1 

Regeringens proposition 

2006/07:119 

En effektivare lag om elektronisk kommunikation Prop. 

2006/07:119 

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen. 

Stockholm den 31 maj 2007 

Fredrik[REDACTED_EFTERNAMN] 

Åsa[REDACTED_EFTERNAMN] 

(Näringsdepartementet) 

Propositionens huvudsakliga innehåll 

I propositionen lämnas förslag till åtgärder för att förkorta handläggningstiden 

och effektivisera processen hos de allmänna förvaltningsdomstolarna 

i mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 

(LEK). 

Kammarrätten skall vara sista instans för prövning av mål enligt LEK. 

I syfte att stärka kompetensen hos de allmänna förvaltningsdomstolarna 

skall särskilda ledamöter i form av ekonomiska experter delta när länsrätten 

och kammarrätten avgör mål enligt LEK som avser konkurrensfrämjande 

åtgärder enligt lagen. Sådana mål skall handläggas skyndsamt. 

För att möjliggöra en skyndsam handläggning och för att skapa ordning i 

processen begränsas möjligheterna att efter viss tid åberopa nya omständigheter 

och bevis i länsrätten. I kammarrätten skall nya omständigheter 

eller bevis endast få åberopas om det finns synnerliga skäl. Vidare införs 

det en bestämmelse om att förvaltningsdomstolarna vid prövningen av 

inhibitionsfrågor när det gäller beslut enligt LEK särskilt skall beakta 

syftet med lagen. 

Vidare föreslås en skadeståndsskyldighet för operatörer med betydande 

inflytande på en marknad som inte följer skyldighetsbeslut enligt LEK. 

Tillsynsmyndigheten skall slutligen få rätt att förelägga en part att tillhandahålla 

de uppgifter och handlingar som behövs för att kunna pröva 

en tvist enligt 7 kap. 10 § LEK. 

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 januari 2008.

Prop. 2006/07:119

2 

Innehållsförteckning 

1 Förslag till riksdagsbeslut..................................................................3 

2 Lagtext ...............................................................................................4 

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation ................................................4 

2.2 Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar .........................................................8 

3 Ärendet och dess beredning.............................................................10 

4 Gällande rätt ....................................................................................10 

5 Vissa myndighetsfrågor m.m...........................................................13 

6 En effektivare domstolsprocess för mål enligt lagen (2003:389) 

om elektronisk kommunikation.......................................................14 

6.1 Behovet av reformer .........................................................14 

6.2 Särskilda ledamöter i förvaltningsdomstolarna ................17 

6.3 Prövningen av inhibitionsfrågor .......................................21 

6.4 Skyndsam handläggning av mål .......................................25 

6.5 Färre domstolsinstanser ....................................................27 

6.6 Preklusionsregler...............................................................31 

7 Rätt att förelägga part att tillhandahålla uppgifter...........................35 

8 Skyldighet för företag med betydande inflytande på en 

marknad att ersätta skada.................................................................37 

9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser...................................40 

10 Omprövning av beslut .....................................................................41 

11 Konsekvenser ..................................................................................42 

12 Författningskommentar ...................................................................44 

12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation ..............................................44 

12.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om 

allmänna förvaltningsdomstolar........................................51 

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Effektivare LEK 

(SOU 2006:88) ......................................................................53 

Bilaga 2 Betänkandets lagförslag.........................................................63 

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna ......................................70 

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag .................................................71 

Bilaga 5 Lagrådets yttrande .................................................................77 

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 31 maj 2007 ...........81 

Rättsdatablad............................................................................................82

Prop. 2006/07:119

3 

1 Förslag till riksdagsbeslut 

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till 

1. lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, 

2. lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar.

Prop. 2006/07:119

4 

2 Lagtext 

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation 

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation 

dels att nuvarande 7 kap. 10 a § skall betecknas 10 b §, 

dels att 8 kap. 19 och 21 §§ skall ha följande lydelse, 

dels att det i lagen skall införas åtta nya paragrafer, 7 kap. 10 a och 

13 a §§ och 8 kap. 23–28 §§, samt närmast före 7 kap. 13 a § och 8 kap. 

23, 25 och 28 §§ nya rubriker av följande lydelse. 

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 

7 kap. 

10 a § 

Tillsynsmyndigheten får förelägga 

en part att tillhandahålla 

myndigheten de uppgifter och 

handlingar som behövs för att pröva 

en tvist enligt 10 § och som avser 

1. allmänna skyldigheter som 

gäller enligt denna lag, 

2. villkor som meddelats med 

stöd av lagen, eller 

3. särskilda skyldigheter som 

beslutats med stöd av 4 kap. 4 § 

eller 5 kap. 13 eller 14 §. 

Föreläggandet får förenas med 

vite. Vid prövning av en ansökan 

om utdömande av vite får även 

vitets lämplighet bedömas. 

Skadestånd 

13 a § 

Om ett företag som enligt 8 kap. 

7 § skall anses ha ett betydande 

inflytande på en viss marknad 

uppsåtligen eller av oaktsamhet 

vidtar en åtgärd som strider mot 

en skyldighet som beslutats med 

stöd av 4 kap. 4 § eller 5 kap. 13 

eller 14 § eller som följer av 

5 kap. 12 §, skall företaget ersätta 

den skada som därigenom uppkommer. 

Detsamma gäller den 

som uppsåtligen eller av oaktsam

Prop. 2006/07:119

5 

het underlåter att vidta en åtgärd 

som är nödvändig för att efterkomma 

en sådan skyldighet. 

Rätten till sådan ersättning 

faller bort, om talan inte väcks 

inom tio år från det att skadan 

uppkom. 

8 kap. 

19 § 

En myndighets beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som 

meddelats med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 

Kammarrättens avgörande i ett 

mål enligt denna lag får inte överklagas. 

21 §TPF

1

FPT 

Ett beslut om underrättelse enligt 

7 kap. 4 § och ett beslut om att 

inte ta upp en tvist för avgörande 

enligt 7 kap. 10 a § första stycket 

får inte överklagas. 

Ett beslut om underrättelse 

enligt 7 kap. 4 §, ett beslut om 

föreläggande enligt 7 kap. 10 a § 

och ett beslut om att inte ta upp en 

tvist för avgörande enligt 7 kap. 

10 b § första stycket får inte 

överklagas. 

Handläggning i domstol 

23 § 

Mål i länsrätt och kammarrätt 

som avser överprövning av följande 

beslut skall handläggas 

skyndsamt: 

1. beslut om särskilda skyldigheter 

med stöd av 4 kap. 4 § eller 

5 kap. 13 eller 14 §, 

2. beslut i ett tillsynsärende 

enligt 7 kap. 5 §, om tillsynen 

avsett efterlevnaden av ett beslut 

som anges i 1, 

3. beslut vid prövning av en tvist 

enligt 7 kap. 10 §, om tvisten grundar 

sig på ett beslut som avses i 1, 

och 

4. beslut om identifiering av 

företag med betydande inflytande 

på en marknad enligt 6 §. 

TP

1

PT Senaste lydelse 2006:26.

Prop. 2006/07:119

6 

24 § 

I mål som avses i 23 § får en 

part i länsrätten åberopa en ny 

omständighet eller ett nytt bevis 

efter det att fyra månader gått från 

det att tiden för överklagande gått 

ut, endast om parten gör sannolikt 

att parten inte kunnat åberopa omständigheten 

eller beviset tidigare 

eller annars haft giltig ursäkt att 

inte göra det. 

I mål som avses i 23 § får en ny 

omständighet eller ett nytt bevis 

åberopas först i kammarrätten endast 

om det finns synnerliga skäl. 

Domstolarnas sammansättning 

25 § 

Vid prövningen av mål som 

avses i 23 § skall länsrätten bestå 

av två lagfarna ledamöter och två 

ekonomiska experter. Om en av de 

ekonomiska experterna får förhinder 

sedan handläggningen har 

påbörjats, är rätten ändå domför. 

Första stycket första meningen 

gäller inte om något annat följer 

av 18 § lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar. 

26 § 

När kammarrätten prövar mål 

som avses i 23 § skall kammarrätten 

bestå av tre lagfarna ledamöter 

och två ekonomiska experter. 

Om en av de ekonomiska experterna 

får förhinder sedan handläggningen 

har påbörjats, är rätten 

ändå domför. 

Kammarrätten är domför utan 

ekonomiska experter i sådana fall 

som anges i 12 § andra stycket 

1–3 lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar samt 

vid prövning av mål som är av 

enkel beskaffenhet. 

I övrigt gäller, även i mål som 

avses i första stycket, 12 § femte–

sjunde styckena lagen (1971:289) 

om allmänna förvaltningsdomsto

Prop. 2006/07:119

7 

lar i fråga om kammarrättens 

sammansättning. Vid behandlingen 

av frågor om prövningstillstånd 

och frågor som behandlas 

samtidigt därmed skall dock även 

en ekonomisk expert ingå i rätten, 

om inte målet är av enkel beskaffenhet. 

27 § 

Regeringen, eller den myndighet 

som regeringen bestämmer, förordnar 

för viss tid dem som skall 

tjänstgöra som ekonomiska experter 

enligt 25 och 26 §§. Inträffar 

medan en ekonomisk expert 

deltar i behandlingen av ett mål en 

omständighet som medför att förordnandet 

skall upphöra att gälla, 

skall förordnandet ändå anses 

fortsätta att gälla i det pågående 

målet. 

Den som skall tjänstgöra som 

ekonomisk expert skall vara svensk 

medborgare och får inte vara underårig 

eller i konkurstillstånd 

eller ha förvaltare enligt 11 kap. 

7 § föräldrabalken. 

Inhibition 

28 § 

När en domstol enligt 28 § förvaltningsprocesslagen 

(1971:291) 

tar ställning till om ett beslut som 

fattats med stöd av denna lag tills 

vidare inte skall gälla skall domstolen 

särskilt beakta det som i 

1 kap. 1 § anges om lagens syfte. 

U 

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008. 

2. För skada som orsakats före ikraftträdandet gäller inte de nya 

bestämmelserna i 7 kap. 13 a §. 

3. För avgöranden som kammarrätten träffat före ikraftträdandet gäller 

8 kap. 19 § i sin äldre lydelse. 

4. För överklagade avgöranden som träffats före ikraftträdandet gäller 

inte de nya bestämmelserna i 8 kap. 23 och 24 §§.

Prop. 2006/07:119

8 

2.2 Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

Härigenom föreskrivs att 11, 12 och 17 §§ lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolarTPF

1

FPT skall ha följande lydelse. 

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 

11 §TPF

2

FPT 

En kammarrätt får vara indelad i avdelningar. Regeringen får bestämma 

att en avdelning skall vara förlagd till någon annan ort än den där 

domstolen har sitt säte. Chef för en avdelning är presidenten eller en lagman. 

Om särskild sammansättning av 

kammarrätt vid behandling av vissa 

mål finns bestämmelser i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152) 

och lagen (1990:886) om granskning 

och kontroll av filmer och videogram. 

Bestämmelser om särskild 

sammansättning vid behandling 

av mål enligt 10 kap. kommunallagen 

(1991:900) och 22 kap. 

kyrkolagen (1992:300) finns i 13 a 

§. 

Om särskild sammansättning av 

kammarrätt vid behandling av vissa 

mål finns bestämmelser i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152), 

lagen (1990:886) om granskning 

och kontroll av filmer och videogram 

och lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation. Bestämmelser 

om särskild sammansättning 

vid behandling av mål enligt 

10 kap. kommunallagen 

(1991:900) och 22 kap. kyrkolagen 

(1992:300) finns i 13 a §. 

12 §TPF

3

FPT 

Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra lagfarna 

ledamöter får ej sitta i rätten. 

När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten, är 

kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler 

än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant fall ej sitta i 

rätten. Kammarrätt är dock domför utan nämndemän 

1. vid prövning av överklagande av beslut som ej innebär att målet avgöres, 

2. vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande samt 

vid annan åtgärd som avser endast måls beredande, 

3. vid beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att detta 

prövats i sak. 

Handlägges mål som avses i andra stycket gemensamt med annat mål, 

får nämndemän deltaga vid handläggningen även av det senare målet. 

Om domförhet vid behandling 

av vissa mål finns bestämmelser i 

fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152) och lagen (1990:886) 

om granskning och kontroll av 

Om domförhet vid behandling 

av vissa mål finns bestämmelser i 

fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152), lagen (1990:886) om 

granskning och kontroll av filmer 

TP

1

PT Lagen omtryckt 1981:1323. 

TP

2

PT Senaste lydelse 1998:1801. 

TP

3

PT Senaste lydelse 1998:373.

op. 2006/07:119

9 

och videogram och lagen Pr

(2003:389) om elektronisk kommunikation

. Bestämmelser om 

domförhet vid behandling av kommunalbesvärsmål 

finns i 13 a §. 

filmer och videogram. Bestämmelser 

om domförhet vid behandling 

av kommunalbesvärsmål finns i 

13 a §. 

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd är kammarrätten domför 

med två ledamöter, om de är ense om slutet. Detsamma gäller vid 

behandling av andra frågor i mål där prövningstillstånd krävs för prövning 

av överklagande, om frågorna behandlas före eller i samband med 

frågan om prövningstillstånd. Vid behandling av en fråga om avvisning 

av ett överklagande på grund av att det har kommit in för sent är 

kammarrätten domför med två ledamöter, om de är ense om slutet. 

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är kammarrätten 

domför med en lagfaren domare. 

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en lagfaren 

ledamot i kammarrätten eller, om de inte är av sådant slag att de 

bör förbehållas lagfarna ledamöter, av en annan tjänsteman i kammarrätten 

som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser 

om detta meddelas av regeringen. 

17 §TPF

2

FPT 

Länsrätt är domför med en lagfaren domare och tre nämndemän, om 

inte annat följer av 17 a eller 18 §. Om en av nämndemännen får förhinder 

sedan handläggningen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren 

domare och två nämndemän. 

Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller 

svårighetsgrad, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver vad 

som följer av första stycket. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. 

Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan handläggningen 

har påbörjats gäller första stycket andra meningen i fråga om 

domförhet. 

Om domförhet vid behandling 

av mål om fastighetstaxering 

finns, förutom i 18 §, bestämmelser 

i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152). 

Om domförhet vid behandling 

av mål om fastighetstaxering och 

av vissa mål om elektronisk kommunikation 

finns, förutom i 18 §, 

bestämmelser i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152) respektive 

lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation. 

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall fastställa 

hur många nämndemän som skall finnas i varje län för tjänstgöring 

i länsrätten. Länsrätten fördelar tjänstgöringen mellan nämndemännen 

efter samråd med dem. 

U 

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008.

TP

2

PT Senaste lydelse 1997:392.

Prop. 2006/07:119

10 

3 Ärendet och dess beredning 

Den 17 februari 2005 beslutade regeringen att tillkalla en särskild utredare 

med uppdrag att undersöka behovet av ändrade regler för samutnyttjande 

av master m.m. som ingår i allmänna kommunikationsnät för 

elektronisk kommunikation. Den 7 november 2005 överlämnade utredningen 

delbetänkandet När en räcker – mastdelning för miljön (SOU 

2005:97). 

Regeringen beslutade den 6 oktober 2005 om tilläggsdirektiv till utredningen. 

I tilläggsdirektiven fick utredningen i uppdrag att utvärdera 

beslutsprocessen enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 

och att lämna förslag till åtgärder som, med beaktande av rättssäkerhetsaspekter 

och relevanta EG-direktiv, kan effektivisera processen. Utredaren 

skulle också utföra en avstämning med analys av myndighetsorganisationen 

och, vid behov, föreslå nödvändiga förändringar. Utredningen 

antog för denna del av uppdraget namnet Utredningen om översyn av 

lagen om elektronisk kommunikation. 

Utredningen överlämnade den 23 oktober 2006 sitt slutbetänkande Effektivare 

LEK (SOU 2006:88). En sammanfattning av betänkandet finns 

i bilaga 1. Betänkandets lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. 

En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. 

En sammanställning över remissyttrandena finns tillgänglig i Näringsdepartementet 

(dnr N2006/8580/ITP). 

Lagrådet 

Regeringen beslutade den 26 april 2007 att inhämta Lagrådets yttrande 

över det lagförslag som finns i bilaga 4. 

Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. 

Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 6.2, 6.3, 6.5 och 6.6 samt i 

författningskommentaren. Vissa redaktionella ändringar har därutöver 

gjorts i lagtexten. 

4 Gällande rätt 

Inledning 

Lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) syftar till att 

enskilda och myndigheter skall få tillgång till säkra och effektiva elektroniska 

kommunikationer och största möjliga utbyte vad gäller urvalet 

av elektroniska kommunikationstjänster samt deras pris och kvalitet. Syftet 

skall uppnås främst genom att konkurrensen och den internationella 

harmoniseringen på området främjas. Samhällsomfattande tjänster skall 

dock alltid finnas tillgängliga på för alla likvärdiga villkor i hela landet 

till överkomliga priser. Vid lagens tillämpning skall särskilt beaktas 

elektroniska kommunikationers betydelse för yttrandefrihet och informationsfrihet.

Prop. 2006/07:119

11 

Genom LEK har i huvudsak det EG-rättsliga regelverket för elektronisk 

kommunikation genomförts. Det EG-rättsliga regelverket består av 

fem harmoniseringsdirektiv, varav ett ramdirektiv och fyra särdirektiv, 

samt ett beslut om radiospektrumpolitik. 

Åtgärder som vidtas med stöd av LEK får inte vara mer ingripande än 

som framstår som rimligt och skall vara proportionella med hänsyn till 

lagens syfte och de övriga intressen som lagen skall skydda. 

LEK gäller elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster 

med tillhörande installationer och tjänster samt annan radioanvändning. 

Med elektroniska kommunikationsnät avses system för överföring och 

i tillämpliga fall utrustning för koppling eller dirigering samt andra resurser 

som medger överföring av signaler, via tråd eller radiovågor, på 

optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier oberoende 

av vilken typ av information som överförs. Exempel på nät är telenät, 

kabel-TV-nät och andra bredbandsnät. 

Med elektroniska kommunikationstjänster avses tjänster som vanligen 

tillhandahålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av 

överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät. 

Lagen omfattar sålunda den tekniska infrastrukturen, men inte själva 

innehållet i tjänsterna. 

Bestämmelserna i LEK ersätter inte föreskrifter om prövning enligt 

annan lag. Förutom bestämmelserna i denna lag finns det i radio- och 

TV-lagen (1996:844) bestämmelser om sändningar av ljudradio- och TVprogram 

som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med 

tekniska hjälpmedel. Om utrustning finns det bestämmelser i lagen 

(2000:121) om radio- och teleterminalutrustning. 

Post- och telestyrelsen (PTS) är den myndighet som tar emot anmälningar, 

prövar ansökningar, beslutar om skyldigheter och i övrigt prövar 

frågor och handlägger ärenden samt utövar tillsyn enligt lagen och enligt 

föreskrifter meddelade med stöd av lagen. 

Grundtanken i LEK är att ha en flexibel reglering. Lagen innehåller 

färre generella skyldigheter för operatörer än den tidigare lagstiftningen. 

I stället innehåller lagen verktyg som skall användas om konsumenternas 

behov inte tillgodoses av marknaden eller om inte konkurrensen fungerar. 

Lagstiftningen är uppbyggd så, att PTS skräddarsyr skyldigheter i 

beslut om det behövs. Det innebär att det krävs att PTS fattar beslut i ett 

enskilt fall, för att en sådan skyldighet skall gälla. 

Skyldigheter för operatörer 

PTS skall fortlöpande fastställa vilka produkt- och tjänstemarknader som 

har sådana särdrag att det kan vara motiverat att införa skyldigheter för 

operatörer. Vid fastställandet skall Europeiska kommissionens rekommendation 

om relevanta produkt- och tjänstemarknader samt riktlinjer 

för marknadsanalys och bedömning av ett företags betydande inflytande 

på marknaden beaktas. PTS skall fortlöpande analysera de relevanta 

marknader som har fastställts. 

För varje marknad skall det fastställas om 

det råder effektiv konkurrens. 

Om det konstateras att det inte råder effektiv konkurrens på en fastställd 

marknad, skall företag med betydande inflytande på den markna

Prop. 2006/07:119

12 

den identifieras (s.k. SMP-operatör) och beslut meddelas om skyldigheter. 

Ett företag skall anses ha ett betydande inflytande på en fastställd 

marknad om det, antingen enskilt eller tillsammans med andra, har en 

ställning av sådan ekonomisk styrka att det i betydande omfattning kan 

uppträda oberoende av sina konkurrenter, sina kunder och i sista hand av 

konsumenterna. 

Om det konstateras att det råder effektiv konkurrens på en fastställd 

marknad, skall skyldigheter som har beslutats upphävas. 

Den som kontrollerar tillträde till slutanvändare får förpliktas att mot 

marknadsmässig ersättning bedriva samtrafik eller vidta annan åtgärd 

som krävs för att säkerställa att slutanvändare kan nå varandra. 

En operatör som har ett betydande inflytande på en viss marknad, skall 

åläggas en eller flera skyldigheter. Ett sådant skyldighetsbeslut skall syfta 

till att skapa effektiv konkurrens. 

Skyldigheterna kan till exempel avse att upplåta tillträde till nät och 

tillhörande installationer, ge insyn i form av referenserbjudanden, verka 

för icke-diskriminering och att tillämpa särredovisning. En typ av prisreglering 

som en operatör kan åläggas är att inte ta ut mer än kostnadsorienterat 

pris för en viss tjänst. 

Tillsyn och tvistlösning 

PTS har tillsyn över efterlevnaden av lagen och de beslut om skyldigheter 

eller villkor samt de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. 

PTS får förelägga den som bedriver verksamhet som omfattas av lagen 

att tillhandahålla myndigheten upplysningar och handlingar som behövs 

för att kunna utöva tillsyn enligt lagen bl.a. avseende efterlevnaden av de 

skyldigheter som ålagts en operatör. Sådana förelägganden får förenas 

med vite. 

Uppkommer det en tvist mellan operatörer t.ex. i fråga om skyldigheter 

som följer av lagen, får en part hänskjuta tvisten för avgörande av PTS. 

Myndigheten skall så snart som möjligt besluta i de frågor som tvisten 

gäller. Beslutet skall som huvudregel meddelas inom fyra månader från 

det att begäran om tvistlösning kom in till myndigheten. 

Om en part hänskjutit en tvist för avgörande får PTS i stället avgöra 

tvisten inom ramen för den allmänna tillsynen eller hänskjuta tvisten till 

medling om det bedöms som lämpligare. 

Överklagande 

Beslut enligt LEK eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av 

LEK får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Därvid gäller bestämmelserna 

i förvaltningsprocesslagen (1971:291) och lagen 

(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Prövningstillstånd krävs 

vid överklagande till kammarrätten. Beslut som avser identifiering av 

företag med betydande inflytande på andra marknader än den som anges 

i 5 kap. 

12 § får överklagas endast i samband med att beslut att införa, 

upphäva eller ändra en skyldighet överklagas. Ett beslut om att inte ta 

upp en tvist för avgörande enligt 7 kap. 10 a § första stycket får inte

Prop. 2006/07:119

13 

överklagas. Beslut enligt LEK eller enligt föreskrifter som meddelats 

med stöd av lagen skall gälla omedelbart, om inte annat har bestämts. 

Av forumbestämmelserna i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

följer att PTS beslut överprövas av Länsrätten i Stockholms 

län. Länsrättens avgöranden kan överklagas till Kammarrätten i 

Stockholm, vars avgöranden i sin tur kan överklagas till Regeringsrätten.

5 Vissa myndighetsfrågor m.m. 

Myndighetsorganisation 

Post- och telestyrelsen (PTS) är enligt förordningen (1997:401) med 

instruktion för Post- och telestyrelsen central förvaltningsmyndighet med 

ett samlat sektorsansvar inom området för elektronisk kommunikation. 

Förutom PTS finns det andra myndigheter med ansvarsområden som 

även omfattar området för elektronisk kommunikation. Sådana myndigheter 

är främst Datainspektionen, Konkurrensverket, Konsumentverket 

och Radio- och TV-verket, vars verksamhet grundas på annan lagstiftning, 

såsom personuppgiftslagen (1998:204), konkurrenslagen (1993:20) 

eller marknadsföringslagen (1995:450). 

Den nuvarande myndighetsorganisationen beskrevs i propositionen 

Lag om elektronisk kommunikation, m.m. (prop. 2002/03:110 s. 322 ff.) 

där regeringen bedömde att PTS skulle utföra samtliga uppgifter enligt 

LEK. 

Att dela upp uppgifterna mellan olika myndigheter ter sig således i 

nuläget mindre lämpligt, bl.a. med hänvisning till effektivitetsskäl 

och önskemål om en tydlig myndighetsstruktur. Någon uppdelning 

av myndighetsuppgifterna avseende olika funktioner är för 

närvarande inte heller påkallat. Däremot bör myndigheten se till att 

internt vara organiserad så att normerande, verkställande och 

dömande uppgifter skiljs åt. Detta kan ske genom att tillstånd, tillsyn, 

tvistlösning och föreskriftsarbete sköts på olika enheter eller 

avdelningar inom myndigheten. 

Regeringen kommer att ta initiativ till en avstämning med analys 

av hur den föreslagna ordningen har fungerat. Detta kommer att 

ske två år efter det att lagen trätt i kraft, dvs. i juli 2005.----Vid 

avstämningen bör det följas upp hur myndighetsstrukturen har 

fungerat. Skulle det därvid konstateras att ett behov av förändringar 

föreligger bör frågor som en funktionsuppdelning kunna övervägas. 

Vid en sådan avstämning bör särskilt de olika samrådsförfarandena 

analyseras. Det bör även vara möjligt att då se över om 

regelverket är utformat så att en effektiv, rättssäker och ändamålsenlig 

myndighetsstruktur främjas. 

Utredningens bedömning är att den nuvarande ansvarsfördelningen 

mellan myndigheterna fungerar tillfredställande och att den inte bör ändras. 

PTS har hittills haft en funktionsuppdelad verksamhet. Utredningen 

konstaterar vidare att funktionsuppdelningen mellan olika verksamheter 

inom PTS inte är meningsfull. Ett av skälen till detta är bland annat att

Prop. 2006/07:119

14 

alla beslut fattas av samma personer, trots att ärendena handläggs vid 

olika enheter. 

Mot bakgrund av den avstämning som gjorts bedömer regeringen att 

det inte finns skäl att ändra den nuvarande ansvarsfördelningen mellan de 

berörda myndigheterna. Regeringen delar vidare utredningens bedömning 

avseende funktionsindelning. Då det inte finns något formellt krav 

på funktionsuppdelning kan PTS bestämma sin organisation i enlighet 

med de förutsättningar som ges i verksförordningen (1995:1322). 

De flesta europeiska regleringsmyndigheter har en sakfrågeindelad organisation. 

Myndigheten har påbörjat en omorganisation i enlighet med 

utredningens slutsatser. 

Vissa frågor i det fortsatta konkurrensfrämjande arbetet 

Utredningen har analyserat PTS konkurrensfrämjande arbete dels inom 

ramen för utredningens myndighetsöversyn men också i anslutning till de 

olika förslag som utredningen presenterat. Med anledning av myndighetsöversynen 

konstaterar utredningen att samarbetet mellan PTS och 

Konkurrensverket (KKV) bör öka. Detta föreslås bland annat ske genom 

ett fördjupat samråd myndigheterna emellan angående förslag om skyldigheter 

för SMP-operatörer och genom utarbetande av en långsiktig 

strategi för sektorn elektronisk kommunikation. Tanken med det utökade 

samarbetet är bl.a. att det skall syfta till att främja en långsiktigt fungerande 

konkurrens och leda till förbättrade skyldighetsbeslut. Utredningen 

har vidare konstaterat att en bidragande orsak till de många överklagandena 

har varit att de konkurrensfrämjande besluten inte varit klart 

preciserade. Detta synes till viss del ha berott på att PTS under en kort tid 

efter lagens ikraftträdande, skulle fatta ett flertal beslut om skyldigheter 

enligt LEK. Regeringen överväger att snarast vidta åtgärder som ligger i 

linje med utredningens slutsatser. 

6 En effektivare domstolsprocess för mål enligt 

lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation 

6.1 Behovet av reformer 

Regeringens bedömning: Beslut enligt lagen om elektronisk kommunikation 

bör även fortsättningsvis överklagas till allmän förvaltningsdomstol. 

Åtgärder bör vidtas inom ramen för förvaltningsprocessen 

för att förkorta handläggningstiden och effektivisera processen hos 

förvaltningsdomstolarna. 

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Stockholms 

län, Domstolsverket, Ekonomistyrningsverket, Tele2 Sverige AB 

och Telenor Sverige AB delar utredningens uppfattning att mål enligt

Prop. 2006/07:119

15 

lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) även fortsättningsvis 

skall avgöras av de allmänna förvaltningsdomstolarna. Länsrätten 

menar att behovet av åtgärder för att korta handläggningstiderna i 

domstol har minskat och att genomförandet av förslagen möjligen bör 

vänta något tills regelverket under viss tid hunnit tillämpas i sin helhet. 

Regeringsrätten anser att det finns skäl att förutsättningslöst överväga 

om inte vissa mål enligt LEK hellre bör prövas i annan ordning än i allmän 

förvaltningsdomstol. I avvaktan härpå bör specialregler för förvaltningsprocessen 

inte införas. 

JO anser att utredningen har anfört goda skäl för en ändrad instansordning. 

Konkurrensverket anser att instansordningen enligt LEK bör samordnas 

med den som gäller enligt konkurrenslagen (1993:20). Teracom AB 

anser att målen i första hand bör prövas av Marknadsdomstolen eller en 

annan ny specialdomstol. 

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 8 kap. 19 § LEK gäller att 

en myndighets beslut enligt lagen eller enligt föreskrifter som meddelats 

med stöd av lagen överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Samma 

ordning gällde även tidigare för beslut enligt telelagen (1993:597). 

Den EG-rättsliga regleringen på området för elektronisk kommunikation 

har som övergripande målsättning att åstadkomma ett harmoniserat 

regelverk för elektroniska kommunikationsnät och elektroniska kommunikationstjänster 

samt tillhörande faciliteter och tjänster. De mål och 

principer som EG-regelverket skall uppnå är att främja dels konkurrensen 

på området, dels den inre marknaden och dels slutanvändarnas intressen. 

EG-direktiven på området har huvudsakligen genomförts genom LEK. 

En av de viktigaste förändringarna i och med att LEK ersatte telelagen 

(1993:597) är att många av de generella skyldigheter som tidigare framgick 

direkt av lagen nu åläggs operatörer genom förvaltningsbeslut av 

tillsynsmyndigheten Post- och telestyrelsen (PTS). Syftet med förändringen 

är att ge en mer flexibel reglering, där PTS kan ålägga skyldigheter 

för de aktörer som bedöms ha ett betydande marknadsinflytande, efter 

en analys av konkurrenssituationen på de delmarknader som definierats 

som relevanta. På så sätt skall myndigheten kunna skräddarsy regleringen 

så att man ålägger ”rätt” skyldigheter på de marknader där det 

behövs, utan att tynga hela sektorn med reglering. En effekt av detta blir 

emellertid att en mycket stor del av marknadsregleringen nu också är 

möjlig att överklaga eftersom den fastställs genom enskilda myndighetsbeslut. 

Det har visat sig att det nya regelsystemet har fört med sig att beslut 

enligt LEK överklagas i ovanligt hög grad. Utredningen har också funnit 

att det ofta blir en utdragen skriftväxling hos förvaltningsdomstolarna. 

Detta tycks bero på att möjligheterna att komma in med kompletterande 

uppgifter under handläggningen är stora och att detta kan användas för 

att fördröja avgörandet av LEK-målen. Därtill kommer att dessa mål ofta 

är omfattande och tekniskt och ekonomiskt komplicerade. När målen väl 

är färdiga för slutligt avgörande avgörs de dock relativt snabbt av förvaltningsdomstolarna. 

Tiden fram till ett slutligt avgörande för mål enligt 

LEK är i sig inte anmärkningsvärt lång jämfört med tiden det tar att avgöra 

andra mål av liknande omfattning och komplexitet i de allmänna 

förvaltningsdomstolarna.

Prop. 2006/07:119

16 

Sektorn för elektronisk kommunikation förändras kontinuerligt och 

snabbt, framför allt beroende på en snabb teknisk utveckling och en växande 

konvergens mellan olika infrastrukturer och olika tjänster. Marknaden 

för elektronisk kommunikation har en sådan karaktär att redan etablerade 

operatörer ofta har en stor fördel i förhållande till nya företag. 

Förseningar i genomförandet av en konkurrensskapande reglering kan 

leda till negativa effekter som består även efter det att regleringen trätt i 

kraft. En annan effekt av fördröjningar i regleringen är att nya aktörer 

riskerar att avskräckas från att göra investeringar för att ta sig in på 

marknaden. Den långa tidsåtgången och den osäkerhet som därigenom 

skapas på marknaden kan missgynna nya aktörer som riskerar att slås ut 

från marknaden redan i ett inledningsskede. Därigenom skapas nya inträdesbarriärer, 

trots att regelverket syftar till att eliminera sådana. 

Marknaden för elektronisk kommunikation har stor betydelse för 

svensk ekonomi. Det finns dessutom ett starkt allmänt intresse av väl 

utvecklade och fungerande elektroniska kommunikationer med så stort 

utbyte som möjligt i fråga om urvalet av elektroniska kommunikationstjänster 

samt dessas pris och kvalitet. 

Vidare är det så att besluten ofta har stor ekonomisk betydelse för 

marknadsaktörerna. Det finns därför ett incitament för den som anser sig 

negativt påverkad av ett beslut att överklaga det. Det finns inte något 

sanktionssystem mot illojal processföring. En part har därför sällan något 

att förlora på ett överklagande. För marknaden i stort blir däremot konsekvenserna 

ofta att det dröjer lång tid innan regleringsbesluten vinner laga 

kraft. Enligt 8 kap. 22 § LEK gäller visserligen beslut som huvudregel 

omedelbart, men i praktiken har det visat sig att många beslut om konkurrensfrämjande 

åtgärder har inhiberats av förvaltningsdomstolarna. En 

direkt effekt av detta kan bli att konkurrensen på marknaden fungerar 

sämre under processen, även om domstolen sedermera fastställer det 

överklagade beslutet. 

Mot den nu angivna bakgrunden är det viktigt att handläggningen hos 

PTS och förvaltningsdomstolarna inte drar ut på tiden. Med beaktande av 

den snabba marknadsutvecklingen inom tillämpningsområdet för LEK 

står det klart att de många överklagade besluten och de nuvarande handläggningstiderna 

innan mål enligt lagen blir slutligt avgjorda innebär ett 

stort problem. Det framstår som att det har varit alltför lätt att inom ramen 

för befintliga processrättsliga regler äventyra effektiviteten av konkurrensfrämjande 

åtgärder enligt LEK. 

Om inte åtgärder vidtas för att förkorta handläggningstiderna hos PTS 

och förvaltningsdomstolarna finns det en klar risk att den konkurrensskapande 

regleringen blir ineffektiv eller fördröjd. 

Detta får konsekvenser 

för den långsiktiga utvecklingen på marknaden, bl.a. genom att investeringar 

som skulle kunna bidra till ökad konkurrens och komma enskilda 

och myndigheter till godo inte genomförs. Detta försvårar uppnåendet av 

målen för LEK. En väl fungerande reglering är avgörande för en positiv 

utveckling av de olika marknaderna. Även från det allmännas sida finns 

det ett starkt intresse av att marknadsregleringen inte förhindras eller försenas. 

Om inte marknaderna utvecklas får det negativa effekter för enskilda 

och samhället i stort. För att syftet med regleringen skall kunna 

uppnås är det alltså på detta område särskilt viktigt att marknadsaktörerna 

får snabba beslut som de kan inrätta sig efter.

Prop. 2006/07:119

17 

Utredningen har övervägt huruvida vissa av målen enligt LEK i stället 

borde kunna överklagas till Marknadsdomstolen som första och enda 

instans. Genom en sådan förändring skulle det enligt utredningen gå att 

uppnå en skyndsammare överklagandeprocess. Utredningen konstaterar 

dock att det finns en upparbetad kompetens i de allmänna förvaltningsdomstolarna 

när det gäller att hantera målen enligt LEK. Utredningen 

konstaterar vidare att en överflyttning av vissa LEK-mål skulle kräva att 

Marknadsdomstolen tillförs ekonomiska och personella resurser, eftersom 

målen från PTS skulle utgöra en högst påtaglig utvidgning av domstolens 

nuvarande arbetsuppgifter. Slutligen konstaterar utredningen att 

ett snabbare förfarande kan uppnås även genom förändringar inom den 

nuvarande ordningen. 

Regeringens bedömning är sammanfattningsvis att det är uppenbart att 

det finns ett behov av att skynda på överklagandeprocessen och att det 

bör vidtas åtgärder för att åstadkomma detta snarast. Enligt regeringens 

mening finns det inte skäl att nu överväga en annan ordning för domstolsprövning 

av beslut som fattats av PTS. Åtgärder som behövs för att 

effektivisera förfarandet vid handläggningen av LEK-mål bör således 

vidtas inom ramen för processen i de allmänna förvaltningsdomstolarna. 

6.2 Särskilda ledamöter i förvaltningsdomstolarna 

Regeringens förslag: Särskilda ledamöter skall delta när länsrätten 

och kammarrätten avgör mål om identifiering av företag med betydande 

inflytande på en fastställd marknad, mål om fastställande av 

särskilda skyldigheter för dessa företag samt tillsyns- och tvistlösningsmål 

som grundar sig på sådana särskilda skyldigheter. De särskilda 

ledamöterna skall vara ekonomiska experter. De skall vara 

svenska medborgare och får inte vara underåriga eller i konkurstillstånd 

eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 

Länsrätten skall avgöra sådana mål med två lagfarna ledamöter och 

två ekonomiska experter. Länsrätten skall dock vara domför med en 

lagfaren ledamot ensam vid avgörandet av mål av enkel beskaffenhet 

samt vid beredningsbeslut och beslut som inte innefattar slutligt avgörande 

av mål. 

Kammarrätten skall vid avgörandet av dessa mål bestå av tre lagfarna 

ledamöter och två ekonomiska experter. Vid avgörande av frågor 

om prövningstillstånd, och frågor som behandlas i samband därmed, 

skall dock kammarrätten vara domför med två lagfarna ledamöter 

och en ekonomisk expert. Kammarrätten skall vara domför utan 

ekonomiska experter vid prövning som inte innebär att målet slutligt 

avgörs, vid beslut under beredningen av mål samt vid beslut som innebär 

att domstolen skiljer sig från målet utan att detta prövas i sak. 

Slutligen skall kammarrätten vara domför med en lagfaren ledamot 

vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse och med två lagfarna 

ledamöter, om de är ense om slutet, vid avvisning av för sent inkomna 

överklaganden. 

Om förordnandet för en ekonomisk expert löper ut under pågående 

handläggning av ett mål skall förordnandet ändå gälla med avseende 

på målet.

Prop. 2006/07:119

18 

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Förslaget 

omfattade dock inte tillsyns- och tvistlösningsmål. Utredningen 

föreslog inte heller särskilda domförhetsregler för mål av enkel beskaffenhet 

och för beslut på beredningsstadiet samt inte för vissa avskrivnings- 

och avvisningsbeslut. 

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Stockholms 

län, Domstolsverket, Post- och telestyrelsen, Teracom AB, TeliaSonera 

AB, Tele2 Sverige AB, Telenor Sverige AB och British Telecom 

tillstyrker förslaget. Verizon Sweden AB, Dataphone Scandinavia AB och 

Colt Telecom AB ifrågasätter hur det rent praktiskt kommer att säkerställas 

att experterna har tillräckliga kunskaper och tillräcklig branschkännedom. 

Länsrätten i Stockholms län och TeliaSonera AB menar att ekonomiska 

experter bör delta i fler avgöranden än vad utredningen föreslår. 

Länsrätten i Stockholms län föreslår också att domstolen ges möjlighet 

att själv avstå från sådant deltagande i mål av enklare beskaffenhet. 

Domstolsverket menar att det bör övervägas om särskilda ledamöter skall 

delta även när länsrätt och kammarrätt avgör tillsyns- och tvistlösningsmål. 

Tele2 Sverige AB menar att särskilda ledamöter bör delta även i tillsyns- 

och tvistlösningsmål, om det inte är uppenbart att behovet saknas. 

Post- och telestyrelsen menar att länsrätten, efter att ha hört parterna, 

bör avgöra om särskilda ledamöter skall delta i avgörandet. Ett sådant 

beslut bör inte få överklagas särskilt. Om särskilda ledamöter inte deltagit 

i länsrätten, bör detsamma gälla i kammarrätten. Har däremot särskilda 

ledamöter deltagit i länsrätten bör detsamma gälla i kammarrätten. 

Regeringsrätten ifrågasätter behovet av ekonomiska experter. 

Skälen för regeringens förslag 

Bakgrund 

Enligt 17 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

(LAFD) är länsrätt som huvudregel domför med en lagfaren domare och 

tre nämndemän. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets 

omfattning eller svårighetsgrad, får antalet lagfarna ledamöter utökas 

med en. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. Enligt 18 § 

LAFD är länsrätt domför med en lagfaren domare ensam i vissa fall. 

Såvitt avser mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 

(LEK) gäller det i huvudsak vid avgörande av mål av enkel beskaffenhet 

och när åtgärder för beredning av mål vidtas, liksom vid beslut som inte 

innefattar slutligt avgörande av mål. 

Utredningen har funnit att länsrätten vid avgörande av mål enligt LEK 

normalt har förstärkt sammansättning på så sätt att rätten består av två 

lagfarna ledamöter och tre nämndemän. 

Enligt 12 § LAFD är kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter. 

Fler än fyra lagfarna ledamöter får inte ingå i rätten. 

Beslut om utpekande av operatörer med betydande inflytande på en 

marknad (s.k. SMP-beslut) fattas utifrån konkurrensrättsliga principer 

och med hjälp av konkurrensrättslig metodik (jfr prop. 2002/03:110 s. 

275). Den analys som behöver göras i ärenden som mynnar ut i SMPbeslut, 

och eventuellt följande beslut om särskilda skyldigheter enligt 4

Prop. 2006/07:119

19 

och 5 kap. LEK, uppvisar stora likheter med de överväganden som behöver 

göras inom ramen för den allmänna konkurrensrätten. 

Behovet av särskild kompetens 

Det kan konstateras att de bedömningar som måste göras i ärenden enligt 

LEK såväl av PTS som av domstolarna är komplicerade på flera sätt, inte 

minst ekonomiskt. Det har riktats kritik mot att metoderna för att göra 

marknadsanalyser och sättet att motivera beslut i sådana mål inte är utvecklade. 

Vidare har domstolarnas överprövning av definitioner av relevanta 

marknader och av skyldighetsbeslut kritiserats. Det har därvid hävdats 

att domstolarna inte besitter tillräcklig kunskap i de frågeställningar 

som aktualiseras. De flesta remissinstanser som uttalat sig i frågan är i 

huvudsak positiva till utredningens förslag att särskilda ledamöter skall 

delta även vid prövning i länsrätten och kammarrätten av mål enligt 

LEK. 

Att särskilda ledamöter deltar i avgörandet av vissa mål i länsrätten 

och kammarrätten är ingen nyhet. Enligt 13 a och 17 a §§ LAFD skall 

särskilda ledamöter med god kännedom om kommunal verksamhet ingå i 

rätten vid kammarrättens och länsrättens behandling av mål enligt 

10 kap. kommunallagen (1991:900) och mål enligt 22 kap. kyrkolagen 

(1992:300). Vidare skall det vid länsrättens och kammarrättens prövning 

av vissa fastighetstaxeringsmål ingå värderingstekniska ledamöter med 

sakkunskap i fråga om fastighetsvärdering, se 21 kap. 8 §, 22 kap. 4 §, 

29 kap. 1 § och 30 kap. 1 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152). Vid 

kammarrättens prövning av mål enligt lagen (1990:886) om granskning 

och kontroll av filmer och videogram skall särskilda ledamöter med 

särskilda kunskaper om film respektive beteendevetenskap ingå i rätten, 

se 22 § i lagen. 

Enligt regeringens mening är det mycket viktigt att förvaltningsdomstolarna 

i mål om överklagade SMP-beslut och om överklagade skyldighetsbeslut 

har tillgång till såväl ett tillfredsställande underlag för sina 

avgöranden som tillräcklig kunskap i sakfrågorna. Avgörandena har stor 

betydelse för samhällsekonomin och främjandet av konkurrens på de 

aktuella marknaderna. Ett system med experter som deltar i avgörandena 

tillför värdefull sakkunskap på ett område som är ekonomiskt komplicerat. 

Visserligen har domstolarna enligt 24 § förvaltningsprocesslagen 

(1971:291) möjlighet att inhämta yttranden från sakkunniga. Ett sådant 

förfarande är dock tidsödande. Det kommer inte heller att i praktiken 

kunna förenas med det krav på skyndsam handläggning av mål som regeringen 

föreslår i avsnitt 5.4. Möjligheten att inhämta sakkunnigyttranden 

är alltså inte tillräcklig. 

Ekonomiska experter bör därför ersätta nämndemän 

som ledamöter av rätten vid vissa av länsrättens avgöranden av mål 

enligt LEK.

Prop. 2006/07:119

20 

Vilka måltyper skall omfattas 

Ekonomiska experter bör till en början delta i avgöranden som rör överklagande 

av SMP-beslut samt beslut om åläggande av skyldigheter med 

stöd av 4 kap. 4 § och 5 kap. 13 och 14 §§ LEK. 

Flera remissinstanser har dessutom anfört att de särskilda ledamöterna 

även bör delta vid avgörandet av tillsyns- och tvistlösningsmål. Det har 

hävdats att särskilt innehållet i kostnadsmodeller kräver kunskap i ekonomiska 

frågor som en domstol normalt saknar. Regeringen instämmer i 

bedömningen att det, av de av remissinstanserna anförda skälen, är 

värdefullt att ekonomiska experter deltar även i tillsyns- och tvistlösningsmål, 

om det överklagade beslutet grundar sig på ett beslut om särskilda 

skyldigheter enligt LEK. 

Det finns dock inte behov av särskilda ledamöter i alla typer av mål. 

Som Länsrätten i Stockholms län har påpekat bör det vid länsrätten finnas 

möjlighet för en lagfaren domare ensam att avgöra mål av enklare 

beskaffenhet. Även beslut under beredningsstadiet bör kunna fattas av en 

lagfaren domare. 

Kompetensfrågor och sammansättningsregler 

Det är viktigt att de särskilda ledamöter som skall delta i prövningen av 

mål enligt LEK i domstol har rätt kompetens, samtidigt som de inte får 

vara knutna till PTS eller till någon av operatörerna på marknaden för 

elektronisk kommunikation. Den kompetens som efterfrågas synes vara 

allmän ekonomisk kompetens, snarare än särskild kompetens när det 

gäller elektronisk kommunikation. De företagsekonomer och nationalekonomer 

som förordnats att tjänstgöra i Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen 

i mål enligt konkurrenslagen (1993:20) bör kunna förordnas 

att tjänstgöra även vid förvaltningsdomstolarna i målen enligt LEK. 

De lagfarna ledamöterna bör utgöra majoriteten i domstolen, såväl i 

länsrätten som i kammarrätten. De aktuella målen avgörs normalt i förstärkt 

sammansättning i länsrätt på så sätt att två lagfarna ledamöter deltar 

i avgörandet. Enligt regeringens mening bör det vara så även i fortsättningen. 

Denna princip bör lagfästas. Förutom de två lagfarna ledamöterna 

bör två ekonomiska experter delta i avgörandena. I kammarrätten 

bör utgångspunkten vara att kammarrätten utöver sin normala sammansättning 

med tre lagfarna ledamöter tillförs två ekonomiska experter. 

Om en av de ekonomiska experterna får förhinder vid länsrättens eller 

kammarrättens behandling av ett mål bör det inte hindra att beslut fattas. 

Däremot bör förhinder för någon av de lagfarna ledamöterna utesluta 

domförhet. 

Enligt 12 § LAFD gäller för frågor om prövningstillstånd att kammarrätten 

är domför med två lagfarna ledamöter, om de är ense om slutet. 

Detta bör vara huvudregel även i fortsättningen, med det tillägget att en 

ekonomisk expert bör delta i avgörandet, om inte målet är av enkel beskaffenhet. 

Vidare bör kammarrätten liksom vid andra typer av mål vara 

domför med en lagfaren ledamot vid beslut om avskrivning av mål efter 

återkallelse liksom vid åtgärder som endast avser beredandet av mål samt 

med två lagfarna ledamöter, om de är ense, vid beslut om avvisning av 

för sent inkomna överklaganden, jfr 12 § femte–sjunde styckena LAFD.

Prop. 2006/07:119

21 

De ekonomiska experterna bör utses av regeringen, eller den myndighet 

som regeringen bestämmer, för viss tid. Den som är ekonomisk expert 

skall vara svensk medborgare och inte vara underårig eller i konkurstillstånd 

eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Om det 

under handläggningen av ett mål inträffar en omständighet som medför 

att ett förordnande för en ekonomisk expert skall upphöra att gälla, bör 

förordnandet fortsätta att gälla med avseende på målet. Lagrådets synpunkter 

i denna del har därmed tillgodosetts. 

6.3 Prövningen av inhibitionsfrågor 

Regeringens förslag: En bestämmelse införs som lyfter fram betydelsen 

av att en domstol som prövar en begäran om inhibition av ett beslut 

som fattats enligt lagen om elektronisk kommunikation särskilt 

skall beakta syftet med lagen, så som det framgår av lagens inledande 

bestämmelse. 

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna: Regeringsrätten och Länsrätten i Stockholms län 

avstyrker förslaget. Post- och telestyrelsen anför att större hänsyn måste 

tas till de allmänna intressen som ligger bakom regleringen och är tveksamma 

till om förslagen är tillräckliga och får de önskvärda effekterna. 

Telenor Sverige AB, Teracom AB och TeliaSonera AB avstyrker förslaget. 

Tele2 Sverige AB och Verizon Sweden AB, Dataphone Scandinavia 

AB och Colt Telecom AB söker en tydligare definition i lagen vad 

som ska utgöra skäl för inhibition. Motsvarande synpunkter framförs från 

Teracom AB och Lantbrukarnas riksförbund (LRF). LRF anför vidare att 

för det fall lagstiftningen enbart ändras till att domstolen skall få inhibera 

besluten endast med beaktande av syftet med lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation (LEK) bör en tydlig och mycket sträng definition 

göras i lagen om vad som kan utgöra skäl för inhibition. 

Skälen för regeringens förslag 

Gällande rätt 

Enligt 8 kap. 22 § LEK gäller beslut av Post- och telestyrelsen (PTS) 

även efter överklagande, om inte annat har bestämts. Bestämmelsen genomför 

artikel 4.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG 

av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät 

och kommunikationstjänster (ramdirektiv)TPF

1

F. PT Enligt denna 

artikel skall överklagade beslut fortsätta att gälla i väntan på utgången av 

prövningen, såvida inte överklagandeinstansen beslutar annorlunda. Utgångspunkten 

är alltså att besluten tills vidare skall gälla. 

Med stöd av 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) kan en domstol 

efter överklagande besluta om inhibition. Förutsättningarna för att meddela 

inhibition har utformats i praxis, se särskilt RÅ 1990 ref. 82 och RÅ 

1998 not 93. Denna praxis innebär i huvudsak följande. 

En bedömning 

TP

1

PT EUT L 108, 24.4.2002, s. 33 (Celex 32002L0021).

Prop. 2006/07:119

22 

skall göras dels av vilken betydelse det kan ha för den klagande att verkställigheten 

skjuts upp i avvaktan på den slutliga prövningen, dels av vilket 

eller vilka motstående intressen som kan tala för en omedelbar verkställighet. 

Vidare måste en preliminär bedömning göras av sakfrågan i 

målet i syfte att klarlägga vilken grad av sannolikhet som föreligger för 

att överklagandet kommer att bifallas. För inhibition bör i allmänhet krävas 

en tämligen hög grad av sannolikhet för ett slutligt bifall till överklagandet. 

Om emellertid en omedelbar verkställighet kan antas medföra 

betydande olägenheter för en enskild klagande och det samtidigt kan 

konstateras att det inte finns något motstående intresse som starkt talar 

för att verkställighet ändå sker utan fördröjning, bör inhibition kunna 

meddelas redan när utgången i målet framstår som oviss. 

Rättspraxis 

Som utredningen har konstaterat innebär tillämpningen av denna praxis 

på området för elektronisk kommunikation att det finns ett förhållandevis 

stort utrymme för inhibitionsbeslut. Av 1 kap. 1 § LEK följer att bestämmelserna 

syftar till att enskilda och myndigheter skall få tillgång till 

säkra och effektiva elektroniska kommunikationer och största möjliga utbyte 

vad gäller urvalet av elektroniska kommunikationstjänster samt deras 

pris och kvalitet. Syftet skall uppnås främst genom att konkurrensen 

och den internationella harmoniseringen på området främjas. Det är viktigt 

att de allmänna intressen som ligger bakom regleringen, och som 

PTS företräder i egenskap av sektorsmyndighet på området, beaktas inte 

bara vid slutliga avgöranden utan också vid prövningen av inhibitionsfrågor. 

Om PTS konkurrensfrämjande beslut inhiberas i stor omfattning, 

trots att de senare fastställs, kan den långsiktiga utvecklingen på marknaden 

påverkas negativt vilket i sin tur riskerar att motverka syftet med 

lagen och regleringens bakomliggande intressen. 

Som anförts i avsnitt 6.1 är ett av skälen till att PTS konkurrensfrämjande 

beslut inte fått genomslag att besluten i stor utsträckning har inhiberats 

sedan beslutet överklagats. Av de 45 mål som vid årsskiftet 

2005/2006 var anhängiga i länsrätten hade frågan om inhibition prövats i 

24 mål. I 16 av målen hade PTS beslut inhiberats, dvs. i två tredjedelar 

av fallen. Vid utgången av mars 2007 hade åtta av de mål i vilka PTS 

beslut inhiberats avgjorts av länsrätten. I sju av dessa mål hade PTS beslut 

fastställts. Ett mål hade blivit återförvisat till PTS för fortsatt handläggning, 

varefter talan återkallats av den sökande. 

Konsekvenserna av att de allmänna bakomliggande intressena inte beaktas 

i tillräckligt stor utsträckning torde vara särskilt tydliga beträffande 

tillträdesskyldigheter, där ett inhibitionsbeslut riskerar att medverka till 

nya inträdesbarriärer, trots att regelverket syftar till att eliminera sådana. 

Även om ett skyldighetsbeslut vunnit laga kraft kan dess verkningar dock 

hindras genom inhibition av efterföljande tillsyns- och tvistlösningsbeslut 

enligt LEK.

Prop. 2006/07:119

23 

Ett exempel 

Både PTS och utredningen har pekat på det s.k. bitströmsbeslutet som ett 

exempel där inhibitionsbeslut har bidragit till att försena regelverkets införande. 

Europeiska kommissionen har rekommenderat att bredbandstillträde 

för grossistledet i form av bitströmstillträde definieras som en relevant 

marknad. Med bitströmstillträde avses att en grossistkund, av den 

SMP-operatör som förfogar över ett accessnät, hyr en komplett tjänst för 

överföring av bredband mellan en nätnod och slutkunden. I november 

2004 beslutade PTS att följa kommissionens marknadsrekommendation. 

Myndigheten identifierade TeliaSonera AB som en operatör med betydande 

inflytande på marknaden och ålade företaget vissa skyldigheter. 

TeliaSonera AB skulle bl.a. tillgodose varje rimlig begäran från en annan 

operatör om bitströmstillträde. Besluten överklagades emellertid av TeliaSonera 

AB och var under 2005 och 2006 inhiberade i olika perioder av 

länsrätten och Regeringsrätten. Regeringsrätten beslutade den 31 januari 

2007 (mål nr 4691-06) att inte bevilja prövningstillstånd i målet och besluten 

trädde därmed i kraft. 

Införandet av reglerat bitströmstillträde, i enlighet med PTS beslut, har 

således fördröjts med mer än två år vilket påverkat konkurrenssituationen 

på marknaden. Som PTS har konstaterat, bl.a. i rapporten ”Konkurrenssituationen 

2006 på olika delmarknader inom området elektronisk kommunikation” 

(PTS-ER-2007:2, s. 46 f), är ett reglerat utbud av bitströmstillträde 

nödvändigt för att säkerställa en tillfredsställande konkurrens på 

bredbandsmarknaden. Bitströmstillträde underlättar för operatörer att etablera 

sig även i telestationer med mindre kundunderlag och där det inte 

lönar sig att sätta in egen utrustning. 

Problemen inom LEK:s tillämpningsområde 

Det är viktigt att PTS konkurrensfrämjande beslut enligt LEK får snabbast 

möjliga genomslag, med beaktande av rättssäkerhetsaspekter. Detta är 

av särskild vikt då marknaden för elektronisk kommunikation karakteriseras 

av en snabb teknisk utveckling och marknadens aktörer är beroende 

av att snabbt följa med i marknadsutvecklingen. Ett beslut som inhiberas 

innebär t.ex. möjligheter för den SMP-operatör som beslutet avser att 

relativt ostört, trots en snabb underliggande marknadsutveckling, kunna 

positionera sig ytterligare på en slutkundsmarknad för de produkter som 

beslutet avser att öka konkurrensen på. Detta missgynnar konsumenterna 

av de produkter som det ursprungliga beslutet varit avsett att skydda. 

Att det kan saknas konkurrerande operatörer till en SMP-operatör får 

särskilda konsekvenser på marknader med en kraftig tillväxt. Det är vanligtvis 

under tillväxtfasen som leverantörer kan attrahera nya kunder. De 

marknadsandelar som etableras under denna fas kan bestå en lång tid 

framöver och utdragna rättsprocesser riskerar därför att hämma konkurrensen 

under lika lång tid. 

Vissa remissinstanser har invänt att antalet inhibitionsbeslut kommer 

att minska allteftersom domstolarna prövar olika typer av frågor i sak, 

och rättsläget sålunda klarläggs. Enligt regeringens mening kommer dock 

frågan om inhibitionsbeslutens effekter även fortsatt att vara aktuell. 

Detta gäller inte minst mot bakgrund av att marknaderna för elektronisk

Prop. 2006/07:119

24 

kommunikation förändras kontinuerligt. Enligt 8 kap. 5 och 6 §§ LEK 

skall PTS fortlöpande analysera produkt- och tjänstemarknaderna och införa 

skyldigheter om det är motiverat. Behovet av nya konkurrensfrämjande 

beslut kommer därför att kvarstå, varvid nya frågeställningar kommer 

att uppstå. Det kan i detta sammanhang också erinras om att Europeiska 

kommissionen under 2007 kommer att revidera marknadsrekommendationen 

avseende de 18 relevanta delmarknaderna. Som ett led i 

PTS fortlöpande analysarbete planerar PTS att under 2008 fatta nya konkurrensfrämjande 

beslut. Eftersom nya beslut och efterföljande tillsyns och 

tvistlösningsbeslut fortlöpande kommer att prövas av domstolarna 

torde de problem som inhibition av beslut som senare fastställs medför 

att vara fortsatt aktuella. 

Enligt regeringens bedömning har de konkurrensfrämjande besluten 

enligt LEK en stor betydelse från allmän synpunkt. Effekterna av inhibitionsbeslut 

kan bli stora såväl för enskilda som för samhället. De allmänna 

intressen som ligger bakom regleringen och som PTS har till uppgift 

att företräda måste få tillräckligt genomslag, även vid inhibitionsprövningen. 

Detta synes inte ha blivit fallet i den praxis som utvecklats 

av domstolarna. 

En särskild inhibitionsbestämmelse i LEK 

Mot ovan angivna bakgrund föreslog regeringen i lagrådsremissen att det 

i LEK skulle föras in en särskild bestämmelse om att domstolarna, vid 

prövning av inhibitionsbeslut, särskilt skall beakta syftet med lagen som 

det framgår av 1 kap. 1 § i lagen. 

Lagrådet har avstyrkt förslaget och därvid anfört att det är en självklarhet 

att förvaltningsdomstolarna vid prövningen av inhibitionsfrågor även 

beaktar de syften som ligger bakom den lagstiftning som aktualiseras i 

målet. Lagrådet menar också att förslaget ger upphov till frågetecken när 

det gäller om inhibitionsfrågor i mål enligt LEK skall prövas med frångående 

av den praxis som utbildats kring den allmänna inhibitionsbestämmelsen 

i 28 § förvaltningsprocesslagen. 

Regeringen instämmer i och för sig i Lagrådets uppfattning att lagens 

syften självklart skall beaktas vid prövningen av inhibitionsfrågor. Som 

har anförts ovan är dock regeringens uppfattning att så inte synes ha skett 

i tillräcklig omfattning inom tillämpningsområdet för LEK. Av de skäl 

som anförts ovan är det viktigt från allmän synpunkt att särskilt markera 

att domstolarna bör ägna ytterligare uppmärksamhet åt vad LEK syftar 

till att åstadkomma, nämligen en fungerande konkurrens, och vad inhibition 

av konkurrensfrämjande beslut kan innebära för möjligheterna att i 

rimlig tid uppnå detta. Förslaget skall ses som en del i ett paket av förslag 

som syftar till att använda de medel som står till buds för att uppnå en 

mer effektiv handläggning av mål enligt LEK. 

Enligt regeringens mening 

finns det därför sammanfattningsvis, trots vad Lagrådet har anfört, skäl 

att lyfta fram de allmänna intressen som ligger bakom regleringen. Det 

bör i likhet med vad som föreslogs i lagrådsremissen göras genom ett 

förtydligande av att domstolarna, vid prövning av inhibitionsbeslut, 

särskilt skall beakta syftet med lagen, så som det framgår av 1 kap. 1 § i 

lagen.

Prop. 2006/07:119

25 

Utgångspunkten för prövningen av inhibitionsfrågor i mål enligt LEK 

är givetvis fortfarande den praxis som utbildats kring den allmänna inhibitionsbestämmelsen 

i 28 § förvaltningsprocesslagen. 

Utvecklingen inom EU 

Frågan om inhibition av tillsynsmyndigheternas beslut är även föremål 

för överväganden inom ramen för översynen av EG:s regelverk på området 

för elektronisk kommunikation. Förslag till nya EG-direktiv förväntas 

under sommaren 2007. Europeiska kommissionen har under 2006 i ett 

meddelande (KOM[2006] 334 slutlig) med tänkbara förändringar av regelverket, 

pekat på att om domstolar rutinmässigt inhiberar tillsynsmyndighetens 

beslut i avvaktan på ett avgörande, kan det skapa underlag för 

att använda överklagandeprocessen som ett sätt att förhala. Detta är något 

som kan hindra utvecklingen i riktning mot konkurrens på en viss marknad. 

Ett sätt att hantera detta är, enligt kommissionen, att det i artikel 4 i 

ramdirektivet förs in en regel som säger att beslut skall kunna inhiberas 

endast när en irreparabel skada för den som överklagar kan visas. Enligt 

kommissionen skulle detta kunna harmonisera kriterierna för inhibition 

samt leda till att antalet överklaganden minskar betydligt. Regeringen 

avser att inom ramen för översynen av EG-direktiven verka för att möjligheterna 

att inhibera konkurrensfrämjande beslut begränsas. 

6.4 Skyndsam handläggning av mål 

Regeringens förslag: Mål i länsrätten och kammarrätten om identifiering 

av företag med betydande inflytande på en fastställd marknad, 

mål om fastställande av särskilda skyldigheter för dessa företag samt 

tillsyns- och tvistlösningsmål som grundar sig på sådana särskilda 

skyldigheter, skall handläggas skyndsamt. 

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen 

föreslog att det skulle gälla en tidsfrist på sex månader för avgörande 

av mål i länsrätt och kammarrätt. 

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Stockholms 

län, Domstolsverket, Tele2 Sverige AB, Telenor Sverige AB, Verizon 

Sweden AB, Dataphone Scandinavia AB, Colt Telecom AB, British 

Telecom och Lantbrukarnas riksförbund tillstyrker förslaget helt eller 

delvis. JO har inte haft någon erinran mot förslaget. Telenor Sverige AB 

menar att ett bättre alternativ ur rättssäkerhetssynpunkt vore att föreskriva 

att mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 

skall handläggas skyndsamt. 

Regeringsrätten och TeliaSonera AB avstyrker förslaget. Även Justitiekanslern 

menar, liksom TeliaSonera AB, att de aktuella måltypernas 

särdrag inte motiverar införandet av snäva tidsramar för avgörande av 

mål. Justitiekanslern, som i och för sig instämmer i bedömningen att det 

finns behov av att avgöra denna typ av mål snabbare än som sker i dag, 

påpekar att sådana tidsramar är ganska främmande för förvaltningspro

Prop. 2006/07:119

26 

cessrätten i övrigt. I stället bör det anges att ärendena skall hanteras 

skyndsamt. 

Kammarrätten i Stockholm menar att tillämpningen i vissa fall inte 

kommer att bli helt enkel. Med hänsyn till att vissa av målen är av så 

komplicerad natur att kan bli svårt att klara tidsfristen, bör den kunna 

förlängas om det finns synnerliga skäl. 

Sveriges advokatsamfund är kritiskt till förslaget, eftersom det riskerar 

att medföra betänkligheter ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Dessutom riskerar 

en tidsram att bli alltför snäv med hänsyn till målens komplexitet. 

Länsrätten i Stockholms län förordar av rättssäkerhetsskäl att avsteg från 

reglerna bör få ske om det finns särskilda skäl. 

Telenor Sverige AB anser att det kan finnas skäl att införa en maximitid 

för kammarrättens prövning av en ansökan om prövningstillstånd, 

t.ex. en månad från det att överklagandet kom in till kammarrätten. 

Verizon Sweden AB, Dataphone Scandinavia AB och Colt Telecom AB 

menar att det finns en mycket stor risk för att processerna även fortsättningsvis 

drar ut på tiden. Det bör dessutom beskrivas tydligare vad synnerliga 

hinder betyder och vilka faktorer som skall påverka bedömningen. 

Regeringsrätten anser att de problem som kan finnas på området bör 

lösas på annat sätt än genom att införa särskilda processregler. Förvaltningsprocessen 

förlorar annars i överskådlighet och osäkerhet uppstår om 

betydelsen av tidigare förvaltningsrättslig praxis. 

Skälen för regeringens förslag: Som anförts i avsnitt 6.1 bedömer regeringen 

att det finns ett starkt behov av att förändra domstolsprocessen 

vid överklagande av beslut av Post- och telestyrelsen (PTS) enligt lagen 

(2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK), så att beslut av PTS 

om konkurrensfrämjande åtgärder vinner laga kraft inom rimlig tid. Utgångspunkten 

bör därvid vara att göra förändringar inom ramen för den 

nuvarande ordningen med överprövning i förvaltningsdomstolarna. 

Det har framkommit att ett stort problem i mål enligt LEK är att skriftväxlingen 

i länsrätten och kammarrätten drar ut på tiden. Olägenheter 

kan uppstå när nytt material i form av nya omständigheter eller bevis förs 

in sent under processen. Sådana förfaranden är inte ovanliga. Olägenheterna 

är särskilt svåra när åberopandet sker efter det att motparten och 

domstolen uppfattat skriftväxlingen som avslutad. 

Det har inte riktats någon kritik i sig mot förvaltningsdomstolarnas 

handläggning av målen. Det finns inte heller något som tyder på att mål 

enligt LEK i allmänhet handläggs långsammare än andra mål av motsvarande 

omfattning och komplexitet. 

Tidsåtgången tycks snarare bero på att 

förvaltningsprocesslagens (1971:291) rättegångsregler inte innehåller 

tillräckligt starka påtryckningsmedel för att driva på parternas processföring 

i mål enligt LEK på ett sätt som möjliggör ett tillräckligt snabbt avgörande. 

Som har konstaterats tidigare är marknaden för elektronisk kommunikation 

mycket dynamisk och den har stor betydelse såväl för operatörerna 

som för andra enskilda och för samhället i stort. För att den konkurrensskapande 

regleringen skall kunna fungera i praktiken och få önskvärt 

genomslag är det viktigt att operatörerna får snabba besked om vad som 

skall gälla på en viss marknad så att de kan inrätta sig efter det. En fördröjning 

av regleringens införande kan leda till långvariga negativa ef

Prop. 2006/07:119

27 

fekter både för enskilda och för samhället. För att syftet med regleringen 

skall kunna uppnås är det alltså på detta område särskilt viktigt att marknadsaktörerna 

får snabba beslut som de kan inrätta sig efter. Konsekvenserna 

av en illojal processföring på området för elektronisk kommunikation 

kan därför bli allvarliga. Med hänsyn till de speciella förhållanden 

som råder på marknaden för elektronisk kommunikation är det önskvärt 

att mål enligt LEK handläggs snabbare än normalt i förvaltningsdomstolarna. 

Utredningen har föreslagit att problemet delvis bör lösas genom att det 

införs tidsfrister i LEK för när ett mål senast skall vara avgjort efter det 

att det kommit in till domstol. Sådana tidsfrister har införts på vissa områden 

till följd av EG-rätten, framför allt när det gäller förvaltningsmyndigheters 

handläggning. Bestämmelser av detta slag är dock främmande 

för svensk förvaltningstradition. De saknar dessutom rättsverkan. Vidare 

är det önskvärt att ha en mer flexibel reglering. Enligt regeringens mening 

är det därför inte lämpligt att införa generella tidsfrister för förvaltningsdomstolarnas 

avgörande av mål enligt LEK. Däremot finns det skäl 

att behandla vissa mål enligt LEK med förtur. Det bör därför införas en 

bestämmelse i LEK om att vissa mål bör handläggas skyndsamt av förvaltningsdomstolarna. 

En rimlig utgångspunkt för handläggningen är att mål i normalfallet 

skall kunna avgöras inom sex månader från det att de kommer in till 

domstolen. Regeringens förslag till preklusionsregler i avsnitt 6.6 torde 

underlätta detta. I vissa fall torde ett snabbare avgörande kunna ske, t.ex. 

om målet är av enkel beskaffenhet. Om målet å andra sidan är mycket 

komplicerat eller särskilt omfattande jämfört med andra liknande mål kan 

det vara rimligt med en längre handläggningstid. Även i sådana fall 

gäller dock kravet på skyndsamhet. Med hänsyn till att kammarrätten, 

enligt vad som föreslås i avsnitt 6.5, kommer att fungera som prejudikatinstans 

kan ett skäl till en något längre handläggningstid i vissa fall 

där vara att målet har prejudikatvärde. 

Behovet av en ändrad processordning gäller inte alla typer av mål. 

Problemet med utdragna domstolsprocesser gäller i första hand för de 

mål som rör PTS konkurrensfrämjande åtgärder. Regeringen instämmer i 

utredningens bedömning att beslut om att utpeka en dominerande operatör 

och om att införa skyldigheter mot en sådan operatör skall omfattas 

av de nya reglerna. 

Regeringen instämmer också i bedömningen att dessa 

regler bör gälla för prövningen av överklagade beslut inom ramen för 

PTS tillsyns- och tvistlösningsverksamhet om besluten rör den konkurrensfrämjande 

regleringen. I övriga mål enligt LEK, t.ex. överklagade 

beslut om frekvenstilldelning, bör det däremot inte gälla något krav på 

skyndsam handläggning. 

6.5 Färre domstolsinstanser 

Regeringens förslag: Kammarrätten skall utgöra sista instans för 

prövning av mål enligt lagen om elektronisk kommunikation. 

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Prop. 2006/07:119

28 

Remissinstanserna: Konkurrensverket, Lantbrukarnas riksförbund, 

Telenor Sverige AB, British Telecom, Verizon Sweden AB, Dataphone 

Scandinavia AB och Colt Telecom AB tillstyrker förslaget. JO har ingen 

erinran mot förslaget. Sveriges Television AB är tveksamt till förslaget. 

Regeringsrätten, Kammarrätten i Stockholm, Länsrätten i Stockholms 

län, Domstolsverket, TeliaSonera AB, Teracom AB, Tele2 Sverige AB, 

Affärsverket svenska kraftnät och Sveriges advokatsamfund avstyrker 

förslaget. Flera remissinstanser hänvisar allmänt till att rättssäkerhetsskäl 

talar mot förslaget. 

Regeringsrätten, som påpekar att den har till uppgift att vara prejudikatinstans 

på det förvaltningsrättsliga området och att det mot den bakgrunden 

måste krävas särskilda omständigheter och tungt vägande skäl 

för att skära av instansordningen, anser att det inte finns tillräckliga skäl 

för att genomföra förslaget. Kammarrätten i Stockholm och Länsrätten i 

Stockholms län anför liknande skäl för sina ståndpunkter. Domstolsverket 

menar att frågan om att skära av instansordningen är för tidigt väckt. Teracom 

AB menar att ett genomförande av förslaget kräver att domstolarna 

besitter tillräcklig kompetens. British Telecom anför liknande synpunkter. 

Enligt Regeringsrätten och JO bör det övervägas att ändra instansordningen 

så att målen handläggs i annan ordning än vid allmän förvaltningsdomstol. 

Skälen för regeringens förslag 

Bakgrund 

Regeringen föreslår i avsnitt 6.4 att mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation skall handläggas skyndsamt. Ytterligare ett sätt 

att korta tiden fram till ett avgörande som vunnit laga kraft är att minska 

antalet överklagandeinstanser. Antalet instanser påverkar tidsåtgången 

innan det finns ett slutligt avgörande. Beslut enligt LEK överklagas i dag 

till Länsrätten i Stockholms län. Överklaganden av länsrättens beslut prövas 

av Kammarrätten i Stockholm, vars beslut i sin tur kan överklagas till 

Regeringsrätten. Målen är således koncentrerade till en domstol per instans. 

Vid en jämförelse med övriga EU- och EES-länder är det endast i Sverige 

och Danmark som den nationella tillsynsmyndighetens beslut kan 

överklagas till tre instanser. Även om det krävs prövningstillstånd i såväl 

kammarrätten som Regeringsrätten, och sådant tillstånd oftast inte meddelas, 

har utredningens analys visat att det tar tämligen lång tid även innan 

beslut fattas om att inte ta upp ett mål till prövning. Som framgått 

tidigare har det understrukits att snabba besked är viktiga för utvecklingen 

av så dynamiska marknader som det är frågan om inom området för 

elektronisk kommunikation. 

Det är viktigt såväl för berörda företag som 

för samhället i stort att det snabbt ges besked som marknaden kan rätta 

sig efter.

Prop. 2006/07:119

29 

En förkortad instanskedja 

Regeringen bedömer att en förkortad instanskedja skulle vara ett värdefullt 

komplement till de föreslagna reglerna om skyndsam handläggning. 

Man kan i och för sig ifrågasätta lämpligheten av en så ingripande åtgärd 

som att korta instanskedjan när det gått förhållandevis kort tid från det att 

LEK trätt i kraft. Avvikelser från allmänna principer om möjligheter till 

överprövning bör dock kunna göras, oavsett den tid regleringen varit i 

kraft, om det finns tungt vägande skäl för det. Det är alltså i detta fall i 

första hand behovet av snabba avgöranden som motiverar en sådan 

avvikelse. Detta hänger samman med måltypernas särskilda karaktär. Det 

finns starka intressen från både enskild och allmän synpunkt att företagen 

får snabba besked och av att de konkurrensfrämjande besluten kan få 

effekt så snart som möjligt. Som framförts i avsnitt 6.1 finns det annars 

risk för negativa konsekvenser på marknadens utveckling och för samhället 

i stort liksom för att syftet med bestämmelserna i LEK motverkas. 

Det står också klart att treinstanssystemet har inneburit att det ännu inte 

utvecklats någon praxis av större omfattning, eftersom prejudikatinstansen 

prövat så få mål. Detta är otillfredsställande. 

Enligt regeringens mening är det mest närliggande alternativet att begränsa 

instansordningen på så sätt att kammarrätten får utgöra sista instans 

för mål enligt LEK. Det skulle innebära att kammarrätten blir prejudikatinstans 

på området. En sådan ordning finns redan för Migrationsöverdomstolen 

som hör till Kammarrätten i Stockholm. 

Frågan om rättssäkerhet i domstolsprocessen aktualiseras när möjligheterna 

att överklaga begränsas. Enligt regeringens mening är det väl 

förenligt med kraven på rättssäkerhet att kammarrätten utgör sista instans 

för prövning av mål enligt LEK. Den expertkompetens som PTS besitter, 

i egenskap av ansvarig sektorsmyndighet, säkerställer att de beslut som 

fattas allmänt sett håller en hög kvalitet. En viktig aspekt av rättssäkerheten 

är också att det inte skall dröja för länge innan det finns ett slutligt 

avgörande. I detta sammanhang bör man också beakta den förstärkning 

av förvaltningsdomstolarnas kompetens som förslaget att ekonomiska 

experter skall delta i avgörandena innebär, se avsnitt 6.2. Vidare är det 

endast en länsrätt och en kammarrätt som prövar frågor enligt LEK. 

Domstolarna har dessutom lång erfarenhet av målen, och de har organiserat 

sig för att hantera frågorna på ett samlat sätt. 

Eftersom mycket få 

mål på detta område tas upp till prövning av Regeringsrätten är det i realiteten 

redan nu så att Kammarrätten i Stockholm till stor del utformar 

praxis på området. Den samlade upparbetade kompetensen på området 

som finns inom Länsrätten i Stockholms län och Kammarrätten i Stockholm 

får bedömas som tillfyllest för att säkerställa en rättssäker och förutsebar 

behandling av målen. 

Enligt regeringens mening är det ett starkt intresse att ha en så sammanhållen 

instansordning som möjligt på området för elektronisk kommunikation. 

I lagrådsremissen föreslogs därför att kammarrätten skulle 

vara sista instans för prövning inte bara av de konkurrensfrämjande besluten, 

utan av samtliga mål enligt LEK.

Prop. 2006/07:119

30 

Lagrådets synpunkter 

Lagrådet har avstyrkt förslaget att en kammarrätt skall göras till slutinstans 

för LEK-målen av principiella skäl. Regeringen delar Lagrådets 

uppfattning att utgångspunkten för de allmänna domstolsorganisationerna 

bör vara ett treinstanssystem. Genom de olika rollerna hos de tre domstolsinstanserna 

kan en hög grad av rättssäkerhet uppnås samtidigt som 

rättsbildningen gynnas. Samtidigt måste det allmänna domstolssystemet 

kunna tillhandahålla en ändamålsenlig tvistlösning även för måltyper 

som kräver särlösningar. För att avsteg skall göras från den normala instansordningen 

bör det krävas att det finns särskilda skäl. När det gäller 

området för elektronisk kommunikation är det genom myndighets- och 

domstolsbesluten som spelreglerna för de aktörer som verkar på marknaden 

klargörs. Den regleringsosäkerhet på marknaden som uppstår om 

det tar lång tid innan besluten blir slutgiltigt fastställda av domstol missgynnar 

framförallt nya aktörer. Dessa riskerar därmed att slås ut från 

marknaden redan i ett inledningsskede. Förseningar i införandet av en 

konkurrensskapande reglering kan leda till att nya aktörer avskräcks från 

att göra investeringar för att ta sig in på marknaden. Därigenom hämmas 

konkurrensen trots att syftet med åtgärderna är det motsatta. De negativa 

effekterna kan bestå under lång tid även efter det att regleringen trätt i 

kraft. Detta leder till avsevärda olägenheter för såväl enskilda som för 

samhället. Det är följaktligen på detta område av särskild betydelse att 

rättskipningen kan ske snabbt och effektivt. Nu angivna omständigheter 

måste anses utgöra sådana särskilda skäl som motiverar avsteg från den 

normala instansordningen. Genom en förkortad instanskedja i förening 

med övriga föreslagna åtgärder säkerställs att en ändamålsenlig tvistlösning 

kan tillhandahållas för de aktuella målen. Regeringen ser inga konstitutionella 

problem med denna lösning. Med hänsyn till att den valda 

lösningen, som Lagrådet konstaterar, innebär ett avsteg från vad som 

normalt gäller finns det dock anledning att noga följa utvecklingen för att 

kunna överväga om lösningen är den bästa för att uppnå syftet med att 

tillhandahålla en ändamålsenlig tvistlösning inom detta område. 

Dispensgrunder 

När det gäller vilka dispensgrunder som skall gälla för att kammarrätten 

skall ta upp mål till prövning gör regeringen följande bedömning. Det 

kan ifrågasättas om samma dispensgrunder som i dag gäller för Regeringsrätten 

skall gälla för kammarrätten i fortsättningen. 

Det skulle innebära 

att kammarrätten får meddela prövningstillstånd endast om det är av 

vikt för ledning av rättstillämpningen (prejudikatdispens) eller om det 

annars finns synnerliga skäl (extraordinär dispens) att pröva överklagandet. 

En sådan ordning skulle otvetydigt leda till snabbare avgöranden, 

eftersom länsrätten då i praktiken skulle utgöra sista instans för de flesta 

mål. Detta är en ordning som gäller för beslut som överklagas från Migrationsverket 

till migrationsdomstolarna. Migrationsöverdomstolen kan 

alltså inte ta upp ett mål enbart för att det finns skäl till ändring av en migrationsdomstols 

dom (ändringsdispens). Förhållandena är dock speciella 

för denna typ av mål. Motivet till denna ordning är att långa väntetider i 

dessa mål innebär psykiskt lidande för den enskilde som under denna tid

Prop. 2006/07:119

31 

tvingas leva under pressade förhållanden (se prop. 2004/05:170 s. 106). 

Dessa skäl gör sig inte gällande på området för elektroniska kommunikationer. 

Även om effektivitetsskäl kan anses tala för begränsade dispensgrunder 

bör kammarrätten inte göras till en renodlad prejudikatinstans. 

Detta gäller inte minst mot bakgrund av att det i fortsättningen endast 

kommer att vara två instanser som överprövar mål enligt LEK. 

Kammarrätten bör med hänsyn till det sammantaget sett låga målantalet 

på området kunna fungera som prejudikatinstans trots en möjlighet till 

ändringsdispens. Därigenom skapas också en lämplig balans mellan den 

kortare instansordningen och behovet av överprövning. Kammarrätten 

bör därför kunna meddela prövningstillstånd enligt samma dispensgrunder 

som nu gäller. Sammanfattningsvis bör alltså såväl prejudikatdispens 

som extraordinär dispens och ändringsdispens kunna meddelas. 

6.6 Preklusionsregler 

Regeringens förslag: Särskilda preklusionsregler skall gälla i mål om 

identifiering av företag med betydande inflytande på en fastställd 

marknad, mål om fastställande av särskilda skyldigheter för dessa företag 

samt tillsyns- och tvistlösningsmål som grundar sig på sådana 

särskilda skyldigheter. I länsrätten skall nya omständigheter eller ny 

bevisning få åberopas när fyra månader gått endast om parten gör sannolikt 

att parten har haft en giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten 

eller beviset tidigare. I kammarrätten får nya omständigheter 

eller nya bevis endast åberopas om det finns synnerliga skäl. 

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. 

Remissinstanserna: Domstolsverket, Länsrätten i Stockholms län, 

Sveriges kommuner och landsting, Näringslivets telekomförening, Tele2 

Sverige AB, Verizon Sweden AB, Dataphone Scandinavia AB, Colt Telecom 

AB och British Telecom tillstyrker förslaget helt eller delvis. 

Regeringsrätten, Justitieombudsmannen, Justitiekanslern, Teracom 

AB, TeliaSonera AB, Sveriges Television AB, Telenor Sverige AB avstyrker 

förslaget helt eller delvis eller är tveksamma till förslaget. 

Justitieombudsmannen anser att förslaget inte är helt enkelt att förena 

med officialprincipen och förvaltningsdomstolarnas strävan efter materiellt 

riktiga avgöranden samt påpekar att det finns en risk för rättssäkerhetsförluster. 

Justitiekanslern menar att det möjligen kan finnas skäl att införa en bestämmelse 

som liknar 42 kap. 15 a § rättegångsbalken som kompletterar 

en föreskrift om att ärenden skall handläggas skyndsamt. 

Domstolsverket förespråkar en mer restriktiv reglering och påpekar att 

det finns en risk för att det kommer att uppstå särskilda processer i frågan 

om en part haft möjlighet att åberopa en omständighet inom den fyramånadersfrist 

som gäller i länsrätten. 

Sveriges Television AB ifrågasätter behovet av förslaget. 

Näringslivets telekomförening anser att förslaget skulle kunna skärpas 

ytterligare, t.ex. genom att förkorta tiden för skriftväxling i länsrätten.

Prop. 2006/07:119

32 

Telenor Sverige AB ifrågasätter behovet av en preklusionsregel i länsrätten. 

I stället bör den föreslagna bestämmelsen gälla för handläggningen 

i kammarrätten. 

Skälen för regeringens förslag 

Bakgrund 

Som har framhållits i avsnitt 6.1 är det inte ovanligt att en part kommer 

med nya åberopanden först sent i processen, efter det att såväl rätten som 

motparten uppfattat skriftväxlingen som avslutad. Detta kan givetvis 

orsaka problem, särskilt när det medför att avgörandet av målet försenas. 

Med nu gällande ordning är möjligheterna att motverka en sådan 

processföring relativt begränsade. 

Enligt 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall rätten se till att ett 

mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vid behov anvisar rätten 

hur utredningen bör kompletteras. Överflödig utredning får avvisas. 

Enligt 37 § förvaltningsprocesslagen gäller i mål som kräver prövningstillstånd, 

att omständigheter eller bevis som en klagande åberopar 

först i Regeringsrätten får åberopas endast om det föreligger särskilda 

skäl. 

För att kravet på en skyndsam handläggning av mål enligt lagen 

(2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) skall få avsedd effekt 

är det viktigt att parterna redan tidigt i processen klart anger de omständigheter 

och bevis som de åberopar till grund för sin talan. Enligt regeringens 

mening innehåller inte den nuvarande ordningen tillräckligt 

starka incitament för parterna i mål enligt LEK att göra alla sina åberopanden 

i sådan tid att det kan säkerställas att handläggningen blir effektiv. 

Enbart det förhållandet att målen, enligt vad som föreslås i avsnitt 

6.4, skall handläggas skyndsamt är inte tillräckligt. Detta krav riktar sig 

endast till förvaltningsdomstolarna. För att komma till rätta med parternas 

processföring krävs åtgärder som inriktar sig specifikt på detta. Som 

har framhållits ovan kan illojal processföring från en parts sida få stora 

konsekvenser såväl på marknaden som för andra enskilda och för samhället. 

I förvaltningsprocesslagen finns inga preklusionsregler motsvarande 

dem som finns för dispositiva tvistemål enligt rättegångsbalken. I dispositiva 

tvistemål kan tingsrätten med stöd av 42 kap. 15 a § rättegångsbalken, 

utan hänsyn till hur processen har förts, meddela parterna att förberedelsen 

vid en viss senare tidpunkt skall anses vara avslutad. 

I sådant 

fall får en part åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis efter den 

tidpunkten, endast om parten gör sannolikt att han har haft en giltig ursäkt 

att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare eller målets 

prövning inte fördröjs i någon väsentlig mån, om åberopandet tillåts. Enligt 

50 kap. 25 § tredje stycket rättegångsbalken får en part i dispositiva 

tvistemål i hovrätten till stöd för sin talan åberopa en omständighet eller 

ett bevis som inte lagts fram tidigare endast om han gör sannolikt att han 

inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset vid tingsrätten eller han 

annars haft giltig ursäkt att inte göra det. 

Det stora krav på utredningsskyldighet som ålagts förvaltningsdomstolarna 

avspeglar det oftast mycket ojämna styrkeförhållandet mellan en

Prop. 2006/07:119

33 

enskild part, som oftast för sin egen talan, och en offentlig motpart. Det 

gör också att det inte är lämpligt att införa generella preklusionsregler i 

förvaltningsprocessen. Införandet av preklusionsregler kan dessutom 

anses stå i strid med officialprincipen, så som den framgår av 8 § förvaltningsprocesslagen. 

Detta är även Lagrådets uppfattning. Officialprincipens 

tillämpning måste dock anpassas till processföremålets natur och till 

partsförhållandena i målet. I praktiken blir det närmast fråga om en 

princip om huruvida, och i så fall i vilken utsträckning, rätten skall få ingripa 

i en utredning som i första hand parterna skall svara för. 

I förarbetena till LEK diskuterades officialprincipens tillämpning i mål 

enligt lagen, se prop. 2002/03:110 s. 304. Det konstaterades där att parterna 

har möjlighet att träffa avtal om flera av de förhållanden som lagen 

reglerar, men att sådana avtal kan sättas ur spel genom myndighetsbeslut. 

Det privaträttsliga inslaget får därmed vika för det offentligrättsliga intresset 

vid konflikter dem emellan. Tvister enligt lagen har alltså förutom 

privaträttsliga inslag även offentligrättsliga inslag, vilket ansågs motivera 

att officialprincipen skall gälla vid prövningen. 

Behovet av särskilda preklusionsregler 

Regeringens uppfattning är att de flesta mål enligt LEK är av en delvis 

annan karaktär och avviker från de flesta övriga mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna. 

Det återspeglar sig inte minst i den normala partsställningen 

med Post- och telestyrelsen (PTS) på den ena sidan och ett 

eller flera bolag som vanligen företräds av erfarna juridiska ombud, på 

den andra sidan. Dessutom handlägger förvaltningsdomstolarna mål där 

PTS har fattat beslut inom ramen för tvistlösningsförfarandet enligt 

7 kap. 10 § LEK. Dessa mål är flerpartsmål med kommersiella operatörer 

som står mot varandra. Dessutom är PTS part. Styrkeförhållandena är i 

dessa fall inte sådana att det motiverar nästan obegränsade möjligheter 

för en enskild part att åberopa ny bevisning och nya omständigheter. Särskilt 

tvistlösningsmålen kan sägas ha ett visst släktskap med tvistemål, 

eftersom de frågor som avhandlas i slutänden berör vilka villkor som 

skall gälla i ett avtalsförhållande mellan två kommersiella bolag. Måltyperna 

får anses vara tämligen speciella för förvaltningsprocessen i stort. 

Reglerna för förvaltningsprocessen är inte i alla avseenden lämpade för 

denna typ av mål. Det kan därför vara behövligt att komplettera reglerna 

i förvaltningsprocessen med för måltypen särskilt anpassade regler. 

Enligt regeringens mening har erfarenheterna visat att det finns skäl att 

inte fullt ut tillämpa officialprincipen i mål enligt LEK. 

Det behövs nya 

lösningar när det gäller att förbättra parternas processföring. I de måltyper 

där regeringen föreslår att målen skall handläggas skyndsamt i länsrätten 

och kammarrätten ligger det nära till hands att införa begränsningar 

av rätten att åberopa nya omständigheter och ny bevisning. Genom 

preklusionsregler efter mönster av vad som gäller i hovrätten i dispositiva 

tvistemål kan man skapa bättre ordning i processen, hindra att onödigt 

material tillförs denna samt åstadkomma ett snabbare avgörande. 

Att införa sådana preklusionsregler är i och för sig en ingripande åtgärd, 

eftersom det tar bort en parts möjlighet att åberopa nya omständigheter 

eller bevis. Det kan inte bortses från att sådana regler skapar en viss 

risk för materiellt oriktiga domar. Enligt regeringens mening finns det

Prop. 2006/07:119

34 

dock anledning att i de mål som nu är i fråga något mer betona det privaträttsliga 

intresset i processen och låta parterna i högre grad sörja för utredningen 

i målen i förvaltningsdomstol. Det är också så att det allmännas 

intresse i processen bevakas av PTS, som är part i målen. Om preklusionsregler 

framgår direkt av lag får dessutom de processförutsättningar 

som sådana regler innebär förutsättas vara kända av operatörerna på 

marknaden. Man får därför också utgå från att operatörerna anpassar sin 

processföring efter de nya förutsättningarna. 

Enligt regeringens mening finns det vid en samlad bedömning övervägande 

skäl för att begränsa parternas möjligheter att åberopa nya omständigheter 

och ny bevisning i förvaltningsdomstolarna i de mål om 

elektronisk kommunikation där regeringen föreslagit att handläggningen 

skall ske skyndsamt. Begränsningarna bör gälla utan hänsyn till om parterna 

tidigare har visat sig vara försumliga i sin processföring. 

Preklusionsreglernas närmare utformning 

Länsrätten är första domstolsinstans. Därför bör det inte finnas någon begränsning 

i möjligheten att inledningsvis åberopa nya omständigheter 

och ny bevisning i denna instans. För att bestämmelsen om att målen 

skall handläggas skyndsamt skall få önskvärd effekt anser regeringen att 

det bör införas en tidsfrist inom vilken en part som huvudregel skall 

kunna åberopa ny bevisning eller nya omständigheter. Efter denna tidsfrist 

bör rätten att göra nya åberopanden i huvudsak skäras av. Av effektivitetsskäl 

bör preklusionsfristen i länsrätten framgå direkt av lagtexten. 

Denna frist bör, som utredningen föreslagit, vara fyra månader. Fyramånadersfristen 

hindrar naturligtvis inte att rätten avgör målet tidigare om 

målet är färdigberett. 

Undantag måste givetvis göras för sådana fall där parten kan göra sannolikt 

att parten inte kunnat göra åberopandet tidigare eller annars har en 

giltig ursäkt för att inte ha gjort det. I begreppet giltig ursäkt får anses 

ingå det fallet att parten inte haft anledning att göra åberopandet tidigare. 

Bedömningen bör ske utifrån partens egna förutsättningar att föra processen 

på ett tillbörligt sätt. 

Om en av parterna tillåts att åberopa en ny omständighet eller ny bevisning 

bör självklart dennes motpart tillåtas att göra de åberopanden 

som behövs till bemötande av detta. I sådant fall ligger det i sakens natur 

att parten regelmässigt har giltig ursäkt att inte ha åberopat den nya 

omständigheten eller det nya beviset tidigare. 

När det i övrigt gäller behovet av undantag finns det anledning att utgå 

från den nya regelns syfte och hur den praktiskt skall kunna sörja för 

processeffektivitet. Det finns anledning att vara restriktiv vid bedömningen 

av om ytterligare undantagsmöjligheter bör finnas. Utgångspunkten 

för regeringens förslag är att länsrätten har förhållandevis kort 

tid på sig att avgöra målen enligt LEK. Målen skall avgöras skyndsamt. 

Det finns därför knappast något utrymme för en regel liknande den som 

finns i 42 kap. 15 a § rättegångsbalken att ett åberopande får tillåtas om 

målets prövning inte fördröjs i någon väsentlig mån. Någon annan grund 

för undantag från åberopsförbudet bör alltså inte finnas. 

Enligt vad regeringen föreslagit i avsnitt 6.5 kommer kammarrätten att 

vara sista instans för målen från PTS. Där bör möjligheterna att åberopa

Prop. 2006/07:119

35 

ny bevisning eller nya omständigheter vara mycket små. Det är därför 

rimligt att preklusionsreglerna för kammarrätten motsvarar minst de krav 

som gäller i Regeringsrätten. I 37 § förvaltningsprocesslagen anges att 

omständighet eller bevis som klagande i mål som kräver prövningstillstånd 

åberopar först i Regeringsrätten endast får beaktas om det finns 

särskilda skäl för detta. Med beaktande av att regeringen föreslår en 

preklusionsregel redan i länsrätten bör det dock ställas ett hårdare krav än 

så för att få åberopa nya omständigheter eller ny bevisning i kammarrätten. 

Det bör också beaktas att båda parter i denna typ av mål är kommersiella 

operatörer som normalt företräds av ombud och som har särskilda 

kunskaper på sakområdet. Det bör därför kunna ställas höga krav på processföringen 

i målen. För att över huvud taget få åberopa nya omständigheter 

eller ny bevisning i kammarrätten bör det krävas att det föreligger 

synnerliga skäl. 

För att processen inte skall fördröjas bör beslut i frågor om tillåtande 

av nya omständigheter eller ny bevisning i länsrätten inte få överklagas 

särskilt. Detta är också huvudregeln för överklagande av beslut som inte 

innebär att målet avgörs, se 34 § förvaltningsprocesslagen. Det behövs 

inte någon särskild lagregel om detta. 

7 Rätt att förelägga part att tillhandahålla uppgifter 

Regeringens förslag: Tillsynsmyndigheten får förelägga en part att 

tillhandahålla myndigheten de uppgifter och handlingar som behövs 

för att pröva ett ärende om tvistlösning och som avser allmänna skyldigheter 

som gäller enligt lagen om elektronisk kommunikation, villkor 

som meddelats med stöd av lagen eller särskilda skyldigheter som 

ålagts enligt lagen. Föreläggandet får förenas med vite. 

Föreläggandet skall inte få överklagas. Vid prövning av en ansökan 

om utdömande av vite får även vitets lämplighet bedömas. 

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. 

Remissinstanserna: Verizon Sweden AB, Dataphone Scandinavia AB, 

Colt Telecom AB, British Telecom och TeliaSonera AB tillstyrker förslaget. 

Kammarrätten i Stockholm förordar att förslaget utgår och menar att 

det offentligrättsliga intresset här bör vika för det privaträttsliga inslaget. 

Dessutom är den föreslagna bestämmelsen vagt utformad. 

Skälen för regeringens förslag: Post- och telestyrelsen (PTS) kan i 

dag med stöd av 7 kap. 3 § första stycket och 8 kap. 1 § första stycket 

lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) förelägga den 

som bedriver verksamhet som omfattas av lagen att tillhandahålla myndigheten 

upplysningar och handlingar i vissa ärenden. 

Av 7 kap. 3 § första stycket LEK följer att PTS kan kräva in uppgifter 

för sin tillsyn bland annat i fråga om efterlevnaden av de allmänna skyldigheter 

som gäller enligt lagen och de villkor som meddelats med stöd

Prop. 2006/07:119

36 

av lagen, samt efterlevnaden av de skyldigheter som ålagts enligt 4 och 

5 kap. LEK. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. 

Av 8 kap. 1 § LEK följer att PTS kan kräva in uppgifter bland annat i 

vissa tillståndsärenden eller för att kunna besluta om skyldigheter enligt 

4 och 5 kap. i lagen. 

Bestämmelsen i 7 kap. 3 § LEK genomför artikel 10.1 och 10.4 i Europaparlamentets 

och rådets direktiv 2002/20/EG av den 7 mars 2002 om 

auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster 

(auktorisationsdirektiv)TPF

2

FPT, medan bestämmelsen i 8 kap. 1 § LEK 

genomför artikel 5.1 i det s.k. ramdirektivet (2002/21/EG) och artikel 

11.1 c–f i auktorisationsdirektivet. 

Det finns dock ingen bestämmelse i LEK som ger PTS befogenhet att 

begära in de uppgifter och handlingar som behövs för att pröva ett tvistlösningsärende 

enligt 7 kap. 10 § LEK. Om PTS anser att uppgifter eller 

handlingar behöver begäras in från en part i ett tvistlösningsärende måste 

myndigheten utnyttja möjligheten i 7 kap. 10 a § LEK att i vissa fall besluta 

att inte ta upp tvisten för avgörande och i stället avgöra tvisten genom 

en åtgärd inom ramen för den allmänna tillsynen. I ett sådant ärende 

kan PTS med stöd av 7 kap. 3 § LEK begära in de uppgifter som behövs. 

Därefter måste den som ursprungligen begärt prövning av tvisten på nytt 

hänskjuta tvisten för avgörande av PTS. De uppgifter som behövs för 

prövningen finns då tillgängliga hos PTS. 

Den beskrivna ordningen är varken effektiv eller ändamålsenlig. PTS 

bör ha möjlighet att genom föreläggande begära in de uppgifter och 

handlingar som behövs även inom ramen för tvistlösningsförfarandet. En 

sådan lösning leder också till minskad administration och ökad effektivitet. 

Mot bakgrund av detta föreslår regeringen ett tillägg i LEK som 

möjliggör för PTS att begära in uppgifter och handlingar även vid prövning 

av en tvist. 

PTS förelägganden bör kunna förenas med vite, i likhet med vad som 

gäller enligt 7 kap. 3 § LEK. Enligt 7 kap. 10 § andra stycket LEK skall 

PTS som huvudregel fatta beslut i ett tvistlösningsärende inom fyra 

månader från det att begäran kom in. Det är således angeläget att avgörandet 

inte uppehålls av ett överklagande av vitesföreläggandet. Som 

utredningen har föreslagit bör därför föreläggandet inte få överklagas. I 

stället bör vitets lämplighet kunna prövas i mål om utdömande av vitet. 

TP

2

PT EUT L 108, 24.4.2002, s. 21 (Celex 32002L0020).

Prop. 2006/07:119

37 

8 Skyldighet för företag med betydande inflytande 

på en marknad att ersätta skada 

Regeringens förslag: Om ett företag som har betydande inflytande på 

en marknad uppsåtligen eller av oaktsamhet vidtar en åtgärd som strider 

mot, eller underlåter att vidta en åtgärd som är nödvändig för att 

efterkomma, en skyldighet som beslutats med stöd av 4 kap. 4 § eller 

5 kap. 13 eller 14 §§ lagen om elektronisk kommunikation eller som 

följer av 5 kap. 12 § samma lag, skall företaget ersätta den skada som 

därigenom uppkommer. Rätten till sådan ersättning faller bort om talan 

inte väcks inom tio år från det att skadan uppkommit. 

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens 

förslag. Utredningen föreslog dock att Stockholms tingsrätt alltid skall 

vara behörig att pröva frågor om skadestånd. 

Remissinstanserna: Konkurrensverket, Tele2 Sverige AB, Telenor 

Sverige AB, Verizon Sweden AB, Dataphone Scandinavia AB, Colt Telecom 

AB samt British Telecom tillstyrker förslaget. Post- och telestyrelsen 

tillstyrker men har svårt att se effekten av förslaget. Stockholms universitet 

tillstyrker förslaget, men anför att en förstärkning av skyldighetsbeslutens 

styrande effekt dock troligtvis uppnås bättre genom t.ex. offentligrättsliga 

sanktioner och att förslaget stärker behoven av preciserade 

skyldighetsbeslut. 

TeliaSonera AB avstyrker förslaget och anför att tydligare beslut och 

PTS tillsyn med möjlighet till förelägganden vid vite samt möjlighet till 

tvistlösning är tillräckliga åtgärder. TeliaSonera AB anför vidare att den 

föreslagna skyldigheten innebär en omfattande utvidgning av det skadeståndssanktionerade 

området i förhållande till vad som gäller enligt konkurrensrätten. 

Teracom AB anser att PTS beslut måste bli mycket mer 

precisa om civilrättsliga verkningar skall införas. Länsrätten i Stockholms 

län anser att frågan bör utredas ytterligare. 

Kammarrätten i Stockholm anser tillsammans med Teracom AB att 

preskriptionstiden bör vara kortare än tio år. 

Skälen för regeringens förslag 

Bakgrund 

Den 2 januari 2001 trädde Europaparlamentets och rådets förordning 

(EG) nr 2887/2000 av den 18 december 2000 om tillträde till accessnätTPF

3

F, PT

den s.k. LLUB-förordningen (local loop unbundling) i kraft. Regleringen 

innebar sammanfattningsvis att Post- och telestyrelsen (PTS) kunde förplikta 

en operatör att lämna tillträde till sitt accessnät. En förpliktelse 

kunde förenas med skyldighet att offentliggöra ett referenserbjudande 

som skall innehålla vissa bestämda uppgifter. En i huvudsak motsvarande 

reglering finns numera i artikel 9.4 i det s.k. tillträdesdirektivet 

(2002/19/EG). 

TP

3

PT EGT L 336, 30.12.2000, s. 4 (Celex 32000R2887).

Prop. 2006/07:119

38 

Trots att den konkurrensfrämjande regleringen varit i kraft en viss tid 

präglades marknaden vid införandet av lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation (LEK) fortfarande av betydande problem. I förarbetena 

till LEK anfördes följande angående tillträdesregleringen (se prop. 

2002/03:110 s. 187). 

De skäl som låg bakom införandet av regleringen gör sig enligt regeringen 

fortfarande gällande. Alltjämt är det så att nytillkomna operatörer 

inte i tillräcklig grad disponerar över någon väl utbyggd alternativ 

nätinfrastruktur, även om utvecklingen med lokala nät för datakommunikation 

(LAN – Local Area Network), metallbaserade eller fiberoptikbaserade, 

och elnät som accessnät vunnit visst insteg på senare tid. 

Därtill kommer användningen av kabel-TV-nät, och yttäckande radioaccess 

(FWA – Fixed Wireless Access). Det lokala metallbaserade accessnätet 

i det fasta kretskopplade telefonnätet är fortfarande ett av de 

minst konkurrensutsatta segmenten på den liberaliserade telemarknaden. 

Någon förändring av detta kan inte ses under överskådlig tid. 

Trots en tillträdesreglering som tillämpats sedan 2001 kan det konstateras 

att LLUB-marknaden alltjämt präglas av konkurrensproblem som bland 

annat yttrar sig i form av diskriminerande beteenden. Denna bild bekräftas 

också av konkurrerande operatörer, som framhåller olika tillträdesfrågor 

som särskilt problematiska. Det har under flera år kontinuerligt 

framförts klagomål till PTS om olika diskriminerande åtgärder. 

PTS konkurrensfrämjande skyldighetsbeslut måste i praktiken ofta 

följas upp genom tillsynsåtgärder för att få effekt. Dessutom är det vanligt 

förekommande att operatörer på de olika marknaderna hänskjuter 

tvister om skyldigheternas innebörd för avgörande av PTS, eftersom man 

inte kan komma överens med den operatör som har ett betydande inflytande 

på marknaden. Härigenom fördröjs genomslaget i praktiken. Det 

framstår som tydligt att de instrument som finns i LEK för att förmå operatörerna 

att följa skyldighetsbesluten inte är tillräckliga. Enligt regeringens 

mening krävs det ytterligare påtryckningsmedel som ökar incitamenten 

för de dominerande operatörerna att följa skyldighetsbesluten 

och som därigenom åstadkommer ett snabbare genomslag av skyldighetsbesluten. 

Om en operatör som har betydande inflytande på en marknad inte följer 

ett skyldighetsbeslut som meddelats enligt LEK, vare sig detta sker 

genom en handling eller en underlåtenhet, kan detta orsaka skada för 

andra operatörer, eftersom dessa operatörer helt eller delvis inte får del 

av de rättigheter som regelverket ger dem. Den skada som operatörerna 

åsamkas i sådana fall utgörs av ren förmögenhetsskada, dvs. ekonomisk 

skada som uppkommer utan samband med en person- eller sakskada, se 

1 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). 

Skadeståndsrätten skiljer mellan skador som uppkommer i avtalsförhållanden 

och skador som inte uppkommer i avtalsförhållanden, s.k. 

utomobligatoriska förhållanden. Skadeståndslagen innehåller en särskild 

bestämmelse om ersättning för ren förmögenhetsskada i utomobligatoriska 

förhållanden. Enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen skall den som vållar 

ren förmögenhetsskada genom brott ersätta skadan.

Prop. 2006/07:119

39 

Skadestånd enligt LEK 

Beslut om skyldigheter enligt LEK grundar i sig inte ett avtalsförhållande 

mellan den förpliktade operatören och den som blir berättigad på grund 

av beslutet. Överträdelser av skyldigheter enligt LEK är inte heller straffsanktionerade. 

Den som bryter mot sådana skyldigheter ådrar sig således 

inte någon skadeståndsskyldighet för de förmögenhetsskador som andra 

operatörer på marknaden drabbas av pga. beteendet. Enligt regeringens 

mening är detta otillfredsställande. Som flera remissinstanser varit inne 

på framstår det som naturligt att den som inte följer de konkurrensfrämjande 

åtgärder som kan beslutas enligt LEK och därigenom orsakar 

skada också skall ersätta denna skada. 

Bestämmelser om att ren förmögenhetsskada skall ersättas även i 

utomobligatoriska förhållanden finns bl.a. på den allmänna konkurrensrättens 

område. Enligt 33 § konkurrenslagen (1993:20) skall företag som 

uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder förbuden mot konkurrensbegränsande 

samarbete och missbruk av dominerande ställning ersätta den 

skada som därigenom uppkommer. 

En skadeståndssanktion kan utformas så att den inte är beroende av att 

PTS först vidtagit åtgärder t.ex. inom sin tillsynsverksamhet. Kontrollen 

av efterlevnaden av de konkurrensfrämjande besluten blir i sådant fall 

inte helt beroende av PTS initiativ. Regler om skadestånd kan skapa incitament 

för andra företag och enskilda att själva ingripa mot beteenden 

som inte främjar konkurrensen på marknaderna för elektronisk kommunikation. 

En skadeståndssanktion kan således komplettera de offentliga 

sanktioner som finns i LEK. Skadestånd har därmed inte bara en reparativ 

funktion utan också en preventiv funktion. Företagen löper risk att 

drabbas dels av skadestånd, som sammantaget kan uppgå till stora belopp, 

dels av den negativa publicitet som en skadeståndsprocess kan ge. 

Mot den nu angivna bakgrunden bör det införas ett skadeståndsansvar 

för de operatörer som av uppsåt eller oaktsamhet inte följer PTS skyldighetsbeslut. 

Konkurrensfrämjande skyldigheter kan beslutas med stöd av 

4 kap. 4 § LEK i förhållande till konkurrerande operatörer, och med stöd 

av 5 kap. 13 och 14 §§ framför allt i förhållande till slutkunder. Likaså 

bör överträdelser av skyldigheterna enligt 5 kap. 12 § LEK att ge abonnenter 

möjlighet till förval och prefixval vara skadeståndssanktionerade. 

Skadeståndsansvaret bör gälla såväl positiva åtgärder som strider mot 

sådana skyldigheter som underlåtenhet att vidta åtgärder som är nödvändiga 

för att efterkomma skyldigheterna. 

En förutsättning för att skadeståndsansvaret skall få genomslag är att 

det finns en tillräckligt klar och preciserad skyldighet som den dominerande 

operatören skall rätta sig efter. 

I annat fall kan det tänkas att skadeståndsansvar 

utesluts eftersom företagets agerande inte kan anses oaktsamt 

eller uppsåtligt. 

Skadeståndsansvaret bör vidare gälla i förhållande till var och en. Även 

konsumenter och andra användare bör kunna väcka talan om skadestånd. 

Detta är en naturlig ordning mot bakgrund av LEK:s skyddsintressen så 

som de framgår av 1 kap. 1 § i lagen. Det förstärker också skadeståndets 

reparativa och preventiva effekt. 

Av särskild betydelse för utkrävande av skadeståndsansvar är de möjligheter 

till grupprättegång som finns enligt lagen (2002:599) om grupp

Prop. 2006/07:119

40 

rättegång, särskilt i sådana fall där det är fråga om en serie av ersättningskrav 

som det inte är praktiskt att driva till process vart och ett för 

sig. Det förekommer ett förhållandevis stort antal konsumentklagomål på 

området för elektronisk kommunikation. Regeringen bedömer att möjligheten 

att föra grupptalan beträffande skadestånd pga. överträdelser av 

skyldighetsbeslut enligt LEK kan vara en viktig förutsättning för att konsumenter 

skall få praktisk möjlighet till kompensation. På så vis kan möjligheten 

till skadestånd enligt LEK bidra till att stärka skyddet för konsumenter 

på området elektronisk kommunikation. 

Talan om skadestånd bör väckas vid allmän domstol. Det finns inte 

skäl att införa särskilda forumregler i LEK utan de allmänna forumreglerna 

i 10 kap. rättegångsbalken bör gälla. Talan bör, i likhet med vad 

som gäller enligt 33 § konkurrenslagen (1993:20), kunna väckas i tio år 

från det att skadan uppkom. 

I författningskommentaren utvecklas skadeståndsansvarets omfattning 

närmare. 

Förslaget att införa en skadeståndssanktion innebär inte någon risk för 

att tillämpningen av PTS beslut enligt LEK försenas, eftersom en skadeståndsprocess 

inte inverkar på möjligheten att verkställa PTS beslut.

9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 

Regeringens förslag: Ändringarna skall träda i kraft den 1 januari 

2008. 

Bestämmelsen om att kammarrättens beslut inte får överklagas skall 

inte tillämpas på beslut som kammarrätten fattat före ikraftträdandet. 

De nya bestämmelserna om skyndsam handläggning av mål i förvaltningsdomstolarna, 

liksom om begränsning av möjligheterna att där 

åberopa nya omständigheter och bevis, skall endast tillämpas om det 

överklagade beslutet har fattats efter ikraftträdandet. 

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. 

Utredningen föreslog att bestämmelserna om skadeståndsskyldighet skall 

tillämpas endast på skyldighetsbeslut som fattats efter ikraftträdandet. 

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm anser att det bör klargöras 

att skadeståndsskyldigheten endast avser sådana skyldigheter enligt 

4 kap. 4 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation som beslutats 

med stöd av de nya bestämmelserna. 

Sveriges advokatsamfund anser att skadeståndsskyldighet även borde 

komma i fråga då skyldigheten uppkommit före lagens ikraftträdande, 

om den skadeståndsgrundande handlingen företagits efter ikraftträdandet. 

Skälen för regeringens förslag: De föreslagna ändringarna i lagen 

(2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) bör träda i kraft så 

snart som möjligt. Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2008. 

Regeringen har i avsnitt 8 föreslagit att företag som har betydande inflytande 

på en marknad och som uppsåtligen eller av oaktsamhet vidtar 

en åtgärd som strider mot, eller underlåter att vidta en åtgärd som är nödvändig 

för att efterkomma, en skyldighet som meddelats enligt LEK skall 

ersätta skada som därigenom orsakas. Förslaget har civilrättsliga verk

Prop. 2006/07:119

41 

ningar. I sådant fall följer av allmänna regler att nya bestämmelser inte är 

tillämpliga på rättigheter och skyldigheter som har uppkommit före 

ikraftträdandet. Detta gäller oavsett om det uttrycks i en övergångsbestämmelse 

eller inte. Det behövs alltså inte någon särskild regel om detta. 

De nya bestämmelserna bör dock, som Sveriges advokatsamfund föreslagit, 

tillämpas på skadegörande handlingar eller underlåtenheter som hänför 

sig till tiden efter ikraftträdandet även om själva skyldigheten uppkommit 

före ikraftträdandet. Detta bör klargöras i en övergångsbestämmelse. 

Det är angeläget att de nya bestämmelserna för att effektivisera domstolsprocessen 

får effekt utan onödigt dröjsmål. När det gäller förslaget 

om att kammarrättens avgöranden enligt LEK inte skall få överklagas bör 

den nya ordningen gälla för de mål som är föremål för kammarrättens 

prövning vid ikraftträdandet, men som då ännu inte avgjorts. Det föreslås 

därför en övergångsbestämmelse om detta. 

De nya bestämmelserna om skyndsam handläggning av mål liksom om 

begränsningar i rätten att åberopa nya omständigheter och bevis i förvaltningsdomstolarna 

bör endast gälla i mål där det överklagade beslutet 

fattats efter ikraftträdandet. 

Regeringen bedömer att det i övrigt saknas behov av övergångsbestämmelser.

10 Omprövning av beslut 

Regeringens bedömning: Det behövs inte någon bestämmelse om att 

27 och 28 §§ förvaltningslagen (1986:223) om omprövning av beslut 

inte skall tillämpas vid tvistlösningsförfarandet. 

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det införs en 

bestämmelse om att 27 och 28 §§ förvaltningslagen (1986:223) om 

omprövning av beslut inte skall tillämpas vid tvistlösningsförfarandet. 

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon erinran mot 

förslaget. 

Skälen för regeringens förslag: Enligt 27 § förvaltningslagen 

(1986:223) skall en myndighet som finner att ett beslut som den har meddelat 

som första instans är uppenbart oriktigt, på grund av nya omständigheter 

eller av någon annan anledning, ändra beslutet om det kan ske 

snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. 

Skyldigheten gäller även om beslutet överklagas, såvida inte klaganden 

begär att beslutet tills vidare inte skall gälla (inhibition). Skyldigheten 

gäller däremot inte om myndigheten har överlämnat handlingarna i ärendet 

till en högre instans, eller om det i annat fall finns särskilda skäl mot 

att myndigheten ändrar beslutet. Enligt 28 § förvaltningslagen förfaller 

ett överklagande av en myndighets beslut, om myndigheten själv ändrar 

beslutet så som klaganden begär. 

Ändrar myndigheten beslutet på annat 

sätt än så som klaganden begär, skall överklagandet anses gälla det nya 

beslutet, om inte överklagandet skall avvisas på grund av att det kommit 

in för sent.

Prop. 2006/07:119

42 

Ärenden om tvistlösning hos Post- och telestyrelsen (PTS) är flerpartsärenden 

där parterna har motstridiga intressen. Om PTS ändrar ett beslut 

som den fattat inom ramen för tvistlösningsförfarandet innebär detta en 

nackdel för motparten. Omprövning kan alltså inte bli aktuell när beslut i 

tvistlösningsärenden har överklagats. Utredningens förslag är därför obehövligt 

och bör inte genomföras. 

Att handlingarna efter rättidsprövningen skall överlämnas utan dröjsmål 

följer av det allmänna skyndsamhetskravet i 7 § förvaltningslagen. 

11 Konsekvenser 

I denna proposition lämnas förslag till åtgärder för att förkorta handläggningstiden 

och effektivisera processen hos de allmänna förvaltningsdomstolarna 

i mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 

(LEK). Förslag lämnas också i syfte att effektivisera handläggningen 

av tvistlösningsärenden hos Post- och telestyrelsen (PTS). 

Förslagen leder inte till att några nya typer av mål förs till de allmänna 

förvaltningsdomstolarna. Det totala antalet mål i domstolarna kommer att 

minska något som en följd främst av regeringens förslag om att möjligheten 

att överklaga till Regeringsrätten slopas. 

Enligt de föreslagna förfarandereglerna skall målen handläggas skyndsamt 

vilket visserligen ställer ökade krav på prioritering av verksamheten 

hos förvaltningsdomstolarna. Förslaget att begränsa möjligheten att åberopa 

nya omständigheter och bevis leder dock, åtminstone på sikt, till att 

mindre resurser, går åt till att administrera målen. Därigenom förbättras 

förutsättningarna för ett snabbare avgörande och mindre resurser förbrukas. 

Förslagen bedöms alltså leda till att antalet mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna 

sammantaget minskar och att de kan avgöras snabbare. 

Både för PTS och förvaltningsdomstolarna bedöms effekterna av 

förslagen vara att kostnaderna minskar. 

Förslaget om att lagens syfte särskilt skall beaktas vid beslut om inhibition 

förväntas ge positiva effekter på marknadens funktionssätt genom 

att de konkurrensfrämjande besluten får snabbare genomslag. 

Kostnaderna för arvoden till de ekonomiska experterna är högre än 

kostnaderna för arvoden till nämndemän. Kostnaderna för att administrera 

de ekonomiska experterna kan dessutom vara något högre. Dessa skillnader 

bedöms dock vara försumbara totalt sett. Det är ett förhållandevis 

litet antal mål som hör till den kategori som kräver ekonomiska experter. 

Förslaget om skadeståndsansvar kan komma att innebära att ett antal 

nya mål uppkommer i allmän domstol, vilket ökar kostnaderna något i de 

allmänna domstolarna och hos berörda företag. Sannolikt torde dock antalet 

skadeståndsmål komma att bli begränsat. 

Förslaget förstärker dessutom 

incitamenten för SMP-operatörer att sluta frivilliga avtal om villkor 

i enlighet med skyldighetsbesluten. En del av de konflikter som i dag 

leder till tillsyns- och tvistlösningsärenden hos PTS och domstolarna 

torde därigenom kunna undvikas. 

Den något ökade kostnaden för de allmänna domstolarna förväntas 

rymmas inom den samlade ramen för rättsväsendet, genom att kostnaderna 

för förvaltningsdomstolarna minskar till följd av förslagen som

Prop. 2006/07:119

43 

effektiviserar förvaltningsprocessen. Även företagen kommer att lägga 

ner mindre resurser på rättsprocesser. 

Genomförandet av regeringens förslag leder sammantaget till att konkurrensen 

på marknaden kommer att fungera bättre och till att företagens 

drivkrafter att göra långsiktiga investeringar kommer att öka. Förslagen 

bidrar till att förbättra konsumenternas tillgång till elektronisk kommunikation 

och deras utbyte av de tjänster som erbjuds. 

Sammantaget bedömer regeringen att de samhällsekonomiska effekterna 

av förslagen blir såväl positiva som betydande. 

Regeringens bedömning är att förslagen inte har några effekter på den 

kommunala självstyrelsen, brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, 

jämställdheten mellan kvinnor och män eller möjligheterna att uppnå 

de integrationspolitiska målen. Ur miljösynpunkt har förslagen inga 

konsekvenser.

Prop. 2006/07:119

44 

12 Författningskommentar 

12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation 

7 kap. 

10 a § 

Tillsynsmyndigheten får förelägga en part att tillhandahålla myndigheten 

de uppgifter och handlingar som behövs för att pröva en tvist enligt 

10 § och som avser 

1. allmänna skyldigheter som gäller enligt denna lag, 

2. villkor som meddelats med stöd av lagen, eller 

3. särskilda skyldigheter som beslutats med stöd av 4 kap. 4 § eller 

5 kap. 13 eller 14 §. 

Föreläggandet får förenas med vite. Vid prövning av en ansökan om 

utdömande av vite får även vitets lämplighet bedömas. 

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 7. 

Genom bestämmelsen i första stycket får tillsynsmyndigheten samma 

befogenheter att inhämta uppgifter vid tvistlösning som gäller enligt 

7 kap. 3 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) i 

fråga om tillsyn. Myndigheten kan direkt utfärda ett föreläggande för att 

få fram de uppgifter från en part i ärendet som behövs för att pröva en 

tvist enligt 7 kap. 10 §. Materialet måste dock ha relevans för den prövning 

som är aktuell. Vidare får tillsynsmyndigheten inte kräva in mer 

material än som är erforderligt. Med uppgifter avses såväl muntliga som 

skriftliga uppgifter. Begreppet handling avses ha samma innebörd som i 

2 kap. tryckfrihetsförordningen. Ett föreläggande att tillhandahålla handlingar 

kan därmed även avse upptagningar som kan läsas, avlyssnas eller 

på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. 

Enligt ändringen i 8 kap. 21 § får ett föreläggande att tillhandahålla 

handlingar eller uppgifter inte överklagas. Av 8 kap. 22 § följer vidare att 

beslutet gäller omedelbart. Detta kompenseras av att ett vitesföreläggande, 

enligt andra stycket, i stället får prövas i hela dess vidd i mål om 

utdömande av vitet. Prövningen av vitesföreläggandet skall inte vara 

begränsad till en kontroll av föreläggandets laglighet i sak och form utan 

skall även omfatta dess lämplighet. Bestämmelsen är utformad med 

7 kap. 2 § taxeringslagen (1990:324) som förebild. 

Som JO har påpekat följer det av lagen (1985:206) om viten att utdömande 

av vite prövas av länsrätt på ansökan av PTS. Särskilda bestämmelser 

om detta behövs alltså inte. Även i övrigt gäller lagen om viten 

för sådana viten som föreslås här. Att vitet inte skall dömas ut om ändamålet 

med vitet har förlorat sin betydelse framgår av 9 § första stycket 

lagen om viten. 

Ändamålet med vitet anses normalt inte ha förfallit om 

vitesföreläggandet väl har iakttagits men först efter det att den i föreläggandet 

angivna tidsfristen löpt ut (se prop. 1984/85:96 s. 55).

Prop. 2006/07:119

45 

Skadestånd 

13 a § 

Om ett företag som enligt 8 kap. 7 § skall anses ha ett betydande inflytande 

på en viss marknad uppsåtligen eller av oaktsamhet vidtar en 

åtgärd som strider mot en skyldighet som beslutats med stöd av 4 kap. 

4 § eller 5 kap. 13 eller 14 § eller som följer av 5 kap. 12 §, skall företaget 

ersätta den skada som därigenom uppkommer. Detsamma gäller 

den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att vidta en åtgärd 

som är nödvändig för att efterkomma en sådan skyldighet. 

Rätten till sådan ersättning faller bort, om talan inte väcks inom tio 

år från det att skadan uppkom. 

Paragrafen, som är ny, har behandlats i avsnitt 8. Den har utformats med 

33 § konkurrenslagen (1993:20) som förebild. 

Skadeståndsansvaret omfattar inte bara allt positivt handlande som strider 

mot ett skyldighetsbeslut och som orsakar skada. Även underlåtenheter 

som orsakar skada sanktioneras. Det ställs alltså ett skadeståndssanktionerat 

krav på operatörer med betydande inflytande på en marknad 

att vara aktiva för att följa beslut om särskilda skyldigheter enligt LEK. 

Den föreslagna regleringen innebär att ersättning kan lämnas för ren 

förmögenhetsskada. När det gäller vilka skador som är ersättningsgilla 

får ledning hämtas ur skadeståndsrättsliga principer. När det gäller andra 

företag och avtalsparter torde i första hand ersättning för inkomstförlust 

och intrång i näringsverksamhet komma i fråga som ersättningsgilla skador. 

Extra kostnader för motparter till företag med ett betydande inflytande 

på en marknad kan uppstå pga. missgynnande affärsvillkor eller 

oberättigade krav på tilläggsprestationer. Sådana kostnader skall ersättas. 

Andra situationer som kan leda till ökade kostnader eller minskad omsättning 

som skall ersättas är förfaranden som innebär hinder för konkurrerande 

företags näringsutövning. 

När det gäller att bestämma skadans storlek är det erfarenhetsmässigt 

svårt att mer exakt beräkna omfattningen av konkurrensskador. En ekonomiskt 

realistisk bedömning bör eftersträvas. Om det uppkommer bevissvårigheter 

har rätten enligt 35 kap. 5 § rättegångsbalken möjlighet att 

uppskatta skadan till ett skäligt belopp. 

I övrigt gäller skadeståndslagens (1972:207) och skadeståndsrättens 

allmänna principer enligt rättspraxis och doktrin. Det innebär bl.a. att det 

ställs krav på adekvat kausalitet mellan den skadevållande handlingen 

och den uppkomna skadan. Hur dessa principer skall tillämpas på skador 

i nu aktuella fall får, som på andra områden inom skadeståndsrätten, bli 

en uppgift för rättstillämpningen att avgöra. 

Likaså får det bli en fråga för 

rättstillämpningen att avgöra frågor om kretsen av skadeståndsberättigade. 

Hit hör bl.a. frågan om i vilka fall sambandet mellan den påstådda 

skadan och den skadegörande överträdelsen är av sådant slag att skadeståndsskyldighet 

föreligger. 

Enligt gällande allmänna bevisbörderegler är det den som begär ersättning 

som skall bevisa att vederbörande har drabbats av en ersättningsgill 

skada och att det dessutom finns ett orsakssamband mellan överträdelsen 

och skadan.

Prop. 2006/07:119

46 

Ett mål om skadestånd enligt LEK bör anses utgöra ett rent dispositivt 

tvistemål. Lagregeln får därmed till följd att allmän domstol får tolka och 

tillämpa bestämmelserna i LEK och skyldighetsbesluten självständigt i 

alla dess delar. Det krävs således inte att det först finns ett beslut av PTS 

i ett tillsynsärende om överträdelse av en konkurrensfrämjande skyldighet 

enligt LEK. Det innebär också att även om det vid tiden för rättegången 

i allmän domstol redan finns ett sådant avgörande från PTS, så 

har detta ingen prejudicerande betydelse för målet. Det är endast ett 

bevisfaktum, vars åberopande inte är bindande för rätten. Däremot kan 

naturligtvis normalt sett ett gällande föreläggande om att upphöra med en 

överträdelse av en meddelad skyldighet som utfärdats av PTS vara en 

viktig del av bevisningen i målet. 

En annan konsekvens av lagbestämmelsen är att två prejudikatinstanser 

uppkommer, dels Kammarrätten i Stockholm (se 8 kap. 19 §), dels 

Högsta domstolen. Ingen av dessa domstolar är dock bunden av den 

andra domstolens avgöranden av frågor enligt LEK. 

8 kap. 

19 § 

En myndighets beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som 

meddelats med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 

Kammarrättens avgörande i ett mål enligt denna lag får inte överklagas. 

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.5. Tillägget av andra stycket 

innebär att kammarrätten blir sista instans för samtliga mål enligt LEK. 

Kammarrätten har dock inte gjorts till en renodlad prejudikatinstans. De 

nuvarande förutsättningarna för att meddela prövningstillstånd i kammarrätten 

kvarstår oförändrade. Förutom prejudikatdispens och extraordinär 

dispens kan alltså även ändringsdispens komma i fråga, se 34 a § förvaltningsprocesslagen 

(1971:291). 

21 § 

Ett beslut om underrättelse enligt 7 kap. 4 §, ett beslut om föreläggande 

enligt 7 kap. 10 a § och ett beslut om att inte ta upp en tvist för 

avgörande enligt 7 kap. 10 b § första stycket får inte överklagas. 

Ändringen innebär att förelägganden enligt 7 kap. 10 a § inte får överklagas. 

Om ett vitesföreläggande enligt denna bestämmelse inte följs kan 

tillsynsmyndigheten begära att vitet döms ut enligt bestämmelserna i lagen 

(1985:206) om viten. Av 3 kap. 23 § utsökningsbalken följer att 

domar eller beslut om utdömande av vite inte får verkställas förrän de har 

vunnit laga kraft. Med stöd av den nya bestämmelsen i 7 kap. 

10 a § 

andra stycket kan föreläggandet prövas i hela dess vidd inom ramen för 

vitesprocessen. Bestämmelsen täcker även osanktionerade förelägganden 

enligt 7 kap. 10 a §.

Prop. 2006/07:119

47 

Handläggning i domstol 

23 § 

Mål i länsrätt och kammarrätt som avser överprövning av följande beslut 

skall handläggas skyndsamt: 

1. beslut om särskilda skyldigheter med stöd av 4 kap. 4 § eller 5 kap. 

13 eller 14 §, 

2. beslut i ett tillsynsärende enligt 7 kap. 5 §, om tillsynen avsett efterlevnaden 

av ett beslut som anges i 1, 

3. beslut vid prövning av en tvist enligt 7 kap. 10 §, om tvisten grundar 

sig på ett beslut som avses i 1, och 

4. beslut om identifiering av företag med betydande inflytande på en 

marknad enligt 6 §. 

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 6.4. 

De uppräknade målen enligt LEK blir förtursmål i länsrätten och 

kammarrätten. En allmän utgångspunkt är att målen normalt bör avgöras 

inom sex månader från det att tiden för överklagande gick ut. I mål av 

enklare beskaffenhet bör en kortare handläggningstid kunna komma i 

fråga. Preklusionsfristen i 24 § hindrar inte att länsrätten avgör ett mål 

innan fristen löpt ut om målet är färdigberett. 

I vissa fall kan en något längre handläggningstid accepteras, t.ex. om 

ett mål är ovanligt komplicerat eller ovanligt omfattande i förhållande till 

andra liknande mål enligt LEK. En annan sådan situation är att en part 

enligt 24 § har tillåtits att åberopa nya omständigheter eller ny bevisning 

och handläggningen därigenom försenas. För kammarrättens del kan en 

längre handläggningstid också bli aktuell om avgörandet har prejudikatvärde 

och målets karaktär även i övrigt motiverar detta. 

24 § 

I mål som avses i 23 § får en part i länsrätten åberopa en ny omständighet 

eller ett nytt bevis efter det att fyra månader gått från det att tiden 

för överklagande gått ut, endast om parten gör sannolikt att parten 

inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset tidigare eller annars 

haft giltig ursäkt att inte göra det. 

I mål som avses i 23 § får en ny omständighet eller ett nytt bevis åberopas 

först i kammarrätten endast om det finns synnerliga skäl. 

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 6.6. 

Syftet med bestämmelserna är att komma till rätta med problemet att 

skriftväxlingen i vissa mål enligt LEK drar ut på tiden och att parterna 

ofta i ett sent skede av handläggningen åberopar nya omständigheter och 

bevis. Genom bestämmelserna tvingas parterna att tidigare slutligt ange 

vilka omständigheter och bevis som åberopas. I denna typ av mål är båda 

parter kommersiella operatörer som normalt företräds av ombud och som 

har särskilda kunskaper på sakområdet. 

Det bör därför ställas höga krav 

på processföringen i målen. Vidare underlättar bestämmelsen för domstolarna 

att avgöra målen skyndsamt. Preklusionsfristen i första stycket

Prop. 2006/07:119

48 

hindrar naturligtvis inte ett avgörande av målet innan fristen löpt ut, om 

målet då är färdigberett. 

Bestämmelsen i första stycket har sin förebild i 50 kap. 25 § tredje 

stycket rättegångsbalken. Tillämpningen av bestämmelsen bör göras mot 

bakgrund av partens förutsättningar att föra processen. När en part företräds 

av ett ombud bör förutsättningarna att få åberopa ny bevisning eller 

nya omständigheter efter att den angivna tidsfristen gått ut vara relativt 

begränsade. En situation där giltig ursäkt kan anses föreligga är att en 

part inte haft anledning att åberopa en omständighet eller ett bevis tidigare, 

t.ex. för att motparten tillåtits att åberopa en ny omständighet eller ett 

nytt bevis. Detta bör naturligtvis kunna bemötas. I övrigt bör i tillämpliga 

delar den praxis som utbildats vid tillämpningen av 50 kap. 25 § tredje 

stycket rättegångsbalken kunna vara vägledande även här. 

Av 34 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) följer att beslut i länsrätten 

i frågor enligt första stycket inte får överklagas särskilt. 

Enligt andra stycket finns det mycket små möjligheter att åberopa nya 

omständigheter eller bevis i kammarrätten. Detta tillåts bara i extraordinära 

situationer. Bestämmelsen underlättar för kammarrätten att fullgöra 

sin prejudikatbildande funktion trots kravet på skyndsam handläggning 

även av sådana mål. Kammarrättens beslut i dessa frågor får inte överklagas, 

se 8 kap. 19 § andra stycket. 

Domstolarnas sammansättning 

25 § 

Vid prövningen av mål som avses i 23 § skall länsrätten bestå av två 

lagfarna ledamöter och två ekonomiska experter. Om en av de ekonomiska 

experterna får förhinder sedan handläggningen har påbörjats, 

är rätten ändå domför. 

Första stycket första meningen gäller inte om något annat följer av 

18 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. 

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 6.2. 

Paragrafen innehåller undantag från de allmänna domförhetsreglerna 

för länsrätt i 17 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

när det gäller vissa mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. 

De särskilda reglerna om länsrättens sammansättning kommer 

enligt första stycket att gälla i mål som avser identifiering av företag med 

betydande inflytande på en fastställd marknad, mål som avser åläggande 

av skyldigheter mot sådana företag samt tillsyns- och tvistlösningsmål 

som grundar sig på ett skyldighetsbeslut. Bestämmelserna innebär att 

ekonomiska experter som huvudregel skall ingå i rätten vid avgörandet 

av mål i de angivna målkategorierna. 

Länsrätten skall bestå av ett jämnt antal ledamöter. Detta innebär att 

det vid lika röstetal vid en omröstning blir ordförandens mening som 

skall gälla, se 26 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

jämfört med 16 kap. 3 § rättegångsbalken (jfr prop. 1971:14 s. 70 f och 

109 samt prop. 1971:30 s. 700). 

Av andra stycket följer att länsrätten är domför med en lagfaren ledamot 

ensam i vissa fall. Hit hör bl.a. vidtagande av åtgärder för beredning

Prop. 2006/07:119

49 

av mål och andra beslut som inte innebär att mål avgörs slutligt samt avgörande 

av mål av enkel beskaffenhet. 

26 § 

När kammarrätten prövar mål som avses i 23 § skall kammarrätten 

bestå av tre lagfarna ledamöter och två ekonomiska experter. Om en av 

de ekonomiska experterna får förhinder sedan handläggningen har 

påbörjats, är rätten ändå domför. 

Kammarrätten är domför utan ekonomiska experter i sådana fall 

som anges i 12 § andra stycket 1–3 lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

samt vid prövning av mål som är av enkel beskaffenhet. 

I övrigt gäller, även i mål som avses i första stycket, 12 § femte–

sjunde styckena lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar i 

fråga om kammarrättens sammansättning. Vid behandlingen av frågor 

om prövningstillstånd och frågor som behandlas samtidigt därmed 

skall dock även en ekonomisk expert ingå i rätten, om inte målet är av 

enkel beskaffenhet. 

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 6.2. 

Paragrafen innehåller undantag från de allmänna domförhetsreglerna 

för kammarrätt i 12 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

i sådana mål som avses i 23 §. Enligt första stycket skall ekonomiska 

experter som huvudregel ingå i rätten vid prövningen av sådana 

mål. 

Enligt andra stycket är kammarrätten domför utan ekonomiska experter 

vid prövning av överklagande av beslut som inte innebär att målet 

slutligt avgörs, vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande 

samt vid annan åtgärd som avser endast måls beredande liksom vid 

beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att detta prövats i 

sak. 

Vidare gäller enligt tredje stycket att kammarrätten är domför med en 

lagfaren domare vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse och 

vid åtgärder som endast avser beredandet av mål. Vid behandling av frågor 

om avvisning av ett överklagande på grund av att det inkommit för 

sent är kammarrätten domför med två ledamöter, om de är ense om slutet. 

Slutligen gäller att kammarrätten, vid behandling av frågor om prövningstillstånd 

och frågor som behandlas samtidigt därmed, är domför 

med två lagfarna ledamöter och en ekonomisk expert, om inte målet är av 

enkel beskaffenhet. 

27 § 

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, förordnar 

för viss tid dem som skall tjänstgöra som ekonomiska experter enligt 25 

och 26 §§. Inträffar medan en ekonomisk expert deltar i behandlingen 

av ett mål en omständighet som medför att förordnandet skall upphöra 

att gälla, skall förordnandet ändå anses fortsätta att gälla i det pågående 

målet.

Prop. 2006/07:119

50 

Den som skall tjänstgöra som ekonomisk expert skall vara svensk 

medborgare och får inte vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha 

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 

Paragrafen är ny. Den har i enlighet med Lagrådets förslag utformats 

med 64 d § konkurrenslagen (1993:20) som förebild. 

Inhibition 

28 § 

När en domstol enligt 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) tar 

ställning till om ett beslut som fattats med stöd av denna lag tills vidare 

inte skall gälla skall domstolen särskilt beakta det som i 1 kap. 1 § anges 

om lagens syfte. 

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 6.3. 

Syftet med bestämmelsen är att lyfta fram betydelsen av att en domstol 

som prövar en fråga om inhibition av ett beslut enligt LEK särskilt beaktar 

de allmänna intressen som ligger bakom lagen. De allmänna målen 

med lagstiftningen uttrycks i 1 kap. 1 § som att enskilda och myndigheter 

skall få tillgång till säkra och effektiva elektroniska kommunikationer 

och största möjliga utbyte vad gäller elektroniska kommunikationstjänster 

samt deras pris och kvalitet. Målet skall främst uppnås genom att 

konkurrensen och den internationella harmoniseringen på området främjas. 

Utgångspunkten för prövningen av inhibitionsfrågor är givetvis fortfarande 

den praxis som utbildats kring den allmänna inhibitionsbestämmelsen 

i 28 § förvaltningsprocesslagen. Bestämmelsen innebär dock att 

utrymmet för att meddela inhibitionsbeslut inom området blir mindre än 

tidigare. Frågan var gränsen lämpligen skall gå måste dock bli en fråga 

för den allmänna rättstillämpningen att avgöra. 

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008. 

2. För skada som orsakats före ikraftträdandet gäller inte de nya 

bestämmelserna i 7 kap. 13 a §. 

3. För avgöranden som kammarrätten träffat före ikraftträdandet 

gäller 8 kap. 19 § i sin äldre lydelse. 

4. För överklagade avgöranden som träffats före ikraftträdandet 

gäller inte de nya bestämmelserna i 8 kap. 23 och 24 §§. 

Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 9. 

Bestämmelsen i punkt 2 innebär att även skyldighetsbeslut som fattats 

före ikraftträdandet är skadeståndssanktionerade, under förutsättning att 

skadan orsakas genom en handling eller underlåtenhet efter ikraftträdandet. 

Enligt punkt 3 kommer förbudet mot att överklaga kammarrättens avgöranden 

att träda i kraft omedelbart. Avgöranden som kammarrätten har

Prop. 2006/07:119

51 

träffat före ikraftträdandet skall dock efter överklagande prövas av Regeringsrätten 

enligt 8 kap. 19 § i dess äldre lydelse. 

Så som bestämmelsen i punkt 4 är utformad kommer avgöranden som 

träffats före ikraftträdandet, men som överprövas efter ikraftträdandet, att 

handläggas enligt äldre bestämmelser i den lägre instansen och enligt de 

nya bestämmelserna i den högre instansen. 

12.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om 

allmänna förvaltningsdomstolar 

11 § 

En kammarrätt får vara indelad i avdelningar. Regeringen får bestämma 

att en avdelning skall vara förlagd till någon annan ort än 

den där domstolen har sitt säte. Chef för en avdelning är presidenten 

eller en lagman. 

Om särskild sammansättning av kammarrätt vid behandling av 

vissa mål finns bestämmelser i fastighetstaxeringslagen (1979:1152), 

lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram 

och lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Bestämmelser 

om särskild sammansättning vid behandling av mål enligt 10 

kap. kommunallagen (1991:900) och 22 kap. kyrkolagen (1992:300) 

finns i 13 a §. 

12 § 

Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra 

lagfarna ledamöter får ej sitta i rätten. 

När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten, 

är kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. 

Fler än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant 

fall ej sitta i rätten. Kammarrätt är dock domför utan nämndemän 

1. vid prövning av överklagande av beslut som ej innebär att målet 

avgöres, 

2. vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande 

samt vid annan åtgärd som avser endast måls beredande, 

3. vid beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att 

detta prövats i sak. 

Handlägges mål som avses i andra stycket gemensamt med annat 

mål, får nämndemän deltaga vid handläggningen även av det senare 

målet. 

Om domförhet vid behandling av vissa mål finns bestämmelser i 

fastighetstaxeringslagen (1979:1152), lagen (1990:886) om granskning 

och kontroll av filmer och videogram och lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation. Bestämmelser om domförhet vid behandling 

av kommunalbesvärsmål finns i 13 a §. 

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd är kammarrätten 

domför med två ledamöter, om de är ense om slutet. Detsamma gäller 

vid behandling av andra frågor i mål där prövningstillstånd

Prop. 2006/07:119

52 

krävs för prövning av överklagande, om frågorna behandlas före 

eller i samband med frågan om prövningstillstånd. Vid behandling 

av en fråga om avvisning av ett överklagande på grund av att det har 

kommit in för sent är kammarrätten domför med två ledamöter, om 

de är ense om slutet. 

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är kammarrätten 

domför med en lagfaren domare. 

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en 

lagfaren ledamot i kammarrätten eller, om de inte är av sådant slag 

att de bör förbehållas lagfarna ledamöter, av en annan tjänsteman i 

kammarrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare 

bestämmelser om detta meddelas av regeringen. 

17 § 

Länsrätt är domför med en lagfaren domare och tre nämndemän, 

om inte annat följer av 17 a eller 18 §. Om en av nämndemännen får 

förhinder sedan handläggningen har påbörjats, är rätten domför 

med en lagfaren domare och två nämndemän. 

Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller 

svårighetsgrad, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver 

vad som följer av första stycket. Detsamma gäller i fråga om 

antalet nämndemän. Om någon eller några av ledamöterna får förhinder 

sedan handläggningen har påbörjats gäller första stycket 

andra meningen i fråga om domförhet. 

Om domförhet vid behandling av mål om fastighetstaxering och av 

vissa mål om elektronisk kommunikation finns, förutom i 18 §, bestämmelser 

i fastighetstaxeringslagen (1979:1152) respektive lagen 

(2003:389) om elektronisk kommunikation. 

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall 

fastställa hur många nämndemän som skall finnas i varje län för 

tjänstgöring i länsrätten. Länsrätten fördelar tjänstgöringen mellan 

nämndemännen efter samråd med dem. 

I paragraferna erinras om att det i vissa avseenden gäller särskilda domförhetsregler 

i länsrätt och kammarrätt när det gäller prövningen av vissa 

mål enligt LEK, se 8 kap. 25 och 26 §§ LEK.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

53 

Sammanfattning av betänkandet Effektivare LEK 

(SOU 2006:88) 

Problemen 

Myndighetsorganisationen 

PTS är enligt förordningen (1997:401) med instruktion för Post- och telestyrelsen 

central förvaltningsmyndighet med ett samlat ansvar (sektorsansvar) 

inom postområdet och inom området för elektronisk kommunikation. 

Förutom PTS finns även ett antal andra myndigheter med ansvarsområden 

inom området för elektronisk kommunikation – framförallt 

Datainspektionen, Konkurrensverket, Konsumentverket, Konsumentombudsmannen 

samt Radio- och TV-verket. 

När det gäller området för elektronisk kommunikation har PTS fokuserat 

sitt arbete på att främja konkurrensen. Detta överensstämmer också 

väl med hur målen för sektorn är utformade. De främsta medlen för att 

uppnå dessa mål är att skapa förutsättningar för en effektiv konkurrens 

utan snedvridningar eller begränsningar samt att främja internationell 

harmonisering. 

PTS arbete med att främja konkurrensen sker genom att man fortlöpande 

analyserar de delmarknader där det kan vara motiverat att införa 

skyldigheter enligt LEK utifrån kommissionens rekommendation samt 

riktlinjer för marknadsanalys och bedömning av betydande marknadsinflytande. 

Myndigheten skall i detta sammanhang fastställa relevant 

marknad, identifiera företag med betydande inflytande på marknaden 

(SMP, significant market power) samt meddela dessa företag skyldigheter. 

Besluten reglerar vad som skall gälla på en viss delmarknad. Det är 

alltså fråga om förhandsreglering (ex ante), i motsatts till den generella 

konkurrensrätten, där ingripande huvudsakligen sker i efterhand (ex post) 

t.ex. när en dominerande aktör har missbrukat sin ställning, även om 

konkurrenslagstiftningens bestämmelser också har en förebyggande effekt 

på företagens agerande. 

I SMP-förfarandet är PTS skyldigt att samråda med Konkurrensverket; 

denna samrådsskyldighet gäller dock endast det första steget, dvs. att 

fastställa relevanta marknader och identifiera företag med betydande inflytande 

på marknaden – inte beslut om skyldigheterna. Utredningen har 

dock noterat att PTS genom det nya regelverket har fått stor beslutanderätt 

och stort ansvar på området, och det har framförts invändningar mot 

hur myndighetsorganisationen ser ut på området för elektronisk kommunikation 

samt mot PTS starka ställning. 

Besluts- och överklagandeprocessen 

PTS har meddelat ett stort antal beslut utifrån den nya lagstiftningen. 

Många av dessa beslut har överklagats till domstol. 

PTS avgöranden överklagas till de allmänna förvaltningsdomstolarna, 

närmare bestämt till Länsrätten i Stockholms län, Kammarrätten i Stockholm 

och slutligen Regeringsrätten. I länsrätten hanteras målen på en 

särskild enhet, PTS-enheten, och domstolen har avsatt särskild personal

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

54 

för att hantera dessa mål. Målen bereds och handläggs av föredraganden 

och fiskaler, men svårare frågor avgörs slutligt av två chefsrådmän och 

tre nämndemän. I Kammarrätten i Stockholm hanteras målen från PTS på 

en av domstolens ordinarie avdelningar. 

Antalet mål från PTS är relativt litet i förhållande till antalet andra mål 

i förvaltningsdomstolarna – såväl i länsrätten som i kammarrätten – men 

det har dock skett en successiv ökning sedan LEK trädde i kraft. Vid årsskiftet 

2005/2006 fanns 45 pågående mål från PTS vid Länsrätten i 

Stockholms län och 20 mål i Kammarrätten i Stockholm. Den 15 juli 

2006 var motsvarande siffror 55 respektive 5 mål. 

Den 15 augusti 2006 hade PTS fattat beslut vad gäller 17 av de 18 

marknader som anges i kommissionens rekommendationer. På 11 av 

marknaderna har PTS pekat ut en eller flera SMP-operatörer, vilka också 

meddelats skyldigheter. 

Besluten om skyldigheter har överklagats av någon eller några aktörer 

på samtliga marknader utom en. Flera av de beslut som PTS tagit under 

andra halvåret 2004 hade exempelvis ännu inte slutligt avgjorts i domstol 

i september 2006. 

Ett åskådliggörande exempel på detta är PTS beslut att utse TeliaSonera 

till SMP-operatör på marknaden för bitströmstillträde och att 

ålägga företaget skyldigheter. PTS fattade sitt beslut den 24 november 

2004. Genom en dom den 20 april 2006 fastställde länsrätten myndighetens 

beslut, och den 3 juli 2006 beslutade kammarrätten att inte meddela 

prövningstillstånd, Regeringsrätten har dock därefter beslutat att ta upp 

frågan om prövningstillstånd i kammarrätten till prövning genom ett beslut 

den 28 juli 2006. 

Till utredningen har framförts att det är ett problem att domstolarna i 

stor omfattning valt att hindra vidare verkställighet av de beslut PTS fattat 

genom att beslut om inhibition. Exempelvis anger PTS att det är ett 

problem att ovan nämnda beslut om bitströmstillträde inte gick att verkställa 

eftersom beslutet hade inhiberats av länsrätten och ännu inte slutligt 

avgjorts. Länsrätten i Stockholms län avslog genom sin dom den 20 

april 2006 Telia Soneras överklagande och hävde samtidigt beslutet om 

inhibition från den 3 februari 2005. PTS har först därefter kunnat påbörja 

tillsynen av den drygt 14 månader tidigare meddelade skyldigheten. Vidare 

verkställighet har dock återigen hindrats genom att Regeringsrätten 

beslutat om prövningstillstånd och inhibition den 28 juli 2006. Av de 45 

mål som vid årsskiftet 2005/2006 pågick i Länsrätten i Stockholms län 

hade det beslutats om inhibition i 16 av målen. 

Tvistlösning 

Enligt 7 kap. 

10 § LEK skall PTS avgöra tvister mellan aktörer på marknaden 

för elektronisk kommunikation, och man skall dessutom besluta i 

de frågor som tvisten gäller så snart som möjligt; beslut skall meddelas 

inom fyra månader från det att ansökan kommit in till myndigheten. Utredningen 

har noterat att det finns vissa problem med att hålla denna fyramånadersfrist 

vid tvistlösning. Problemen är dock inte särskilt stora, 

utan de flesta mål avgörs inom tidsfristen. Utredningen har dock konstaterat 

att det saknas regler som gör det möjligt för tillsynsmyndigheten att 

påskynda tvistlösningsförfarandet eller förhindra att någon part förhalar

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

55 

ärendet. Flertalet aktörer anser dessutom att kravet på PTS att upprätthålla 

en funktionsuppdelning leder till merarbete och ineffektivitet, vilket 

även PTS har framfört. 

Utredningens bedömning 

Utredningen konstaterar att särreglering inom området elektronisk kommunikation 

är nödvändig under överblickbar tid samtidigt som det långsiktiga 

syftet är att marknaderna skall fås att fungera så väl att en förreglering 

inte behövs. Det finns idag på marknaderna för elektronisk kommunikation 

en betydande regleringsosäkerhet. Den hämmar investeringsutvecklingen 

och försvårar möjligheterna att etablera fungerande konkurrens 

och därmed utbudet av tjänster till konsumenterna. 

Den grundläggande ansvarsfördelningen mellan myndigheterna fungerar 

enligt utredningens uppfattning tillfredsställande. Däremot bör samarbetet 

mellan PTS och Konkurrensverket förbättras och utvecklas. Även 

beslutsprocessen (inklusive tvistlösningsförfarandet) inom PTS kan förbättras. 

De problem utredningen noterat på dessa områden bidrar till regleringsosäkerheten. 

Utredningen konstatera också att den utdragna handläggningen av 

målen från PTS utgör ett allvarligt problem och försenar genomförandet 

av regleringen. Enligt utredningen beror de långa överklagandeprocesserna 

i första hand på att förvaltningsprocesslagens regler, som styr processerna 

i de allmänna förvaltningsdomstolarna, inte är anpassade för att 

driva på ett avgörande i målen från PTS. Om parterna önskar att lägga till 

ytterligare skrifter finns det små möjligheter för domstolarna att förhindra 

detta. En annan faktor som, enligt utredningen, leder till utdragna 

processer är möjligheten att överklaga till som mest tre domstolsinstanser. 

Förslagen 

Utredningen presenterar i detta betänkande ett antal förslag till förändringar 

i LEK. Syftet med förslagen är att minska regleringsosäkerheten 

och bidra till att den reglering som under överskådlig tid är nödvändig på 

delar av området för elektronisk kommunikation blir väl avvägd. Utredningen 

lägger förslag som tydliggör den långsiktiga regleringsstrategin 

och de kortsiktiga skyldighetsbesluten, men föreslår också åtgärder som 

kortar tiden från PTS beslut till dess besluten vunnit laga kraft. Förslagen 

avser att bland annat förkorta överklagandeprocesserna och förbättra PTS 

beslut för att därigenom kunna minska rättsosäkerheten. Förslagen i betänkandet 

avser att leda till förbättringar när det gäller hur PTS utformar 

den långsiktiga strategin för området elektronisk kommunikation och hur 

myndigheten utformar sina beslut samt ett förbättrat tvistlösningsförfarande. 

En viktig del i förslagen är också ett utökat och förbättrat samarbete 

med Konkurrensverket. Vidare läggs förslag till att förändra processreglerna 

vid hantering av mål från PTS för att besluten snabbare skall 

kunna tillämpas. Enligt utredningen kommer förslagen att minska regleringsosäkerheten 

och därmed ha positiva effekter på konkurrens och

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

56 

investeringsvilja vilket medför en snabbare utveckling av olika tjänster 

till nytta för konsumenterna. 

Normbesluten 

Utredningen har konstaterat att PTS många gånger i praktiken använder 

sig av ett trestegsförfarande för att införa skyldigheter för aktörer med 

betydande inflytande på en fastställd marknad. Utredningen har också 

konstaterat att besluten i enlighet med riktlinjerna i förarbetena preciseras 

successivt i skyldighetsbeslut, tillsynsbeslut och tvistlösningsbeslut. 

Flera operatörer anser att framför allt skyldighetsbesluten, men till viss 

del även tillsyns- och tvistlösningsbesluten, är alltför oprecisa. Utredningen 

delar den uppfattningen. Det viktigaste problemet är att besluten 

inte anses vara tillräckligt tydliga vad gäller att klargöra vilka skyldigheter 

SMP-företagen har, för att detta sedan skall kunna läggas till grund 

för affärsmässiga överenskommelser mellan företagen. Detta är givetvis 

något som leder till stor osäkerhet på marknaden. 

Enligt utredningens bedömning finns det goda förutsättningar för att 

mer precisa skyldighetsbeslut av PTS skulle minska tidsåtgången för utredningar 

och mildra konflikter mellan marknadsaktörerna. Utredningen 

föreslår därför en markering av hur viktigt det är med en precisering genom 

att ett sådant krav införs i bestämmelsen om skyldighetsbesluten i 

8 kap. 6 § LEK. Det avgörande bör vara att besluten är så klara och 

tydliga att den förpliktade och den berättigade vet sina rättigheter och 

skyldigheter. Syftet med ett sådant krav är att ytterligare understryka att 

besluten, så långt möjligt, direkt bör kunna ligga till grund för 

överenskommelser mellan den förpliktade och de berättigade. 

Ett förslag till att skapa en ytterligare drivkraft för PTS att precisera 

sina skyldighetsbeslut är att regeringen i regleringsbrevet för PTS kräver 

att myndigheten årligen redovisar den genomsnittliga tidsåtgången från 

beslut till tillämpning för samtliga meddelade skyldighetsbeslut. 

Enligt utredningen är en åtgärd för preciserade skyldigheter att det införs 

civilrättsliga verkningar av skyldighetsbesluten. Möjligheten att 

kräva skadestånd kommer enligt utredningen att rikta operatörernas 

uppmärksamhet på vikten av att PTS precisera skyldigheterna. Utredningen 

föreslår därför att det införs en regel som säger att om ett företag 

med uppsåt eller av oaktsamhet vidtar en åtgärd som strider mot, eller 

försummar att vidta en åtgärd som är nödvändig för att följa, en skyldighet 

som meddelats enligt 4 kap. 4 § eller 5 kap. 13–14 §§ LEK eller som 

följer av 5 kap. 12 § samma lag, skall företaget ersätta den skada som 

därmed uppkommer. 

Enligt utredningen bör regeringen ge en oberoende expert i uppdrag att 

analysera hur Post- och telestyrelsen utformat motiveringarna av sina 

marknads- och skyldighetsbeslut, hur besluten eventuellt skulle kunna 

utvecklas och vilka eventuella lagändringar som kan behövas för att den 

önskade utvecklingen skall komma till stånd. 

För att åstadkomma en tydlig formell åtskillnad mellan skyldighetsbeslut 

och tvistlösning föreslår utredningen att det bör klargöras att skyldighetsbesluten 

inte får gälla förhållandet mellan vissa parter; de skall 

gälla allmänna skyldigheter för den förpliktade adressaten, samtidigt som 

de även gäller till förmån för var och en som enligt lagstiftningen ingår i

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

57 

den krets för vilken beslutet innebär en rättighet. Då blir gränsen mellan 

tillsyn och tvistlösning tydligare, eftersom tillsynen dels handlar om huruvida 

den förpliktade efterlever skyldigheterna, dels kan resultera i ett 

föreläggande att följa lagen eller skyldighetsbesluten. Tvistlösning, däremot, 

handlar om att klargöra vilka villkor som skall gälla mellan två 

parter med anledning av skyldigheter enligt lagen eller beslut som meddelats 

med stöd av lagen. 

Förslaget kan leda till tydligare skyldighetsbeslut, eftersom det blir 

klart att skyldighetsbesluten skall vara mer preciserade och att det således 

inte kan påföras något utöver dessa skyldigheter genom tvistlösning. 

När det gäller tillsyn är detta uppenbart, eftersom tillsyn måste gälla just 

efterlevnaden av en förpliktelse av något slag. 

Utredningen föreslår därför att det klargörs i 8 kap. 6 § LEK att en 

skyldighet inte får begränsas till att avse förhållandet mellan ett företag 

med betydande inflytande på en fastställd marknad och en eller vissa 

motparter, utan den skall gälla allmänt i förhållande till alla som blir berättigade 

tack vare beslutet. 

Tvistlösningen 

Utredningens uppfattning är att förslaget om att skyldighetsbeslut skall 

preciseras leder till att färre tvister blir föremål för tvistlösning. Tvistlösningsinstitutet 

kommer därigenom att renodlas, eftersom myndigheten 

genom tvistlösningen kan fastställa vilka villkor som skall gälla mellan 

vissa bestämda parter. 

För att åstadkomma goda förutsättningar för en väl fungerande marknad 

är det väsentligt att LEK tillämpas på ett rättssäkert sätt. Det är därför, 

enligt utredningen, viktigt att de skyldigheter som åläggs enligt lagen 

beslutas i enlighet med det förfarande som gäller skyldighetsbesluten vad 

gäller samråd med marknadens aktörer, andra myndigheter och Europeiska 

gemenskapernas kommission – inte i någon annan form. Det är därför 

viktigt att tvistlösningen enligt LEK innebär en rättssäker uttolkning 

av dessa skyldighetsbeslut. Det måste stå fullständigt klart att det inte 

kan bli fråga om att tillföra några nya eller utvidgade skyldigheter i samband 

med tvistlösning. 

När det gäller PTS utformning av sitt inre arbete i förhållande till bl.a. 

tvistlösningsärendena anser utredningen att det saknas skäl för att ställa 

krav på PTS att upprätthålla en organisatorisk uppdelning mellan de 

olika funktionerna inom myndigheten. PTS bör i stället kunna organisera 

sig på det sätt som myndigheten finner lämpligast för att genomföra sitt 

uppdrag. 

Däremot föreslår utredningen att det, för att garantera en rättssäker 

tvistlösning, alltid skall krävas att ärenden om tvistlösning skall avgöras 

av en lagfaren tjänsteman. 

I tvister som prövas enligt LEK är det vanligt att PTS måste pröva frågan 

om vilken dag tvisten uppkommit när en part begär att avgörandet 

skall gälla förfluten tid, dvs. innan begäran inkom till myndigheten. Det 

är då inte ovanligt att PTS beslut innebär att tvisten prövas från den dag 

när tvistlösning begärdes vid myndigheten. Enligt PTS tillämpning av 

lagen förutsätts alltså en tvist ha uppkommit när begäran om tvistlösning 

gjordes vid myndigheten. Är parterna ense om att tvisten uppkommit vid

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

58 

en tidigare tidpunkt godtar PTS detta. Är de däremot oense om detta 

måste den som begär tvistlösning från ett tidigare datum bevisa att tvisten 

uppkommit redan då, vilket i många fall är svårt. 

Det finns en fara med en sådan tillämpning, eftersom den riskerar att 

leda till att parterna skyndar sig att begära tvistlösning vid PTS, innan 

man har tömt ut möjligheterna att lösa tvisten genom kommersiella förhandlingar. 

Utredningen föreslår därför att det regleras särskilt i LEK att prövningen 

av en tvist får omfatta tiden innan ansökan kom in till myndigheten, 

om sökanden innan dess begärt förhandlingar med motparten om 

saken men sådana antingen inte har kommit till stånd eller inte har lett till 

att något avtal har kunnat träffas om saken. Prövningen får då omfatta 

tiden från den dag när det begärda avtalet eller villkoret skulle ha börjat 

gälla, dock tidigast från den dag när en begäran om förhandlingar gjordes. 

Utredningen konstaterar att PTS oftast förmår meddela beslut i tvistlösningsärenden 

inom den lagstadgade fyramånadersfristen. Det förekommer 

dock att denna tidsfrist överskrids p.g.a. tvisternas komplexitet 

och omfattning. För dessa fall finns dock möjlighet till undantag från 

fristen enligt lagen. 

En vanligare orsak till tidsåtgången verkar dock vara att parterna ändrar 

sina yrkanden eller framställer nya yrkanden på ett sent stadium av 

handläggningen. Det är inte heller ovanligt att parterna begär upprepade 

anstånd för att skicka in sina yttranden; det kan inte uteslutas att detta 

sker med syftet att försöka förhala ärendet. I sammanhanget är det en 

väsentlig faktor att motparten i ett tvistlösningsärende ofta inte har något 

att vinna på en snabb handläggning, utan att detta främst ligger i sökandens 

intresse. 

För att styra upp tvistlösningsförfarandet enligt LEK krävs att förfarandet 

regleras med hänsyn till att det är fråga om ett förfarande med 

motstående enskilda intressen. Utredningen föreslår därför att det införs 

bestämmelser i LEK om förfarandet vid tvistlösning. 

Ett problem i ett tvistlösningsärende kan vara att PTS inte får in det 

underlag från parterna som behövs. Enligt utredningen ger de befintliga 

reglerna inte PTS tillräcklig befogenhet för att begära in de upplysningar 

och underlag som krävs i ärendet. Utredningen föreslår därför att PTS 

skall ges möjlighet att förelägga en part att komma in med nödvändigt 

underlag. Föreläggandet skall kunna förenas med vite. 

Överklagandeprocessen 

En viktig fråga är självklart varför domstolsprocesserna tar så lång tid. 

Utredningen drar slutsatsen att det är skriftväxlingen och handläggningen 

som drar ut på tiden; när målen väl är färdiga för slutligt avgörande, så 

avgörs de relativt snabbt i domstolarna. Utredningen anser inte att de 

resurser som förvaltningsdomstolarna avsatt för att hantera mål från PTS 

är bristfälliga. Det förefaller i stället snarast som om dessa mål i någon 

mån är prioriterade i förhållande till andra mål som inte med stöd av lag 

skall hanteras med förtur. Detta gäller särskilt Länsrätten i Stockholms 

län och den där inrättade PTS-enheten.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

59 

Utredningen har övervägt huruvida målen från PTS i stället borde 

kunna överklagas till Marknadsdomstolen som första och enda instans. 

Genom en sådan förändring skulle det gå att uppnå en skyndsammare 

överklagandeprocess. En ytterligare fördel med att flytta över mål till 

Marknadsdomstolen skulle vara att ekonomiska experter därmed deltar i 

avgörandena, och av förarbeten till LEK framgår att SMP-besluten skall 

fattas utifrån konkurrensrättsliga principer och med hjälp av konkurrensrättsliga 

metoder (prop. 2002/03:110, s. 275). 

Enligt utredningen är dock ett av de starkaste skälen för att behålla 

målen från PTS i de allmänna förvaltningsdomstolarna att det där finns 

en upparbetad kompetens för sådana mål. 

Det är dessutom så att det normalt bör kunna anföras starka skäl för att 

ändra en rådande ordning, särskilt om inkörningsproblemen med en nyordning 

kan förväntas motverka målet att snabba på överklagandeprocessen. 

Även om utredningen är övertygad om att en förändring med Marknadsdomstolen 

som första och enda instans ger ett snabbare förfarande 

än i dag, så kan detta uppnås även genom förändringar inom den nuvarande 

ordningen. Dessutom är en förändring inom den nuvarande ordningen 

betydligt enklare att genomföra än om man skulle flytta över målen 

till Marknadsdomstolen. 

Sammantaget anser utredningen att målen från PTS även fortsättningsvis 

skall överklagas till de allmänna förvaltningsdomstolarna. 

Färre domstolsinstanser 

Utredningen anser att rättssäkerheten kan bibehållas för målen från PTS 

även om kammarrätten är sista instans. Att minska antalet överklagandeinstanser 

kan förkorta tiden till dess att beslut enligt LEK vinner laga 

kraft. Utredningen föreslår därför att möjligheten att överklaga PTS beslut 

ända upp till Regeringsrätten tas bort, och att kammarrätten i stället 

utgör sista domstolsinstans för samtliga mål från PTS. Kammarrätten 

skall kunna ta upp ett mål till prövning enligt samma dispensgrunder som 

gäller i dag. 

Särskilda ledamöter 

Utredningen föreslår att särskilda ledamöter (ekonomiska experter) skall 

delta när länsrätt och kammarrätt avgör frågor om identifiering av företag 

med betydande inflytande på en fastställd marknad och frågor om fastställande 

av särskilda skyldigheter för sådana företag. 

Tidsfrister för handläggning och avgöranden 

För att påskynda det slutliga avgörandet av PTS beslut om konkurrensfrämjande 

frågor bör domstolarna ges möjlighet att driva på avgörandet. 

En sådan möjlighet skapas om domstolarna har en tidsfrist för när mål 

skall vara avgjorda, kombinerat med tidsfrister för när skriftväxlingen 

skall vara avslutad. 

Utredningen föreslår att det införs en regel som säger att överklagade 

beslut enligt 8 kap. 6 § LEK skall vara avgjorda i länsrätten eller kam

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

60 

marrätten inom sex månader från det att tiden för överklagande gick ut. 

Om det finns synnerliga hinder för ett avgörande kan dock tidsfristen 

förlängas. Skriftväxlingen i länsrätten skall anses vara avslutad fyra månader 

efter att tiden för överklagande gick ut. I kammarrätten skall 

skriftväxlingen anses avslutad efter två månader från det att domstolen 

tagit ställning till frågan om prövningstillstånd. Dessa tidsfrister kan förlängas 

om det finns särskilda skäl för detta. 

Utredningen föreslår även att särskilda preklusionsregler införs i 8 kap. 

LEK för handläggningen i länsrätt och kammarrätt. I länsrätten skall nya 

omständigheter eller ny bevisning få åberopas efter att fyra månader gått 

från tiden för överklagande gick ut endast om parten gör sannolikt att han 

inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset tidigare. I kammarrätten 

får nya omständigheter eller nya bevis åberopas endast om det finns 

synnerliga skäl för detta. 

Utredningen föreslår att en domstol som prövar en framställan om inhibition 

av ett beslut som fattats enligt LEK särskilt skall ta hänsyn till 

syftet med lagen, så som det framgår av lagens portalparagraf i 1 kap. 

1 §. Länsrätten och kammarrätten skall vara skyldiga att ange skälen för 

ett beslut om att PTS avgörande tills vidare inte skall gälla. 

Myndighetsorganisationen 

Utredningen anser att den nuvarande ansvarsfördelning mellan myndigheterna 

när det gäller det konkurrensfrämjande arbetet på området för 

elektronisk kommunikation fungerar tillfredsställande och därför inte bör 

ändras. Däremot bör samarbetet mellan PTS och Konkurrensverket öka 

för att främja en långsiktigt fungerande konkurrens och minska regleringsosäkerheten 

genom förbättrade skyldighetsbeslut. 

När det gäller samråd mellan PTS och Konkurrensverket i SMP-ärenden 

föreslår utredningen att PTS skall begära in ett skriftligt yttrande från 

Konkurrensverket i frågor som avses i 21–22 §§ FEK, dvs. när det gäller 

förslag om skyldigheter mot ett företag med ett betydande inflytande på 

en fastställd marknad. Samrådet skall gälla ett upprättat förslag till beslut. 

Ett beslut som avviker från Konkurrensverkets yttrande skall innehålla 

skälen till varför yttrandet inte har följts. 

Utredningen föreslår också att PTS skall samarbeta med Konkurrensverket 

om en långsiktig strategi. 

PTS inre organisation 

Utredningen anser att PTS är en väl fungerande myndighet med hög 

kompetens inom det området man ansvarar för. 

Utredningen har fått kännedom 

om att många aktörer anser att kravet på PTS att upprätthålla en 

funktionsuppdelning mellan normgivning, tillsyn och tvistlösning leder 

till merarbete och ineffektivitet. Dessa aktörer förordar i stället en sakfrågeindelade 

organisation vid PTS. Andra aktörer menar dock att det 

inte är lämpligt att en och samma myndighet utövar alla dessa funktioner, 

bl.a. från rättssäkerhetssynpunkt. 

Utredningen gör samma bedömning som vid tvistlösning när det gäller 

frågan om funktionsuppdelning mellan de normativa besluten och till

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

61 

synsbesluten enligt LEK. Med hänsyn till att samma personer fattar beslut 

i ärendena fyller funktionsuppdelningen inte något syfte. För att 

möjliggöra en ökad effektivitet genom nyttjandet av samordningsfördelar 

anser utredningen att PTS inte behöver upprätthålla en organisatorisk 

uppdelning mellan de olika funktionerna inom myndigheten. PTS bör i 

stället kunna organisera sig på det sätt som myndigheten finner mest 

lämpat, för att genomföra sitt uppdrag i dessa delar. 

Utredningen anser dock att det finns anledning att ställa tydligare krav 

på PTS i några hänseenden. Regeringen bör t.ex. ge myndigheten i uppdrag 

att föreslå kvantitativa indikatorer med vilka man kan redovisa den 

årliga utvecklingen av övergripande måluppfyllelse, konsumentklagomål, 

fördröjning mellan beslut och tillämpning samt kvaliteten i besluten. 

Det är utredningens bedömning att det också behövs nya strukturella 

grepp för att öka tydligheten och förutsägbarheten i PTS agerande. Det 

bör därför ställas krav på en långsiktig strategi för området för elektronisk 

kommunikation. Utredningen föreslår därför att regeringen ger PTS 

uppdraget att, i samråd med Konkurrensverket, utarbeta en långsiktig 

strategi på området för elektronisk kommunikation minst vart tredje år. 

Strategin bör utgöra dels en grund för arbetet med marknads- och skyldighetsbesluten 

enligt LEK, dels ett underlag för politikutformningen på 

området både nationellt och inom EU. Strategin skall ha en siktlängd på 

fem år och den skall prövas översiktligt varje år. 

Utredningen anser att PTS och Konkurrensverkets verksamhet på området 

för elektronisk kommunikation även fortsättningsvis skall finansieras 

med avgifter. Beslut om de årliga avgifternas storlek skall fattas av 

regeringen. PTS skall ta emot avgifterna och självt få disponera över 

dessa, med undantag för de medel som Konkurrensverket behöver för sin 

medverkan vid marknads- och skyldighetsbesluten. Handläggningsavgifter 

skall även fortsättningsvis beslutas och disponeras av PTS. Regeringen 

skall besluta om hur mycket av de årliga avgiftsintäkterna som 

Konkurrensverket skall få disponera för sin medverkan enligt FEK. Båda 

myndigheterna skall redovisa sin medelsanvändning till regeringen. 

Konsekvenser av förslagen 

En grundläggande tanke bakom de förslag som presenteras i betänkandet 

är att de sammantaget skall leda till snabbare beslutsprocesser och en mer 

effektiv myndighetsorganisation. Detta kommer att medföra att regleringsosäkerheten 

minskar och att tiden kortas fram till dess att PTS 

beslut kan tillämpas. Detta bör enligt utredningen få positiva effekter på 

marknadernas funktionssätt. Konkurrensen kommer att fungera bättre 

och företagens drivkrafter för långsiktiga investeringar kommer att öka. 

Detta får positiva samhällsekonomiska effekter och bidrar till att förbättra 

tillgången till elektronisk kommunikation för konsumenterna. 

Utredningens bedömning av förslagens sammantagna samhällsekonomiska 

konsekvenser är att PTS och förvaltningsdomstolarna kan 

minska sina kostnader. Även företagen kommer att behöva lägga ner 

mindre resurser på rättstvister. Konkurrensverket, de allmänna domstolarna 

och Regeringskansliet får något ökade kostnader. Beslutsprocessen 

kommer att påskyndas vilket i motsvarande utsträckning bedöms kunna

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 1 

62 

ge betydande samhällsekonomiska fördelar i form av lägre priser samt ett 

ökat och bättre tjänsteutbud. 

De samlade samhällsekonomiska effekterna blir därför enligt utredningen 

både positiva och betydande.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 2 

63 

Betänkandets lagförslag 

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation 

dels att 7 kap. 10 § samt 8 kap. 6, 19, 21 och 22 §§ skall ha följande 

lydelse 

dels att 12 nya paragrafer, 7 kap. 10 b–g och 18 §§ samt 8 kap. 

23–27 §§, skal föras in i lagen 

dels att nya rubriker skall föras in före 7 kap. 10 b, d och f §§ samt 

8 kap. 23, 26 och 27 §§. 

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 

7 kap. 

10 § 

Uppkommer det en tvist mellan 

dem som tillhandahåller elektroniska 

kommunikationsnät eller 

kommunikationstjänster eller tillhörande 

tjänster i fråga om skyldigheter 

som följer av denna lag 

eller av föreskrifter, tillståndsvillkor 

eller beslut om förpliktelser 

som meddelats med stöd av lagen, 

får en part hänskjuta tvisten för 

avgörande av tillsynsmyndigheten. 

Uppkommer det en tvist mellan 

dem som tillhandahåller elektroniska 

kommunikationsnät eller 

kommunikationstjänster eller tillhörande 

tjänster i fråga om skyldigheter 

som följer av denna lag 

eller av föreskrifter, tillståndsvillkor 

eller beslut om förpliktelser 

som meddelats med stöd av lagen, 

får en part hänskjuta tvisten för 

avgörande av tillsynsmyndigheten. 

Myndigheten skall så snart som 

möjligt besluta i de frågor som 

tvisten gäller. Beslutet skall meddelas 

senast inom fyra månader 

från det att begäran kom in till 

myndigheten, om längre tid inte är 

nödvändig med hänsyn till tvistens 

omfattning eller andra särskilda 

omständigheter. 

Prövningen får omfatta tiden 

innan ansökan kom in till myndigheten, 

om sökanden innan ansökan 

kom in begärt förhandlingar med 

motparten om tvistefrågan men 

förhandlingar inte har kommit till 

stånd eller inte har lett till att avtal 

träffats om tvistefrågan. Prövningen 

får då omfatta tiden från 

den dag det begärda avtalet eller 

villkoret skulle ha börjat att gälla, 

dock tidigast från den dag då begäran 

om förhandlingar gjordes. 

Ärendets anhängiggörande 

10 b § 

Ansökan om prövning av tvist 

enligt 10 § skall ske skriftligen. 

Den skall innehålla uppgifter om 

1. personnummer eller organisationsnummer, 

2. postadress, 

3. telefonnummer,

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 2 

64 

4. förhållanden i övrigt av betydelse 

för delgivning med parten, 

5. motsvarande uppgifter om 

motparten. 

Företräds sökanden av ställföreträdare 

skall motsvarande uppgifter 

lämnas även om denne. 

Har sökanden vidtalat ett ombud 

att företräda denne, skall ombudets 

namn, postadress och telefonnummer 

anges. Ansökan skall 

även innehålla motsvarande uppgifter 

om ställföreträdare eller 

ombud för motparten. 

Uppgifter om motparten behöver 

lämnas endast om uppgiften 

utan särskild utredning är tillgänglig 

för sökanden. 

Ändrade förhållanden skall av 

parten utan dröjsmål anmälas till 

tillsynsmyndigheten. 

10 c § 

I ansökan skall anges vad som 

yrkas samt de omständigheter som 

åberopas till stöd för yrkandet. 

Om sökanden yrkar att beslutet 

skall gälla för tid innan ansökan 

kom in till myndigheten, skall ansökan 

även innehålla uppgifter om 

när förhandling med motparten 

begärdes och vad begäran omfattade. 

I ansökan skall även anges 

om en uppgift i ansökan eller det 

som hör till den bör omfattas av 

sekretess enligt sekretesslagen 

(1980:100). 

Är ansökningshandlingen så 

ofullständig att den inte kan läggas 

till grund för prövning i sak, 

skall tillsynsmyndigheten förelägga 

sökanden att inom viss tid avhjälpa 

bristen vid påföljd att ärendet 

annars inte tas upp till prövning. 

Detsamma gäller om handlingen 

inte uppfyller föreskrifterna 

i 10 b §, såvida inte bristen är av 

ringa betydelse för frågan om delgivning.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 2 

65 

Ärendets handläggning 

10 d § 

Ansökningshandlingen och det 

som hör till den skall, med de begränsningar 

som gäller enligt 14 

kap. 5 § sekretesslagen 

(1980:100), tillställas motparten. 

Motparten skall föreläggas att 

svara inom viss tid vid påföljd att 

ärendet ändå kan komma att avgöras. 

Motparten skall i svaret ange 

huruvida denne medger eller bestrider 

yrkandena i ärendet och, 

om yrkandena bestrids, skälen för 

detta. 

10 e § 

Tillsynsmyndigheten skall så 

snart som möjligt besluta i de frågor 

som tvisten gäller. Beslutet 

skall meddelas senast inom fyra 

månader från det att ansökan kom 

in till myndigheten, om längre tid 

inte är nödvändig med hänsyn till 

tvistens omfattning eller andra 

särskilda omständigheter. 

Övriga bestämmelser 

10 f § 

Bestämmelserna i 27 och 28 §§ 

förvaltningslagen (1986:223) om 

omprövning av beslut skall inte 

tillämpas på tillsynsmyndighetens 

avgörande av en tvist. 

10 g § 

Om det behövs för utredningen 

av ett ärende enligt 7 kap. 10 §, 

får tillsynsmyndigheten förelägga 

en part att tillhandahålla myndigheten 

upplysningar och handlingar 

som avser allmänna skyldigheter 

som gäller enligt denna 

lag, villkor som meddelats med 

stöd av lagen eller skyldigheter 

som ålagts enligt 4 och 5 kap. Föreläggandet 

får förenas med vite. 

Fråga om utdömande av vite 

enligt första stycket prövas av

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 2 

66 

länsrätt på ansökan av tillsynsmyndigheten. 

Vid prövning av ansökan 

om utdömande av vite får 

även vitets lämplighet bedömas. 

18 § 

Om ett företag uppsåtligen eller 

av oaktsamhet vidtar en åtgärd 

som strider mot eller underlåter 

att vidta en åtgärd som är nödvändig 

för att efterkomma en skyldighet 

som meddelats enligt 4 kap. 

4 § eller 5 kap. 13–14 §§ eller som 

följer av 5 kap. 12 §, skall företaget 

ersätta den skada som därigenom 

uppkommer. 

Rätten till sådan ersättning faller 

bort, om talan inte väcks inom 

tio år från det att skadan uppkom. 

Stockholms tingsrätt är alltid behörig 

att pröva frågor om skadestånd 

enligt denna paragraf. 

8 kap. 

6 § 

Den myndighet som regeringen bestämmer skall fortlöpande analysera 

de relevanta marknader som har fastställts enligt 5 §. Därvid skall Europeiska 

gemenskapernas kommissions riktlinjer för marknadsanalys och 

bedömning av ett företags betydande inflytande på marknaden beaktas. 

För varje marknad skall det fastställas om det råder effektiv konkurrens. 

Om det vid en bedömning enligt 

första stycket konstateras att det 

inte råder effektiv konkurrens på 

en fastställd marknad, skall företag 

med betydande inflytande på 

den marknaden identifieras och 

beslut meddelas om skyldigheter 

enligt 4 kap. 4 § och 5 kap. 13 och 

14 §§. 

Om det vid en bedömning enligt 

första stycket konstateras att det 

inte råder effektiv konkurrens på 

en fastställd marknad, skall företag 

med betydande inflytande på den 

marknaden identifieras och beslut 

meddelas om skyldigheter enligt 4 

kap. 4 § och 5 kap. 13 och 14 §§. 

En sådan skyldighet för den förpliktade 

skall gälla i förhållande 

till var och en. Vid utformningen 

av en sådan skyldighet skall 

myndigheten sträva efter att 

skyldigheten skall vara så klar och 

tydlig att det under lättar för dem 

som berörs av beslutet att tillämpa 

det. 

Om det vid en bedömning enligt första stycket konstateras att det råder 

effektiv konkurrens på en fastställd marknad, skall skyldigheter som har 

beslutats med stöd av 4 kap. 4 § och 5 kap. 13 och 14 §§ upphävas. Tid

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 2 

67 

punkten för upphävande av en skyldighet skall bestämmas med hänsyn 

till berörda parters intressen. 

För gränsöverskridande marknader som fastställts enligt beslut av Europeiska 

gemenskapernas kommission skall åtgärder enligt första–tredje 

styckena beslutas efter samråd med behöriga myndigheter i berörda länder. 

19 § 

En myndighets beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som 

meddelats med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 

Kammarrättens avgörande i ett 

mål enligt denna lag får inte överklagas. 

21 § 

Ett beslut om underrättelse enligt 

7 kap. 4 § och ett beslut om att 

inte ta upp en tvist för avgörande 

enligt 7 kap. 10 a § första stycket 

får inte överklagas. 

Ett beslut om underrättelse enligt 

7 kap. 4 §, ett beslut om att 

inte ta upp en tvist för avgörande 

enligt 7 kap. 10 a § första stycket 

och ett beslut om föreläggande 

enligt 7 kap. 10 g § får inte överklagas. 

22 § 

Ett beslut enligt denna lag eller 

enligt föreskrifter som meddelats 

med stöd av lagen skall gälla omedelbart, 

om inte annat har bestämts. 

Ett beslut enligt denna lag eller 

enligt föreskrifter som meddelats 

med stöd av lagen skall gälla omedelbart, 

om inte annat har bestämts. 

Detta gäller dock inte beslut 

om utdömande av vite som 

meddelats med stöd av lagen. 

Handläggning i domstol 

23 § 

Länsrätten skall avgöra ett mål 

som avser följande frågor senast 

sex månader efter det att tiden för 

överklagande gick ut: 

1. åläggande enligt 4 kap. 4 §, 

2. förpliktelse enligt 5 kap. 13 §, 

3. förpliktelse enligt 5 kap. 14 §, 

4. beslut i ett tillsynsärende enligt 

7 kap. 5 § om tillsynen avsett 

sådan fråga som anges i 1–3, 

5. beslut i ett tvistlösningsärende 

enligt 7 kap 10 § om tvisten 

avser sådan fråga som anges i 

1–3.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 2 

68 

Tidsfristen enligt första stycket 

får förlängas om det föreligger 

synnerliga hinder för ett avgörande 

inom den i första stycket angivna 

fristen. 

Om länsrättens avgörande i en 

fråga som avses i första stycket 

överklagas skall kammarrätten 

avgöra målet senast sex månader 

från det att tiden för överklagande 

gick ut. Vad som i andra stycket 

sägs om förlängning av tidsfristen 

gäller även kammarrättens prövning. 

Om ett beslut i en sådan fråga 

som avses i 20 § första stycket 

överklagas gäller vad som föreskrivs 

i första till tredje stycket. 

24 § 

När länsrätten prövar en fråga 

som avses i 23 § skall skriftväxlingen 

anses avslutad när fyra 

månader gått från det att tiden för 

överklagande gick ut. 

Efter den i första stycket angivna 

tidpunkten får en part åberopa 

en ny omständighet eller ett nytt 

bevis endast om parten gör sannolikt 

att han inte kunnat eller haft 

anledning att åberopa omständigheten 

eller beviset tidigare. 

25 § 

När kammarrätten prövar en 

fråga som avses i 23 § skall skriftväxlingen 

anses avslutad när två 

månader gått från det att domstolen 

meddelat beslut i frågan om 

prövningstillstånd. 

När kammarrätten prövar en 

fråga som avses i första stycket får 

en omständighet eller ett bevis 

som åberopats först där beaktas 

endast om det föreligger synnerliga 

skäl.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 2 

69 

Domstolarnas sammansättning 

26 § 

Vid prövning av ett beslut enligt 

6 § andra stycket skall länsrätten 

bestå av två lagfarna ledamöter 

och två ekonomiska experter. En 

av de lagfarna ledamöterna skall 

vara rättens ord förande. Vad nu 

sagts gäller ej, om annat följer av 

18 § lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar. 

När kammarrätten avgör en sådan 

fråga som avses i första 

stycket skall kammarrätten bestå 

av tre lagfarna ledamöter och två 

ekonomiska experter. Vid behandling 

av en fråga om prövningstillstånd 

i ett sådant mål som avses i 

första stycket skall dock kammarrätten 

bestå av två eller tre lagfarna 

ledamöter och en ekonomisk 

expert. 

Regeringen utser de ekonomiska 

experterna i länsrätten och kammarrätten 

för viss tid. 

Inhibition 

27 § 

När en domstol enligt 28 § förvaltningsprocesslagen 

(1971:291) 

tar ställning till om ett beslut som 

fattats med stöd av denna lag tills 

vidare inte skall gälla skall domstolen 

särskilt beakta vad som i 1 

kap. 1 § anges om lagens syfte. 

När ett beslut enligt första 

stycket avser en sådan fråga som 

anges i 23 § första stycket skall det 

av beslutet framgå de skäl som 

bestämt utgången. 

U 

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008. 

2. Skadeståndsskyldighet enligt 7 kap. 18 § gäller endast sådan skyldighet 

som beslutats efter ikraftträdandet. 

3. Bestämmelserna i 8 kap. 19 § andra stycket gäller inte för beslut 

som kammarrätten fattat före ikraftträdandet. 

4. Bestämmelserna i 8 kap. 23–25 §§ tillämpas endast på överklagade 

beslut som en myndighet fattat efter ikraftträdandet.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 3 

70 

Förteckning över remissinstanserna 

Remissvar har inkommit från Riksdagens ombudsmän (JO), Riksrevisionen, 

Stockholms tingsrätt, Regeringsrättens ledamöter, Kammarrätten i 

Stockholm, Länsrätten i Stockholms län, Justitiekanslern, Domstolsverket, 

Rikspolisstyrelsen, Kommerskollegium, Ekonomistyrningsverket, 

Länsstyrelsen i Uppsala län, Datainspektionen, Verket för förvaltningsutveckling, 

Institutet för rättsinformatik vid Stockholms universitet, Juridiska 

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Kungliga tekniska högskolan, 

Statskontoret, Radio- och TV-verket, Marknadsdomstolen, Konsumentverket, 

Affärsverket svenska kraftnät, Post- och telestyrelsen, 

Banverket Telenät, Konkurrensverket, Verket för näringslivsutveckling, 

Teracom AB, TeliaSonera AB, Sveriges Radio AB, Sveriges Television 

AB, Lantbrukarnas riksförbund, Sveriges kommuner och landsting, 

Näringslivets regelnämnd, Näringslivets telekomförening, IT-företagen, 

Sveriges advokatsamfund, Företagarna, HI3G Access AB, Tele2 Sverige 

AB, AB Stokab, Telenor Sverige AB, Bredbandsbolaget B2 AB, Glocalnet 

AB, British Telecom, Verizon Sweden AB, Dataphone Scandinavia 

AB, Colt Telecom AB och Ventelo Sverige AB.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 4 

71 

Lagrådsremissens lagförslag 

Förslag till lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation 

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation 

dels att nuvarande 7 kap. 10 a § skall betecknas 10 b §, 

dels att 8 kap. 19 och 21 §§ skall ha följande lydelse, 

dels att det i lagen skall införas åtta nya paragrafer, 7 kap. 10 a och 

13 a §§ och 8 kap. 23–28 §§, samt närmast före 7 kap. 13 a § och 8 kap. 

23, 25 och 28 §§ nya rubriker av följande lydelse. 

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 

7 kap. 

10 a § 

Tillsynsmyndigheten får förelägga 

en part att tillhandahålla myndigheten 

de uppgifter och handlingar 

som behövs för att pröva en 

tvist enligt 10 § och som avser 

1. allmänna skyldigheter som 

gäller enligt denna lag, 

2. villkor som meddelats med 

stöd av lagen, eller 

3. särskilda skyldigheter som 

beslutats med stöd av 4 kap. 4 § 

eller 5 kap. 13 eller 14 §. 

Föreläggandet får förenas med 

vite. Vid prövning av en ansökan 

om utdömande av vite får även 

vitets lämplighet bedömas. 

Skadestånd 

13 a § 

Om ett företag som enligt 8 kap. 

7 § skall anses ha ett betydande 

inflytande på en viss marknad 

uppsåtligen eller av oaktsamhet 

vidtar en åtgärd som strider mot 

en skyldighet som beslutats med 

stöd av 4 kap. 4 § eller 5 kap. 13 

eller 14 § eller som följer av 

5 kap. 12 §, skall företaget ersätta 

den skada som därigenom uppkommer. 

Detsamma gäller den 

som uppsåtligen eller av oaktsamhet 

underlåter att vidta en åtgärd

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 4 

72 

som är nödvändig för att efterkomma 

en sådan skyldighet. 

Rätten till sådan ersättning faller 

bort, om talan inte väcks inom 

tio år från det att skadan uppkom. 

8 kap. 

19 § 

En myndighets beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som 

meddelats med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 

Kammarrättens avgörande i ett 

mål enligt denna lag får inte överklagas. 

21 §TPF

1

FPT 

Ett beslut om underrättelse enligt 

7 kap. 4 § och ett beslut om att 

inte ta upp en tvist för avgörande 

enligt 7 kap. 10 a § första stycket 

får inte överklagas. 

Ett beslut om underrättelse enligt 

7 kap. 4 §, ett beslut om föreläggande 

enligt 7 kap. 10 a § och 

ett beslut om att inte ta upp en tvist 

för avgörande enligt 7 kap. 10 b § 

första stycket får inte överklagas. 

Handläggning i domstol 

23 § 

Mål i länsrätt och kammarrätt 

som avser överprövning av följande 

beslut skall handläggas 

skyndsamt: 

1. beslut om särskilda skyldigheter 

med stöd av 4 kap. 4 § eller 

5 kap. 13 och 14 §§, 

2. beslut i ett tillsynsärende enligt 

7 kap. 5 §, om tillsynen avsettS

e SSSfterlevnaden av ett beslut som 

anges i 1, 

3. beslut vid prövning av en tvist 

enligt 7 kap. 10 §, om tvisten grundar 

sig på ett beslut som avses i 1, 

och 

4. beslut om identifiering av företag 

med betydande inflytande på 

en marknad enligt 6 §. 

24 § 

I mål som avses i 23 § får en 

part i länsrätten åberopa en ny 

omständighet eller ett nytt bevis 

TP

1

PT Senaste lydelse 2006:26.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 4 

73 

efter det att fyra månader gått från 

det att tiden för överklagande gått 

ut, endast om parten gör sannolikt 

att parten inte kunnat åberopa omständigheten 

eller beviset tidigare 

eller annars haft giltig ursäkt att 

inte göra det. 

I mål som avses i 23 § får en ny 

omständighet eller ett nytt bevis åberopas 

först i kammarrätten endast 

om det finns synnerliga skäl. 

Domstolarnas sammansättning 

25 § 

Vid prövningen av mål som avses 

i 23 § skall länsrätten bestå av 

två lagfarna ledamöter och två 

ekonomiska experter. Om en av de 

ekonomiska experterna får förhinder 

sedan handläggningen har påbörjats, 

är rätten ändå domför. 

Första stycket första meningen 

gäller inte om något annat följer 

av 18 § lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar. 

26 § 

När kammarrätten prövar mål 

som avses i 23 § skall kammarrätten 

bestå av tre lagfarna ledamöter 

och två ekonomiska experter. 

Om en av de ekonomiska experterna 

får förhinder sedan handläggningen 

har påbörjats, är rätten 

ändå domför. 

Kammarrätten är domför utan 

ekonomiska experter i sådana fall 

som anges i 12 § andra stycket 1–

3 lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar samt vid 

prövning av mål som är av enkel 

beskaffenhet. 

I övrigt gäller, även i mål som 

avses i första stycket, 12 § femte–

sjunde styckena lagen (1971:289) 

om allmänna förvaltningsdomstolar 

i fråga om kammarrättens 

sammansättning. Vid behandlingen 

av frågor om prövningstillstånd 

och frågor som behandlas

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 4 

74 

samtidigt därmed skall dock även 

en ekonomisk expert ingå i rätten, 

om inte målet är av enkel beskaffenhet. 

27 § 

Regeringen, eller den myndighet 

som regeringen bestämmer, förordnar 

för viss tid dem som skall 

tjänstgöra som ekonomiska experter 

enligt 25 och 26 §§. 

Den som skall tjänstgöra som 

ekonomisk expert skall vara svensk 

medborgare och får inte vara underårig 

eller i konkurstillstånd 

eller ha förvaltare enligt 11 kap. 

7 § föräldrabalken. 

Inhibition 

28 § 

När en domstol enligt 28 § förvaltningsprocesslagen 

(1971:291) 

tar ställning till om ett beslut som 

fattats med stöd av denna lag tills 

vidare inte skall gälla skall domstolen 

särskilt beakta det som i 

1 kap. 1 § anges om lagens syfte. 

U 

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008. 

2. För skada som orsakats före ikraftträdandet gäller inte den nya föreskriften 

i 7 kap. 13 a §. 

3. För beslut som kammarrätten fattat före ikraftträdandet gäller 8 kap. 

19 § i sin äldre lydelse. 

4. För överklagade beslut som fattats före ikraftträdandet gäller inte de 

nya föreskrifterna 8 kap. 23 och 24 §§.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 4 

75 

Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 

Härigenom föreskrivs att 11, 12 och 17 §§ lagen (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar skall ha följande lydelse. 

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 

11 §TPF

1

FPT 

En kammarrätt får vara indelad i avdelningar. Regeringen får bestämma 

att en avdelning skall vara förlagd till någon annan ort än den där 

domstolen har sitt säte. Chef för en avdelning är presidenten eller en lagman. 

Om särskild sammansättning av 

kammarrätt vid behandling av vissa 

mål finns bestämmelser i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152) 

och lagen (1990:886) om granskning 

och kontroll av filmer och videogram. 

Bestämmelser om särskild 

sammansättning vid behandling 

av mål enligt 10 kap. kommunallagen 

(1991:900) och 22 kap. 

kyrkolagen (1992:300) finns i 

13 a §. 

Om särskild sammansättning av 

kammarrätt vid behandling av vissa 

mål finns bestämmelser i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152), 

lagen (1990:886) om granskning 

och kontroll av filmer och videogram 

och lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation. Bestämmelser 

om särskild sammansättning 

vid behandling av mål enligt 

10 kap. kommunallagen 

(1991:900) och 22 kap. kyrkolagen 

(1992:300) finns i 13 a §. 

12 §TPF

2

FPT 

Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra lagfarna 

ledamöter får ej sitta i rätten. 

När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten, är 

kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler 

än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant fall ej sitta i 

rätten. Kammarrätt är dock domför utan nämndemän 

1. vid prövning av överklagande av beslut som ej innebär att målet avgöres, 

2. vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande samt 

vid annan åtgärd som avser endast måls beredande, 

3. vid beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att detta 

prövats i sak. 

Handlägges mål som avses i andra stycket gemensamt med annat mål, 

får nämndemän deltaga vid handläggningen även av det senare målet. 

Om domförhet vid behandling 

av vissa mål finns bestämmelser i 

fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152) och lagen (1990:886) 

om granskning och kontroll av 

filmer och videogram. BestämmelOm 

domförhet vid behandling 

av vissa mål finns bestämmelser i 

fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152), lagen (1990:886) om 

granskning och kontroll av filmer 

och videogram och lagen 

TP

1

PT Senaste lydelse 1998:1801. 

TP

2

PT Senaste lydelse 1998:373.

Prop. 2006/07:119 

ilaga 4 

76 

B

(2003:389) om elektronisk kommunikation

. Bestämmelser om 

domförhet vid behandling av kommunalbesvärsmål 

finns i 13 a §. 

ser om domförhet vid behandling 

av kommunalbesvärsmål finns i 

13 a §. 

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd är kammarrätten domför 

med två ledamöter, om de är ense om slutet. Detsamma gäller vid 

behandling av andra frågor i mål där prövningstillstånd krävs för prövning 

av överklagande, om frågorna behandlas före eller i samband med 

frågan om prövningstillstånd. Vid behandling av en fråga om avvisning 

av ett överklagande på grund av att det har kommit in för sent är 

kammarrätten domför med två ledamöter, om de är ense om slutet. 

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är kammarrätten 

domför med en lagfaren domare. 

Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en lagfaren 

ledamot i kammarrätten eller, om de inte är av sådant slag att de 

bör förbehållas lagfarna ledamöter, av en annan tjänsteman i kammarrätten 

som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser 

om detta meddelas av regeringen. 

17 §TPF

3

FPT 

Länsrätt är domför med en lagfaren domare och tre nämndemän, om 

inte annat följer av 17 a eller 18 §. Om en av nämndemännen får förhinder 

sedan handläggningen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren 

domare och två nämndemän. 

Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller 

svårighetsgrad, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver vad 

som följer av första stycket. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. 

Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan handläggningen 

har påbörjats gäller första stycket andra meningen i fråga om 

domförhet. 

Om domförhet vid behandling 

av mål om fastighetstaxering 

finns, förutom i 18 §, bestämmelser 

i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152). 

Om domförhet vid behandling 

av mål om fastighetstaxering och 

av vissa mål om elektronisk kommunikation 

finns, förutom i 18 §, 

bestämmelser i fastighetstaxeringslagen 

(1979:1152) respektive 

lagen (2003:389) om elektronisk 

kommunikation. 

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall fastställa 

hur många nämndemän som skall finnas i varje län för tjänstgöring 

i länsrätten. Länsrätten fördelar tjänstgöringen mellan nämndemännen 

efter samråd med dem. 

U 

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008.

TP

3

PT Senaste lydelse 1997:392.

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 5 

77 

Lagrådets yttrande 

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2007-05-15 

Närvarande: f.d. justitierådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet Leif 
[REDACTED_EFTERNAMN] och regeringsrådet Lars Wennerström. 

Ändringar i lagen om elektronisk kommunikation 

Enligt en lagrådsremiss den 26 april 2007 (Näringsdepartementet) har regeringen 

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 

1. lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, 

2. lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. 

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rättssakkunnige Pontus 
[REDACTED_EFTERNAMN]. 

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: 

Allmänt 

Syftet med förslagen i remissen är att skapa förutsättningar för en förkortning 

av handläggningstiderna och en effektivisering av processen hos 

de allmänna förvaltningsdomstolarna i mål enligt lagen (2003:389) om 

elektronisk kommunikation (LEK). För att uppnå dessa syften – som i 

och för sig får anses vara allmängiltiga för alla typer av mål – föreslås 

bl.a. en förkortning av instanskedjan som innebär att möjligheten att 

överklaga hos Regeringsrätten tas bort. I stället avses Kammarrätten i 

Stockholm få bli slutinstans och prejudikatinstans. Skälen för att det nu 

föreslås en ny processordning ifråga om handläggningen av mål enligt 

LEK synes närmast vara betingade av att beslut enligt LEK överklagas i 

ovanligt hög grad och att skriftväxlingen i länsrätten och kammarrätten 

drar ut på tiden samt att det inte finns något sanktionssystem mot illojal 

processföring. Dessa omständigheter framstår emellertid inte som några 

särskilt övertygande skäl för att ta bort Regeringsrätten från instanskedjan. 

Det saknas i princip överhuvudtaget skäl att skära av instansordningen 

när en målgrupp väl kan hänföras till förvaltningsdomstolarnas verksamhetsområde. 

Tidigare har så skett genom att mål i vissa fall kunnat överklagas 

direkt hos kammarrätten eller Regeringsrätten men inte genom att 

helt utesluta Regeringsrätten från instanskedjan. Det förhållandet att så 

ändå skett i fråga om utlänningsmål var, som påtalats i lagrådsremissen, 

betingat av att förhållandena i denna typ av mål är speciella. Redan införandet 

av kammarrätten som slutinstans innebar här för övrigt en förlängning 

av instanskedjan i en målgrupp där det med hänsyn till enskilda 

personers välbefinnande var särskilt angeläget att målen kunde komma 

till ett slutligt avgörande utan några längre handläggningstider. I förevarande 

fall är emellertid många gånger fråga om tvister mellan mycket

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 5 

78 

resursstarka parter där motiven för en särbehandling inte är lika framträdande. 

Förslaget att låta kammarrätten svara för prejudikatbildningen på området 

inger även betänkligheter i andra avseenden. Regeringsrätten är enligt 

11 kap. 1 § regeringsformen högsta förvaltningsdomstol och det vore 

olyckligt om den i grundlagen fastlagda generella kompetensen att 

utforma förvaltningsprocessen och överpröva de måltyper som förekommer 

hos de allmänna förvaltningsdomstolarna utarmades så att den 

för olika målgrupper endast kom till uttryck i mål om resning eller återställande 

av försutten tid. Kammarrättsorganisationen är vidare i sin nuvarande 

utformning inte uppbyggd för att vara en prejudikatinstans. Om 

prejudikatuppgiften åläggs en kammarrätt kommer t.ex. prövningen att 

utövas av tre lagfarna ledamöter som inte alla behöver vara ordinarie 

domare, vilket rimligtvis får anses utgöra en svagare sammansättning än 

den som förekommer vid prövning i slutinstansen av förvaltningsmål i 

allmänhet. Det kan också noteras att förslagen i lagrådsremissen till 

skillnad mot utlänningslagen (2005:716) inte alls redovisar några bestämmelser 

rörande hur rätten bör vara sammansatt i mål av stor principiell 

betydelse. 

I sammanhanget bör emellertid beaktas att den analys som behöver 

göras i ärenden som mynnar ut i myndighetsbeslut i form av s.k. SMPbeslut 

och eventuellt efterföljande beslut om skyldigheter enligt 4 och 5 

kap. LEK uppvisar stora likheter med de överväganden som behöver 

göras vid tvister mellan enskilda inom ramen för den allmänna konkurrensrätten. 

Den i Sverige etablerade domstolsstrukturen innebär i och 

för sig från principiella synpunkter att allmänna förvaltningsdomstolar 

överprövar myndighetsbeslut medan allmän domstol löser tvister mellan 

enskilda och avgör frågor om ansvar för brott, och denna struktur på 

domstolsväsendet bör inte frångås utan starka skäl. De måltyper som kan 

förekomma i mål enligt LEK är dock, som påpekas i lagrådsremissen, 

tämligen speciella för förvaltningsprocessen i stort och i lagrådsremissen 

föreslås nu även att det för länsrättens och kammarrättens prövning av 

vissa beslut enligt LEK skall gälla särskilda processuella regler som får 

anses stå i strid med den för förvaltningsprocessen grundläggande officialprincip 

som 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) ger uttryck för. 

Mot nu angiven bakgrund kan starkt ifrågasättas om inte mål enligt 

LEK bör prövas av den bl.a. för konkurrensfrågor särskilt inrättade 

Marknadsdomstolen och inte av de allmänna förvaltningsdomstolarna, 

vilket också skulle kunna medföra en ytterligare förkortning av handläggningstiderna. 

I lagrådsremissen avvisas denna lösning med att den 

skulle kräva att Marknadsdomstolen tillförs ekonomiska och personella 

resurser samt att länsrätten och kammarrätten har lång kompetens på området 

som nu också avses bli förstärkt med ekonomisk kompetens. Mot 

detta bör vägas att LEK varit i kraft endast fyra år och att antalet mål 

ändå sammantaget sett varit mycket lågt samt att den kompetensförstärkning 

som länsrätt och kammarrätt anses vara i behov av skall komma till 

stånd genom utnyttjande av de företagsekonomer och nationalekonomer 

som förordnats att tjänstgöra i Stockholms tingsrätt och Marknadsdomstolen 

i mål enligt konkurrenslagen (1993:20). För det fall målen enligt 

LEK fördes över till Marknadsdomstolen torde därför de resurser som 

kan frigöras från de allmänna förvaltningsdomstolarna väl svara mot de

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 5 

79 

ytterligare resurser som kan behöva tillföras Marknadsdomstolen samtidigt 

som ett mer sammanhållet domstolsförfarande erhölls på det konkurrensrättsliga 

området. 

Med hänvisning till det anförda avstyrker Lagrådet att en kammarrätt 

görs till slutinstans för mål enligt LEK och förordar i stället att det närmare 

övervägs om inte i allt fall vissa mål enligt LEK lämpligen bör 

handläggas i annan ordning än inom ramen för processen hos de allmänna 

förvaltningsdomstolarna. I avvaktan härpå bör nuvarande instansordning 

för handläggningen av målen enligt LEK kvarstå utan att några 

mer genomgripande förändringar sker av det förvaltningsprocessrättliga 

regelverk som styr målens handläggning hos förvaltningsdomstolarna. 

Vissa av de lagändringar som nu föreslås är dock att se som neutrala i 

förhållande till valet av process- och instansordning. Detta gäller t.ex. de 

föreslagna bestämmelserna rörande skadestånd och tillsynsmyndighetens 

rätt att förelägga part att tillhandahålla myndigheten uppgifter och handlingar, 

vilka i sammanhanget framstår som väl avvägda. Lagrådet godtar 

också att det när det gäller handläggningen av mål enligt LEK införs ett 

allmänt skyndsamhetskrav som tillsammans med en aktiv och kraftfull 

processledning i hög grad kan förväntas nedbringa handläggningstiderna 

för dessa mål. 

Lagrådet anser sig – även om det får ses som ett provisorium i avbidan 

på att målen förs över till Marknadsdomstolen – kunna godta förslaget att 

särskilda ledamöter som ekonomiska experter skall delta när länsrätten 

och kammarrätten avgör vissa mål enligt LEK, ävensom de förslag i övrigt 

som lämnas rörande domstolarnas sammansättning vid handläggningen 

av dessa mål. 

Beträffande enskildheter i de lagförslag som lagrådsremissen innehåller 

har Lagrådet i övrigt följande erinringar. 

Förslaget till lag om ändring i lagen om elektronisk kommunikation 

7 kap. 10 a § och 8 kap. 21 § 

Genom den föreslagna nya paragrafen får tillsynsmyndigheten befogenhet 

att förelägga en part att tillhandahålla de uppgifter och handlingar 

som behövs för prövning av ett sådant ärende om tvistlösning som avses 

i 7 kap. 10 §. Enligt paragrafens andra stycke får föreläggandet förenas 

med vite. Vidare föreslås gälla att vid prövning av en ansökan om utdömande 

av vite även vitets lämplighet skall få bedömas. 

I 8 kap. 21 § föreslås att ett beslut om föreläggande enligt 7 kap. 10 a § 

inte skall få överklagas. 

Som anförs i remissen är den föreslagna regleringen i vad avser vite utformad 

med 7 kap. 

2 § taxeringslagen (1990:324) som förebild (se även 

överklagandeförbudet i 6 kap. 2 § taxeringslagen). Överklagandeförbudet 

kompenseras alltså av att föreläggandet i hela dess vidd, alltså beträffande 

såväl laglighet som lämplighet, i stället får prövas i mål om utdömande 

av vitet. I författningskommentaren anges att någon särskild bestämmelse 

om förelägganden som inte förenats med vite inte ansetts behövlig. 

Ett sådant föreläggande kan enligt den föreslagna bestämmelsen inte

Prop. 2006/07:119 

Bilaga 5 

80 

överklagas och kan inte heller prövas i den ordning som sålunda skall 

gälla för förelägganden vid vite. 

Förslaget avviker från vad som gäller beträffande vite som avses i 

7 kap. 3 § andra stycket LEK. Någon särskild förklaring till detta har inte 

lämnats i remissen. Vid föredragningen har emellertid upplysts att bakgrunden 

är att tillsynsmyndigheten enligt 7 kap. 10 § andra stycket LEK 

som huvudregel skall meddela beslut i ett tvistlösningsärende inom fyra 

månader från det att begäran kom in och att det alltså får anses angeläget 

att avgörandet inte uppehålles av ett överklagande av vitesföreläggandet. 

Med det anförda tillstyrker Lagrådet de remitterade förslagen. 

8 kap. 27 § 

Bestämmelsen har utformats med 64 d § konkurrenslagen som förebild, 

men det har enligt författningskommentaren inte ansetts behövas någon 

bestämmelse om effekten av att det inträffar något som gör att en ekonomisk 

expert blir obehörig under beredningen av ett mål. Följaktligen 

måste en ekonomisk expert i ett sådant läge frånträda sin befattning med 

målet. Enligt de föreslagna bestämmelserna i 8 kap. 26 och 27 §§ är förvaltningsdomstolen 

ändå domför om den andra ekonomiska experten inte 

har förhinder. 

För den situationen att en för viss tid förordnad experts förordnande 

löper ut under pågående handläggning av ett mål medför förebilden i 

konkurrenslagen och dess förebild i 4 kap. 10 a § rättegångsbalken 

emellertid att förordnandet alltjämt anses gälla med avseende på målet. 

Enligt det nyss sagda kan det måhända antas att domstolen ändå oftast 

förblir domför, men en bestämmelse i överensstämmelse med förebilden 

framstår ändå som önskvärd så att inte expertens nedlagda arbete går till 

spillo i onödan. 

8 kap. 28 § 

Paragrafen innehåller en bestämmelse av innebörd att domstol som prövar 

en inhibitionsfråga i mål enligt LEK särskilt skall beakta de syften 

som ligger bakom lagen. Att förvaltningsdomstolarna vid ställningstagande 

till frågor om inhibition, i likhet med vad som gäller när domstolen 

slutligt avgör ett mål, även beaktar de syften som ligger bakom 

den lagstiftning som aktualiseras i målet är en självklarhet. En bestämmelse 

härom som särskilt tar sikte på denna aspekt i LEK framstår därför 

som onödig och närmast ägnad att förvirra och ge upphov till frågetecken 

rörande huruvida inhibitionsfrågor med avseende på mål enligt LEK 

skall prövas med frångående av den praxis som utvecklats kring den allmänna 

inhibitionsbestämmelsen i 28 § förvaltningsprocesslagen. 

Lagrådet 

avstyrker därför den föreslagna inhibitionsbestämmelsen.

Prop. 2006/07:119

81 

Näringsdepartementet 

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 31 maj 2007. 

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], 
[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], 
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Littorin,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], 
[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]. 

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]. 

Regeringen beslutar proposition 2006/07:119 En effektivare lag om 

elektronisk kommunikation.

Prop. 2006/07:119

82 

Rättsdatablad 

Författningsrubrik Bestämmelser som 

inför, ändrar, upphäver 

eller upprepar 

ett normgivningsbemyndigande 

Celexnummer för 

bakomliggande EGregler 

Lag (2003:389) om 

elektronisk kommunikation 

8 kap. 27 § 

Lag (1971:289) om allmänna 

förvaltningsdomstolar 

11 §, 12 §, 17 §