Regeringens proposition

 1992/93:213

 om delegering av arbetsuppgifter till

 kanslipersonal vid domstol

Prop.

 1992/93:213

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de

 förslag som har tagits upp i bifogade

 utdrag ur regeringsprotokollet den 25

 mars 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås ändringar i

 rättegångsbalken och i lagen (1971:289)

 om allmänna förvaltningsdomstolar för att

 klargöra i vilken omfattning olika

 uppgifter som avser beredning av mål i

 tingsrätt, hovrätt, länsrätt och

 kammarrätt får utföras av kanslipersonal

 vid domstolen.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 juli 1993.

 1

 Propositionens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 2 kap. 4 § skall ha följande

 lydelse,

 dels att det i 1 kap. skall införas en

 ny paragraf, 3 e §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 3 e §

 Åtgärder som avser

 endast beredandet av

 ett mål och som inte

 är av sådant slag

 att de bör för-

 behållas lagfarna

 domare får utföras

 av en annan

 tjänsteman vid

 tingsrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 Bestämmelserna i 4

 kap. 13 § gäller

 även för andra

 tjänstemän än domare

 när de utför

 åtgärder enligt

 första stycket.

 2 kap.

 4 §1

 Hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare. I mål som överklagats från

 tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna

 domare delta när hovrätten avgör målet,

 om tingsrätten bestått av tre lagfarna

 domare. Flera än fem lagfarna domare får

 inte delta i hovrätten.

 I brottmål gäller, i stället för

 bestämmelserna i första stycket, att

 hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare och två nämndemän. Flera än fyra

 lagfarna domare och tre nämndemän får

 inte delta. Förekommer ej anledning att

 döma till svårare straff än böter och är

 det i målet inte fråga om företagsbot, är

 hovrätten dock domför även med den

 sammansättning som anges i första

 stycket. Detsamma gäller vid handläggning

 som ej sker vid huvudförhandling.

 1Senaste lydelse 1989:656.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Vid behandling av frågor om

 prövningstillstånd skall hovrätten bestå

 av två lagfarna domare.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är hovrätten domför med en

 lagfaren domare.

 Regeringen Åtgärder som avser

 bestämmer i vilken endast beredandet av

 omfattning åtgärd, ett mål får utföras

 som avser endast av en lagfaren

 beredandet av ett domare i hovrätten

 mål, får vidtas av eller, om de inte är

 en lagfaren domare av sådant slag att

 i hovrätten eller de bör förbehållas

 av en annan lagfarna domare, av

 tjänsteman vid en annan tjänsteman

 denna. i hovrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 Bestämmelserna i

 4 kap. 13 § gäller

 även för andra

 tjänstemän än domare

 när de utför åtgär-

 der enligt femte

 stycket.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 2

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1971:289) om

 allmänna förvaltningsdomstolar

 Härigenom föreskrivs att 12 och 18 §§

 lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar skall ha följande

 lydelse.

 12 §1

 Kammarrätt är domför med tre lagfarna

 ledamöter. Fler än fyra lagfarna

 ledamöter får ej sitta i rätten.

 När det är särskilt föreskrivet att

 nämndemän skall ingå i rätten, är

 kammarrätt domför med tre lagfarna

 ledamöter och två nämndemän. Fler än fyra

 lagfarna ledamöter och tre nämndemän får

 i sådant fall ej sitta i rätten.

 Kammarrätt är dock domför utan nämndemän

 1. vid prövning av besvär över beslut

 som ej innebär att målet avgöres,

 2. vid förordnande rörande saken i

 avvaktan på målets avgörande samt vid

 annan åtgärd som avser endast måls

 beredande,

 3. vid beslut varigenom domstolen

 skiljer sig från målet utan att detta

 prövats i sak.

 Handlägges mål som avses i andra stycket

 gemensamt med annat mål, får nämndemän

 deltaga vid handläggningen även av det

 senare målet.

 Om domförhet vid behandling av vissa mål

 finns bestämmelser i fastighets-

 taxeringslagen (1979:1152) och lagen

 (1990:886) om granskning och kontroll av

 filmer och videogram. Bestämmelser om

 domförhet vid behandling av kommunal-

 besvärsmål finns i 13 a §.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är kammarrätten domför med

 en lagfaren domare.

 Regeringen Åtgärder som avser

 bestämmer i vilken endast beredandet av

 omfattning åtgärd ett mål får utföras

 som avser endast av en lagfaren

 beredandet av ett ledamot i kammar-

 mål får vidtas av rätten eller, om de

 en lagfaren ledamot inte är av sådant

 i kammarrätten slag att de bör

 eller av en annan förbehållas lagfarna

 tjänsteman vid de- ledamöter, av en

 nna. annan tjänsteman i

 kammarrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 1Senaste lydelse 1990:897.

 3

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 §2

 Länsrätt är domför med en lagfaren

 domare ensam

 1. när åtgärd som avser endast måls

 beredande vidtages,

 2. vid sådant förhör med vittne eller

 sakkunnig som begärts av annan länsrätt,

 3. vid beslut som avser endast rättelse

 av felräkning, felskrivning eller annat

 uppenbart förbiseende,

 4. vid beslut om återkallelse tills

 vidare av ett körkort, körkortstillstånd

 eller traktorkort eller om vägran att

 tills vidare godkänna ett utländskt

 körkort, när det är uppenbart att ett

 sådant beslut bör meddelas eller när

 omhändertagande beslutas enligt 23 §

 körkortslagen (1977:477),

 5. vid beslut enligt luftfartslagen

 (1957:297) om försättande ur kraft av ett

 certifikat, elevtillstånd eller

 behörighetsbevis, när det är uppenbart

 att ett sådant beslut bör meddelas,

 6. vid annat beslut som inte innefattar

 slutligt avgörande av mål.

 Om det inte är påkallat av särskild

 anledning att målet prövas av fullsutten

 rätt, är länsrätt domför med en lagfaren

 domare ensam vid beslut som inte

 innefattar prövning av målet i sak.

 Åtgärder som avser

 endast beredandet av

 ett mål och som inte

 är av sådant slag

 att de bör för-

 behållas lagfarna

 domare får utföras

 av en annan

 tjänsteman vid

 länsrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 Vad som sägs i andra stycket gäller även

 vid avgörande av

 1. mål om utdömande av vite,

 2. mål enligt bevissäkringslagen

 (1975:1027) för skatte- och

 avgifts-processen, enligt lagen

 (1978:880) om betalningssäkring för

 skatter, tullar och avgifter, om

 besiktning enligt fastighets-

 taxeringslagen (1979:1152), om handlings-

 undantagande från taxeringsrevision,

 skatterevision, eller annan granskning

 och om befrielse från skyldighet att

 lämna upplysningar eller visa upp

 handling enligt taxeringslagen (1990:-

 324), lagen (1968:430) om mervärdeskatt,

 lagen (1984:668) om uppbörd av

 socialavgifter från arbetsgivare eller

 lagen (1984:151) om punktskatter och

 prisregleringsavgifter samt om

 2Senaste lydelse 1991:1132.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 befrielse från skyldighet att lämna

 kontrolluppgift enligt lagen (1990:325)

 om självdeklaration och kontroll-

 uppgifter,

 3. mål om omedelbart omhändertagande

 enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga, mål om

 tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 §

 samma lag, mål om omedelbart omhänderta-

 gande enligt 13 § lagen (1988:870) om

 vård av missbrukare i vissa fall, mål om

 tillfälligt omhändertagande enligt 37 §

 smittskyddslagen (1988:1472), mål enligt

 33 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk

 tvångsvård samt mål enligt 18 § första

 stycket 2-4 såvitt avser de fall då

 vården inte har förenats med särskild

 utskrivningsprövning eller 5 lagen

 (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård,

 4. mål om anstånd med att betala skatt

 eller socialavgifter enligt uppbörds-

 eller skatteförfattningarna och annat mål

 enligt uppbörds- och folkbokförings-

 författningarna med undantag av mål om

 arbetsgivares ansvarighet för

 arbetstagares skatt och mål enligt lagen

 (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

 från arbetsgivare,

 5. mål om uppdelning av taxeringsvärde

 enligt 20 kap. 15 § fastighets-

 taxeringslagen (1979:1152),

 6. mål som avser ändring av taxerad

 inkomst med högst 5 000 kr.,

 7. mål enligt skatte- och

 taxeringsförfattningarna i vilket

 beslutet överensstämmer med parternas

 samstämmiga mening,

 8. mål om rättshjälp genom offentligt

 biträde i ett ärende hos en annan

 myndighet,

 9. mål enligt körkortslagen (1977:477),

 om beslutet innebär att något körkorts-

 ingripande inte skall ske eller att

 varning meddelas eller om det är

 uppenbart att ett körkort,

 körkortstillstånd eller traktorkort skall

 återkallas eller att ett utländskt

 körkort inte skall godkännas,

 10. mål enligt luftfartslagen, om

 beslutet innebär att varning meddelas

 eller om det är uppenbart att ett

 certifikat, elevtillstånd eller

 behörighetsbevis skall återkallas,

 11. mål i vilket saken är uppenbar.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 4

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssamman-

 träde den 25 mars 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 ____________

 Proposition om delegering av

 arbetsuppgifter till kanslipersonal vid

 domstol

 1 Inledning

 I en promemoria som har upprättats inom

 Justitiedepartementet föreslås vissa

 ändringar i rättegångsbalken (RB) och

 lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar för att klargöra i

 vilken utsträckning olika arbetsuppgifter

 får delegeras till kanslipersonal i de

 allmänna domstolarna och de allmänna

 förvaltningsdomstolarna. Jag avser nu att

 ta upp de frågor som behandlas i

 promemorian.

 Promemorian har remissbehandlats.

 Remissyttranden har avgetts av Riksdagens

 ombudsmän (JO), Domstolsverket, Hovrätten

 över Skåne och Blekinge, Hovrätten för

 Västra Sverige, Hovrätten för Nedre

 Norrland, Göteborgs tingsrätt,

 Norrköpings tingsrätt, Bodens tingsrätt,

 Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i

 Stockholms län, Statstjänstemanna-

 förbundet och Sveriges advokatsamfund.

 Remissyttrandena finns tillgängliga i

 lagstiftningsärendet (dnr 93-63). Till

 protokollet i detta ärende bör som bilaga

 1 fogas de lagförslag som läggs fram i

 promemorian.

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 11 mars 1993 att

 inhämta Lagrådets yttrande över de

 lagförslag som utarbetats i ärendet. De

 till Lagrådet remitterade förslagen bör

 fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 2.

 Lagrådet har lämnat förslagen utan

 erinran. Lagrådets yttrande bör fogas

 till protokollet i detta ärende som

 bilaga 3.

 Jag har gjort en redaktionell ändring i

 förhållande till de remitterade

 lagförslagen.

 2 Bakgrund

 Vid domstolarna förekommer många

 arbetsuppgifter som utförs av andra än

 domare. Möjligheterna att delegera

 arbetsuppgifter till kanslipersonal har

 utvidgats väsentligt jämfört med vad som

 t.ex. gällde vid rättegångsbalkens

 tillkomst för snart femtio år sedan. I

 första hand har detta gällt vid allmän

 domstol och avsett de s.k.

 sidofunktionerna, dvs. olika typer av

 ärenden bl.a. inom inskrivningsväsendet.

 Domstolsverket överlämnade 1986 till

 Justitiedepartementet en rapport om

 beslutsdelegering i mål och ärenden vid

 tingsrätt (DV Rapport 1986:3). I

 rapporten redovisades en omfattande

 inventering av sådana arbetsuppgifter som

 ansågs kunna komma i fråga för delegering

 från domare till kanslipersonal.

 Regeringen ansåg att endast vissa av

 dessa uppgifter var lämpliga för

 delegering. Hit hörde beslut om dödande

 av förkomna pantbrev och förordnande av

 boutredningsman. Beslut som inte ansågs

 lämpliga att delegera var bl.a. beslut i

 mål om gemensam ansökan om äktenskaps-

 skillnad och beslut om ersättning till

 vittnen.

 I två skrivelser till

 Justitiedepartementet 1990 aktualiserade

 Domstolsverket på nytt frågor om

 delegering när det gällde bl.a. mål om

 äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan

 och mål om vårdnad efter gemensam ansökan

 samt registrering av enklare

 bouppteckningar. Regeringen tog ställning

 till skrivelserna i 1992 års budgetpro-

 position (prop. 1991/92:100 bil 3, s.12

 f.). Jag anförde där att förslaget när

 det gällde äktenskapsskillnad och vårdnad

 hade fått ett övervägande negativt

 remissmottagande och att jag för min del

 ansåg att de aktuella måltyperna ställde

 sådana krav på juridisk kompetens hos

 beslutsfattaren att det inte var lämpligt

 att genomföra förslaget. När det gällde

 bl.a. bouppteckningsärenden anförde jag

 att man borde avvakta Domstols-

 utredningens förslag (jfr SOU 1991:106).

 Sedan några år pågår försöksverksamhet

 vid en tingsrätt och en hovrätt som

 medger utvidgad delegering av arbets-

 uppgifter i det egentliga målarbetet.

 Ytterligare en hovrätt har under 1992

 anslutits till försöksverksamheten.

 Domstolsverket har också satt igång ett

 projekt för att utreda om ytterligare

 uppgifter kan delegeras. Detta projekt

 omfattar såväl de allmänna domstolarna

 som de allmänna förvaltningsdomstolarna.

 Den utveckling som äger rum mot en

 utvidgad delegering av arbetet i

 domstolarna aktualiserar frågan i vilken

 utsträckning den gällande lagstiftningen

 lämnar utrymme för delegering.

 3 Den nuvarande ordningen

 I rättegångsbalken sägs i allmänhet att

 olika åtgärder skall vidtas av rätten.

 Vad som avses med rätten följer av

 domförhetsreglerna i 1-3 kap. RB. För

 exempelvis tingsrätt gäller enligt

 huvudregeln (1 kap. 3 § RB) att tings-

 rätten, om inte annat är föreskrivet,

 skall bestå av en lagfaren domare.

 Ursprungligen förutsattes i

 domförhetsreglerna att en lagfaren domare

 skulle vara ordinarie. I 1 kap. 4 § RB

 föreskrevs sålunda att häradsrätt skulle

 bestå av häradshövding jämte nämnd.

 I 4 kap. 4 § RB finns en regel enligt

 vilken regeringen meddelar bestämmelser

 om beviljande av ledighet och förordnande

 av vikarie för lagfaren domare i hovrätt

 eller underrätt. Av paragrafen framgår

 alltså att även icke ordinarie domare kan

 tjänstgöra i hovrätt och tingsrätt i den

 utsträckning regeringen bestämmer. I

 hovrätten tjänstgör med stöd av denna

 bestämmelse bl.a. hovrättsassessorer och

 i tingsrätt bl.a. tingsfiskaler. Närmare

 bestämmelser har meddelats i förordningen

 (1979:569) med hovrättsinstruktion och

 förordningen (1979:572) med

 tingsrättsinstruktion.

 Härav torde också den slutsatsen kunna

 dras att begreppet lagfaren domare även

 omfattar t.ex notarier och

 hovrättsfiskaler när dessa utför

 domargöromål. Det kan här nämnas att det

 enligt tingsrättsinstruktionen bara är en

 tingsnotarie som "har tillräcklig

 erfarenhet och i övrigt bedöms vara

 lämplig" som får utföra vissa särskilt

 uppräknade domargöromål (19 §). Eftersom

 det har viss betydelse för mina

 resonemang i det följande (avsnitt 4.2)

 vill jag framhålla att notarier -

 lagtekniskt sett - inte utför

 domargöromål med stöd av en

 delegationsbestämmelse utan med stöd av

 den nyss redovisade bestämmelsen om

 vikarie för ordinarie domare.

 I förarbetena till rättegångsbalken

 förutsattes att frågan om hur arbetet

 skulle fördelas mellan ordinarie och icke

 ordinarie domare borde tillkomma

 regeringen att avgöra (NJA II:1943 s.

 14). Även beträffande de andra

 befattningshavare som krävdes för en

 domsagas skötsel förutsattes att

 bestämmelser meddelades av regeringen.

 Några uttalanden om vilka uppgifter som

 fick tilldelas kanslipersonal gjordes

 dock inte.

 Rättegångsbalken innehåller således inga

 regler om i vilken utsträckning olika

 uppgifter får utföras av kanslipersonal

 vid en domstol. Däremot finns en be-

 stämmelse i 2 kap. 4 § femte stycket RB

 som anses medge delegering till

 kanslipersonal. Enligt denna bestämmelse

 får regeringen bestämma i vilken

 utsträckning åtgärd, som endast avser

 beredandet av ett mål, får vidtas av en

 lagfaren domare i hovrätten eller av en

 annan tjänsteman vid denna. Någon

 motsvarande bestämmelse för tjänstemän

 vid tingsrätt finns inte. Av 3 kap. 8 §

 RB framgår att det finns särskilda

 tjänstemän för beredning och föredragning

 av mål i Högsta domstolen.

 Regleringen är i princip densamma för de

 allmänna förvaltningsdomstolarna.

 Ursprungligen torde tanken ha varit att

 sådana uppgifter som ankommer på rätten

 skulle få utföras endast av lagfaren

 personal. En domsagostadga från 1943 kan

 tolkas på detta sätt. Ett domsagobiträde

 fick enligt denna endast sköta stämpelbe-

 läggning och liknande göromål. Frågan om

 den icke rättsbildade personalens arbets-

 uppgifter behandlades därefter i ett

 betänkande angående vissa organisations-

 och tjänstgöringsfrågor vid domstolarna

 (SOU 1946:57). I detta uttalades att det

 ur synpunkten av en rationell ar-

 betsfördelning vore önskvärt att

 juridiskt utbildade personer i första

 hand anlitades för uppgifter där deras

 utbildning var av verklig betydelse och

 att arbetet i övrigt i största möjliga

 utsträckning överläts på domsagobiträden

 (s. 66 f). Utredningens förslag innebar

 att bl.a. kallelser och delgivning skulle

 ombesörjas av biträden. Regeringen gick

 dock längre och införde i domsagostadgan

 även en möjlighet för domstolsbiträden

 att expediera domar och beslut (SFS

 1947:911). De uppgifter som därmed kunde

 delegeras var sådana som ankom på rätten.

 Delegeringen till kanslipersonal vid

 tingsrätt har hittills varit relativt be-

 gränsad när det gäller olika uppgifter på

 rättegångsbalkens område. I den nuvarande

 tingsrättsinstruktionen har sedan 1947

 tillkommit möjligheten att delegera upp-

 giften att utfärda stämning sedan en lag-

 faren domare beslutat om stämning, att

 vidta de åtgärder som ankommer på rätten

 sedan det avgjorts att talan mot en dom

 fullföljts inom rätt tid samt att ta emot

 häktningsframställningar och liknande

 handlingar. Det finns dock även en

 generell bestämmelse enligt vilken

 arbetsuppgifter, som inte enligt lag

 eller annan författning måste utföras av

 den som är lagfaren, får delegeras till

 kanslipersonal. Det är lagmannen som

 avgör vilka uppgifter som kan delegeras

 enligt denna bestämmelse.

 Under slutet av 1970-talet och under

 1980-talet har delegering till kansli-

 personal i stället främst avsett

 beslutanderätt i olika typer av ärenden

 och mål utanför rättegångsbalkens område.

 År 1978 genomfördes delegering av be-

 slutanderätten till biträdespersonal inom

 inskrivningväsendet, först som försöks-

 verksamhet och sedan 1980 permanent. År

 1980 infördes också en möjlighet att

 delegera beslut om registrering av

 dödsboanmälan. År 1984 startade en

 försöksverksamhet med delegering av be-

 slutanderätten i mål om betalningsföre-

 läggande och 1985 av beslutanderätten i

 förmynderskapsärenden. För-

 7

 söksverksamheten har sedermera permanen-

 tats. Möjligheten att till kanslipersonal

 delegera rätten att avgöra ärenden

 genomfördes i allmänhet genom

 lagändringar. Som exempel kan nämnas 6 §

 fjärde stycket lagen (1946:807) om hand-

 läggning av domstolsärenden. Av

 bestämmelsen framgår att tjänstemän som

 inte är lagfarna får handlägga vissa upp-

 räknade ärenden om de är av enkel beskaf-

 fenhet.

 Jag vill i detta sammanhang nämna att

 mål om betalningsföreläggande inte längre

 handläggs vid domstol eftersom den

 summariska processen numera handläggs vid

 kronofogdemyndighet. I Domstolsut-

 redningens betänkande Domstolarna inför

 2000-talet (SOU 1991:106) föreslås att

 handläggningen av ett antal ärenden,

 bl.a. vissa beslut i förmynder-

 skapsärenden, skall flyttas bort från

 tingsrätterna.

 Sedan 1989 pågår en försöksverksamhet

 vid Göteborgs tingsrätt med utvidgad

 delegering till kanslipersonal.

 Regeringen har utfärdat en särskild

 förordning för verksamheten (SFS

 1989:851). Enligt denna får kan-

 slipersonal bl.a. pröva om överklagande

 skett i rätt tid samt bestämma

 grundavgift m.m. för rättshjälp.

 Beträffande hovrätt finns det som redan

 nämnts en uttrycklig bestämmelse som

 anses medge delegering till

 kanslipersonal, nämligen 2 kap. 4 § femte

 stycket RB. Enligt denna bestämmelse får

 regeringen bestämma i vilken omfattning

 åtgärd, som avser endast beredandet av

 ett mål, får vidtas av en lagfaren domare

 i hovrätten eller av en annan tjänsteman

 vid denna.

 Bestämmelsen var föremål för diskussion

 under förarbetena till rättegångsbalken

 (NJA II 1943 s. 35 ff.) men diskussionen

 rörde över huvud taget inte frågan om

 delegering till kanslipersonal. Den rörde

 i stället huvudsakligen vilka frågor som

 skulle avgöras kollegialt av hovrätten

 och vilka frågor som skulle få avgöras av

 en ledamot av hovrätten ensam. Depar-

 tementschefen fann slutligen att en regel

 borde anknyta till de olika förberedelse-

 åtgärdernas beskaffenhet. Han ansåg

 därför övervägande skäl tala för att

 överlämna till regeringen att förordna i

 ämnet. Han uttalade även att det utan

 uttryckligt stadgande var tydligt att

 frågor om häktning och reseförbud inte

 omfattades av begreppet beredning. Vid

 tiden för rättegångsbalkens tillkomst an-

 vändes begreppet tjänsteman på olika

 sätt. Det är således inte självklart att

 man vid denna tid avsåg att innefatta

 kanslipersonal i begreppet tjänsteman.

 Redan enligt 1947 års hovrättsinstruktion

 fick dock en icke rättsbildad tjänsteman

 bl.a. föranstalta om skriftväxling som

 enligt lag skall äga rum och ej beror av

 hovrättens förordnande samt ombesörja

 kallelser och delgivningar.

 I den nu gällande hovrättsinstruktionen

 har det sedan 1947 tillkommit en rad

 uppgifter. De kan dock inte sägas i någon

 större utsträckning gälla det egentliga

 målarbetet. Exempel på vad som har till-

 kommit är rätt för kanslipersonal att

 expediera domar, föra anteckningar om

 rättshjälpskostnader, utfärda

 lagakraftbevis samt granska om ett

 överklagande skett inom rätt tid.

 Av betydelse i sammanhanget är även den

 försöksverksamhet som bedrivs i Hovrätten

 över Skåne och Blekinge och Hovrätten för

 Västra Sverige. Regeringen uppdrog 1989

 åt Hovrätten över Skåne och Blekinge att

 i samarbete med Domstolsverket se över

 hovrättens arbetsformer och

 arbetsorganisation. En arbetsgrupp inom

 hovrätten föreslog i en promemoria till

 regeringen att beredningen av mål i

 större utsträckning skulle delegeras till

 bl.a. kanslipersonal. Efter remissbehand-

 ling utfärdade regeringen förordning

 (1991:135) om försöksverksamhet i

 Hovrätten över Skåne och Blekinge med

 delegering av vissa arbetsuppgifter.

 Förordningen har sedermera ersatts av en

 försöksförordning som även omfattar

 Hovrätten för Västra Sverige (SFS

 1992:995). Enligt denna får hovrätterna

 förordna domstolsbiträden att bl.a. vidta

 beredning av mål i den utsträckning som

 rotelinnehavaren bestämmer. En rotel-

 innehavare får därvid besluta att sådana

 åtgärder för beredning av ett mål som

 rotelinnehavaren ensam får vidta istället

 skall vidtas av ett domstolsbiträde.

 Detta får dock inte gälla mål där någon

 är berövad friheten. Det får inte heller

 omfatta mål vars beredning är av svår

 beskaffenhet eller som av någon annan

 orsak kräver särskild kunskap och

 erfarenhet.

 Av 3 kap. 8 § RB följer att för

 beredning och föredragning av mål hos

 Högsta domstolen finns hos domstolen

 särskilda tjänstemän. Av 9 § i förordning

 (1979:567) med instruktion för Högsta

 domstolen följer att revisionssekreterare

 svarar för beredningen och föredragningen

 av målen. Av 10 § i förordningen framgår

 dock att i de fall Högsta domstolen så

 bestämmer skall beredningen ledas av en

 ledamot av domstolen. Av 12 § i

 förordningen följer även att revisions-

 sekreterare inte får fatta alla beslut

 som hör till beredningen. Av 16 §

 förordningen framgår vidare att Högsta

 domstolen får förordna andra anställda -

 dvs. kanslipersonal - som vunnit

 tillräcklig erfarenhet att på eget ansvar

 vidta åtgärder som hör till beredningen

 av ett mål. I stort sett får en sådan

 anställd vidta samma åtgärder som

 kanslipersonal i hovrätterna.

 Enligt 17 § lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar är länsrätt som

 huvdregel domför med en lagfaren domare

 och tre nämndemän. Enligt lagens 18 § är

 dock länsrätten i en rad fall domför med

 en lagfaren domare ensam. Det gäller

 t.ex. åtgärder som endast avser ett måls

 beredande. I lagen finns inte någon

 uttrycklig bestämmelse om delegering av

 beredningsuppgifter till kanslipersonal.

 Av 16 § förordningen (1979:573) med

 länsrättsinstruktion följer emellertid

 att mål bereds till avgörande av personal

 som är indelad på rotel eller annan

 personal som utsetts därtill.

 Rotelinnehavaren deltar i praktiken

 normalt i beredningen endast i den mån

 det behövs. Av 20 § följer vidare att

 lagmannen får förordna kanslipersonal som

 har tillräckliga kunskaper och

 erfarenheter att utföra olika be-

 redningsgöromål. Dessa uppgifter är i

 stort sett desamma som kanslipersonal vid

 tingsrätter får utföra.

 Beträffande kammarrätterna finns en

 bestämmelse i 12 § sjätte stycket lagen

 om allmänna förvaltningsdomstolar som i

 princip är likalydande med 2 kap. 4 §

 femte stycket RB. I förordningen

 (1979:571) med kammarrättsinstruktion

 finns i 20 § bestämmelser som ger en

 möjlighet till delegering till kansli-

 personal som i allt väsentligt är

 densamma som gäller för hovrätterna.

 I 7 § lagen om allmänna

 förvaltningsdomstolar finns för

 Regeringsrätten en bestämmelse som

 motsvarar den som gäller för Högsta dom-

 stolen. Möjligheterna till delegering

 till kanslipersonal i förordningen

 (1979:568) med instruktion för Re-

 geringsrätten är också desamma som gäller

 för Högsta domstolen.

 Det finns också en rad special-

 processrättsliga bestämmelser som

 reglerar domförheten vid allmän domstol.

 Här kan nämnas bestämmelser i äkten-

 skapsbalken, konkurslagen (1987:672) och

 ackordslagen (1970:847). Några särskilda

 bestämmelser om delegering till kansli-

 personal finns det inte i dessa

 författningar med undantag för 14 kap. 18

 § äktenskapsbalken som beträffande

 hovrätterna hänvisar till 2 kap. 4 §

 femte stycket RB. I övrigt torde de

 bestämmelser som finns om delegering i de

 flesta fall vara tillämpliga antingen

 genom att det finns en generell

 hänvisning till rättegångsbalken eller

 genom att en sådan hänvisning är

 underförstådd. Exempel på det förstnämnda

 finns i vattenlagen (1983:291).

 Det kan nämnas att Arbetsdomstolen, Mar-

 knadsdomstolen, Bostadsdomstolen,

 hyresnämnderna och Patentbesvärsrätten

 har instruktioner som medger delegering

 till kanslipersonal. Det är dock endast

 beträffande Patentbesvärsrätten som det

 finns en uttrycklig bestämmelse i lag som

 anses medge delegering till kansli-

 personal. Denna bestämmelse överens-

 stämmer med den som gäller för

 hovrätterna.

 En särskild fråga är i vilken

 utsträckning reglerna i 4 kap. RB om

 bl.a. domared och jäv blir tillämpliga på

 kanslipersonal. Frågan ställs på sin

 spets när uppgifter som traditionellt

 uppfattats som domargöromål delegeras

 till icke rättsbildad personal.

 När det gäller rättegångsbalken har man

 inte gått närmare in på denna fråga i

 tidigare lagstiftningsärenden. I

 doktrinen har uttalats att dessa regler i

 praktiken blir tillämpliga endast i fråga

 om sådan handläggning som innebär att ett

 mål eller ärende avgörs. I en sådan

 situation skulle alltså exempelvis jävs-

 reglerna bli tillämpliga. Detsamma skulle

 gälla för domared ( se Gullnäs m.fl.,

 Rättegångsbalken, s. 4:7, 4:18 b och

 4:22). Nyligen har uttalats att det inte

 är nödvändigt att koppla frågan om jävs-

 reglerna gäller för kanslipersonal till

 frågan om dessa har avlagt domared (se

 Fitger, Om eder, Festskrift till Per Olof

 Bolding, s. 148). I

 förvaltningsprocesslagen föreskrivs

 däremot i 41 § att i fråga om jäv mot den

 som handlägger mål enligt förvaltnings-

 processlagen gäller bestämmelserna i 4

 kap. RB om jäv för domare.

 Frågan om ansvaret för de delegerade

 uppgifterna aktualiserades år 1990 av JO

 i en skrivelse till regeringen. Dom-

 stolsverket fick med anledning av det

 regeringens uppdrag att utreda frågan.

 Domstolsverket fann i första hand att att

 det inte var motiverat med en författ-

 ningsändring för att reglera

 ansvarsfördelningen mellan domare och

 annan personal beträffande delegerade

 arbetsuppgifter. Domstolsverkets

 utredning remissbehandlades. Flertalet

 remissinstanser delade Domstolsverkets

 bedömning. Ingen av remissinstanserna

 hade uppfattningen att domares ansvar för

 delegerade arbetsuppgifter skulle ut-

 vidgas i förhållande till vad som gäller

 redan i dag.

 Frågan behandlades i 1992 års

 budgetproposition (prop. 1991/92:100 bil

 3 s. 12 f.). Jag anförde följande i min

 anmälan av ärendet:

 Delegering av arbetsuppgifter i domstol

 sker genom förordnanden till enskilda

 personer i enlighet med

 domstolsinstruktionernas bestämmelser.

 Den enskilde blir härigenom behörig att

 på eget ansvar utföra vissa göromål. Men

 detta innebär inte att det ansvar som kan

 åvila andra för att göromålen fullgörs på

 rätt sätt upphör helt. Den som förordnar,

 normalt domstolschefen, måste förvissa

 sig om att personen i fråga har

 tillräcklig kunskap och erfarenhet för

 att klara arbetsuppgiften. Rotel-

 innehavaren har att ge underställd

 personal tydliga instruktioner, att i

 lämplig omfattning följa upp givna

 förordnanden och att ingripa om någon

 inte fullgör sina uppgifter

 tillfredsställande. Vad som kan krävas av

 rotelinnehavare för att denna skall undgå

 ansvar för felaktigheter som begåtts av

 annan personal varierar avsevärt mellan

 olika situationer. Att heltäckande

 reglera rotelinnehavarens övergripande

 ansvar får därför mycket vaga

 bestämmelser till resultat. En

 författningsreglering skulle alltså inte

 komma att klargöra var gränsen mellan

 domarens ansvar och annan personals

 ansvar går. Som flertalet remissinstanser

 delar jag därför domstolsverkets

 bedömning. Liksom remissinstanserna är

 jag inte heller beredd att utvidga

 rotelinnehavarens ansvar för delegerade

 arbetsuppgifter. Enligt min mening ligger

 det i sakens natur att ansvar i första

 hand måste utkrävas av den som utför

 göromålen och därigenom ibland också står

 för myndighetsutövningen. I annat fall

 förfelas tanken bakom renodlingen av

 domarrollen. Om göromål och ansvar inte

 följs åt är det snarast ett tecken på att

 göromålen inte är lämpliga att delegera.

 Frågan om ansvaret för utförda åtgärder

 aktualiserar även frågan om rätt forum

 för talan om ansvar eller enskilt anspråk

 på grund av brott i utövningen av

 tjänsten. Av 2 kap. 2 § RB följer att det

 tillkommer hovrätt att som första domstol

 uppta sådana mål när det bl.a. gäller

 brott som i utövningen av tjänsten eller

 uppdraget har begåtts av domare i allmän

 underrätt. En motsvarande bestämmelse

 finns i 3 kap. 3 § RB för hovrättsdomare.

 4 Överväganden och förslag

 4.1 Behovet av en lagreglering

 Mitt förslag: Regeringens möjigheter

 att i förordning besluta att vissa

 typer av uppgifter skall kunna dele-

 geras till bl.a kanslipersonal regleras

 i större utsträckning i lag.

 Promemorian: Samma ställningstagande

 görs i promemorian.

 Remissinstanserna ansluter sig

 genomgående till promemorians uppfattning

 eller lämnar den utan erinran.

 Skälen för mitt förslag: Vid

 rättegångsbalkens tillkomst var det över

 huvud taget inte aktuellt att överlämna

 uppgifter som tillhör det egentliga

 målarbetet till kanslipersonal. Lags-

 tiftningen kan därför inte anses ge svar

 på frågan var den yttersta gränsen för

 det delegeringsbara området går. Hittills

 har gränserna för vad som kan och bör de-

 legeras till kanslipersonal i stället

 satts av regeringen med stöd direkt eller

 analogt av 2 kap. 4 § femte stycket RB

 och den nästan likalydande regeln i 12 §

 sjätte stycket lagen om allmänna

 förvaltningsdomstolar.

 Som jag nämnde inledningsvis har det på

 senare tid framförts olika önskemål om

 att utvidga möjligheterna att delegera

 arbetsuppgifter till domstolarnas kansli-

 personal. Flera sådana önskemål har

 tillgodosetts genom skilda

 författningsändringar. Vissa förslag har

 däremot avvisats, bl.a. beträffande mål

 om äktenskapsskillnad och mål om vårdnad.

 Ett skäl som har anförts mot en sådan

 delegering har varit att de aktuella

 måltyperna ställer sådana krav på

 juridisk kompetens hos beslutsfattaren

 att delegering inte har ansetts lämplig.

 Enligt min mening är det angeläget att

 nu ta upp frågan under vilka

 förutsättningar regeringen får meddela

 föreskrifter som möjliggör delegering

 till kanslipersonal. Frågan har särskild

 aktualitet med tanke på överväganden om

 de båda försöksförordningarna - som

 innehåller relativt långtgående dele-

 geringsmöjligheter - skall permanentas

 eller inte, liksom med tanke på det

 delegeringsprojekt som bedrivs av Dom-

 stolsverket. Till saken hör också att

 rättegångsbalken tillkom på den gamla

 regeringsformens tid och att frågan om

 lagreglering har kommit i ett nytt läge

 genom den nya regeringsformen (RF).

 Frågan om delegering i domstolsärenden

 får däremot tas upp i samband med

 beredningen av Domstolsutredningens

 betänkande.

 Jag tar i detta ärende inte ställning

 till frågan om, och i så fall vilka,

 ytterligare uppgifter som skall delegeras

 till kanslipersonal. Den frågan bör, som

 jag senare skall utveckla närmare,

 ankomma på regeringen att pröva. Den

 fråga jag nu tar upp är inom vilka ramar

 regeringen kan - och bör kunna - meddela

 föreskrifter om delegering till

 kanslipersonal. Jag vill dock framhålla

 att det enligt min mening är angeläget

 att domarna i största möjliga

 utsträckning får ägna sig åt den dömande

 verksamheten. En rationell

 arbetsfördelning kräver därför att olika

 förberedande arbetsuppgifter i största

 möjliga omfattning utförs av annan

 personal. Detta innebär inte att jag -

 som jag strax skall utveckla närmare - är

 beredd att frångå de bedömningar som jag

 tidigare gjort, bl.a. i 1992 års

 budgetproposition, om att uppgifter som

 ställer krav på juridisk kompetens inte

 skall delegeras till kanslipersonal. I

 detta sammanhang måste även notariernas

 arbetsuppgifter uppmärksammas.

 Notariernas arbetsuppgifter berörs endast

 indirekt i detta ärende.

 Enligt 11 kap. 4 § RF skall regler om

 domstolarnas rättskipningsuppgifter, om

 huvuddragen av deras organisation och om

 rättegången ges i form av lag. Av lag

 skall således följa vilka uppgifter dom-

 stolarna skall ha inom rättskipningens

 område. Regler som gäller förfarandet

 skall också framgå av lag. Däremot är det

 tillräckligt att huvuddragen av or-

 ganisationen följer av lag. I förarbetena

 uttalades beträffande organisationen att

 mindre betydelsefulla bestämmelser i

 ämnet bör kunna meddelas av regeringen

 (prop. 1973:90 s. 388). Beträffande

 gränsdragningen uttalades i samma

 proposition att utgångspunkten borde vara

 att inte belasta lagar som handlar om

 domstolarnas organisation med

 bestämmelser som är mindre väsentliga

 från rättssäkerhetssynpunkt. Någon

 närmare definition av och gränsdragning

 mellan begreppen "organisation" och

 "rättegång" görs inte i förarbetena.

 När bestämmelser om domstolarna enligt

 regeringsformen skall ges i lag tillhör

 det riksdagens obligatoriska lagområde.

 Delegering till regeringen är således

 inte möjlig. Däremot kan regeringen

 meddela verkställighetsföreskrifter (8

 kap. 13 § RF). När det gäller orga-

 nisationen måste endast huvuddragen följa

 av lag. Vad som inte faller inom

 "huvuddragen" av domstolarnas

 organisation tillhör enligt ett uttalande

 i förarbetena regeringens restkompetens

 (prop. 1973:90 s. 388). Under denna rest-

 kompetens faller enligt uttalanden i dok-

 trinen detaljregleringen av domstols-

 organisationen. Även sådana föreskrifter

 om domstolarnas inre arbete som inte har

 någon direkt betydelse för själva

 rättegången torde falla under

 restkompetensen (se[REDACTED_EFTERNAMN], Normgiv-

 ningsmakten, andra upplagan, s. 139 f.).

 Till regeringens restkompetens hör

 främst förvaltningsrättsliga föreskrifter

 som inte rör förhållandet mellan den

 enskilde och det allmänna, exempelvis

 regler om myndigheternas organisation.

 Men även föreskrifter om förhållandet

 mellan enskilda och det allmänna kan höra

 hit om det inte gäller åligganden för den

 enskilde (jfr 8 kap. 3 § RF). Med verk-

 ställighetsföreskrifter enligt 8 kap.

 13 § RF avses i första hand

 tillämpningsförskrifter av rent

 administrativ karaktär. I viss mån kan

 regeringen dock även fylla ut lagens

 egentliga innehåll i den mån utfyllnaden

 inte innebär något väsentligt nytt. Även

 här får avgränsningen ske mot bakgrund av

 8 kap. 3 § RF. Verkställighetsföre-

 skrifter kan meddelas även i fråga om

 lagar som faller inom det obligatoriska

 lagområdet, dvs. där delegering till

 regeringen inte är möjlig. Utrymmet för

 detta kan dock variera mellan olika

 rättsområden. Inom t.ex. civilrätten är

 utrymmet för verkställighetsregler av

 regeringen litet.

 De processrättsliga lagarna kompletteras

 i relativt stor utsträckning av

 regeringsförordningar. Eftersom

 regeringsformen inte medger delegation av

 normgivningsmakten inom det process-

 rättsliga området måste dessa

 förordningar således grundas antingen på

 regeringens restkompetens eller

 regeringens rätt att meddela

 verkställighetsföreskrifter.

 Regeringsformen lämnar inget besked i

 frågan om domförhetsreglerna är att

 hänföra till rättegången eller till

 domstolsorganisationen. En utgångspunkt

 för bedömningen av frågan bör vara att

 regeringsformen inte varit avsedd att

 rubba rådande ordning för uppdelningen av

 normgivning på olika konstitutionella

 nivåer. I förstone skulle det kunna synas

 naturligt att hänföra frågor om

 domförheten till rättegången, allra helst

 om det gäller uppgifter som tillhör det

 egentliga målarbetet. Frågan om vem som

 exempelvis skall få fatta beslut om

 personutredning i brottmål borde sålunda

 sorteras in under reglerna om rättegången

 och inte tillhöra de domstolsorga-

 nisatoriska frågorna. Samtidigt

 förefaller det som om alla frågor om

 domförhet hittills ansetts vara att

 hänföra just till domstolsorganisationen.

 Ett tydligt exempel är den uppdelning

 mellan organisation och förfarande som

 finns i lagen om allmänna förvalt-

 ningsdomstolar respektive

 förvaltningsprocesslagen, som båda

 tillkom strax före den nya

 regeringsformen; domförhetsreglerna finns

 i den förstnämnda lagen. Även

 rättegångsbalken kan sägas bygga på en

 sådan uppdelning. De organisatoriska

 frågorna behandlas i första avdelningen

 (kap. 1-9) och domförhetsreglerna finns i

 just denna avdelning. En sådan tolkning

 är också bäst förenlig med 2 kap. 4 §

 femte stycket RB. Föreskriften att

 regeringen bestämmer i vilken omfattning

 åtgärder som avser beredandet av mål får

 vidtas av en lagfaren domare i hovrätten

 eller av någon annan tjänsteman vid denna

 kan i så fall ses som en erinran om

 regeringens restkompetens när det gäller

 detaljregleringen av de dom-

 stolsorganisatoriska frågorna.

 Det torde knappast råda något tvivel om

 att de frågor som hittills har delegerats

 till kanslipersonal i bl.a. hovrätts- och

 tingsrättsinstruktionerna är sådana att

 de inte kräver lagform. Föreskrifter om

 vem som skall sköta delgivning och

 expediering osv. är sådana detaljregler

 om domstolarnas inre arbete som tveklöst

 faller utanför det obligatoriska

 lagområdet.

 Om man däremot överväger att till

 kanslipersonal lämna över också uppgifter

 som har betydelse för parterna eller som

 är väsentliga från rättssäkerhetssynpunkt

 är man otvivelaktigt inne på frågor som

 man kan tycka bör tillhöra det

 obligatoriska lagområdet. Enligt min me-

 ning talar starka skäl för att en sådan

 lagreglering kommer till stånd. Huruvida

 regeringsformen strängt taget kräver en

 reglering eller inte kan lämnas därhän,

 inget hindrar ju att föreskrifter

 meddelas i lag utöver lagområdet där så

 anses befogat (8 kap. 14 § RF).

 Jag anser således att förutsättningarna

 för att delegera olika uppgifter till

 kanslipersonal vid de allmänna

 domstolarna och de allmänna förvaltnings-

 domstolarna bör regleras i lag och att

 rättegångsbalken och lagen om allmänna

 förvaltningsdomstolar därför bör ändras.

 I promemorian gjordes samma

 ställningstagande. Remissinstanserna har

 inte anmält någon avvikande uppfattning.

 4.2 Bestämmelsernas utformning

 Mitt förslag: De grundläggande förut-

 sättsättningarna för delegering till

 kanslipersonal av uppgifter som gäller

 det egentliga målarbetet bör meddelas i

 lag. Mer detaljerade föreskrifter bör

 meddelas av regeringen.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med

 mitt förslag men bestämmelserna har

 formulerats annorlunda.

 Remissinstanserna tillstyrker i

 allmänhet den i promemorian valda

 lagstiftningstekniken. Från flera håll

 framförs synpunkter på den språkliga

 utformningen. Sveriges Advokatsamfund

 anser att den föreslagna lagändringen

 inte bör genomföras eftersom promemorian

 inte närmare preciserar vilka uppgifter

 som enligt departementets mening bör

 kunna delegeras.

 Skälen för mitt förslag: I promemorian

 föreslås en reglering som innebär att de

 grundläggande förutsättningarna för

 delegering regleras i lag och att

 regeringen därefter får ge närmare

 bestämmelser i förordning.

 Remissinstanserna, som i allmänhet har

 tillstyrkt den valda lagstift-

 ningstekniken, har kommenterat frågan

 från skilda utgångspunkter. Å ena sidan

 framhålls att detaljregleringen bör

 överlåtas åt regeringen men att denna

 reglering inte bör vara alltför precis,

 utan att det bör kunna lämnas åt

 domstolschefen att i viss utsträckning

 avgöra vilka uppgifter som det är

 lämpligt att kanslipersonal utför.

 Sveriges Advokatsamfund intar närmast den

 motsatta ståndpunkten och framhåller att

 den föreslagna regleringen är av generell

 natur och därför lämnar ett visst utrymme

 för varierande bedömningar och att alla

 beslut i domstol som har betydelse för

 parterna i princip endast bör fattas av

 lagfarna domare. I avsaknad av närmare

 preciseringar när det gäller vilka

 arbetsuppgifter som kommer att delegeras

 med stöd av den föreslagna regleringen

 bör lagändringen enligt samfundet inte

 genomföras.

 Jag delar den uppfattning som framförts

 i promemorian att rättegångsbalken och

 lagen om allmänna förvaltningsdomstolar

 inte behöver innehålla en utförlig

 reglering av frågan. Det bör räcka att de

 grundläggande förutsättningarna för att

 delegering skall få ske tas in i lag och

 att regeringen ger närmare bestämmelser i

 förordning. Jag skall strax utveckla

 denna fråga närmare. En sådan ordning är

 enligt min mening förenlig med

 regeringsformen eftersom regeringen kan

 meddela detaljföreskrifter i

 förordningsform, antingen med stöd av

 restkompetensen eller genom

 verkställighetsföreskrifter. Lagarna bör

 emellertid, så som också föreslås i

 promemorian, för tydlighets skull

 innehålla en erinran om att regeringen är

 behörig att meddela sådana

 detaljföreskrifter.

 När det gäller den närmare utformningen

 av en lagreglering om delegering finns

 det ett antal olika frågor att beakta.

 Enligt en remissinstans bör en lagregel

 som tillåter delegering omfatta även

 rätten att fatta beslut om måls

 avgörande. Jag anser att det åtminstone

 för närvarande inte är lämpligt med en så

 långtgående delegering. En bestämmelse om

 delegering bör i stället - i överens-

 stämmelse med vad som redan gäller för

 hovrätt och kammarrätt - begränsas till

 att avse beredande uppgifter. Det

 överensstämmer också med vad som föreslås

 i promemorian. Härigenom utesluts alla

 uppgifter som innebär att mål avgörs,

 också avskrivande av mål.

 Vissa uppgifter som i dag får utföras av

 kanslipersonal kan inte anses ingå i

 begreppet beredning. Hit hör exempelvis

 rätten för kanslipersonal att expediera

 domar och rätten att pröva om talan mot

 en dom eller ett beslut fullföljts inom

 rätt tid. Det är från grundlagssynpunkt

 inte nödvändigt att lagreglera

 regeringens rätt att förordna härom. Det

 finns enligt min mening heller inga andra

 skäl för en lagreglering. Det innebär

 alltså att det även i fortsättningen kom-

 mer att finnas regeringsföreskrifter om

 delegering som inte uttryckligen stödjer

 sig på en lagregel. En sådan ordning är

 enligt min mening naturlig eftersom det

 här handlar om en detaljreglering av dom-

 stolarnas inre arbete (jfr avsnitt 4.1).

 Det är enligt min mening inte något som

 hindrar att uppgifter som ställer krav på

 vissa juridiska kunskaper delegeras till

 kanslipersonal. Beredande åtgärder i det

 egentliga målarbetet har normalt

 rättsliga inslag som erfaren

 kanslipersonal kan hantera. Däremot bör

 det inte komma i fråga att delegera

 uppgifter som kräver större juridiska

 kunskaper. Jag syftar här inte bara på

 juridiskt komplicerade frågor utan också

 på frågor som i och för sig inte

 nödvändigtvis är rättsligt komplicerade

 men där frågornas art är sådan att de bör

 förbehållas en lagfaren domare. Jag skall

 strax närmare utveckla innebörden av be-

 greppet lagfaren domare.

 Enligt min mening är det knappast

 möjligt att i lagtext närmare precisera

 vilka uppgifter som kräver sådan

 kompetens som i princip kan anses för-

 behållen en lagfaren domare. Det torde

 kräva att alla de uppgifter som får

 delegeras till kanslipersonal

 uttryckligen skulle få räknas upp i

 lagen. En sådan reglering är otymplig och

 är heller inte nödvändig. Det är närmast

 ofrånkomligt att det måste ankomma på re-

 geringen att, uppgiftstyp för

 uppgiftstyp, pröva om uppgiften bör

 förbehållas en lagfaren domare eller om

 uppgiften i fråga är lämplig att

 delegera. Det sagda bör i lagen kunna

 formuleras så att delegering inte får ske

 i fråga om åtgärder som bör förbehållas

 en lagfaren domare. Det överensstämmer

 med vad som föreslogs i promemorian. Jag

 delar alltså inte den uppfattning som

 uttryckts av några remissinstanser att

 det inte skulle vara nödvändigt att i

 lagtexten uttrycka en sådan gräns för det

 delegeringsbara området.

 Begreppet lagfaren domare omfattar som

 jag redan har påpekat (avsnitt 3) även

 notarier. De uppgifter som en notarie får

 utföra är kraftigt begränsade. Den av mig

 föreslagna lagtexten - att uppgifter som

 bör förbehållas lagfarna domare inte får

 delegeras - innebär med andra ord att

 regeringen inte kan öppna möjligheten

 till delegering till kanslipersonal när

 det gäller uppgifter som är av den art

 att de bör förbehållas exempelvis

 notarie. Detta hindrar inte att

 notariernas och kanslipersonalens

 arbetsuppgifter i vissa delar kan

 sammanfalla också i framtiden (jfr t.ex.

 18 § tingsrättsinstruktionen). Begreppet

 lagfaren domare omfattar inte all

 lagfaren - juridiskt utbildad - personal

 vid domstol. Det omfattar exempelvis inte

 lagfaren personal som har tjänster som

 handläggare vid länsrätt. Det kan finnas

 ett intresse av att i

 delegeringshänseende göra en skillnad

 mellan sådan lagfaren personal och övrig

 personal. Den nu föreslagna regleringen

 innebär att det även i fortsättningen får

 ankomma på regeringen att lägga fast var

 denna gränslinje skall gå.

 Tydliga exempel på vad som klart bör

 förbehållas lagfarna domare och alltså

 klart faller utanför det delegeringsbara

 området är interimistiska beslut och

 beslut om avvisning av bevisning. Ett

 annat exempel är beslut om tvångsmedel.

 Sådana beslut faller för övrigt redan

 utanför begreppet beredning (jfr NJA II

 1943 s. 38 f.). Lika tydliga exempel på

 vad som enligt min mening faller inom

 området för delegeringsbara uppgifter är

 beslut om förskott på ersättning till

 vittnen och beslut om förordnande av

 tolk.

 En remissinstans anser att beredande

 åtgärder som har betydelse för parterna i

 princip inte bör delegeras. Enligt min

 mening är detta för långtgående. I någon

 mening har nästan alla beredande

 uppgifter betydelse för parterna. Vilken

 betydelse en beredande åtgärd har för

 parterna är en faktor som regeringen får

 väga in vid sin bedömning av om en åtgärd

 bör förbehållas en lagfaren domare.

 Det handlar emellertid inte bara om att

 avgränsa vilka arbetsuppgifter som skall

 kunna delegeras till kanslipersonal. En

 annan, minst lika viktig fråga, är till

 vem sådana uppgifter skall få överlåtas.

 All personal kan naturligtvis inte komma

 i fråga. Det finns här anledning att

 erinra om de uttalanden som jag gjorde i

 1992 års budgetproposition och som jag

 nämnde tidigare (avsnitt 3). Jag uttalade

 där bl.a. att ansvaret för att delegerade

 uppgifter utförs på ett riktigt sätt i

 första hand måste utkrävas av den som

 utför göromålen. Detta innebär emellertid

 inte att det ansvar som kan åvila andra

 för att göromålen fullgörs på rätt sätt

 helt upphör. Den som förordnar, normalt

 domstolschefen, måste förvissa sig om att

 personen i fråga har tillräckliga

 kunskaper och erfarenheter för att klara

 arbetsuppgiften. Rotelinnehavaren måste

 ge underställd personal tydliga

 instruktioner, följa upp givna

 förordnanden i lämplig omfattning och

 ingripa om någon inte fullgör sina

 uppgifter på ett tillfredsställande sätt.

 En utvidgning av möjligheten att delegera

 olika uppgifter till kanslipersonal

 innebär alltså att den som i det konkreta

 fallet skall besluta om delegering med än

 större noggrannhet måste pröva om den

 person som skall ta hand om uppgifterna

 har de kunskaper och erfarenheter som

 krävs för uppgiften. I likhet med vad som

 föreslogs i promemorian anser jag att det

 uttryckligen bör framgå av en lagregel

 att den till vilken delegering sker skall

 ha tillräcklig kunskap och erfarenhet.

 I promemorian föreslås att de nya

 bestämmelserna skall formuleras på ett

 sätt som nära anknyter till de

 bestämmelser som i dag finns för hovrätt

 och kammarrätt. Som JO har påpekat kan

 dock en sådan formulering ge intryck av

 att riksdagen delegerar

 lagstiftningskompetens - vilket rege-

 ringsformen hindrar - till regeringen.

 För att ett sådant intryck skall undvikas

 bör reglerna formuleras på ett annat sätt

 än som föreslås i promemorian. Jag anser

 att den formulering som JO har föreslagit

 är lämplig.

 En regel om delegering av det slag jag

 nu har redogjort för bör införas för

 tingsrätt, länsrätt, hovrätt och

 kammarrätt. För Högsta domstolen och

 Regeringsrätten finns det inte något

 behov av lagändring. I de fall en allmän

 domstol har att tillämpa

 specialprocessrättsliga bestämmelser

 blir, som jag redan varit inne på,

 rättegångsbalkens regler antingen direkt

 eller analogt tillämpliga.

 Reglerna om domared är inte tillämpliga

 på kanslipersonal i de fall som nu är

 aktuella, dvs. vid beredning av mål. Det

 finns heller ingen anledning att införa

 sådana regler.

 När det gäller rättegångsbalkens regler

 om jäv torde dessa visserligen i

 praktiken aktualiseras främst om ett mål

 eller ärende avgörs. Detta utesluter

 emellertid inte att de redan i dag bör

 tillämpas analogt när det gäller beslut

 som fattas under beredningen av ett mål.

 I promemorian görs bedömningen att det

 inte är nödvändigt att uttryckligen

 lagreglera detta. Ett par remissinstanser

 ansluter sig till denna bedömning. I

 övrigt förbigås frågan med tystnad. För

 egen del anser jag att en uttrycklig

 regel skulle fylla en viktig funktion och

 föreslår därför att en sådan införs i

 rättegångsbalken. I regeln bör

 föreskrivas att bestämmelserna om jäv i 4

 kap. 13 § RB skall gälla även andra

 tjänstemän än domare när dessa utför

 beredande åtgärder i ett mål. En mot-

 svarande uttrycklig lagbestämmelse bör

 övervägas också för ärendelagens del. Den

 frågan bör lämpligen tas upp i anslutning

 till den fortsatta beredningen av

 Domstolsutredningens förslag till nya

 förfaranderegler för domstolsärenden. I

 fråga om förvaltningsprocesslagen finns

 redan en tillämplig bestämmelse (jfr

 41 §), som dock kan behöva formuleras om.

 Den frågan får också övervägas i

 anslutning till beredningen av Dom-

 stolsutredningens betänkande.

 När det gäller rätt forum för mål om

 ansvar eller enskilt anspråk på grund av

 brott som begåtts i tjänsten finns det,

 som jag nämnt tidigare (avsnitt 3),

 särskilda bestämmelser när det gäller

 bl.a. domare. Dessa specialbestämmelser

 gäller inte kanslipersonal som utför

 åtgärder under beredningen av ett mål.

 Det kan finnas skäl att se över bestäm-

 melserna om rätt forum för brott som

 domstolspersonal begår i tjänsten, bl.a.

 med tanke på regleringen i ärendelagen.

 En sådan översyn bör kunna ske i samband

 med beredningen av Domstolsutredningens

 förslag.

 5 Ikraftträdande m.m.

 De föreslagna lagändringarna bör kunna

 träda i kraft den 1 juli 1993. Några

 övergångsbestämmelser behövs inte.

 Förslagen är kostnadsneutrala.

 6 Upprättade lagförslag

 I enlighet med vad jag nu har anfört har

 inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken och

 2. lag om ändring i lagen (1971:289) om

 allmänna förvaltningsdomstolar.

 Förslagen har granskats av Lagrådet.

 I propositionen 1992/93:216 angående

 prövningstillstånd i hovrätt och

 instansordningen i utsökningsmål föreslås

 en ändring i 2 kap. 4 § tredje stycket

 rättegångsbalken.

 7 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken och

 2. lag om ändring i lagen (1971:289) om

 allmänna förvaltningsdomstolar.

 8 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta de förslag som föredraganden har

 lagt fram.

 8

 Promemorians lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att det i 1 kap. skall införas en

 ny paragraf, 3 e §, av följande lydelse,

 dels att 2 kap. 4 § skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 3 e §

 Regeringen

 bestämmer i vilken

 omfattning åtgärd,

 som avser endast be-

 redandet av ett mål

 och som inte bör

 förbehållas lagfaren

 domare, får vidtas

 av en annan tjänste-

 man vid tingsrätten

 som har erforderlig

 kunskap och

 erfarenhet.

 2 kap.

 4 §1

 Hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare. I mål som överklagats från

 tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna

 domare delta när hovrätten avgör målet,

 om tingsrätten bestått av tre lagfarna

 domare. Flera än fem lagfarna domare får

 inte delta i hovrätten.

 I brottmål gäller, i stället för

 bestämmelserna i första stycket, att

 hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare och två nämndemän. Fler än fyra

 lagfarna domare och tre nämndemän får

 inte delta. Förekommer ej anledning att

 döma till svårare straff än böter och är

 det i målet inte fråga om företagsbot, är

 hovrätten dock domför även med den

 sammansättning som anges i första

 stycket. Detsamma gäller vid handläggning

 som ej sker vid huvudförhandling.

 Vid behandling av frågor om

 prövningstillstånd skall hovrätten bestå

 av två lagfarna domare.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är hovrätten domför med en

 lagfaren domare.

 1Senaste lydelse 1989:656.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Regeringen Regeringen

 bestämmer i vilken bestämmer i vilken

 omfattning åtgärd, omfattning åtgärd,

 som avser endast som avser endast

 beredandet av ett beredandet av ett

 mål, får vidtas av mål, får vidtas av

 en lagfaren domare en lagfaren domare i

 i hovrätten eller hovrätten.

 av en annan Regeringen bestämmer

 tjänsteman vid också i vilken

 denna. omfattning åtgärd,

 som avser endast

 beredandet av ett

 mål och som inte bör

 förbehållas lagfaren

 domare, får vidtas

 av en annan tjänste-

 man i hovrätten som

 har erforderlig

 kunskap och er-

 farenhet.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 24

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1971:289) om

 allmänna förvaltningsdomstolar

 Härigenom föreskrivs att 12 och 18 §§

 lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §1

 Kammarrätt är domför med tre lagfarna

 ledamöter. Fler än fyra lagfarna

 ledamöter får ej sitta i rätten.

 När det är särskilt föreskrivet att

 nämndemän skall ingå i rätten, är

 kammarrätt domför med tre lagfarna

 ledamöter och två nämndemän. Fler än fyra

 lagfarna ledamöter och tre nämndemän får

 i sådant fall ej sitta i rätten.

 Kammarrätt är dock domför utan nämndemän

 1. vid prövning av besvär över beslut

 som ej innebär att målet avgöres,

 2. vid förordnande rörande saken i

 avvaktan på målets avgörande samt vid

 annan åtgärd som avser endast måls

 beredande,

 3. vid beslut varigenom domstolen

 skiljer sig från målet utan att detta

 prövats i sak.

 Handlägges mål som avses i andra stycket

 gemensamt med annat mål, får nämndemän

 deltaga vid handläggningen även av det

 senare målet.

 Om domförhet vid behandling av vissa mål

 finns bestämmelser i

 fastighetstaxeringslagen (1979:1152) och

 lagen (1990:886) om granskning och

 kontroll av filmer och videogram.

 Bestämmelser om domförhet vid behandling

 av kommunalbesvärsmål finns i 13 a §.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är kammarrätten domför med

 en lagfaren domare.

 Regeringen Regeringen bestämmer

 bestämmer i vilken i vilken omfattning

 omfattning åtgärd åtgärd som avser

 som avser endast endast beredandet av

 beredandet av ett ett mål får vidtas

 mål får vidtas av av en lagfaren leda-

 en lagfaren ledamot mot i kammarrätten.

 i kammarrätten Regeringen bestämmer

 eller av en annan också i vilken om-

 tjänsteman vid de- fattning åtgärd, som

 nna. avser endast

 beredandet av ett

 mål och som inte bör

 förbehållas lagfaren

 domare, får vidtas

 1Senaste lydelse av en annan

 1990:897.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 tjänsteman i kam-

 marrätten som har

 erforderlig kunskap

 och erfarenhet.

 18 §2

 Länsrätt är domför med en lagfaren

 domare ensam

 1. när åtgärd som avser endast måls

 beredande vidtages,

 2. vid sådant förhör med vittne eller

 sakkunnig, som begärts av annan länsrätt,

 3. vid beslut som avser endast rättelse

 av felräkning, felskrivning eller annat

 uppenbart förbiseelse,

 4. vid beslut om återkallelse tills

 vidare av ett körkort, körkortstillstånd

 eller traktorkort eller om vägran tills

 vidare att godkänna ett utländskt

 körkort, när det är uppenbart att ett

 sådant beslut bör meddelas eller när

 omhändertagande beslutas enligt 23 §

 körkortslagen (1977:477),

 5. vid beslut enligt luftfartslagen

 (1957:297) om försättande ur kraft av ett

 certifikat, elevtillstånd eller

 behörighetsbevis, när det är uppenbart

 att ett sådant beslut bör meddelas,

 6. vid annat beslut som inte innefattar

 slutligt avgörande av mål.

 Om det inte är påkallat av särskild

 anledning att målet prövas av fullsutten

 rätt, är länsrätt domför med en lagfaren

 domare ensam vid beslut som inte

 innefattar prövning av målet i sak.

 Regeringen

 bestämmer i vilken

 omfattning åtgärd,

 som avser endast be-

 redandet av ett mål

 och som inte bör

 förbehållas lagfaren

 domare, får vidtas

 av en annan tjänste-

 man vid länsrätten

 som har erforderlig

 kunskap och er-

 farenhet.

 Vad som sägs i andra stycket gäller även

 vid avgörande av

 1. mål om utdömande av vite,

 2. mål enligt bevissäkringslagen

 (1975:1027) för skatte- och avgifts-

 processen, enligt lagen (1978:880) om

 betalningssäkring för skatter, tullar och

 avgifter, om besiktning enligt fas-

 tighetstaxeringslagen (1979:1152), om

 handlingsundantagande från taxerings-

 revision,

 skatterevision, eller annan granskning

 och om befrielse från skyldighet att

 lämna upplysningar eller visa upp

 handling enligt

 2Senaste lydelse 1992:1132.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 taxeringslagen (1990:324), lagen

 (1968:430) om mervärdeskatt, lagen

 (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

 från arbetsgivare eller lagen (1984:151)

 om punktskatter och prisreglerings-

 avgifter samt om befrielse från

 skyldighet att lämna kontrolluppgift

 enligt lagen (1990:325) om självdekla-

 ration och kontrolluppgifter, om

 befrielse från skyldighet att lämna

 kontrolluppgift enligt lagen (1990:325)

 om självdeklaration och kontroll-

 uppgifter,

 3. mål om omedelbart omhändertagande

 enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga, mål om

 tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 §

 samma lag, mål om omedelbart omhänderta-

 gande enligt 13 § lagen (1988:870) om

 vård av missbrukare i vissa fall, mål om

 tillfälligt omhändertagande enligt 37 §

 smittskyddslagen (1988:1472), mål enligt

 33 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk

 tvångsvård samt mål enligt 18 § första

 stycket 2-4 såvitt avser de fall då

 vården inte har förenats med särskild

 utskrivningsprövning eller 5 § lagen

 (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård,

 4. mål om anstånd med att betala skatt

 eller socialavgifter enligt uppbörds-

 eller skatteförfattningarna och annat mål

 enligt uppbörds-och folkbokförings-

 författningarna med undantag av mål om

 arbetsgivares ansvarighet för

 arbetstagares skatt och mål enligt lagen

 (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

 från arbetsgivare,

 5. mål om uppdelning av taxeringsvärde

 enligt 20 kap. 15 § fastighets-

 taxeringslagen (1979:1152),

 6. mål som avser ändring av taxerad

 inkomst med högst 5 000 kr,

 7. mål enligt skatte- och

 taxeringsförfattningarna i vilket

 beslutet överensstämmer med parternas

 samstämmiga mening,

 8. mål om rättshjälp genom offentligt

 biträde i ett ärende hos en annan

 myndighet,

 9. mål enligt körkortslagen (1977:477),

 om beslutet innebär att något körkorts-

 ingripande inte skall ske eller att

 varning meddelas eller om det är

 uppenbart att ett körkort,

 körkortstillstånd eller traktorkort skall

 återkallas eller att ett utländskt

 körkort inte skall godkännas,

 10. mål enligt luftfartslagen, om

 beslutet innebär att varning meddelas

 eller om det är uppenbart att ett

 certifikat, elevtillstånd eller

 behörighetsbevis skall återkallas,

 11. mål i vilket saken är uppenbar.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 25

 Lagrådsremissens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs i fråga om

 rättegångsbalken

 dels att 2 kap. 4 § skall ha följande

 lydelse,

 dels att det i 1 kap. skall införas en

 ny paragraf, 3 e §, av följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 3 e §

 Åtgärder som avser

 endast beredandet av

 ett mål och som inte

 är av sådant slag

 att de bör för-

 behållas lagfarna

 domare får utföras

 av en annan

 tjänsteman vid

 tingsrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 Bestämmelserna i 4

 kap. 13 § gäller

 även annan

 tjänsteman än domare

 när denne utför

 åtgärder enligt

 första stycket.

 2 kap.

 4 §1

 Hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare. I mål som överklagats från

 tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna

 domare delta när hovrätten avgör målet,

 om tingsrätten bestått av tre lagfarna

 domare. Flera än fem lagfarna domare får

 inte delta i hovrätten.

 I brottmål gäller, i stället för

 bestämmelserna i första stycket, att

 hovrätten är domför med tre lagfarna

 domare och två nämndemän. Flera än fyra

 lagfarna domare och tre nämndemän får

 inte delta. Förekommer ej anledning att

 döma till svårare straff än böter och är

 det i målet inte fråga om företagsbot, är

 hovrätten dock domför även med den

 sammansättning som anges i första

 stycket. Detsamma gäller vid handläggning

 som ej sker vid huvudförhandling.

 1Senaste lydelse 1989:656.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Vid behandling av frågor om

 prövningstillstånd skall hovrätten bestå

 av två lagfarna domare.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är hovrätten domför med en

 lagfaren domare.

 Regeringen Åtgärder som avser

 bestämmer i vilken endast beredandet av

 omfattning åtgärd, ett mål får utföras

 som avser endast av en lagfaren

 beredandet av ett domare i hovrätten

 mål, får vidtas av eller, om de inte är

 en lagfaren domare av sådant slag att

 i hovrätten eller de bör förbehållas

 av en annan lagfarna domare, av

 tjänsteman vid en annan tjänsteman

 denna. i hovrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 Bestämmelserna i

 4 kap. 13 § gäller

 även annan

 tjänsteman än domare

 när denne utför åt-

 gärder enligt femte

 stycket.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 29

 2 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1971:289) om

 allmänna förvaltningsdomstolar

 Härigenom föreskrivs att 12 och 18 §§

 lagen (1971:289) om allmänna

 förvaltningsdomstolar skall ha följande

 lydelse.

 12 §1

 Kammarrätt är domför med tre lagfarna

 ledamöter. Fler än fyra lagfarna

 ledamöter får ej sitta i rätten.

 När det är särskilt föreskrivet att

 nämndemän skall ingå i rätten, är

 kammarrätt domför med tre lagfarna

 ledamöter och två nämndemän. Fler än fyra

 lagfarna ledamöter och tre nämndemän får

 i sådant fall ej sitta i rätten.

 Kammarrätt är dock domför utan nämndemän

 1. vid prövning av besvär över beslut

 som ej innebär att målet avgöres,

 2. vid förordnande rörande saken i

 avvaktan på målets avgörande samt vid

 annan åtgärd som avser endast måls

 beredande,

 3. vid beslut varigenom domstolen

 skiljer sig från målet utan att detta

 prövats i sak.

 Handlägges mål som avses i andra stycket

 gemensamt med annat mål, får nämndemän

 deltaga vid handläggningen även av det

 senare målet.

 Om domförhet vid behandling av vissa mål

 finns bestämmelser i fastighets-

 taxeringslagen (1979:1152) och lagen

 (1990:886) om granskning och kontroll av

 filmer och videogram. Bestämmelser om

 domförhet vid behandling av kommunal-

 besvärsmål finns i 13 a §.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter

 återkallelse är kammarrätten domför med

 en lagfaren domare.

 Regeringen Åtgärder som avser

 bestämmer i vilken endast beredandet av

 omfattning åtgärd ett mål får utföras

 som avser endast av en lagfaren

 beredandet av ett ledamot i kammar-

 mål får vidtas av rätten eller, om de

 en lagfaren ledamot inte är av sådant

 i kammarrätten slag att de bör

 eller av en annan förbehållas lagfarna

 tjänsteman vid de- ledamöter, av en

 nna. annan tjänsteman i

 kammarrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 1Senaste lydelse 1990:897.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 18 §2

 Länsrätt är domför med en lagfaren

 domare ensam

 1. när åtgärd som avser endast måls

 beredande vidtages,

 2. vid sådant förhör med vittne eller

 sakkunnig som begärts av annan länsrätt,

 3. vid beslut som avser endast rättelse

 av felräkning, felskrivning eller annat

 uppenbart förbiseende,

 4. vid beslut om återkallelse tills

 vidare av ett körkort, körkortstillstånd

 eller traktorkort eller om vägran att

 tills vidare godkänna ett utländskt

 körkort, när det är uppenbart att ett

 sådant beslut bör meddelas eller när

 omhändertagande beslutas enligt 23 §

 körkortslagen (1977:477),

 5. vid beslut enligt luftfartslagen

 (1957:297) om försättande ur kraft av ett

 certifikat, elevtillstånd eller

 behörighetsbevis, när det är uppenbart

 att ett sådant beslut bör meddelas,

 6. vid annat beslut som inte innefattar

 slutligt avgörande av mål.

 Om det inte är påkallat av särskild

 anledning att målet prövas av fullsutten

 rätt, är länsrätt domför med en lagfaren

 domare ensam vid beslut som inte

 innefattar prövning av målet i sak.

 Åtgärder som avser

 endast beredandet av

 ett mål och som inte

 är av sådant slag

 att de bör för-

 behållas lagfarna

 domare får utföras

 av en annan

 tjänsteman vid

 länsrätten som har

 tillräcklig kunskap

 och erfarenhet.

 Närmare bestämmelser

 om detta meddelas av

 regeringen.

 Vad som sägs i andra stycket gäller även

 vid avgörande av

 1. mål om utdömande av vite,

 2. mål enligt bevissäkringslagen

 (1975:1027) för skatte- och

 avgifts-processen, enligt lagen

 (1978:880) om betalningssäkring för

 skatter, tullar och avgifter, om

 besiktning enligt fastighets-

 taxeringslagen (1979:1152), om handlings-

 undantagande från taxeringsrevision,

 skatterevision, eller annan granskning

 och om befrielse från skyldighet att

 lämna upplysningar eller visa upp

 handling enligt taxeringslagen (1990:-

 324), lagen (1968:430) om mervärdeskatt,

 lagen (1984:668) om uppbörd av

 socialavgifter från arbetsgivare eller

 lagen (1984:151) om punktskatter och

 prisregleringsavgifter samt om

 2Senaste lydelse 1991:1132.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 befrielse från skyldighet att lämna

 kontrolluppgift enligt lagen (1990:325)

 om självdeklaration och kontroll-

 uppgifter,

 3. mål om omedelbart omhändertagande

 enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga, mål om

 tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 §

 samma lag, mål om omedelbart omhänderta-

 gande enligt 13 § lagen (1988:870) om

 vård av missbrukare i vissa fall, mål om

 tillfälligt omhändertagande enligt 37 §

 smittskyddslagen (1988:1472), mål enligt

 33 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk

 tvångsvård samt mål enligt 18 § första

 stycket 2-4 såvitt avser de fall då

 vården inte har förenats med särskild

 utskrivningsprövning eller 5 lagen

 (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård,

 4. mål om anstånd med att betala skatt

 eller socialavgifter enligt uppbörds-

 eller skatteförfattningarna och annat mål

 enligt uppbörds- och folkbokförings-

 författningarna med undantag av mål om

 arbetsgivares ansvarighet för

 arbetstagares skatt och mål enligt lagen

 (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

 från arbetsgivare,

 5. mål om uppdelning av taxeringsvärde

 enligt 20 kap. 15 § fastighets-

 taxeringslagen (1979:1152),

 6. mål som avser ändring av taxerad

 inkomst med högst 5 000 kr.,

 7. mål enligt skatte- och

 taxeringsförfattningarna i vilket

 beslutet överensstämmer med parternas

 samstämmiga mening,

 8. mål om rättshjälp genom offentligt

 biträde i ett ärende hos en annan

 myndighet,

 9. mål enligt körkortslagen (1977:477),

 om beslutet innebär att något körkorts-

 ingripande inte skall ske eller att

 varning meddelas eller om det är

 uppenbart att ett körkort,

 körkortstillstånd eller traktorkort skall

 återkallas eller att ett utländskt

 körkort inte skall godkännas,

 10. mål enligt luftfartslagen, om

 beslutet innebär att varning meddelas

 eller om det är uppenbart att ett

 certifikat, elevtillstånd eller

 behörighetsbevis skall återkallas,

 11. mål i vilket saken är uppenbar.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli

 1993.

 30

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-03-15

 Närvarande: justitierådet Lars Å.

[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Holstad,

 f.d. kanslichefen i Riksdagens

 justitieutskott Björn Edqvist.

 Enligt protokoll vid regeringssamman-

 träde den 11 mars 1993 har regeringen på

 hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] be-

 slutat inhämta lagrådets yttrande över

 förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i lagen (1971:289) om

 allmänna förvaltningsdomstolar.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits

 av hovrättsassessorn Jan[REDACTED_EFTERNAMN].

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 34

 Innehåll

 Proposition...........................1

 Propositionens huvudsakliga innehåll..1

 Propositionens lagförslag.............2

 Utdrag ur protokoll vid regerings-

 sammanträde den 25 mars 1993..........7

 1 Inledning...........................7

 2 Bakgrund............................8

 3 Den nuvarande ordningen.............9

 4 Överväganden och förslag...........15

 4.1 Behovet av en lagreglering......15

 4.2 Bestämmelsernas utformning......18

 5 Ikraftträdande m.m.................23

 6 Upprättade lagförslag..............23

 7 Hemställan.........................23

 8 Beslut.............................23

 Bilaga 1 Promemorians lagförslag.....24

 Bilaga 2 Lagrådsremissens lagförslag.29

 Bilaga 3 Lagrådets yttrande..........34

 35