Regeringens proposition

1996/97:135

Ändring i brottsbalken

Skärpning av straff för övergrepp i rättssak

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 27 februari 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anna[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att straffet för brottet övergrepp i rättssak skärps.

 Förslaget innebär att straffmaximum för normalgraden av brottet höjs från ett

till två års fängelse. För grovt brott föreslås straffminimum höjt från sex

månader till ett års fängelse och straffmaximum höjt från fyra till sex års

fängelse.

 Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 1997.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Lagtext.................................................... 4

3 Ärendet och dess beredning................................. 5

4 Bakgrund................................................... 5

 4.1 Den nuvarande regleringens omfattning............... 5

 4.2 Straffskalans nuvarande utformning.................. 7

5 Straffen för övergrepp i rättssak bör skärpas.............. 7

6 Kostnader och ikraftträdande............................... 11

Bilaga 1 Sammanfattning av departementspromemorian

 Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1)........ 12

Bilaga 2 Departementspromemorians lagförslag................. 14

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser.................... 15

Bilaga 4 Lagrådets yttrande över lagrådsremiss

 den 13 februari 1997................................ 16

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 februari

 1997............................................................ 17

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i brottsbalken.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 17 kap. 10 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

17 kap.

10 §1

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Den som med våld eller hot om Den som med våld eller hot om

våld angriper någon för det han våld angriper någon för att denne

hos domstol eller annan gjort anmälan, fört talan, avlagt

myndighet gjort anmälan, fört vittnesmål eller annars vid förhör

talan, avlagt vittnesmål eller avgett utsaga hos en domstol

eljest vid förhör avgivit utsaga eller annan myndighet eller för

eller för att hindra honom från att hindra någon från en sådan

sådan åtgärd, döms för övergrepp i åtgärd, döms för övergrepp i rättssak

rättssak till böter eller till böter eller fängelse i högst

fängelse i högst ett år. Detsamma två år. Detsamma skall gälla, om

skall gälla, om man med annan man med någon annan gärning, som

gärning, som medför lidande, medför lidande, skada eller

skada eller olägenhet, eller olägenhet, eller med hot om en

med hot om sådan gärning sådan gärning angriper någon för

angriper någon för det han av- att denne avlagt vittnesmål

lagt vittnesmål eller eljest eller annars avgett utsaga vid

avgivit utsaga vid förhör hos förhör hos en myndighet eller för

myndighet eller för att hindra att hindra honom från att avge

honom från att avgiva sådan en sådan utsaga.

utsaga. Är brottet grovt, döms till

 Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst ett och högst sex

fängelse, lägst sex månader och år.

högst fyra år.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1993:207.

3 Ärendet och dess beredning

Den dåvarande justitieministern beslutade den 15 september 1994 att låta

undersöka vilka åtgärder som kan förbättra situationen för vittnen och

målsägande i domstol och lämna förslag till åtgärder (Ju 1994:J).

 Uppdraget redovisades i departementspromemorian Vittnen och målsägande i

domstol (Ds 1995:1). I departementspromemorian lämnas en rad förslag till

åtgärder för att förbättra förhållandena för vittnen och målsägande. Flera av

dessa bereds i Justitiedepartementet. Brottsofferutredningen (dir. 1995:94) har

i uppdrag att bl.a. undersöka frågor om skyddet för vittnen och målsägande. I

denna proposition behandlas endast förslaget att skärpa straffskalan för brottet

övergrepp i rättssak.

 En sammanfattning av departementspromemorian och dess lagförslag finns i

bilaga 1 respektive bilaga 2. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning

över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena

finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju95/323).

 Regeringen gav genom beslut den 28 mars 1996 i uppdrag till Riksåklagaren,

Domstolsverket och Rikspolisstyrelsen att remittera rapporten Ökat skydd för

anställda inom domstolarna och åklagarväsendet (Åklagarväsendet rapport 1995:7)

till åklagarmyndigheter, domstolar respektive polismyndigheter. Vidare uppdrog

regeringen åt Riksåklagaren att i samverkan med Domstolsverket och Rikspolis-

styrelsen sammanställa synpunkterna från remissförfarandet. Uppdraget redovi-

sades till regeringen den 29 oktober 1996. Redovisningen finns tillgänglig i

Justitiedepartementet (dnr Ju96/3967).

 Det förslag som presenteras i propositionen går beträffande straffskalan

längre än det som upptogs i promemorian. Straffskalans generella utformning har

dock behandlats i allmänna ordalag av flera remissinstanser och i den nyss

nämnda redovisningen av Riksåklagaren m.fl. Regeringen anser därför att

erforderligt underlag föreligger för de ytterligare förändringar som nu

föreslås.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 13 februari att inhämta Lagrådets yttrande över

lagförslaget. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

 Lagrådet lämnade förslaget utan erinran.

4 Bakgrund

4.1 Den nuvarande regleringens omfattning

Straffbestämmelsen för övergrepp i rättssak finns i 17 kap. 10 § brottsbalken

(BrB). Avsikten med bestämmelsen är att ge särskilt straffrättsligt skydd för

intresset av att den som utför talan eller avger utsaga vid domstol eller

myndighet inte påverkas på ett otillbörligt sätt.

 För brottet övergrepp i rättssak döms den som uppsåtligen med våld eller hot

om våld angriper någon för att denne hos en domstol eller någon annan myndighet

gjort en anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett

en utsaga eller för att hindra honom från en sådan åtgärd. Detsamma gäller den

som med någon annan gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller med

hot om en sådan gärning angriper någon för att denne avlagt vittnesmål eller

annars avgett en utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom

från att avge en sådan utsaga.

 Med förhörsutsaga avses i bestämmelsen såväl vittnesmål som partsutsagor, vare

sig de avges under sanningsförsäkran eller vid något annat förhör. Vidare avses

utsaga som någon avger i en annan egenskap än som vittne hos en offentlig

myndighet för att åstadkomma utredning. Alla s.k. förhörspersoner åtnjuter

således skydd mot varje gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller

hot härom.

 Det mer inskränkta skyddet som förutsätter att övergreppet innefattar våld

eller hot om våld tillkommer förutom förhörspersoner andra som hos domstol eller

annan myndighet för talan för sig själva eller någon annan, dvs. parter som inte

är förhörspersoner samt ombud. Även de som anhängiggör en sak genom anmälan till

domstol, polis eller annan myndighet, s.k. anmälare, åtnjuter detta inskränkta

skydd. Skyddet omfattar även blivande parter, ombud och anmälare.

 Bestämmelsen om övergrepp i rättssak är begränsad till de angivna grupperna av

personer och gärningar. Den omfattar således inte våld och hot mot andra som kan

komma i kontakt med en rättegång, t.ex. anställda inom rättsväsendet, anhöriga

och journalister som rapporterar om brottslighet och dess beivrande. För den som

utövar myndighet finns dock ett förstärkt straffrättsligt skydd genom främst

bestämmelserna om våld, hot och förgripelse mot tjänsteman i 17 kap. BrB. För

andra kategorier av personer kan vidare straffvärdet av ett förfarande påverkas

av att syftet med ett angrepp varit exempelvis att hämnas för att någon

rapporterat om en brottslig gärning. Sådana mer indirekta angrepp på rätts-

ordningen kan således innebära att t.ex. motivet för gärningen ses som en

försvårande omständighet.

 I Sverige är det en allmän skyldighet att vittna i en rättegång. Bestämmelser

om vittnen finns i 36 kap. rättegångsbalken (RB). Vägran att avge vittnesmål kan

föranleda vitesföreläggande och häktning. Den som uppsåtligen under vittnesed

lämnar någon osann uppgift eller förtiger sanningen döms för mened (15 kap. 1 §

BrB). Lämnas uppsåtligen vid förhör under sanningsförsäkran i rättegång osann

uppgift eller förtigs sanningen kan dömas för osann partsutsaga (15 kap. 2 § BrB

och 37 kap. RB). Begås gärningarna av grov oaktsamhet döms för ovarsam utsaga

(15 kap. 3 § BrB). I 15 kap. BrB finns även motsvarande straffbestämmelser för

den som lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen inför en nordisk eller en

internationell domstol.

4.2 Straffskalans nuvarande utformning

Brottsbeskrivningen avseende övergrepp i rättssak har varit i sak oförändrad

sedan brottsbalkens tillkomst. Straffskalan har dock ändrats vid några

tillfällen.

 Då brottsbalken trädde i kraft var straffskalan böter eller fängelse i högst

två år. Den särskilda straffskalan för den grova formen av brottet tillkom den 1

juli 1982 (prop. 1981/82:141, bet. 1981/82:JuU49 och 60, rskr. 1981/82:361, SFS

1982:405). För grovt brott stadgades fängelse i högst fyra år.

 Motiven för införandet av det grova brottet var problem med anknytning främst

till lagföring för grov narkotikabrottslighet. I propositionen anfördes att det

hade förekommit i en som det föreföll ökande utsträckning att vittnen och

tilltalade inte velat tala fritt under förhören. Enligt departementschefen kunde

det på goda grunder antas att orsaken i en del fall hade varit fruktan för

lagstridiga repressalier av olika slag.

 Straffskalan fick sin nuvarande utformning den 1 juli 1993 (prop. 1992/93:141,

bet. 1992/93:JuU16, rskr. 1992/93:220, SFS 1993:207). Straffskalan blev då för

normalgraden av brottet böter eller fängelse i högst ett år och för grovt brott

fängelse i lägst sex månader och högst fyra år. Dessa ändringar syftade bl.a.

till att minska överlappningen av straffskalorna.

5 Straffen för övergrepp i rättssak bör skärpas

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Straffen för brottet övergrepp i rättssak |

| skärps. |

| För normalgraden av brottet höjs straffmaximum till fängelse i |

| två år. Straffskalan för grovt brott skärps till fängelse i lägst|

| ett och högst sex år. |

--------------------------------------------------------------------

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens i de delar som avser

höjningen av straffmaximum för brott av normalgraden. I promemorian föreslås

även införandet av en särskild straffskala, böter eller fängelse i högst sex

månader, för brott som är ringa samt att böter utgår ur straffskalan för

normalgraden av brottet. Någon ändring av straffskalan för det grova brottet

föreslås inte i promemorian.

 Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser - bl.a. Kammarrätten i

Sundsvall, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Statsåklagarmyndigheten för speciella mål och Sveriges advokatsamfund -

tillstyrker promemorians förslag såvitt avser skärpning av straffskalan för

övergrepp i rättssak. En av remissinstanserna - Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet - avstyrker detta förslag med motiveringen att det erfordras

starka skäl för att ändra på lagstiftning som nyligen varit föremål för ändring.

Flera av de remissinstanser som tillstyrker förslaget anför att det är ett steg

i rätt riktning, men anser att det finns skäl att överväga om inte straffet bör

skärpas ytterligare så att det kommer i nivå med påföljden för mened. De

återstående remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran eller inte

kommenterat det.

 Skälen för regeringens förslag: Medborgarnas lojalitet med rättsordningen

utgör en väsentlig beståndsdel i ett demokratiskt samhälle. Den svenska

rättsordningen bygger på att vittnen och målsägande fritt och sanningsenligt kan

lämna sina berättelser inför domstolarna. Ett angrepp mot t.ex. ett vittne kan

därför sägas vara ett angrepp på rättsordningen och ytterst på samhället. För

att rättsordningen inte skall hotas är det av vikt att de som medverkar i en

rättsprocess skyddas mot olika former av övergrepp. Bestämmelsen i 17 kap. 10 §

BrB om övergrepp i rättssak är av central betydelse för detta skydd.

 Under en följd av år har klimatet i och omkring rättegångar om särskilt

allvarlig brottslighet hårdnat. I departementspromemorian konstateras att

villigheten att vittna minskat och att antalet fall av hot och trakasserier

riktade mot vittnen ökat under senare år. Det förekommer också att män som

anmälts för kvinnomisshandel eller sexuellt våld tvingar den utsatta kvinnan med

våld eller hot om våld att ta tillbaka sin anmälan. Utvecklingen har lett till

att blivande vittnen och andra inblandade i ökande utsträckning känner rädsla

för att medverka i processen. Respekten och förtroendet för de rättsvårdande

myndigheterna och deras uppgifter har också minskat. Flera av remissinstanserna

som yttrat sig över promemorieförslagen, t.ex. Riksåklagaren, Åklagarmyndigheten

i Malmö och Nämndemännens Riksförbund, har lämnat beskrivningar av detta slag.

Det som anförts i promemorian har bekräftats också i den tidigare nämnda

redovisningen av Riksåklagaren (dnr Ju96/3967).

 Under den senaste tiden har utvecklingen mot ett hårdnande klimat vid lag-

föring av vissa typer av brott ytterligare accentuerats. Vid vissa former av

allvarlig brottslighet har angrepp på rättssystemet i form av hot och

repressalier mot vittnen, målsägande och parter närmast satts i system. Vid

utredning och lagföring av brottslighet med anknytning till kriminella

motorcykelgäng har systematiska och organiserade övergrepp av sådant slag

förekommit. Också i samband med grov narkotikabrottslighet och annan organiserad

brottslighet har sådant hot och våld ökat.

 Det är uppenbart att rättssystemet är sårbart mot den typen av angrepp. En

rättssäker och effektiv brottmålsprocess förutsätter att allmänheten medverkar

vid utredningen av brott. Om vittnen och målsägande systematiskt skräms till

tystnad eller pressas att lämna falska uppgifter angrips fundamenten till

rättsordningen. En utveckling i denna riktning kan ytterst leda till att vissa

grupper finner att det lönar sig att systematiskt sabotera och blockera

rättssystemet. Härigenom kan förutsättningarna för att lagföra allvarlig

brottslighet minska dramatiskt.

 Problem av detta slag kan inte mötas endast med straffrättsliga åtgärder.

Brottsofferutredningen (dir. 1995:94) har i uppdrag att utvärdera de åtgärder

som den senaste tioårsperioden har gjorts på brottsofferområdet. Den särskilde

utredaren skall bl.a. överväga behovet av förändringar i gällande lagstiftning

och förändringar i övrigt när det gäller åtgärder för brottsoffer. Utredaren

skall redovisa förslag till förändringar av lagstiftningen och de andra åtgärder

som kan vara befogade. I uppdraget ingår att undersöka förändringar i

omfattningen och arten av hot mot vittnen m.fl. Uppdraget skall redovisas före

utgången av år 1997. Därutöver måste dock övervägas åtgärder som har direkt

avseende på det straffrättsliga skyddet.

 Några skäl att ändra de materiella förutsättningarna för att döma till ansvar

för övergrepp i rättssak torde inte föreligga. Vad som bör övervägas är närmast

frågan om det generella straffvärdet av brottet, såsom det kommer till uttryck i

straffskalan.

 Straffskalorna för brottet övergrepp i rättssak ändrades så sent som den 1

juli 1993. Syftet var då bl.a. att vid gradindelade brott minska överlappningen

av straffskalor. Avsikten var inte att generellt ange en förändring av brottets

straffvärde. Någon egentlig straffvärdeöversyn av det slag som regeringen nu gör

företogs inte i det förra lagstiftningsärendet.

 Införandet år 1982 av den särskilda straffskalan för grovt brott föranleddes

av ökande problem med våld och hot mot vittnen, särskilt vid grov

narkotikabrottslighet. Den senaste tidens utveckling är dock allvarligare än den

som då kunde förutses. Uppkomsten av grupper som öppet ställer sig utanför lagen

och som inte gör någon hemlighet av att de negligerar den offentliga

rättsordningen kan inte accepteras. Starka skäl talar därför för att det

straffrättsliga skyddet för vittnen och andra förhörspersoner måste förstärkas

ytterligare.

 Mot denna bakgrund föreligger ett behov av en generellt strängare syn på

sådana direkta angrepp på rättsordningen som omfattas av straffbestämmelsen för

övergrepp i rättssak. I promemorian föreslogs att detta skulle åstadkommas genom

att straffmaximum för normalgraden av brottet höjs. Detta är enligt regeringens

mening inte tillräckligt. Även om straffskalans övre del sällan kommer till

användning torde det kunna förekomma fall där exceptionellt försvårande

omständigheter föreligger och där nuvarande straffmaximum för grovt brott

framstår som alltför lågt. En mer generell justering av straffskalan markerar

också den allmänna uppgradering av straffvärdet av brottet som regeringen anser

befogad. Också straffskalan för det grova brottet bör därför ändras. Prome-

morians förslag om införande av ett ringa brott, vilket föranlett kritik av

flera remissinstanser, bör mot denna bakgrund inte genomföras.

 Regeringens förslag innebär att straffmaximum för normalgraden av brottet höjs

från ett till två år och att för det grova brottet straffminimum höjs från sex

månader till ett år och straffmaximum från fyra till sex år. Ändringen bör träda

i kraft den 1 juli 1997.

 Höjningen av straffmaximum för övergrepp i rättssak innebär att straffvärdet

för denna brottstyp närmar sig straffvärdet för mened enligt 15 kap. 1 § BrB.

Ändringen medför vidare att straffmaximum för övergrepp i rättssak sammanfaller

med vad som gäller för grovt olaga tvång enligt 4 kap. 4 § andra stycket BrB och

kommer att överstiga straffmaximum för grovt olaga hot enligt 4 kap. 5 § andra

stycket BrB, för vilket maximum är fängelse i högst fyra år. Med hänsyn till det

intresse som bestämmelsen om övergrepp i rättssak är avsedd att skydda framstår

de nu angivna effekterna av förslagen som väl motiverade.

 Genom höjningen av straffmaximum för normalgraden av brottet kommer

preskriptionstiden för sådant brott att förlängas från två till fem år.

Härigenom återställs den ordning som gällde före 1993 års ändringar.

 Det våld och de hot som under senare tid förekommit i samband med utredning

och lagföring för viss allvarlig brottslighet har riktats inte bara mot vittnen

och målsägande utan också mot domare, åklagare och poliser och andra inblandade

tjänstemän. Dessa problem har behandlats i den tidigare nämnda redovisningen av

säkerhetsfrågor vid domstolsförhandling och förundersökning. Genom de nu

föreslagna ändringarna kommer straffmaximum för grova övergrepp i rättssak att

bli högre än för våld eller hot mot tjänsteman enligt 17 kap. 1 § BrB. Det kan

naturligtvis i detta sammanhang övervägas om straffmaximum för det senare

brottet med hänsyn till det anförda bör bringas i nivå med vad som föreslås för

övergrepp i rättssak. Regeringen är dock inte övertygad om att det är motiverat.

Vittnen och målsägande har en särskilt utsatt ställning i processen. Deras

medverkan är många gånger av omedelbar betydelse för genomförandet av

utredningen och lagföringen. För inblandade tjänstemän finns andra metoder för

skydd. Sådana åtgärder har också angivits i Riksåklagarens redovisning. De

agerar i sitt yrke, vilket gör dem medvetna och beredda att hantera situationer

av detta slag. Det bör också understrykas att, som ovan anförts, straffvärdet av

våld eller hot som riktas mot en tjänsteman inom ramen för den givna

straffskalan påverkas av motivet för gärningen. Har avsikten exempelvis varit

att försöka stoppa en åklagare från att driva ett åtal eller att hämnas för ett

väckt åtal kommer detta att påverka straffvärdet av brottet.

 Av i promemorian redovisad påföljdspraxis framgår att straffen för övergrepp i

rättssak varierar avsevärt - från böter till långa fängelsestraff. Detta speglar

det förhållandet att straffvärdet av brottet kan vara mycket olika. Avsikten med

den nu föreslagna förändringen är inte att påverka den nyanserade straffmätning

efter brottets straffvärde som förekommer idag. Tvärtom bör straffskalans

utvidgning kunna medföra förutsättningar för ytterligare nyansering vid

påföljdsbestämningen. Det bör dock samtidigt understrykas att de nu företagna

förändringarna skall ses som en generell uppgradering av straffvärdet för brott

av förevarande slag. Detta bör leda till generellt något strängare straff för

dessa brott. En sådan förändring torde ha relativt liten betydelse för brott som

hittills ansetts ligga på bötesnivå, medan en mer markerad uppjustering av

straffvärdet av mer allvarliga former av övergrepp i rättssak bör komma till

stånd. Även fortsättningsvis bör dock straffskalan för grovt brott reserveras

för fall när gärningsmannen har visat särskild hänsynslöshet och betydande men

för det allmänna eller någon enskild har uppkommit eller riskerat att uppkomma

till följd av gärningen (se prop. 1981/82:141 s. 34 ff). Redovisad

påföljdspraxis visar att domstolarna i stor utsträckning väljer fängelse som

påföljd när straffvärdet av brottet ligger över böter. Villkorlig dom och

skyddstillsyn har således i endast ringa utsträckning valts som påföljd. Härav

kan dras slutsatsen att övergrepp i rättssak är en brottstyp vars art ofta talar

för fängelsepåföljd. Någon ändring av detta förhållande är inte avsedd.

 Frågor om konkurrens mellan brottet övergrepp i rättssak och uppsåtliga brott

mot person enligt 3 kap. och 4 kap. BrB torde i regel lösas så att de senare

konsumeras av övergrepp i rättssak. Begås brott mot person som har strängare

straffskala än övergrepp i rättssak döms dock vanligen för båda brotten. Således

döms för övergrepp i rättssak i brottskonkurrens med t.ex. grov misshandel,

olaga frihetsberövande som inte är mindre grovt och med de nuvarande

straffskalorna olaga tvång som är grovt brott. Den föreslagna skärpningen av

straffskalan för övergrepp i rättssak innebär att detta brott normalt kommer att

konsumera det olaga tvång som en gärning också utgör.

6 Kostnader och ikraftträdande

Promemorian innehåller inte någon kostnadsanalys av förslagen. Skärpningen av

straffskalan för brottet övergrepp i rättssak kan medföra en något utökad

användning av fängelsestraff. I övrigt har våra förslag inte några

kostnadskonsekvenser.

 Lagändringen bör lämpligen träda i kraft den 1 juli 1997.

Sammanfattning av departementspromemorian

Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1)

Utgångspunkten för arbetet med denna promemoria har varit ett uppdrag att

undersöka vilka åtgärder som kan förbättra situationen för vittnen och måls-

ägande i domstol och lämna förslag till sådana åtgärder.

 I avsnitt 1 redovisas översiktligt vilka processuella regler som gäller för

vittnen enligt svensk rätt.

 En redogörelse för det skydd som samhället tillhandahåller för att förhindra

att övergrepp sker mot vittnen och målsägande på grund av deras medverkan i en

rättegång finns i avsnitt 2. För att visa att samhället ser allvarligt på sådana

angrepp mot rättsordningens fundament föreslås att böter utgår ur straffskalan

för normalgraden av brottet övergrepp i rättssak samtidigt som straffmaximum för

detta brott höjs till den nivå som gällde före den 1 juli 1993, fängelse två år.

Endast i ringa fall skall påföljden kunna bestämmas till böter.

 I avsnittet diskuteras även frågan om vittnen skall ha rätt att erhålla en

särskild stödperson inför rättegången. Möjligheten för vittnen att åtföljas av

en frivillig vittnesledsagare bedöms inte behöva lagfästas. De organisationer

som tillhandahåller sådan ideell service bör emellertid erhålla stöd och

uppmuntran från staten. I promemorian föreslås att det införs en möjlighet för

domstolarna att för vissa särskilt utsatta vittnen på ansökan av åklagare

förordna en särskild stödperson (s.k. vittnesbiträde). Som vittnesbiträde skall

i första hand förordnas advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå.

 Vidare föreslås att det skall vara möjligt att utesluta uppgifter om måls-

ägandens adress i domen i de fall målsäganden är en fysisk person som fört

skadeståndstalan i målet.

 I avsnitt 3 diskuteras frågor om anonymitet för vittnen i brottmål. Avsnittet

innehåller redogörelser för dels Europakonventionen och den praxis som

föreligger på området, dels den tidigare behandling av frågan som skett i

Sverige. Den bedömningen görs att all användning av anonyma vittnen sannolikt

inte kan sägas innebära en kränkning av Europakonventionen. Med hänsyn bl.a.

till de ställningstaganden som riksdag och regering nyligen gjort i frågan läggs

emellertid inte fram något förslag om tillåtande av sådan bevisning i brottmål.

 Frågor om ersättning till vittnen och målsägande för deras inställelse i dom-

stol behandlas i avsnitt 4. Det föreslås att ersättning för förlorad

arbetsförtjänst m.m. och för hotellkostnad (nattraktamente) höjs.

 I avsnitt 4.3 föreslås att handläggningen av yrkanden om ersättning av all-

männa medel till vittnen och målsägande i brottmål skall ske utanför rätts-

salarna och med stöd av delegering utföras av annan personal än domare. För att

förseningar inte skall uppstå på grund av att ersättningsfrågorna inte är lösta

vid den tid då domen avkunnas föreslås att den tilltalades

återbetalningsskyldighet till staten för kostnader för muntlig bevisning

avskaffas. När det gäller beslut om ersättning i tvistemål föreslås att frågan

blir föremål för ytterligare utredning.

 I avsnitt 5 behandlas frågan om kallelsernas utformning, information till

vittnen och målsägande, särskilda vittnesvärdar och väntrum vid domstolarna,

säkerheten i domstolarnas allmänna utrymmen samt behandlingen i övrigt av

vittnen och målsägande.

 Förslag lämnas i avsnitt 5.1 på hur en vittneskallelse och information om hur

det går till att vittna kan utformas. Betydelsen av att vittnen m.fl. bemöts

vänligt och inte i onödigt bryska ordalag framhålls.

 I avsnitt 5.2 görs den bedömningen att det inte är nödvändigt att inrätta

särskilda tjänster som vittnesvärdar vid domstolarna, utan att det bör ankomma

på all anställd personal att hjälpa vittnen och målsägande till rätta.

Expeditionsvakterna anses därvid kunna utöva en särskild servicefunktion. I den

mån särskild bevakning inte hyrs in bör domstolarna eftersträva att

expeditionsvakter som är lämpliga för det får möjlighet att genomgå sådan

utbildning att de kan förordnas till ordningsvakter och i denna egenskap

upprätthålla ordning och säkerhet i de allmänna utrymmena.

 När det gäller särskilda väntrum för vittnen och målsägande har det bedömts

vara orealistiskt att i dag förslå att man i befintliga domstolslokaler skall

inrätta sådana. Domstolarna bör däremot alltid ha beredskap för att ordna ett

avskilt väntrum om behovet skulle uppstå. Vid planering och ombyggnader i

framtiden bör uppmärksamhet ägnas åt de allmänna utrymmena så att särskilda

väntrum till vittnen kan tillhandahållas. De utrymmen där vittnen m.fl. väntar

bör också vara trevligt och ändamålsenligt utformade.

 Vittnen bör inte i onödan kallas till sådan tid att de tvingas sitta och vänta

på att bli hörda. Domstolarna bör alltid informera dem som kallats om eventuella

förseningar i målet och även tillhandahålla sådan service som i övrigt kan

underlätta vistelsen i domstolen för vittnen och målsägande.

 I avsnitt 5.3 diskuteras vissa frågor om behandlingen av vittnen och

målsägande under själva förhöret i domstolen.

Departementspromemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 17 kap. 10 § brottsbalken skall ha följande lydelse.

17 kap.

10 §1

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

Den som med våld eller hot om Den som med våld eller hot om

våld angriper någon för det han våld angriper någon för det han

hos domstol eller annan hos domstol eller annan myn-

myndighet gjort anmälan, fört dighet gjort anmälan, fört talan,

talan, avlagt vittnesmål eller avlagt vittnesmål eller eljest

eljest vid förhör avgivit utsaga vid förhör avgett utsaga eller för

eller för att hindra honom från att hindra honom från sådan åtgärd,

sådan åtgärd, döms för övergrepp i döms för övergrepp i rättssak till

rättssak till böter eller fängelse i högst två år eller, om

fängelse i högst ett år. Detsamma brottet är ringa, till böter

skall gälla, om man med annan eller fängelse i högst sex måna-

gärning, som medför lidande, der. Detsamma skall gälla, om

skada eller olägenhet, eller man med annan gärning, som medför

med hot om sådan gärning lidande, skada eller olägenhet,

angriper någon för det han eller med hot om sådan gärning

avlagt vittnesmål eller eljest angriper någon för det han avlagt

avgivit utsaga vid förhör hos vittnesmål eller eljest avgett

myndighet eller för att hindra utsaga vid förhör hos myndighet

honom från att avgiva sådan eller för att hindra honom från

utsaga. att avge sådan utsaga.

 Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

_____

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1995.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1993:207.

Förteckning över remissinstanser

Efter remiss har yttrande över departementspromemorian (Ds 1995:1) Vittnen och

målsägande i domstol avgetts av Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern, Göta

hovrätt, Hovrätten för Övre Norrland, Kammarrätten i Sundsvall, Stockholms

tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Jönköpings tingsrätt,

Östersunds tingsrätt, Umeå tingsrätt, Länsrätten i Stockholms län,

Domstolsverket, Riksåklagaren, Statsåklagarmyndigheten för speciella mål,

Åklagarmyndigheten i Stockholm, Regionåklagarmyndigheten i Stockholm,

Åklagarmyndigheten i Malmö, Regionåklagarmyndigheten i Malmö, Åklagarmyndigheten

i Göteborg, Regionåklagarmyndigheten i Gävle, Regionåklagarmyndigheten i Luleå,

Åklagarmyndigheten i Vänersborg, Åklagarmyndigheten i Tierp, Rikspolisstyrelsen,

Brottsoffermyndigheten, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet,

Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Tjänstemännens

centralorganisation, Centralorganisationen SACO/SR (JUSEK),

Statstjänstemannaförbundet, Landsorganisationen i Sverige, Nämndemännens

riksförbund, Riksorganisationen mot brott, Riksrevisionsverket,

Brottsförebyggande rådet, Kriminalvårdsstyrelsen efter hörande av

Kriminalvårdens Transporttjänst, Polismyndigheten i Stockholms län,

Polismyndigheten i Göteborgs och Bohus län, Polismyndigheten i Malmöhus län,

Brottsofferjourernas riksförbund och Kvinnojourernas riksförbund.

Lagrådets yttrande över lagrådsremiss

den 13 februari 1997

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-02-17

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Stig von Bahr,

justitierådet Bengt Lambe.

Enligt en lagrådsremiss den 13 februari 1997 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i brottsbalken.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av ämnessakkunnige Lena[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

JUSTITIEDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 februari 1997

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:135 Ändring i brottsbalken Skärpning av

straff för övergrepp i rättssak