uttryck för en delvis annan

uppfattning. Fallet gällde en man som hämtats till förhör och underrättats

om misstanke om brott. På grund av brist på bevakningspersonal

placerades mannen i en olåst polisarrest under nästan en timme. Med

hänsyn till innebörden av ett hämtningsbeslut uttalade JO att en person

inte får placeras i arrest enbart på den grunden att han hämtats till förhör.

Detta gällde oavsett om denna var öppen eller låst. En person som

hämtats till förhör borde överhuvudtaget inte föras till en arrestavdelning.

Frågan om förvaringen av den som hämtats till förhör har härefter

tagits upp av Högsta domstolen i NJA 1993 s. 360 I och II. Enligt

domstolen får frågan om var en förhörsperson skall placeras för varje

särskilt fall avgöras utifrån de allmänna principer för polisingripande

som uppställts i 8 § polislagen. Enligt domstolen torde det i allmänhet

vara tillräckligt att den som skall höras anmodas att stanna kvar,

eventuellt med anvisningar att uppehålla sig i ett förhörsrum eller annat

icke låst utrymme. Särskilt vid risk för att förhörspersonen avlägsnar sig

eller för olämplig kommunikation kan det dock enligt domstolen i

undantagsfall vara försvarligt att placera vederbörande i arrest som

alternativ till bevakning i öppen lokal.

Flera remissinstanser har framhållit att frågan om var den som

omhändertagits för att förhöras eller höras av rätten bör klargöras.

Lagrådet har i ett lagstiftningsärende angående kvarhållande för

kroppsbesiktning uttryckt önskemål att frågan om placering av den som

skall kroppsbesiktigas respektive den som skall höras enligt 23 kap. 9 §

rättegångsbalken lagregleras (prop. 1993/94:24 s.119).

Utgångspunkten vid placeringen av den som hålls kvar för förhör,

respektive har hämtats till rätten, skall självfallet vara att denna skall ske

i öppen lokal. Som både JO och Högsta domstolen uttalat kan det dock

för vissa undantagsfall finnas ett behov av att kunna ta sådana personer i

förvar. För den som skall förhöras kan ett sådant behov exempelvis

uppstå genom att ett förhör inte går att genomföra omgående. Den som

skall höras kan vara ohörbar på grund av berusning eller av någon annan

anledning vara bråkig och stökig. Man kan också tänka sig att det finns

risk att den som skall höras avlägsnar sig eller för olämplig

kommunikation med någon som också skall förhöras.

Särskilda regler bör därför införas om att den som hålls kvar för förhör

med stöd av 23 kap. 9 § rättegångsbalken eller hämtats till rätten enligt 9

kap. 10 § samma balk, får tas i förvar i sådana undantagsfall. Beträffande

23 kap. 9 § bör förvarstagande komma i fråga endast avseende den som

kan misstänkas för brottet. Beträffande den som omhändertagits enligt 9

kap. 10 § rättegångsbalken bör förvarstagande kunna komma i fråga om

sammanträdet gäller brottmål och den som hämtats till rätten är tilltalad i

målet. För båda fallen bör förvarstagande få ske endast om detta är

påkallat med hänsyn till ordning och säkerhet samt ändamålet med

ingripandet. Av samma skäl som tidigare anförts beträffande tillfälliga

omhändertagande enligt 13 § polislagen (avsnitt 6.3) anser regeringen att

ingripande enligt de nämnda lagrummen inte bör anses utgöra annat än

sådana inskränkningar i rörelsefriheten som täcks av artikel 2.3 i fjärde

tilläggsprotokollet till Europakonventionen. Skulle ett förvarstagande

enligt ifrågavarande bestämmelser ändå anses innebära ett frihets-

berövande enligt Europakonventionen torde stöd för förvarstagande

finnas i artikel 5:1 b i Europakonventionen.

7 Hävande av beslut om gripande m.m.

7.1 Hävande om beslut om gripande

Regeringens förslag: Beslut om hävande av gripande skall för vissa

fall kunna meddelas av polisen. En bestämmelse om detta införs i

rättegångsbalken.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen och samtliga länsstyrelser och

lokala polismyndigheter som betänkandet remitterats till delar

utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Även andra

remissinstanser, bl.a. Riksdagens ombudsmän (JO), anser att det skulle

vara av värde att i 24 kap. rättegångsbalken föra in en regel om polisens

rätt att häva beslut om gripande. Enligt JO måste dock utgångspunkten

vid utformningen av en sådan regel vara att det i princip skall ankomma

på åklagare att pröva frågan om förändrade förhållanden efter ett korrekt

gripandebeslut skall föranleda att gripandet hävs. JO föreslår därför en

mer begränsad rätt för polisen att fatta sådana beslut. Riksåklagaren

hänvisar till de skäl departementschefen i prop. 1986/87:112 anförde mot

att låta polisen fatta beslut som i själva verket är negativa

anhållningsbeslut och avstyrker att polisen ges en generell rätt att häva

gripanden när polisen inte längre anser att det finns grund för fortsatt

frihetsberövande. Enligt Riksåklagaren bör emellertid polisen ges

formell rätt att häva beslut om gripande dels när gripandet är ogrundat,

dels om den misstänkte har gripits med stöd av bestämmelsen i 24 kap. 2

§ rättegångsbalken (okänd identitet eller avsaknad av hemvist i landet)

och den omständighet som utgjort grund för gripandet bortfallit.

Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Jönköping och

Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Västerås framför

liknande synpunkter. Förslaget avstyrks av Överåklagaren vid

Regionåklagarmyndigheten i Malmö, som anför att utredningen inte

anfört något vägande skäl som motiverar en ändring. Även

Överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Stockholm avstyrker

förslaget och anför att en ändring i nuvarande regler skulle kunna leda till

gränsdragningsproblem och svårigheter i det praktiska polis- och

åklagararbetet.

Skälen för regeringens förslag: I 24 kap. 7 § rättegångsbalken

regleras polismans befogenhet att även utan anhållningsbeslut gripa den

som är misstänkt för brott. För att någon skall kunna gripas med stöd av

denna bestämmelse krävs att det finns anhållningsskäl, men att det är så

brådskande att ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. Av 24 kap. 8 §

rättegångsbalken följer att den som har gripits så snart som möjligt skall

förhöras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrättats

om frihetsberövandet skall det enligt samma bestämmelse skyndsamt

anmälas till honom. Åklagaren har därefter att omedelbart besluta om

den misstänkte skall anhållas eller om beslutet om gripande skall hävas.

Av 24 kap. 8 § rättegångsbalken följer att varje gripande utan undantag

skall anmälas till åklagaren för bedömning i anhållandefrågan. Detta

innebär dock inte att en polisman inte kan häva ett beslut om gripande.

Att det skulle finnas en möjlighet för polisen att häva ett beslut om

gripande förutsattes för övrigt av Processlagberedningen, som dock inte

närmare angav för vilka fall detta skulle gälla (NJA II 1943 s. 329).

Som utredningen angett måste gällande rätt anses innefatta en

befogenhet för en förman inom polisen att pröva ett frihetsberövande

som en honom underställd polisman har företagit. Detta följer närmast av

allmänna grundsatser om polisens verksamhet. Denna prövning kan leda

till att förmannen rubricerar om frihetsberövandet om han anser att någon

annan grund bör åberopas eller till att han häver frihetsberövandet om

han anser att det är uppenbart oriktigt.

Frågan om vem som bör ha rätt att häva ett beslut om gripande togs

upp av 1983 års häktningsutredning (SOU 1985:27) som ansåg att

ansvaret för provisoriska frihetsberövanden i avvaktan på häktnings-

beslutet även fortsättningsvis skulle vila på åklagaren. Detta ansvar kom

enligt häktningsutredningen till uttryck genom reglerna om polisens

skyldighet att anmäla ett gripande till åklagaren samt genom reglerna om

vem som svarar för anhållningsförhör, anhållningsbeslut och

häktningframställning. Enligt då gällande lagstiftning skulle

anhållningsförhöret alltid hållas av åklagaren. Praxis hade emellertid

enligt häktningsutredningen utvecklats så att en polisman oftast själv höll

förhör med den misstänkte innan han anmälde gripandet till åklagaren.

Dessutom anmäldes gripandet endast i de fall då det var fråga om att

anhålla den misstänkte. Utredningen föreslog med anledning härav att

förhöret med den gripne skulle få hållas antingen av en polisman eller av

åklagaren. Om det vid polisförhöret kom fram att skäl för häktning inte

längre förelåg borde polisen vidare få frige den misstänkte utan att

anmäla gripandet till åklagaren. I annat fall skulle frihetsberövandet

enligt häktningsutredningens förslag skyndsamt överlämnas till

åklagaren.

Regeringen godtog utredningens förslag att polisman skulle få hålla

anhållningsförhör utan att först anmäla gripandet till åklagaren, men

avvisade förslaget att polisen generellt skulle få häva beslut om gripande.

Som grund härför åberopades i huvudsak att en generell befogenhet för

polisen att häva beslut om gripande skulle innebära att polisen fick fatta

negativa anhållningsbeslut. En sådan ordning kunde inte godtas eftersom

ansvaret för anhållningsbeslut även fortsättningsvis borde åvila åklagaren

(prop. 1986/87:112 s. 45 ff).

Vad som förekommit i detta lagstiftningsärende ger inte anledning att

ompröva grundprincipen att det skall ankomma på åklagare att fatta

beslut om hävande av gripande. Som flera remissinstanser påpekat skulle

det dock, inte minst ur den enskildes synpunkt, vara av värde om polisen

i begränsad utsträckning för vissa väl definierade fall gavs uttrycklig rätt

att fatta beslut om hävande av gripande. Vad som talar för att polisen bör

ges en sådan möjlighet är, som utredningen anfört, att det av

konstitutionella skäl inte bör tillåtas att ett frihetsberövande försenas av

administrativa åtgärder, exempelvis att den som skall friges måste föras

till polisstationen enbart av den anledningen att beslutet om gripande

skall kunna hävas. Stöd för en sådan uttrycklig reglering kan hämtas både

i Europakonventionen och regeringsformen. Europakonventionen bygger

således på principen att varje frihetsberövande skall vara lagligt, dvs. stå

i överensstämmelse med den nationella lagen. Ett frihetsberövande skall

alltså upphöra så snart förutsättningar för det inte längre föreligger.

Också ändamålsprincipen, indirekt uttryckt i 2 kap. 12 § andra stycket

regeringsformen, torde medföra att den som är berövad friheten skall

friges så snart frihetsberövande inte längre behövs för att uppnå det syfte

som anges i den tillämpade paragrafen. Med hänvisning till det sagda bör

polisen ges en uttrycklig möjlighet häva ett beslut om gripande om det är

uppenbart att gripandet är ogrundat. En sådan rätt bör föreligga oavsett

om polisen har hållit anhållningsförhör eller ej. När frihetsberövandet väl

har anmälts till åklagaren och åklagaren därmed har tagit över ansvaret

bör dock inte polisen ha befogenhet att besluta om frigivning.

En rätt för polisen att häva beslut om gripande enligt vad som sagts

ovan bör omfatta såväl sådana fall där gripandet visar sig vara ogrundat

på grund av omständigheter som framkommit först efter beslutet om

gripandet som sådana fall där det första beslutet visar sig vara ogrundat

redan från början. En regel med denna uformning kommer att omfatta

också sådana fall då en misstänkt gripits med stöd av bestämmelsen i 24

kap. 2 § rättegångsbalken och den omständighet som utgjort grund för

gripandet har fallit bort.

Uppenbarhetsrekvisitet medför att polisen alltid skall lämna över

ansvaret till åklagaren så snart det råder tveksamhet om det finns skäl för

fortsatt frihetsberövande.

I första hand bör det ankomma på polismyndigheten att fatta beslut om

hävande av gripande. Om det redan i omedelbar anslutning till gripandet

framstår som uppenbart att det inte längre finns skäl för fortsatt

frihetsberövande, bör dock även den polisman som har beslutat om

gripandet kunna häva beslutet.

7.2 Underrättelseskyldighet

Regeringens förslag: En bestämmelse införs i rättegångsbalken om

skyldighet för polisen att underrätta den som grips enligt 24 kap. 7 §

rättegångsbalken om den misstanke som gripandet avser och grunden

för detta.

Utredningens förslag: Överenstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

samtliga remissinstanser.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om skyldigheten att

underrätta en omhändertagen om anledningen till frihetsberövandet finns

i 15 § polislagen och 7 § lagen (1976:511) om omhändertagande av

berusade personer m.m. Även i 24 kap. 9 § rättegångsbalken finns en

regel om underrättelseskyldighet, enligt vilken den som anhålls skall få

besked om vilket brott han eller hon är misstänkt för samt grunden för

anhållandet. Detsamma gäller då ett anhållningsbeslut verkställs. Någon i

lag angiven skyldighet att underrätta den som grips enligt 24 kap. 7 §

rättegångsbalken finns dock inte.

Enligt artikel 5:2 i Europakonventionen skall var och en som

arresteras, snarast möjligt och på ett språk som han förstår, underrättas

om skälen för åtgärden och om varje anklagelse mot honom. Denna

underrättelseskyldighet gäller enligt Europadomstolen alla som berövas

friheten (Europadomstolens dom den 21.2.90 i mål nr 170 A, Van der

Leer mot Nederländerna). Trots avsaknad av uttryckliga föreskrifter

underrättar polisen i dag regelmässigt den som grips om misstanken mot

honom eller henne och de skäl som finns för misstanken. JO har också

tidigare anfört att det oavsett att uttrycklig föreskrift saknas, bör anses

som en tjänsteplikt för en polisman att vid gripande underrätta den gripne

om anledningen till åtgärden (JO 1969 s. 92). Regeringen anser att en

sådan skyldighet nu bör lagfästas.

7.3 Rapporteftergift

Regeringens förslag: Föreskrifterna om rapporteftergift tas in i

bestämmelsen om rapporteringsskyldighet i polislagen.

Utredningens förslag: Reglerna om rapporteringsskyldighet och

rapporteftergift samlas i en särskild bestämmelse i rättegångsbalken.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har berört

frågan tillstyrker förslaget. Riksåklagaren anser dock att bestämmelsen

skall placeras i polislagen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 § polislagen skall en

polisman som får kännedom om brott som hör under allmänt åtal lämna

rapport om det till sin förman. En polisman får dock lämna

rapporteftergift enligt föreskrifter som regeringen meddelar. Sådana

föreskrifter har regeringen meddelat i polisförordningen (1984:387).

Enligt 5 kap. 5 § polisförordningen får en polisman meddela

rapporteftergift om det är uppenbart att annan påföljd än böter inte skulle

kunna ådömas för brottet och brottet dessutom med hänsyn till

omständigheterna i det särskilda fallet framstår som obetydligt.

Mot bakgrund av utredningens förslag om nya häktningsbestämmelser

föreslog utredningen vissa materiella förändringar av bestämmelserna om

rapporteftergift. Med hänsyn till regeringens inställning till utredningens

förslag i den delen är det nu inte aktuellt att överväga en ändring av

innehållet i reglerna om rapporteftergift. Principerna om en polismans

rapporteringsskyldighet har dock sådan betydelse för den enskilde att

regeringen anser att även undantagen från principen bör lagregleras.

Bestämmelserna om när en polisman får lämna rapporteftergift är en del

av polisens befogenheter. Regeringen anser därför att det är mer logiskt

ur systematisk synpunkt att placera dem i polislagen. Vi föreslår därför

att reglerna tas in i polislagen.

8 Stoppande av fordon

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse införs i polislagen som

ger polisen rätt att stoppa ett fordon för vissa särskilda ändamål.

Regleringen är i huvudsak avsedd att kodifiera vad som anses gälla

redan i dag.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Utredningens förslag tillstyrks av flertalet

remissinstanser, däribland Riksdagens ombudsmän (JO), Riksåklagaren

och samtliga hörda överåklagare samt domstolar som förslaget

remitterats till. Flera polismyndigheter, majoriteten av tillfrågade

länsstyrelser, Rikspolisstyrelsen samt Nationalföreningen för

trafiksäkerhetens främjande anser att befogenheten att stoppa fordon bör

omfatta också polisens förebyggande verksamhet, bl.a. lämnande av

upplysningar eller allmän trafiksäkerhetsinformation. Några

remissinstanser, bl.a. Länsstyrelsen i Södermanlands län, Länsstyrelsen i

Göteborgs och Bohus län samt Polismyndigheten i Nyköping anser att

polisen dessutom skall tillerkännas befogenhet att stoppa fordon i

spaningssyfte, dvs. utan att det finns misstanke om något konkret brott.

Skälen för regeringens förslag

En lagreglering behövs

Polisens rätt att stoppa ett fordon är inte lagreglerad. Det anses ligga i

sakens natur att polisen har rätt att stoppa ett fordon för att kunna

genomföra en trafikkontroll eller företa någon annan liknande åtgärd.

Polisen anses även ha befogenhet att med våld stoppa ett fordon.

Befogenheten anses följa av den rätt som polisen har att ingripa på annat

sätt mot någon som färdas i fordonet, antingen det är fråga om att gripa

någon med stöd av rättegångsbalkens regler eller att företa

körkortskontroll med stöd av bestämmelserna i körkortslagen

(1977:477).

Om polisen stoppar ett fordon för att t.ex. ingripa mot en person som

färdas i fordonet, medför det en inskränkning i rörelsefriheten för alla

som befinner sig i fordonet. Det kan av konstitutionella skäl ifrågasättas

om det är tillräckligt att lagstödet för ett sådant ingripande bara kan

härledas tolkningsvis ur någon annan bestämmelse.

Ytterligare ett viktigt skäl för att lagfästa principerna för när polisen

med våld skall kunna få stanna ett fordon är att exempelvis användning

av hinder och spikmatta samt förföljande av fordon är åtgärder som är

förenade med stora risker för skador på person och egendom. Särskilt

förföljandet av fordon innefattar så stora skaderisker att det i sig talar för

att de grundläggande villkoren för att få stoppa fordon bör anges i lag (jfr

JO 1990/91 s. 70). I likhet med utredningen anser regeringen därför att

polisens rätt att stoppa ett fordon bör lagregleras.

I vilka situationer bör polisen ges befogenhet att stoppa ett fordon?

En lagreglering av polisens rätt att stoppa fordon bör i första hand utgå

från vad som i dag anses som gällande rätt. Ett ingripande som innebär

att ett fordon stoppas syftar vanligen till att polisen skall kunna ingripa

mot föraren eller någon annan som färdas i bilen. En polisman bör

således ha möjlighet att stoppa ett fordon om det finns anledning att anta

att föraren eller någon annan som färdas i fordonet har begått ett brott

eller om det behövs för att polisen av annan anledning än misstanke om

brott skall kunna ingripa genom att beröva någon friheten, på annat sätt

inskränka hans rörelsefrihet eller underkasta honom kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning. Polisen bör också få stoppa ett fordon om det behövs

för att genomföra husrannsakan i fordonet eller för att genomföra en

fordons- eller förarkontroll. Dessutom bör polisen få stoppa fordon om

det behövs för att reglera trafiken eller för att kontrollera fordon eller

förare i enlighet med vad som är särskilt föreskrivet.

Flera remissinstanser har framfört önskemål om en längre gående rätt

för polisen att stoppa ett fordon. Några remissinstanser anser t.ex. att

polisen bör kunna stoppa ett fordon i spaningssyfte, dvs. redan innan det

föreligger misstanke om ett konkret brott. Liksom utredningen finner

regeringen att det skulle föra för långt att medge tvångsmedel av detta

slag på ett så tidigt stadium. Det bör således finnas en konkret

brottsmisstanke för att bestämmelsen skall få tillämpas. Många

remissinstanser menar att polisen dessutom bör få möjlighet att stoppa

fordon i den förebyggande verksamheten t.ex. för trafikinformation. Det

allmänna intresset av att sprida information i trafiksäkerhetsfrågor kan

visserligen tyckas vara skäl nog för att polisen bör få stoppa ett fordon

för att lämna sådan information. Det är emellertid enligt regeringens

bedömning mycket svårt att finna några bärande principiella skäl för att

just på detta område införa bestämmelser om att utnyttja

myndighetsutövning som endast syftar till att sprida information.

Polisens förebyggande arbete kan dessutom bedrivas på så många andra

sätt, utan att polisen måste ha befogenhet att med tvång stoppa bilar.

Regeringen anser därför inte att det finns anledning att införa en

möjlighet för polisen att stoppa fordon enbart i förebyggande syfte.

Polisen är emellertid oförhindrad att, även utan lagstöd, företa sådana

åtgärder som inte kan betraktas som ingripanden. Polisen och andra

berörda, t.ex. Vägverket eller Nationalföreningen för trafikäkerhetens

främjande, har naturligtvis alltid möjlighet att överlämna trafiksäkerhets-

information om åtgärden bygger på frivillig medverkan från förarens

sida. Vid trafikkontroller kan polisen också passa på att utnyttja tillfället

att lämna trafikinformation till de förare som stoppas.

Polisens rätt att använda våld

För att bestämmelsen om stoppande av fordon skall bli effektiv bör den

kombineras med en uttrycklig bestämmelse om att en polisman, om

andra åtgärder är otillräckliga och det är befogat, får använda våld för att

stoppa ett fordon. Detta kan lämpligen ske genom ett tillägg i 10 §

polislagen.

Frågan om vilka hjälpmedel som bör få användas för att stoppa fordon

är närmast av teknisk karaktär. Ett exempel på hjälpmedel som används

är spikmatta. Polisens möjligheter att använda spikmatta regleras för

närvarande i spikmattekungörelsen (1967:419). De olika hjälpmedlen

som kan användas utvecklas hela tiden - numera rekommenderar polisen

även uppbromsningsnät - och reglerna kan därför snabbt behöva ändras.

Föreskrifter om den närmare användningen av sådana tekniska

hjälpmedel bör därför inte meddelas i lag utan i förordning eller, efter

regeringens bemyndigande, i föreskrifter utfärdade av Rikspolis-

styrelsen. Spikmattekungörelsen bör därmed upphävas.

9 Fängsel

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse införs i polislagen om

polisens rätt att använda fängsel. Regleringen motsvarar vad som i dag

gäller för häktade m.fl enligt 15 § behandlingslagen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Riksdagens ombudsmän (JO) och

Riksåklagaren anser att den dubbelreglering som uppstår genom att

polislagen och behandlingslagen skulle delvis överlappa varandra bör

undvikas. Enligt JO kan detta lämpligen undvikas genom att i polislagen

tas in en hänvisning till behandlingslagen samtidigt som

tillämpningsområdet för polislagen begränsas till personer som är

berövade friheten på någon annan grund än som anges i 1 och 17 §§

behandlingslagen. Länsstyrelsen i Uppsala län anser att fängsel bör få

användas under transport inte enbart då detta är påkallat av säkerhetsskäl

utan även när det krävs av trafiksäkerhetsskäl. Länsstyrelsen hänvisar här

till 101 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) och den omständigheten att

det är allt vanligare med enmanstjänstgöring.

Bakgrund: Handfängsel och andra fängsel är precis som skjutvapen

och spikmattor en form av hjälpmedel som polisen kan använda sig av

för att med våld genomföra en tjänsteåtgärd.

För den som är häktad finns det särskilda bestämmelser om

användning av fängsel i 15 § (lagen 1976:371) om behandling av

häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen). Av paragrafen följer att

den som är häktad får beläggas med handfängsel, dels under transport

och i övrigt under vistelse utom förvaringslokalen om det är nödvändigt

av säkerhetsskäl, dels i övrigt för att betvinga våldsamt uppträdande av

den omhändertagne, om andra medel visat sig vara otillräckliga och det

är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till den omhändertagnes egen

eller annans säkerhet till liv och hälsa. Behandlingslagen gäller också

bl.a. den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott

och den som tas i förvar i polisarrest .

I polislagen finns det däremot inga uttryckliga bestämmelser om när

fängsel får användas.

I 10 § polislagen ges polisen en allmän befogenhet att i vissa angivna

situationer utöva våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. Med stöd av

denna paragraf anses polisen ha rätt att använda fängsel om andra medel

är otillräckliga och det med hänsyn till omständighetrna är försvarligt (jfr

JO beslut 1992-04-03, dnr 2888- 991).

Skälen för regeringens förslag: Personer som är gripna, anhållna och

häktade omfattas av behandlingslagens bestämmelser redan från det att

de berövats friheten. Den som har berövats friheten av annan anledning

än misstanke om brott omfattas däremot inte av lagen förrän han har

tagits in i häkte eller polisarrest. Detta innebär att behandlingslagens

bestämmelser om fängsel inte kan tillämpas på den som omhändertagits

med stöd av polislagen eller lagen (1976:511) om omhändertagande av

berusade personer m.m. förrän vederbörande tas i förvar i arrest.

När man i 1958 års behandlingslag jämställde de som var tagna i

förvar i polisarrest med bl.a. anhållna och häktade, skedde det i syfte att

skapa gemensamma regler för alla intagna (prop. 1958:68 s. 38). Syftet

var alltså att olika kategorier av frihetsberövade skulle komma att

behandlas lika. När det gäller användningen av fängsel kan nuvarande

bestämmelser emellertid leda till att de som berövas friheten behandlas

olika.

Enligt 15 § behandlingslagen får en frihetsberövad för det första

beläggas med fängsel under transport och annars under vistelse utom

förvaringslokalen, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Av förarbetena

till bestämmelsen framgår att man med uttrycket säkerhetsskäl har avsett

att omfatta bl.a. fall då det föreligger flyktfara (prop. 1975/76:90 s. 69 f.).

Fängsel kan således användas med stöd av behandlingslagen redan om

polisen bedömer att det finns risk för att en frihetsberövad kommer att

försöka fly. Någon befogenhet att använda våld i en sådan situation torde

för närvarande inte finnas i polislagen. I det här fallet går

behandlingslagen således längre än polislagen, bortsett från de fall då den

allmänna bestämmelsen i 10 § första stycket 6 skulle kunna vara

tillämplig.

Regeringen delar utredningens bedömning att polisen under transport

och annan vistelse utom förvaringslokalen alltid bör ha befogenhet att

använda fängsel för att förebygga och förhindra att en frihetsberövad

person flyr.

Behandlingslagen tillåter användning av fängsel också i övrigt om den

frihetsberövade uppträder våldsamt och andra medel visar sig

otillräckliga och det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till den

häktades egen eller annans säkerhet till liv och hälsa. Det finns inte

någon bestämmelse i polislagen som ger polisman befogenhet att

använda våld i alla de situationer då det kan anses föreligga fara för

säkerheten. Att i förebyggande syfte använda fängsel kan i vissa fall

förhindra ytterligare våldsanvändning. Regeringen anser därför att

polisen bör ges befogenhet att använda fängsel även i dessa fall.

Polisen bör således ha befogenhet att belägga frihetsberövade med

fängsel i alla de situationer som åsyftas i behandlingslagen, oberoende av

den rättsliga grunden för frihetsberövandet. Detta bör, som också

utredningen kommit fram till, åstadkommas genom att en särskild

bestämmelse om användande av fängsel införs i polislagen.

Bestämmelsen bör, såsom JO föreslagit, författningstekniskt utformas så

att den hänvisar till behandlingslagen.

Bestämmelsen bör omfatta alla fall då polisen ingriper genom att

omhänderta eller på annat sätt inskränka någons rörelsefrihet. Vad gäller

den sistnämnda grunden bör fängsel exempelvis kunna användas under

transport av en åtalad som skall inställas till förhandling vid domstol, om

det finns risk för att han flyr eller det annars är nödvändigt av

säkerhetsskäl. Bedömningen av om det föreligger flyktfara eller risk för

säkerheten bör liksom i andra fall grundas på omständigheterna i det

enskilda fallet, t.ex. att personen ifråga tidigare har visat sig vara

rymningsbenägen. Likaledes bör polisen ha befogenhet att använda

fängsel om en person som skall föras till ett sjukhus eller någon annan

vårdinrättning uppträder på ett våldsamt sätt. Om det uppstår behov av att

använda fängsel på någon som inte är frihetsberövad bör polisen, vid

bedömningen av om det föreligger behov av att använda fängsel, ta

särskild hänsyn till ändamålet med ingripandet. Det torde exempelvis inte

vara försvarligt att använda fängsel för att ett vittne skall kunna hämtas

till förhör, även om det finns risk för att vittnet avviker under

transporten. Om polisen skall förpassa en person till en

kriminalvårdsanstalt där han skall avtjäna straff, kan det emellertid vara

försvarligt att använda fängsel för att hindra honom från att fly.

Rikspolisstyrelsen har i en skrivelse till regeringen (Ju 95/4994)

betonat betydelsen av att av säkerhetsskäl kunna använda fängsel under

transporter. Detta är enligt Rikspolisstyrelsen särskilt angeläget med

hänsyn till enmanstjänstgöringens ökade omfattning. Länsstyrelsen i

Uppsala län framför liknande synpunkter. När det gäller att av

säkerhetsskäl använda fängsel under transporter måste en avvägning,

precis som vid alla andra former av polisingripanden, göras enligt

behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen. Enbart den

omständigheten att en polisman ensam skall utföra en transport av en

omhändertagen bör således enligt regeringens bedömning inte vara

tillräckligt för att fängsel skall få användas. För att kunna ta ställning till

om det av säkerhetsskäl är nödvändigt att belägga den omhändertagna

personen med fängsel måste polisen göra en bedömning av omständig-

heterna i varje enskilt fall.

Fängsel används i dag även av ordningsvakter (jfr Rikspolisstyrelsens

föreskrifter FAP 692.1). I likhet med utredningen anser regeringen att en

ordningsvakt, om inte annat följer av hans förordnande, bör ha samma

befogenheter att använda fängsel som polisen. En bestämmelse om detta

bör därför tas in i 29 § (tidigare 23 §).

10 Dokumentation av polisingripanden

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse om dokumentations-

skyldighet införs i polislagen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget i sak

eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser, bl.a. Riksdagens

ombudsmän (JO), Riksåklagaren och Polismyndigheten i Stockholm

anser att bestämmelsen bör lagtekniskt utformas på ett annat sätt för att

undvika dubbelreglering i fråga om straffprocessuella tvångsmedlen.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att begreppet "användning av

skjutvapen" bör förtydligas så att det klart framgår att tjänsteskjutningar i

övningssyfte inte behöver protokollföras. Flera remissinstanser, bl.a.

Polismyndigheten i Nyköping, Länsstyrelsen i Kronobergs län och

Länsstyrelsen i Skaraborgs län, anser det angeläget att

dokumentationsskyldigheten underlättas genom ett väl fungerande

blankettsystem. Rikspolisstyrelsen anser att det i polislagen dessutom bör

föreskrivas att sådan dokumentation får föras med stöd av ADB.

Skälen för regeringens förslag: Det finns inga generella

bestämmelser om skyldighet att protokollera polisingripanden. Däremot

finns det i olika författningar regler om vissa särskilda typer av

ingripanden. Detta gäller bl.a. rättegångsbalkens regler om protokoll över

beslag, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Det finns

vidare särskilda regler om skyldigheten att dokumentera användning av

vissa hjälpmedel vid våldsutövning. Således finns i kungörelsen

(1969:84) om användande av skjutvapen i polistjänsten regler om att den

polisman som har använt skjutvapen skall lämna en skriftlig rapport om

händelsen. Beträffande användning av spikmatta finns motsvarande

regler i kungörelsen (1967:419) med bestämmelser om användning av

spikmatta i polistjänsten.

Betydelsen av en fullständig dokumentation av polisingripanden har

påtalats av Europarådets kommitté till förhindrande av tortyr och

omänsklig eller förnedrande behandling vid en inspektion år 1991. Efter

ett antal stickprovskontroller fann kommittén anledning att anmärka på

polisens bristfälliga dokumentation av frihetsberövanden och

rekommenderade därför i sin rapport till den svenska regeringen att varje

polisiärt frihetsberövande borde bli föremål för en enhetlig

dokumentation. Dokumentationen borde enligt kommittén innehålla vissa

obligatoriska uppgifter, bl.a. tidpunkten och grunden för

frihetsberövandet, tidpunkten för frigivandet, tidpunkten för underrättelse

om de rättigheter som tillkommer den frihetsberövade, tecken på skador

och sjukdomar, tidpunkterna för måltider och förhör samt tidpunkterna

för underrättelse till den frihetsberövades anhöriga och till hans advokat

samt för eventuella besök av dessa personer.

Bestämmelser om skyldighet att dokumentera polisingripanden har stor

betydelse ur rättssäkerhetssynpunkt. För det första tydliggör en sådan

reglering att en polisman före ett ingripande måste ta ställning till bl.a.

om förutsättningarna för ingripandet är uppfyllda. Dessutom medger en

dokumentationsskyldighet en önskvärd kontroll av polisens verksamhet.

Regeringen delar därför utredningens bedömning att en bestämmelse om

dokumentationsskyldighet bör införas i polislagen. För att undvika

dubbelreglering bör den föreslagna regeln inte gälla dokumentation över

beslag, husrannsakan enligt rättegångsbalken, kroppsvisitation och

kroppsbesiktning. Att protokoll skall föras vid dessa straffprocessuella

tvångsmedel framgår av rättegångsbalkens bestämmelser. En hänvisning

till rättegångsbalken bör därför göras. För att klargöra att inte

övningsskjutningar behöver protokollföras har bestämmelsen formulerats

om något. Rikspolisstyrelsens har framfört önskemål att det av en

särskild paragraf i polislagen bör framgå att dokumentationen får ske

med stöd av ADB. Registerutredningen överlämnade nyligen sitt

slutbetänkande Polisens register (SOU 1997:65). Betänkandet innehåller

förslag till regler om polisens register. Rikspolisstyrelsens förslag bör

lämpligen övervägas i samband med beredningen av detta betänkande.

11 Passagerarlistor

11.1 Tillgången till uppgifter från transportföretag frågans

tidigare behandling

Frågan om tullen och polisen bör få möjlighet att ta del av vissa uppgifter

från transportföretag, såsom uppgifter om passagerare, last och fordon

etc., har aktualiserats vid flera tillfällen tidigare, bl.a. av

Datastraffrättsutredningen (SOU 1992:110) och EU-gränskontrollutred-

ningen (SOU 1994:131).

Datastraffrättsutredningen föreslog att uppgiftslämnande till polis och

tull skulle få ske undantagsvis i syfte att avslöja sådan grov brottslighet

som föranleder ett minimistraff på fängelse i två år. Uppgiftsskyldigheten

skulle enligt utredningen begränsas till flygföretag och endast omfatta

uppgifter om konkreta förhållanden, såsom uppgifter om viss resande

eller om visst transportmedel. Frågan om utlämnande av uppgifter skulle

prövas av domstol efter framställan av åklagare. I brådskande fall skulle

åklagaren få interimistiskt besluta om utlämnande. Utredningens förslag

fick ett blandat mottagande av remissinstanserna. Vissa remissinstanser

ansåg att förslaget innebar ett alltför stort ingrepp i den enskildes

integritet. Andra ansåg att uppgiftsskyldigheten borde utvidgas.

Även EU-gränskontrollutredningen ansåg att tull och polis borde ges

tillgång till bokningsuppgifter och att uppgifterna borde begränsas till

vissa konkreta förhållanden. EU-gränskontrollutredningen ansåg dock att

detta borde gälla även andra transportföretags bokningssystem. Med

hänsyn till vikten av att snabbt kunna få ut uppgifter ansåg EU-

gränskontrollutredningen att beslut om utlämnande som regel borde

kunna fattas av åklagare eller chefen för ett tulldistrikt och sedan

underställas Riksåklagaren respektive Generaltullstyrelsen. Förslaget

tillstyrktes av majoriteten av remissinstanserna. Rikspolisstyrelsen och

Säkerhetspolisen pekade på nödvändigheten av att också polisen får

tillgång till uppgifter ur transportföretagens register för att undvika att

terrorister och internationella brottslingar fritt kan passera in i landet.

11.2 Tullens tillgång till uppgifter från transportföretag

Tullen har sedan den 1 juli 1996 befogenhet att i den brottsbekämpande

verksamheten inhämta uppgifter från transportföretag i fråga om

passagerare, last och fordon (67 aoch 67 b §§ tullagen [1994:1550] samt

15 och 16 §§ lagen [1996:701] om Tullverkets befogenhet vid Sveriges

gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen). Frågan om polisens

tillgång till motsvarande uppgifter behandlades inte i det

lagstiftningsärendet.

I den proposition som låg till grund för lagstiftningen (prop.

1995/96:166) redogjorde regeringen för de skäl som i och för sig kan

åberopas mot att införa en skyldighet för transportföretagen att lämna ut

uppgifter av förevarande slag; att det är frågan om intrång i de resandes

personliga integritet och att det är frågan om tillgång till privata företags

kunduppgifter, vilket innebär användning av personregister för andra

ändamål än registret är avsett för. Regeringen gjorde dock bedömningen

att behovet av uppgifterna i tullens brottsbekämpande verksamhet fick

anses väga tyngre än det intrång i de resandes personliga integritet som

ligger i att ett begränsat antal tjänstemän får tillgång till uppgifterna (a.

prop. s. 79 f.).

I propositionen gjorde regeringen bedömningen att utredningarnas

förslag inte skulle ge tullen ett tillräckligt effektivt medel för att den

internationella brottsligheten skulle kunna bekämpas. Riksdagen ställde

sig bakom detta (bet. 1995/96:SkU23, rskr. 1995/96:288). Rätten för

tullen att få tillgång till uppgifter från transportföretagens

bokningsuppgifter går därför längre än vad utredningarna föreslagit.

Tullmyndighetens beslut att inhämta uppgifter behöver t.ex. inte

underställas domstol respektive Riksåklagaren eller Generaltullstyrelsen.

Tullen har enligt bestämmelserna rätt att begära in sådana uppgifter om

bokning och incheckning som är av särskild betydelse för att bekämpa

den brottslighet som faller under tullens ansvarsområde. Uppgifter som

saknar betydelse för utredning och lagföring av brott skall omedelbart

förstöras. Transportföretagen får lämna uppgifterna genom att de görs

läsbara genom terminalåtkomst. Tullen får dock inte ändra eller på annat

sätt bearbeta eller lagra uppgifter som hålls tillgängliga på detta sätt.

11.3 Polisen får tillgång till uppgifter från transportföretag

Regeringens förslag: Polismyndigheten ges befogenhet att i den

brottsbekämpande verksamheten inhämta uppgifter i fråga om

passagerare, last och fordon från transportföretag som transporterar

varor, passagerare eller fordon till och från Sverige. Bestämmelserna

utformas på samma sätt som de som redan gäller för tullen.

Rikspolisstyrelsen har i skrivelse till Justitiedepartementet (Ju 96/359)

framfört önskemål om att polisen, på samma sätt som tullen, skall ges

tillgång till transportföretagens bokningsregister.

Remissinstanserna: Förslaget har inte varit föremål för sedvanlig

beredning. Synpunkter har dock under hand inhämtats från vissa berörda

myndigheter. Riksåklagaren, Generaltullstyrelsen, Sveriges

Industriförbund och Sveriges Redareförening tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Rikspolisstyrelsen välkomnar förslaget men

framhåller att polisen bör få samma möjligheter att få tillgång till

uppgifter också inom ramen för gränskontrollverksamheten.

Justitiekanslern (JK) hänvisar till att tullens brottsbekämpande uppgifter

är mer begränsade än polisen. JK anser därför att det av lagtexten bör

framgå att polisen endast får begära in uppgifter som är av betydelse för

att bekämpa allvarlig brottslighet och att begreppet allvarlig brottslighet

bör defineras i lagtexten. Statens Järnvägar (SJ) uttalar liknande

tankegångar om förslaget genomförs. SJ anser dock att nu rådande

ordning med skyldighet att lämna ut uppgifter först då en misstanke om

brott konkretiserats på ett sådant sätt att förundersökning inletts innebär

en rimlig avvägning mellan polisens behov av uppgifter och den

enskildes integritet. Transportindustriförbundet framhåller att det är

utomordentligt viktigt att yrkandena begränsas till de fall då de bedöms

tillföra den polisiära verksamheten värdefulla uppgifter och att

befogenheten att begära uppgifter endast avser en begränsad personkrets

inom polisen. Datainspektionen anser att frågan bör behandlas i samband

med beredningen av Registerutredningens förslag om polisens

underrättelseregister (SOU 1996:35).

Skälen för regeringens förslag: Till polisens uppgifter hör att

bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt

åtal. En annan viktig uppgift för polisen är att förebygga brott och andra

störningar av den allmänna ordningen och säkerheten. Polisens

verksamhet för att förebygga, uppdaga och beivra brott kan ske inom

ramen för en förundersökning enligt rättegångsbalkens bestämmelser,

men kan också utgöra verksamhet som faller utanför en förundersökning.

Om polisen inom ramen för en förundersökning har misstankar om ett

visst brott är uppgifterna ofta så konkretiserade att uppgifter ur

exempelvis ett transportföretags bokningsregister kan inhämtas med stöd

av rättegångsbalkens regler om beslag. Någon laglig möjlighet för

polisen att ta del av sådana uppgifter under förspaningsstadiet, innan

misstanke om ett visst konkret brott uppstått, finns däremot inte.

Polisens förspaning kan ha flera olika inriktningar. Den kan till att

börja med utövas i syfte att identifiera och karaktärsbestämma hot mot

samhället som det är polisens uppgift att förebygga. Sådan strategisk

verksamhet kan exempelvis innebära en kartläggning av narkotikans

vägar eller en beskrivning av strukturen av en viss organiserad

brottslighet. Syftet med förspaningen kan också vara att ge polisen det

underlag som behövs för att brott skall kunna förhindras. Sådan

verksamhet kan exempelvis bestå i att polisen inför ett större evenemang

samlar in information som behövs för att insatserna skall kunna planeras.

Informationen kan exempelvis utgöras av det förväntade antalet

deltagare, den väg de förväntas ta till platsen och de transportsätt de

förväntas använda. Sammanställning av sådan information kan i många

fall vara avgörande för polisens möjlighet att förhindra att brott begås.

Polisens förspaning kan också på annat sätt vara operativt inriktad. Den

kan t. ex. syfta till att ge sådan kunskap om brottslig verksamhet som kan

hjälpa polisen att upptäcka och avbryta pågående brottsliga aktiviteter.

Förspaningen kan då leda till att förundersökning inleds. För samtliga

dessa olika former av förspaning skulle polisen, på motsvarande sätt som

tullen, ha stor nytta av tillgång till uppgifter i transportföretagens

bokningsregister. På samma sätt som för tullen måste behovet av dessa

uppgifter i brottsbekämpningen anses väga tyngre än det intrång i de

resandes personliga integritet som ligger i att uppgifter av detta slag

lämnas ut. Regeringen anser därför att även polisen bör ges tillgång till

uppgifter från transportföretag som transporterar varor till och från

Sverige.

Justitiekanslern har framfört att tullens brottsbekämpande verksamhet

är mer begränsad än polisens och att polisens befogenhet att få del av

uppgifter från transportföretagen därför bör begränsas till bekämpning av

allvarlig brottslighet. Regeringen kan inte se några skäl till varför

polisens tillgång till uppgifter skulle begränsas till allvarlig brottslighet

när denna begränsning inte gäller för tullen. En annan sak är att det

naturligtvis inte bör komma i fråga att begära ut uppgifter för att

bekämpa rena bagatellbrott. Detta framgår redan av

proportionalitetsprincipen i 8 § polislagen. Regeringen anser därför att

bestämmelserna bör utformas på samma sätt som de som redan gäller för

tullen. Polismyndigheten bör således få begära in endast sådana uppgifter

som kan antas ha betydelse för att bekämpa brottslighet. Uppgifter om

passagerare skall bara få avse namn, resrutt, bagage, medpassagerare

samt sättet för betalning och bokning. Uppgifter som visar sig sakna

betydelse för utredning och lagföring av brott skall, precis som hos

tullen, omedelbart förstöras. Under den tid bokningsuppgifterna förvaras

hos polismyndigheten omfattas de av sekretesskydd enligt 5 kap. 1 § och

9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100). Ett transportföretag bör ha

möjlighet att lämna ut uppgifter genom att de görs läsbara för

polismyndigheten genom terminalåtkomst.

Generaltullstyrelsen har uppgett att det inledningsvis förekommit vissa

praktiska svårigheter att få ut uppgifter från transportföretagen. Som

uttalades i samband med att tullmyndigheten fick motsvarande rätt att ta

del av uppgifter från transportföretagen (prop. 1995/96:166 s. 85) är det

ytterst angeläget att tillvarata näringslivets goda vilja att medverka i

kampen mot den internationella brottsligheten och samarbeta med tullen,

och nu också polisen, i dessa frågor Regeringen utgår från att

Rikspolisstyrelsen och Generaltullstyrelsen i samråd försöker lösa

eventuella problem genom överenskommelser med transportföretagen.

12 Övrigt

I detta avsnitt redovisas vissa frågor som utredningen tagit upp men där

regeringen inte anser att det finns skäl att lägga fram några förslag till

lagändringar. Vidare behandlas en skrivelse från Polismyndigheten i

Stockholm från den 4 mars 1994 med begäran om ändring av 4 kap. 9 §

ordningslagen i syfte att möjliggöra för polisman att självständigt avvisa

eller avlägsna en person från ett trafikföretags område eller färdmedel

(Ju94/860).Grundläggande regler om polisingripande

12.1.1 Bör begreppet polisingripande defineras?

Regeringens bedömning: Någon definition av begreppet

polisingripande bör inte införas i polislagen.

Utredningens förslag: En ny bestämmelse införs i polislagen där

begreppet polisingripande definieras. I bestämmelsen anges också att

vissa uppräknade former av ingripanden får företas endast under de

förutsättningar som anges i polislagen eller annan författning.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Några - däribland Stockholms tingsrätt,

Riksåklagaren och JUSEK ifrågasätter dock om den föreslagna

bestämmelsen täcker alla former av polisingripanden. Stockholms

tingsrätt ifrågasätter också om inte en bestämmelse som den föreslagna

också måste innehålla någon mer generellt utformad regel, vilken kan

tänkas inrymma särpräglade ingripandesituationer som polisen kan

komma att ställas inför.

Skälen för regeringens bedömning: I 8 § polislagen ges allmänna

principer för polisingripanden. Enligt bestämmelsen skall en polisman

som har att verkställa en tjänsteuppgift, under iakttagande av vad som

föreskrivs i lag eller annan författning, ingripa på ett sätt som är

försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter.

Vilka åtgärder som kan räknas som polisingripande eller vad som

närmare kännetecknar ett sådant framgår dock inte av bestämmelsen eller

av polislagen i övrigt. Enligt utredningen måste dock med sådant

ingripande avses en åtgärd som syftar till ett konkret resultat, som riktar

sig mot en eller flera bestämda personer och som medför synbara eller

kännbara verkningar. Dessutom skall det enligt utredningen vara fråga

om en åtgärd som på något sätt kan förenas med tvång. En polisman som

företar ett ingripande enligt denna definition torde enligt utredningen

inskränka en eller flera av de fri- och rättigheter som anges i

Europakonventionen. Utredningen menar att en polismannen därför i

princip är skyldig att ta ställning till om åtgärden av hänsyn till

Europakonventionen eller till regeringsformen kräver författningsstöd

eller om den kan företas utan ett sådant stöd. Enligt utredningen kan det

dock vara svårt att göra sådana överväganden i en akut situation av

oordning. Med beaktande härav skulle det enligt utredningen vara

värdefullt om polislagen innehöll en uttrycklig bestämmelse om vilka

olika former av ingripanden som en polisman får företa under

förutsättning att han har stöd för åtgärden i lag eller annan författning.

Utredningen har med ledning härav föreslagit att vissa uppräknade

ingripanden inte får förekomma utan uttryckligt författningsstöd (se bet.

s. 128 f. och 265 f).

Som utredningen angett kunde det i och för vara av värde att i

polislagen uttryckligen och uttömmande reglera vad som avses med

polisingripande.En sådan bestämmelse skulle dock med nödvändighet bli

relativt vag och obestämd. Som flera remissinstanser påpekat finns det

dock en risk att bestämmelsen ändå inte skulle bli heltäckande. Enligt

regeringens bedömning finns det inte heller något mer påtagligt behov av

en sådan bestämmelse. Det reformbehov som lyfts fram i utredningen

avser endast en enskild polismans behov av klargörande av vilka

handlingar som kräver stöd i polislagen eller annan författning. Ett sådant

klargörande kan emellertid lämpligen ske på annat sätt än genom

lagstiftning, t.ex. genom information och anvisningar från

Rikspolisstyrelsen..

12.1.2 Tillämpningsområdet för behovs- och proportionalitets-

principerna

 Regeringens bedömning: Behovs- och proportionalitetsprinciperna i

8 § polislagen bör liksom i dag förbehållas polisingripanden i egentlig

mening och inte avse även annan polisiär verksamhet.

Utredningens förslag: De s.k. behovs- och proportionalitets-

principerna i 8 § polislagen bör tillämpas vid alla former av polisiära

åtgärder. Utredningen föreslår därför att paragrafen ändras så att det

uttryckligen framgår att den avser samtliga fall då en polisman vidtar en

åtgärd eller handlar på något annat sätt.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser, bl.a.

Riksdagens ombudsmän (JO) och Riksåklagaren, är dock kritiska till

förslaget. Riksåklagaren har således angett att det blir missvisande att

göra nuvarande 8 § tillämplig på all verksamhet och att det är svårt att se

hur behovs- och proportionalitetsprinciperna skulle kunna göras gällande

i polisens stödjande verksamhet och brottsförebyggande arbete.

Riksåklagaren har vidare framfört att ett genomförande av förslaget

skulle medföra en risk för att 8 § kom att ses enbart som en etisk regel

utan sakligt innehåll och att respekten för de grundläggande principerna

därmed kom att urholkas.

Skälen för regeringens bedömning: I 8 § polislagen ges vissa

allmänna principer för polisingripanden. I bestämmelsen kommer bl.a. de

s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna till uttryck. Regeringen

delar den bedömning av utredningens förslag som JO och Riksåklagaren

redovisat. Förslaget i denna del bör därför inte genomföras. De allmänna

principerna i 8 § polislagen bör alltså alltjämt förbehållas

polisingripanden i egentlig mening.

12.1.3 Polisens befallningsrätt

Regeringens bedömning: Några bestämmelser om polisens rätt att

meddela befallningar bör inte införas i polislagen.

Utredningens förslag: En allmän bestämmelse om polisens rätt att

meddela befallningar införs i polislagen. Bestämmelsen omfattar

befallningar som meddelas innan polisen har fattat beslut om något annat

ingripande.

Remissinstanserna: Utredningens förslag tillstyrks av flertalet

remissinstanser, bl.a. Riksdagens ombudsmän, Polismyndigheten i

Stockholm och Justitiekanslern. Förslaget avstyrks dock av

Rikspolisstyrelsen som anser att det går för långt i detaljreglering av

polisens arbete.

Skälen för regeringens förslag: Som utredningen anfört kan det i och

för sig sägas vara av värde att man försöker reglera polisens alla

befogenheter att ingripa mot enskilda. Vad som talar mot att införa en

sådan bestämmelse är att polisen ändå har befogenhet att meddela

befallningar i situationer då det finns möjlighet att ingripa med tvång.

Det ligger alltså i sakens natur att polisen kan meddela befallningar i de

situationer då andra mer ingripande åtgärder kan vidtas. Härtill kommer

att, som Rikspolisstyrelsen påpekat, en författningsreglering av

befallningsrätten skulle innebära en alltför långtgående detaljreglering av

polisens arbete. Några bestämmelser om befallningsrätten bör alltså inte

införas i polislagen.

12.2 Nödhandlingar

Regeringens bedömning: Några särskilda regler om en polismans

användning av våld för det fall han angrips med våld eller hot om våld

bör inte införas i polislagen.

Utredningens förslag: 10 § polislagen utvidgas så att en polisman får

uttryckligt stöd för att använda våld om han angrips med våld eller hot

om våld eller då han behöver använda våld för att förhindra en

frihetsberövad person att rymma.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

utredningens förslag. Flera instanser, bl.a. Rikspolisstyrelsen,

Polismyndigheten i Stockholm, flera länsstyrelser samt Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anser att förhållandet till

nödvärnsrätten måste klarläggas ytterligare. Åke[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl,

Polishögskolan avstyrker förslaget under åberopande av att det inte

föreligger något reformbehov.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag innebär att

en polisman som angrips med våld eller hot om våld i ökad utsträckning

skulle kunna åberopa polislagens regler om rätten att ingripa med våld.

Han skulle därigenom slippa åberopa brottsbalkens regler om nödvärn.

Förslaget innebär en återgång till vad som gällde innan polislagen kom

till. En polisman fick då enligt 24 kap. 2 § brottsbalken använda det våld

som med hänsyn till omständigheterna var försvarligt om han vid

genomförandet av en tjänsteåtgärd möttes eller angreps med våld eller

hot om våld. Regeringen delar utredningens principiella uppfattning att

regler om polisens befogenheter och skyldigheter att ingripa i så stor

utsträckning som möjligt bör vara intagna i ett samlat regelverk. När det

gäller en polismans befogenhet att använda våld i de fall han angrips med

våld eller hot om våld måste dock lämpligheten av en samlad reglering i

polislagen analyseras mot bakgrund av den rätt till nödvärn som enligt 24

kap. brottsbalken tillkommer en polisman liksom varje annan

medborgare.

Den nuvarande bestämmelsen om polisens rätt att använda våld i 10 §

polislagen motsvarar i huvudsak vad som tidigare gällde enligt 24 kap. 2

§ brottsbalken. Där föreskrevs att en polisman fick använda det våld som

med hänsyn till omständigheterna var försvarligt om han vid

genomförandet av en tjänsteåtgärd möttes eller angreps med våld eller

hot om våld. I 10 § polislagen nämns dock inte det fallet att en polisman

angrips med våld eller hot om våld. Skälet till det är enligt förarbetena till

bestämmelsen att en polisman som angrips på detta sätt, liksom andra

medborgare, har rätt till nödvärn och sålunda redan på denna grund har

befogenhet att använda våld (prop. 1983/84:111 s. 94).

Det finns en viktig skillnad mellan polislagens reglering om rätten att

använda våld och brottsbalkens regler om nödvärn. Polislagen avser

endast användande av våld som med hänsyn till omständigheterna är

försvarligt. Brottsbalkens regler om nödvärn däremot är vidare och täcker

våldsanvändning som inte är uppenbart oförsvarlig. Medan det kan anses

vara en tjänsteplikt för en polisman att då han angrips med våld eller hot

om våld använda det våld som är försvarligt, kan det självfallet aldrig

vara en tjänsteplikt att därutöver bruka våld i den vidare utsträckning

som tillåts av reglerna om nödvärn.

Regeringen finner inte anledning att frångå den grundsyn som

departementschefen gett uttryck för i den ovan nämnda propositionen.

Någon ändring av polislagen på det sätt som utredningen föreslagit bör

därför inte genomföras.

12.3 Befogenhet att använda våld för att förhindra rymning

Regeringens bedömning: Någon utvidgning av 10 § polislagen i syfte

att tydliggöra att en polisman har befogenhet att använda våld då

någon som är frihetsberövad försöker rymma bör inte göras.

Utredningens förslag: 10 § polislagen utvidgas så att det uttryckligen

framgår att en polisman har befogenhet att använda våld, inte bara då han

med laga stöd skall beröva någon friheten och denne försöker undkomma

eller polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa

frihetsberövandet, utan också då någon som redan är frihetsberövad

försöker rymma och polismannen möts av motstånd då han skall

förhindra rymningen.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Riksdagens ombudsmän (JO) framför att frågan

om polismans befogenhet att använda våld för att hämta eller ta med en

person till förhör eller för att hålla kvar en person som har förts in på

polisstationen t.ex. för förhör eller kroppsbesiktning måste utredas

närmare mot bakgrund av utredningens definition av begreppet

frihetsberövande. Enligt Polismyndigheten i Karlshamn måste den

föreslagna ändringen i polislagen kompletteras med en ändring som ger

arrestantvakter, ordningsvakter vid polismyndigheterna och anställda

med förordnanden befogenhet att använda våld när de nyttjas vid

bevakning utanför polisstationen.

Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelser om befogenhet att

använda våld för att förhindra rymning finns både i brottsbalken (24 kap.

2 §) och i polislagen (10 § första stycket 2).

Bestämmelsen i brottsbalken reglerar användningen av våld för att

hindra att den som är frihetsberövad rymmer. I paragrafen nämns särskilt

den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller som är häktad eller

anhållen, men det kan också vara fråga om någon som exempelvis är

omhändertagen på grund av berusning eller intagen för rättspsykiatrisk

vård. Bestämmelsen riktar sig framför allt till den personal vid

kriminalvårdsanstalter, häkten sjukhus eller liknande som det åligger att

hindra rymningar. I förekommande fall omfattas dock även polismän och

arrestantvakter. Enligt bestämmelsen är det straffritt att bruka våld för att

rymningen skall hindras.

Polisen har enligt 10 § första stycket 2 polislagen befogenhet att

använda våld i situationer då någon som skall häktas, anhållas eller

annars med laga stöd berövas friheten försöker undkomma. Detsamma

gäller om polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa

ett sådant frihetsberövande.

Enligt regeringens bedömning ger bestämmelserna i 24 kap. 2 § och 10

§ polislagen polisen erforderligt stöd för att med våld ingripa för att

förhindra rymning. Någon ändring av polislagen enligt vad utredningen

föreslår är därför inte motiverad.

12.4 Befogenhet att använda våld för att hålla en

frihetsberövad person till ordningen

Regeringens bedömning: Något särskilt lagstöd för en polismans

befogenhet att använda våld då han skall hålla en frihetsberövad

person till ordningen behöver inte införas.

Utredningen: Utredningen har gjort bedömningen att det inte finns

något positivt lagstöd för befogenheten att använda våld då en polisman

möts av annat motstånd än som avses i 10 § första stycket 1 polislagen då

han skall hålla en frihetsberövad person till ordningen. Utredningen

föreslår till följd härav att det i 10 § polislagen föreskrivs att en polisman

får använda våld också för sådana fall.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

samtliga remissinstanser.

Skälen för regeringens bedömning: Utöver vad som gäller vid

rymning är det enligt 24 kap. 2 § brottsbalken straffritt att använda våld

för att upprätthålla ordningen om en frihetsberövad person, med våld

eller hot om våld, sätter sig till motvärn eller på annat sätt gör motstånd

mot någon under vars uppsikt han står, när denne skall hålla honom till

ordningen. Bestämmelsen motiveras av att den som har tagits i förvar på

kriminalvårdsanstalt, i häkte eller i polisarrest är skyldig att rätta sig efter

de ordningsregler som gäller för förvaringslokalen och de anvisningar

som personalen lämnar honom. Detta är i sin tur motiverat av att det med

hänsyn till risken för bl.a. rymning, skadegörelse eller annan

våldsutövning anses nödvändigt att förhindra omhändertagna från att röra

sig fritt inom förvaringslokalen.

Bestämmelsen i 24 kap. 2 § brottsbalken gäller även för en polisman

som har att hålla någon till ordningen. Utöver regleringen i brottsbalken

har polisen också befogenhet att meddela de anvisningar som behövs för

att genomföra en beslutad tjänsteåtgärd, exempelvis ett

omhändertagande. Om en person har berövats friheten får polisen således

lämna vederbörande erforderliga anvisningar i syfte att upprätthålla

ordningen och säkerheten på platsen. Den som inte åtlyder en sådan

anvisning måste självfallet, som en yttersta åtgärd, med våld kunna hållas

till ordningen. Enligt regeringens bedömning måste en sådan möjlighet

anses ligga redan i den bakomliggande rätten att hålla vederbörande

frihetsberövad.

12.5 Handräckning

Regeringens bedömning: Särskilda regler om handräckning bör inte

införas i polislagen.

Utredningens förslag: Särskilda regler om handräckning införs i

polislagen. I bestämmelserna definieras begreppet handräckning,

beskrivs hur man begär handräckning och regleras när polisen är skyldig

att lämna handräckning och när en begäran om handräckning får avslås.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Riksdagens ombudsmän (JO) är

dock kritisk till förslaget och ifrågasätter om det är tillräckligt

genomarbetat för att kunna ligga till grund för lagstiftning. Enligt JO bör

det göras en genomgång av hela det aktuella regelbeståndet i syfte att i

varje särskilt hänseende få till stånd en tillfredsställande reglering av

polisens handräckningsuppgifter. JO anser att handräckningsfrågan bör

regleras i princip uttömmande i varje särskild författning och en eventuell

reglering i polislagen begränsas till vissa allmänna regler av närmast

formell karaktär. JO ifrågasätter således behovet av en särskild definition

av handräckningsbegreppet. JO är också kritisk till utredningens förslag

att polisen skall kunna avslå en begäran om handräckning. Riksåklagaren

framför liknande åsikter. Några remissinstanser, däribland Länsstyrelsen

i Stockholms län, anser att de handräckningsbestämmelser som i dag

finns i olika författningar bör ses över. Socialstyrelsen och Länsstyrelsen

i Hallands län anser att sökande myndighet bör ges möjlighet att

överklaga ett avslagsbeslut.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen delar JO:s

bedömning att handräckningsfrågor i första hand bör lösas inom ramen

för varje särskild författning. Utredningen har av tidsskäl inte ansett sig

ha möjlighet att lämna något förslag till en sådan reglering och

beredningsunderlag för en sådan lösning saknas följaktligen. I likhet med

JO är regeringen dessutom tveksam till förslaget att ge polisen möjlighet

att diskretionärt avslå framställningar om handräckning. Det finns

nämligen en risk för att detta skulle kunna leda till en alltför ensidig

bedömning där hänsyn i stor utsträckning togs till den arbetssituation

som för närvarande råder hos polismyndigheten. Det bör inte heller

ankomma på en polismyndighet att pröva om en annan myndighet har

behov av polishandräckning eller inte. Å andra sidan måste det

förutsättas att de myndigheter och institutioner som är berättigade att

begära polishandräckning noga överväger om en sådan åtgärd är rimlig

med hänsyn till vikten av åtgärden och den resursåtgång som krävs hos

polisen. Regeringen utgår från att en begäran om polishandräckning alltid

föregås av en noggrann prövning om det finns andra sätt att lösa den

uppkomna situationen och att den som begär handräckningsuppdraget i

god tid informerar polismyndigheten om det.

Med hänvisning till det sagda anser regeringen att någon bestämmelse

om handräckningsförfarandet inte bör införas i polislagen.

12.6 Ordning och säkerhet vid kollektiv persontrafik

Regeringens bedömning: Polisen bör redan med nuvarande

bestämmelser kunna avlägsna eller avvisa personer från ett

trafikföretags område utan att personen dessförinnan, av en

trafiktjänsteman, blivit uppmanad att lämna området.

Utredningen: Utredningen behandlar inte denna fråga

Bakgrund: Polismyndigheten i Stockholm har i en skrivelse till

Justitiedepartementet hemställt att 4 kap. 9 § ordningslagen (1993:1617)

ändras så, att en polismans rätt att avvisa och avlägsna en

ordningsstörande person blir självständig och kan vidtas utan föregående

tillträdesvägran eller uppmaning av en trafiktjänsteman.

Skrivelsen har remitterats till Rikspolisstyrelsen som tillstyrkt

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Till polisens uppgifter hör bl.a. att

övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat (2 § polislagen). För att

polisen skall kunna fullgöra dessa uppgifter finns särskilda regler om

polisens rätt att använda våld för sådana fall. Om någon genom sitt

uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara

för denna får en polisman således enligt 13 § polislagen, när det är

nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas, avvisa eller

avlägsna honom från visst område eller utrymme. Detsamma gäller om

en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna

avvärjas. När det gäller polisens rätt att ingripa mot berusade personer

finns särskilda regler i lagen (1976:511) om omhändertagande av

berusade personer m.m (LOB). Enligt 1 § i nämnda lag får en person

omhändertas om han är så berusad av alkoholdrycker eller något annat

berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör

en omedelbar fara för sig själv eller någon annan. De nu nämnda

bestämmelserna i polislagen och LOB gäller självfallet även för den

kollektiva persontrafiken.

För den kollektiva persontrafiken gäller dessutom 4 kap. ordningslagen

som innehåller särskilt stränga regler beträffande ordning och säkerhet.

Enligt 4 kap. 7 § får således en person vägras tillträde till ett

trafikföretags område eller färdmedel om han är berusad eller annars

uppträder på ett sådant sätt att det finns anledning att befara att han

kommer att störa ordningen eller äventyra säkerheten i trafiken. På

motsvarande sätt gäller att en sådan person, som redan befinner sig inom

ett trafikföretags område, enligt 8 § i samma kapitel är skyldig att på

uppmaning av en trafiktjänsteman lämna trafikföretagets område eller

färdmedel. En sådan skyldighet gäller också om personen har brutit mot

bestämmelserna i 4 kap. 4-6 §§ ordningslagen, som bl.a. förbjuder

alkoholförtäring inom ett trafikföretags område.

Om den som vägrats tillträde enligt 7 § eller som enligt 8 § uppmanats

att lämna ett trafikföretagets område eller färdmedel inte gör som han blir

tillsagd, får en polisman eller ordningsvakt avvisa eller avlägsna honom.

Bestämmelsen tillkom för att det inte ansågs lämpligt att trafikpersonalen

skulle ges rätt att avvisa eller avlägsna ordningsstörande personer (prop.

1992/93:210 s. 213 och 307 f.) Bestämmelsen ger därför trafikpersonalen

möjlighet att begära handräckning av polis. Polisen skall självständigt

göra en prövning av om förutsättningarna för avvisning eller avlägsnande

föreligger, dvs. om personen i fråga har betett sig på ett sådant sätt som

enligt lagen medför en skyldighet att lämna trafikföretagets område eller

ett färdmedel (jfr prop 1992/93:210) Enligt regeringens bedömning

ligger det därför i sakens natur att polisen självständigt och utan

föregående tillträdelsevägran eller uppmaning av en trafiktjänsteman kan

ingripa och uppmana en ordningsstörare att lämna området eller

färdmedlet och sedan, om uppmaningen inte följs, ingripa enligt 4 kap. 9

§. Någon ändring av ordningslagen behöver därför inte göras.

13 Kostnader och ikraftträdande

Flera av de förslag som nu läggs fram ökar polisens möjligheter att

ingripa i förebyggande syfte vid störningar av den allmänna ordningen.

Detta bör inte medföra några kostnadskonsekvenser. De ändringar som

föreslås beträffande rätten att ta i förvar den som omhändertagits med

stöd av polislagen eller vissa andra författningar utgör i huvudsak endast

en kodifiering av gällande rätt och medför därför inte heller några ökade

kostnader. Detta gäller även övriga förslag som nu tas upp.

Lagändringarna bör lämpligen träda i kraft den 1 februari 1998.

14 Författningskommentar

14.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

9 kap.

10 §

I paragrafen införs en bestämmelse om att den som hämtats till rätten för

att inställas i brottmål som tilltalad får tas i förvar. Utgångspunkten vid

placeringen av den som hämtats till rätten är självfallet att denna skall

ske i öppen lokal. Detta framgår av paragrafens fjärde stycke där det sägs

att den som omhändertagits enligt paragrafen inte får underkastas annan

inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med

omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet. I undantagsfall kan

det dock vara nödvändigt att ta den som hämtats till rätten i förvar. Detta

utvecklas närmare i avsnitt 6.9. Av bestämmelsen framgår motsatsvis att

den som hämtats till rätten i annan egenskap än som tilltalad i brottmål

inte får tas i förvar.

23 kap.

9 §

I paragrafen införs en bestämmelse om att den som hålls kvar för förhör

och är misstänkt för brottet får tas i förvar om det är nödvändigt med

hänsyn till ändamålet med ingripandet, ordningen eller allmän säkerhet.

Även i detta fall är huvudregeln således att den kvarhållne inte skall tas i

förvar. Bestämmelsen kommenteras i avsnitt 6.9. Av bestämmelsen

framgår motsatsvis att den som inte är misstänkt för brottet, t.ex. ett

vittne inte får tas i förvar.

24 kap.

8 §

Genom den nya bestämmelsen i paragrafen ges polisen uttrycklig

möjlighet att häva ett beslut om gripande om det är uppenbart att

gripandet är ogrundat. Skälen härför framgår av avsnitt 7.1.

9 §

I paragrafen införs en bestämmelse om att polisen är skyldig att

underrätta den som grips om skälen för frihetsberövandet. Bestämmelsen

har tillkommit av konventionshänsyn och motiveras närmare i avsnitt

7.2. Däremot behöver anhöriga till den som grips inte underrättas.

22 §

Ändringen, som kommenteras i avsnitt 6.5, innebär att förvarstagande av

gripna personer inte längre är obligatorisk. Huvudregeln skall dock

fortfarande vara att den som grips tas i förvar. Den nya bestämmelsen

innebär att förvarstagande kan underlåtas om syftet med gripandet ändå

kan uppnås.

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med

särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

14 §

I paragrafen tas en ny bestämmelse in om att den som är över femton år

får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller

säkerhet. Den avvägning som enligt de s.k. behovs- och

proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen skall göras vid alla

polisingripanden innebär att det normalt inte bör komma ifråga att

placera ungdomar mellan femton och arton år i arrest. Som närmare

utvecklats i avsnitt 6.7 kan det dock i vissa situationer vara nödvändigt

att ta den omhändertagne i förvar. Den som är under femton år får

däremot aldrig tas i förvar.

34 §

En bestämmelse införs som klargör att paragrafen inte ger stöd för att ta

ett barn i förvar i arrest. Paragrafen har kommenterats närmare i avsnitt

6.7.

14.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:511) om

omhändertagande av berusade personer m.m.

4 §

I paragrafen införs en uttrycklig bestämmelse om att den som har

omhändertagits enligt lagen får tas i förvar. Förvarstagande skall få ske

om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet.

14.4 Förslaget till lag om ändring i polislagen

9 §

I paragrafen, som reglerar en polismans skyldighet att rapportera brott,

införs en bestämmelse om när rapporteftergift får meddelas.

Bestämmelser om rapporteftergift fanns tidigare i 5 kap. 5 § andra

stycket polisförordningen (1984:730). Någon ändring i sak är inte

avsedd. Det har däremot inte ansetts motiverat att i lag reglera de

närmare formerna för förfarandet vid rapporteftergift.

I polisförordningen regleras också en polismans möjlighet att underlåta

att meddela parkeringsanmärkning enligt lagen (1976:206) om

felparkeringsavgift. Någon överflyttning av dessa bestämmelser görs

inte.

10 §

Paragrafen reglerar i vilka fall en polisman får använda våld. I en ny

punkt 5 har anges att en polisman får använda våld då han med laga stöd

skall stoppa ett fordon eller något annat transportmedel. Polisens rätt att

stoppa ett fordon regleras i 22 § och behandlas närmare i avsnitt 8. Hur

mycket våld som får användas och vilka tekniska hjälpmedel som får

användas för att stoppa ett fordon får, med hänsyn till

proportionalitetsprincipen, avgöras beroende på omständigheterna i det

aktuella fallet. Punkt 6 och 7 motsvarar tidigare punkt 5 och 6.

10 a §

I paragrafen, som är ny, regleras en polismans rätt att belägga den som

är berövad friheten fängsel. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.

Paragrafen hänvisar till vad som gäller för häktade m.fl. enligt 15 §

behandlingslagen (1976:371). Bestämmelsen omfattar alla de fall då

polisen ingriper genom att omhänderta eller på annat sätt inskränka

någons rörelsefrihet, t.ex genom att hålla kvar någon för förhör enligt 23

kap. 9 § rättegångsbalken eller hämta någon till rätten enligt 9 kap. 10 §

rättegångsbalken.

 Med fängsel menas ett tekniskt hjälpmedel som binder samman händer

och fötter. Begreppet fängsel har emellertid inte definerats i paragrafen

eftersom utvecklingen på det tekniska området sannolikt skulle medföra

att en sådan definition snabbt blir föråldrad. Precis som vid alla andra

former av polisingripande måste behovs- och proportionalitetsprinciperna

i 8 § beaktas vid bedömningen av huruvida fängsel får användas. Det

innebär bl.a. att det inte bör komma ifråga att belägga ett vittne som

medtagits förhör eller hämtats till rätten med fängsel.

13 a §

Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om en polismans

befogenhet att avvisa eller avlägsna dels den som försöker tränga in på

avspärrat område eller vägrar att lämna ett sådant område, dels den som

inte följer en anvisad väg. Paragrafen har motiverats i avsnitt 5.4 och 5.5.

Paragrafen är tillämplig även om den som försöker passera en

avspärrning inte kan anses störa ordningen. Frågan om det kan anses

försvarligt att avlägsna den som försöker tränga in på avspärrat område

får avgöras med hänsyn till syftet med avspärrningen.

Bestämmelser om polisens möjligheter att spärra av eller på annat sätt

förbjuda tillträde till ett visst område eller utrymme finns bl.a. i 23

(tidigare 22) och den nya 24 §§ polislagen samt i 27 kap 15 §

rättegångsbalken. Bestämmelsen om polisens möjligheter att anvisa en

viss väg finns i den nya 24 § polislagen.

13 b §

Paragrafen är ny och kommenteras i avsnitt 5.2. Som framgår av

paragrafen gäller den enbart vid allmänna sammankomster och offentliga

tillställningar enligt ordningslagen (1993:1617). Bestämmelser om

polisens rätt att inställa eller upplösa en allmän sammankomst finns i 2

kap. 22-24§§ ordningslagen. Om polismyndigheten har beslutat att

upplösa t.ex. en konsert som utgör en allmän sammankomst kan polisen

med stöd av paragrafen avvisa eller avlägsna deltagarna eller åskådarna.

För att polisen skall kunna avvisa eller avlägsna dem fordras alltså inte

att den som avvisas eller avlägsnas stör den allmänna ordningen.

Avgörande är istället syftet med beslutet, dvs. att konserten skall kunna

upplösas. Den som befinner sig utanför konsertlokalen får i stället

avlägsnas med stöd av 13 § eller den nya 13 c §, dvs. om han stör den

allmänna ordningen eller säkerheten eller deltar i en folksamling som stör

den allmänna ordningen.

 Som vid alla andra polisingripanden får behovs- och proportionali-

tetsprinciperna i 8 § stor betydelse för tillämpningen.

13 c §

Paragrafen, som är ny, behandlas närmare i avsnitt 5.3. Paragrafen gäller

endast sådana folksamlingar som inte är allmänna sammankomster eller

offentliga tillställningar enligt ordningslagen (1993:1617). Bestäm-

melsen ger polisen möjlighet att avvisa eller avlägsna deltagare i en

folksamling om folksamlingen stör den allmänna ordningen. Det krävs

alltså inte att den som avlägsnas skall ha bidragit till ordningsstörningen.

Det räcker med att han eller hon betraktas som deltagare i en folksamling

som stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för

ordningen.

 Naturligtvis är det ingenting som säger att alla deltagare i en

ordningsstörande folksamling behöver avlägsnas. Tvärtom följer det av

behovs och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen att ingripandet

inte får vara mer omfattande än vad som är nödvändigt för att

upprätthålla eller återställa ordningen.

Om folksamlingen är en allmän sammankomst eller offentlig

tillställning är den nya bestämmelsen inte tillämplig. Polisen är i stället

hänvisad till att ingripa mot enskilda ordningsstörare enligt

rättegångsbalkens regler om gripande eller 13 § polislagen. En närmare

redogörelse för dessa bestämmelser finns i avsnitt 5.1. Polisen kan också

ingripa med stöd av ordningslagen och, om förutsättningarna för det är

uppfyllda, ställa in eller upplösa sammankomsten eller tillställningen.

Om området är avspärrat kan polisen även ingripa enligt den nya 13 a §.

17 §

I paragrafen har införts en uttrycklig bestämmelse om att den som

omhändertagits med stöd av polislagen får tas i förvar. Med förvar avses

placering i arrest eller annat låst utrymme. Förvarstagande får dock

endast ske om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet.

 Bestämmelser om omhändertagande enligt polislagen finns i 11, 12,

13, 14 och 16 §§.

 Skälen för bestämmelsen framgår av respektive avsnitt om

omhändertagande, se avsnitt 6.2, 6.3 och 6.4.

Till skillnad från häktade och anhållna, som enligt rättegångsbalken

skall tas i förvar, tas de som omhändertas med stöd av polislagens regler

i praktiken inte alltid i förvar. Någon ändring i detta avseende är inte

avsedd. Bestämmelsen har därför formulerats som en befogenhet för

polisen och inte som ett obligatorium.

 Den som är under femton år får inte tas i förvar. Den avvägning som

enligt de s.k. behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen

skall göras vid alla polisingripanden innebär att det normalt inte bör

komma ifråga att placera ungdomar mellan femton och arton år i arrest.

Som närmare utvecklats i avsnitt 6.7 kan det dock i vissa situationer vara

nödvändigt att ta den omhändertagne i förvar. Det bör i sammanhanget

påpekas att interimistiskt omhändertagande enligt 11 § polislagen bygger

på samma förutsättningar som den bakomliggande författningen.

Exempelvis gäller enligt utlänningslagen (1989:529) särskilda

förutsättningar för förvarstagande av ungdomar under 18 år.

22 §

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om en polismans

befogenhet att stoppa ett fordon eller annat transportmedel. Paragrafen,

som har kommenterats i avsnitt 8, är i huvudsak avsedd att kodifiera vad

som anses som gällande rätt.

Punkt 1 ger polisen befogenhet att stoppa ett fordon om

förutsätttningarna för att inleda en förundersökning är uppfyllda.

Avsikten är således att en polisman skall kunna stoppa ett fordon för att

vidta sådana åtgärder som avses i 23 kap. 3 § tredje stycket

rättegångsbalken, exempelvis hålla förhör med dem som färdas i bilen.

Punkt 2 omfattar vissa andra, preciserade ingripanden mot dem som

färdas i bilen. Bestämmelsen ger t.ex. polisen befogenhet att stoppa ett

fordon för att ta med någon som färdas i bilen till förhör enligt 23 kap. 8

§ rättegångsbalken eller gripa den som är misstänkt för brott enligt 24

kap. 6 § rättegångsbalken.

Punkt 3 ger befogenhet att stoppa fordonet för att genomföra

husrannsakan med stöd av rättegångsbalken eller polislagens regler.

Punkt 4 handlar om polisens befogenheter att stoppa fordon för att

kontrollera fordon eller förare enligt vad som är särskilt föreskrivet.

Sådana föreskrifter finns t.ex. i bilregisterkungörelsen (1972:599),

terrängtrafikkungörelsen (1972:594), fordonskungörelsen (1972:595),

vägtrafikkungörelsen (1972:603), kungörelsen (1974:681) om internatio-

nella vägtransporter, lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov, lagen

(1982:821) om transport av farligt gods, förordningen (1982:923) om

transport av farligt gods, förordningen (1987:27) om fordon i

internationell vägtrafik i Sverige, fordonsskattelagen (1988:327) , lagen

(1990:1079) om tillfälligt bilförbud och förordningen (1994:1297) om

vilotider vid vissa vägtransporter inom landet.

Bestämmelser om att använda våld för att stoppa ett fordon eller annat

transportmedel finns i 10 § 5.

24 §

I paragrafen, som är ny, har tagits in en bestämmelse om polisens

befogenhet att spärra av områden eller utrymmen. Bestämmelsen, som

har motiverats närmare i avsnitt 5.4, är tillämplig både då en allvarlig

ordnings- eller säkerhetsstörning har inträffat och då det finns risk för en

sådan störning.

 Till skillnad från 22 § (föreslagna 23) kan bestämmelsen tillämpas i

mera allmänt förebyggande syfte. Det krävs dock att det finns en konkret

risk för störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten. Vad som

skall anses utgöra en allvarlig störning får bedömas i det enskilda fallet.

Ett tillträdesförbud kan avse i princip vilka områden eller utrymmen

som helst, såväl inom- som utomhus. Det naturliga torde dock vara att

bestämmelsen tillämpas beträffande sådana områden och utrymmen dit

allmänheten har tillträde. Bestämmelsen ger i och för sig också möjlighet

att t.ex. spärra av en privat klubblokal i samband med allvarliga

störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten om det är

nödvändigt för att ordningen eller säkerheten skall kunna upprätthållas. I

sådana fall får dock proportionalitetsprincipen stor betydelse och det bör

som regel inte kunna bli frågan om någon längre tids avspärrning.

 Som exempel på fall där bestämmelsen kan tillämpas utan att några

ordningstörningar ännu har uppstått kan nämnas att det till en

demonstration som polisen har gett tillstånd till finns anledning att vänta

en stor mängd deltagare. Redan den omständigheten att deltagarna

kommer att förflytta sig längs trafikerade gator gör att det kan finnas risk

för allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten. På

motsvarande sätt kan en risk för sådana störningar finnas vid

idrottsevenemang av olika slag dit det förväntas ett mycket stort antal

besökare.

Den i 8 § polislagen intagna proportionalitetsprincipen har stor

betydelse för bestämmelsens tillämpning. Ett ingripande måste således

alltid till sin beskaffenhet, styrka, omfattning och varaktighet stå i rimligt

förhållande till den störning av den allmänna ordningen eller säkerheten

som hotar eller föreligger.

25 §

Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 11.3. Genom bestämmelsen ges

polismyndigheten befogenhet att i den brottsbekämpande verksamheten

begära in uppgifter om last, passagerare och fordon från transportföretag.

Motsvarande bestämmelse finns sedan den 1 juli 1996 för tullens del i 67

a § tullagen (1994:1550) och 15 § lagen (1996:701) om Tullverkets

befogenhet vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska

unionen (jfr prop 1995/96:166 s. 76 ff. och 98 f.).

26 §

Paragrafen, som är ny, kommenteras närmare i avsnitt 11.3. Den reglerar

formerna för uppgiftslämnandet samt polisens behandling av de

inhämtade uppgifterna. Regleringen motsvarar vad som gäller för tullen

enligt 67 b § tullagen och 16 § lagen om Tullverkets befogenhet vid

Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (jfr a. prop.

s. 81 ff. och 99 f.).

27 §

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om dokumentation av

polisingripanden. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 10. Som framgår

av paragrafens sista stycke finns det särskilda regler om protokoll över

straffprocessuella tvångsmedel i rättegångsbalken. Dessa regler gäller för

där avsedda fall. Så t.ex. sägs det i 27 kap. 13 § rättegångsbalken att

protokoll skall föras över beslag och i 28 kap. 9 § att protokoll skall föras

över husrannsakan. Av 28 kap. 13 § rättegångsbalken framgår vidare att

bestämmelserna om protokoll i 28 kap. 9 § också gäller vid

kroppsvisitation och kroppsbesiktning.

 Polisen bör alltid sträva efter att få fram identitetsuppgifter i

samband

med ett ingripande. Denna strävan medger dock ingen generell rätt att

kroppsvisitera eller göra husrannsakan hos någon i syfte att fastställa

dennes identitet. Om det inte är möjligt att identifiera en person som

polisen ingripit mot, bör protokollet i varje fall innehålla någon form av

beskrivning av personen ifråga. Har polisen avlägsnat deltagare i en stor

ordningsstörande folksamling bör det åtminstone antecknas i protokollet

ungefär hur många personer ingripandet avsåg och var de befann sig.

Med vad som i övrigt förekommit vid ingripandet avses t.ex.

tidpunkten när den omhändertagne tas i förvar, tidpunkten för

frigivandet, uppgift om att den frihetsberövade underrättats om sina

rättigheter, tecken på skador och sjukdomar, tidpunkter för måltider och

förhör, uppgifter om underrättelser till anhöriga och advokatkontakter.

28 §

Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om skyldigheten att föra

protokoll över ingripanden som innebär användning av fängsel,

skjutvapen, tårgas samt tekniska hjälpmedel för att stoppa fordon eller

annat transportmedel.

29 §

I paragrafen, som motsvarar tidigare 23 §, har tagits in en bestämmelse

som reglerar ordningsvakters befogenhet att använda fängsel.

Sammanfattning av Polisrättsutredningens

delbetänkande (SOU 1993:60)

Polislagstiftningens förhållande till Sveriges konventionsåtaganden

Utredningen har haft i uppdrag att analysera den svenska

polislagstiftningens förhållande till de internationella konventionerna om

mänskliga rättigheter. Analysen har koncentrerats till reglerna i den

europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna

och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Utredningen har

funnit att den svenska polislagstiftningen med vissa undantag är väl

anpassad till konventionens krav. Undantagen utgörs framför allt av

bestämmelserna om tillfälliga omhändertaganden.

För att man skall kunna bedöma om dessa regler är konventionsenliga

eller ej är det nödvändigt att först ta ställning till om tillfälliga

omhändertaganden innefattar frihetsberövanden i Europakonventionens

mening eller endast mindre ingripande inskränkningar i den personliga

rörelsefriheten. Europakonventionen innehåller bestämmelser som tar

sikte på båda dessa former av inskränkningar i den personliga

rörelsefriheten, men skyddet mot frihetsberövanden är betydligt starkare

än skyddet mot andra frihetsinskränkningar. Eftersom varje

frihetsberövande utgör ett undantag från den grundläggande principen att

 envar har rätt till frihet och personlig säkerhet innehåller konventionen

en uttömmande uppräkning av sådana fall då ingripanden får förekomma

 . Enligt konventionen får således ingen berövas sin frihet utom i följande

fall och i den ordning som lagen föreskriver:

a) då någon är lagligen berövad sin frihet efter fällande dom av

vederbörlig domstol;

b) då någon lagligen är arresterad eller eljest berövad sin frihet

antingen med anledning av att han underlåtit att uppfylla domstols

lagligen givna föreläggande eller i ändamål att uppnå fullgörande av

någon i lag föreskriven skyldighet;

c) då någon lagligen är arresterad eller eljest berövad sin frihet för att

ställas inför vederbörlig rättslig myndighet såsom skäligen misstänkt för

att ha förövat brott, eller när det skäligen anses nödvändigt för att

förhindra honom att begå brott eller att undkomma efter att ha gjort

detta;

d) då en underårig i laga ordning är berövad sin frihet för att undergå

skyddsuppfostran eller för att inställas inför vederbörlig rättslig

myndighet;

e) då någon lagligen är berövad sin frihet till förhindrande av spridning

av smittosam sjukdom eller emedan han är sinnessjuk, alkoholist,

hemfallen åt missbruk av droger eller lösdrivare;

f) då någon är lagligen arresterad eller eljest berövad sin frihet till

förhindrande av att han obehörigen inkommer i landet eller som ett led i

förfarande för hans utvisning eller utlämnande.

Rätten att röra sig fritt får enligt konventionen

...icke underkastas andra inskränkningar än sådana som äro angivna i lag

och i ett demokratiskt samhälle nödvändiga med hänsyn till statens

säkerhet eller den allmänna säkerheten, för upprätthållande av den

allmänna ordningen och förhindrande av brott, för hälsovården samt för

skyddande av sedligheten eller av annans fri- och rättigheter .

Konventionen har således gett staterna förhållandevis stor frihet att

bedöma när det är nödvändigt att företa inskränkningar i rörelsefriheten.

Var gränsen går mellan frihetsberövanden och andra mindre ingripande

inskränkningar i rörelsefriheten kan man emellertid inte avgöra generellt.

Det får i stället bedömas med utgångspunkt från omständigheterna i det

enskilda fallet. Utredningen har med ledning av ett antal domar från

Europadomstolen kommit fram till att ett ingripande som leder till att

någon tas i förvar i polisarrest eller på annat sätt hålls inspärrad i ett

begränsat utrymme, oavsett övriga omständigheter, måste anses utgöra

ett frihetsberövande. Varaktigheten av ett ingripande har också betydelse

för bedömningen av om det är fråga om ett frihetsberövande eller ej. Att

en kortare stund hålla kvar någon på en plats utgör i sig sannolikt inte

mer än en mindre inskränkning i rörelsefriheten. Ju längre den mot

vilken ingripandet riktar sig är tvungen att stanna kvar, desto mer

kommer ingripandet emellertid att närma sig ett frihetsberövande.

Utsträckningen i tiden torde dock knappast ensamt vara avgörande för

frågan om ingripandet utgör ett frihetsberövande eller ej. Dessutom

måste man ta hänsyn till vilket slags åtgärd det är fråga om, mot vem

åtgärden riktar sig och i vilket syfte den företas.

Utredningen anser, med hänsyn till vad som har anförts ovan, att

polisens åtgärd att avlägsna en person från en plats som regel inte kan

anses innefatta ett frihetsberövande. Det gäller oavsett vart polisen för

den som skall avlägsnas, exempelvis till hans bostad eller till ett sjukhus.

Detsamma skulle enligt utredningens uppfattning gälla om polisen hade

befogenhet att avlägsna någon genom att ta med honom till en

polisstation. Det måste dock uppmärksammas att ett sådant avlägsnande

inte skulle kunna förenas med befogenhet att med tvång hålla kvar

personen ifråga på polisstationen, eftersom det i så fall skulle bli frågan

om ett frihetsberövande.

Utredningen anser således att avlägsnanden i normala fall endast utgör

sådana mindre ingripande inskränkningar i rörelsefriheten som inte

innefattar frihetsberövanden. I denna del finns det inget att invända mot

bestämmelsen i 13 § polislagen. Utredningen anser dock att begreppet

avlägsnande bör utvidgas så att det fortsättningsvis sammanfaller med

vad som enligt konventionen utgör andra inskränkningar i rörelsefriheten

än frihetsberövanden.

 Till skillnad från vad som gäller avlägsnanden har utredningen

kommit fram till att omhändertaganden enligt 13 § polislagen måste anses

utgöra frihetsberövanden i Europakonventionens mening. Det är framför

allt den omständigheten att den omhändertagne kan tas i förvar i arrest

som talar för att omhändertaganden innefattar frihets-berövanden. Vad

som skulle kunna tala för en annan slutsats är att ett omhändertagande

enligt 13 § polislagen har så kort varaktighet. Mot bakgrund av

Europadomstolens praxis anser utredningen dock att den omständigheten

att det är fråga om förhållandevis kort tid inte kan uppväga de övriga

omständigheter som ger omhändertagandet karaktär av ett

frihetsberövande.

 För att omhändertaganden enligt 13 § polislagen skall vara

konventionsenliga fordras att de överensstämmer med något av de fall

som räknas upp i artikel 5 i Europakonventionen. Omhändertagande av

den som stör eller hotar att störa den allmänna ordningen passar

emellertid inte in under någon av de sex punkterna i artikel 5:1 och

strider därför mot konventionen. Utredningen kommer därefter till frågan

om konventionsenligheten av omhändertaganden i syfte att avvärja

straffbelagd handling. Den artikel som ligger närmast till hands att

åberopa är 5:1:c. Syftet med ett omhändertagande enligt 13 § polislagen

är dock inte att ställa den frihetsberövade inför domstol inom ramen för

ett straffprocessuellt förfarande vilket, enligt vad Europadomstolen har

uttalat, fordras för att artikel 5:1:c skall vara tillämplig. De andra

punkterna i artikel 5:1 täcker inte heller sådana frihetsberövanden som

det här är fråga om. Omhändertaganden i syfte att avvärja straffbelagd

handling strider därmed också mot konventionen. Mot bakgrund av det

anförda föreslår utredningen att bestämmelsen om tillfälligt

omhändertagande i syfte att upprätthålla ordningen eller avvärja

straffbelagd handling tas bort. Frågan är om befogenheten att företa

sådana ingripanden behöver ersättas med någon annan befogenhet. För

att kunna ta ställning till det måste man först avgöra vilka alternativ

polisen redan enligt gällande rätt har till sitt förfogande.

Utredningens förslag innebär att polisen alltjämt skulle ha befogenhet

att med stöd av 13 § polislagen avlägsna den som stör eller hotar att störa

den allmänna ordningen eller som gör sig skyldig till brott. Begreppet

avlägsna används här i den bemärkelse som utredningen ovan har

redogjort för, vilket skulle innebära att polisen skulle kunna avlägsna

någon en ganska lång sträcka genom att exempelvis köra honom hem

eller genom att ta med honom till polisstationen, där han enligt

utredningens förslag också skall kunna förhöras. Han skulle dock inte få

hållas kvar utöver vad som krävs för förhöret och inte sättas in i arrest.

 I vissa fall då polisen i dag tillämpar 13 § polislagen kan också

rättegångsbalkens regler tillämpas. Den som har gjort sig skyldig till

brott kan exempelvis tas med till polisstationen för förhör. Han får dock

inte tas i förvar i arrest. Det är bara om den misstänkte grips med stöd av

reglerna i 24 kap. rättegångsbalken som polisen kan ta honom i förvar.

Bestämmelserna om gripande, anhållande och häktning är emellertid

sällan tillämpliga i de situationer då 13 § polislagen tillämpas. Av

dokumentationen över omhändertaganden framgår visserligen att många

omhändertagna har gjort sig skyldiga till brott, men det synes ofta vara

fråga om så lindriga brott att de straffprocessuella tvångsmedlen inte kan

användas. I vissa situationer behöver polisen dock ha befogenhet att hålla

kvar t.ex. den som har stört ordningen genom att göra sig skyldig till ett

förhållandevis lindrigt brott och, som en sista utväg, också ta honom i

förvar i arrest. Polisen behöver därför utökade befogenheter att företa

frihetsberövanden i de situationer då omhändertaganden med stöd av 13 §

polislagen enligt nu gällande rätt är nödvändiga. För att sådana

frihetsberövanden inte skall komma i strid med konventionens regler bör

de inordnas i det straffprocessuella systemet.

 Enligt utredningens mening är den lämpligaste lösningen att de

rättsliga möjligheterna till häktning utvidgas, vilket innefattar en

motsvarande utökning av polisens befogenheter att frihetsberöva den

misstänkte genom att gripa honom. Utredningen föreslår därför en ny

bestämmelse i rättegångsbalken om häktning för vissa brott som har

typiskt ordningsstörande karaktär, oavsett vilken påföljd som kan följa på

brottet. De brott som omfattas av den föreslagna bestämmelsen är

misshandel, olaga hot, hemfridsbrott, olaga intrång, överträdelse av

besöksförbud, ofredande, skadegörelse, upplopp, våldsamt upplopp,

ohörsamhet mot ordningsmakten, störande av förrättning eller av allmän

sammankomst, uppvigling samt våld eller hot mot tjänsteman.

 Avsikten med en utvidgad möjlighet att gripa, anhålla och häkta den

som kan misstänkas för ett mindre allvarligt brott är att den i vissa

situationer skall kunna ersätta polisens nuvarande befogenhet att

omhänderta en person enligt 13 § polislagen. Ett frihetsberövande med

stöd av denna bestämmelse syftar som regel till att omedelbart avbryta ett

ordningsstörande uppträdande eller en brottslig gärning. Utredningen

föreslår därför att frihetsberövande med anledning av ett tämligen lindrigt

brott skall få förekomma endast om det är oundgängligen nödvändigt för

att avbryta pågående brottslig verksamhet. Så snart det inte finns någon

beaktansvärd risk för att den misstänkte omedelbart skall återuppta sin

brottsliga verksamhet skall han således friges. Med hänsyn till syftet med

den föreslagna regeln bör det dessutom finnas en absolut gräns inom

vilken den frihetsberövade under alla förhållanden måste friges. En

lämplig gräns är 72 timmar från det att frihetsberövandet inleddes.

 Utredningen föreslår att bestämmelsen om häktning i syfte att avbryta

pågående brottslig verksamhet skall kunna tillämpas även då någon på

sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse

ett år eller mer, om förutsättningarna för häktning i övrigt är uppfyllda

enligt vad som sägs i 1 § tredje och fjärde styckena.

 Det kan naturligtvis synas som om en anpassning till

Europakonventionen på det sätt som utredningen nyss har föreslagit leder

till mer omfattande och allvarliga inskränkningar i medborgarnas fri- och

rättigheter än vad som är fallet enligt dagens lagstiftning. Utredningen är

emellertid av den uppfattningen att det i praktiken inte kommer att

innebära någon förändring till nackdel för medborgarna. Antalet

ingripanden som resulterar i förvaring i arrest kommer i stället sannolikt

att minska eftersom fall då någon stör ordningen utan att göra sig skyldig

till brott, liksom fall då det endast föreligger risk för ordningsstörning

eller brott, över huvud taget inte längre kommer att kunna leda till

frihetsberövande i konventionens mening. Proportionalitetsprincipen

medför vidare att de brott som har räknats upp i bestämmelsen långt ifrån

alltid kommer att föranleda frihetsberövande. Även om utredningen har

föreslagit en maximal varaktighet av frihetsberövandet om 72 timmar,

förutsätter utredningen att den fulla tiden kommer att utnyttjas bara i

undantagsfall. Med hänsyn till att omhändertaganden med stöd av 13 §

polislagen oftast inte ens varar de tillåtna sex timmarna, torde man i

stället kunna utgå från att det som regel inte finns behov av längre

frihetsberövanden. Häktningsframställningar kommer därför troligen att

höra till undantagen, åtminstone om det är fråga om något av de särskilt

uppräknade lindriga brotten.

 Utredningens förslag medför att det inte längre blir möjligt att

frihetsberöva den som endast utgör en fara för eller stör den allmänna

ordningen, utan att samtidigt göra sig skyldig till brott. Även om det nu

aktuella förslaget medför att frihetsberövanden i dessa situationer är

uteslutna, innebär det inte att polisen skulle sakna möjlighet att ingripa.

Som utredningen tidigare har redogjort för innefattar förslaget också att

polisen fortfarande skall kunna avlägsna den som stör ordningen eller står

i begrepp att begå brott. Med hänsyn till de åtgärder som bör kunna

rymmas inom begreppet avlägsna kommer polisen enligt utredningens

uppfattning att alltjämt ha tillräckliga befogenheter för att kunna

upprätthålla ordningen och förhindra brott.

Det bör påpekas att utredningens förslag medför minskade möjligheter

att frihetsberöva barn under femton år eftersom rättegångsbalkens regler

inte är tillämpliga beträffande dessa. Det finns dock flera andra

bestämmelser som ger polisen särskild befogenhet att ingripa mot barn.

Befogenheten att avlägsna ett barn från en plats torde rymma befogenhet

att också köra barnet hem till sina föräldrar eller, om det är lämpligare,

att ta med barnet till polisstationen för att polisen där skall kunna ta

kontakt med föräldrarna. Det finns även bestämmelser om ingripanden

mot barn och unga som innefattar frihetsberövanden i

Europakonventionens mening. En del av dessa regler stämmer mindre väl

överens med konventionens regler. För att anpassa dem till konventionen

föreslår utredningen bl.a. en ändring i 16 § lagen med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare. Paragrafen ger envar befogenhet

att gripa ett barn som före femton års ålder har begått ett brott på vilket

fängelse kan följa. Utredningen föreslår att bestämmelsen ändras så att

den fortsättningsvis inte ger stöd för att ta ett sådant barn i förvar i arrest.

Inte heller bestämmelsen i 12 § polislagen om tillfälligt omhändertagande

av den som är under arton år, bör kunna ge stöd för att ta ett barn i

förvar i arrest. Befogenheten att omhänderta ett barn enligt 12 §

polislagen föreslås därför ersatt med en befogenhet att avlägsna barnet.

 Regeln i 14 § polislagen om omhändertagande för identifiering har

också visat sig utgöra ett problem i förhållande till Europakonventionen.

14 § polislagen ger polisen behörighet att i vissa situationer omhänderta

okända personer för identifiering, under förutsättning att det bl.a. finns

särskild anledning att anta att den okände är efterspanad eller efterlyst

och skall berövas friheten vid anträffandet. För att ett frihetsberövande av

någon som inte lämnar uppgift om sin identitet skall kunna godtas med

hänsyn till konventionen, måste det finnas en motsvarande skyldighet för

honom att identifiera sig. Någon sådan i lag föreskriven skyldighet finns

dock inte. Utredningen föreslår att det införs en korresponderande

bestämmelse dels om polismans befogenhet att, under de förhållanden

som anges i 14 § polislagen, begära upplysningar om en persons

identitet, dels om skyldighet för den som blir tillfrågad om sin identitet

att lämna sådana upplysningar.

 Även vissa andra av utredningens förslag är närmast föranledda av de

krav som Europakonventionen ställer. Utredningen föreslår bl.a. en

uttrycklig bestämmelse om förutsättningarna för att den som har

omhändertagits enligt polislagen skall få tas i förvar i arrest. En

motsvarande bestämmelse föreslås införd i lagen om omhändertagande av

berusade personer m.m. Utredningen föreslår också att bestämmelsen i

rättegångsbalken om förvarstagande av gripna modifieras. Eftersom den

som är frihetsberövad skall friges så snart skälen för frihetsberövandet

har upphört, föreslår utredningen dessutom en uttrycklig bestämmelse om

att polisen för vissa fall skall ges en uttrycklig befogenhet att häva beslut

om gripande.

Åtgärder vid större evenemang m.m.

Utredningen har haft till uppgift att också göra en allmän och heltäckande

översyn av insatser från polisens sida i samband med speciella händelser

av olika slag. I samband med sådana insatser tillämpas ofta reglerna i

16 kap. brottsbalken om upplopp och ohörsamhet mot ordningsmakten,

vilka förutsätter att polisen har befogenhet att meddela befallningar för

ordningens upprätthållande. Några regler om förutsättningarna för att

sådana befallningar skall få meddelas finns dock inte. Enligt utredningens

mening är det inte rimligt att befallningsrätten härleds ur bestämmelserna

i brottsbalken, vilka är riktade till allmänheten. För att ge polisen

uttryckligt stöd för befogenheten att meddela skingringsbefallningar och

andra befallningar föreslår utredningen därför att en bestämmelse om

befallningsrätten införs i polislagen.

 Utredningen anser också att det bör föras in regler i polislagen om

polisens befogenheter att ingripa mot ordningsstörande folksamlingar.

Dessa regler avses ge polisen befogenhet att avlägsna den som deltar i en

folksamling som stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar

fara för ordningen. Till skillnad från vad som nu gäller enligt 13 §

polislagen förutsätter inte den föreslagna bestämmelsen att var och en

som avlägsnas har bidragit till ordningsstörningen eller utgör en fara för

ordningen. I stället föreslås det vara tillräckligt att folksamlingen som

sådan är ordningsstörande och att den som avlägsnas kan betraktas som

deltagare i folksamlingen.

 I samband med sådana speciella händelser som avses i direktiven kan

det också bli fråga om att tillämpa reglerna om upplösning av allmän

sammankomst eller offentlig tillställning. Det saknas emellertid regler för

hur polisen skall ingripa för att verkställa ett beslut om upplösning.

Utredningen föreslår därför att polisen får befogenhet att avlägsna

deltagare, åskådare och andra som inte lämnar en plats sedan ett beslut

om upplösning har tillkännagetts.

 Slutligen tar utredningen upp frågan om polisen har tillräckliga

möjligheter att ingripa för att förebygga ordningsstörningar. Utredningen

föreslår i detta hänseende en bestämmelse om befogenhet för polisen att

spärra av eller på annat sätt förbjuda tillträde till ett visst område eller

utrymme om det behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet.

Dessutom föreslås att polisen får uttrycklig befogenhet att avlägsna den

som överträder ett sådant tillträdesförbud. Utredningen anser emellertid

inte att det finns skäl att införa en bestämmelse om anvisande av väg .

Avgränsningen och placeringen av föreskrifterna om polisens

befogenheter

Polisens befogenheter och skyldigheter att ingripa för att avvärja brott

och på annat sätt upprätthålla allmän ordning och säkerhet regleras inte

bara i polislagen utan också i ett stort antal andra författningar.

Utredningen har haft i uppdrag att analysera om det är ändamålsenligt att

regleringen är spridd på så många författningar och om bestämmelserna

är lämpligt avgränsade i förhållande till varandra.

 Då det gäller placeringen av föreskrifterna om polisens verksamhet

bör man framför allt ta hänsyn till de praktiska svårigheter som kan

uppstå om regleringen inte är tillräckligt lättillgänglig. Önskemålet om ett

samlat regelverk bör därför i första hand tillgodoses såvitt avser de

bestämmelser som reglerar det praktiska polisarbetet, dvs.

bestämmelserna om polisens befogenheter och skyldigheter att ingripa.

Dessa bestämmelser bör enligt utredningens mening i så stor utsträckning

som möjligt placeras i polislagen. Undantag bör dock göras bl.a. för

straffprocessuella åtgärder, vilka alltjämt bör regleras i rättegångsbalken.

Andra bestämmelser än de som avser polisingripanden bör också kunna

placeras utanför polislagen. Exempelvis bör bestämmelser om

polismyndighetens kontroll- och tillsynsverksamhet finnas i de

författningar som reglerar den aktuella sakfrågan.

 De flesta regler om polisingripanden finns redan i polislagen. På några

områden finns det emellertid anledning att överväga vissa ändringar i

syfte att ytterligare koncentrera reglerna om polisingripanden till

polislagen. Utredningen anser bl.a. att polisen bör ha uttryckligt stöd i

polislagen för befogenheten att använda våld i sådana situationer då

polisen enligt gällande rätt är hänvisad till att åberopa

straffrihetsbestämmelserna om bl.a. nödvärn. Utredningen föreslår därför

att 10 § polislagen utvidgas till att omfatta fall då en polisman angrips

med våld eller hot om våld eller då han behöver använda våld för hindra

en frihetsberövad person från att rymma eller för att hålla den

frihetsberövade till ordningen.

 Såvitt gäller reglerna om användning av särskilda hjälpmedel vid

våldsutövning har utredningen haft anledning att se närmare på

bestämmelserna om spikmattor och fängsel. Utredningen har granskat

både de regler som gäller för användande av spikmatta och de allmänna

förutsättningarna för att stoppa fordon. Granskningen har lett till att

utredningen föreslår en bestämmelse i polislagen som reglerar polismans

befogenhet att stoppa fordon eller andra transportmedel. Utredningen

föreslår också att bestämmelsen om polismans befogenhet att använda

våld ändras så att den uttryckligen omfattar de situationer då fordon får

stoppas. Däremot går utredningen inte in på frågan om vilka hjälpmedel

som bör få användas. Närmare föreskrifter om exempelvis spikmattor,

vägspärrar och förföljande av fordon bör enligt utredningens uppfattning

även fortsättningsvis meddelas av regeringen eller Rikspolisstyrelsen.

 I fråga om användningen av fängsel har utredningen gått igenom

bestämmelserna om polisens befogenhet i detta hänseende. Fängsel kan

idag användas med stöd av den allmänna bestämmelsen i polislagen om

polisens befogenhet att bruka våld. I samband med vissa

frihetsberövanden gäller dessutom en speciell bestämmelse i lagen om

behandling av häktade och anhållna (behandlingslagen). Det bör

emellertid gälla samma regler för användningen av fängsel, oavsett vilken

rättslig grund som åberopas för ett ingripande. Utredningen föreslår

därför att det införs en särskild bestämmelse i polislagen som

överensstämmer med den som finns i behandlingslagen. I förhållande till

vad som nu gäller enligt polislagen innebär den föreslagna bestämmelsen

både en inskränkning och en utvidgning av befogenheten att använda

våld.

 Slutligen har utredningen haft i uppdrag att också studera

bestämmelserna om polisens handräckning och överväga om reglerna är

konsekvent och ändamålsenligt utformade. Översynen har lett till att

utredningen föreslår att det införs vissa regler om handräckning i

polislagen. Den första bestämmelsen innehåller en definition av

begreppet handräckning, den andra beskriver hur man begär

handräckning och den tredje reglerar när polisen är skyldig att lämna

handräckning och när en begäran kan avslås. Utredningen föreslår också

vissa regler om polisens befogenhet att ingripa med anledning av att en

ansökan om handräckning har beviljats.

Polisrättsutredningens förslag

1 Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387)

Härigenom föreskrivs följande i fråga om polislagen (1984:387)

dels att 9, 15 och 16 §§ skall upphöra att gälla,

dels att rubriken närmast före 9 § skall utgå,

dels att nuvarande 5 a § skall betecknas 6 §, 6 8 §§ skall betecknas 7 9

§§, 10 § skall betecknas 12 §, 11 § skall betecknas 21 §, 12 och 13 §§

skall betecknas 15 respektive 16 §§, 14 § skall betecknas 22 §, 17 21 §§

skall betecknas 23 27 §§, 22 § skall betecknas 29 §, 23 och 24 §§ skall

betecknas 35 respektive 36 §§,

dels att de nya 9, 12, 15, 16, 21 26 och 35 §§ samt rubriken närmast

före nya 9 § skall ha följande lydelse,

dels att det skall införas 14 nya paragrafer, 10, 11, 13, 14, 17 20, 28,

30 34 §§, samt närmast före nya 10, 11, 14, 20, 31 och 34 §§ rubriker

av följande lydelse,

dels att rubriken ''''''''Vissa befogenheter för polismännen'''''''' före 10 § skall

sättas före rubriken ''''''''Befallningsrätten'''''''' närmast före nya 11 §, rubriken

''''''''Användning av våld'''''''' närmast före 10 § skall sättas närmast före nya

12 §, rubriken närmast före 11 § skall sättas närmast före nya 21 §,

rubriken närmast före 19 § skall sättas närmast före nya 25 §, rubriken

närmast före 20 § skall sättas närmast före nya 26 §, rubriken närmast

före 22 § skall sättas närmast före nya 29 § och rubriken närmast före

23 § skall sättas närmast före nya 35 §.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 a §

6 §

Polisstyrelsen får inrätta en eller flera polisnämnder för att under

styrelsen leda polismyndigheten inom den eller de delar av polisdistriktet

som styrelsen bestämmer.

I en polisnämnd skall ingå polischefen och det antal övriga ledamöter,

lägst fem och högst tio, som polisstyrelsen bestämmer. Dessa ledamöter

utses av polisstyrelsen. Polisstyrelsen får bestämma att också chef för

arbetsenhet inom nämndens område skall ingå. För de ledamöter som

utses av polisstyrelsen skall lika många suppleanter utses.

I fråga om de ledamöter och suppleanter som utses av polisstyrelsen

tillämpas 5 § tredje stycket första och andra meningarna.

Den regionala polisorganisationen

6 §

7 §

Länsstyrelsen är länets högsta polisorgan. Den ansvarar för

polisverksamheten i länet och har tillsyn över den verksamhet som

bedrivs av polismyndigheterna i länet.

Det ankommer på länsstyrelsen att bestämma i vilken utsträckning

polispersonal skall ställas till förfogande för verksamhet som bedrivs

gemensamt för flera polisdistrikt samt att för viss begränsad tid eller för

särskilda fall i övrigt bestämma om sådan verksamhet. För att främja en

effektiv verksamhet eller annars vid behov får länsstyrelsen bestämma

även om annan polisverksamhet inom länet. Vad som har sagts nu gäller

dock inte i den mån annat har beslutats av regeringen.

Länsstyrelsen får besluta om polisförstärkning från ett polisdistrikt till

ett annat inom länet eller till ett annat län samt begära förstärkning från

ett annat län. Den får också helt eller delvis ta över ledningen av

polispersonalen i länet, när särskilda förhållanden föranleder det eller

kravet på en enhetlig ledning inom länet annars är särskilt framträdande.

Regeringen kan föreskriva att länsstyrelsen också i andra fall skall leda

polisverksamhet. När länsstyrelsen leder polisverksamhet, skall vad som

i lag eller annan författning föreskrivs om polismyndighet i tillämpliga

delar gälla även länsstyrelsen.

Den centrala polisorganisationen

7 §

8 §

Rikspolisstyrelsen är central förvaltningsmyndighet för polisväsendet

och har tillsyn över detta. Styrelsen skall verka för planmässighet,

samordning och rationalisering inom polisväsendet.

Regeringen kan uppdra åt rikspolisstyrelsen att leda polisverksamhet

för att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet. Regeringen kan

också uppdra åt rikspolisstyrelsen att i särskilda hänseenden leda annan

polisverksamhet. När rikspolisstyrelsen leder polisverksamhet skall vad

som i lag eller annan författning föreskrivs om polismyndighet i

tillämpliga delar gälla även rikspolisstyrelsen.

Allmänna principer för

polisingripanden

8 §

 En polisman som har att

verkställa en tjänsteuppgift skall

under iakttagande av vad som

föreskrivs i lag eller annan

författning ingripa på ett sätt som

är försvarligt med hänsyn till

åtgärdens syfte och övriga

omständigheter. Måste tvång

tillgripas, skall detta ske endast i

den form och den utsträckning som

behövs för att det avsedda

resultatet skall uppnås.

Ett ingripande som begränsar

någon av de grundläggande fri-

och rättigheter som avses i 2 kap.

regeringsformen får ej grundas

enbart på bestämmelserna i första

stycket.

Allmänna principer för polisiära

åtgärder

9 §

En polisman som har att

verkställa en tjänsteuppgift skall

under iakttagande av vad som

föreskrivs i lag eller annan

författning handla på ett sätt som

är försvarligt med hänsyn till

åtgärdens syfte och övriga

omständigheter. Måste tvång

tillgripas, skall detta ske endast i

den form och den utsträckning som

behövs för att det avsedda

resultatet skall uppnås.

Ett ingripande som begränsar

någon av de grundläggande fri-

och rättigheter som avses i 2 kap.

regeringsformen får ej grundas

enbart på bestämmelserna i första

stycket.

Rapporteringsskyldighet

9 §

När en polisman får kännedom

om ett brott som hör under allmänt

åtal, skall han lämna rapport om

det till sin förman så snart det kan

ske.

En polisman får lämna

rapporteftergift enligt föreskrifter

som regeringen meddelar.

Polisingripanden

10 §

 En polisman har under de

förutsättningar som anges i denna

lag eller annan författning

befogenhet att ingripa genom att

1. med tillsägelser, tecken,

signaler eller andra åtgärder

meddela någon en befallning att

fullgöra en skyldighet eller iaktta

ett förbud,

2. avlägsna någon eller på annat

sätt inskränka någons rörelsefrihet

på ett sätt som inte innefattar

frihetsberövande,

3. gripa, omhänderta eller på

annat sätt beröva någon friheten,

4. företa husrannsakan och

liknande åtgärder,

5. företa kroppsvisitation eller

kroppsbesiktning,

6. stoppa fordon eller annat

transportmedel eller

7. beslagta eller på annat sätt

omhänderta föremål eller förfoga

över dem.

Vissa befogenheter för

polismännen

Vissa befogenheter för

polismännen

Befallningsrätten

11 §

En polisman får meddela någon

en befallning, om polismannen har

befogenhet att beröva honom

friheten, avlägsna honom eller på

annat sätt inskränka hans

rörelsefrihet.

En polisman skall om situa-

tionen medger det och det inte står

klart att en befallning utgör en

otillräcklig åtgärd, innan han

inskränker någons rörelsefrihet,

meddela en sådan befallning som

avses i första stycket.

Användning av våld

10 §

Användning av våld

12 §

En polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med

hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att

genomföra en tjänsteåtgärd, om

1. han möts med våld eller hot om

våld,

2. någon som skall häktas,

anhållas eller annars med laga

stöd berövas friheten försöker

undkomma eller polismannen eljest

möts av motstånd när han skall

verkställa ett sådant

frihetsberövande,

3. det är fråga om att avvärja en

straffbelagd handling eller en fara

för liv, hälsa eller värdefull

egendom eller för omfattande

skada i miljön,

4. polismannen med laga stöd skall

avvisa eller avlägsna någon från

ett visst område eller utrymme eller

verkställa eller biträda vid

kroppsvisitation, kroppsbesiktning

eller annan liknande åtgärd, vid

beslag eller annat

omhändertagande av egendom

eller vid sådan husrannsakan som

avses i rättegångsbalken,

5. polismannen annars med laga

stöd har att bereda sig tillträde till,

avspärra, tillstänga eller utrymma

byggnad, rum eller område,

biträda någon i

myndighetsutövning med en sådan

eller någon liknande åtgärd eller

vid exekutiv förrättning enligt vad

som är föreskrivet därom, eller

6. åtgärden i annat fall är

oundgängligen nödvändig för den

allmänna ordningens eller

säkerhetens upprätthållande och det

är uppenbart att den inte kan

genomföras utan våld.

 I fall som avses i första stycket 4

och 5 får våld mot person brukas

endast om polismannen eller den

som han biträder möts av

motstånd.

 Om rätt att i vissa fall bruka

våld finns i övrigt föreskrifter i

24 kap. brottsbalken.

1. han angrips eller möts med våld

eller hot om våld,

2. någon som med laga stöd skall

berövas friheten försöker

undkomma eller polismannen

annars möts av motstånd när han

skall verkställa ett sådant

frihetsberövande,

3. någon som är berövad friheten

försöker rymma och polismannen

skall förhindra rymningen,

4. någon som är berövad friheten

gör motstånd då polismannen skall

hålla honom till ordningen eller om

polismannen annars möts av

motstånd i ett sådant fall,

5. det är fråga om att avvärja en

straffbelagd handling eller en fara

för liv, hälsa eller värdefull

egendom eller för omfattande

skada i miljön,

6. polismannen med laga stöd skall

avlägsna någon från ett visst

område eller utrymme eller på

annat sätt inskränka hans

rörelsefrihet,

7. polismannen med laga stöd skall

verkställa eller biträda vid

kroppsvisitation, kroppsbesiktning

eller annan liknande åtgärd, vid

beslag eller annat

omhändertagande av egendom

eller vid sådan husrannsakan som

avses i rättegångsbalken,

8. polismannen med laga stöd skall

stoppa ett fordon eller annat

transportmedel,

9. polismannen annars med laga

stöd har att bereda sig tillträde till,

avspärra, tillstänga eller utrymma

byggnad, rum eller område,

biträda någon i

myndighetsutövning med en sådan

eller någon liknande åtgärd eller

vid exekutiv förrättning enligt vad

som är föreskrivet därom, eller

10. åtgärden i annat fall är

oundgängligen nödvändig för den

allmänna ordningens eller

säkerhetens upprätthållande och det

är uppenbart att den inte kan

genomföras utan våld.

 I fall som avses i första stycket

6, 7 och 9 får våld mot person

brukas endast om polismannen

eller den som han biträder möts av

motstånd.

13 §

 En polisman får belägga den

som är berövad friheten med

fängsel

1. under transport och annars

under vistelse utom

förvaringslokalen, om det är

nödvändigt av säkerhetsskäl, samt

2. i övrigt för att betvinga våldsamt

uppträdande av den

frihetsberövade, om andra medel

visar sig otillräckliga och det är

oundgängligen nödvändigt med

hänsyn till den frihetsberövades

eller annans säkerhet till liv eller

hälsa.

Vad som sägs i första stycket gäller

också i tillämpliga delar då en

polisman avlägsnar någon eller på

annat sätt inskränker hans

rörelsefrihet.

Regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Rikspolisstyrelsen

utfärdar närmare föreskrifter om

användning av skjutvapen och

tårgas samt av tekniska hjälpmedel

för att stoppa fordon eller annat

transportmedel.

Avlägsnanden

14 §

I denna lag förstås med

avlägsnande en sådan

inskränkning i rörelsefriheten som

innefattar att en polisman för

någon bort från en plats till hans

bostad, till en polisstation eller till

någon annan plats.

12 §

 Anträffas någon, som kan antas

vara under arton år, under

förhållanden som uppenbarligen

innebär överhängande och allvarlig

risk för hans hälsa eller utveckling,

får han tas om hand av en

polisman för att genom dennes

försorg skyndsamt överlämnas till

sina föräldrar eller någon annan

vårdnadshavare eller till

socialnämnden.

15 §

 Anträffas någon, som kan antas

vara under arton år, under

förhållanden som uppenbarligen

innebär överhängande och allvarlig

risk för hans hälsa eller utveckling,

får en polisman avlägsna honom

från platsen i syfte att skyndsamt

överlämna honom till hans

föräldrar eller någon annan

vårdnadshavare eller till

socialnämnden.

13 §

 Om någon genom sitt

uppträdande stör den allmänna

ordningen eller utgör en omedelbar

fara för denna, får en polisman,

när det är nödvändigt för att

ordningen skall kunna

upprätthållas, avvisa eller avlägsna

honom från visst område eller

utrymme. Detsamma gäller om en

sådan åtgärd behövs för att en

straffbelagd handling skall kunna

avvärjas.

 Är en åtgärd som avses i första

stycket otillräcklig för att det

avsedda resultatet skall uppnås, får

personen tillfälligt omhändertas.

16 §

 Om någon genom sitt

uppträdande stör den allmänna

ordningen eller utgör en omedelbar

fara för denna, får en polisman,

när det är nödvändigt för att

ordningen skall kunna

upprätthållas, avlägsna honom från

visst område eller utrymme.

Detsamma gäller om en sådan

åtgärd behövs för att en

straffbelagd gärning skall kunna

avvärjas.

 En polisman får också avlägsna

den som försöker tränga in på ett

område eller i ett utrymme till

vilket tillträde har förbjudits med

stöd av denna lag eller annan

författning. Detsamma gäller den

som vägrar lämna ett sådant

område.

17 §

 Har polismyndigheten med stöd

av 10 § lagen (1956:618) om

allmänna sammankomster eller

19 § allmänna ordningsstadgan

(1956:617) beslutat inställa eller

upplösa en allmän sammankomst

eller offentlig tillställning, får

deltagare, åskådare och andra

avlägsnas, om det behövs för att

syftet med beslutet skall uppnås.

18 §

 Om en folksamling genom sitt

uppträdande stör den allmänna

ordningen eller utgör en omedelbar

fara för denna, får deltagarna i

folksamlingen, om det är

nödvändigt för att ordningen skall

kunna upprätthållas, avlägsnas

från det område eller utrymme där

de befinner sig.

 Vad som sägs i första stycket

gäller inte om bestämmelserna i

lagen (1956:618) om allmänna

sammankomster eller allmänna

ordningsstadgan (1956:617) är

tillämpliga.

 En åtgärd som avses i första

stycket får endast om det är fara i

dröjsmål vidtas utan föregående

beslut av polismyndigheten.

19 §

 Den som har avlägsnats får

förhöras i omedelbar anslutning till

ingripandet.

Stoppande av fordon eller annat

transportmedel

20 §

 En polisman får stoppa ett

fordon eller annat transportmedel

1. om det finns anledning att anta

att någon som färdas i fordonet

har gjort sig skyldig till brott,

2. om det av annan anledning än

som sägs i 1 behövs för att med

laga stöd ingripa mot någon som

färdas i fordonet, genom att beröva

honom friheten, på annat sätt

inskränka hans rörelsefrihet eller

underkasta honom kroppsvisitation

eller kroppsbesiktning,

3. om det behövs för att med laga

stöd genomföra husrannsakan i

fordonet eller

4. om det behövs för att reglera

trafiken eller för att kontrollera

fordon eller förare i enlighet med

vad som är särskilt föreskrivet.

Tillfälliga omhändertaganden

m.m.

11 §

Tillfälliga omhändertaganden

m.m.

21 §

Har polismyndighet enligt en särskild föreskrift befogenhet att besluta att

någon skall omhändertas, får en polisman omhänderta denne i avvaktan

på polismyndighetens beslut, om polismannen finner

1. att föreskrivna förutsättningar för beslut om omhändertagande

föreligger och

2. att dröjsmål med omhändertagandet innebär fara för liv eller hälsa

eller någon annan fara.

 Den som har omhändertagits

skall underrättas om anledningen

till omhändertagandet och förhöras

så snart som möjligt.

 Den polisman som har verkställt

omhändertagandet skall så

skyndsamt som möjligt anmäla

åtgärden till sin förman. Har

omhändertagandet ej redan

upphört skall förmannen

omedelbart pröva om det skall

bestå.

 Innebär förmannens beslut att

den omhändertagne skall hållas

kvar skall förmannen skyndsamt

underrätta polismyndigheten om

omhändertagandet och skälet till

detta. Polismyndigheten skall

snarast möjligt meddela beslut

enligt vad som är föreskrivet om

detta.

 Sådana föreskrifter som avses i

första stycket finns i

utlänningslagen (1989:529), lagen

(1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall, lagen

(1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård, lagen (1957:668) om

utlämning för brott, lagen

(1959:524) om utlämning för brott

till Danmark, Finland, Island eller

Norge samt lagen (1970:375) om

utlämning till Danmark, Finland,

Island eller Norge för

verkställighet av vård eller

behandling.

14 §

 Anträffas en okänd person av en

polisman och finns det särskild

anledning anta att han är

efterspanad eller efterlyst och med

stöd av lag skall berövas friheten

vid anträffandet, får han

omhändertas för identifiering, om

han vägrar att lämna uppgift om

sin identitet eller det finns

anledning anta att hans uppgift om

denna är oriktig.

22 §

 Om en polisman har särskild

anledning anta att en okänd person

är efterspanad eller efterlyst och

med stöd av lag skall berövas

friheten, får polismannen begära

att han lämnar uppgift om sin

identitet. Den okände är skyldig att

lämna den begärda uppgiften

sedan han har upplysts om skälen

för polismannens begäran.

 Om den okände vägrar att lämna

uppgift om sin identitet eller det

finns anledning anta att hans

uppgift om denna är oriktig, får

han omhändertas för identifiering.

 Den omhändertagne skall

underrättas om anledningen till

omhändertagandet så snart som

möjligt. Den polisman som har

verkställt omhändertagandet skall

så skyndsamt som möjligt anmäla

åtgärden till sin förman. Har

omhändertagandet ej redan

upphört skall förmannen

omedelbart pröva om det skall

bestå.

 Åtgärder för att fastställa den

omhändertagnes identitet skall

skyndsamt vidtas. Den

omhändertagne skall omedelbart

friges så snart han har

identifierats. Han får dock inte

hållas kvar under längre tid än sex

timmar eller, om det är av

synnerlig vikt att han identifieras,

tolv timmar.

15 §

 Den som har omhändertagits

enligt denna lag skall underrättas

om anledningen till

omhändertagandet så snart som

möjligt. Den polisman som har

verkställt omhändertagandet skall

så skyndsamt som möjligt anmäla

åtgärden till sin förman. Har

omhändertagandet ej redan

upphört skall förmannen

omedelbart pröva om det skall

bestå.

 Innebär förmannens beslut att

den som har omhändertagits enligt

11 § skall hållas kvar eller har

ingripandet gjorts med stöd av

12 §, skall förmannen skyndsamt

underrätta polismyndigheten om

omhändertagandet och skälet till

detta.

 Polismyndigheten skall snarast

möjligt efter ett omhändertagande

enligt 11 § meddela beslut enligt

vad som är föreskrivet om detta.

16 §

Den som har omhändertagits enligt

11 § eller enligt 13 § andra stycket

skall förhöras så snart som möjligt.

 Har omhändertagandet skett

enligt 13 § andra stycket skall den

omhändertagne friges snarast

möjligt efter förhöret. Den som är

under arton år får dock hållas kvar

för att genom polisens försorg

skyndsamt kunna överlämnas till

sina föräldrar, annan

vårdnadshavare, en tjänsteman

inom socialtjänsten eller någon

annan lämplig vuxen person. Ingen

får hållas kvar längre än sex

timmar. Bedöms den

omhändertagne vara i behov av

hjälp eller stöd från samhällets

sida, skall polisen gå honom till

handa med råd och upplysningar

samt, om det lämpligen kan ske,

samråda med annat samhällsorgan

som har till uppgift att tillgodose

sådant behov.

 När någon har omhändertagits

enligt 14 § skall åtgärder för att

hans identitet skall fastställas

skyndsamt vidtas. Den

omhändertagne skall omedelbart

friges så snart han har

identifierats. Han får dock inte

hållas kvar under längre tid än sex

timmar eller, om det är av

synnerlig vikt att han identifieras,

tolv timmar.

17 §

 Vid omhändertagande enligt

denna lag skall tillses att åtgärden

inte orsakar den omhändertagne

större olägenhet än som är

oundviklig med hänsyn till

åtgärdens syfte eller väcker onödig

uppmärksamhet. Den som har

omhändertagits får inte underkastas

annan inskränkning i sin frihet än

som påkallas av ändamålet med

åtgärden, ordningen på

förvaringsplatsen eller allmän

säkerhet.

23 §

 Vid omhändertagande enligt 21 §

eller 22 § skall tillses att åtgärden

inte orsakar den omhändertagne

större olägenhet än som är

oundviklig med hänsyn till

åtgärdens syfte eller väcker onödig

uppmärksamhet. Den som har

omhändertagits får inte underkastas

annan inskränkning i sin frihet än

som påkallas av ändamålet med

åtgärden, ordning eller säkerhet.

Han får därvid tas i förvar om det

är nödvändigt med hänsyn till

ordning eller säkerhet.

18 §

 Skall någon gripas enligt 24 kap.

rättegångsbalken, får han inte

omhändertas eller hållas kvar

enligt 13 § andra stycket.

24 §

 Angående omhändertagande av berusade personer finns bestämmelser i

lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m.

Kroppsvisitation m.m.

19 §

 En polisman som med laga stöd

griper eller annars omhändertar

eller avlägsnar någon får i

anslutning till ingripandet

kroppsvisitera denne i den

utsträckning som är nödvändig

Kroppsvisitation m.m.

25 §

 En polisman som med laga stöd

ingriper genom att beröva någon

friheten, avlägsna någon eller på

annat sätt inskränka någons

rörelsefrihet får i anslutning till

ingripandet kroppsvisitera denne i

den utsträckning som är nödvändig

1. av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål skall kunna

tas om hand, eller

2. för att hans identitet skall kunna fastställas.

En polisman får också kroppsvisitera i den utsträckning det behövs för att

söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas

vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna

kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 §

brottsbalken. För detta ändamål får polismannen även undersöka portfölj,

handväska eller annat liknande handbagage.

Särskilda befogenheter till

husrannsakan och liknande

åtgärder

20 §

Särskilda befogenheter till

husrannsakan och liknande

åtgärder

26 §

 För att söka efter en person som med laga stöd skall omhändertas får

en polisman bereda sig tillträde till den eftersöktes bostad eller till annat

hus, rum eller ställe som tillhör eller disponeras av honom. Detsamma

gäller i fråga om en lokal som är tillgänglig för allmänheten. Finns det

synnerliga skäl att anta att den eftersökte eljest uppehåller sig hos annan,

får polismannen bereda sig tillträde även dit. På motsvarande sätt får en

polisman bereda sig tillträde till en bostad eller något annat ställe för att

söka efter ett föremål som polisen med stöd av lag eller annan författning

skall omhänderta; vad som nyss har sagts om den eftersökte gäller därvid

föremålets ägare eller innehavare.

Vad som sägs i första stycket gäller

också då polisen söker efter en

person som avses med ett beslut om

handräckning.

 För att söka efter någon som har intagits i en kriminalvårdsanstalt efter

att ha dömts till fängelse i minst fyra år och som har avvikit får en

polisman undersöka transportmedel på viss plats, om den avvikne kan

antas utgöra en allvarlig fara för annans liv eller hälsa eller för rikets

säkerhet och det finns särskild anledning att anta att den avvikne kan

komma att passera platsen. En polisman har samma befogenhet för att

söka efter någon som genomgår psykiatrisk tvångsvård eller som

överlämnats till rättspsykiatrisk vård och som avvikit från en

sjukvårdsinrättning, om det med hänsyn till omständigheterna finns

särskilda skäl att anta att den avvikne utgör en allvarlig fara för annans

liv eller hälsa eller för rikets säkerhet.

 En åtgärd som avses i första

stycket får endast om fara är i

dröjsmål vidtas utan föregående

beslut av polismyndigheten. Endast

om det finns särskilda skäl får

åtgärden vidtas mellan kl. 21.00

och 6.00.

 En åtgärd som avses i första

eller andra stycket får endast om

fara är i dröjsmål företas utan

föregående beslut av

polismyndigheten. Endast om det

finns särskilda skäl får åtgärden

vidtas mellan kl. 21.00 och 6.00.

 I fråga om husrannsakan för eftersökande av föremål som är

underkastat beslag och av den som skall gripas, anhållas eller häktas eller

hämtas till förhör eller inställelse vid domstol finns bestämmelser i

rättegångsbalken.

21 §

27 §

 En polisman får också bereda sig tillträde till ett hus, rum eller annat

ställe, om det finns anledning anta att någon där har avlidit eller är

medvetslös eller annars oförmögen att tillkalla hjälp. En sådan åtgärd får

vidtas även när det är nödvändigt för efterspaning av någon som är

försvunnen, om denne kan antas behöva hjälp.

28 §

 Har polismyndigheten beslutat

att lämna handräckning får en

polisman bereda sökanden tillträde

till bostad, hus, rum eller annat

ställe, om det behövs för att

beslutet skall kunna verkställas.

Särskilda befogenheter i den

skyddande och förebyggande

verksamheten

22 §

Särskilda befogenheter i den

skyddande och förebyggande

verksamheten

29 §

 Kan av särskilda skäl risk anses föreligga att något brott, som innebär

allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av

egendom, kommer att förövas på en viss plats, får en polisman i syfte att

avvärja brottet eller bereda skydd mot detta

1. bereda sig tillträde till ett hus, rum eller annat ställe för att söka efter

sprängmedel, vapen eller något annat farligt föremål,

2. avstänga, utrymma eller förbjuda tillträde till ett hus, rum eller

annat ställe, meddela förbud mot flyttande av visst föremål eller mot

trafik med visst kommunikationsmedel eller vidta någon annan sådan

åtgärd.

 Föreligger allvarlig risk för brott som avses i första stycket, får en

polisman för att söka efter ett farligt föremål även kroppsvisitera

personer som uppehåller sig på platsen.

 En åtgärd som avses i denna paragraf får endast om fara är i dröjsmål

vidtas utan föregående beslut av polismyndigheten.

30 §

 I samband med allvarliga

störningar av den allmänna

ordningen eller säkerheten får

polismyndigheten, om det behövs

för att återställa ordningen eller

säkerheten, förbjuda tillträde till

visst område eller utrymme.

Detsamma gäller om det finns risk

för sådana störningar och åtgärden

behövs för att upprätthålla

ordningen eller säkerheten.

 Är det fara i dröjsmål får en

polisman, i avvaktan på

polismyndighetens beslut, meddela

ett sådant förbud som avses i första

stycket.

Handräckning

31 §

 Med handräckning avses en

åtgärd varigenom polisen

1. verkställer ett av annan

myndighet fattat beslut eller

2. biträder en myndighet i syfte att

myndigheten skall kunna fullgöra

sina i lag eller annan författning

ålagda uppgifter.

 Verkställighet av domstols eller

åklagares beslut enligt

bestämmelser om rättegången i

brottmål utgör dock inte

handräckning.

32 §

 En begäran om handräckning

prövas av polismyndigheten.

 Handräckning skall begäras

skriftligen med uppgift om vilket

beslut som skall verkställas eller

vilken åtgärd myndigheten begär

biträde med samt vilka

omständigheter myndigheten

åberopar som skäl.

 Är det fara i dröjsmål får en

muntlig begäran godtas. Den skall

dock bekräftas skriftligen.

33 §

 Polismyndigheten skall lämna

handräckning om

1. sökanden enligt särskild

föreskrift i lag eller annan

författning får ansöka om

handräckning för att utföra den

begärda åtgärden och

2. polisen enligt lag eller annan

författning har befogenhet att

företa den begärda åtgärden.

Polismyndigheten får dock avslå en

begäran om handräckning om

1. handräckningen skulle innebära

allvarligt hinder för polisens

möjlighet att upprätthålla allmän

ordning och säkerhet eller

2. det är uppenbart att sökanden

inte har behov av handräckning.

Ett beslut som går sökanden

emot skall innehålla skälen för

beslutet.

Dokumentation

34 §

 Protokoll skall föras över

ingripande som avses i 10 § 2 5

och 7.

 Av protokollet skall framgå

1. vem som har fattat beslut om

ingripandet,

2. grunden för beslutet och tiden

när det har fattats,

3. vem eller vilka som har deltagit

i ingripandet,

4. vem ingripandet har riktat sig

mot,

5. tiden för ingripandet samt

6. vad som i övrigt har förekommit

vid ingripandet.

 Ansvarig för att protokoll

upprättas är i fråga om uppgifter

som avses i 1 2, den som har fattat

beslutet, och i fråga om uppgifter

som avses i 3 6, den som är att

anse som förman vid ingripandet.

 Protokoll skall alltid föras över

användning av fängsel, skjutvapen,

tårgas samt tekniska hjälpmedel för

att stoppa fordon eller annat

transportmedel. Ett sådant

protokoll skall innehålla uppgift

om skälen för åtgärden.

Slutbestämmelser

23 §

Slutbestämmelser

35 §

 Vad som föreskrivs i 10 § första

stycket 1, 2 och 4 gäller även

sådan vaktpost eller annan som vid

försvarsmakten tjänstgör för

bevakning eller för att upprätthålla

ordning och föreskrifterna i 10 §

första stycket 1 4 även tjänsteman

vid kustbevakningen som enligt

särskilda bestämmelser medverkar

vid polisiär övervakning.

Bestämmelsen i 10 § första stycket

2 gäller dessutom den som annars

med laga stöd skall verkställa ett

frihetsberövande och bestämmelsen

i samma paragraf första stycket 4

den som i myndighetsutövning har

befogenhet att verkställa någon

sådan åtgärd som där anges. Vid

ingripande med stöd av 10 § första

stycket 4 tillämpas också andra

stycket samma paragraf.

 När den som avses i första

stycket med laga stöd berövar

någon friheten eller avlägsnar

någon, tillämpas också 19 § 1

 Bestämmelserna i 13 § gäller

också en ordningsvakt, om inte

annat framgår av hans

förordnande. Har en ordningsvakt

omhändertagit någon, gäller dock

att den omhändertagne skyndsamt

skall överlämnas till närmaste

polisman. I fråga om befogenhet

för en tjänsteman vid

kustbevakningen att tillämpa 13 §

finns särskilda bestämmelser.

 Vad som föreskrivs i 12 § första

stycket 1 4, 6 och 7 gäller även

sådan vaktpost eller annan som vid

försvarsmakten tjänstgör för

bevakning eller för att upprätthålla

ordning och föreskrifterna i 12 §

första stycket 1 7 även tjänsteman

vid kustbevakningen som enligt

särskilda bestämmelser medverkar

vid polisiär övervakning.

Bestämmelsen i 12 § första stycket

2 4 gäller dessutom den som

annars med laga stöd skall

verkställa ett frihetsberövande och

bestämmelsen i samma paragraf

första stycket 6 7 den som i

myndighetsutövning har

befogenhet att verkställa någon

sådan åtgärd som där anges. Vid

ingripande med stöd av 12 § första

stycket 6 7 tillämpas också andra

stycket samma paragraf.

 När den som avses i första

stycket med laga stöd berövar

någon friheten eller avlägsnar

någon, tillämpas också 25 § 1

 Bestämmelserna i 11, 13 och

16 §§ gäller också en

ordningsvakt, om inte annat

framgår av hans förordnande. I

fråga om befogenhet för en

tjänsteman vid kustbevakningen att

tillämpa 16 § finns särskilda

bestämmelser.

24 §

36 §

Närmare föreskrifter för verkställighet av denna lag meddelas av

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 23 kap. 24 § samt 24 kap. 8, 9, 18 och 22 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 23 kap. 1 a § och

24 kap. 1 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

23 kap.

 1 a §

 När en polisman får kännedom

om ett brott skall han lämna

rapport om det till sin förman så

snart det kan ske.

 En polisman får lämna

rapporteftergift eller låta bli att

lämna rapport vidare till åklagare

och nöja sig med ett påpekande

eller en erinran till den felande,

om det är uppenbart att i händelse

av lagföring annan påföljd än

böter inte skulle komma att ådömas

och brottet med hänsyn till

omständigheterna i det särskilda

fallet är obetydligt.

Rapporteftergift får dock inte

meddelas i fråga om brott för vilket

någon har gripits enligt 24 kap.

1 a §.

24 §

Närmare föreskrifter om

undersökningsledares verksamhet,

om underrättelse enligt 18 § första

stycket fjärde meningen samt om

protokoll och anteckningar vid

förundersökning meddelas av

regeringen.

Närmare föreskrifter om

rapporteftergift, om

undersökningsledares verksamhet,

om underrättelse enligt 18 § första

stycket fjärde meningen samt om

protokoll och anteckningar vid

förundersökning meddelas av

regeringen.

24 kap.

 1 a §

 Den som på sannolika skäl är

misstänkt för misshandel, olaga

hot, hemfridsbrott, olaga intrång,

överträdelse av besöksförbud,

ofredande, skadegörelse, upplopp,

våldsamt upplopp, ohörsamhet mot

ordningsmakten, störande av

förrättning eller av allmän

sammankomst, uppvigling eller

våld eller hot mot tjänsteman, får

häktas om det är oundgängligen

nödvändigt för att avbryta den

pågående brottsliga verksamheten.

 Vad som sägs i första stycket

gäller även den som på sanno-lika

skäl är misstänkt för något annat

brott, för vilket är föreskrivet

fängelse ett år eller däröver, om

förutsättningarna för häktning i

övrigt är uppfyllda enligt vad som

sägs i 1 § tredje och fjärde

styckena.

 Ingen får vara berövad friheten

enligt denna bestämmelse under

längre tid än 72 timmar.

8 §

Har beslut att anhålla någon meddelats i hans frånvaro, skall han, så

snart beslutet har verkställts, förhöras av polisman eller åklagare. Har

åklagaren inte redan underrättats om frihetsberövandet, skall det

skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret omedelbart

besluta om den misstänkte skall förbli anhållen.

Har någon gripits enligt 7 §, skall han så snart som möjligt förhöras av

polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrättats om

frihetsberövandet, skall det skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren

skall efter förhöret omedelbart besluta om den misstänkte skall anhållas.

Anhålls inte den misstänkte skall beslutet om gripande omedelbart hävas.

 Har någon gripits enligt 7 § och

har åklagaren ännu inte

underrättats om frihetsberövandet

får beslutet om gripande hävas

även av polismyndigheten, om det

är uppenbart att det inte finns skäl

för fortsatt frihetsberövande. I

omedelbar anslutning till gripandet

får beslutet under samma

förutsättningar hävas även av den

polisman som har fattat beslutet.

Om den som misstänks för brott avviker och det finns skäl att anhålla

honom, får åklagaren efterlysa honom.

9 §

 Då någon anhålls eller då ett

anhållningsbeslut enligt 8 § första

stycket verkställs, skall den

anhållne få besked om det brott

som han är misstänkt för samt

grunden för anhållandet. Den

anhållnes närmaste anhöriga och

andra personer som står den

anhållne särskilt nära skall

underrättas om anhållandet så snart

det kan ske utan men för

utredningen. En sådan

underrättelse får dock inte utan

synnerliga skäl lämnas mot den

anhållnes önskan.

 Då någon grips eller anhålls eller

då ett anhållningsbeslut enligt 8 §

första stycket verkställs, skall den

frihetsberövade snarast möjligt få

besked om det brott som han är

misstänkt för samt grunden för

anhållandet. En anhållens närmaste

anhöriga och andra personer som

står den anhållne särskilt nära skall

underrättas om anhållandet så snart

det kan ske utan men för

utredningen. En sådan

underrättelse får dock inte utan

synnerliga skäl lämnas mot den

anhållnes önskan.

18 §

 Då rätten beslutar om häktning skall, om inte åtal redan har väckts,

rätten sätta ut den tid, inom vilken åtal skall väckas. Tiden får inte

bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt.

 Är den utsatta tiden otillräcklig, får rätten medge förlängning av tiden,

om detta begärs före tidens utgång. Den misstänkte eller hans försvarare

skall om möjligt beredas tillfälle att yttra sig.

 Väcks inte åtal inom två veckor, skall rätten, så länge den misstänkte

är häktad och till dess åtal har väckts, med högst två veckors mellanrum

hålla ny förhandling i häktningsfrågan och därvid särskilt se till att

utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Är det med hänsyn till

utredningen eller av annan anledning uppenbart att förhandling inom nu

angiven tid skulle vara utan betydelse, får rätten bestämma längre tids

mellanrum.

 Tid för åtals väckande behöver

inte bestämmas då rätten beslutar

om häktning enligt 3 § eller om

häktning av någon som inte är

närvarande vid rätten.

 Tid för åtals väckande behöver

inte bestämmas då rätten beslutar

om häktning enligt 1 a eller 3 §

eller om häktning av någon som

inte är närvarande vid rätten.

 22 §

 Den som är gripen, anhållen

eller häktad skall tas i förvar. Den

som häktas skall utan dröjsmål

föras till häkte.

 Den som har gripits får tas i

förvar om det är nödvändigt med

hänsyn till ordning eller säkerhet.

 Den som är anhållen eller häktad

skall tas i förvar. Den som häktas

enligt 1, 2 eller 3 § skall utan

dröjsmål föras till häkte.

 Om det är av synnerlig vikt att den häktade, för utredning av det brott

som föranlett häktningen eller något annat brott som han är misstänkt för,

förvaras på en annan plats än som anges i första stycket, får rätten på

åklagarens begäran förordna att den häktade tills vidare inte skall föras

till häkte. Rätten eller åklagaren får även besluta att den häktade, sedan

han förts till häkte, skall föras till en plats utom häktet för förhör eller

annan åtgärd.

 Om förvaring av den som är häktad eller undergår eller har undergått

rättspsykiatrisk undersökning finns särskilda bestämmelser.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:511)om

omhändertagande av berusade personer m.m.

Härigenom föreskrivs att 4 och 9 §§ i lagen (1976:511) om

omhändertagande av berusade personer m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

 Om den omhändertagne inte

bereds vård på sjukhus eller annan

vårdinrättning och inte heller tas

hand om på annat sätt eller annars

kan friges, får han hållas kvar hos

polisen.

 Om den omhändertagne inte

bereds vård på sjukhus eller annan

vårdinrättning och inte heller tas

hand om på annat sätt eller annars

kan friges, får han hållas kvar hos

polisen. Han får därvid tas i förvar

om det är nödvändigt med hänsyn

till ordning eller säkerhet.

9 §

Skall någon gripas enligt 24 kap. rättegångsbalken, får han inte

omhändertas eller hållas kvar enligt denna lag.

 Finns det skäl att omhänderta

någon såväl enligt 13 § andra

stycket polislagen (1984:387) som

enligt denna lag, skall denna lag

tillämpas.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 16 § i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

 Föreslagen lydelse

16 §

 Har ett barn före femton års

ålder begått ett brott på vilket

fängelse skulle ha kunnat följa och

anträffas barnet på bar gärning

eller på flykt från brottsplatsen, får

barnet gripas av envar. Om en

enskild person har gripit barnet,

skall barnet skyndsamt överlämnas

till närmaste polisman.

 Polismyndigheten eller åklagaren

skall omedelbart besluta om barnet

skall friges eller hållas kvar för

förhör.

 Har ett barn före femton års

ålder begått ett brott på vilket

fängelse skulle ha kunnat följa och

anträffas barnet på bar gärning

eller på flykt från brottsplatsen, får

barnet tas fast av envar. Om en

enskild person har tagit fast barnet,

skall barnet skyndsamt överlämnas

till närmaste polisman.

 Polismyndigheten eller åklagaren

skall omedelbart besluta om barnet

skall hållas kvar för förhör.

5 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:395) om

kustbevakningens medverkan vid polisiär övervakning

Härigenom föreskrivs att 3 § i lagen (1982:395) om kustbevakningens

medverkan vid polisiär övervakning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

 Kustbevakningstjänsteman har

samma befogenhet som tillkommer

polisman enligt 13 § polislagen

(1984:387) att avvisa, avlägsna

eller omhänderta den som genom

sitt uppträdande i trafiken till sjöss

stör ordningen eller utgör

omedelbar fara för denna. Sådan

befogenhet har han också när det

fordras för att avvärja brott mot de

föreskrifter som avses i 1 § 5, 6

och 7.

 Vid omhändertagande som avses

i första stycket skall

kustbevakningstjänsteman tilllämpa

bestämmelserna i 17 § polislagen.

 Kustbevakningstjänsteman har

samma befogenhet som tillkommer

polisman enligt 16 § polislagen

(1984:387) att avvisa eller

avlägsna den som genom sitt

uppträdande i trafiken till sjöss stör

ordningen eller utgör omedelbar

fara för denna. Sådan befogenhet

har han också när det fordras för

att avvärja brott mot de föreskrifter

som avses i 1 § 5, 6 och 7.

Remissinstanserna

Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av Riksdagens

ombudsmän (JO), Hovrätten för Övre Norrland, Stockholms tingsrätt,

Örebro tingsrätt, Hässleholms tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm,

Länsrätten i Jönköpings län, Justitiekanslern (JK), Riksåklagaren (RÅ),

Rikspolisstyrelsen (RPS), Brottsförebyggande rådet (BRÅ),

Kustbevakningen, Socialstyrelsen, Generaltullstyrelsen, Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Länsstyrelsen i Stockholms

län, Länsstyrelsen i Uppsala län, Länsstyrelsen i Södermanlands län,

Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i Jönköpings län,

Länsstyrelsen i Kronobergs län, Länsstyrelsen i Kalmar län,

Länsstyrelsen i Blekinge län, Länsstyrelsen i Kristianstads län,

Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Hallands län,

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen i Älvsborgs län,

Länsstyrelsen i Skaraborgs län, Länsstyrelsen i Värmlands län,

Länsstyrelsen i Örebro län, Länsstyrelsen i Västmanlands län,

Länsstyrelsen i Kopparbergs län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län,

Länsstyrelsen i Västernorrlands län, Länsstyrelsen i Jämtlands län,

Länsstyrelsen i Västerbottens län, Länsstyrelsen i Norrbottens län,

Sveriges advokatsamfund, Nationalföreningen för trafiksäkerhetens

främjande (NTF), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO),

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Svenska polisförbundet,

Föreningen Sveriges polischefer och Medborgarrättsrörelsen Friheten i

Sverige.

Landsorganisationen i Sverige (LO) har förklarat att de avstår från att

yttra sig.

RÅ har bifogat yttranden från överåklagarna vid åklagarmyndigheterna

i Stockholm och Malmö samt överåklagarna vid

regionåklagarmyndigheterna i Stockholm, Jönköping och Västerås.

Överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Stockholm har i sin tur

bifogat ett yttrande från Polismyndigheten i Stockholm.

Länsstyrelsen i Södermanlands län har bifogat yttranden från

polismyndigheterna i Katrineholm, Nyköping och Strängnäs.

Länsstyrelsen i Blekinge län har bifogat yttranden från

polismyndigheterna i Karlshamn och Ronneby.

Länsstyrelsen i Jämtlands län har bifogat ett yttrande från

Polismyndigheten i Sveg.

Länsstyrelsen i Västerbottens län har bifogat yttranden från

polismyndigheterna i Lycksele, Umeå, Vilhelmina, Storuman och

Skellefteå.

SACO har överlämnat ett yttrande från medlemsförbundet JUSEK

(Polissektionen).

TCO har som sitt yttrande överlämnat ett yttrande från Polisförbundet.

Föreningen Sveriges Polischefer har som sitt yttrande redovisat

underremisser från sektionen för Norra Norrland, Södra

Götalandssektionen och Västra Götalandssektionen.

Vidare har ett yttrande inkommit från Åke[REDACTED_EFTERNAMN], Björn[REDACTED_EFTERNAMN],

Rune Wirdehed och Gösta[REDACTED_EFTERNAMN], samtliga vid Polishögskolan.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 9 kap 10 §, 23 kap 9 § samt 24 kap. 8, 9 och

22 §§ rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

10 §1

Skall någon hämtas till ett sammanträde inför rätten, får han, om ej

annat följer av vad som sägs nedan, inte omhändertas tidigare än vad som

är nödvändigt för att han skall kunna inställas omedelbart till

sammanträdet.

Har ett hämtningsförsök tidigare misslyckats eller finns det annars på

grund av vad som är känt om den som skall hämtas särskild anledning till

det, får rätten eller polismyndighet besluta att han får omhändertas

tidigare än vad som följer av första stycket. Omhändertagande får i

sådant fall ske högst sex timmar eller, om rätten beslutat, högst arton

timmar tidigare än vad som följer av första stycket. Vid rättens prövning

skall särskilt beaktas vilka olägenheter det kan antas medföra att den som

skall hämtas inte är närvarande vid sammanträdet inför rätten.

Den som har omhändertagits

enligt andra stycket är skyldig att i

avvaktan på inställelsen stanna

kvar på polisstation eller annan

plats som bestäms av polis-

myndigheten.

Den som har omhändertagits

enligt andra stycket är skyldig att i

avvaktan på inställelsen stanna

kvar på polisstation eller annan

plats som bestäms av polis-

myndigheten. Om den omhänder-

tagne skall inställas i brottmål

som tilltalad får han tas i förvar.

Den som har omhändertagits enligt denna paragraf får inte underkastas

annan inskräkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med

omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet.

23 kap.

9 § 2

 Den som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar

för förhör längre än sex timmar. Är det av synnerlig vikt, att den som kan

misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är han skyldig att

stanna kvar ytterligare sex timmar.

Den som är under femton år är inte skyldig att stanna kvar för förhör

längre än tre timmar. Om det är av synnerlig vikt för utredningen, är den

hörde skyldig att kvarstanna ytterligare tre timmar.

Sedan förhöret avslutats eller tiden, då den hörde är skyldig att stanna

kvar, utgått, får han omedelbart avlägsna sig. Utan synnerliga skäl får det

inte krävas att han infinner sig till nytt förhör tidigare än tolv timmar

därefter.

Den som kan misstänkas för

brottet får tas i förvar under den

tid han är skyldig att stanna kvar,

om det är nödvändigt med hänsyn

till ändamålet med ingripandet,

ordning eller säkerhet.

24 kap

8 §3

Har beslut att anhålla någon meddelats i hans frånvaro, skall han, så

snart beslutet har verkställts, förhöras av polisman eller åklagare. Har

åklagaren inte redan underrättats om frihetsberövandet, skall det

skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret omedelbart

besluta om den misstänkte skall förbli anhållen.

Har någon gripits enligt 7 §, skall

han så snart som möjligt förhöras

av polisman eller åklagare. Har

åklagaren inte redan underrättats

om frihetsberövandet, skall det

skyndsamt anmälas till honom.

Åklagaren skall efter förhöret

omedelbart besluta om den

misstänkte skall anhållas. Anhålls

inte den misstänkte, skall beslutet

om gripande omedelbart hävas.

Har någon gripits enligt 7 §, skall

han så snart som möjligt förhöras

av polisman eller åklagare. Har

åklagaren inte redan underrättats

om frihetsberövandet, skall det

skyndsamt anmälas till honom.

Åklagaren skall efter förhöret

omedelbart besluta om den

misstänkte skall anhållas. Anhålls

inte den misstänkte, skall beslutet

om gripande omedelbart hävas.

Innan åklagaren har underrättats

om frihetsberövandet, får beslutet

om gripande hävas av polismyn-

digheten, om det är uppenbart att

det inte finns skäl för fortsatt

frihetsberövande. I omedelbar

anslutning till gripandet får

beslutet under samma förut-

sättningar hävas även av en

polisman som har fattat beslutet.

Om den som misstänks för brott avviker och det finns skäl att anhålla

honom, får åklagaren efterlysa honom.

9 §4

Då någon anhålls eller då ett

anhållningsbeslut enligt 8 § första

stycket verkställs, skall den

anhållne få besked om det brott

som han är misstänkt för samt

grunden för anhållandet. Den

anhållnes närmaste anhöriga och

andra personer som står den

anhållne särskilt nära skall

underrättas om anhållandet så

snart det kan ske utan men för

utredningen. En sådan under-

rättelse får dock inte utan

synnerliga skäl lämnas mot den

anhållnes önskan.

Då någon grips eller anhålls

eller då ett anhållningsbeslut

enligt 8 § första stycket verkställs,

skall den frihetsberövade få

besked om det brott som han är

misstänkt för samt grunden för

frihetsberövandet. En anhållens

närmaste anhöriga och andra

personer som står den anhållne

särskilt nära skall underrättas om

anhållandet så snart det kan ske

utan men för utredningen. En

sådan underrättelse får dock inte

utan synnerliga skäl lämnas mot

den anhållnes önskan.

22 §5

Den som är gripen, anhållen

eller häktad skall tas i förvar. Den

som häktas skall utan dröjsmål

föras till häkte.

Den som är gripen, anhållen

eller häktad skall tas i förvar. Den

som är gripen behöver dock inte

tas i förvar om det inte är nöd-

vändigt med hänsyn till ända-

målet med gripandet och ordning

eller säkerhet. Den som häktas

skall utan dröjsmål föras till

häkte.

Om det är av synnerlig vikt att den häktade, för utredning av det brott

som föranlett häktningen eller något annat brott som han är misstänkt för,

förvaras på en annan plats än som anges i första stycket, får rätten på

åklagarens begäran förordna att den häktade tills vidare inte skall föras

till häkte. Rätten eller åklagaren får även besluta att den häktade, sedan

han förts till häkte, skall föras till en plats utom häktet för förhör eller

annan åtgärd.

Om förvaring av den som är häktad och undergår eller har undergått

rättspsykiatrisk undersökning finns särskilda bestämmelser.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 14 och 34 §§ lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §6

Har någon som inte fyllt arton år gripits och beslutar åklagaren att inte

anhålla honom, får polismyndigheten hålla honom kvar för att kunna

skyndsamt överlämna honom till hans föräldrar, annan vårdnadshavare,

en tjänsteman inom socialtjänsten eller någon annan lämplig vuxen

person. Vad som nu sagts gäller dock endast om åklagaren funnit att den

unge fortfarande är skäligen misstänkt för brott.

För samma ändamål får polismyndigheten hålla kvar den som inte har

fyllt arton år, om han har medtagits till förhör och är skäligen misstänkt

för brottet.

Inte i något fall får någon enligt

första eller andra stycket hållas

kvar längre än tre timmar efter

åklagarens beslut respektive

förhöret.

Inte i något fall får någon enligt

första eller andra stycket hållas

kvar längre än tre timmar efter

åklagarens beslut respektive

förhöret. Den som är över femton

år får därvid tas i förvar om det

är nödvändigt med hänsyn till

ordning eller säkerhet.

34 §7

Har någon före femton års ålder

begått ett brott på vilket fängelse

skulle ha kunnat följa och

anträffas han på bar gärning eller

på flykt från brottsplatsen, får han

gripas av envar. Om en enskild

person har gripit den unge, skall

denne skyndsamt överlämnas till

närmaste polisman.

Polismyndigheten eller åklaga-

ren skall omedelbart besluta om

den unge skall friges eller hållas

kvar för förhör.

Har någon före femton års ålder

begått ett brott på vilket fängelse

skulle ha kunnat följa och

anträffas han på bar gärning eller

på flykt från brottsplatsen, får han

gripas av envar. Om en enskild

person har gripit den unge, skall

denne skyndsamt överlämnas till

närmaste polisman.

Polismyndigheten eller åklaga-

ren skall omedelbart besluta om

den unge skall friges eller hållas

kvar för förhör. Den unge får inte

tas i förvar.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:511) om

omhändertagande av berusade personer m.m.

Härigenom föreskrivs att 4 § i lagen (1976:511) om omhändertagande

av berusade personer m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Om den omhändertagne inte

bereds vård på sjukhus eller annan

vårdinrättning och inte heller tas

om hand på annat sätt eller annars

kan friges, får han hållas kvar hos

polisen.

Om den omhändertagne inte

bereds vård på sjukhus eller annan

vårdinrättning och inte heller tas

om hand på annat sätt eller annars

kan friges, får han hållas kvar hos

polisen. Den omhändertagne får

därvid tas i förvar om det är

nödvändigt med hänsyn till

ordning eller säkerhet.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

Förslag till lag om ändring i polislagen (1984:387)

Härigenom föreskrivs i fråga om polislagen (1984:387)

dels att nuvarande 22, 23 och 24 §§ skall betecknas 23, 29 respektive

30 §§,

dels att 9, 10 ,17 och den nya 29 §§ skall ha följande lydelse,

dels att rubriken före 11 § skall lyda Tillfälliga omhändertaganden,

avlägsnanden m.m.

dels att rubrikerna närmast före nuvarande 22 och 23 §§ skall sättas

närmast före de nya 23 respektive 29 §§,

dels att det i lagen skall införas tio nya paragrafer, 10 a, 13 a- c, 22 och

24 - 28§§ samt närmast före 25 och 27 §§ nya rubriker av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

När en polisman får kännedom

om ett brott som hör under

allmänt åtal, skall han lämna

rapport om det till sin förman så

snart det kan ske.

En polisman får lämna rappor-

teftergift enligt föreskrifter som

regeringen meddelar.

När en polisman får kännedom

om ett brott som hör under

allmänt åtal, skall han lämna

rapport om det till sin förman så

snart det kan ske.

En polisman får lämna rapport-

eftergift om brottet med hänsyn

till omständigheterna i det sär-

skilda fallet är obetydligt och det

är uppenbart att annan påföljd än

böter inte skulle komma att dömas

ut om brottet lagfördes.

10 §

En polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med

hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att

genomföra en tjänsteåtgärd, om

1. han möts med våld eller hot om våld

2. någon som skall häktas,

anhållas eller annars med laga

stöd berövas friheten försöker

undkomma eller polismannen

eljest möts av motstånd när han

skall verkställa ett sådant frihets-

berövande,

2. någon som skall häktas,

anhållas eller annars med laga

stöd berövas friheten försöker

undkomma eller polismannen

annars möts av motstånd när han

skall verkställa ett sådant

frihetsberövande,

3. det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för

liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön,

4. polismannen med laga stöd skall avvisa eller avlägsna någon från ett

visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid

kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan åtgärd, vid beslag eller

annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som

avses i rättegångsbalken,

5. polismannen annars med laga

stöd har att bereda sig tillträde till,

avspärra, tillstänga eller utrymma

byggnad, rum eller område,

biträda någon i myndighets-

utövning med en sådan eller

någon liknande åtgärd eller vid

exekutiv förrättning enligt vad

som är föreskrivet därom, eller

6. åtgärden i annat fall är

oundgängligen nödvändig för den

allmänna ordningens eller

säkerhetens upprätthållande och

det är uppenbart att den inte kan

genomföras utan våld. I fall som

avses i första stycket 4 och 5 får

våld mot person brukas endast om

polismannen eller den som han

biträder möts av motstånd.

5. polismannen med laga stöd

skall stoppa ett fordon eller annat

transportmedel,

6. polismannen annars med laga

stöd har att bereda sig tillträde till,

avspärra, tillstänga eller utrymma

byggnad, rum eller område,

biträda någon i myndighets-

utövning med en sådan eller

någon liknande åtgärd eller vid

exekutiv förrättning enligt vad

som är föreskrivet därom, eller

7. åtgärden i annat fall är

oundgängligen nödvändig för den

allmänna ordningens eller

säkerhetens upprätthållande och

det är uppenbart att den inte kan

genomföras utan våld. I fall som

avses i första stycket 4 och 6 får

våld mot person brukas endast om

polismannen eller den som han

biträder möts av motstånd.

Om rätt att i vissa fall bruka våld finns i övrigt föreskrifter i 24 kap.

brottsbalken.

10 a §

Vad som i 15 § första stycket

lagen (1976:371) om behand-

lingen av häktade och anhållna

m.fl. föreskrivs i fråga om rätten

att belägga någon med fängsel

skall gälla även då en polisman

omhändertar eller på annat sätt

inskränker någons rörelsefrihet.

13 a §

Om någon försöker tränga in på

ett område eller i ett utrymme till

vilket tillträde har förbjudits med

stöd av denna lag eller annan för-

fattning, får en polisman avvisa

eller avlägsna honom från områ-

det eller utrymmet, när det är

nödvändigt för att ordningen eller

säkerheten skall kunna upprätt-

hållas. Detsamma gäller den som

vägrar lämna ett sådant område

eller utrymme, eller som inte

följer en enligt denna lag

meddelad anvisning att följa en

viss väg.

13 b §

Har polismyndigheten med stöd

av 2 kap. 22 eller 23 § ordnings-

lagen (1993:1617) beslutat ställa

in eller upplösa en allmän

sammankomst eller en offentlig

tillställning, får en polisman

avvisa eller avlägsna deltagare

och åskådare, om det behövs för

att syftet med beslutet skall

uppnås.

13 c §

Om en folksamling, som inte är

en allmän sammankomst eller

offentlig tillställning enligt ord-

ningslagen (1993:1617), genom

sitt uppträdande stör den

allmänna ordningen eller utgör en

omedelbar fara för denna, får

deltagarna i folksamlingen

avvisas eller avlägsnas från det

område eller utrymme där de

befinner sig, om det är nödvändigt

för att ordningen skall kunna

upprätthållas.

En sådan åtgärd får vidtas utan

föregående beslut av polis-

myndigheten endast om det är så

brådskande att polismyndighetens

beslut inte kan avvaktas.

17 §

Vid omhändertagande enligt

denna lag skall tillses att åtgärden

inte orsakar den omhändertagne

större olägenhet än som är

oundviklig med hänsyn till

åtgärdens syfte eller väcker

onödig uppmärksamhet. Den som

har omhändertagits får inte

underkastas annan inskränkning i

sin frihet än som påkallas av

ändamålet med åtgärden,

ordningen på förvaringsplatsen

eller allmän säkerhet.

Vid omhändertagande enligt

denna lag skall tillses att åtgärden

inte orsakar den omhändertagne

större olägenhet än som är

oundviklig med hänsyn till

åtgärdens syfte eller väcker

onödig uppmärksamhet. Den som

har omhändertagits får inte

underkastas annan inskränkning i

sin frihet än som behövs med

hänsyn till ändamålet med

åtgärden, ordning eller säkerhet.

Den omhändertagne får tas i

förvar om det är nödvändigt med

hänsyn till ordning eller säkerhet.

Den som är under femton år får

dock inte tas i förvar.

22 §

En polisman får stoppa ett

fordon eller annat transportmedel

1. om det finns anledning att

anta att någon som färdas i

fordonet har gjort sig skyldig till

brott,

2. om det av någon annan

anledning behövs för att med laga

stöd ingripa mot någon som

färdas i fordonet, genom att

beröva honom friheten, på annat

sätt inskränka hans rörelsefrihet

eller underkasta honom kropps-

visitation eller kroppsbesiktning,

3. om det behövs för att med

laga stöd genomföra husrann-

sakan i fordonet eller

4. om det behövs för att reglera

trafiken eller för att kontrollera

fordon eller förare enligt vad som

är särskilt föreskrivet.

24 §

I samband med allvarliga

störningar av den allmänna

ordningen eller säkerheten får

polismyndigheten, om det är

nödvändigt för att ordningen eller

säkerheten skall kunna upprätt-

hållas, förbjuda tillträde till visst

område eller utrymme. Detsamma

gäller om det finns risk för sådana

störningar.

Under samma förutsättningar

som anges i första stycket får

polismyndigheten anvisa deltaga-

re i en folksamling att följa en viss

väg.

Om det är så brådskande att

polismyndighetens beslut inte kan

avvaktas, får en polisman, i

avvaktan på polismyndighetens

beslut, meddela sådana förbud

och anvisningar som avses i första

och andra stycket.

Uppgifter från transportföretag

25 §

Ett transportföretag som

befordrar varor, passagerare

eller fordon till eller från Sverige

skall på begäran av en

polismyndighet skyndsamt lämna

de aktuella uppgifter om

ankommande och avgående

transporter, som företaget har

tillgång till. Transportföretaget

har endast skyldighet att lämna de

uppgifter om passagerare som

avser namn, resrutt, bagage och

medpassagerare samt sättet för

betalning och bokning.

Polismyndigheten får begära

uppgifter enligt första stycket

endast om uppgifterna kan antas

ha betydelse för den brottsbe-

kämpande verksamheten.

26 §

Transportföretag får lämna

uppgifter enligt 25 § på så sätt att

de görs läsbara för polis-

myndigheten genom terminal-

åtkomst.

Polismyndigheten får ta del av

uppgifter genom terminalåtkomst

endast i den omfattning och under

den tid som behövs för att

kontrollera aktuella transporter.

Polismyndigheten får inte ändra

eller på annat sätt bearbeta eller

lagra uppgifter som hålls

tillgängliga på detta sätt.

Uppgifter om enskilda personer

som lämnats på annat sätt än

genom terminalåtkomst, skall

omedelbart förstöras, om de visar

sig sakna betydelse för utredning

och lagföring av brott.

Dokumentation

27 §

Protokoll skall föras över

ingripande som innebär att någon

avvisas, avlägsnas, omhändertas

eller grips. Protokoll skall också

föras över husrannsakan och

liknande åtgärder enligt denna

lag samt vid omhändertagande av

föremål.

Av protokollet skall det framgå

1. vem som har fattat beslutet

om ingripandet,

2. grunden för beslutet och

tidpunkten när det har fattats,

3. vem eller vilka som har

deltagit i ingripandet,

4. vem eller vilka som

ingripandet har riktat sig mot,

5. tiden för ingripandet samt

6. vad som i övrigt har

förekommit vid ingripandet.

Ansvarig för att protokoll

upprättas är i fråga om uppgifter

som avses i andra stycket 1 och 2,

den som har fattat beslutet och i

fråga om uppgifter som avses i

andra stycket 3 - 6, den som är att

anse som förman vid ingripandet.

I rättegångsbalken finns

bestämmelser om protokoll över

beslag, husrannsakan samt

kroppsvisitation och kroppsbe-

siktning.

28 §

Protokoll skall föras över in-

gripanden som innebär använd-

ning av fängsel, skjutvapen,

tårgas samt tekniska hjälpmedel

för att stoppa fordon eller annat

transportmedel. Ett sådant

protokoll skall innehålla uppgift

om skälen för åtgärden. Ansvarig

för att protokoll upprättas är den

som har fattat beslutet.

23 §

29 §9

Vad som föreskrivs i 10 § första stycket 1, 2 och 4 gäller även sådan

vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning

eller för att upprätthålla ordning och föreskrifterna i 10 § första stycket

1 - 4 även tjänsteman vid kustbevakningen som enligt särskilda

bestämmelser medverkar vid polisiär övervakning. Bestämmelsen i 10 §

första stycket 2 gäller dessutom den som annars med laga stöd skall

verkställa ett frihetsberövande och bestämmelsen i samma paragraf

första stycket 4 den som i myndighetsutövning har befogenhet att

verkställa någon sådan åtgärd som där anges. Vid ingripande med stöd

av 10 § första stycket 4 tillämpas också andra stycket samma paragraf.

När den som avses i första stycket med laga stöd berövar någon

friheten eller avlägsnar någon, tillämpas också i 19 § 1.

Bestämmelserna i 13 § gäller

också en ordningsvakt, om inte

annat framgår av hans för-

ordnande. Har en ordningsvakt

omhändertagit någon, gäller dock

att den omhändertagne skyndsamt

skall överlämnas till närmaste

polisman. I fråga om befogenhet för

en tjänsteman vid kustbevakningen

att tillämpa 13 § finns särskilda

bestämmelser.

Bestämmelserna i 10 a och 13

§§ gäller också en ordningsvakt,

om inte annat framgår av hans för-

ordnande. Har en ordningsvakt

omhändertagit någon, gäller dock

att den omhändertagne skyndsamt

skall överlämnas till närmaste

polisman. I fråga om befogenhet för

en tjänsteman vid kustbevakningen

att tillämpa 13 § finns särskilda

bestämmelser.

Denna lag träder i kraft den 1 februari 1998.

Lagrådets yttrande över lagrådsremiss den 15 maj

1997

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-05-15

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådetStig von Bahr,

justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 30 april 1997 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

unga lagöverträdare,

3. lag om ändring i lagen (1 976:51 1 ) om omhändertagande av berusade

personer m.m.

4. lag om ändring i polislagen (1984:387).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Annika

Lowen.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslag till ändring i polislagen

I avsnitt 6.3 i den allmänna motiveringen, med rubriken Omhänder-

tagande enligt 13 § polislagen, redovisas regeringens ställningstagande

till polisrättsutredningens i delbetänkandet Polisens rättsliga

befogenheter (SOU 1993:60) framförda förslag om att ifrågavarande

bestämmelser om tillfälligt omhändertagande skall upphävas. Förslaget

motiverades av uppfattningen att dessa bestämmelser torde strida mot

regleringen i artikel 5:1 i Europakonventionen. Mot bakgrund av i

avsnittet närmare redovisade överväganden finner regeringen inte skäl att

föreslå någon lag-ändring såvitt avser 13 §. I remissen föreslås emellertid

en ändring i samma lags 17 §, vilken ändring generellt gäller

möjligheterna att ta en enligt lagen omhändertagen person i förvar.

Eftersom detta förslag även avser personer som omhändertagits enligt 13

§ finns anledning framhålla, att Lagrådet i allt väsentligt instämmer i den

bedömning angående nämnda paragrafs bristande överensstämmelse med

Europakonventionens regler som utredningen gjort och som också delats

av ett flertal remissinstanser.

Eftersom Europadomstolens hittillsvarande avgöranden inte innebär att

rättsläget i denna del kan anses helt klarlagt vill Lagrådet likväl inte

motsätta sig den i remissen valda lösningen. Tillräckliga skäl att

exempelvis komplettera förslaget i 17 § om förvar med ett undantag för

omhändertagna enligt 13 § kan inte anses föreligga. Detta

ställningstagande grundar Lagrådet bl.a. på bristen på underlag för en

meningsfull bedömning av en sådan reglerings praktiska förutsättningar

och konsekvenser. Därtill kommer en osäkerhet huruvida ett sådant

undantag på ett avgörande sätt skulle undanröja föreliggande tvivel om

13 § är förenlig med artikel 5:1 i Europakonventionen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran

DEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 juni 1997.

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet von[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:175 Ändringar i polislagen

m.m.

1 Senaste lydelse 1984:131.

2 Senaste lydelse 1984:955.

3 Senaste lydelse 1987:1211.

4 Senaste lydelse 1987:1211.

5 Senaste lydelse 1987:1211.

6 Senaste lydelse 1994:1760.

7 Senaste lydelse 1994:1760.

 Lagen omtryckt 1984:391.

9 Senaste lydelse av förutvarande 23 § 1988:446.

 Artikel 5:1 i Europakonventionen.

 Artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet till Europakonventionen.

1 Senaste lydelse 1984:131.

2 Senaste lydelse 1984:955.

3 Senaste lydelse 1987:1211.

4 Senaste lydelse 1987:1211.

5 Senaste lydelse 1987:1211.

6 Senaste lydelse 1994:1760.

7 Senaste lydelse 1994:1760.

 Lagen omtryckt 1984:391.

9 Senaste lydelse av förutvarande 23 § 1988:466.

3

1

Prop. 1996/97:175

Prop. 1996/97:175

Prop.

1996/97:175

Bilaga 1

Prop.

1996/97:175

Bilaga 1

Prop.

1996/97:175

Bilaga 2

116

Prop.

1996/97:175

Bilaga 2

93

121

Prop.

1996/97:175

Bilaga 3

117

Prop.

1996/97:175

Bilaga 4

130

Prop.

1996/97:175

Bilaga 4

118

Prop.

1996/97:175

Bilaga 5

132

Prop.

1996/97:175

Bilaga 5

133