Regeringens proposition

1998/99:89

Förändringar i utjämningssystemet för kommuner och

landsting

Prop.

1998/99:89

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 31 mars 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Regeringen föreslår i propositionen vissa förändringar i

utjämningssystemet för kommuner och landsting från och med år 2000.

De grundläggande principerna för utjämningen av ekonomiska

förutsättningar mellan kommuner respektive landsting bör ligga fast. De

föreslagna förändringarna berör endast de delar av utjämningssystemet

som utjämnar för strukturellt betingade kostnadsskillnader

(kostnadsutjämning). De största förändringarna i förhållande till

nuvarande kostnadsutjämning föreslås för hälso- och sjukvården och

individ- och familjeomsorgen. Vidare föreslås att en kostnadsutjämning

för barn och ungdomar med utländsk bakgrund införs. Inga förändringar

föreslås i nuvarande inkomstutjämning.

Regeringen föreslår också att särskilda införanderegler tillämpas för

åren 2000 2004. Det innebär dels en förlängning av införandeperioden

för nuvarande utjämningssystem med ett år och dels en ytterligare

begränsning av den totala bidragsminskning som en kommun eller ett

landsting kan få vidkännas under hela perioden 1996 2004.

Regeringen aviserar även ett fortsatt arbete med uppföljning och

utveckling av utjämningssystemet. En delegation tillsätts med uppgift att

svara för en fortlöpande uppföljning av utjämningssystemet och att

kontinuerligt utvärdera de enskilda delarnas träffsäkerhet samt lämna

förslag till förändringar av olika faktorer i kostnadsutjämningen. Ett antal

frågor bör bli föremål för fortsatt utredning. Det gäller främst

inkomstutjämningen, möjligheter till förenkling av systemet samt frågan

om alternativa lösningar för tiden efter införandeperiodens slut år 2004.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1515) om

utjämningsbidrag till kommuner och landsting 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1516) om

utjämningsavgift för kommuner och landsting 6

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1517) om

införande av lagen (1995:1514) om generellt statsbidrag

till kommuner och landsting, lagen (1995:1515) om

utjämningsbidrag till kommuner och landsting och lagen

(1995:1516) om utjämningsavgift för kommuner och

landsting 7

3 Ärendet och dess beredning 12

4 Bakgrund 13

4.1 Inledning 13

4.2 Nuvarande utjämningssystem för kommuner och

landsting 14

5 Principiella utgångspunkter 15

5.1 Utjämningssystemet 15

5.2 Inkomstutjämningen 16

5.3 Kostnadsutjämningen 18

6 Verksamheter och kostnadsslag i kostnadsutjämningen 20

6.1 Inledning 20

6.2 Barn och ungdomar med utländsk bakgrund 20

6.3 Byggkostnader 21

6.4 Kallortstillägg 21

6.5 Insatser för personer med funktionshinder 22

7 Faktorer för beräkning av kostnadsutjämningen 24

7.1 Nya verksamheter och kostnadsslag 24

7.1.1 Barn och ungdomar med utländsk bakgrund 24

7.2 Verksamheter och kostnadsslag där faktorerna

förändras 25

7.2.1 Individ- och familjeomsorg 25

7.2.2 Äldreomsorg 27

7.2.3 Gymnasieskola 28

7.2.4 Befolkningsminskning 30

7.2.5 Näringslivs- och sysselsättningsfrämjande

åtgärder 32

7.2.6 Hälso- och sjukvård 34

7.2.7 Kollektivtrafik 38

7.3 Verksamheter och kostnadsslag där uppdateringar görs 40

7.4 Övriga delar av kostnadsutjämningen 44

7.5 Sammanfattning av verksamheter, kostnadsslag och

faktorer i kostnadsutjämningen 45

8 Införandet av de föreslagna förändringarna 46

8.1 Inledning 46

8.2 Effekter av förändringarna i kostnadsutjämningen 46

8.3 Begränsning av bidragsförändringarna 49

8.4 Ekonomiska konsekvenser av införandereglerna 51

8.4.1 Utfallet för kommuner och landsting 51

8.4.2 Kostnaderna för införandereglerna 53

8.5 Jämställdhet mellan män och kvinnor 55

9 Uppföljning och utveckling av utjämningssystemet 57

Bilaga 1 Sammanfattning av utredningens förslag 58

Bilaga 2 Kommunala utjämningsutredningens lagförslag 63

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 31 mars 1999 70

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till

- lag om ändring i lagen (1995:1515) om utjämningsbidrag till

kommuner och landsting,

- lag om ändring i lagen (1995:1516) om utjämningsavgift för

kommuner och landsting,

- lag om ändring i lagen (1995:1517) om införande av lagen

(1995:1514) om generellt statsbidrag till kommuner och landsting,

lagen (1995:1515) om utjämningsbidrag till kommuner och

landsting och lagen (1995:1516) om utjämningsavgift för

kommuner och landsting,

2. godkänner regeringens riktlinjer för förändringar av

utjämningssystemet (avsnitt 7).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1515) om

utjämningsbidrag till kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1995:1515) om utjämningsbidrag

till kommuner och landsting skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

För varje kommun beräknas

standardkostnad för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och avlopp,

gator och vägar, näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder,

byggkostnader,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader till

följd av befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag samt

administration, resor och

räddningstjänst.

För varje kommun beräknas

standardkostnad för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och avlopp,

gator och vägar, näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder,

byggkostnader,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader till

följd av befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag, barn

och ungdomar med utländsk

bakgrund samt administration,

resor och räddningstjänst.

För varje landsting beräknas standardkostnad för hälso- och sjukvård,

högskoleutbildning och kallortstillägg.

Standardkostnad beräknas också för kollektivtrafik. Kostnaden

fördelas mellan kommuner och landsting enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1516) om

utjämningsavgift för kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1995:1516) om utjämningsavgift

för kommuner och landsting skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

För varje kommun beräknas

standardkostnad för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och avlopp,

gator och vägar, näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder,

byggkostnader,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader till

följd av befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag samt

administration, resor och

räddningstjänst.

För varje kommun beräknas

standardkostnad för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och avlopp,

gator och vägar, näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder,

byggkostnader,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader till

följd av befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag, barn

och ungdomar med utländsk

bakgrund samt administration,

resor och räddningstjänst.

För varje landsting beräknas standardkostnad för hälso- och sjukvård,

högskoleutbildning och kallortstillägg.

Standardkostnad beräknas också för kollektivtrafik. Kostnaden

fördelas mellan kommuner och landsting enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1517) om

införande av lagen (1995:1514) om generellt

statsbidrag till kommuner och landsting, lagen

(1995:1515) om utjämningsbidrag till kommuner och

landsting och lagen (1995:1516) om utjämningsavgift

för kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1517) om införandet av

lagen (1995:1514) om generellt statsbidrag till kommuner och landsting,

lagen (1995:1515) om utjämningsbidrag till kommuner och landsting och

lagen (1995:1516) om utjämningsavgift för kommuner och landsting

dels att 10 § skall upphöra att gälla,

dels att 5, 7, 9 12 och 14 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 15 §, av följande

lydelse.

5 §

Vad som i denna lag benämns

bidragsminskning eller

bidragsökning utgörs av skillnaden

mellan referensbidraget enligt 4 §

och summan av kommunens eller

landstingets statsbidrag enligt

lagen (1995:1514) om generellt

statsbidrag till kommuner och

landsting och bidrag eller avgift

enligt lagen (1995:1515) om

utjämningsbidrag till kommuner

och landsting eller lagen

(1995:1516) om utjämningsavgift

för kommuner och landsting, om

dessa lagar skulle ha gällt för år

1995.

Vad som i denna lag benämns

bidragsminskning eller

bidragsökning utgörs av skillnaden

mellan summan av en kommuns

eller ett landstings bidrag och

avgifter år 1999 enligt lagen

(1995:1515) om utjämningsbidrag

till kommuner och landsting, lagen

(1995:1516) om utjämningsavgift

för kommuner och landsting samt

denna lag och motsvarande

summa enligt de två förstnämnda

lagarna i deras lydelse från den 1

januari 2000, om dessa

bestämmelser skulle ha gällt för år

1999.

7 §

Den sammanlagda

bidragsminskningen per år för

åren 1996-2003 får uppgå till

högst 2 000 kronor per invånare i

kommunen den 1 november 1994.

 För de kommuner vars

uppräknade skattekraft för år 1993

översteg garantinivån i det statliga

utjämningsbidraget år 1993 enligt

lagen (1992:670) om statligt

utjämningsbidrag till kommuner

gäller att den sammanlagda

bidragsminskningen per år för

åren 1996-2003 får uppgå till

högst 4 000 kronor per invånare

i kommunen den 1 november

1994.

Bidragsminskningen för åren

2000-2004 får uppgå till högst

1 000 kronor per invånare i

kommunen den 1 november 1999.

Om kommunen under åren 1996

1999 haft en bidragsminskning får

bidragsminskningen för åren

1996 2004 högst uppgå till 1 200

kronor per invånare i kommunen

den 1 november 1999.

 För de kommuner vars

uppräknade skattekraft för år 1993

översteg garantinivån i det statliga

utjämningsbidraget år 1993 enligt

lagen (1992:670) om statligt

utjämningsbidrag till kommuner

gäller att bidragsminskningen för

åren 2000 2004 får uppgå till

högst 2 000 kronor per invånare i

kommunen den 1 november 1999.

Om kommunen under åren 1996

1999 haft en bidragsminskning får

bidragsminskningen för åren

1996 2004 högst uppgå till 3 000

kronor per invånare i kommunen

den 1 november 1999.

9 §

En årlig begränsning av bidrags-

minskningen görs för de

kommuner vars beräknade

bidragsminskning överstiger 250

kronor per invånare. Dessa

kommuner får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår till ett

belopp som

 för år 1996 motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och

250 kronor,

 för år 1997 motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och

500 kronor,

 för år 1998 motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och

750 kronor,

 för år 1999 motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och 1

000 kronor,

 för år 2000 motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och 1

250 kronor,

 för år 2001 motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och 1

500 kronor, och

 för år 2002 motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och

1 750 kronor.

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för de

kommuner vars beräknade

bidragsminskning överstiger 200

kronor per invånare. Dessa

kommuner får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår till ett

belopp som motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och

 200 kronor för år 2000,

 400 kronor för år 2001,

 600 kronor för år 2002,

och

 800 kronor för år 2003.

11 §

En begränsning av

bidragsökningen görs från och

med år 1996 till och med år 1998

för de kommuner som får en

beräknad bidragsökning genom

att dessa kommuner får ett rörligt

införandeavdrag. Det rörliga

införandeavdraget uppgår till ett

belopp som

 för år 1996 är 704 kronor eller,

om bidragsökningen är mindre än

704 kronor, den faktiskt

beräknade ökningen,

 för år 1997 är 304 kronor eller,

om bidragsökningen är mindre än

304 kronor, den faktiskt

beräknade ökningen, och

 för år 1998 är 112 kronor

eller, om bidragsökningen är

mindre än 112 kronor, den

faktiskt beräknade ökningen.

En begränsning av

bidragsökningen görs från och med

år 2000 till och med år 2003 för de

kommuner som får en beräknad

bidragsökning genom att dessa

kommuner får ett rörligt

införandeavdrag. Det rörliga

införandeavdraget uppgår till ett

belopp som motsvarar skillnaden

mellan den faktiskt beräknade

ökningen och

 200 kronor för år 2000,

 400 kronor för år 2001,

 600 kronor för år 2002,

 och

 800 kronor för år 2003.

12 §

Den sammanlagda

bidragsminskningen per år för

åren 1996 2003 får uppgå till

högst 1 200 kronor per invånare i

landstinget den 1 november 1994.

Bidragsminskningen för åren

2000 2004 får uppgå till högst 600

kronor per invånare i landstinget

den 1 november 1999. Om

landstinget under åren 1996-1999

haft en bidragsminskning får

bidragsminskningen för åren 1996

2004 högst uppgå till 720 kronor

per invånare i landstinget den 1

november 1999.

14 §

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för de

landsting vars beräknade

bidragsminskning överstiger 150

kronor per invånare i landstinget.

Dessa landsting får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår till

ett belopp som

 för år 1996 motsvarar

skillna-den mellan den beräknade

bi

d-ragsminskningen, minskad

med det fasta införandetillägget,

och 150 kronor,

 för år 1997 motsvarar

skillnaden mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad

med det fasta införandetillägget,

och 300 kronor,

 för år 1998 motsvarar

skillnaden mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad

med det fasta införandetillägget,

och 450 kronor,

 för år 1999 motsvarar

skillnaden mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad

med det fasta införandetillägget,

och 600 kronor,

 för år 2000 motsvarar

skillnaden mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad

med det fasta införandetillägget,

och 750 kronor,

 för år 2001 motsvarar

skillnaden mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad

med det fasta införandetillägget,

och 900 kronor, och

 för år 2002 motsvarar

skillnaden mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad

med det fasta införandetillägget,

och 1 050 kronor.

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för de

landsting vars beräknade

bidragsminskning överstiger 120

kronor per invånare i landstinget.

Dessa landsting får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår till ett

belopp som motsvarar skillnaden

mellan den beräknade

bidragsminskningen, minskad med

det fasta införandetillägget, och

 120 kronor för år 2000,

 240 kronor för år 2001,

 360 kronor för år 2002,

 och

 480 kronor för år 2003.

15 §

En begränsning av

bidragsökningen görs från och med

år 2000 till och med år 2003 för de

landsting som får en beräknad

bidragsökning genom att dessa

landsting får ett rörligt

införandeavdrag. Det rörliga

införandeavdraget uppgår till ett

belopp som motsvarar skillnaden

mellan den faktiskt beräknade

ökningen och

 120 kronor för år 2000,

 240 kronor för år 2001,

 360 kronor för år 2002,

 och

 480 kronor för år 2003.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

3 Ärendet och dess beredning

I augusti 1995 gav chefen för Finansdepartementet efter regeringens

bemyndigande en parlamentariskt sammansatt kommitté i uppdrag att

följa upp och utvärdera samt lämna förslag i syfte att utveckla det system

för statsbidrag och utjämning för kommuner respektive landsting som

trädde i kraft den 1 januari 1996 (dir. 1995:118). Kommitténs uppdrag

var att i första hand följa upp och utvärdera den del av systemet som

avser kostnadsutjämningen och lämna förslag till förändringar för att

förbättra systemets förmåga att skapa likvärdiga ekonomiska

förutsättningar för kommuner och landsting. De verksamhetsområden

som prioriterades i direktiven var barnomsorg, hälso- och sjukvård,

kollektivtrafik samt individ- och familjeomsorg. Kommittén, som antog

namnet Kommunala utjämningsutredningen, fick i februari 1997

tilläggsdirektiv (dir. 1997:32) att utreda dels behov och utformning av en

kostnadsutjämning för verksamhet enligt lagen om stöd och service till

vissa funktionshindrade (LSS), dels huruvida felaktigheter i

beräkningarna i utjämningssystemet skall korrigeras i efterhand och i så

fall på vilket sätt.

Kommittén avlämnade i juni 1997 delbetänkandet Hantering av fel i

utjämningssystemet för kommuner och landsting (SOU 1997:93).

Förslaget i delbetänkandet, som innebar vissa förändringar i

beslutsordningen om bidrag respektive avgift i utjämningssystemet, har

genomförts fr.o.m. den 1 januari 1998.

Kommittén avlämnade i december 1998 sitt slutbetänkande

Kostnadsutjämning för kommuner och landsting - en översyn av

statsbidrags- och utjämningssystemet (SOU 1998:151). Kommitténs

sammanfattning av betänkandet återfinns i bilaga 1 och kommitténs

lagförslag framgår av bilaga 2.

Betänkandet har remissbehandlats. Yttranden har lämnats av 267

kommuner och 20 landsting, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, 41 andra organisationer och statliga myndigheter

samt 26 övriga. En sammanställning av remissyttrandena i ärendet finns

tillgängliga i Finansdepartementet (dnr Fi1999/132).

Regeringen redovisar i det följande sina förslag till förändringar i

utjämningssystemet för kommuner och landsting, vilka avses träda i kraft

den 1 januari 2000. Förslagen bygger på de förslag som Kommunala

utjämningsutredningen lämnat. Jämfört med kommitténs förslag innebär

regeringens förslag vissa förändringar i delar av kostnadsutjämningen

och av införandereglerna.

Lagrådet

Lagförslagen är av en sådan enkel beskaffenhet att Lagrådets hörande

inte är nödvändigt. Något yttrande från Lagrådet har därför inte

inhämtats.

4 Bakgrund

4.1 Inledning

År 1993 infördes ett nytt statligt utjämningsbidrag för kommuner.

Bidraget ersatte det tidigare skatteutjämningsbidraget och ett antal

specialdestinerade statsbidrag. Samtidigt avskaffades den allmänna och

den särskilda skatteutjämningsavgiften för kommuner samt

avräkningsskatten.

För landstingen bibehölls det tidigare skatteutjämningsbidraget och

ersättningarna till sjukvårdshuvudmän. Samtidigt slopades vissa

specialdestinerade statsbidrag och avräkningsskatten samt år 1994 även

skatteutjämningsavgiften.

Det statliga utjämningsbidraget till kommuner infördes efter förslag

från Kommunalekonomiska kommittén (SOU 1991:98). Vid

remissbehandlingen hade kritik framförts mot förslaget, framför allt

rörande den del i bidragssystemet som avsåg utjämning av strukturellt

betingade kostnadsskillnader. En nackdel med det nya bidragssystemet

var att det inte omfattade alla kommuner, vilket bl.a. skapade problem

vid ekonomiska regleringar mellan staten och kommunerna. För att

mildra genomslaget av det nya bidragssystemet infördes särskilda

övergångsregler för åren 1993 och 1994. Mot denna bakgrund inleddes

ett antal utredningsarbeten.

En särskild utredare tillkallades med uppgift att föreslå en ny modell för

utjämning av strukturellt betingade kostnadsskillnader för kommuner.

Förslaget presenterades i betänkandet Kostnadsutjämning mellan

kommunerna (SOU 1993:53).

En arbetsgrupp inom Finansdepartementet fick i uppdrag att belysa

olika modeller för inkomstutjämning. Arbetet redovisades i rapporten

Kommunal inkomstutjämning - alternativa modeller (Ds 1993:68).

En särskild utredare tillkallades med uppgift att se över

utjämningssystemet för landsting och landstingsfria kommuner. Förslaget

presenterades i betänkandet Inomkommunal utjämning (SOU 1994:70).

Samtliga betänkanden har remissbehandlats.

I december 1993 tillsattes en parlamentariskt sammansatt beredning

med uppgift att föreslå hur statens bidrag till kommuner och landsting

och utjämningen av de ekonomiska förutsättningarna mellan dem skulle

utformas från och med den 1 januari 1996. Samtidigt beslutades om

särskilda övergångsregler för utjämningsbidraget för kommuner även för

år 1995. Beredningen skulle väga samman det underlag och de förslag

som tagits fram i de ovan nämnda utredningarna samt de synpunkter som

framförts vid remissbehandlingen av dessa och ta fram ett samlat förslag

med bred politisk förankring. Beredningen presenterade sina förslag i

betänkandet Utjämning av kostnader och intäkter i kommuner och

landsting (SOU 1994:144).

4.2 Nuvarande utjämningssystem för kommuner och

landsting

I 1995 års kompletteringsproposition (prop. 1994/95:150, bil.7)

presenterade regeringen ett förslag till nytt utjämningssystem för

kommuner och landsting som i stor utsträckning byggde på förslagen i

betänkandet från 1994.

Riksdagen ställde sig bakom de av regeringen föreslagna

grundläggande principerna för utjämningssystemet när det gäller syfte,

inriktning, omfattning och ikraftträdande (bet. 1994/95:FiU19, rskr.

1994/95:416 resp. 417). Den föreslagna lagregleringen av systemet

avslogs dock med hänvisning till att grundlagsenligheten borde ses över

ytterligare.

Regeringen återkom därför till riksdagen under hösten 1995 med ett

förslag som getts en annan lagteknisk utformning som Lagrådet inte hade

motsatt sig (prop. 1995/96:64). Förslaget innebar att kommuner och

landsting som har sämre förutsättningar än genomsnittet i fråga om

skattekraft och strukturella förhållanden ges ett statligt bidrag i syfte att

jämna ut dessa skillnader. Samtidigt får de kommuner och landsting som

har bättre förutsättningar än genomsnittet i fråga om skattekraft och

strukturella förhållanden erlägga en utjämningsavgift till staten. Bidragen

och avgifterna är beloppsmässigt i stort sett lika stora. Förslaget antogs

av riksdagen (bet. 1995/96:FiU5, rskr. 1995/96:116).

Utgångspunkten för utjämningssystemet är att alla kommuner

respektive landsting, genom utjämningen, skall tillförsäkras likvärdiga

ekonomiska förutsättningar att bedriva sin verksamhet, oberoende av

vilken nivå på service, effektivitet och avgifter som den enskilda

kommunen eller det enskilda landstinget väljer. Detta uppnås genom en

långtgående inkomstutjämning för både kommuner och landsting. Efter

utjämning skall alla kommuner och landsting ha en skattekraft som

motsvarar genomsnittet för landet. Dessutom sker en utjämning av

strukturellt betingade kostnadsskillnader mellan kommuner respektive

landsting. Därutöver utgår generella, invånarbaserade statsbidrag till

kommuner respektive landsting. För att underlätta anpassningen till det

nya utjämningssystemet finns särskilda införanderegler för åren 1996-

2003, vilka innebär att effekterna av systemet slår igenom successivt

under en period om åtta år.

De verksamheter och kostnadsslag som omfattas av

kostnadsutjämningen regleras i lag. De faktorer som används vid

beräkningen av kostnadsutjämningen regleras i förordningen (1995:1645)

om utjämningsbidrag och utjämningsavgift för kommuner och landsting.

5 Principiella utgångspunkter

5.1 Utjämningssystemet

Regeringens bedömning: Principerna för utjämningssystemet ligger

fast. Huvudsyftet med utjämningssystemet är att skapa likvärdiga

ekonomiska förutsättningar för kommuner respektive landsting. Detta

ställer krav på en långtgående utjämning av skattekraft och av

strukturellt betingade kostnadsskillnader.

Utredningens bedömning: Utredningen har utgått från målet om

likvärdiga ekonomiska förutsättningar för alla kommuner och landsting

och att detta ställer krav på en långtgående utjämning av skattekraft och

av strukturella kostnadsskillnader.

Remissinstanserna: En klar majoritet av landets kommuner och

landsting ställer sig bakom de principiella utgångspunkterna för

utjämningssystemet. Ett femtiotal kommuner, i första hand i Stockholms

län och i skogslänen, samt ett fåtal landsting anser dock att de

principiella utgångspunkterna för systemet är oacceptabla. Kritiken gäller

dels att systemet anses komplicerat och därför svårt att förstå, dels att det

anses stå i strid med den kommunala självstyrelsen. En stor del av dessa

kritiska synpunkter avser emellertid snarast utformningen av det

nuvarande utjämningssystemet och inte de förändringar som utredningen

föreslagit.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns stora skillnader

framför allt mellan kommunerna men även mellan landstingen när det

gäller skattekraft och skatteinkomster. För kommunerna varierar

skattekraften mellan drygt 70 % och över 170 % av medelskattekraften.

De redovisade kostnaderna skiljer sig åt för en och samma verksamhet

mellan olika kommuner och landsting. En del av kostnadsskillnaderna

kan hänföras till skillnader i servicenivå, grad av avgiftsfinansiering och

effektivitet. En stor del av kostnadsskillnaderna beror emellertid på

skillnader i fråga om behov och strukturella förhållanden, vilka i stor

utsträckning är opåverkbara för enskilda kommuner och landsting.

Utgångspunkten för utjämningssystemet är att alla kommuner

respektive landsting, genom utjämningen, skall tillförsäkras likvärdiga

ekonomiska förutsättningar att bedriva sin verksamhet, oberoende av

skattekraft, strukturella förhållanden och vilken nivå på service,

effektivitet och avgifter som den enskilda kommunen eller det enskilda

landstinget väljer. Ett väl fungerande utjämningssystem är därför av

mycket stor betydelse för att alla kommuner och landsting skall ges

likvärdiga möjligheter att erbjuda sina invånare en god service. Även om

systemet består av olika delar är det viktigt att se inkomst- och

kostnadsutjämningen i ett sammanhang. I ett samhällsekonomiskt

perspektiv är det viktigt att t.ex. kommuner och landsting som har högre

skattekraft än genomsnittet ges förutsättningar att klara kostnader för

sådan verksamhet som är en förutsättning för att inkomsterna skall kunna

förvärvas. Det finns t.ex. ett samband mellan hög skattekraft och höga

kostnader för barnomsorg och, på regional nivå, även för kollektivtrafik.

Utredningens förslag innebär ingen förändrad syn på de principiella

utgångspunkterna för utjämningssystemet. Remissbehandlingen visar

också att dessa har en bred förankring. Regeringen anser därför att de

grundläggande principerna för utjämning av ekonomiska förutsättningar

mellan kommuner och landsting bör ligga fast.

Av stor betydelse är att systemets utformning ger förutsättningar för en

effektiv kommunal verksamhet och inte hindrar en utveckling som i ett

större samhälleligt perspektiv är gynnsam. Systemet bör bli föremål för

fortsatt utvecklingsarbete i syfte att åstadkomma ytterligare förbättringar.

Regeringen avser därför att tillsätta en delegation med uppgift att bl.a.

fortlöpande följa upp och utvärdera systemet. Regeringen avser därutöver

att påbörja olika utredningsarbeten, bl.a. för att undersöka möjligheterna

att göra systemet enklare och mer stabilt och för att se över

inkomstutjämningen (se avsnitt 9).

5.2 Inkomstutjämningen

Regeringens bedömning: Nuvarande utformning av

inkomstutjämningen ligger fast. Ett utredningsarbete inleds i syfte att

finna en alternativ utformning av inkomstutjämningen, med

bibehållen långtgående utjämning men utan negativa

marginaleffekter.

Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: Landstingsförbundet anser att

kompensationsgraden i inkomstutjämningen bör sänkas till 90 procent.

Svenska Kommunförbundet anser att de negativa marginaleffekterna är

en brist i systemet som undergräver dess legitimitet och att det är

nödvändigt att förändra systemet så att denna effekt elimineras. Det stora

flertalet kommuner anser att nuvarande inkomstutjämning är acceptabel,

men många har tagit upp problemet med de negativa marginaleffekter

som kan uppkomma.

Skälen för regeringens bedömning: En långtgående

inkomstutjämning är en central del i ett utjämningssystem som skall ge

kommuner och landsting i hela landet likvärdiga ekonomiska

förutsättningar att ge sina medborgare en god kommunal service. Genom

inkomstutjämningen garanteras alla kommuner och landsting ett lika stort

skatteunderlag per invånare oavsett det egna skatteunderlagets storlek.

Inkomstutjämningen är därigenom också en garanti för att alla

kommuner och landsting får del av den ekonomiska tillväxten i

samhället.

Utredningens uppdrag gällde i första hand att se över

kostnadsutjämningen. Utredningen har emellertid också framfört

principiella synpunkter på inkomstutjämningen, i första hand när det

gäller de negativa marginaleffekter som kan uppkomma för kommuner

och landsting vars egna skattesatser understiger de skattesatser som

tillämpas i inkomstutjämningen.

Det har förts fram att den långtgående inkomstutjämningen kan ge

vissa negativa marginaleffekter som skulle innebära att det inte lönar sig

för en kommun att öka sin skattekraft eftersom denna ökning till stor del

äts upp av en ökad avgift i inkomstutjämningen. En uppföljning visar

dock att dessa effekter i verkligheten är tämligen små. Den visar att

tillväxten av inkomster efter inkomstutjämning i flertalet av de berörda

kommunerna i praktiken endast har varit ca 0,01 till 0,1 procentenheter

lägre än skattekraftstillväxten i riket sedan utjämningsystemet infördes år

1996. Så länge skatteunderlaget i riket ökar, kommer således även

kommuner med låg skattesats och hög tillväxt att också få en ökning av

skatteinkomsterna efter inkomstutjämningen. Det gäller även om den

genomsnittliga ökningen är begränsad. Däremot blir den positiva

effekten av ökningen något lägre än den genomsnittliga ökningen av

skatteunderlaget för landet som helhet. Ingen kommun har hittills haft en

negativ utveckling av skatteinkomster efter inkomstutjämning.

 Utredningen har undersökt olika tekniska lösningar som skulle kunna

reducera, eller om möjligt helt få bort dessa negativa marginaleffekter.

De lösningar som utredningen studerat står dock i konflikt antingen med

målet om en långtgående utjämning och/eller med målet om att den

enskilda kommunen inte skall kunna påverka bidragets eller avgiftens

storlek.

De negativa marginaleffekter som under vissa omständigheter kan

uppkomma i inkomstutjämningen är en brist i det nuvarande systemet.

En av förklaringarna till marginaleffekterna är de stora skillnaderna i

skattesatser mellan kommuner respektive landsting. Skillnaderna beror

bl.a. på att man i tidigare statsbidragssystem inte hade en lika

långtgående utjämning av skattekraft. Kommuner med en hög egen

skattekraft kunde därför hålla en låg skattesats och ändå klara sina

åtaganden. Om skattesatserna över lag legat mer i nivå med de

skattesatser som tillämpas i inkomstutjämningen, vilka i princip

motsvarar 95% av riksgenomsnittet, skulle problemet med de negativa

marginaleffekterna aldrig uppstå.

Regeringen är inte beredd att nu föreslå sådana förändringar i in-

komstutjämningen att de negativa marginaleffekterna helt undanröjs. Det

är emellertid angeläget att söka en lösning på detta problem. Frågan om

alternativa tekniska lösningar av inkomstutjämningen, i syfte att finna en

alternativ utformning med bibehållen långtgående utjämning men utan

negativa marginaleffekter, kommer därför att bli föremål för fortsatt

utredningsarbete (se avsnitt 9).

5.3 Kostnadsutjämningen

Regeringens bedömning: Utgångspunkterna för utjämningen av

strukturellt betingade kostnadsskillnader ligger fast vilket innebär

följande:

 Alla kommuner respektive landsting skall efter kostnads- och

inkomstutjämningen ha likvärdiga ekonomiska förutsättningar att

bedriva sin verksamhet.

 Kostnadsutjämningen skall inte kompensera för skillnader i

servicenivå, kvalitet, avgiftssättning och effektivitet.

 Kostnadsutjämningen skall baseras på mätbara och för kommuner

och landsting opåverkbara faktorer som mäter strukturella

kostnadsskillnader.

Ett utredningsarbete inleds för att undersöka möjligheterna att göra

systemet enklare och mer stabilt.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens

bedömning. Utredningen har utgått från att den grundläggande teknik

som tillämpas i nuvarande utjämningssystem skall gälla även i

fortsättningen.

Remissinstanserna: Relativt många remissinstanser har riktat kritik

mot att systemet för kostnadsutjämning är omfattande och komplicerat

och därför svårt att förstå. Många har också framfört synpunkter på vilka

verksamheter de anser skall omfattas av kostnadsutjämningen. Några

remissinstanser anser att ytterligare verksamheter eller kostnader bör

ingå i kostnadsutjämningen, medan andra remissinstanser anser att vissa

verksamheter eller kostnader som nu ingår i systemet bör tas bort. Bland

andra anser en del kommuner och landsting i Syd- och Mellansverige att

kostnadsutjämningen innehåller regionalpolitiska inslag vilka de menar

inte borde ingå i utjämningssystemet utan tillgodoses på annat sätt.

Andra remissinstanser, främst i landets norra delar, redovisar en motsatt

uppfattning i denna fråga. Många kommuner och landsting utanför

storstadsregionerna anser att kollektivtrafik inte skall omfattas av

kostnadsutjämningen, alternativt att den borde kompenseras i mindre

utsträckning än nu. Motsatt uppfattning framförs från

storstadsregionerna.

Flera kommuner efterlyser ett stabilare system så att de årliga

förändringarna i kostnadsutjämningen till följd av uppdateringar av

systemet begränsas. Många synpunkter har också framförts när det gäller

valet av faktorer i respektive verksamhet och kostnadsslag som omfattas

av kostnadsutjämningen. Detta kommenteras närmare i avsnitt 7.

Skälen för regeringens bedömning: Utjämningssystemet skall enbart

utjämna för strukturellt betingade skillnader i behov och kostnader. För

att systemet skall ha stor trovärdighet och legitimitet anser regeringen att

sådana kostnadsskillnader som kan förklaras av skillnader i t.ex.

servicenivå och kvalitet inte skall kompenseras i utjämningen. En

utgångspunkt har därför varit att utjämningen måste baseras på faktorer

som är opåverkbara för de enskilda kommunerna och landstingen.

Faktorer som kan påverkas genom kommunala beslut bör därför inte

läggas till grund för utjämningen.

I remissvaren på utredningens förslag har framförts kritik när det gäller

systemets omfattning och komplexitet. Frågan om systemets komplexitet

hänger bl.a. samman med den metod som valts för utjämning av

kostnadsskillnader. Utredningens förslag bygger på att den i nuvarande

utjämningssystem använda s.k. standardkostnadsmetoden bibehålls.

Denna metod innebär att kostnadsskillnader mellan kommuner och

mellan landsting beräknas utifrån faktorer som skall återspegla

strukturella skillnader på verksamhetsnivå. En standardkostnad beräknas

för varje kommun/landsting för var och en av de ingående

verksamheterna och kostnadsslagen enligt en särskild beräkningsmodell.

Genom standardkostnadsmetoden kan sådana faktorer som specifikt

speglar skillnader i behov och struktur inom respektive verksamheter

användas. Ett system för kostnadsutjämning som baseras på

standardkostnadsmetoden blir emellertid omfattande eftersom det för

varje verksamhet måste innehålla tillräckligt många faktorer för att

beskriva behov och struktur på ett nyanserat sätt. Systemet kan

därigenom uppfattas som svåröverskådligt. Samtidigt ges goda

möjligheter till uppföljning av systemets olika delar i förhållande till den

faktiska utvecklingen inom olika verksamheter. Det ges också

möjligheter att fortlöpande anpassa kostnadsutjämningen till olika

förändringar, t.ex. när ansvarsfördelningen mellan stat, kommuner och

landsting förändras. Nya verksamheter kan läggas till eller gamla tas bort

utan att systemet i övrigt behöver förändras.

Under åren 1993-1995 tillämpades den s.k. totalkostnadsmetoden vid

beräkning av utjämningsbidraget till kommuner. Metoden syftade till att

återspegla de totala kostnadsskillnaderna mellan kommuner med hjälp av

ett fåtal faktorer. Resultatet blev dock starkt kritiserat, inte minst därför

att varje faktor fick orimligt stort genomslag vilket bl.a. skapade stora

problem med tröskeleffekter.

Det har inte uttryckligen ingått i utredningens uppdrag att lämna

förslag till förenklingar av systemet. En av utredningens slutsatser är

dock att den nuvarande kostnadsutjämningen är svår att förenkla utan att

man samtidigt riskerar att försämra precisionen i systemet.

Enligt regeringens uppfattning har standardkostnadsmetoden stora

fördelar framför den tidigare tillämpade totalkostnadsmetoden, eftersom

den kommunala verksamheten är omfattande och komplex och

därigenom svår att fånga med ett fåtal faktorer. Det skulle med

totalkostnadsmetoden även kunna uppstå nya problem av en annan

karaktär. Det bör också noteras att de synpunkter som framkommit vid

remissbehandlingen går i olika riktningar. Många har synpunkter på

komplexiteten, medan andra menar att nya verksamheter borde beaktas i

utjämningssystemet. Detta illustrerar tydligt hur svår denna avvägning är.

Regeringen anser emellertid att möjligheterna att förenkla

utjämningssystemet måste undersökas. Frågan måste analyseras utifrån

bl.a. demokratiska, planeringsmässiga och praktiska aspekter och inte

minst rättviseaspekter. Möjligheterna att göra systemet enklare och mer

stabilt kommer därför att undersökas i det fortsatta utredningsarbetet (se

avsnitt 9).

6 Verksamheter och kostnadsslag i

kostnadsutjämningen

6.1 Inledning

I detta avsnitt redovisas vilka verksamheter och kostnadsslag som

regeringen föreslår skall ingå i kostnadsutjämningen. I avsnitt 7 redovisar

regeringen sina bedömningar när det gäller vilka faktorer som skall ligga

till grund för beräkningarna av kostnadsutjämningen för olika

verksamheter och kostnadsslag.

6.2 Barn och ungdomar med utländsk bakgrund

Regeringens förslag: I kommunernas kostnadsutjämning införs ett

nytt kostnadsslag avseende barn och ungdomar med minst en förälder

född utanför EU och Norden.

Utredningen: Inget förslag har lämnats.

Remissinstanserna: Många kommuner med en hög andel invånare

med utländsk bakgrund anser att detta medför merkostnader i olika

verksamheter vilka inte i tillräckligt hög utsträckning beaktas i nuvarande

eller i den av utredningen föreslagna kostnadsutjämningen. Svenska

Kommunförbundet redovisar liknande synpunkter och anser det särskilt

viktigt att uppmärksamma integrationsproblematiken i

utjämningsmodellerna för barnomsorg, grundskola, gymnasieskola,

individ- och familjeomsorg, äldreomsorg samt näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder. Integrationsverket påpekar att

bosättningen av personer med utländskt ursprung inte är jämnt fördelad

över riket och att detta medför en ojämn fördelning mellan kommuner av

kostnaderna för integrationsinsatser. Verket förordar dock ingen generell

kostnadsutjämningsmodell som skulle utgå från en etnisk dimension.

Verket anser att de av utredningen föreslagna förändringarna bättre än

dagens system tillgodoser kommuner med en stor andel invånare med

ursprung utanför EU. Verket anser vidare att det är anmärkningsvärt att

utredningen inte uppmärksammat kostnader för modersmålsundervisning

inom gymnasieutbildningen och förskolan.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar de synpunkter som

framförts av flera remissinstanser att en hög andel invånare med utländsk

bakgrund kan ställa högre krav på den kommunala verksamheten. De

merkostnader som följer av detta beaktas redan i nuvarande

kostnadsutjämning för grundskolan och individ- och familjeomsorgen. I

nuvarande utjämning beaktas emellertid inte att många barn med

utländsk härkomst har behov av särskilt stöd både inom barnomsorgen

och i skolan. Behovet av extra insatser är särskilt stort i kommuner med

invandrartäta stadsdelar. Regeringen anser därför att det är befogat att

ytterligare komplettera kostnadsutjämningen med en del som beaktar de

större behoven som kommuner med en hög andel barn och ungdomar

med utländsk bakgrund. Med utländsk bakgrund avses här att personen

själv eller minst en av föräldrarna är född utanför EU och Norden.

Därigenom skapas bättre förutsättningar för dessa kommuner att

tillgodose behoven. Regeringen anser även att en etnisk faktor bör

införas i utjämningen för äldreomsorg.

I avsnitt 7.1.1 redovisas de faktorer som bör ligga till grund för

kostnadsutjämningen för barn och ungdomar med utländsk bakgrund.

6.3 Byggkostnader

Regeringens bedömning: Byggkostnader skall finnas kvar i

kostnadsutjämningen för kommuner.

Utredningens förslag: Byggkostnader tas bort ur

kostnadsutjämningen för kommuner.

Remissinstanserna: Flertalet kommuner i områden med höga

byggkostnader anser det oacceptabelt att skillnader i byggkostnader inte

skall beaktas i kostnadsutjämningen. Bland andra anser Svenska

Kommunförbundet, Boverket och Glesbygdsverket att

byggkostnadsmodellen bör finnas kvar i kostnadsutjämningen.

Skälen för regeringens bedömning: Till viss del torde skillnaderna i

byggkostnader kunna förklaras av skillnader i prisläget på byggtjänster i

olika delar av landet, vilket i sin tur är en avspegling av efterfrågan inom

byggbranschen. Regeringen delar bl.a. Svenska Kommunförbundets och

Boverkets synpunkter att skillnader i byggkostnader bör betraktas som

strukturella i den meningen att de är opåverkbara för kommunerna och

att de således bör kompenseras i systemet. Regeringen föreslår därför att

en utjämning för skillnader i byggkostnader mellan olika delar av landet

skall finnas kvar i kostnadsutjämningen för kommuner.

Byggkostnadsmodellen bör uppdateras med aktuellare uppgifter om

regionala skillnader i byggkostnader (se vidare avsnitt 7.3).

6.4 Kallortstillägg

Regeringens bedömning: Kallortstillägget skall finnas kvar

oförändrat i kostnadsutjämningen för kommuner och landsting.

Utredningens förslag: Kallortstillägget reduceras med två

procentenheter från och med år 2000. En ytterligare avtrappning av

tilläggets storlek bör ske efter den föreslagna införandeperiodens slut. På

sikt bör kallorts-tillägget utgå ur kostnadsutjämningen för kommuner och

landsting.

Remissinstanserna: Det stora flertalet kommuner och landsting delar

utredningens förslag. Svenska Kommunförbundet anser att

kallortstillägget tills vidare bör bibehållas intakt. Flertalet kommuner och

landsting i Norrland redovisar samma uppfattning. En del kommuner i

Syd- och Mellansverige anser att kallortstillägget bör utgå ur

kostnadsutjämningen redan från och med år 2000.

Skälen för regeringens bedömning: Det tidigare kallortstillägget

innebär fortfarande en strukturell merkostnad som för vissa kommuner

och landsting framför allt återspeglas i en högre lönenivå i de delar av

landet där kallortstillägget tidigare ingick i de centrala avtalen.

Utredningens förslag att sänka nivån på kompensationen för

kallortstillägget bygger på uppgifter som visar att skillnaden i lönenivå

för kallortskommuner gentemot övriga kommuner har minskat något

under perioden 1993-1997. Utredningen konstaterar emellertid också att

det är svårt att avgöra om förändringen beror på att lönen för en och

samma yrkesgrupp utvecklats olika i skilda delar av landet, eller om den

beror på att personalens sammansättning har utvecklats annorlunda i

kallortskommunerna. För landstingen är förändringarna inte lika tydliga.

Mot bakgrund av denna osäkerhet anser regeringen, i likhet med bl.a.

Svenska Kommunförbundet, att det är för tidigt att avgöra om

löneskillnaderna mellan kallortskommunerna och övriga kommuner

faktiskt har minskat i någon större utsträckning. Regeringen bedömer

därför att kallortstillägget tills vidare bör bibehållas intakt. På längre sikt

finns det anledning att minska kompensationsnivån för kallortstillägget

om lönenivån i kallortskommunerna närmar sig den i övriga kommuner.

Utvecklingen bör närmare studeras i den fortsatta uppföljningen av

utjämningssystemet.

6.5 Insatser för personer med funktionshinder

Regeringens bedömning: Skillnaderna i kostnadshänseende mellan

kommuner och mellan olika delar av landet för insatser för personer

med funktionshinder liksom antalet personer som omfattas av lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är

så stora att någon form av utjämning behövs. Utjämningen bör dock

inte ske inom ramen för utjämningssystemet. Frågan om ett särskilt

statsbidrag avseende verksamhet för personer med funktionshinder

bereds vidare inom Regeringskansliet. Kostnaderna för ett statsbidrag

bör finansieras genom en minskning av det generella statsbidraget till

kommunerna.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En övervägande del av kommunerna anser att

utredningens bedömning är acceptabel. Ett antal kommuner anser att en

utjämning borde ske inom utjämningssystemet. Svenska

Kommunförbundet tillstyrker att en utjämning sker genom särskilda

statsbidrag. Om detta inte går måste frågan lösas i utjämningssystemet

trots problemen med påverkbarheten. Socialstyrelsen instämmer i

utredningens motiv för att inte föreslå att någon verksamhetsanknuten

faktor skall införas i utjämningssystemet.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningen konstaterar att

skillnaderna mellan kommuner och mellan olika delar av landet i

övertagna kostnader enligt lagen om stöd och service till vissa

funktionshindrade (LSS) är så stora att någon form av utjämning behövs.

Utredningen anser emellertid att en utjämning för LSS-verksamhet inte

bör ske inom ramen för utjämningssystemet. Motivet för detta är att en

utjämning för LSS-verksamhet skulle behöva baseras på kommunala

beslut om insatser eftersom det för närvarande inte finns några andra

lämpliga faktorer som en nationell kostnadsutjämning kan baseras. Det

kan då inte uteslutas att beslutsfattandet påverkas. Om utjämningen

endast omfattar vissa typer av stöd- och serviceinsatser finns risk för att

detta negativt påverkar benägenheten att tillhandahålla andra typer av

insatser än de som ger kompensation från det nationella

utjämningssystemet. Risken föreligger främst i de fall olika typer av

insatser är utbytbara. Om ett utjämningssystem ger kompensation för

insatser enligt LSS, medan insatser enligt t.ex. socialtjänstlagen inte ger

någon kompensation, skulle systemet kunna ge incitament att ersätta

insatser som tidigare gavs enligt socialtjänstlagen med insatser enligt

LSS.

Regeringen delar utredningens bedömning att det är nödvändigt att

införa någon form av utjämning för LSS-verksamhet mellan kommuner

och mellan olika delar av landet. En sådan utjämning bör av skäl som

utredningen anfört inte ske i utjämningssystemet. Utredningen föreslår

att ett särskilt statsbidrag utformas för vissa LSS-insatser. En sådan

lösning är dock inte oproblematisk i principiellt hänseende. Även ett

särskilt statsbidrag kan leda till ineffektivitet genom att styra mot insatser

som är bidragsberättigade när andra insatser hade varit möjliga. Mot

denna bakgrund bör ett statsbidrag utformas så att det endast är speciella

insatser som blir bidragsberättigade, dvs. insatser som är särskilt

kostnadskrävande och där kriterierna för beslut om insatsen klart kan

definieras. Utredningen har emellertid inte lämnat förslag till utformning

av ett sådant statsbidragssystem.

Frågan om ett särskilt statsbidrag för LSS-verksamhet bereds nu vidare

i Regeringskansliet. Vid konstruktionen av ett statsbidrag kommer

kommuner med en hög andel resurskrävande personer med stora och

kostnadskrävande funktionshinder och kommuner med omfattande privat

vårdverksamhet att uppmärksammas särskilt. Det gäller ett begränsat

antal kommuner med speciella verksamheter. Ett statsbidrag bör

finansieras genom att det generella statsbidraget till kommunerna

reduceras i motsvarande omfattning.

7 Faktorer för beräkning av

kostnadsutjämningen

7.1 Nya verksamheter och kostnadsslag

7.1.1 Barn och ungdomar med utländsk bakgrund

Regeringens bedömning: Kostnadsutjämningen för barn och

ungdomar med utländsk bakgrund beräknas utifrån andelen invånare i

åldern 0-19 år med minst en förälder född utanför EU och Norden.

Utredningen: Inget förslag har lämnats.

Remissinstanserna: Inga synpunkter på en närmare utformning av ett

sådant kostnadsslag har framförts. Några remissinstanser har pekat på

vikten av att uppmärksamma integrationsproblematiken bl.a. i

utjämningsmodellerna för barnomsorg, grund- och gymnasieskola.

Skälen för regeringens bedömning: En hög andel invånare med

utländsk bakgrund kan ställa högre krav på den kommunala

verksamheten. De merkostnader som kan följa av detta beaktas redan i

nuvarande kostnadsutjämning för grundskola och individ- och

familjeomsorg. Det är emellertid befogat att ytterligare komplettera

kostnadsutjämningen så att de större behoven av insatser i kommuner

med en hög andel barn och ungdomar med utländsk bakgrund från länder

utanför EU och Norden beaktas (se avsnitt 6.2). En utjämningsmodell för

barn och ungdom med utländsk bakgrund bör utformas så att resurser

tillförs de kommuner som har störst behov av insatser. Regeringen anser

därför att kommuner, där andelen barn och ungdomar i åldrarna under 20

år med utländsk bakgrund överstiger genomsnittet i landet, kompenseras

i kostnadsutjämningen. Kompensationen utformas så att dessa kommuner

erhåller 75 kronor per invånare i kommunen för varje procentenhet som

andelen invånare i åldern 0-19 år med minst en förälder född utanför EU

och Norden överstiger riksgenomsnittet.

Med denna utformning kommer ett drygt 30-tal kommuner,

huvudsakligen i storstadslänen samt några större städer att erhålla. Den

största bidragsökningen uppgår till drygt 700 kronor per invånare,

motsvarande drygt 5 000 kronor per invånare i den aktuella gruppen. Det

motsvarar mellan 10 och 15 procent av den genomsnittliga kostnaden i

riket för verksamhet som kan hänföras till de aktuella åldrarna. Svenska

Kommunförbundets Integrationsberedning har uppskattat att kostnaderna

per barn i den aktuella gruppen överstiger genomsnittet för kommunen

med ca 10 procent i såväl barnomsorgen som grundskolan. Utöver den nu

föreslagna kompensationen erhåller kommuner med en högre andel

elever med finskt och utomnordiskt medborgarskap än genomsnittet

också ett bidrag för modersmålsundervisning i kostnadsutjämningen för

grundskolan. Genom införandet av en utjämningsmodell för barn och

ungdom med utländsk bakgrund omfördelas 575 miljoner kronor vilket

för landet som helhet motsvarar 65 kronor per invånare.

7.2 Verksamheter och kostnadsslag där faktorerna

förändras

7.2.1 Individ- och familjeomsorg

Regeringens bedömning: Nuvarande beräkningsmodell för individ-

och familjeomsorg ersätts med en ny modell. Kostnadsutjämningen

beräknas utifrån faktorerna ensamstående kvinnor med barn,

flyktingar och nära anhöriga samt övriga födda i länder utanför

Norden och EU, arbetslösa utan ersättning, män med låg inkomst samt

ett täthetsmått.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En övervägande del av kommunerna anser att de

föreslagna förändringarna är acceptabla. De vanligaste invändningarna är

att större hänsyn bör tas till personer med utländsk bakgrund.

Socialstyrelsen anser att den föreslagna modellen är rimlig och stämmer

väl med de resultat som framkommit vid styrelsens egna analyser av

socialbidragskostnader. Såväl Invandrarverket som Integrationsverket

stödjer förslaget. Statskontoret anser att en täthetsfaktor inte bör ingå i

modellen. Svenska Kommunförbundet anser att nuvarande modell

alltmer kommit i otakt med verkligheten, vilket sammanhänger med att

de faktorer som förklarar socialbidragskostnaderna delvis förändrats

under senare år. Kommunförbundet anser vidare att det är rimligt att

ändra modellen och att utredningens förslag innehåller de väsentligaste

förklaringsfaktorerna, även om man anser att den exakta definitionen av

enskilda faktorer, t.ex. de valda tidsgränserna för flyktingar, kan

diskuteras.

Skälen för regeringens bedömning: Nuvarande utjämningsmodell

bygger på faktorer som samvarierade med 1991 års nettokostnader för

individ- och familjeomsorg. Faktorerna användes som indikatorer på

olikheter i sociala förhållanden. De ingående faktorernas vikter skattades

utifrån 1991 års kostnader och har därefter legat fast. Den nuvarande

utjämningsmodellen för individ- och familjeomsorg förklarade en

förhållandevis hög andel av de kostnadsskillnader som fanns mellan

kommunerna år 1991. De två faktorer som väger tyngst, andelen

ensamstående kvinnor med barn och ett täthetsmått, bygger på data från

1990 års folk- och bostadsräkning och har därför inte kunnat uppdateras i

de årliga beräkningarna.

Under 1990-talet har kommunernas kostnader för individ- och

familjeomsorg ökat kraftigt till följd av stora samhällsförändringar. Det

gäller främst kostnaderna för socialbidrag till följd av ett ökat

flyktingmottagande och högre arbetslöshet. Under samma tid har också

ersättningsnivåerna i bl.a. arbetslöshets- och sjukförsäkringen sänkts.

Genom att nuvarande kostnadsutjämning i hög grad bestäms av faktorer

som inte kunnat uppdateras och som därför fortfarande speglar det

kostnadsmönster som förelåg vid 1990-talets början, har den inte följt

den faktiska kostnadsutvecklingen. Avvikelserna mellan redovisade och i

utjämningen beräknade kostnader har ökat markant, främst som en effekt

av den allt större uppjustering som fått göras för att

genomsnittskostnaden i kostnadsutjämningen skall ligga i nivå med den

faktiska genomsnittskostnaden i riket.

Utfallet av den nuvarande utjämningsmodellen för individ- och

familjeomsorg ger oacceptabelt stora avvikelser i förhållande till de

faktiska kostnaderna, vilka för denna verksamhet till mycket stor del får

betraktas som strukturellt betingade. Regeringen anser därför att faktorer

som beskriver ensamstående kvinnor med barn, flyktingar och utrikes

födda från länder utanför Norden och EU samt arbetssökande utan

ersättning på ett bättre sätt återspeglar skillnaderna i kostnadsstruktur

mellan kommuner än de faktorer som ingår i nuvarande

kostnadsutjämning.

Eftersom många invandrare som erhållit svenskt medborgarskap

fortfarande har svårt att komma in på arbetsmarknaden bör begreppet

utrikes födda användas. Vidare bör vistelsetiden i Sverige beaktas. För

flyktingar föreslås en avgränsning av vistelsetiden i Sverige till 3 9 år

mot bakgrund av att staten betalar statlig ersättning som avses täcka

kommunernas kostnader de tre första åren. För övriga utrikes födda

utanför Norden och EU bör avgränsningen i vistelsetid vara 0 19 år för

att inte den stora arbetskraftsinvandring som ägde rum dessförinnan skall

omfattas av utjämningen. Några remissinstanser har haft synpunkter på

de vistelsetider för flyktingar och anhöriga som föreslagits ligga till

grund för utjämningen. Ytterligare analyser av vistelsetidernas betydelse

för försörjningsbehovet kan behöva göras.

Arbetslösheten påverkar bl.a. kommunernas socialbidragskostnader.

Andelen arbetslösa samvarierar emellertid inte med kostnaderna för

socialbidrag eller övrig individ- och familjeomsorg. I

kostnadsutjämningen har istället valts en faktor som bättre samvarierar

med dessa kostnader, nämligen andelen arbetssökande som är öppet

arbetslösa eller i behov av vägledning och som inte erhåller ersättning

från arbetslöshetskassa eller kontant arbetsmarknadsstöd (KAS).

Av faktorerna i nuvarande utjämningsmodell är det främst måttet på

bebyggelsetäthet som har kritiserats. Utredningen har dock funnit att de

övriga föreslagna faktorerna måste kompletteras med ett täthetsmått. Ett

täthetsmått fångar bl.a. upp inflyttade sociala problem och

storstädernas högre kostnader till följd av det långvariga

socialbidragsberoendet. I storstäderna är andelen bidragshushåll med

socialbidrag mer än tio månader per år, exklusive flyktingar, avsevärt

högre än i övriga kommungrupper.

Individ- och familjeomsorg är ett område där det är särskilt viktigt att

kontinuerligt följa upp kostnadsutjämningen eftersom kostnaderna

påverkas så starkt av samhällsförändringar. Det gäller främst

utvecklingen på arbetsmarknaden och kostnadsutvecklingen för

kommunerna bl.a. till följd av det stora flyktingmottagandet under åren i

början av 1990-talet. Genom de föreslagna förändringarna kommer

modellen att på ett bättre sätt spegla dessa förändringar både mellan

kommunerna och över tiden än den nuvarande modellen.

Jämställdhetsaspekterna bör analyseras vidare.

Genom de föreslagna förändringarna minskar omfördelningen i

kostnadsutjämningen från 4,8 till 3,8 miljarder kronor.

7.2.2 Äldreomsorg

Regeringens bedömning: Nuvarande beräkningsmodell för

äldreomsorg bibehålls, men faktorn ensam/samboende byts ut mot

civilstånd och en etnisk faktor läggs till. Kostnadsutjämningen

beräknas utifrån åldersstruktur, könsfördelning, yrkesbakgrund,

civilstånd, utländsk bakgrund och glesbygd.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En övervägande del av kommunerna anser att de

föreslagna förändringarna är acceptabla. Socialstyrelsen är dock tveksam

till en komplettering med en etnisk faktor.

Skälen för regeringens bedömning: I nuvarande äldreomsorgsmodell

beaktas de äldres ålders- och könstillhörighet, yrkesbakgrund och

samboendeförhållanden. Dessutom tas hänsyn till att glesbygd medför

dyrare hemtjänst och ett större behov av särskilt boende.

Det statistiska underlaget i nuvarande äldreomsorgsmodell kan bara

delvis uppdateras årligen. Uppgifter om fördelning efter yrkesbakgrund

och samboendeförhållanden baseras på uppgifter från folk- och

bostadsräkningarna (FoB), där den senaste avser år 1990. Det innebär att

för varje år ökar avvikelsen mellan modellen och faktiska förhållanden.

Uppgifter om de äldres yrkesbakgrund har hämtats från FoB 1970 och

1990. För en stor del av de äldsta pensionärerna, särskilt kvinnorna,

saknas sådana uppgifter. Data om yrkesbakgrund för den äldre

befolkningen år 1996 bör därför uppdateras med information från FoB

1990 och tidigare folk- och bostadsräkningar.

Den kartläggning av vårdbehov och kostnader som ligger till grund för

nuvarande system gjordes år 1994 men bedöms fortfarande vara aktuell

och stabil över tiden. Civilstånd (gifta/ej gifta) bör ersätta samboende/ej

samboende. Fördelen är att uppgifter om civilståndsfördelning kan

uppdateras varje år. Bland ålderspensionärerna är det vidare mycket stor

överensstämmelse mellan gifta och sammanboende respektive ej gifta

och ej sammanboende. Det finns inte några systematiska skillnader

mellan olika kommuntyper.

Regeringen anser att äldreomsorgsmodellen behöver kompletteras med

en etnisk faktor. Socialstyrelsen däremot är tveksam till detta eftersom

man anser att det saknas vetenskapligt belägg för att äldre invandrare har

sämre hälsa än befolkningen i övrigt. Ett flertal studier av bl.a.

sjukskrivning och förtidspensionering visar emellertid att vissa

invandrargrupper har en betydligt sämre hälsa än befolkningen i

genomsnitt. Det gäller särskilt de grupper som kom som

arbetskraftsinvandrare under 1950- och 1960-talen från södra Europa

samt de flyktingar som kommit under senare år. En del av denna skillnad

kan härledas till skillnader i socioekonomisk sammansättning, men även

om man tar hänsyn till detta kvarstår tydliga skillnader i

hälsoförhållanden.

Analyser av data från SCBs levnadsnivåundersökningar åren 1992-

1995 om hälsoförhållanden bland personer som är 65 år och äldre visar

att de som är utrikes födda från länder i södra Europa och länder utanför

Europa (exklusive USA m.fl.) har en drygt 50-procentigt förhöjd risk att

tillhöra gruppen med svår ohälsa jämfört med personer födda i Sverige.

Även en analys av registret över vårdade i äldreomsorgen i Stockholms

kommun visar på något förhöjda omsorgskostnader för dessa

invandrargrupper. För personer födda i övriga Europa finns ingen

statistiskt säkerställd skillnad jämfört med de som är födda i Sverige.

Antalet personer i Sverige från södra Europa eller länder utanför

Europa som uppnått 65 år är ännu relativt litet. Antalet kommer dock att

öka betydligt under kommande år. De kommer också att vara mycket

ojämnt fördelade mellan kommunerna.

En förhöjd risk för svår ohälsa med 50 procent innebär att

omsorgskostnaden för olika grupper av äldre bör räknas upp med 40

procent. Det saknas emellertid statistik som på ett tillförlitligt sätt

beskriver yrkesbakgrunden bland äldre invandrare. Då andelen med

arbetaryrken bland personer från dessa länder är väsentligt högre än i

genomsnittsbefolkningen bör kostnaderna i äldreomsorgsmodellen

räknas upp med 50 procent för personer födda i länder i södra Europa

och länder utanför Europa.

Nuvarande beräkningar av merkostnader för hemtjänst i glesbygd

baseras på boendemönstret bland pensionärer år 1992. Under de år som

gått sedan dess har nära hälften av dessa pensionärer avlidit. De som

under tiden uppnått 80 års ålder bor i mindre utsträckning i glesbygd än

de som var födda några år tidigare. Därför har befolkningsstatistiken

aktualiserats. Vid beräkningen av dessa merkostnader beaktas faktiska

skillnader i bebyggelsestruktur genom att den görs utifrån vägavståndet

till de äldres bostadsort. Jämställdhetsaspekterna bör analyseras vidare.

Genom de föreslagna förändringarna ökar omfördelningen i

kostnadsutjämningen med ca 100 miljoner kronor till ca 4,7 miljarder

kronor.

7.2.3 Gymnasieskola

Regeringens bedömning: Nuvarande beräkningsmodell för

gymnasieskolan bibehålls, men faktorn andel elever med

inackorderingstillägg byts ut mot bebyggelsestruktur.

Kostnadsutjämningen beräknas utifrån andelen ungdomar 16-18 år,

bebyggelsestrukturen samt elevernas programval.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En övervägande del av kommunerna samt

Skolverket anser att de föreslagna förändringarna är acceptabla. Ett antal

kommuner samt Integrationsverket anser att modellen bör kompletteras

med en faktor för utländsk bakgrund.

Skälen för regeringens bedömning: I kostnadsutjämningen för

gymnasieskolan beaktas åldersstrukturen, andelen elever som på grund

av stora avstånd inte kan bo på hemorten samt att olika

utbildningsprogram i gymnasieskolan kostar olika mycket. Tillägget för

inackordering är avsett att kompensera för kommunernas

inackorderingskostnader för de elever som inte kan bo på hemorten.

Beräkningen i utjämningssystemet utgår från andelen gymnasieelever

som hade inackorderingstillägg läsåret 1990/91. Detta underlag har inte

kunnat uppdateras eftersom det inte längre görs någon central

registrering av elever med inackorderingstillägg.

I kostnadsutjämningen för grundskolan beaktas merkostnader för

skolor med litet elevunderlag och för skolskjutsar. En jämförelse mellan

olika kommuner av kostnaden per elev i gymnasieskolan pekar på att

elevkostnaderna är högre i kommuner med ett litet elevunderlag, även när

skillnaderna i programinriktning och administrations- och kommun-

gemensamma kostnader beaktats. En del av de högre kostnaderna kan

förklaras av att många mindre kommuner har egna små gymnasieskolor.

Regeringen anser dock inte att sådana merkostnader i sig skall

kompenseras, utan endast sådana merkostnader som följer av elevernas

programval.

Den nuvarande inackorderingsfaktorn utgår från skolstrukturen i

början av 1990-talet. Även vid denna tidpunkt fanns kommuner som

hade egen gymnasieutbildning trots ett lågt elevunderlag. Hittills under

1990-talet har nya gymnasieskolor med ett eller flera nationella program

etablerats i 40 kommuner som tidigare saknade gymnasieskola. Flertalet

av dessa kommuner har ett relativt litet elevunderlag. Ett 70-tal

kommuner saknar gymnasieskola eller har endast individuellt program.

Regeringen anser att den nuvarande inackorderingsfaktorn bör ersättas

av en bebyggelsestrukturfaktor som utgår från en beräknad kostnad för

inackordering och dagliga resor. Kommuner med litet elevunderlag och

stort avstånd till andra gymnasieorter får därigenom en kompensation för

sådana kostnader oavsett om kommunen bedriver gymnasieutbildning

eller ej. För de kommuner som trots ett lågt elevunderlag bedriver egen

utbildning fungerar den beräknade ersättningen för inackordering och

resekostnader i praktiken som en kompensation för merkostnader för små

gymnasieskolor.

Regeringen anser att denna metod att beräkna merkostnader för

bebyggelsestrukturen beaktar de strukturella kostnadsskillnaderna på ett

bättre sätt än det nuvarande inackorderingstillägget. Även i kommuner

med ett tillräckligt elevunderlag för att bedriva gymnasieutbildning utan

merkostnader beaktas skillnader i bebyggelsestruktur. Genom en sådan

lösning beaktas således skillnaderna i bebyggelsestruktur i alla typer av

kommuner på ett bättre sätt än med nuvarande modell. Totalt omfördelas

drygt 1 miljard kronor.

Det finns ingen särskild faktor för elever med utländsk bakgrund i

nuvarande kostnadsutjämning för gymnasieskolan, vilket också påpekats

av en del remissinstanser. Om elever med t.ex. utländsk bakgrund i större

utsträckning väljer individuella program och går fler år i gymnasieskolan

än genomsnittet beaktas de merkostnader detta medför i utjämningen.

Kommuner med en hög andel gymnasieelever med utländsk bakgrund

ges också en ökad ersättning eftersom merkostnader för barn och

ungdomar med utländsk bakgrund beaktas (se avsnitt 7.1.1).

Vuxenutbildningen ingår inte i nuvarande kostnadsutjämning.

Kunskapslyftet, den statliga satsningen på huvudsakligen gymnasial

utbildning inom kommunal vuxenutbildning, upphör som projekt år

2002. Om det nuvarande statsbidraget för denna verksamhet då kommer

att tillföras det generella statsbidraget kan detta leda till att

kostnadsutjämningen behöver utökas med en delmodell där det

strukturellt betingade behovet av vuxenutbildning beaktas.

7.2.4 Befolkningsminskning

Regeringens bedömning: Nuvarande beräkningsmodell för

befolkningsminskning bibehålls men kompletteras. Kommuner vars

totalbefolkning minskat under den senaste tioårsperioden

kompenseras redan idag med 100 kronor per invånare för varje

procentenhet som minskningen överstiger två procent. Kommuner

vars totalbefolkning de senaste tre åren minskat med minst två procent

får därutöver en ytterligare ersättning på 100 kronor per invånare för

varje procentenhet antalet barn i åldern 7-15 år minskat under samma

tidsperiod.

Konsekvenserna av befolkningsförändringarna och hur de bör beaktas

i utjämningssystemet kommer att övervägas ytterligare.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En övervägande andel av kommunerna anser att

de föreslagna förändringarna är acceptabla. Många remissinstanser har

dock haft synpunkter på hur lång period med befolkningsminskning som

bör ligga till grund för kompensationen och storleken på

kompensationen. Ofta har en kortare period förespråkats. En del

kommuner i expansiva regioner anser att det även behövs en särskild

kompensation för snabb befolkningstillväxt. Svenska Kommunförbundet

anser att förslaget är väl avvägt. Förbundet menar dock att det vore

önskvärt att utjämningen även kunde ta hänsyn till konsekvenserna för de

kommunala bostadsföretagen vid minskande befolkning, vilket främst

kan få stora effekter på den kommunala ekonomin. Landstingsförbundet

och ett antal landsting, i första hand i skogslänen, anser att en

motsvarande kompensation bör finnas även för landsting.

Skälen för regeringens bedömning: I det nuvarande

utjämningssystemet får kommuner vars befolkning under den senaste

tioårsperioden minskat, en ersättning med 100 kronor per invånare för

varje procentenhet som minskningen överstiger två procent. För

landstingen finns ingen motsvarande ersättning.

Syftet med utjämningen är att kompensera berörda kommuner för

högre kostnader per invånare på grund av att vissa kostnader är mer eller

mindre fasta och inte utan svårigheter kan sänkas i samma takt som

befolkningen och inkomsterna från egna skatter, inkomstutjämning och

generella statsbidrag minskar.

De totala inkomsterna påverkas i mycket hög grad av hur kommunens

åldersstruktur förändras när befolkningen minskar. Utredningen har

funnit att de totala inkomsterna i kommuner med minskande befolkning i

allmänhet minskar betydligt långsammare än befolkningen beroende på

den särskilda kompensationen för befolkningsminskning och utfallet av

ändrad åldersstruktur i kostnadsutjämningens åldersberoende delar. Allt

fler kommuner kan dock successivt beräknas komma att få ersättning för

befolkningsminskning mot bakgrund av utvecklingen under de senaste

åren. Omfördelningen inom systemet kommer därför att öka.

Regeringen anser att den nuvarande modellen i huvudsak synes väl

avvägd. I vilken utsträckning den särskilda kompensationen för

befolkningsminskning ger tillräcklig tid för omställning går emellertid

inte att bedöma generellt. Regeringen förordar inte en generell höjning av

den särskilda kompensationen för befolkningsminskning eftersom det

kan uppstå negativa marginaleffekter. Det skulle teoretiskt sett kunna

innebära att kommunens intäkter minskar om den negativa

befolkningsutvecklingen vänds till en positiv sådan.

De fasta kostnaderna för grundskolan är höga i förhållande till andra

verksamheter. Kommuner där grundskolebarnen minskar som andel av

befolkningen samtidigt som befolkningen totalt minskar kan därför

drabbas av minskade ersättningar i kostnadsutjämningen, som kan bli

särskilt svåra att hantera på kort sikt med motsvarande minskning av

kostnaderna. Regeringen anser därför att kommuner där både

totalbefolkningen och antalet skolbarn minskar bör ges en ytterligare

kompensation utöver den som finns i nuvarande utjämning. Kommuner

vars befolkning de senaste tre åren minskat med minst två procent bör få

en ersättning på 100 kronor per invånare för varje procentenhet som

antalet barn 7-15 år minskat under samma tidsperiod.

Genom de föreslagna förändringarna ökar omfördelningen från 250 till

330 miljoner kronor.

I remissvaren från ett antal kommuner med kraftigt ökande befolkning

har framförts att det finns behov av en särskild kompensation i

kostnadsutjämningen för att klara de ökade utgifterna för den utbyggnad

av de kommunala verksamheterna som blir nödvändig. Mot detta bör

emellertid ställas det faktum att de mest expansiva kommunerna i

genomsnitt har fått ökade bidrag i kostnadsutjämningen framför allt för

barnomsorg och i viss mån för grundskola. I kommuner med en ökande

befolkning ökar också skatteinkomsterna och det generella statsbidraget i

takt med den växande befolkningen. Utfallet i kostnadsutjämningen

påverkas även för dessa kommuner av hur åldersstrukturen förändras.

Flertalet expansiva förortskommuner har under de år nuvarande

utjämningssystem funnits fått ökade, ibland kraftigt ökade, ersättningar i

kostnadsutjämningen. Regeringen anser därför att det inte är befogat att i

utjämningssystemet särskilt kompensera kommuner med kraftig

befolkningsökning.

Landsting med minskande befolkning ges ingen kompensation i

utjämningssystemet. Fram till och med år 1996 hade heller inget

landsting haft en befolkningsminskning under de senaste tio åren som

översteg två procent, som är den gräns som gäller för kommunerna.

Någon ersättning skulle således inte utgått i 1998 års utjämning om

motsvarande regler tillämpats för landstingen. I 1999 års utjämning

skulle dock Västernorrlands läns landsting erhållit en begränsad

kompensation. Mot bakgrund av den omstrukturering inom sjukvården

som redan pågår i alla landsting, oberoende av befolkningsutvecklingen,

anser inte regeringen att det finns tillräckligt starka motiv att nu införa en

kompensation för befolkningsminskning för landstingen. Den nya

sjukvårdsmodellen (se avsnitt 7.2.6), innebär dessutom att

befolkningsförändringar i landstingen inte får ett lika stort genomslag i

kostnadsutjämningen som för kommunerna.

Med tanke på de pågående kraftiga befolkningsförändringarna anser

emellertid regeringen att det i ett fortsatt uppföljningsarbete krävs

ytterligare överväganden om hur dessa förändringar kan kompenseras i

utjämningssystemet. Det gäller bl.a. frågan om befolkningsminskning i

landstingen.

7.2.5 Näringslivs- och sysselsättningsfrämjande åtgärder

Regeringens bedömning: Nuvarande beräkningsmodell för

näringslivs- och sysselsättningsfrämjande åtgärder bibehålls men

faktorn för arbetslöshet breddas till att omfatta arbetslösa och

personer i samtliga konjunkturberoende åtgärder. Vidare höjs gränsen

för att få ersättning. Kostnadsutjämningen beräknas utifrån den

genomsnittliga andelen av befolkningen i åldern 16-64 år som varit

arbetslösa eller i konjunkturberoende åtgärder under de senaste fem

åren. Om andelen överstiger riksgenomsnittet plus två procentenheter

utgör ersättningen 200 kronor per invånare för varje procentenhet över

denna nivå.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En övervägande del av kommunerna anser att de

föreslagna förändringarna är acceptabla. Vissa remissinstanser har dock

framfört att sysselsättningsfrämjande åtgärder är en statlig uppgift och

därför inte borde ingå i utjämningssystemet. Svenska Kommunförbundet

anser att det finns skäl att överväga andra mått än registrerad

arbetslöshet. Arbetsmarknadsstyrelsen anser att de föreslagna

förändringarna är ett steg i rätt riktning, men att arbetslöshetsmåttet inte

ger en fullständig bild av arbetsmarknadsproblemet.

Skälen för regeringens bedömning: Behovet av näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder kompenseras i nuvarande

kostnadsutjämning med 200 kronor per invånare för varje procentenhet

med vilken den öppna arbetslösheten, inklusive de personer som är

sysselsatta i beredskapsarbete och arbetsmarknadsutbildning, överstiger

en nivå motsvarande riksgenomsnittet plus en procentenhet.

Arbetslösheten beräknas utifrån hur stor andel den utgör bland

befolkningen i åldern 16-64 år och är ett genomsnitt för den senaste

femårsperioden.

Antalet kommuner med ersättning och de sammanlagda ersättningarna

har ökat sedan nuvarande utjämningssystem infördes. Genom den ökade

arbetslösheten för landet som helhet har emellertid gränsen för att erhålla

ersättning i systemet successivt höjts.

Utjämningen avser att kompensera för behovet av näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder i kommuner med hög arbetslöshet. År

1990 var arbetslösheten låg. De konjunkturberoende åtgärderna bestod då

huvudsakligen av beredskapsarbete och arbetsmarknadsutbildning. Sedan

dess har successivt nya konjunkturberoende åtgärder införts och antalet

personer i konjunkturberoende åtgärder fyrdubblats, samtidigt som

antalet sysselsatta i beredskapsarbete och arbetsmarknadsutbildning år

1996 låg kvar på samma nivå som år 1990. Den nuvarande definitionen

av arbetslöshet är mot denna bakgrund inte längre ett korrekt mått på

behovet av näringslivs- och sysselsättningsfrämjande åtgärder.

Regeringen anser därför att definitionen av arbetslöshet bör breddas till

att omfatta arbetslösa och personer i samtliga konjunkturberoende

åtgärder. Därigenom tillgodoses de behov som kommuner med en

långvarigt besvärlig arbetsmarknadssituation har av näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder och kommunernas

påverkansmöjligheter på utfallet blir mer begränsade jämfört med

nuvarande modell. Detta ligger även i linje med en av

utjämningssystemets grundprinciper, att en kommun inte skall kunna

påverka bidragets eller avgiftens storlek.

Med den utvidgade definitionen av arbetslöshet ökar andelen

arbetslösa i riket med tre procentenheter. Om ingen anpassning görs av

de gränsvärden som nu gäller för bidrag, kommer de sammantagna

kostnaderna för utjämningen för näringsliv och sysselsättning att

fördubblas. Regeringen gör den bedömningen att utjämningen får en

bättre anpassning till behoven av näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder om gränsen för att erhålla ersättning

höjs jämfört med en sänkning av ersättningsnivån. Regeringen anser

därför att gränsvärdet för att få ersättning bör höjas med en procentenhet

till två, dvs. arbetslösheten enligt den redovisade definitionen skall

överstiga genomsnittet för riket plus två procentenheter. Däremot bör

ersättningsnivån, dvs. 200 kronor per invånare och procentenhet,

bibehållas oförändrad.

Kommuner kan under vissa omständigheter få minskade inkomster om

arbetsmarknadssituationen förbättras, t.ex. om en arbetslös person med

ersättning från a-kassa får arbete. Detta kan i princip inträffa om en

kommun i kostnadsutjämningen får ersättning för näringslivs- och

sysselssättningsfrämjande åtgärder till följd av en långvarigt hög

arbetslöshet. Detta negativa incitament är emellertid inte generellt utan

berör på sin höjd ett 80-tal kommuner som haft en långvarigt besvärlig

arbetsmarknadssituation. Den ekonomiska effekten är mycket liten.

Regeringen bedömer att det knappast är sannolikt att kommuner gör

avkall på målet om hög sysselsättning för att kortsiktigt få ett obetydligt

högre bidrag i utjämningssystemet.

Genom de föreslagna förändringarna ökar omfördelningen från ca 450

till ca 480 miljoner kronor

7.2.6 Hälso- och sjukvård

Regeringens bedömning: Nuvarande beräkningsmodell för hälso-

och sjukvård ersätts med en ny modell. Kostnadsutjämningen

beräknas utifrån dels genomsnittlig vårdkostnad för personer i

vårdtunga grupper, dels genomsnittlig vårdkostnad för övriga

befolkningen uppdelad efter kön, ålder, civilstånd, sysselsättning,

inkomst och boendeform. Merkostnader på grund av gles

bebyggelsestruktur beräknas för sjukhusvård, primärvård,

ambulansverksamhet och sjukresor efter bosättningsmönster och

befolkningsunderlag. Landsting med färre än 200 000 invånare får ett

särskilt tillägg.

Frågan om merkostnader för hälso- och sjukvård i storstadsregioner

och i glesbygd kommer att analyseras ytterligare.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet landsting anser att förslaget är

acceptabelt och framhåller dess fördelar jämfört med nuvarande

utjämning. Ett landsting anser att modellen måste vidareutvecklas innan

den kan ligga till grund för en utjämning. Socialstyrelsen anser att

enkelhet, robusthet och långsiktighet nedprioriteras genom förslaget för

att öka rättvisan och att man bör avvakta med genomgripande

förändringar tills bättre kostnads- och verksamhetsdata föreligger.

Landstingsförbundet stödjer förslaget, men anser att kostnadsunderlaget

successivt måste breddas, att vissa storstadsproblem måste utredas

närmare och att kompensationen för gles bebyggelsestruktur måste ses

över. Den senare frågan har även tagits upp av flera landsting i

skogslänen och av Glesbygdsverket.

Skälen för regeringens bedömning: Nuvarande kostnadsutjämning

för hälso- och sjukvård baseras på åldersfördelningen, medellivslängden

och andelen ej samboende. De genomsnittliga vårdkostnader som ligger

till grund för utjämningen avser år 1992. I kostnadsutjämningen beaktas

också merkostnader för gles bebyggelsestruktur och för landsting med

liten folkmängd.

Modellen konstruerades ursprungligen utifrån data om samband mellan

vårdkostnader och sociodemografiska faktorer som kunde påvisas på

kommunnivå inom Malmöhus läns landsting år 1992. Modellen ger ett

stabilt utfall över åren, vilket dock i huvudsak beror på att de använda

faktorerna förändras mycket lite mellan åren. Redan när förslaget till

nuvarande modell presenterades framfördes kritik mot såväl underlaget

som valet av förklaringsfaktorer.

Den uppföljning som utredningen gjort visar på flera allvarliga

problem med nuvararande modell. Faktorn medellivslängd uppfyller inte

de statistiska villkoren för att kunna ingå i en utjämningsmodell med

aktuellare kostnadsdata. En bidragande orsak till detta är att de kostnader

för olika åldersgrupper som ligger till grund för nuvarande modell inte

helt kunnat rensas från sådana kostnader som reglerades vid Ädel-

reformen vilken genomfördes från år 1992. Den tyngst vägande faktorn,

ej samboende, förändras inte alls eftersom den hämtats från FoB 1990.

På grund av bortfall i FoB 1990 redovisas dessutom en något för hög

andel ej samboende för främst Stockholmsregionen som därmed får en

överskattning av vårdkostnaderna i modellen. Utredningens uppföljning

visar således att nuvarande modell inte är hållbar över tiden och att den

dessutom är alltför beroende av en enskild faktor som inte är möjlig att

uppdatera årligen. Utredningen föreslår därför att nuvarande modell för

kostnadsutjämning för hälso- och sjukvård ersätts med en modell som

bygger på registrerade vårdbehov eller vårdkonsumtion för olika grupper

av befolkningen.

Regeringen delar utredningens slutsatser att nuvarande hälso- och

sjukvårdsmodell bör ersättas med en modell som på ett bättre sätt

återspeglar skillnaderna i hälso- och sjukvårdsbehov och dessutom

bygger på ett aktuellare underlag än den nuvarande modellen. Några

remissinstanser, bl.a. Socialstyrelsen, anser att man bör avvakta med

genomgripande förändringar tills bättre kostnads- och verksamhetsdata

föreligger. Mot bakgrund av de redovisade problemen med nuvarande

modell anser regeringen emellertid att det vore orimligt att inte nu

genomföra några förändringar. Regeringen ansluter sig därför till

utredningens förslag men vill framhålla vikten av att modellen blir

föremål för en fortsatt uppföljning, utvärdering och utveckling. Bland

annat bör storstädernas och glesbygdens speciella förhållanden

uppmärksammas. Genom de införanderegler som regeringen föreslår för

landsting blir de årliga förändringarna begränsade och fullt genomslag av

en ny hälso- och sjukvårdsmodell sker först på längre sikt.

Ny hälso- och sjukvårdsmodell

Den modell som utredningen utvecklat består av två delar, dels en som

avser behov och kostnader som kan hänföras till s.k. vårdtunga grupper,

dels en som avser behov och kostnader för övriga ca 95 procent av

befolkningen.

Kostnadsunderlagen i modellerna utgörs av faktiska vårdkostnader per

individ i Malmöhus läns landsting år 1995. I dessa kostnader ingår såväl

sluten som öppen sjukhusansluten vård samt primärvård. Privat

sjukhusvård har mycket liten omfattning i Malmöhus läns landsting. För

att förekomsten av privat vård inte skall medföra att vårdkostnaderna blir

underskattade har de två kommuner där primärvård av mer betydande

omfattning sker vid privata husläkare/vårdcentraler, exkluderats vid

beräkningar av genomsnittskostnader. Detta innebär att

genomsnittskostnaden i modellen innefattar en genomsnittlig nivå av

privat vård.

Vårdtunga grupper

Utredningen har valt ut åtta sjukdomsgrupper ur Socialstyrelsens sluten-

vårdsregister. Till dessa har lagts gruppen personer med hiv för vilken

helt separata beräkningar har gjorts. De stora grupperna personer med

diabetes och astma vårdas i stor utsträckning i den öppna vården och

primärvården och ingår inte i Socialstyrelsens register. Det har därför

inte varit möjligt att få en heltäckande och korrekt redovisning av dessa

patientgrupper, varför de inte heller omfattas av modellen. Detta har

vissa remissinstanser framfört som en brist.

Antalet personer som vid bearbetningen av Socialstyrelsens

slutenvårdsregister kom att hänföras till en eller flera av de angivna

vårdtunga grupperna uppgick till knappt fem procent av befolkningen. I

Malmöhus läns landsting, för vilket det finns heltäckande kostnadsdata,

svarar dessa fem procent av befolkningen för 38 procent av den totala

sjukvårdskostnaden.

Det finns samband mellan personers socioekonomiska förhållanden

t.ex. utbildning och yrkesbakgrund och risken för att de drabbas av någon

av de sjukdomar som hänförs till de vårdtunga grupperna. När

sjukdomen väl är ett faktum är emellertid skillnaderna i genomsnittlig

vårdkostnad mycket liten mellan olika socioekonomiska grupper. Det är

därför tillräckligt att endast fördela de vårdtunga grupperna efter kön och

ålder.

Hiv-patienter är en liten grupp, som antalsmässigt inte kan beräknas

utifrån Socialstyrelsens register. Gruppen har genomsnittligt höga

vårdkostnader och en mycket ojämn fördelning i landet. En särskild

modell har därför utvecklats för att inkludera patientgruppen bland de

vårdtunga grupperna.

Den genomsnittliga vårdkostnaden för personer i någon av de

vårdtunga grupperna uppgår, oavsett ålder, kön och grupp till 54 500

kronor per år.

Övrig befolkning

Eftersom en stor del av de personer som ges den mest kostnadskrävande

vården har hänförts till någon av de vårdtunga grupperna, blir

genomsnittskostnaden för de övriga 95 procenten av befolkningen endast

4 200 kronor per invånare och år. Totalt svarar gruppen för ca 60 procent

av de sammanlagda vårdkostnaderna. Sambanden mellan vårdkostnad

och socioekonomiska bakgrundsfaktorer blir också mindre tydliga när

man exkluderar de vårdtunga grupperna.

Bland dem som inte tillhör någon vårdtung grupp har män en

genomsnittligt högre vårdkostnad än kvinnor. Undantag gäller dock i de

åldrar då kvinnor föder barn. Ogifta och tidigare gifta män har betydligt

högre vårdkostnader än gifta män. Motsatsen gäller för unga kvinnor, där

de gifta har en högre andel som föder barn och därmed får högre

vårdkostnader. I de flesta åldersgrupper har låginkomsttagare högre

vårdkostnader än genomsnittet. Detta gäller dock inte ungdomar,

eftersom många av dessa är studerande. Samma förhållande gäller när

den del av befolkningen som inte tillhör någon vårdtung grupp delas upp

med hänsyn till förvärvsarbete. Det är små skillnader i vårdkonsumtion

mellan förvärvsarbetande och ej förvärvsarbetande ungdomar, medan de

ej förvärvsarbetande i åldrarna 30-60 år har nära tre gånger så hög

genomsnittskostnad som de förvärvsarbetande i motsvarande åldrar.

De samband som finns mellan olika bakgrundsfaktorer och

vårdkonsumtionen är komplexa men av stor betydelse. De måste därför

beaktas även om det innebär att dataunderlaget blir omfattande och

modellen komplicerad. Utredningen har valt att bygga på sex faktorer,

nämligen kön, ålder, civilstånd, sysselsättningsstatus, inkomst och

boendetyp. Dessa faktorer är var och en indelade i två eller flera klasser.

Utifrån denna uppdelning fördelas befolkningen i Malmöhus läns

landsting i 890 delgrupper för vilka en genomsnittlig vårdkostnad

beräknas. För varje landsting räknas antalet personer per delgrupp fram

och multipliceras med den beräknade genomsnittskostnaden för

respektive delgrupp. Den sammanlagda kostnaden för alla delgrupperna

beräknas och divideras sedan med det antal personer i landstinget som ej

hänförts till någon vårdtung grupp.

Studier som utredningen låtit göra visar att vissa grupper av invandrare

har sämre hälsa och därmed större vårdbehov än genomsnittet. Studier av

vårdkonsumtionen visar emellertid inte att den faktiska

vårdkonsumtionen för dessa grupper är högre. Utredningen har därför

valt att inte beakta faktorn etnicitet i hälso- och sjukvårdsmodellen.

Jämställdhetsaspekterna bör analyseras vidare.

Sjukvård i gles bebyggelsestruktur

Beräkningen av merkostnader för hälso- och sjukvård i glesbygd baseras

i nuvarande kostnadsutjämning på befolkningens avstånd till

länssjukhuset. Huvuddelen av sjukhusvården i glesbygdsregionerna

bedrivs emellertid på en nivå som snarast motsvarar länsdelssjukhus.

Förutsättningarna för primärvården och länsdelssjukhusen beaktas endast

indirekt. Den metod som används för att räkna upp fågelvägsavståndet

till att motsvara vägavstånd som används i Norrlands inland ger i vissa

fall betydande överskattningar av faktiskt avstånd och därmed också för

högt beräknade merkostnader.

Regeringen anser att merkostnader för gles bebyggelsestruktur skall

kompenseras i sjukvårdsmodellen. Den nuvarande metoden behöver

emellertid utvecklas. Beräkningarna av landstingens merkostnader för att

bedriva hälso- och sjukvård i mindre orter och glesbygd bör delas upp i

fyra huvudkomponenter, nämligen sjukhusansluten vård, primärvård,

ambulansverksamhet och ersättningar för sjukresor.

För den sjukhusanslutna vården utgår beräkningarna från kostnaderna

för att driva ett akutsjukhus med jourkedjor inom kirurgi, medicin,

anestesi och röntgen samt, där avstånden är långa till alternativa sjukhus,

även kostnader för BB. För att beakta strukturella förutsättningar i form

av bebyggelsestruktur och befolkningsunderlag har en fiktiv lokalisering

av sjukhus gjorts. Merkostnader har sedan beräknats för de sjukhus som

får ett summerat befolkningsunderlag mellan 25 000 och 75 000

personer.

För primärvården har merkostnader för gles bebyggelsestruktur

beräknats uppkomma där befolkningsunderlaget (färre än 5 600 personer)

är otillräckligt för en vårdcentral med tre läkare.

Merkostnader för ambulansverksamhet beräknas uppkomma då

ambulansstationer måste drivas med ett befolkningsunderlag på mindre

än 10 000 personer.

Beräkningarna av merkostnader för reseersättningar i gles bebyggelse

baseras på ett underlag rörande resekostnader som Landstingsförbundet

har tagit fram.

De föreslagna förändringarna i kostnadsutjämningen rörande

vårdbehov och gles bebyggelsestruktur fångar inte upp de merkostnader

för hälso- och sjukvård som bedöms föreligga i de befolkningsmässigt

minsta landstingen. Mot denna bakgrund anser regeringen att nuvarande

kompensation för landsting med en befolkning under 200 000 invånare

bör bibehållas.

Genom de föreslagna förändringarna minskar omfördelningen från ca

2,8 till ca 1,2 miljarder kronor.

7.2.7 Kollektivtrafik

Regeringens bedömning: Nuvarande beräkningsmodell för

kollektivtrafik ersätts. Kostnadsutjämningen beräknas länsvis utifrån

faktorerna gleshet, arbetspendling och tätortsstruktur. De beräknade

standardkostnaderna reduceras med 25 procent och fördelas med 50

procent till kommunerna och 50 procent till landstinget inom

respektive län. Fördelningen mellan kommunerna inom länen sker

efter den faktiska kostnadsfördelningen för kollektivtrafik.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet landsting anser att den föreslagna

kollektivtrafikmodellen är acceptabel. Ett stort antal kommuner har

synpunkter på denna del av kostnadsutjämningen. Många kommuner och

landsting utanför storstadsregionerna ifrågasätter om kostnaden för

kollektivtrafik över huvud taget skall betraktas som en strukturell

kostnad och menar att den borde utgå ur kostnadsutjämningen eller

kompenseras på en lägre nivå. I storstadsregionerna anser de flesta

kommuner och landsting att kostnaderna bör kompenseras fullt ut.

Landstingsförbundet och vissa andra remissinstanser anser vidare att

fördelningen mellan landstinget och kommunerna i respektive län skall

ske efter den faktiska kostnadsfördelningen.

Skälen för regeringens bedömning: Kommuner och landsting delar

på finansieringsansvaret för kollektivtrafiken och den ingår i nuvarande

kostnadsutjämning eftersom den tillgodoser ett regionalt behov av

framför allt arbetsresor. Behovet av kollektivtrafik beaktas därför för

både kommunerna och för landstingen i en gemensam modell.

Kostnadsutjämningen beräknas i dag per län utifrån de fyra faktorerna

gleshet, täthet, en-/flerkärnighet samt förekomst av skärgård. De

ingående faktorernas vikter fastställdes utifrån kommunernas och

landstingens sammanlagda kostnader för kollektivtrafik per län år 1992

enligt dåvarande länsindelning. De beräknade standardkostnaderna per

län reduceras därefter med 25 procent för att inte skillnader i servicenivå

skall påverka utjämningen. Inom länen fördelas utjämningsbidraget eller

utjämnings-avgiften lika mellan landstinget och kommunkollektivet.

Fördelningen mellan kommunerna beräknas efter respektive kommuns

andel av de faktiska kostnaderna i länet år 1992. En årlig uppräkning av

de beräknade standardkostnaderna har gjorts med nettoprisindex (NPI).

Den nuvarande utjämningsmodellen för kollektivtrafik gav

ursprungligen en förhållandevis hög förklaringsgrad till de

kostnadsskillnader som fanns mellan länen år 1992. För vissa län var

dock skillnaden mellan faktisk och i modellen beräknad kostnad redan

inledningsvis relativt stor. Kollektivtrafikmodellens utfall har legat

förhållandevis stabilt mellan åren eftersom de ursprungliga

beräkningarna endast räknats om med hänsyn till förändringen av NPI.

Under åren efter 1992 har emellertid kommunernas och landstingens

faktiska nettokostnader för kollektivtrafik sjunkit på riksnivå i såväl fasta

som löpande priser, främst till följd av effektiviseringar genom ökad

upphandling och ökade biljettintäkter. Kostnadsutjämningen har

därigenom fått en större omsättning än vad som motiveras av de faktiska

kostnadsskillnaderna för kollektivtrafiken. Nya beräkningar utifrån

senare års kostnadsdata på länsnivå visar också att modellens

förklaringsgrad sjunkit och att en del av de ingående faktorerna inte

längre uppfyller de statistiska kraven. De nuvarande faktorerna uppfyller

heller inte de statistiska kraven när modellen testats på 1998 års nya

länsindelning.

I olika sammanhang, bl.a. i remissvaren på utredningen, har kritik

riktats mot att man valt faktorer som förklarar faktiska

kostnadsskillnader, utan att ifrågasätta om dessa beror på struktur eller

servicenivå. Många synpunkter har framförts på vilken

kompensationsgrad i kostnadsutjämningen som är lämplig med hänsyn

till skillnader i servicenivå och strukturkostnader. Vissa remissinstanser

har också framfört att kollektivtrafiken inte bör ingå i

kostnadsutjämningen. Frågan om fördelningen av bidrag/avgift mellan

kommuner och landsting inom respektive län har också tagits upp, bl.a.

av Landstingsförbundet.

Regeringen anser att kollektivtrafikkostnader i stor utsträckning är att

betrakta som strukturellt betingade och att den nuvarande lösningen, att i

ett första steg beräkna kostnadsutjämningen på länsnivå, bör bibehållas.

Den modell som används för att beräkna standardkostnaderna på länsnivå

behöver dock utvecklas samtidigt som den måste anpassas till den nya

länsindelningen i Skåne och Västra Götaland.

Enligt regeringens bedömning bör standardkostnaderna beräknas

utifrån faktorerna gleshet, andelen av länets befolkning som

arbetspendlar över kommungränser samt andelen av länets befolkning

som bor i tätorter med minst 20 000 invånare. Gleshetsmåttet är identiskt

med det som ingår i den nuvarande utjämningsmodellen, men har

uppdaterats med aktuellare data. De nya faktorerna avser att spegla

behovet av arbetsresor och behovet av kollektivtrafik i större tätorter. För

att åstadkomma en bättre anpassning av kostnadsutjämningen till de

faktiska kostnadsskillnaderna bör kostnadsnivån i utjämningen årligen

stämmas av mot de faktiska kostnaderna för kollektivtrafik i landet.

Utbudet av kollektivtrafik varierar mellan olika delar av landet.

Förutsättningarna att bedriva kollektivtrafik och möjligheterna att t.ex.

utnyttja kollektivtrafiken för dagliga arbetsresor skiljer sig åt mellan

storstadsregioner och andra delar av landet. Utredningen har emellertid

inte funnit något användbart underlag för att bedöma hur stor del av

kostnadsskillnaderna som beror på skillnader i servicenivå. Regeringen

anser att de beräknade standardkostnaderna därför bör reduceras med 25

procent även i fortsättningen.

Den nuvarande principen att fördela utjämningsbidraget/-avgiften med

hälften vardera mellan kommunerna och landstinget inom respektive län

utgår från den genomsnittliga huvudmannaskapsfördelningen för

kollektivtrafiken i landet. Fördelningen i flertalet län avviker emellertid

från den genomsnittliga. Den största avvikelsen finns i Stockholms län,

där landstinget svarar för hela finansieringen. Regeringen anser inte att

det har framkommit tillräckligt starka skäl för att nu föreslå en generell

förändring av hur bidraget/avgiften i utjämningen skall fördelas mellan

huvudmännen. Detta är en fråga som bör avgöras inom respektive län

med den faktiska kostnadsfördelningen som en väsentlig utgångspunkt.

Även principerna för fördelningen mellan kommunerna inom länen, dvs.

efter den faktiska kostnadsfördelningen för kollektivtrafik, bör

bibehållas.

Genom de föreslagna förändringarna minskar omfördelningen mellan

kommunerna från ca 800 till ca 630 miljoner kronor. Omfördelningen

mellan landstingen minskar från ca 650 till ca 500 miljoner kronor.

7.3 Verksamheter och kostnadsslag där uppdateringar

görs

Regeringens bedömning: Uppdateringar av delar av underlaget för

kostnadsutjämningen görs för följande verksamheter: barnomsorg,

grundskola, svagt befolkningsunderlag, byggkostnader och

högskoleutbildning.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser anser att utredningens

förslag är acceptabla.

Skälen för regeringens bedömning:

Barnomsorg

I nuvarande utjämning beaktas andelen barn i åldersgruppen 1-9 år och

behovet av barnomsorg. Barnomsorgsbehovet beräknas med hjälp av

föräldrarnas förvärvsfrekvenser, kommunens skattekraft, begränsad

uppåt till 127 procent av medelskattekraften och ett täthetsmått. Alla

faktorer utom täthetsmåttet uppdateras årligen. Faktorernas vikter baseras

på 1992 års förhållanden och har hittills inte ändrats.

Barnomsorgsbehovet, som det mäts i nuvarande utjämningsmodell, avser

att beakta såväl skillnader i barnens vistelsetider som kostnadsskillnader

mellan olika barnomsorgsformer. Sedan år 1992 har både andelen

inskrivna barn i barnomsorgen och barnens vistelsetider ökat.

Ökningarna har varit genomsnittligt större i kommuner som i början av

1990-talet hade ett relativt litet utbud av barnomsorg. Denna förändring

kan bl.a. vara en effekt av den barnomsorgslag som infördes år 1995,

vilken ger barn till förvärsarbetande, studerande och barn med särskilda

behov lagstadgad rätt till barnomsorg från och med ett års ålder.

Utredningens uppföljning pekar på att utfallet av nuvarande

utjämningsmodell avviker från det faktiska barnomsorgsbehovet.

Behoven i kommuner med hög skattekraft och täthet överskattas medan

behoven i främst kommuner med låg skattekraft och låga värden på den

använda täthetsfaktorn underskattas. En jämförelse mellan redovisade

kostnader och i utjämningen beräknade standardkostnader visar

motsvarande mönster. Modellen, som den utformades år 1992, har enligt

utredningens bedömning inte helt speglat förändringarna av det faktiska

barnomsorgsbehovet. Själva metoden att beräkna barnomsorgsbehovet

bedöms emellertid på ett tillfredsställande sätt återspegla variationerna i

barnomsorgsbehov mellan kommunerna. Faktorerna förvärvsfrekvens,

skattekraft och täthet förklarar på ett tillfredsställande sätt skillnaderna i

uppmätt barnomsorgsbehov.

Faktorerna skattekraft och täthet har kritiserats i olika sammanhang,

bl.a. i remissvaren på tidigare utredningsförslag. Utredningen har dock

funnit att båda faktorerna bidrar starkt till att förklara variationerna i

barnomsorgsbehovet mellan kommuner och att ingen av faktorerna kan

uteslutas utan att förklaringsgraden sjunker betydligt. Sambandet med

barnomsorgsbehovet är emellertid svagt vid mycket låga och mycket

höga nivåer på skattekraft och täthet. Modellens precision kan förbättras

om skattekraften begränsas uppåt till, som i nuvarande modell, 127

procent av medelskattekraften men även nedåt till 80 procent. Även

genomslaget av det använda täthetsmåttet bör begränsas både uppåt och

nedåt. Effekten av begränsningarna blir att barnomsorgsbehovet som

helhet skattas bättre och att behovet särskilt i kommuner med lägst

skattekraft och täthet skattas bättre än i nuvarande modell.

Bland andra Svenska Kommunförbundet anser att de föreslagna

förändringarna när det gäller skattekraftens och täthetens betydelse är väl

motiverade, dels mot bakgrund av den kritik som riktats mot dessa

faktorer, dels mot bakgrund av att modellens träffsäkerhet förbättras av

en sådan justering. Den övervägande andelen kommuner anser att

utredningens förslag är acceptabelt. Några kommuner anser att etnicitet,

social struktur, arbetslöshet och glesbygd borde beaktas i modellen.

Regeringen delar utredningens uppfattning att nuvarande

utjämningsmodell för barnomsorgen bör bibehållas, men att de av

utredningen förordade förändringarna genomförs. Det innebär att de

olika faktorernas vikter fastställs med utgångspunkt från ett aktuellare

underlag när det gäller kommunernas faktiska barnomsorgsbehov,

förvärvsfrekvenser, skattekraft och täthet. Data om förvärvsfrekvenser

kommer fortsättningsvis att inhämtas från SCB:s registerbaserade

arbetsmarknadsstatistik eftersom de hittills använda

barnomsorgsundersökningarna inte längre görs. En uppdatering med

aktuellare kostnadsdata för olika åldrar görs liksom en uppdatering av

kostnadsvikterna för olika omsorgsformer. Genom de föreslagna

förändringarna minskar omfördelningen från ca 2,6 till ca 2,4 miljarder

kronor. Merkostnader för barn med utländsk bakgrund avses bli

kompenserade i den särskilda kostnadsutjämning för barn och ungdom

med utländsk bakgrund som regeringen föreslår (se avsnitt 7.1.1).

De från år 1998 i skollagen införda förskoleklasserna bör beaktas i

kostnadsutjämningen när dataunderlag finns tillgängligt. Beslut om

ändrade regler för förskolan och skolbarnsomsorgen kan föranleda

förändringar i utjämningssystemet.

Byggkostnader

I nuvarande kostnadsutjämning beaktas skillnader i byggkostnader

mellan olika regioner i landet. Differentieringen mellan olika regioner

baseras på faktiska byggkostnader för gruppbyggda småhus under

perioden 1985-1992. Utredningen har föreslagit att skillnader i

byggkostnader inte bör ingå i kostnadsutjämningen fr.o.m. år 2000.

Svenska Kommunförbundet och Boverket m.fl. anser, till skillnad från

utredningen, att byggkostnader bör finnas kvar i

kostnadsutjämningen,och att dessa bör uppdateras med aktuellare

uppgifter om byggkostnader.

Regeringen har tidigare (se avsnitt 6.3) redovisat sin bedömning att

skillnaderna i byggkostnader mellan olika delar av landet kan betraktas

som strukturella i den meningen att de är opåverkbara för den enskilda

kommunen och således bör kompenseras i utjämningssystemet.

Underlaget för utjämningen behöver emellertid aktualiseras och baseras

på motsvarande underlag för olika regioner under perioden 1993-1997.

Det statistiska underlaget för Norrland är emellertid begränsat för denna

period, vilket inte möjliggör en uppdelning på en kust- och en

inlandsregion. Därför har samma relation antagits mellan kust och inland

som i nuvarande utjämning för skillnader i byggkostnader.

Genom de föreslagna förändringarna minskar omfördelningen från ca

400 till ca 350 miljoner kronor.

Grundskola

Genom kostnadsutjämningen beaktas skillnader i behov av

grundskoleutbildning till följd av skillnader i åldersstrukturen, skillnader

i behovet av modersmålsundervisning samt merkostnader för små skolor

och skolskjutsar till följd av gles bebyggelsestruktur. Data om

åldersstruktur och andel barn med utländskt medborgarskap har hittills

uppdaterats årligen. Beräkningen av merkostnader för gles

bebyggelsestruktur baseras fortfarande på var skolbarnen var bosatta i

början av 1990-talet. Övervägande delen av kommunerna samt

Skolverket anser att grundskolemodellen är acceptabel. Viss kritik har

riktats mot metoden att beakta merkostnader för barn med utländsk

bakgrund.

Regeringen delar utredningens bedömning att den nuvarande

utjämningsmodellen för grundskolan i princip bör bibehållas oförändrad

men att de förändringar som skett i elevernas geografiska fördelning

inom kommunen bör beaktas genom en uppdatering av beräkningen av

merkostnader vid gles bebyggelsestruktur. En modell för beräkning av

kostnader för bebyggelsestrukturen har utvecklats av utredningen i

samarbete med Glesbygdsverket.

I nuvarande utjämning för grundskolan finns ett kommungruppsvis tak

för de beräknade skolskjutskostnaderna per kommun. Beräkningen av

skolskjutskostnaderna bör dock få slå igenom fullt ut för samtliga

kommuner eftersom det finns stora skillnader i bebyggelsestruktur

mellan kommuner inom en och samma kommungrupp. Därigenom

beaktas den enskilda kommunens faktiska bebyggelsestruktur på ett

bättre sätt. Det leder bl.a. till minskat bidrag till kommuner med liten yta

och högre bidrag till t.ex. förortskommuner med utspridd befolkning och

skärgård, större städer med utspridd befolkning och ytstora

landsbygdskommuner. För flertalet kommuner blir förändringen relativt

liten, men i några fall sker relativt stora förändringar.

Merkostnader för grundskoleelever med utländsk bakgrund, utöver

kostnader för modersmålsundervisning och svenska som andra språk,

avses bli kompenserade i den särskilda kostnadsutjämning för

merkostnader för barn och ungdom med utländsk bakgrund som

regeringen föreslår (se avsnitt 7.1.1).

Genom de föreslagna förändringarna ökar omfördelningen från ca 2,4

till ca 2,5 miljarder kronor.

Svagt befolkningsunderlag

Kommuner med svagt befolkningsunderlag kompenseras i det nuvarande

utjämningssystemet för strukturella merkostnader som inte täcks av

övriga verksamhetsanknutna modeller i utjämningssystemet. Långa

avstånd försämrar förutsättningarna för interkommunalt samarbete. Ett

svagt befolkningsunderlag innebär också att kommunerna får ta på sig ett

större ansvar för att samhällsservicen i stort skall kunna upprätthållas.

I nuvarande utjämning har beräkningarna baserats på data om det

regionala befolkningsunderlaget (inom 90 kilometers radie), det lokala

befolkningsunderlaget (inom 30 kilometers radie) samt kommunens egen

folkmängd. Befolkningsunderlaget avser bosättningsmönstret år 1992.

Regeringen delar utredningens uppfattning att beräkningarna bör

aktualiseras vad gäller befolkningens bosättningsmönster och baseras på

faktiskt vägavstånd i stället för fågelvägsavstånd.

Antalet kommuner som får tillägg på grund av svagt

befolkningsunderlag förändras inte genom dessa uppdateringar, men det

belopp som omfördelas blir knappt tio procent lägre än i nuvarande

utjämning. För ett antal kommuner med glest vägnät eller geografiska

barriärer blir tillägget något större än i nuvarande system. På motsatt sätt

får ett antal kommuner med väl utbyggt vägnät till större orter i

omgivande region sänkta tillägg.

Genom de föreslagna förändringarna minskar omfördelningen från ca

600 till ca 530 miljoner kronor.

Högskoleutbildning

Kostnadsutjämningen för landstingens högskoleutbildning baseras på

antalet årsstudieplatser vid vårdhögskolorna i respektive landsting.

Antalet platser multipliceras med en beräknad genomsnittlig kostnad per

plats. Någon differentiering med hänsyn till olika utbildningslinjer sker

inte.

Den genomsnittliga nettokostnaden per årsstudieplats i riket ligger

väsentligt under den genomsnittskostnad som används i

utjämningssystemet. Variationerna i kostnad per plats är dock betydande.

Dessa variationer torde i hög grad återspegla skillnader i vilken typ av

vårdutbildningar som de olika vårdhögskolorna anordnar.

Efter det att nuvarande utjämningssystem infördes har flertalet

landsting träffat avtal med statliga högskolor och universitet om

överflyttning av den vårdhögskoleutbildning som tidigare bedrevs vid

vårdhögskolorna. Finansieringsansvaret för dessa vårdutbildningar

åligger dock fortfarande respektive landsting. I avtalen regleras

landstingens ersättningar till de statliga högskolorna/universiteten för

grundutbildning, forskning och forskningsanknuten utbildning.

De avtal som trätt i kraft under år 1998 omfattar ca 60 procent av det

totala antalet helårsstudenter inom vårdutbildningen i riket. En

genomgång av avtalen visar att variationen i ersättningarna är stor. I

genomsnitt avser ca 10 procent av ersättningen forskning och

forskningsanknuten utbildning.

Vidare skall utjämningen baseras på landstingens nettokostnader för

ersättning till statliga högskolor/universitet avseende vårdutbildningen

istället för den genomsnittliga kostnaden för antalet årsstudieplatser.

Utjämningen bör omfatta kostnader för grundutbildning samt forskning

och forskningsanknytning i anslutning till utbildningen.

Detta ger en sänkning av genomsnittskostnaden per helårsstudent från

65 510 kronor till 51 800 kronor i 1998 års prisnivå. Regeringen anser

också att utjämningen bör baseras på begreppet helårsstudenter i stället

för årsstudieplatser.

Det finns skäl att utforma utjämningssystemet för vårdutbildningen så

att det bygger på samma definitioner och kostnadsbegrepp som det spe-

cialdestinerade statsbidraget. Detta innebär att utjämningssystemet bör

ses över om reglerna för statsbidraget ändras.

Genom de föreslagna förändringarna minskar omfördelningen från ca

150 till ca 120 miljoner kronor.

7.4 Övriga delar av kostnadsutjämningen

För övriga verksamheter och kostnadsslag i kostnadsutjämningen

föreslås inga förändringar. Det gäller vatten och avlopp, gator och vägar,

administration och räddningstjänst i glesbygd samt

uppvärmningskostnader. Utredningen har följt upp alla delar i

kostnadsutjämningen och resultatet har redovisats i betänkandet, där man

även har motiverat varför man inte ansett att förändringar bör göras.

Remissinstanserna anser i mycket hög utsträckning att förslagen i dessa

delar är acceptabla.

7.5 Sammanfattning av verksamheter, kostnadsslag och

faktorer i kostnadsutjämningen

Med regeringens förslag kommer kostnadsutjämningen att omfatta

följande verksamheter och kostnadsslag. Av sammanställningen framgår

även de faktorer som ligger till grund för beräkningen i respektive

utjämningsmodell.

Verksamhet/kostnadsslag

 Faktorer

Kommuner

Barnomsorg

Åldersstruktur, föräldrarnas förvärvsfrekvens, skattekraft

och befolkningstäthet

Grundskola

Åldersstruktur, glesbygd samt barn med finskt och

utomnordiskt medborgarskap

Gymnasieskola

Åldersstruktur, bebyggelsestruktur och programval

Äldreomsorg

Åldersstruktur, könsfördelning, yrkesbakgrund,

civilstånd, utländsk bakgrund och glesbygd

Individ- och familjeomsorg

Ensamstående kvinnor i åldern 18-44 år med barn,

flyktingar och nära anhöriga som vistats i landet 3-9 år

samt övriga utrikes födda från länder utanför EU och

Norden som vistats i Sverige 0-19 år, arbetssökande

utan ersättning från a-kassa och KAS, män i åldern 25-

64 år med låg inkomst samt befolkningstäthet

Vatten och avlopp

Gleshet i bebyggelsen och geotekniska förhållanden

Gator och vägar

Trafik- och klimatberoende slitage

Byggkostnader

Index baserat på faktiska kostnader

Uppvärmningskostnader

Index baserat på faktiska kostnader

Kallortstillägg

Beräknade merkostnader

Administration, resor och

räddningstjänst

Folkmängd, invånare per km2 och tätortsgrad

Näringslivs- och sysselsätt-

ningsfrämjande åtgärder

Arbetslöshet och konjunkturberoende åtgärder

Befolkningsminskning

Befolkningsminskning under de senaste 10 åren samt

befolkningsminskning och minskning av antalet barn i

åldern 7-15 år under de tre senaste åren

Svagt befolkningsunderlag

Befolkning inom 37,5 resp. inom 112,5 kilometers

vägavstånd

Barn och ungdomar med

utländsk bakgrund

Andel personer 0-19 år med minst en förälder född

utanför EU och Norden

Landsting

Hälso- och sjukvård

Personer i vårdtunga grupper samt övrig befolkning

uppdelad efter kön, ålder, civilstånd,

sysselsättningsstatus, inkomst och boendeform, gles

bebyggelsestruktur och tillägg för små landsting

Högskoleutbildning

Inskrivna helårsstudenter

Kallortstillägg

Beräknade merkostnader

Verksamheter med delat huvudmannaskap

Kollektivtrafik

Tätortsstruktur, arbetspendling och gleshet

8 Införandet av de föreslagna förändringarna

8.1 Inledning

I detta avsnitt redovisas utfallet av de förändringar som regeringen

föreslår i kostnadsutjämningen samt förslag till begränsning av

bidragsförändringarna. Utfallet redovisas för enskilda landsting samt

länsvis och kommungruppsvis för kommuner. Effekterna av

förändringarna redovisas dels utan och dels med de föreslagna

införandereglerna. Preliminära beräkningar av de sammantagna utfallet

för enskilda kommuner och landsting av regeringens förslag till

förändringar i utjämningssystemet redovisas i en särskild rapport Förslag

till förändringar i utjämningssystemet för kommuner och landsting enligt

regeringens proposition 1998/99:89 - preliminära utfallsberäkningar (Ds

1999:16). I denna rapport visas också utfallet i kostnadsutjämningen på

verksamheter och kostnadsslag för enskilda kommuner och landsting.

8.2 Effekter av förändringarna i kostnadsutjämningen

I nuvarande kostnadsutjämning erhåller de tre nordligaste landstingen

och Stockholms läns landsting de största bidragen per invånare. Flertalet

övriga landsting betalar en avgift i kostnadsutjämningen.

I nuvarande kostnadsutjämning är det kommunerna i de tre nordligaste

länen samt kommunerna i Stockholms län som i genomsnitt erhåller de

största bidragen per invånare. I flertalet övriga län betalar kommunerna i

genomsnitt en avgift i kostnadsutjämningen. Skillnaderna mellan

enskilda kommuner inom de olika länen kan emellertid vara mycket

stora. Utifrån ett kommungruppsperspektiv är det storstäder och

glesbygdskommuner som erhåller bidrag medan övriga grupper betalar

avgifter. I genomsnitt betalar förortskommuner och större städer högst

avgifter. Även inom de olika kommungrupperna kan emellertid

skillnaderna mellan enskilda kommuner vara relativt stora.

Genom de föreslagna förändringarna i kostnadsutjämningen förändras

de enskilda kommunernas och landstingens avgifter respektive bidrag i

kostnadsutjämningen. I följande tabeller redovisas utfallet år 1999 av

dels nuvarande kostnadsutjämningen dels kostnadsutjämningen med de

förändringar regeringen föreslår.

Med nuvarande kostnadsutjämning avses de faktiska

utjämningsbidragen/avgifterna exklusive den del som gäller

inkomstutjämning för år 1999 för respektive kommun och landsting. De

beräknade bidragen/avgifterna som blir resultatet av de föreslagna

förändringarna är emellertid preliminära, och beräknade i 1999 års nivå.

Utfallet i kostnadsutjämningen redovisas i tabellerna 1 och 2, exklusive

både nuvarande och föreslagna införanderegler.

Tabell 1. Kostnadsutjämning för kommuner respektive landsting enligt

nuvarande och föreslagna regler. Utjämningsbidrag och -avgift länsvis år

1999. Exklusive införanderegler. Kronor per invånare

Landsting

Kommuner

Län

Nuvarande

utjämning

Föreslagen

utjämning

Nuvarande

utjämning

Föreslagen

utjämning

Stockholm

1174

25

1248

477

Uppsala

-1178

-751

-951

-830

Södermanland

-731

-107

-569

-355

Östergötland

-752

-438

-478

-541

Jönköping

-1026

-311

-707

-562

Kronoberg

-1242

-234

-909

-600

Kalmar

-758

-27

-742

-381

Gotland

1082

1325

139

949

Blekinge

-256

138

-1580

-1263

Skåne

-407

-72

-485

-132

Halland

-1665

-880

-1454

-759

Västra Götaland

-347

72

-193

-72

Värmland

229

207

-480

-269

Örebro

-261

279

45

-51

Västmanland

-596

-539

-517

-749

Dalarna

-193

-291

151

235

Gävleborg

455

423

-304

-210

Västernorrland

26

223

-393

-138

Jämtland

1633

772

2571

3010

Västerbotten

896

457

471

729

Norrbotten

2061

1286

1458

1534

Med de förändringar i kostnadsutjämningen som regeringen föreslår får

de tre nordligaste landstingen relativt stora bidragsminskningar, men de

får även efter förändringen de högsta bidragen per invånare i landet.

Stockholms läns landsting får en bidragsminskning på över 1 000 kronor

per invånare. Flertalet övriga landsting får minskade avgifter eller ökade

bidrag.

I förhållande till utredningens förslag får landstingen i Norrbottens och

Västerbottens län ökade bidrag beroende på att hela det tidigare kallorts-

tillägget behålls i regeringens förslag. Övriga landsting får, i förhållande

till utredningens förslag, en marginell bidragsminskning/avgiftsökning

genom den nämnda modifieringen. Det förändrade utfallet beror

huvudsakligen på de föreslagna förändringarna i utjämningsmodellen för

hälso- och sjukvård men i viss mån också på förändringarna i

kolletivtrafikmodellen.

Kommunerna i Stockholms län får de största

bidragsminskningarna/avgiftsökningarna genom de föreslagna

förändringarna i kostnadsutjämningen. Efter förändringarna får

kommunerna i länet ett bidrag på i genomsnitt ca 500 kronor per

invånare. Kommunerna i Västmanlands, Örebro och Östergötlands län

får vissa bidragsminskningar. Övriga län får i genomsnitt högre bidrag i

kostnadsutjämningen genom förändringarna.

I förhållande till utredningens förslag får kommunerna i Stockholms,

Norrbottens, Västerbottens och Jämtlands län samt invandrartäta

kommuner högre bidrag eller lägre avgift. Det beror på de modifieringar

som gjorts i regeringens förslag när det gäller kallortstillägg, skillnader i

byggkostnader och barn med utländsk bakgrund. Flertalet kommuner i

Syd- och Mellansverige får, i förhållande till utredningens förslag, en

bidragsminskning på upp till 150 kronor per invånare genom de nämnda

modifieringarna.

Tabell 2. Kostnadsutjämning för kommuner enligt nuvarande och

föreslagna regler. Genomsnittligt utjämningsbidrag och -avgifter per

kommungrupp år 1999. Exklusive införanderegler. Kronor per invånare.

Kommungrupp

Nuvarande utjämning

Föreslagen utjämning

Storstäder

2 150

1 501

Förorter

-477

-674

Större städer

-793

-865

Medelstora städer

-652

-467

Industrikommuner

-528

-361

Landsbygdskommuner

-291

530

Glesbygdskommuner

4 482

5303

Övriga större kommuner

-479

-150

Övriga mindre kommuner

-448

-23

Bidragen minskar med i genomsnitt ca 600 kronor per invånare för

gruppen storstäder. Glesbygdskommuner och storstäder blir även efter de

föreslagna förändringarna de största bidragsmottagarna. För

förortskommuner och större städer leder de föreslagna förändringarna till

vissa bidragsminskningar/avgiftsökningar. Övriga kommungrupper får

högre bidrag eller lägre avgifter i kostnadsutjämningen genom

förändringarna. De största förändringarna beror på utfallet av den

föreslagna utjämningsmodellen för individ- och familjeomsorg, men

också förändringarna vad gäller kollektivtrafik, barnomsorg och

äldreomsorg har betydelse för förskjutningarna mellan län och

kommungrupper. För enskilda kommuner har även förändringar och

uppdateringar i andra delar av kostnadsutjämningen stor betydelse för

utfallet.

8.3 Begränsning av bidragsförändringarna

Regeringens förslag: Effekterna av förändringarna i

utjämningssystemet får slå igenom successivt fr.o.m. år 2000 under en

period av fem år.

Med bidragsökning eller bidragsminskning avses skillnaden mellan

bidrag/avgift år 1999 enligt nuvarande utjämningssystem inklusive

gällande införandetillägg och bidrag/avgift samma år enligt

regeringens förslag men utan införanderegler. Införandereglerna avser

inte sådana bidragsförändringar som beror på förändringar i

skattekraft och struktur, vilka slår igenom vid den årliga

uppdateringen av utjämningssystemet.

Under införandetiden begränsas bidragsökningarna och

bidragsminskningarna enligt följande:

Kommuner

Den sammanlagda bidragsminskningen under införandeperioden åren

2000-2004 begränsas till 1 000 kronor per invånare genom ett fast

införandetillägg. För kommuner som till följd av omläggningen år

1996 haft en bidragsminskning under perioden 1996-1999, begränsas

den totala bidragsminskningen för hela perioden 1996-2004 till 1 200

kronor per invånare. För de kommuner vars skattekraft år 1993

översteg garantinivån i det statliga utjämningssystemet begränsas den

totala bidragsminskningen för hela perioden 1996-2004 till 3 000

kronor per invånare.

Genom ett rörligt införandetillägg begränsas den årliga

bidragsminskningen under införandeperioden till 200 kronor per

invånare.

För kommuner med bidragssökningar överstigande 200 kronor per

invånare begränsas denna genom ett rörligt införandeavdrag så att

bidragsökningen under införandeperioden blir högst 200 kronor per

invånare och år.

Landsting

Den sammanlagda bidragsminskningen under införandeperioden åren

2000-2004 begränsas till 600 kronor per invånare genom ett fast

införandetillägg. För de landsting som till följd av omläggningen år

1996 haft en bidragsminskning under perioden 1996-1999, begränsas

den totala bidragsminskningen för hela perioden 1996-2004 till 720

kronor per invånare.

Genom ett rörligt införandetillägg begränsas den årliga

bidragsminskningen under införandeperioden till 120 kronor per

invånare.

För landsting med bidragssökningar överstigande 120 kronor per

invånare begränsas denna genom ett rörligt införandeavdrag så att

bidragsökningen under införandeperioden blir högst 120 kronor per

invånare och år.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att fasta införandetillägg

skall ges till kommuner och landsting med större bidragsminskningar för

att begränsa den totala bidragsminskningen till följd av förändringarna i

kostnadsutjämningen. Genom de fasta införandetilläggen skulle enligt

utredningens förslag den totala bidragsminskningen under resterande fyra

år av den åttaårig införandeperioden fram till år 2003 begränsas till 1 000

kronor per invånare för kommuner och till 600 kronor per invånare för

landsting. Genom rörliga införandetillägg och införandeavdrag föreslås

den årliga förändringen till följd av systemomläggningen under den

återstående införandeperioden begränsas för kommunerna till 250 och för

landstingen till 150 kronor per invånare och år. Bidragsförändringar som

beror på förändringar i skattekraft och struktur föreslås som nu få slå

igenom vid den årliga uppdateringen av utjämningssystemet.

Remissinstanserna: En klar majoritet av kommuner och landsting

anser att de av utredningen föreslagna införandereglerna är acceptabla.

Flera remissinstanser, bl.a. Svenska Kommunförbundet och

Landstingsförbundet, efterlyser ett klarläggande när det gäller vad som

skall ske med de fasta införandereglerna efter år 2003. Flera

remissinstanser, främst i skogslänen, anser att den totala

bidragsminskningen som tillåts från år 1996 och framåt är för stor och

bör begränsas. Exempelvis förespråkas en frysning av införandereglerna

på den nivå som gäller år 2000.

Skälen för regeringens förslag: De föreslagna förändringarna i

utjämningssystemet bör träda i kraft den 1 januari 2000. Förändringarna

leder till relativt stora effekter i kostnadsutjämningen för många

kommuner och landsting. År 2000 har hälften av den åttaåriga

införandeperioden för nuvarande utjämningssystem förflutit. Infasningen

av systemet med dess nuvarande utformning har då inte avslutats för de

kommuner och landsting som fick stora bidragsminskningar vid

omläggningen år 1996. Kommuner som fick bidragsökningar vid

omläggningen är dock helt infasade år 2000 liksom landstingen.

De föreslagna förändringarna i utjämningssystemet ger upphov till nya

bidragsförändringar, både ökningar och minskningar, inte minst för

landstingen.

För att även fortsättningsvis undvika drastiska effekter för enskilda

kommuner och landsting är det nödvändigt att effekterna av de

föreslagna förändringarna tillåts slå igenom först efter hand. För att

bibehålla en stabilitet i de förändringar som omläggningarna av

utjämningssystemet gett upphov till anser regeringen att nya

införanderegler i så stor utsträckning som möjligt bör utformas i enlighet

med de nu gällande. Vid införandet av nuvarande system gavs de

kommuner som fick allra störst bidragsminskningar en särskild

behandling genom att bidragsminskningen begränsades till 2 000 kronor

per invånare genom fasta införandetillägg. För kommuner med stora

bidragsminskningar vid införandet av nuvarande system år 1996 har fram

t.o.m. år 1999 högst 1 000 kronor per invånare tillåtits slå igenom.

Motsvarande belopp för landstingen är 600 kronor per invånare.

Regeringen föreslår att införandeperioden förlängs till år 2004, dvs.

med ytterligare ett år jämfört med nuvarande regler och med

utredningens förslag. De sammanlagda bidragsförändringarna under den

femåriga införandeperioden fram till år 2004 begränsas till 1000 kronor

per invånare för kommuner och till 600 kronor per invånare för landsting.

Bidragsförändringen mäts som skillnaden mellan bidrag/avgift år 1999

enligt nuvarande system inklusive fast och rörligt införandetillägg och

bidrag/avgift samma år enligt regeringens förslag men utan

införandetillägg. För de kommuner och landsting som till följd av

införandet av nuvarande system år 1996 fick bidragsminskningar föreslår

regeringen att den totala bidragsminskningen för hela perioden 1996-

2004 begränsas till 1 200 kronor per invånare. Motsvarande begränsning

för landstingen föreslås bli 720 kronor per invånare. För de kommuner

respektive landsting som fick bidragsminskningar vid införandet av

nuvarande system beaktas således den del av denna bidragsminskning

som fallit ut fram t.o.m. år 1999 vid beräkningen av det fasta

införandetillägget.

Det innebär att de kommuner och landsting som fick stora

bidragsminskningar vid den tidigare omläggningen får en ytterligare

bidragsminskning på högst 200 respektive 120 kronor per invånare under

hela införandeperioden. De årliga förändringarna, både vad gäller

bidragsökningar och bidragsminskningar, föreslås begränsas till 200

kronor per invånare för kommuner respektive 120 kronor för landsting.

Kommuner och landsting med bidragsökningar överstigande 1 000

respektive 720 kronor per invånare föreslås få ut resterande del av

bidragsökningen under införandeperiodens sista år.

För de kommuner vars skattekraft år 1993 översteg garantinivån i det

statliga utjämningssystemet samma år begränsas den totala

bidragsminskningen för hela perioden 1996-2004 till 3 000 kronor per

invånare.

Regeringen avser att inleda ett arbete med vad som skall ske efter

införandeperiodens slut. Utgångspunkten är att förelägga riksdagen ett

förslag i god tid före år 2004. Olika alternativa lösningar för att hantera

de fasta införandetilläggen efter införandeperiodens slut skall prövas.

Stor hänsyn kommer därvid att tas till den kommunala verksamhetens

stora betydelse för sysselsättningen och den ekonomiska utvecklingen i

de delar av landet som har en mindre gynnsam situation när det gäller

befolknings- och näringslivsutveckling.

8.4 Ekonomiska konsekvenser av införandereglerna

8.4.1 Utfallet för kommuner och landsting

Genom de föreslagna införandereglerna dämpas effekterna av de

föreslagna förändringarna i kostnadsutjämningen betydligt för de

kommuner och landsting som får större förändringar i sina bidrag eller

avgifter i kostnadsutjämningen. Det framgår av tabellerna 3 och 4, där

effekterna av de föreslagna förändringarna i kostnadsutjämningen

kompletterats med effekten av de fasta införandetilläggen för berörda

kommuner och landsting. Den redovisade förändringen motsvarar den

sammanlagda bidragsförändring som sker fram till år 2004. Den årliga

förändringen blir lägre. Redovisningen avser den förändring som sker

fram till år 2004 jämfört med det verkliga utfallet i kostnadsutjämningen,

inklusive införanderegler, för år 1999.

Tabell 3. Förändringar i kostnadsutjämningen för kommuner respektive

landsting jämfört med nuvarande utjämning inklusive införandetillägg.

Bidrag och avgift länsvis år 1999. Exklusive respektive inklusive fasta

införandetillägg. Kronor per invånare.

Landsting

Kommuner

Län

Exklusive fasta

införandetillägg

Inklusive fasta

införandetillägg

Exklusive fasta

införandetillägg

Inklusive fasta

införandetillägg

Stockholm

-1 149

-600

-984

-625

Uppsala

427

427

95

104

Södermanland

624

624

213

213

Östergötland

314

314

-60

-56

Jönköping

715

715

145

145

Kronoberg

1 008

1008

311

311

Kalmar

656

656

364

364

Gotland

243

243

810

810

Blekinge

394

394

301

301

Skåne

285

285

298

335

Halland

498

498

694

694

Västra Götaland

386

386

120

120

Värmland

-22

-22

10

93

Örebro

540

540

-175

-115

Västmanland

57

57

-385

-237

Dalarna

-98

-98

-471

-86

Gävleborg

-32

-32

-472

-194

Västernorrland

-401

-120

-588

-125

Jämtland

-957

-120

442

442

Västerbotten

-771

-120

-235

4

Norrbotten

-1 074

-120

-1 987

-106

Genom de fasta införandetilläggen begränsas bidragsminskningen för

Stockholms läns landsting till 600 kronor per invånare under

införandeperioden fram till år 2004. För övriga landsting som fram till år

1999 haft bidragsminskningar på 600 kronor per invånare begränsas de

fortsatta bidragsminskningarna under införandeperioden till 120 kronor

per invånare. Det innebär att effekterna för de fyra nordligaste

landstingen, av vilka tre får minskade bidrag i kostnadsutjämningen

genom regeringens förslag, begränsas till en bidragsminskning på 120

kronor per invånare. Jämfört med nuvarande system innebär det år 2004

ett bidrag som är 480 kronor högre per invånare.

För kommuner som fram till år 1999 haft bidragsminskningar på 1 000

kronor per invånare begränsas de fortsatta bidragsminskningarna under

införandeperioden till 200 kronor per invånare. För kommuner som inte

tidigare haft bidragsminskningar begränsas bidragsminskningen till 1 000

kronor per invånare under införandeperioden fram till år 2004. För ett

stort antal kommuner i Norrland och ett antal kommuner i Bergslagen

begränsas bidragsminskningen till 200 kronor per invånare. Jämfört med

nuvarande system innebär det år 2004 ett bidrag som är upp till 800

kronor högre per invånare.

Tabell 4. Förändring i kostnadsutjämningen för kommuner jämfört med

nuvarande utjämning inklusive införandetillägg. Genomsnittliga bidrag

och avgifter för kommungrupper år 1999. Exklusive respektive inklusive

fasta införandetillägg. Kronor per invånare.

Kommungrupp

Exklusive fasta

införandetillägg

Inklusive fasta

införandetillägg

Storstäder

-652

-478

Förorter

-533

-206

Större städer

-246

-98

Medelstora städer

-130

141

Industrikommuner

-25

133

Landsbygdskommuner

788

788

Glesbygdskommuner

552

564

Övriga större kommuner

-29

130

Övriga mindre kommuner

253

337

På kommungruppsnivå begränsas bidragsminskningen för storstäderna

med ca 200 kronor per invånare genom de fasta införandetilläggen.

8.4.2 Kostnaderna för införandereglerna

Det nuvarande utjämningssystemet är avsett att införas successivt under

en period om åtta år. Den tekniska konstruktionen av införandereglerna

innebär att de bidragsförändringar som uppstod till följd av systemet

minskas med särskilda införandetillägg och -avdrag, som successivt

trappas ned under införandeperioden. År 1999, då halva

införandeperioden förflutit, är kommuner som fick bidragsökningar helt

infasade genom att införandeavdragen har upphört från detta år. För

landstingen tillämpades inga införandeavdrag.

För kommunerna kostar införandetilläggen i nuvarande system ca 1,8

miljarder kronor, varav drygt 500 miljoner kronor för de fasta. De rörliga

införandetilläggen, som uppgår till ca 1,3 miljarder kronor, är avsedda att

successivt trappas ner för att helt försvinna från år 2003. För landstingen

finns enbart rörliga införandetillägg på ca 500 miljoner kronor vilka

också är avsedda att successivt trappas ner för att helt försvinna år 2003.

Kostnaderna för införandereglerna finansieras inom utjämningssystemet

genom en s.k. nivåjustering som i praktiken motsvarar ett lika stort

avdrag för alla kommuner respektive landsting. Nivåjusteringen uppgår

för år 1999 till 201 kronor per invånare för samtliga kommuner

respektive 61 kronor per invånare för samtliga landsting.

Regeringens förslag till förändringar i kostnadsutjämningen ger

upphov till förändringar av enskilda kommuners och landstings bidrag

och avgifter i förhållande till nuvarande kostnadsutjämning. Dessutom

föreslår regeringen förändringar av nivån på såväl de fasta som de rörliga

införandetilläggen. Flertalet av de kommuner och landsting som genom

de föreslagna förändringarna i kostnadsutjämningen får bidragsökningar

kommer att få införandeavdrag.

Kostnaderna för de fasta införandetilläggen ökar kraftigt för

kommunerna dels till följd av att vissa kommuner får kraftiga

bidragsminskningar dels på grund av att reglerna för att fasta

införandetillägg skall utgå förändras. Kostnaderna för de fasta

införandetilläggen i landstingssystemet blir av samma orsaker

förhållandevis höga.

Tabell 8.4.2 Kostnader för nuvarande och föreslagna införanderegler.

Miljarder kronor. Preliminära beräkningar.

Nuvarande

införanderegler

Förslagna

införanderegler

2000

2003

2000

2003

2004

Kommuner, Tillägg

1,6

0,5

2,6

1,9

1,7

varav fasta

0,5

0,5

1,7

1,7

1,7

varav rörliga

1,1

0

0,9

0,2

0

Avdrag

0

0

1,1

0,1

0

Netto

1,6

0,5

1,6

1,7

1,7

Kr/inv

185

55

180

198

192

Landsting, Tillägg

0,4

0

2,4

1,8

1,6

varav fasta

0

0

1,6

1,6

1,6

varav rörliga

0

0

0,9

0,2

0

Avdrag

0

0

1,6

0,3

0

Netto

0,4

0

0,8

1,5

1,6

Kr/inv

50

0

88

170

177

Totalt

Netto

2,0

0,5

2,4

3,2

3,3

Kr/inv

235

55

268

368

369

Med de föreslagna förändringarna i kostnadsutjämningen och

förändringarna av införandereglerna uppgår kostnaderna för

införandereglerna det första året, dvs. år 2000 till ca 1,6 miljarder kronor

för kommunerna och ca 800 miljoner kronor för landstingen. De exakta

beloppen kan anges först när de definitiva beräkningarna enligt

regeringens förslag har utförts för år 1999.

Jämfört med nuvarande införanderegler innebär förslaget en begränsad

kostnadsökning första året. Kostnaderna för införandereglerna i

nuvarande system skulle emellertid komma att minska betydligt fram till

införandeperiodens slut år 2003 genom att de rörliga införandetilläggen

successivt skulle trappas ned och försvinna. Kostnaderna för de

föreslagna införandereglerna ökar istället successivt under

införandeperioden i takt med att införandeavdragen minskar för de

kommuner och landsting som får ökade bidrag genom de föreslagna

förändringarna i kostnadsutjämningen. Kostnaderna blir betydligt högre

vid införandeperiodens slut. Det beror på att kostnaderna för de fasta

införandetilläggen blir höga till följd av att de bidragsminskningar som

tillåts slå igenom under införande-perioden begränsas.

Jämfört med utredningens förslagna förändringar i kostnadsutjämning

och förslag till införanderegler blir kostnaderna för införandereglerna

med regeringens förslag ca 150 miljoner kronor lägre år 2000. Det beror

på att omfördelningarna i kostnadsutjämningen dämpas något genom de

förändringar regeringen föreslår, vilket å ena sidan ger ökade kostnader

för alla, men å andra sidan avlastar införandereglerna genom att många

kommuner får lägre bidragsminskningar. Från år 2001 uppstår

merkostnader för införandereglerna jämfört med utredningens förslag.

De ökar därefter successivt fram till år 2004 till följd av de mer

långtgående begränsningarna av bidragsminskningarna. Dessa

merkostnader finansieras inom utjämningssystemet men leder till vissa

omfördelningar inom kommun- respektive landstingskollektivet.

Regeringen föreslår i 1999 års ekonomiska vårproposition att de

generella statsbidragen höjs med 300 miljoner kronor år 2001 och med

710 miljoner kronor för år 2002 för att underlätta införandet av

förändringarna i utjämningssystemet.

De föreslagna förändringarna i utjämningssystemet för kommuner och

landsting leder till att omslutningen i systemet, dvs. både

utjämningsbidrag och utjämningsavgifter, minskar. Omslutningen för år

2000 beräknas preliminärt komma att uppgå till 18,4 miljarder kronor

vilket är 2,1 miljarder kronor lägre än under år 1999. De föreslagna

förändringarna är emellertid neutrala för såväl kommunsektorn som

helhet som för statsbudgetens saldo.

8.5 Jämställdhet mellan män och kvinnor

Kommun- och landstingssektorn svarar för en betydande del av

sysselsättningen. Närmare hälften av de förvärvsarbetande kvinnorna är

anställda inom kommuner och landsting. Motsvarande andel bland

männen uppgår till 11 procent. Utfallet av inkomst- och

kostnadsutjämningen påverkar naturligtvis det ekonomiska utrymmet för

enskilda kommuner och utfallet av de föreslagna förändringarna kan bli

sådant att kommuner/landsting med vitt skilda förhållanden vad gäller

arbetstillfällen för kvinnor påverkas positivt eller negativt av

utjämningssystemet.

Utbudet av kommunal och landstingskommunal service har stor

betydelse för individers och hushålls levnadsförhållanden. Män och

kvinnor är i olika utsträckning beroende av den kommunala servicen,

men utjämningssystemet är utformat så att det skall vara neutralt i dessa

avseenden. Utjämningssystemet syftar till att skapa likvärdiga

ekonomiska förutsättningar för kommuner och landsting att upprätthålla

och utveckla de skilda verksamheterna, men avvägningen mellan olika

verksamheter liksom val av utbudsnivå och kvalitet beslutas av de

enskilda kommunerna och landstingen.

Utbudsnivån och kvaliteten i barnomsorgen har stor betydelse för

barnhushållen. Utjämningsmodellen för barnomsorgen syftar till att ge

kommunerna likartade ekonomiska förutsättningar att ordna

barnomsorgen, medan varje kommun beslutar om nivå och kvalitet i

servicen.

Behov av stöd från kommunerna inom ramen för individ- och

familjeomsorgen beror främst på den ekonomiska situationen, där

inkomster och arbetslöshet väger tungt. Ensamstående kvinnor med barn

är en särskilt utsatt grupp och andelen ensamstående mödrar är också en

faktor som direkt ingår i beräkningsmodellen.

De studier om den äldre befolkningens hälsa och vårdbehov som ligger

till grund för kostnadsutjämningen för äldreomsorgen visar tydligt på

skillnader i behov mellan män och kvinnor. Kvinnor har dessutom högre

medellivslängd än män, vilket innebär att andelen kvinnor är väsentligt

högre än andelen män i de äldsta åldersgrupperna. Det finns inga större

skillnader i kommunernas kostnader för äldreomsorg bland ogifta män

jämfört med ogifta kvinnor. Däremot är vårdkostnaderna för gifta män

markant lägre jämfört med gifta kvinnor, vilket främst beror på att

männen vårdas hemma av hustrun i betydligt större utsträckning än tvärt

om. Förutom att kvinnor har längre medellivslängd är mannen ofta äldre

än hustrun och drabbas genomsnittligt sett tidigare av ohälsa. Troligen

betyder emellertid det traditionella könsrollsmönstret mycket för att

förklara dessa skillnader.

Utjämningen för grundskolan beräknas efter antal barn i

grundskoleåldrarna, och utredningen har inte funnit grund för att bedöma

att det skulle föreligga några skillnader i kostnader för pojkar respektive

flickor. Inom gymnasieskolan finns det dock skillnader i linjeval mellan

pojkar och flickor som fångats upp av att antal elever och genomsnittliga

kostnaderna för skilda gymnasieprogram beaktats.

Inom hälso- och sjukvården beräknas systematiskt vårdkostnaderna

separat för män och kvinnor och de skillnader som finns beaktas i

modellen.

Högskoleutbildningen avser de tidigare vårdhögskolorna med mycket

hög andel kvinnor bland eleverna. Vårdutbildning på högskolenivå har

anordnats av alla landsting och det är väsentligt att bibehålla

incitamenten för att anordna sådan vårdutbildning.

Sammanfattningsvis beaktas i utjämningssystemet genomgående både

kvinnors och mäns behov av service som kan innebära strukturella

kostnadsskillnader mellan kommuner respektive landsting och där så

varit befogat bygger kostnadsutjämningen på separata behovsberäkningar

för män och kvinnor. I den fortsatta uppföljningen av

utjämningssystemet, som regeringen föreslår, bör även fördjupade

jämställdhetsanalyser göras i vissa delar av kostnadsutjämningen. Det

gäller i första hand individ- och familjeomsorg, äldreomsorg samt hälso-

och sjukvård.

9 Uppföljning och utveckling av

utjämningssystemet

Regeringens bedömning: En delegation tillsätts med uppgift att

svara för en fortlöpande uppföljning av utjämningssystemet och att

kontinuerligt utvärdera de enskilda delarnas träffsäkerhet samt lämna

förslag till förändringar av olika faktorer i kostnadsutjämningen.

Ett antal frågor blir föremål för fortsatt utredning. Det gäller främst

inkomstutjämningen, möjligheterna till förenklingar av systemet samt

frågan om alternativa lösningar efter införandeperiodens slut.

Utredningens förslag: Utjämningssystemet bör bli föremål för en

fortsatt löpande uppföljning och utvärdering. Utredningen har dock inte

lämnat förslag om i vilken form en fortsatt uppföljning bör ske.

Remissinstanserna: Många remissinstanser, bl.a. Svenska

Kommunförbundet och Landstingsförbundet, understryker behoven av en

fortlöpande uppföljning och utveckling av systemet.

Skälen för regeringens bedömning: Den uppföljning av

utjämningssystemet som gjorts av Kommunala utjämningsutredningen

visar att det finns ett stort behov av att löpande följa systemets utfall i

förhållande till utvecklingen av den kommunala verksamheten. Det finns

också ett behov av att successivt utveckla och ytterligare förbättra

systemets träffsäkerhet och förmåga att skapa likvärdiga förutsättningar i

enlighet med de grundläggande intentionerna.

Regeringen har i det föregående redovisat sina förslag och

bedömningar av de förändringar som bör göras i utjämningssystemet från

och med år 2000. Regeringen har också pekat på ett antal frågor som

behöver belysas och analyseras ytterligare. En fråga som bör behandlas

med förtur är befolkningsförändringarnas konsekvenser för den

kommunala verksamheten. Det gäller även frågan om merkostnader för

hälso- och sjukvård i storstadsregioner och i glesbygd beaktas på ett

rimligt sätt i kostnadsutjämningen. Det finns också andra delar i

kostnadsutjämningen som behöver följas och utvärderas vidare. Mot

denna bakgrund avser regeringen att tillsätta en särskild delegation som

skall svara för en fortlöpande uppföljning av utjämningssystemet och

som kontinuerligt skall utvärdera de enskilda delarnas träffsäkerhet.

Delegationen skall också kunna lämna förslag till sådana förändringar av

olika faktorer i kostnadsutjämningen som anses påkallade utifrån

uppföljnings- och utvärderingsarbetet.

Regeringen har också pekat på ett antal frågor av mer principiell

karaktär. Det gäller främst frågan om de negativa marginaleffekterna i

inkomstutjämningen, frågan om det är möjligt att göra systemet enklare

och mer stabilt samt frågan om alternativa lösningar för tiden efter det att

den föreslagna införandeperioden är slut, dvs. efter år 2004. Dessa frågor

kommer att bli föremål för ett fortsatt utredningsarbete.

Sammanfattning av utredningens förslag

Utredningen har haft i uppdrag att följa upp och utvärdera samt lämna

förslag i syfte att utveckla det system för statsbidrag och utjämning för

kommuner respektive landsting som trädde i kraft den 1 januari 1996.

Utredningens uppdrag har i första hand gällt systemet för

kostnadsutjämning.

Principiella utgångspunkter

Nuvarande utjämningssystem utgår från målen att skapa likvärdiga

förutsättningar för alla kommuner och landsting i landet att kunna

tillhandahålla sina invånare service oberoende av inkomstförhållanden

och opåverkbara strukturella kostnader. Det sker genom en långtgående

utjämning av skatteinkomster och genom att beakta strukturella

merkostnader.

Utredningen har i sitt arbete utgått från målen om likvärdiga

ekonomiska förutsättningar för alla kommuner och landsting och att detta

ställer krav på en långtgående utjämning av skatteinkomster och av

strukturella kostnadsskillnader. Utredningen har också utgått ifrån att den

utjämningsteknik som tillämpas i nuvarande utjämningssystem, den s.k.

standardkostnadsmetoden, skall gälla även fortsättningsvis. Utredningen

har vidare utgått från de nu gällande förutsättningarna att

kostnadsutjämningen inte skall kompensera för skillnader i servicenivå,

kvalitet, avgiftssättning och effektivitet. Vidare skall

kostnadsutjämningen baseras på mätbara och för kommuner och

landsting opåverkbara faktorer som mäter strukturella kostnadsskillnader.

Uppläggning av utredningsarbetet

Metoden för att beräkna kostnadsutjämningen är den s.k.

standardkostnadsmetoden, som innebär att varje verksamhet och kostnad

som ingår i utjämningen beräknas för sig med hjälp av en särskild

delmodell. Varje delmodell baseras, för respektive verksamhet, på sådana

faktorer som skall beakta strukturella behovs- och strukturella

kostnadsskillnader. Uppbyggnaden av nuvarande kostnadsutjämning i ett

flertal delmodellerhar varit en viktig utgångspunkt för uppläggningen av

utredningsarbetet. En betydande del av utredningens arbete har inriktats

på att följa upp kostnadsutjämningen verksamhetsvis för att bedöma i

vilken utsträckning de nuvarande utjämningsmodellerna på ett

tillfredsställande sätt tar hänsyn till de strukturella förhållanden som skall

ligga till grund för utjämningen.

Redan det inledande uppföljningsarbetet pekade på att de nuvarande

utjämningsmodellerna för vissa verksamheter kunde ha vissa brister

tillföljd av dels samhällsutvecklingen, dels förändringar i verksamheterna

eller i kostnaderna. För dessa påbörjades relativt tidigt ett parallellt arbete

med att uppdatera de nuvarande modellerna men också att pröva om

utjämningsmodeller med alternativa faktorer eller med en annan

konstruktion bättre svarade mot målen för kostnadsutjämningen. För de i

direktiven prioriterade verksamheterna (barnomsorg, individ- och

familjeomsorg, hälso- och sjukvård och kollektivtrafik) har en lösning

med en uppdatering ställts mot alternativa modeller baserade på helt eller

delvis nya faktorer.

Resultat av uppföljningen och förslag till förändringar

De största förändringarna som utredningen föreslår gäller

verksamheterna individ- och familjeomsorg, hälso- och sjukvård samt

kollektivtrafik.

Vad gäller hälso- och sjukvården föreslås att nuvarande modell ersätts

med en helt ny modellkonstruktion som baseras på dels antalet personer i

vårdtunga grupper dels vårdkostnad för övriga befolkningen uppdelad

efter kön, ålder, civilstånd, sysselsättningsstatus, inkomst och

boendeform. Merkostnader på grund av gles bebyggelsestruktur beräknas

för sjukhusvård, primärvård, ambulansverksamhet och sjukresor efter

bosättningsmönster och befolkningsunderlag.

För individ- och familjeomsorg ersätts nuvarande modell och beräknas

istället utifrån ensamstående kvinnor med barn, utrikes födda flyktingar

och nära anhöriga samt övriga utrikes födda från länder utanför Norden

och EU, arbetslösa utan ersättning, andel män med låg inkomst samt ett

täthetsmått.

För kollektivtrafik föreslås att utjämningen baseras på faktorerna

gleshet, arbetspendling och tätortsstruktur samtidigt som en anpassning

av modellen görs till ändrad länsindelning. Principerna för fördelningen

mellan kommuner och landsting inom länen och mellan kommuner

bibehålls dock oförändrad.

Utredningen föreslår att byggkostnader utgår ur kostnadsutjämningen

och att nivån på kallortstillägget reduceras med 2 procentenheter.

Vad gäller barnomsorgen föreslås att modellen bibehålls oförändrad

utom vad gäller att genomslaget av faktorerna täthet och skattekraft

begränsas och att kostnadsvikterna för olika omsorgsformer och

ålderskategorier justerats efter aktuellare kostnadsunderlag.

I samtliga utjämningsmodeller, där befolkningens geografiska

fördelning beaktas i kostnadsutjämningen, föreslås att nuvarande

fågelvägsavstånd ersättas med faktiskt vägavstånd, samtidigt som ett

aktuellare befolkningsunderlag används.

Utjämningsmodellerna för grundskolan och svagt befolkningsunderlag

aktualiseras enbart vad gäller bebyggelsestrukturen.

För äldreomsorgen föreslås dessutom att modellen kompletteras med de

äldres etnicitet. För att möjliggöra en årlig uppdatering byts även faktorn

sam-/ensamboende ut mot civilstånd. Vidare uppdateras de äldres

yrkesbakgrund utifrån ett aktuellt befolkningsregister.

För gymnasieskolan föreslås att inackorderingstillägget i nuvarande

modell ersätts med en faktor som beaktar bebyggelsestrukturen.

Beträffande befolkningsminskning föreslås en komplettering så att

kommuner där både befolkningen och antalet grundskolebarn minskat

erhåller en ytterligare ersättning utöver den i nuvarande modell.

Underlaget för utjämningen för näringslivs- och sysselsättningsåtgärder

breddas till att omfatta arbetslösa och personer i samtliga

konjunkturberoende åtgärder. Gränsen för att erhålla ersättning höjs.

Utjämningen för högskoleutbildning bibehålls oförändrad, men

anpassas till att huvuddelen av landstingen överenskommit med statliga

universitet och högskolor att bedriva utbildningen.

Vad gäller de nuvarande utjämningsmodellerna för gator och vägar,

vatten och avlopp, administration och räddningstjänst samt

uppvärmningskostnader föreslås inga förändringar.

Vad beträffar LSS-verksamet går en utjämning för närvarande inte att

åstadkomma utan att denna baseras på för kommunerna påverkbara

faktorer. En utjämning för LSS-verksamhet bör därför inte ske inom

ramen för utjämningssystemet. Utredningen anser emellertid att

skillnaderna mellan kommuner och mellan olika delar av landet i

övertagna kostnader och i antalet personer med LSS-insatser är så stora

att någon form av utjämning behövs. Utredningen föreslår att

utjämningen sker genom särskilda statsbidrag.

Inkomstutjämningen

Utredningens principiella synpunkter på inkomstutjämningen rör främst

de i vissa fall negativa marginaleffekter som kan uppkomma vid en

långtgående inkomstutjämning. Vidare behandlas de negativa

marginaleffekternas omfattning samt de alternativ som finns att begränsa

eller helt eliminera dessa effekter. Utredningen anser att de olika

lösningar som står till buds står i konflikt med dels målet om en

långtgående utjämning dels målet om att den enskilda kommunen inte

skall kunna påverka bidragets och avgiftens storlek. Utredningen har inte

hittat några nya lösningar utöver de redan kända och nöjer sig med att

redovisa problemets omfattning och konstatera att denna brist i systemet

tills vidare kvarstår.

Utfallet av utredningens förslag till kostnadsutjämning

De högsta bidragen i kostnadsutjämningen utgår enligt förslaget till

glesbygdskommuner och storstäder. De högsta bidragen får kommunerna

i de tre nordligaste länen, Gotland samt kommunerna i Stockholms och

Dalarnas län. För kommunerna uppstår det bidragsminskningar jämfört

med nuvarande system framför allt i Stockholms men även i Norrbottens

län. Övriga län får i genomsnitt ökade bidrag, men utfallet varierar för

enskilda kommuner. De största bidragsökningarna i kostnadsutjämningen

får landsbygds- och glesbygdskommuner. Storstäder och förorter får

bidragsminskningar.

För landstingen utgår de högsta bidragen i kostnadsutjämningen enligt

förslaget till landstingen i Norrland, Värmlands, Örebro och Stockholms

län samt till Gotland. Samtliga landsting i Götaland får ökade bidrag. De

största bidragsminskningarna får landstingen i Stockholms län och i de

tre nordligaste länen.

Hur intäkterna förändras för enskilda kommuner och landsting beror i

stor utsträckning på den sammantagna effekten av nuvarande

införanderegler, utredningens förslag till förändringar i

kostnadsutjämningen samt utredningens förslag till införanderegler.

Införandet av de föreslagna förändringarna

För att undvika drastiska förändringar av bidragen till enskilda

kommuner och landsting föreslår utredningen att förändringarna införs

successivt under en fyraårsperiod till år 2003. De förändringar

utredningen föreslår skall enligt direktiven införas från år 2000. Enligt

direktiven är utredningen oförhindrad att föreslå sådana förändringar i de

gällande införandereglerna med anledning av förslag till förändringar i

kostnadsutjämningen.

Utredningens förslag leder till förändringar i bidrag och avgifter i

kostnadsutjämningen i förhållande till nuvarande system. Samtidigt har

år 2000 endast hälften av införandeperioden för nuvarande

utjämningssystem förflutit, varför infasningen av nuvarande system för

kommuner och landsting som fick större bidragsminskningar när

nuvarande system infördes år 1996, inte har avslutats.

För att även fortsättningsvis undvika drastiska effekter för enskilda

kommuner och landsting till följd av förslaget är det nödvändigt att

effekterna av systemomläggningen införs successivt. För att bibehålla en

stabilitet i de förändringar som omläggningarna av utjämningssystemet

gett upphov till anser utredningen att ett förslag till nya införanderegler

bör överensstämma med de nu gällande i så stor utsträckning som

möjligt.

Utredningen föreslår att fasta införandetillägg skall utgå till kommuner

och landsting med större bidragsminskningar för att begränsa den totala

bidragsminskningen till följd av systemomläggningen. Genom de fasta

införandetilläggen begränsas den totala bidragsminskningen under

införandeperioden till 1 000 kronor per invånare för kommuner och till

600 kronor per invånare för landsting. Genom rörliga införandetillägg

och införandeavdrag begränsas den årliga förändringen till följd av

systemomläggningen under införandeperioden till för kommunerna 250

och för landstingen till 150 kronor per invånare och år.

Bidragsförändringar som beror på förändringar i skattekraft och struktur

föreslås som nu få slå igenom vid den årliga uppdateringen av

utjämningssystemet.

Bidragsförändringen mäts som skillnaden mellan bidrag/avgift år 1999

enligt nuvarande system inklusive fast och rörligt införandetillägg och

bidrag/avgift samma år enligt utredningens förslag men utan

införandetillägg. Införandereglerna bör år 1999 fastställas för hela

införandeperioden. Beloppen per kommun respektive landsting bör låsas

för hela införandeperioden för att skapa stabilitet i förutsättningarna.

Det närmare utfallet av de föreslagna införandereglerna kan beräknas

först under år 1999 när utfallet av nuvarande utjämningssystemet för

detta år fastställts och utfallet av utjämningssystemet enligt utredningens

förslag för år 1999 har beräknats.

Fortsatt uppföljning av systemet

Utredningen föreslår att utjämningssystemet bör bli föremål för en

fortsatt löpande uppföljning och utvärdering. Utredningen avstår dock

ifrån att lämna förslag om i vilken form en fortsatt uppföljning bör ske.

Kommunala utjämningsutredningens lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1515) om

utjämningsbidrag till kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1515) om

utjämningsbidrag till kommuner och landsting att 3 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 3 §

För varje kommun

beräknas standardkostnad

för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och

avlopp, gator och vägar,

näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande

åtgärder, byggkostnader,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader

till följd av

befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag

samt administration, resor

och räddningstjänst.

För varje kommun

beräknas standardkostnad

för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och

avlopp, gator och vägar,

näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande

åtgärder,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader

till följd av

befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag

samt administration, resor

och räddningstjänst.

För varje landsting beräknas standardkostnad för hälso- och

sjukvård, högskoleutbildning och kallortstillägg.

Standardkostnad beräknas också för kollektivtrafik. Kostnaden

fördelas mellan kommuner och landsting enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1516) om

utjämningsavgift för kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1516) om

utjämningsavgift för kommuner och landsting att 3 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 3 §

För varje kommun

beräknas standardkostnad

för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och

avlopp, gator och vägar,

näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande

åtgärder, byggkostnader,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader

till följd av

befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag

samt administration, resor

och räddningstjänst.

För varje kommun

beräknas standardkostnad

för barnomsorg,

äldreomsorg, individ- och

familjeomsorg, grundskola,

gymnasieskola, vatten och

avlopp, gator och vägar,

näringslivs- och

sysselsättningsfrämjande

åtgärder,

uppvärmningskostnader,

kallortstillägg, merkostnader

till följd av

befolkningsminskning och

svagt befolkningsunderlag

samt administration, resor

och räddningstjänst.

För varje landsting beräknas standardkostnad för hälso- och

sjukvård, högskoleutbildning och kallortstillägg.

Standardkostnad beräknas också för kollektivtrafik. Kostnaden

fördelas mellan kommuner och landsting enligt bestämmelser som

regeringen meddelar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1517) om

införande av lagen (1995:1514) om generellt

statsbidrag till kommuner och landsting, lagen

(1995:1515) om utjämningsbidrag till kommuner och

landsting och lagen (1995:1516) om utjämningsavgift

för kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1517) om införande av

lagen (1995:1514) om generellt statsbidrag till kommuner och

landsting, lagen (1995:1515) om utjämningsbidrag till kommuner och

landsting och lagen (1995:1516) om utjämningsavgift för kommuner

och landsting

dels att 5 §, 7 §, 9 12 §§ och 14 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 15 §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Vad som i denna lag

benämns bidragsminskning

eller bidragsökning utgörs av

skillnaden mellan

referensbidraget enligt 4 §

och summan av kommunens

eller landstingets statsbidrag

enligt lagen (1995:1514) om

generellt statsbidrag till

kommuner och landsting och

bidrag eller avgift enligt

lagen (1995:1515) om

utjämningsbidrag till

kommuner och landsting

eller lagen (1995:1516) om

utjämningsavgift för

kommuner och landsting, om

dessa lagar skulle ha gällt

för år 1995.

Vad som i denna lag

benämns bidragsminskning

eller bidragsökning utgörs av

kommunens eller

landstingets bidrag eller

avgift enligt lagen

(1995:1515) om

utjämningsbidrag till

kommuner och landsting

eller lagen (1995:1516) om

utjämningsavgift för

kommuner och landsting för

år 1999 och motsvarande

summa enligt de

bestämmelser som träder i

kraft den 1 januari 2000 om

dessa bestämmelser skulle

ha gällt för år 1999.

7 §

Den sammanlagda

bidragsminskningen per år

för åren 1996 2003 får

uppgå till högst 2 000 kronor

per invånare i kommunen

den 1 november 1994.

 För de kommuner vars

uppräknade skattekraft för år

1993 översteg garantinivån i

det statliga

utjämningsbidraget år 1993

enligt lagen (1992:670) om

statligt utjämningsbidrag till

kommuner gäller att den

sammanlagda

bidragsminskningen per år

för åren 1996 2003 får

uppgå till högst 4 000 kronor

per invånare i kommunen

den 1 november 1994.

Den sammanlagda

bidragsminskningen per år

för åren 2000 2003 får

uppgå till högst 1 000 kronor

per invånare i kommunen

den 1 november 1998.

 För de kommuner vars

uppräknade skattekraft för år

1993 översteg garantinivån i

det statliga

utjämningsbidraget år 1993

enligt lagen (1992:670) om

statligt utjämningsbidrag till

kommuner gäller att den

sammanlagda

bidragsminskningen per år

för åren 2000 2003 får

uppgå till högst 2 000 kronor

per invånare i kommunen

den 1 november 1998.

9 §

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för

de kommuner vars

beräknade bidragsminskning

överstiger 250 kronor per

invånare. Dessa kommuner

får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår

till ett belopp som

 för år 1996 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 250

kronor,

 för år 1997 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 500

kronor,

 för år 1998 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 750

kronor,

 för år 1999 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 1 000

kronor,

 för år 2000 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 1 250

kronor,

 för år 2001 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 1 500

kronor, och

 för år 2002 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 1 750

kronor.

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för

de kommuner vars

beräknade bidragsminskning

överstiger 250 kronor per

invånare. Dessa kommuner

får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår

till ett belopp som motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och

 för år 2000, 250 kronor,

 för år 2001, 500 kronor

och

 för år 2002, 750 kronor.

10 §

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för

de kommuner vars

uppräknade skattekraft för år

1993 översteg garantinivån i

det statliga

utjämningsbidraget år 1993

enligt lagen (1992:670) om

statligt utjämningsbidrag till

kommuner. Dessa

kommuner får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår

till ett belopp som

 för år 1996 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 500

kronor,

 för år 1997 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 1 000

kronor,

 för år 1998 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 1 500

kronor,

 för år 1999 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 2 000

kronor,

 för år 2000 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 2 500

kronor,

 för år 2001 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 3 000

kronor, och

 för år 2002 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 3 500

kronor.

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för

de kommuner vars

uppräknade skattekraft för år

1993 översteg garantinivån i

det statliga

utjämningsbidraget år 1993

enligt lagen (1992:670) om

statligt utjämningsbidrag till

kommuner. Dessa

kommuner får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår

till ett belopp som motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och

 för år 2000, 500 kronor,

 för år 2001, 1000

kronor och

 för år 2002, 1500

kronor.

11 §

En begränsning av

bidragsökningen görs från

och med år 1996 till och med

år 1998 för de kommuner

som får en beräknad

bidragsökning genom att

dessa kommuner får ett

rörligt införandeavdrag. Det

rörliga införandeavdraget

uppgår till ett belopp som

 för år 1996 är 704 kronor

eller, om bidragsökningen är

mindre än 704 kronor, den

faktiskt beräknade ökningen,

 för år 1997 är 304 kronor

eller, om bidragsökningen är

mindre än 304 kronor, den

faktiskt beräknade ökningen,

och

 för år 1998 är 112 kronor

eller, om bidragsökningen är

mindre än 112 kronor, den

faktiskt beräknade ökningen.

En begränsning av

bidragsökningen görs från

och med år 2000 till och med

år 2002 för de kommuner

som får en beräknad

bidragsökning genom att

dessa kommuner får ett

rörligt införandeavdrag. Det

rörliga införandeavdraget

uppgår till ett för varje år

bestämt belopp eller, om

bidragsökningen är mindre

än detta belopp den faktiskt

beräknade ökningen.

Beloppet är

 för år 2000, 750 kronor,

 för år 2001, 500 kronor

och

 för år 2002, 250 kronor.

12 §

Den sammanlagda

bidragsminskningen per år

för åren 1996 2003 får

uppgå till högst 1 200 kronor

per invånare i landstinget

den 1 november 1994.

Den sammanlagda

bidragsminskningen per år

för åren 2000 2003 får

uppgå till högst 600 kronor

per invånare i landstinget

den 1 november 1998.

14 §

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för

de landsting vars beräknade

bidragsminskning överstiger

150 kronor per invånare i

landstinget. Dessa landsting

får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår

till ett belopp som

 för år 1996 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 150

kronor,

 för år 1997 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 300

kronor,

 för år 1998 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 450

kronor,

 för år 1999 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 600

kronor,

 för år 2000 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 750

kronor,

 för år 2001 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 900

kronor, och

 för år 2002 motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och 1 050

kronor.

En årlig begränsning av

bidragsminskningen görs för

de landsting vars beräknade

bidragsminskning överstiger

150 kronor per invånare i

landstinget. Dessa landsting

får ett rörligt

införandetillägg, som uppgår

till ett belopp som motsvarar

skillnaden mellan den

beräknade

bidragsminskningen,

minskad med det fasta

införandetillägget, och

 för år 2000, 150 kronor,

 för år 2001, 300 kronor

och

 för år 2002, 450 kronor.

15 §

En begränsning av

bidagsökningen görs från

och med år 2000 till och med

år 2002 för de landsting som

får en beräknad

bidagsökning genom att

dessa landsting får ett

rörligt införandeavdrag. Det

rörliga införandeavdraget

uppgår till ett för varje år

bestämt belopp eller om

bidagsökningen är mindre

än detta belopp, den faktiskt

beräknade ökningen.

Beloppet är

 för år 2000, 150 kronor,

 för år 2001, 300 kronor

och

 för år 2002, 450 kronor.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 31 mars 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Statsrådet Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:89 Förändringar i

utjämningssystemet för kommuner och landsting.

Prop. 1998/99:89

3

1

Prop. 1998/99:89

Prop. 1998/99:89

Bilaga 1

Prop. 1998/99:89

Bilaga 1

Prop. 1998/99:89

Bilaga 2

Prop. 1998/99:89

Bilaga 2

1

Prop. 1998/99:89

70