Regeringens proposition

1994/95:229

Vissa avräkningsfrågor vid personskadeersättning

Prop.

1994/95:229

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 24 maj 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till vissa ändringar av reglerna i 5 kap. 3 §

skadeståndslagen (1972:207) om förmåner som skall avräknas när man bestämmer

skadestånd för inkomstförlust med anledning av personskada.

 Avräkning skall göras för ersättning för inkomstförlust från vissa person-

försäkringar. Det skall i fortsättningen inte ha någon betydelse om det är en

individuellt tecknad försäkring, en gruppförsäkring eller en

kollektivavtalsgrundad försäkring. Det avgörande skall i stället vara om

försäkringen är en anställningsförmån för den som har tillfogats skadan. Så är

det i de fall där premierna för försäkringen betalas av arbetsgivaren.

 Samma regel skall gälla för olycksfalls- och sjukförsäkringar som för

pensionsförsäkringar. Till följd av den ändringen kan avräkningsbestämmelserna

utformas enklare än hittills.

 I propositionen behandlas också frågan om avräkning för sjuklön som arbets-

givaren betalar på grund av bestämmelserna i lagen (1991:1047) om sjuklön.

 De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 januari 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 3

2 Förslag till lag om ändring i

 skadeståndslagen (1972:207).............. 4

3 Ärendet och dess beredning............... 5

4 Nuvarande ordning........................ 5

 4.1 Avräkning enligt 5 kap. 3 §

 skadeståndslagen......................... 5

 4.2 Något om avräkningsförmånerna........ 8

 4.3 Regressrätt.......................... 13

 4.4 Lagen (1991:1047) om sjuklön......... 14

5 Avräkning för lagstadgad sjuklön......... 15

6 Avräkning för ersättning från

 pensionsförsäkring, sjukförsäkring och

 olycksfallsförsäkring.................... 21

7 Ikraftträdande........................... 27

8 Förslagets kostnadseffekter.............. 27

9 Författningskommentar.................... 28

Bilaga 1 Promemorians lagförslag.............. 30

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna... 31

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag.......... 32

Bilaga 4 Lagrådets yttrande................... 33

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 maj 1995 34

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i skadeståndslagen(1972:207).

2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207)[1] skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 kap.3 §[2]

 Vid bestämmande av ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll

avräknas förmån som den skadelidande med anledning av förlusten har rätt till i

form av

 1. ersättning, som utgår 1. ersättning som

på grund av obligatorisk betalas på grund av

försäkring enligt lagen obligatorisk försäkring

(1962:381) om allmän för- enligt lagen (1962:381)

säkring eller på grund av om allmän försäkring eller

lagen (1976:380) om på grund av lagen

arbetsskadeförsäkring, (1976:380) om

eller annan likartad arbetsskadeförsäkring

förmån, eller någon annan

 likartad förmån,

 2. sjuklön eller 2. pension eller annan

pension som utges av periodisk ersättning

arbetsgivare på grund av eller sjuklön, om förmånen

anställningsavtal, betalas av en arbets-

 givare eller på grund av

 en försäkring som är en

 anställningsförmån.

 3. pension som utgår på

grund av kollektiv

tjänstepensionsförsäkring,

 4. periodisk ersättning

som utgår på grund av

sådan olycksfalls- eller

sjukförsäkring som har

meddelats på grund av

kollektivavtal.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

3 Ärendet och dess beredning

I sitt betänkande 1991/92:LU8 anmärkte lagutskottet att det kunde anses oklart

om bestämmelserna i 5 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) om avräkning vid

bestämmande av skadestånd för inkomstförlust vid personskada omfattar sjuklön

enligt lagen (1991:1047) om sjuklön. Därmed ansåg utskottet det också osäkert

vad som gäller i fråga om arbetsgivares regressrätt för sådan sjuklön (s. 14).

Uttalandena gjordes med anledning av en motion (1990/91:Sf52) där det hemställts

att riksdagen skulle besluta om regressrätt för arbetsgivare mot skadevållare

för sjuklön som betalats enligt lagen om sjuklön.

 Lagutskottet ansåg det angeläget med ett klarläggande av rättsläget

lagstiftningsvägen och hemställde att riksdagen skulle ge regeringen detta till

känna. Riksdagen biföll utskottets hemställan (rskr. 1991/92:45).

 Enligt gällande rätt avräknas sådan pension som är en ersättning för

inkomstförlust och som betalas ut på grund av kollektiv tjänstepensions-

försäkring. Försäkringsbranschens Serviceaktiebolag föreslog i en skrivelse till

Justitiedepartementet den 22 oktober 1982, dnr 82-2705, att också pension som

betalas på grund av individuell tjänstepensionsförsäkring i fortsättningen skall

avräknas när skadestånd bestäms.

 Justitiedepartementet förordnade f.d. justitierådet Bertil[REDACTED_EFTERNAMN] att göra

en översyn av bestämmelserna i 5 kap. 3 § skadeståndslagen, och han utarbetade

promemorian Vissa avräkningsfrågor vid personskadeersättning (Ds 1994:73). I

promemorian föreslås ändringar i avräkningsreglerna i 5 kap. 3 §

skadeståndslagen. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En

remissammanställning finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 94/2107).

 I promemorian framhålls att det kan vara motiverat med en mera omfattande

utredning av de allmänna principerna för samordningen mellan å ena sidan

skadestånd och å andra sidan andra förmåner vid personskada. Flera

remissinstanser anför i sina yttranden att det är angeläget att en sådan

utredning görs. Regeringen kommer senare att ta ställning till den frågan.

 Lagrådet har granskat lagförslaget och lämnat det utan erinran. En redaktionell

ändring har gjorts i lagtexten. Lagrådsremissens lagförslag finns i bilaga 3 och

Lagrådets yttrande i bilaga 4.

4 Nuvarande ordning

4.1 Avräkning enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen

Reglerna om bestämmande av skadestånd för personskada finns i 5 kap.

skadeståndslagen (SkL). Dessa regler kom till i huvudsak genom lagändringar år

1975 (prop. 1975:12, bet. 1975:LU16, rskr. 1975:133, bet. 1975:LU23,

rskr. 1975:209, SFS 1977:272).

 I 1 § anges vad ersättningen till den som tillfogats personskada skall omfatta

och i 2 § finns motsvarande regler för fall då skadan har lett till döden. I 3 §

föreskrivs avräkning från ersättning för inkomstförlust eller förlust av

underhåll för vissa förmåner som den skadelidande uppbär från annat håll med

anledning av skadefallet.

 Bestämmelserna i 5 kap. 3 § SkL innebär att avräkning skall göras när

skadeståndet bestäms, om den skadelidande med anledning av förlusten har rätt

till ersättning som utgår på grund av obligatorisk försäkring enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring eller på grund av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring, eller annan likartad förmån. Sjuklön eller pension som

betalas av arbetsgivare på grund av anställningsavtal skall också avräknas.

Detsamma gäller pension som utgår på grund av kollektiv tjänstepensionsförsäk-

ring samt periodisk ersättning som utgår på grund av sådan olycksfalls- eller

sjukförsäkring som har meddelats på grund av kollektivavtal.

 I det följande redovisas de principer som legat till grund för regleringen i

5 kap. 3 § SkL.

Avräkning genom netto- respektive bruttometod

Frågan om vilka förmåner som skall avräknas vid bestämmande av skadestånd

inrymmer vissa tankemässiga komplikationer. Det gäller framför allt förhållandet

mellan avräkningsfrågan och frågan om regressrätt mot skadevållaren för den som

ersätter den skadelidande i annan ordning, t.ex. en försäkringsgivare. Det finns

en koppling mellan avräkning och regressrätt som innebär att avräkningsreglerna

direkt påverkar regressrätten och vice versa. Därför är det viktigt att redan

här klargöra att avräkning kan göras antingen genom en "nettometod" eller genom

en "bruttometod". Svensk skadeståndsrätt bygger i huvudsak på den ena av dessa

metoder och det kan givetvis inte komma i fråga att i det här sammanhanget ändra

regelsystemets grundläggande struktur.

 Den metod för avräkning som 5 kap. 3 § SkL är ett uttryck för brukar kallas

nettometoden. Den innebär att slutlig avräkning mellan skadestånd och förmåner

görs redan när skadeståndet fastställs. Skadeståndet bestäms till skillnaden

mellan den totala skadan och de förmåner som den skadelidande har rätt att få.

Förmånerna avräknas med de belopp som är aktuella när skadeståndet bestäms. Det

fastställda skadeståndsbeloppet påverkas därefter inte om förmånernas storlek

skulle ändras. Principen om avräkning enligt nettometoden innebär att skadestånd

enbart kan komma i fråga om den totala skadan överstiger de avräkningsförmåner

som den skadelidande har rätt till. Nettometoden innebär alltså att den

skadeståndsskyldige undgår skadeståndsskyldighet för de förluster som motsvarar

de förmåner som skall avräknas.

 En annan metod för avräkning är den s.k. bruttometoden. Skadeståndet bestäms då

till ett belopp som motsvarar hela skadan. När förmåner som är förenade med

regressrätt betalas ut till den skadelidande före skadeståndsersättningen

minskar hans skadeståndsfordring i motsvarande mån. Om den skadelidande blir

ersatt genom skadestånd har han därefter inte rätt att uppbära en förmån för

motsvarande förlust, om förmånen är förenad med regressrätt. Det innebär t.ex.

att försäkringsgivarens ansvar för förlusten vid skadeförsäkring minskar, om

försäkringstagaren väljer att kräva skadestånd i stället för att begära försäk-

ringsersättning och den skadeståndsskyldige betalar ut skadeståndet.

 När 1975 års lagändringar gjordes valdes alltså nettometoden som huvudprincip.

Nettometoden ansågs underlätta skaderegleringen väsentligt eftersom den innebär

att parterna redan från början med säkerhet kan beräkna skadeståndets storlek.

Följden av nettoavräkning är ju att regressrätt inte finns för förmånerna och

att en uppräkning av dessa alltså inte påverkar skadeståndet. I förarbetena till

bestämmelserna framhölls att en regressrätt beträffande de förmåner som skall

avräknas oftast har ringa ekonomisk betydelse för den som betalar ut förmånen

(prop. 1975:12 s. 128 f.).

 Målsättningen var att på sikt minska skadeståndsrättens betydelse i fråga om

personskada. Ett skäl för denna strävan var att rätten till skadestånd ofta

beror på tillfälliga omständigheter. Det ansågs därför att skadestånd i ökad

utsträckning borde samordnas med andra förmåner som en skadelidande har rätt

till. Man ville sålunda öka betydelsen av sådana förmåner som den skadelidande

får oberoende av om han kan få skadestånd (prop. 1975:12 s. 125). Samordningen

skulle bidra till att ersättningssystemet blev enkelt och kostnaderna för ska-

deregleringen låga.

 En följd av den angivna samordningen är att regressrätten är begränsad och att

den skadevållande i regel bara behöver betala en mindre del av skadan. Det är en

effekt som ofta varit föremål för diskussion (se vidare i avsnitt 4.3).

Överensstämmande ändamål

Förutsättningen för avräkning enligt 5 kap. 3 § SkL är att den skadelidande har

rätt till förmånen med anledning av den förlust skadeståndet skall ersätta.

Enbart förmåner som betalas ut på grund av förluster som har orsakssamband med

den handling eller underlåtenhet som lett till skadeståndsskyldighet kan alltså

avräknas. För att klargöra vissa utgångspunkter för den nuvarande regleringen

finns det anledning att diskutera ändamålet med vissa förmåner samt jämföra med

skadeståndets ändamål.

 Förmåner som är resultatet av den skadelidandes sparande omfattas i princip

inte av bestämmelserna i 5 kap. 3 § SkL. Det framhölls i förarbetena att man

skulle närma sig ett system med skälighetsprövning av skadeståndet med hänsyn

till den skadelidandes ekonomiska förhållanden, om samordningen skulle omfatta

även försäkringsformer som innefattar ett sparande. Det ansågs att en sådan

samordning skulle föra för långt (prop. 1975:12 s. 124, bet. 1975:LU16 s. 31

f.).

 Det nu sagda stämmer med den angivna utgångspunkten, att enbart förmåner som

betalas på grund av den aktuella skadan skall avräknas. I den mån en utbetalning

till den skadelidande är en återbetalning av sparande jämte förräntning av

detta, som exempelvis vid ålderspension från pensionsförsäkring, är det inte

fråga om en förmån som betalas för en ekonomisk förlust som inträffat på grund

av personskada. Ålderspension skall alltså inte

avräknas enligt 5 kap. 3 § SkL. När det gäller pensionsförmåner är det således

pension som betalas ut före den tidpunkt då ålderspension börjar betalas, dvs.

sjukpension (ibland kallad invalidpension), och efterlevandepension som är av

intresse i fråga om avräkning.

 Förmåner som är avsedda att delvis ersätta annat än inkomstförlust och förlust

av underhåll, t.ex. omställningskostnader eller ideell skada, avräknas i

princip inte enligt gällande rätt. Även detta beror på att avräkning skall göras

enbart om den skadelidande har rätt till förmånen med anledning av den förlust

som skadeståndet skall täcka. Det skall vid avräkning naturligtvis inte ske en

sammanblandning av olika ersättningsposter. Det är en viktig princip. En

eventuell överkompensation för ideell skada - om en sådan skulle kunna

konstateras - skall därför inte avräknas från skadestånd för inkomstförlust.

 För att systemet inte skall bli för komplicerat skall avräkning enligt 5 kap.

3 § SkL göras enbart för periodisk ersättning från olycksfalls- eller

sjukförsäkring. Engångsbelopp ur sådana försäkringar anses nämligen ersätta

såväl ekonomisk som ideell skada. Förfarandet skulle kompliceras avsevärt och

bli i viss mån godtyckligt om avräkning skulle göras för en del av ett sådant

engångsbelopp. Av samma skäl skall avräkning enligt 5 kap. 3 § SkL inte ske för

förmåner i form av kapitalbelopp från livförsäkring även om försäkringen inte

innefattar sparande (SOU 1973:51 s. 209).

Den skadelidandes eget initiativ

Enligt förarbetena till 5 kap. 3 § SkL borde avräkning inte ske i fråga om

försäkringar som den skadelidande själv tecknat. Det ansågs finnas skäl att ta

hänsyn till den skadelidandes eget initiativ eftersom skadevållaren annars kunde

dra fördel av den skadelidandes förtänksamhet. Det ansågs självklart att

avräkningsreglerna inte får medföra att den skadelidande själv bär någon del av

förlusten med anledning av skadan (prop. 1975:12 s. 126 f.).

4.2 Något om avräkningsförmånerna

Övervägandena bakom bestämmelserna om avräkning i 5 kap. 3 § SkL har lett till

att förmåner från socialförsäkring (p. 1) och vissa förmåner som betalas ut på

grund av anställning (p. 2-4) skall avräknas när skadestånd bestäms. Vad gäller

avräkning för anställningsförmåner har avsikten varit att det i princip inte

skall ha någon betydelse om förmånerna betalas av arbetsgivaren direkt eller

genom en försäkring som arbetsgivaren betalar. Däremot faller de flesta typer av

ersättning från privata försäkringar utanför samordningsregeln i 5 kap. 3 § SkL.

Det anfördes i förarbetena att "frivilliga försäkringar" torde karakteriseras av

att de är avsedda att tillgodose den försäkrades speciella situation och hans

behov av trygghet (bet. 1975:LU16 s. 33).

 I detta lagstiftningsärende knyts intresset främst till sjuklön enligt lagen

(1991:1047) om sjuklön samt till olika typer av försäkringsersättningar som den

enskilde kan uppbära som kompensation för en inkomstförlust som han drabbas av

till följd av den aktuella skadan. Sjuklön behandlas i avsnitt 4.4. Här skall

redogöras för de försäkringar som är av intresse.

Tjänstepensionsförsäkring

Tjänstepensionsförsäkringar är sådana pensionsförsäkringar som har samband med

ett anställningsförhållande och för vilka arbetsgivaren betalar hela premien.

Dessa försäkringar avser att trygga den anställdes pension.

Tjänstepensionsförsäkringen berättigar först och främst till ålderspension. Om

den anställde blir varaktigt oförmögen att arbeta, betalas vanligtvis

sjukpension enligt försäkringen om rätten till sjuklön har upphört. Vid dödsfall

betalas ofta försäkringsersättning till den anställdes efterlevande

(efterlevandepension). Som tidigare sagts är det de två sistnämnda förmånerna

som är av intresse när det gäller avräkning enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen.

 För närvarande föreskrivs avräkning enligt 5 kap. 3 § 3 SkL endast för pension

som utgår från kollektiv tjänstepensionsförsäkring. Med kollektiv försäkring

avses i detta sammanhang dels försäkringar enligt avtal - gruppavtal - som

gäller för en större eller mindre grupp av personer som anges i avtalet, dels

försäkringar som är grundade på kollektivavtal. Kollektivavtalsgrundad

försäkring är sådan försäkring som tecknas av arbetsgivare för att ge

försäkringsskydd åt anställda och som meddelas enligt villkor som följer ett i

villkoren angivet kollektivavtal (se Personförsäkringslag, SOU 1986:56,

s. 239 f., och Ny försäkringsavtalslag, Ds 1993:39, s. 197).

 Individuella tjänstepensionsförsäkringar avser en enskild arbetstagare.

Ersättning från sådana tjänstepensionsförsäkringar avräknas alltså inte i dag

när skadestånd bestäms. Det är inte ovanligt med individuella

tjänstepensionsförsäkringar. De förekommer dels i företag som inte är bundna av

kollektivavtal, dels för arbetstagare som inte är anslutna till en

kollektivavtalsgrundad tjänstepensionsförsäkring. Flertalet av de individuellt

försäkrade tillhör den s.k. frikretsen. Dit brukar räknas ägare av företag som

inte är juridisk person, delägare i handelsbolag och sådana aktieägare i

aktiebolag som ensamma eller tillsammans med make, föräldrar eller barn äger

minst en tredjedel av aktierna. Vidare räknas företagares make som är sysselsatt

i företaget till frikretsen samt normalt också verkställande direktör i

aktiebolag och vissa andra befattningshavare i ledande ställning inom större

företag. Också vissa andra anställda brukar sakna skydd genom kollektiv

försäkring, nämligen tjänstemän som arbetar under 16 timmar i veckan, personer

över 65 år samt sådana personer som anställts efter fyllda 62 år och lyfter

pension från anställning hos en annan arbetsgivare eller saknar tidigare

intjänad pensionsrätt.

 Av dessa grupper kan delägare i aktiebolag, kommanditdelägare och personer som

är anställda få tjänstepension, medan ägare av enskild firma och andra delägare

i handelsbolag än kommanditdelägare är hänvisade till privat pensionsförsäkring.

I promemorian anförs att den privata pensionsförsäkring som de sistnämnda kan

teckna innehåller i stort sett samma villkor som en individuell

tjänstepensionsförsäkring.

 En tjänstepensionsförsäkring brukar vara kombinerad med en s.k.

premiebefrielseförsäkring, som ger rätt till premiebefrielse vid mera långvarig

arbetsoförmåga på grund av sjukdom och olycksfall. Det innebär att den

skadelidande kan vara berättigad att få sjukpension samtidigt som premierna för

hans ålderspension betalas ur premiebefrielseförsäkringen.

 Eftersom det är arbetsgivaren som betalar premierna för en tjänste-

pensionsförsäkring verkar en befrielse från skyldigheten att betala dessa i

första hand till arbetsgivarens förmån. Vid fastställande av skadestånd för

inkomstförlust kan det dock beaktas om den skadelidande har förlorat

pensionsförmåner till följd av skadan på så sätt att hans ålderspension har

blivit mindre än annars. En premiebefrielseförsäkring säkerställer i princip att

ålderspensionen blir densamma oavsett att den skadade fått lägre inkomster på

grund av nedsatt arbetsförmåga. På det sättet minskar en

premiebefrielseförsäkring den skadelidandes inkomstförlust.

Efterlevandepension

Skadestånd för förlust av underhåll avser dödsfall och är avsett att försätta

den efterlevande i samma ekonomiska situation som om dödsfallet inte hade

inträffat. Huvudtanken bakom bestämmelserna i 5 kap. 2 § SkL är att den

efterlevande skall kunna leva på i stort sett samma levnadsstandard som

tidigare. Skadeståndet skall sålunda bestämmas så att det motsvarar de

ekonomiska förhållandena om den döde hade fått leva vidare.

 Förlust av underhåll täcks numera inte sällan helt eller delvis genom för-

säkringsförmåner. När skadeståndet bestäms skall avräkning göras enligt 5 kap.

3 § SkL för vissa av dessa förmåner. Det gäller efterlevandepension från

kollektiv tjänstepensionsförsäkring. Avräkning skall därvid göras även om

efterlevandepensionen helt eller delvis motsvarar ett sparande. Här skiljer sig

alltså avräkningsregeln vid förlust av underhåll från vad som gäller vid

inkomstförlust. Ett skäl för det är att skadestånd till efterlevande är ett

avsteg från huvudprincipen att endast den som omedelbart drabbas av en skada har

rätt till skadestånd. Det är oftast inte heller möjligt att med någon exakthet

uppskatta den efterlevandes förlust med anledning av dödsfallet. Det är sålunda

svårt att göra en rimligt säker jämförelse mellan de anhörigas verkliga ekono-

miska situation och den situation som skulle ha varit om dödsfallet inte hade

inträffat.

 Skadeståndet till efterlevande skall vidare bestämmas efter en skälig-

hetsprövning enligt 5 kap. 2 § andra stycket SkL. Skälen för detta är

väsentligen desamma som de skäl som nyss redovisats för att sparande kan

avräknas enligt 5 kap. 3 §. Skadeståndet skall bestämmas till vad som är skäligt

med hänsyn till den efterlevandes förmåga att försörja sig, bl.a. genom eget

arbete, egen förmögenhet och sådana försäkringsersättningar som inte avräknas

enligt 5 kap. 3 § (prop. 1975:12 s. 121). Av detta följer att en

efterlevandepension från en privat pensionsförsäkring eller en engångsbetalning

från en livförsäkring kan medföra att skadeståndsskyldigheten begränsas eller

helt faller bort. Det gäller alltså trots att sådana förmåner inte skall

avräknas enligt 5 kap. 3 §.

Sjukförsäkring

En sjukförsäkring omfattar i regel endast periodisk ersättning avsedd att

kompensera en del av den inkomstförlust som följer av arbetsoförmåga.En

sjukförsäkring där ersättningen är periodisk är avsedd att täcka skillnaden

mellan å ena sidan den försäkrades vanliga inkomst och å andra sidan den

sjukersättning som han i förekommande fall får från arbetsgivaren och enligt

lagen (1962:381) om allmän försäkring. Syftet är alltså uteslutande att ersätta

inkomstförlust.

 Försäkringsbolagen försöker så långt som möjligt undvika att den försäkrade

blir berättigad till högre försäkringsersättning än som kompenserar

inkomstbortfallet (överförsäkring). Genom maximiregler för försäkringsbeloppen

söker bolagen se till att den försäkrade inte kompenserar sig för mer än 90-95

procent av sin lön före skatt. I fråga om gruppsjukförsäkring för tjänstemän

förekommer exempelvis maximiregler av innebörd att ett försäkringsbelopp om

1 000 kr förutsätter en månadsinkomst överstigande 14 500 kr. Den försäkrade kan

givetvis välja att inte kompensera sig maximalt utan bestämma ett lägre ersätt-

ningsbelopp.

 Arbetsoförmåga enligt sjukförsäkring föreligger då den försäkrade förlorat

arbetsförmågan helt eller fått den nedsatt till minst hälften på grund av

sjukdom eller olycksfall. Ibland kan sjukersättning betalas ut om arbetsförmågan

är nedsatt med minst 25 procent.

 Fullständig arbetsoförmåga medför rätt till hela försäkringsbeloppet. Om

arbetsförmågan är nedsatt i sådan grad att ersättning betalas ut men den

försäkrade inte är helt oförmögen till arbete, betalas ersättning med så stor

del som svarar mot nedsättningen. Ersättningen betalas ut under

försäkringstiden, ofta efter en karenstid.

 De periodiska ersättningsbeloppen bestäms på förhand i försäkringsavtalet,

vanligtvis enligt schabloner som står i viss relation till årslönen. Oftast

bestäms försäkringsersättningen till beloppet, men det förekommer också att

ersättningen bestäms som en viss procentsats av den försäkrades lön. Det sker

således ingen exakt beräkning av hur stor inkomstförlusten blir i det enskilda

fallet, men anpassningen till den försäkrades inkomster är tydlig. Anpassningen

till lönen beror främst på att överförsäkring skall undvikas. Schablonerna

används företrädesvis av det skälet att de medför lägre administrationskostnader

än om ersättningen är mer individualiserad.

 Försäkringsbolagen kräver vid individuella sjukförsäkringar att försäk-

ringstagaren lämnar uppgifter om sina inkomstförhållanden och om andra

försäkringar som han har samt att han meddelar bolaget om inkomstförhållandena

skulle ändras. Försäkringsbolagen tillämpar också ofta det villkoret att om det

vid ett försäkringsfall upptäcks att den försäkrade blir överkompenserad för

inkomstförlusten, försäkringsersättningen inte betalas ut förrän den försäkrade

återgått i arbete. Det anses bidra till att rehabiliteringstiden inte blir

längre på grund av överkompensationen.

Olycksfallsförsäkring

Olycksfallsskador definieras i försäkringsvillkoren som kroppsskador som drabbar

den försäkrade ofrivilligt genom en plötslig yttre händelse. Härmed likställs

skador på grund av förfrysning, värmeslag eller solsting. Däremot anses skador

som uppkommer på grund av smitta genom bakterier, virus eller andra smittämnen

inte som olycksfallsskador. Skador som har framkallats genom att den försäkrade

varit sinnessjuk eller påverkad av droger är vanligen inte att anse som

olycksfallsskador i den mening som avses i försäkringarna.

 Det finns ett för försäkringsbranschen gemensamt tabellverk enligt vilket

medicinsk invaliditetsgrad fastställs. I tabellverket anges i procent

invaliditetsgraden för olika typer av skador. Försäkringsbolagen biträds

regelmässigt av medicinsk expertis när invaliditetsgraden fastställs i det

enskilda fallet.

 Försäkringsbeloppet - normalt den maximala ersättningen från försäkringen -

bestäms redan när försäkringen tecknas. Beloppet har ingen koppling till en

förväntad faktisk ekonomisk skada. Det sker således inga bedömningar av

försäkringsbeloppet i förhållande till olycksfallets ekonomiska följder för den

försäkrade. Det står den försäkrade fritt att välja hur stort försäk-

ringsbeloppet skall vara, och det finns inga begränsningar av

försäkringsbeloppen med hänvisning till överförsäkringsresonemang. Vanligen

bestäms försäkringsbeloppet i förhållande till det basbelopp som gäller när

ersättningen betalas ut. Genom anknytningen till gällande basbelopp åstadkoms en

värdesäkring av försäkringsersättningen. Försäkringspremien bestäms i förhål-

lande till försäkringsbeloppet. Den ersättning som försäkringsgivaren betalar ut

beräknas oftast genom att försäkringsbeloppet multipliceras med den medicinska

invaliditetsgrad som fastställts.

 Om olycksfallet har lett till att den försäkrades arbetsförmåga är nedsatt med

minst 50 procent, har den försäkrade möjlighet att åberopa ekonomisk invaliditet

(även kallad förvärvsmässig invaliditet). Detta är alltså ett annat

invaliditetsbegrepp än det medicinska och invaliditetsgraderna för en och samma

skada kan vara olika. Exempelvis kan förlust av ett finger för en konsertpianist

innebära att han eller hon inte längre kan utöva sitt yrke medan samma skada för

en jurist kanske inte alls påverkar förvärvsförmågan. Vanligen beräknas

försäkringsersättningen vid ekonomisk invaliditet med utgångspunkt i dubbla

försäkringsbeloppet, vilket multipliceras med den procentsats som den ekonomiska

invaliditetsgraden fastställts till. Av naturliga skäl används den ekonomiska

invaliditetsberäkningen, om den leder till högre ersättning för den försäkrade.

 Numera förekommer i princip inte periodiska ersättningar från olycks-

fallsförsäkring - tidigare förekom s.k. dagersättningar och livräntor.

Försäkringsersättningar enligt de olycksfallsförsäkringar avseende vuxna som

meddelas i dag betalas alltså regelmässigt ut som engångsbelopp. Det betyder att

dagens olycksfallsförsäkringar nästan helt saknar intresse från

avräkningssynpunkt. Ersättningen avräknas i praktiken inte när skadestånd

bestäms.

4.3 Regressrätt

Bestämmelserna i 5 kap. 3 § SkL innebär att det inte finns rätt till skadestånd

för förluster som täcks av de uppräknade förmånerna ("nettometoden" se avsnitt

4.1). Det betyder i sin tur att den som betalar ut en sådan ersättning till den

skadelidande inte har regressrätt (återkravsrätt) mot skadevållaren. Det följer

av att regressrätten inte är en självständig rätt till skadestånd för den som

betalat ut viss ersättning utan en rätt att ta över den rätt till skadestånd som

den skadelidande kan ha.

 I fråga om förmåner som inte omfattas av uppräkningen i 5 kap. 3 § SkL kan det

däremot finnas en regressrätt för den som betalar ut ersättning. Men regressrätt

finns inte alltid. När regressrätt finns för en viss ersättning som betalas ut

skall avräkning göras enligt bruttometoden. När regressrätt inte finns får den

skadelidande vid personskada i regel uppbära både skadeståndet och ersättningen

(kumulation), även om det leder till överkompensation för en ekonomisk förlust.

 För försäkringsavtal regleras frågan om regressrätt i 25 § lagen (1927:77) om

försäkringsavtal (FAL). Huvudregeln för personförsäkringar är att det inte finns

någon regressrätt (25 § andra stycket). Vid olycksfallsförsäkring och

sjukförsäkring finns emellertid en regressrätt i vissa fall. Om

försäkringsgivaren utfäst sig att betala ersättning med verkliga beloppet av

utgifter eller förluster, får det utbetalda beloppet återkrävas från den som

framkallat försäkringsfallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller från

den som är strikt skadeståndsansvarig. Bestämmelserna i FAL är dispositiva.

Försäkringsgivaren kan alltså förbehålla sig en längre gående regressrätt.

 Det anförda innebär bl.a. att det enligt FAL inte finns någon regressrätt för

vad som har betalats ut på grund av en s.k. summaförsäkring. Ersättningen från

en summaförsäkring har inte ansetts i egentlig mening ha som syfte att utjämna

en ekonomisk förändring som inträffat genom försäkringsfallet och anses därför

inte stå i ett sådant förhållande till skadeståndsskyldigheten att en konkret

skada blir dubbelt ersatt. Den försäkrade har av den anledningen rätt att

kumulera ersättningen från en summaförsäkring med ett eventuellt skadestånd.

 Enligt uppgifter från försäkringsbranschen har det inte på mycket lång tid

förekommit att svenska försäkringsbolag erbjuder sjukförsäkring eller

olycksfallsförsäkring där försäkringsersättning avseende inkomstförlust bestäms

med verkliga beloppet av förlusten. Det innebär att regressregeln i 25 § FAL i

stort sett saknar intresse för personförsäkringar.

 Ersättning från sådana personförsäkringar som inte nämns i 5 kap. 3 § SkL får

alltså kumuleras med skadestånd, om inte annat följer av försäkringsavtalet. Och

det förekommer inte i någon utsträckning att försäkringsbolagen vid

personförsäkring förbehåller sig en längre gående regressrätt än i FAL. Sättet

att fastställa försäkringsbeloppet och försäkringsersättningen vid sjuk-

försäkring innebär som framgått att anpassningen till den konkreta

inkomstförlusten oftast är stor. Det betyder att kumulationen ger upphov till

överkompensation.

 För trafikförsäkring finns särskilda regler om regressrätt i 20 § trafik-

skadelagen (1975:1410; TSL). För vad försäkringsbolaget har betalat från

försäkringen har det regressrätt mot den skadevållande, om skadan vållats

uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller vårdslöst av en förare som gjort

sig skyldig till rattfylleribrott. En särregel om regressrätt vid produktskador

saknar betydelse här.

 När det skall bedömas vilka förmåner som skall avräknas vid bestämmande av

skadestånd har man sålunda anledning att beakta att avräkning enligt

nettometoden utesluter regressrätt. Anses det i fråga om en viss förmån finnas

särskilda skäl för att den som betalar ut ersättning skall kunna återkräva

ersättningen från t.ex. skadevållaren, bör en sådan förmån inte avräknas enligt

avräkningsbestämmelserna i SkL. Det är också viktigt att beakta att en rätt för

den skadelidande att kumulera en förmån med skadestånd för samma förlust - som

uppkommer när ingen avräkning sker och ingen regressrätt finns - ger upphov till

överkompensation.

4.4 Lagen (1991:1047) om sjuklön

Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön har en arbetstagare rätt att vid sjukdom

behålla lön och andra anställningsförmåner enligt i lagen angivna

förutsättningar. Reglerna innebär i huvudsak att en arbetstagare har rätt att

under sjuklöneperioden - de första 14 dagarna av varje sjukdomsfall - behålla en

viss andel av den lön och de andra anställningsförmåner som han annars skulle ha

gått miste om till följd av sjukdomen (6 och 7 §§).

 Rätten till sjuklön gäller från och med den första dagen av anställningstiden,

och rätten gäller endast för anställda (3 §). Det måste alltså finnas ett

anställningsavtal. Bedömningen av om det finns ett anställningsavtal sker med

utgångspunkt i avtalet mellan parterna och genom en helhetsbedömning av hur

förhållandena rent faktiskt varit mellan dem.

 Ett avtal som upphäver eller inskränker arbetstagarens rättigheter enligt lagen

om sjuklön är ogiltigt i den delen. Avvikelser från vissa regler får dock göras

genom kollektivavtal som på arbetstagarsidan har slutits eller godkänts av en

central arbetstagarorganisation (2 §).

 Vid tillämpning av reglerna om sjuklönens storlek skall ersättning som utges

till arbetstagaren på grund av förmån av fri gruppsjukförsäkring anses som

sjuklön från arbetsgivaren, om försäkringen åtnjuts enligt grunder som

fastställts i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer

(6 § andra stycket). Sådan försäkringsersättning är en avräkningsförmån enligt

5 kap. 3 § 4 SkL.

 Vidare innehåller lagen en regel om att en arbetsgivare vars sammanlagda

lönekostnad inte beräknas överstiga 90 gånger det för året gällande basbeloppet

enligt lagen om allmän försäkring kan försäkra sig hos den allmänna

försäkringskassan för kostnader för sjuklön (17 §).

 Mål mellan arbetstagare och arbetsgivare om tillämpning av lagen om sjuklön

handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, som enligt 1 §

äger tillämpning på rättegången i tvister "rörande förhållandet mellan

arbetsgivare och arbetstagare". En tvist om sjuklön kan gälla just frågan om ett

anställningsförhållande finns.

5 Avräkning för lagstadgad sjuklön

Regeringens bedömning: Bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2

skadeståndslagen om avräkning för viss sjuklön eller

pension får anses omfatta sjuklön enligt lagen om

sjuklön. Det bör gälla även fortsättningsvis.

Arbetsgivaren bör sålunda inte ha regressrätt mot

skadevållaren.

 Promemorians bedömning: Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens

(se promemorian s. 15 f.).

 Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser lämnar promemorians bedömning

utan invändning. Svenska Arbetsgivareföreningen anser att det finns skäl för att

införa en regressrätt för arbetsgivarna.

 Skälen för regeringens bedömning: Enligt bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2

skadeståndslagen (SkL) skall avräkning göras för sjuklön som utges av

arbetsgivare "på grund av anställningsavtal". I sitt tidigare nämnda betänkande

(1991/92:LU8) ansåg lagutskottet att det med utgångspunkt i lagtexten var oklart

om sjuklön enligt lagen om sjuklön skall avräknas från skadestånd på samma sätt

som avtalsreglerad sjuklön och hemställde därför om ett klarläggande

lagstiftningsvägen. Utskottet anförde att ett arbetsrättsligt synsätt på

tolkningsfrågan kunde föranleda att de båda sjuklöneformerna jämställs (s. 13).

Skall sjuklön enligt lagen om sjuklön avräknas enligt gällande rätt?

Den fråga som lagutskottet har ansett obesvarad kan formuleras på följande sätt.

Avses med uttrycket "på grund av anställningsavtal" i 5 kap. 3 § 2 SkL enbart

det personliga avtalet mellan arbetsgivaren och arbetstagaren, dvs. det som är

särskilt avtalat mellan dem, eller avses alla rättsregler som reglerar villkoren

för anställningen och som ger anställningsavtalet dess innehåll?

 Med begreppet anställningsavtalet menar man vanligtvis rättsförhållandet mellan

arbetsgivaren och arbetstagaren. Anställningsavtalet får sitt innehåll inte

enbart genom vad parterna själva avtalat utan också genom regler från annat

håll, t.ex. lagregler, kollektivavtal och tjänstereglemente (jfr Folke[REDACTED_EFTERNAMN],

Löntagarrätt, reviderad uppl. 1988, s. 11 f.). Termen "avtalsinnehållet"

inkluderar med detta synsätt allt som ger avtalet dess slutliga rättsverkningar,

dvs. också utfyllande rättsregler (jfr dock Adlercreutz, Avtalsrätt II, 3 uppl.

1991, s. 42 f.).

 Lagregler för anställningsavtal är i de flesta fall tvingande till arbets-

tagarens förmån och tillämpas alltså även om parterna skulle ha avtalat

annorlunda. Ett exempel är lagen om sjuklön där det i 2 § anges att ett avtal

som innebär att arbetstagarens rättigheter enligt lagen upphävs eller inskränks

är ogiltigt i den delen. Parterna kan alltså avvika från lagen endast genom att

avtala om bättre sjuklöneförmåner för arbetstagaren.

 Av Skadeståndskommitténs delbetänkande Skadestånd V, Skadestånd vid personskada

(SOU 1973:51), framgår att sjuklön vid den tiden företrädesvis reglerades i

kollektivavtal och således inte i det personliga avtalet (s. 94 f.). Kommittén

angav att den med uttrycket "sjuklön eller pension som utges av arbetsgivare på

grund av anställningsavtal" åsyftade förmåner som utges direkt av arbetsgivaren

till den anställde eller hans efterlevande och att det skulle vara fråga om

förmåner som tillförsäkrats den anställde eller hans efterlevande "på grund av

anställningsavtal eller motsvarande" (s. 302). Kommittén torde alltså inte ha

avsett enbart sådan sjuklön som regleras i det personliga avtalet om

anställning.

 I de fortsatta förarbetena till bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2 SkL finns ingenting

som antyder att lagstiftaren sett anledning att skilja mellan fall där

arbetsgivaren betalar sjuklön enligt det personliga avtalet och fall där

sjuklönen regleras i bestämmelser som fyller ut det personliga avtalet, t.ex.

villkor i kollektivavtal. I förarbetena görs det skillnad enbart mellan sådana

förmåner som betalas direkt av arbetsgivaren och sådana som betalas från en

försäkring som arbetsgivaren tecknat (prop. 1975:12 s. 123 f.). Som framhålls i

promemorian var Lagrådets uppfattning när bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2 SkL kom

till, att den avsåg "alla sådana sjuklöne- och pensionsförmåner som utges på

annat sätt än genom försäkring". Dåvarande departementschefen instämde i detta

(prop. 1975:12 s. 214 och s. 225).

 Det är knappast motiverat att göra skillnad mellan olika anställningsförmåner

enligt samma anställningsavtal utifrån det sätt på vilket anställningsförmånen

kommit att ingå i anställningsavtalet. I promemorian anförs att det inte är

tänkbart att lagstiftaren har avsett att ge arbetstagaren dubbel kompensation

genom att berättiga honom att kumulera skadestånd för inkomstförlust och

lagstadgad sjuklön. Vidare anförs i promemorian att den lagstadgade sjuklönen är

en anställningsförmån och kan antas påverka övriga villkor för anställningen på

ett liknande sätt som om rätten till sjuklön skulle regleras i det personliga

avtalet.

 Som påpekas i promemorian bör det också beaktas att ersättning till

arbetstagaren på grund av förmån av fri gruppsjukförsäkring, som åtnjuts enligt

grunder som anges i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer,

enligt 6 § andra stycket lagen om sjuklön likställs med sjuklön. Att sådan

periodisk sjukförsäkringsersättning skall avräknas är givet (5 kap. 3 § 4 SkL).

Även det talar för att lagstadgad sjuklön skall avräknas.

 Försäkringsjuridiska föreningen påpekar i sitt remissvar att ett an-

ställningsavtal mera sällan reglerar alla de rättigheter och skyldigheter som

parterna i avtalet har mot varandra. Föreningen framhåller också att

anställningsavtalet till stora delar hämtar sitt innehåll från andra

regelsystem. Enligt föreningens mening kan det inte råda någon tvekan om att

sjuklön enligt 1991 års lag om sjuklön är en anställningsförmån som - på samma

sätt som t.ex. lagstadgad semesterlön - utges av arbetsgivaren på grund av

anställningsavtal.

 Den omständigheten att vissa arbetsgivare kan försäkra sig för kostnader för

sjuklön innebär inte att sjuklöneförmånen bör ses som en försäkringsförmån (se

17 § lagen om sjuklön).

 I promemorian anförs angående innebörden av nuvarande bestämmelse

sammanfattningsvis (s. 14) att inte bara lagtexten utan också de tankegångar som

ligger bakom reglerna och hänsyn till reglernas systematik ger stöd för slut-

satsen att sjuklön enligt lagen om sjuklön skall avräknas från skadeståndet

redan vid fastställande av ersättningsbeloppet.

 Remissinstanserna håller med om slutsatsen i promemorian. Regeringen har samma

uppfattning. Denna slutsats innebär, som framgått tidigare, att arbetsgivaren

inte har regressrätt för sjuklön enligt lagen om sjuklön.

Skall sjuklön avräknas från skadestånd i framtiden?

Skadestånd med anledning av personskada är en del av ett ersättningssystem där

bl.a. också socialförsäkringar, kollektiva försäkringar och privata försäkringar

ingår. Det främsta syftet med ersättningssystemet är att säkerställa att den

skadelidande får full gottgörelse för alla följder av skadan.

 När en skadelidande har rätt till skadestånd samtidigt som han har rätt till

andra förmåner med anledning av skadan är en grundläggande fråga om den

skadelidande skall få lägga samman förmånerna med skadeståndet eller om

förmånerna skall avräknas från skadeståndet. Avräkning kan göras enligt

bruttometoden eller enligt nettometoden.

 När det gäller försäkringsersättning för sakskador och rena förmögenhetsskador

är utgångspunkten att den skadelidande inte har rätt att begära ersättning från

två håll för samma skada. I Sverige har principen att samma konkret beräknade

skada inte skall ersättas mer än fullt ut ansetts vara en konsekvens av allmänna

skadeståndsrättsliga principer, och den har gällt även utan uttryckligt stöd i

lag. Motivet för principen är att en rätt att kumulera olika ersättningar leder

till överkompensation. En rätt till överkompensation för sakskada anses leda

till fler och mer omfattande skador. Dessutom har det ansetts allmänt sett inte

önskvärt att en skadelidande får högre ersättning än som motsvarar skadan.

 I fråga om personskador är situationen delvis en annan. Där är risken för ökade

skador på grund av överkompensation inte stor, särskilt inte när det gäller

ersättning till efterlevande vid dödsfall. Men ett skäl mot kumulation är att

resurserna inom samhällets ersättningssystem då utnyttjas ineffektivt.

Överkompensation vid personskador anses också ha nackdelar för den skadelidande

ur medicinsk och psykologisk synvinkel, bl.a. eftersom det kan leda till en

längre rehabiliteringstid än annars. En rätt för en skadelidande att lägga

samman skadestånd och förmåner kan också många gånger framstå som omotiverad

eller rent av stötande.

 Principen om att samma ekonomiska skada inte skall ersättas från flera håll bör

även fortsättningsvis vara grundläggande i fråga om såväl sakskador som

personskador. En förmån som i allt väsentligt skall ersätta en ekonomisk förlust

med anledning av en personskada bör därför som huvudregel avräknas från skades-

tånd för samma förlust.

 När det gäller sjuklön är anknytningen till inkomstförlusten i det enskilda

fallet alldeles klar. Sjuklönen är tveklöst avsedd att ersätta den

inkomstförlust nedsättningen i arbetsförmåga leder till. Visserligen betalas

sjuklön oftast ut med i förväg bestämda belopp (se 6 § lagen om sjuklön) men det

finns inte anledning att av den orsaken anse att sjuklönen inte i egentlig

mening ersätter inkomstförlusten. Om den skadelidande skulle få även skadestånd

för samma förlust, skulle det alltså bli fråga om kumulation på det sätt som

sagts tidigare och som alltså inte bör förekomma.

 Sammanfattningsvis finns inte någon anledning att den som får sjuklön också

skall få skadestånd för den inkomstförlust som motsvaras av sjuklönen, dvs. ha

rätt till dubbelkompensation. Det gäller oavsett om det är fråga om

inkomstförlust för förfluten tid eller förlust för framtiden och oberoende av om

rätten till sjuklön regleras i avtal eller i lag.

 Avräkningen för sjuklön kan göras antingen genom att nuvarande ordning får

bestå (nettometoden) eller genom att arbetsgivaren får rätt att återkräva belopp

som motsvarar den sjuklön han har betalat (bruttometoden).

Rätt till regress för sjuklön?

Om arbetsgivaren skulle ges regressrätt för lagstadgad sjuklön, borde rätten

till återkrav också gälla annan sjuklön som arbetsgivaren betalar. Regeringen

delar uppfattningen i promemorian att en skillnad mellan lagstadgad och annan

sjuklön i detta hänseende inte bör komma i fråga.

 Som skäl för att arbetsgivaren skall ha regressrätt för sjuklön kan anföras att

det kan anses orättvist att arbetsgivaren skall ersätta en förlust som orsakats

av någon annan. När skadan vållats genom uppsåtligt brott - den situation som

närmast berördes i den tidigare nämnda motionen (1990/91:Sf52) - kan det kännas

direkt stötande att arbetsgivaren skall bära kostnaden för sjuklönen utan rätt

till återkrav mot skadevållaren. Att låta detta skäl ensamt avgöra frågan om

regressrätt för sjuklön skulle emellertid vara en återgång till en äldre

uppfattning att skadeståndsskyldighet är en rättvis reaktion på skuld och att

detta i sig utgör en tillräcklig grund för skadeståndsansvar. Enligt regeringens

uppfattning bör synen på skadeståndsrätten som en del av samhällets

ersättningssystem även i framtiden vara mer nyanserad än så.

 Ett mer vägande skäl för att arbetsgivaren skall ha regressrätt skulle kunna

vara att överflyttningen av betalningsansvaret till den skadeståndsskyldige

medför att antalet skadefall minskar. Den avhållande effekten vid culpaansvar

uppnås under förutsättning att flertalet personer - eller i vart fall den grupp

personer man vill påverka - undviker handlande eller underlåtenhet som kan

medföra att de får betala skadestånd och att det är risken för

skadeståndsskyldighet som förmår dem att bete sig så att skador inte uppstår.

För att argumentet skall ha bärkraft måste det således finnas ett sådant samband

mellan risken att bli skadeståndsskyldig och beteendet.

 I vissa fall har rätten till återkrav motiverats i huvudsak just med att en

viss placering av det slutliga kostnadsansvaret för skador kan medföra att färre

skador inträffar. Det gäller bl.a. en trafikförsäkringsanstalts rätt, enligt

20 § andra stycket trafikskadelagen (1975:1410), att träda i den skadelidandes

ställe mot den som är skadeståndsskyldig enligt produktansvarslagen (1992:18).

Skälet för försäkringsanstaltens regressrätt i det fallet är huvudsakligen

önskemålet att principen om tillverkarens produktansvar skall slå igenom även

inom trafikskadelagens tillämpningsområde. Produktansvarslagens regler är

utformade så att skadeståndsskyldighet kan drabba dem som kan påverka produkter-

nas säkerhet och skadeståndsansvaret förutsätts leda till ett mer intensivt

skadeförebyggande arbete (prop. 1992/93:8 s. 25 f.). Regressrätten enligt

trafikskadelagen har förutsatts stimulera ett sådant arbete och därmed minska

antalet skadefall.

 Bestämmelsen i 20 § andra stycket trafikskadelagen är alltså ett exempel på att

lagstiftaren fäst vikt vid argumentet att en regressrätt kan minska antalet

skador. Men regeln avser en speciell situation och utgör ett undantag från

huvudprincipen. Den kan inte ses som ett avgörande steg i riktning mot att utöka

försäkringsgivares regressrätt vid personskadeersättning.

 Det kan också anföras vägande skäl mot en regressrätt för sjuklön. Ett sådant

skäl är att samhällets och arbetsgivarens kostnader för att utöva rätten till

återkrav för sjuklön mot enskilda skadevållare ofta skulle bli högre än de

belopp som verkligen flyttas över till den skadeståndsskyldige. Som anförs i

promemorian blir regressrättens värde för den arbetsgivare som betalat sjuklön

därför begränsat från ekonomisk synpunkt. Det är åtminstone fallet om inte

regressrätten kan göras gällande mot ett försäkringssystem eller mot någon som

har ansvarsförsäkring.

 Vidare finns det när det gäller personskador inte anledning att anta att

antalet skador verkligen skulle minska, om arbetsgivaren fick regressrätt för

sjuklön. De som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållar personskada har i de

flesta fall ett straffrättsligt ansvar som i sig kan ha en avhållande verkan;

dessutom kan de naturligtvis bli skyldiga att ersätta andra skadeposter än den

inkomstförlust som motsvaras av sjuklönen. De flesta människor känner också så

stort obehag av att orsaka en annan människa skada att de söker undgå det även

om de inte riskerar någon sanktion från samhällets sida.

 Ett avgörande skäl mot att nu införa regressrätt för sjuklön är slutligen att

frågan om en sådan regressrätt bör bedömas mot bakgrund av hela det

ersättningssystem som skall skydda den skadelidande vid personskada. I detta

hänseende ser regeringen saken på samma sätt som ges uttryck för i promemorian.

Alltjämt kvarstår de väsentliga dragen i 1975 års ersättningssystem. Det kommer

inte i fråga att nu ändra de grundläggande principerna för ersättningssystemet.

Inte heller bör det komma i fråga att särbehandla sjuklön. Det skulle, som

anförs i promemorian, vara ett främmande inslag i det nuvarande systemet för

samordning mellan skadestånd och andra förmåner att i fråga om sjuklön frångå

nettometoden när skadeståndet bestäms. De flesta remissinstanserna delar den

uppfattningen.

 Det bör alltså inte införas någon regressrätt för sjuklön. Med hänsyn bl.a.

till de skäl som kan anföras för en utvidgad regressrätt i vissa sammanhang kan

det dock, som anförs i promemorian, finnas anledning att så småningom göra en

mera allmän översyn av reglerna om samordning mellan å ena sidan skadestånd för

personskada och å andra sidan försäkring och andra förmåner med anledning av

skadan.

 I den nuvarande bestämmelsen anges att avräkning skall göras för sjuklön som

"utges av arbetsgivare på grund av anställningsavtal". Det är självklart att den

arbetsgivare som avses är den hos vilken den person som tillfogats personskadan

är anställd. Det är därför inte nödvändigt att ange att arbetsgivaren skall

betala sjuklönen till arbetstagaren på grund av anställningsavtalet. Eftersom

hänvisningen till anställningsavtalet dessutom lett till tolkningssvårigheter

bör den utgå.

6 Avräkning för ersättning från pensionsförsäkring, sjukförsäkring och

olycksfallsförsäkring

Regeringens förslag: Periodisk ersättning för

inkomstförlust från försäkring skall avräknas från

skadestånd för förlusten, om ersättningen betalas från

en försäkring som är att anse som en anställningsför-

mån. Samma regel skall gälla för olycksfalls- och

sjukförsäkringar som för pensionsförsäkringar.

Efterlevandepension skall också avräknas, om den

betalas från en försäkring som är en anställningsförmån.

 Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer vad gäller

tjänstepensionsförsäkringar med regeringens (se promemorian s. 21 f.).

Promemorian innehåller inget förslag om lagändring beträffande andra

försäkringar.

 Remissinstanserna: Alla remissinstanserna utom en stödjer promemorians förslag.

Finansinspektionen anför att frågan om avräkning för individuell

tjänstepensionsförsäkring bör behandlas i samband med en allmän översyn av

principerna för samordning mellan skadestånd och försäkring vid personskada.

Sveriges Försäkringsförbund och Försäkringsjuridiska föreningen anser att

justeringen av samordningsreglerna bör gå längre än promemorians förslag och

omfatta också 5 kap. 3 § 4 SkL, dvs. periodisk ersättning från olycksfalls-

eller sjukförsäkring.

Skälen för regeringens förslag:

Bakgrund och utgångspunkter

I den framställning som nämnts i avsnitt 3 anförde Försäkringsbranschens

Serviceaktiebolag att skillnaden mellan de kollektiva och de individuella

tjänstepensionsförsäkringarna huvudsakligen är av teknisk natur, eftersom en

individuell tjänstepensionsförsäkring tryggar pensionsförmåner för en anställd

på samma sätt som en kollektiv försäkring av samma slag. Bolaget framhöll att

avräkningsreglerna kan leda till orättvisa och pekade på ett exempel där det

ekonomiska utfallet för två personer som förlorar arbetsinkomster till följd av

en trafikolycka skiljer sig markant av den enda anledningen att den ena personen

har en tjänstepensionsförsäkring som är individuell medan den andra personens

motsvarande försäkring är kollektiv. Bolaget föreslog därför att 5 kap. 3 § 3

SkL utvidgas till att omfatta också pension som betalas på grund av individuell

tjänstepensionsförsäkring.

 I linje med framställningen föreslås i promemorian att pension som betalas på

grund av tjänstepensionsförsäkring skall avräknas enligt 5 kap. 3 § SkL, oavsett

om försäkringen tecknats individuellt eller kollektivt.

 Sveriges Försäkringsförbund och Försäkringsjuridiska föreningen anser att den

nu aktuella översynen av samordningsreglerna bör omfatta även periodisk

ersättning från olycksfalls- eller sjukförsäkring. Bägge dessa remissinstanser

anför att det i fråga om avräkning kan finnas anledning att genomgående skilja

mellan försäkringar som är anställningsförmåner och försäkringar som är privata

och inte har samband med anställningen. Däremot finns det enligt deras mening

inte anledning att i fråga om avräkning för periodisk ersättning skilja mellan

olika försäkringar som har det gemensamt att de är anställningsförmåner. I

propositionen tar regeringen upp även denna fråga.

 En förutsättning för diskussionen om vilka förmåner som skall avräknas vid

bestämmande av skadestånd bör vara att omotiverad överkompensation till den

skadelidande skall undvikas. I den frågan kan i allt väsentligt hänvisas till

vad som anförts beträffande sjuklön (se avsnitt 5 under rubriken Skall sjuklön

avräknas från skadestånd i framtiden?). Vidare bör utgångspunkten vara att den

s.k. nettometoden används för avräkning (se avsnitt 4.1). Det finns sålunda inte

anledning att nu göra några stora ingrepp i ersättningssystemets grundstruktur.

Som regeringen tidigare påpekat kan det dock finnas anledning att så småningom

överväga frågorna om samordning mellan försäkringsersättning och skadestånd i

ett vidare perspektiv.

Bör avräkning göras för individuell tjänstepensionsförsäkring?

Bestämmelsen i 5 kap. 3 § 3 SkL innebär, som framgått, att pension som betalas

på grund av kollektiv tjänstepensionsförsäkring skall avräknas när skadestånd

för inkomstförlust och förlust av underhåll bestäms. Andra pensionsförmåner från

försäkringar får kumuleras med skadestånd. I fråga om skadestånd för förlust av

underhåll kan ersättningar till efterlevande från en individuell försäkring

emellertid beaktas enligt 5 kap. 2 § andra stycket SkL (jfr prop. 1975:12

s. 166).

 Skadeståndskommittén anförde beträffande individuell tjänstepensionsförsäkring

att sådan försäkring enligt kommitténs förslag uteslöts från samordning "i den

mån den var eller skulle komma att bli möjlig" (SOU 1973:51 s. 303). Det visar

- som Trafikskadenämnden är inne på i sitt remissvar - att individuella tjänste-

pensionsförsäkringar inte förekom i någon större utsträckning då reglerna om

avräkning kom till och att kommittén inte riktade särskild uppmärksamhet åt

sådana försäkringar. I de fortsatta förarbetena berördes inte närmare vilket

skäl som fanns att skilja mellan kollektiv och individuell

tjänstepensionsförsäkring (prop. 1975:12 s. 123 f.). I fråga om pension godtogs

kommitténs sätt att bestämma vilka försäkringsförmåner som skulle samordnas med

skadestånd.

 I promemorian redovisas (s. 18) att olika försäkringsbolag uppgivit att det

numera är vanligt att en arbetsgivare åtar sig att betala premier för en

pensionsförsäkring för sådana arbetstagare som inte är anslutna till en

kollektivavtalsgrundad tjänstepensionsförsäkring. Enligt promemorian förekommer

icke kollektivavtalsgrundade pensionsplaner som ändå har kollektiv prägel, men

även individuella tjänstepensionsförsäkringar är ganska vanliga. Det är svårt

att förutse hur försäkringsmarknaden kommer att utvecklas men det är inte

osannolikt att individuella pensionslösningar inom ramen för anställ-

ningsförhållanden blir ännu vanligare än i dag. Den utveckling som skett innebär

under alla förhållanden att frågan om avräkning för individuella tjänste-

pensionsförsäkringar har stor betydelse.

 Det är, som anförs i promemorian, svårt att göra en rättvisande jämförelse

mellan individuell och kollektiv tjänstepensionsförsäkring när det gäller

förmånernas innehåll. Förmåner enligt kollektiva försäkringar är helt naturligt

mera standardiserade än förmåner som förekommer vid individuella försäkringar.

Enligt bedömningen i promemorian står det emellertid klart att de individuella

tjänstepensionsförsäkringarna till innehållet inte avviker nämnvärt från de

kollektiva försäkringarna, och det anförs att de skillnader som finns torde ha

liten betydelse för frågan om pensionförmånen bör avräknas från skadestånd eller

inte. Remissinstanserna har inte någon invändning mot vad som anförs i prome-

morian på den här punkten och regeringen instämmer i bedömningen.

 Orsaken till att en individuell tjänstepension tecknas är i allmänhet att

företaget inte är bundet av kollektivavtal eller att arbetstagaren på grund av

sin ställning inte omfattas av den kollektiva försäkringslösning som gäller för

övriga anställda i företaget (se avsnitt 4.2). En individuell tjänste-

pensionsförsäkring grundas inte på ett gruppavtal eller på ett kollektivavtal.

Som anförs i promemorian har inte heller dessa omständigheter någon sådan

betydelse från den skadelidandes eller den skadeståndsskyldiges synpunkt att de

bör inverka på skadeståndets bestämmande.

 Viss tvekan om behandlingen av de individuella tjänstepensionsförsäkringarna

skulle kunna uppstå med hänsyn till den inverkan de kan ha på den anställdes

löneförmåner i övrigt. En viktig synpunkt bakom avräkningsreglerna är att

försäkringar som har ett inslag av sparande eller annars beror på den enskilde

försäkringstagarens förtänksamhet inte skall medföra någon minskning av det

skadestånd som tillkommer honom. I promemorian anförs att man kan tänka sig

argumentet, att ett avtal med arbetsgivaren om en individuell

tjänstepensionsförsäkring i högre grad än en kollektiv försäkring inverkar på

den enskildes lön. Detta kan tala för att en individuell

tjänstepensionsförsäkring jämställs med en privat pensionsförsäkring i

avräkningshänseende.

 Det är emellertid svårt att avgöra i vad mån individuella tjänste-

pensionsförsäkringar påverkar lönen mer än kollektiva försäkringar. Det är inte

troligt att andra anställda än de med bestämmande inflytande över företaget kan

påverka fördelningen mellan pension och lön i någon nämnvärd utsträckning. Som

anförs i promemorian torde det i många anställningsförhållanden framstå som

naturligt att arbetsgivaren ordnar pensionsfrågan på det ena eller andra sättet

och att typen av tjänstepensionsförsäkring inte spelar någon nämnvärd roll för

arbetstagaren. Också det talar för att individuella och kollektiva försäkringar

behandlas på samma sätt i fråga om avräkning.

 Slutsatsen i promemorian är att de individuella tjänstepensionsförsäkringarna

bör behandlas på samma sätt som de kollektiva försäkringarna i fråga om

avräkning. Gränsen mellan olika försäkringar bör enligt förslaget i promemorian

dras genom att man tar fasta på det lätt konstaterbara förhållandet att premien

för försäkringen betalas från arbetsgivarsidan. Enligt promemorian skulle det

medföra betydande komplikationer vid skaderegleringen att göra skillnad mellan

olika individuella avtal eller mellan olika typer av anställningsavtal.

 Enligt lagförslaget i promemorian skall avräkning göras för "pension som

betalas på grund av tjänstepensionsförsäkring". En sådan reglering får i sak

brett stöd hos remissinstanserna, varvid dock synpunkter anförs beträffande den

lagtekniska utformningen.

 Även enligt regeringens mening är den föreslagna lösningen i sak den

lämpligaste. Den innebär att man inte behöver undersöka anställningsförhållandet

i övrigt, samtidigt som man väljer en tydlig gräns för avräkningsmöjligheten

vilken därtill stämmer väl med tankegångarna bakom den nuvarande ordningen.

Bestämmelsen bör dock utformas något annorlunda än i promemorieförslaget. Som

Försäkringsjuridiska föreningen föreslår är det lämpligt att i bestämmelsen göra

frågan om avräkning beroende av om försäkringen utgör en anställningsförmån

eller inte.

Olycksfalls- och sjukförsäkringar

Enligt 5 kap. 3 § 4 SkL skall periodisk ersättning från sådan olycksfalls- och

sjukförsäkring som meddelats på grund av kollektivavtal avräknas när skadestånd

för inkomstförlust bestäms. Enbart den omständigheten att en försäkring är av

kollektiv natur - dvs. inte individuellt tecknad - medför inte att bestämmelsen

blir tillämplig (se prop. 1975:12 s.166). Avräkning skall alltså inte göras för

periodisk ersättning från sådana kollektiva försäkringar (t.ex. gruppsjukförsäk-

ringar) som arbetsgivaren visserligen betalar men som inte har meddelats på

grund av kollektivavtal.

 Numera förekommer nästan inte alls periodisk ersättning från olycks-

fallsförsäkring (se avsnitt 4.2). Olycksfallsförsäkringar är därför för när-

varande inte intressanta i fråga om avräkning. Det finns dock skäl att behandla

dem tillsammans med sjukförsäkringar. Periodisk ersättning från sådana

försäkringar är vanlig. En skadelidande som åtnjuter ett sjukförsäkringsskydd

som inte grundas på kollektivavtal har rätt att kumulera ersättning för

inkomstförlust från försäkringen med skadestånd för samma förlust. Det leder

till överkompensation.

 Innebörden av att försäkringen skall ha "meddelats på grund av kollektivavtal"

torde vara att avräkning skall göras enbart för periodisk ersättning från

kollektivavtalsgrundad försäkring, dvs. sådan försäkring som tecknas av

arbetsgivare för att ge försäkringsskydd åt anställda och som meddelas enligt

villkor som följer ett i villkoren angivet kollektivavtal (se avsnitt 4.2).

 I promemorian anförs att det kan diskuteras om inte avräkning enligt samma

principer som föreslås för tjänstepensionsförsäkring är motiverad även vid annan

periodisk försäkringsersättning som betalas till en anställd. I promemorian för-

ordas emellertid att en sådan ändring inte görs före en allmän översyn av

samordningsreglerna.

 Sveriges Försäkringsförbund och Försäkringsjuridiska föreningen anser däremot

att den nu aktuella översynen av samordningsreglerna bör omfatta även periodisk

ersättning från olycksfalls- och sjukförsäkring. Försäkringsförbundet anför att

starka skäl talar för att bestämmelserna nu justeras så att försäkringar som

finansieras av arbetsgivaren likställs i fråga om avräkning och påpekar att de

försäkringsbelopp som det här är fråga om inte sällan är betydande. Vidare anför

förbundet att en eventuell anknytning mellan en försäkring och ett

kollektivavtal inte bör tillmätas betydelse i fråga om avräkning.

Försäkringsjuridiska föreningen anför att avsikten när avräkningsbestämmelserna

kom till inte var att hålla periodisk ersättning från vissa olycksfalls- och

sjukförsäkringar som tecknats av arbetsgivaren utanför samordningen. Enligt

föreningen var avsikten enbart att avräkning inte skulle göras för periodisk

ersättning från sådana försäkringar som den skadelidande själv tecknat.

Föreningen menar sålunda att bestämmelsen fått en utformning som inte motsvarar

syftet och att det alltså rör sig om ett lagtekniskt misstag som bör rättas

till.

 Såväl förbundet som föreningen påpekar också att det är oklart vad som i 5 kap.

3 § 4 SkL avses med att en försäkring "har meddelats på grund av ett

kollektivavtal". De framhåller att en kollektivavtalsgrundad försäkring kan

tecknas även av en arbetsgivare som inte är bunden av kollektivavtal. De anför

att det är oklart om bestämmelsen omfattar även detta fall.

 När bestämmelsen tillkom var det mycket diskussion om hur den skulle utformas.

Skadeståndskommittén föreslog att periodisk ersättning från olycksfalls- eller

sjukförsäkring skulle avräknas fullt ut (SOU 1973:51). I propositionen föreslogs

emellertid att enbart ersättning från sådan försäkring som meddelats på grund av

kollektivavtal alltid skulle avräknas fullt, medan avräkning skulle göras "i

skälig omfattning" för individuella försäkringar (prop. 1975:12). Departements-

chefen gick ifrån kommitténs förslag eftersom han ansåg att det i fråga om

individuell försäkring kunde uppstå fall då det kändes stötande med avräkning.

Enligt kommitténs förslag skulle nämligen skadevållaren alltid komma att dra

fördel av den skadelidandes förtänksamhet. En avräkning efter skälighet för

periodisk ersättning från individuella olycksfalls- och sjukförsäkringar skulle

däremot medge att man i erforderlig mån kunde premiera den skadelidandes

förtänksamhet genom att helt eller delvis underlåta avräkning men samtidigt ge

möjlighet att undvika en alltför stor överkompensation (prop. 1975:12 s. 127).

Lagutskottet befarade dock att den regel som föreslogs i propositionen skulle ge

upphov till tolkningssvårigheter (bet. 1975:LU16 s. 33). Vidare anförde

utskottet att det torde vara karakteristiskt för frivilliga försäkringar att de

är anpassade efter den försäkrades speciella situation och tillgodoser hans

subjektiva krav på trygghet samt att en avräkning efter skälighet för

individuella försäkringar inte var helt förenlig med det för den skadelidande

gynnsamma synsätt som annars gjorde sig gällande i de föreslagna reglerna.

Resultatet blev alltså att avräkning enbart skall göras för periodisk ersättning

från olycksfalls- och sjukförsäkring som meddelats på grund av kollektivavtal.

 Som påpekas i promemorian och av Sveriges Försäkringsförbund och

Försäkringsjuridiska föreningen finns det anledning att sätta i fråga om skälen

för den nuvarande avgränsningen är bärande. Här liksom i fråga om

tjänstepensionsförsäkringar bör det beaktas att det har skett en långtgående

utveckling på försäkringsmarknaden och att det nu erbjuds en rad olika för-

säkringar som tecknas inom ramen för ett anställningsavtal.

 Det är följdriktigt att periodisk ersättning från olycksfalls- och sjuk-

försäkring som meddelas på grund av kollektivavtal avräknas eftersom motsvarande

förmåner (i första hand sjuklön) avräknas, om arbetsgivaren själv betalar ut

ersättningarna. Men som framhålls av remissinstanserna är det inte motiverat att

låta avräkningsfrågan bero på försäkringens koppling till ett kollektivavtal.

Däremot framstår det som naturligt, på samma sätt som för ersättningar från

pensionsförsäkring, att periodiska försäkringsersättningar behandlas lika i

fråga om avräkning om de betalas från en försäkring som arbetsgivaren betalar

premierna för. Försäkringen är då en anställningsförmån, och anställningsför-

måner bör behandlas lika om inte starka skäl talar för motsatsen.

 En sådan förändring som nu sagts har starka skäl för sig. Den synes kunna

genomföras redan nu, utan att en större utredning avvaktas.

 Periodisk ersättning från sjuk- eller olycksfallsförsäkring ersätter

inkomstförlust och bör i enlighet med det anförda avräknas från skadestånd för

samma förlust, om förmånen betalas från en försäkring som är en

anställningsförmån. Vid bedömningen av om en försäkring är en anställningsförmån

bör man därvid i princip ta fasta på det lätt konstaterbara förhållandet att

premien för försäkringen betalas av den skadelidandes arbetsgivare.

Avräkning för försäkringar som inte är att anse som anställningsförmåner?

I det föregående har regeringen intagit ståndpunkten att avräkning bör göras för

försäkringsersättning när försäkringen är en anställningsförmån för den

skadelidande. Det finns i och för sig skäl att överväga om avräkning inte borde

göras även för helt privata försäkringar. I promemorian berörs den frågan.

Regeringen delar uppfattningen i promemorian att det kan diskuteras om

kumulation över huvud taget bör kunna ske av ersättningar som avser samma ekono-

miska förlust. Den frågan hänger emellertid som framgått direkt samman med bl.a.

frågor om regressrätt och s.k. kanalisering av skadeståndsansvar. Det är

grundläggande frågor inom ersättningsrätten. Som sägs i promemorian och

understryks av flera remissinstanser finns det skäl att så småningom behandla

dessa problem i samband med den övergripande frågan om samordningen mellan

försäkring och skadestånd resp. mellan olika försäkringssystem. Det kan som

tidigare sagts inte komma i fråga att ompröva grundtankarna bakom det nuvarande

systemet på grundval av den beredning som skett i detta ärende.

Premiebefrielseförsäkring

I promemorian föreslås att avräkning skall göras för pension som betalas på

grund av premiebefrielseförsäkring. Som tidigare nämnts innebär en sådan

försäkring befrielse från skyldigheten att betala försäkringspremier för en

pensionsförsäkring. Premiebefrielseförsäkringen träder in vid mera långvarig

arbetsoförmåga på grund av sjukdom eller olycksfall och innebär att den

skadelidandes pension blir densamma som om skadan inte hade inträffat.

 De remissinstanser som särskilt tar upp frågan anser att premie-

befrielseförsäkringen inte behöver nämnas i avräkningsbestämmelserna. Regeringen

delar den uppfattningen.

Sammanfattning

Bestämmelserna om avräkning bör ändras på det sättet att alla försäkringar som

är att anse som anställningsförmåner i fortsättningen behandlas på samma sätt.

Det gäller pensionsförsäkringar och andra försäkringar där ersättningen betalas

ut periodiskt (i dag sjukförsäkringar). En sådan ändring gör reglerna enklare

och mer konsekventa. Vid bedömningen av om en försäkring är en

anställningsförmån bör man i princip ta fasta på det lätt konstaterbara

förhållandet att premien för en försäkring betalas av arbetsgivaren.Ändringen

innebär att regleringen kan förenklas väsentligt och - som Försäkringsjuridiska

föreningen föreslår i sitt remissvar - de nuvarande punkterna 2-4 i 5 kap. 3 §

SkL sammanföras till en enda punkt.

7 Ikraftträdande

Ändringarna i 5 kap. 3 § skadeståndslagen bör kunna träda i kraft den 1 januari

1996. De nya bestämmelserna bör i enlighet med allmänna skadeståndsrättsliga

grundsatser (jfr prop. 1972:5 s. 593) tillämpas på skador som inträffar efter

ikraftträdandet. Någon särskild övergångsbestämmelse behövs inte.

8 Förslagets kostnadseffekter

De föreslagna ändringarna innebär inte några stora avsteg från vad som redan

gäller. Det kan inte antas att förslaget kommer att medföra någon ökad

måltillströmning i domstolar eller andra kostnader för det allmänna. För

försäkringsbolagen kan förenklingen medföra vissa besparingar genom en smidigare

skadereglering. Bolagen emellan sker en viss medelsöverföring från personsför-

säkringsgivarna till skadeförsäkringsgivarna. Det beror på att

ansvarsförsäkringarna, som tecknas hos de senare, kommer att få anlitas något

mindre till följd av de utvidgade avräkningsreglerna.

9 Författningskommentar

Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

5 kap.

3 §

Vid bestämmande av ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll

avräknas förmån som den skadelidande med anledning av förlusten har rätt till i

form av

 1. ersättning som betalas på grund av obligatorisk försäkring enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring eller på grund av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring eller någon annan likartad förmån,2. pension eller annan

periodisk ersättning eller sjuklön, om förmånen betalas av en arbetsgivare eller

på grund av en försäkring som är en anställningsförmån.

Andra punkten är ny. Den ersätter punkterna 2-4 i de tidigare gällande

bestämmelserna.

 Med sjuklön avses ersättning som betalas av en arbetsgivare till en

arbetstagare för utebliven inkomst i anställningen under en sjukdomstid. Sjuklön

skall avräknas. Det har ingen betydelse om arbetsgivaren betalar sjuklönen

enligt en bestämmelse i lag eller enligt avtal eller på någon annan grund. Det

avgörande är att sjuklönen betalas till den skadelidande inom ramen för anställ-

ningsförhållandet. Sjuklön skall avräknas även om den betalas ut som ett

engångsbelopp.

 Pension och annan periodisk ersättning som den skadelidande har rätt till med

anledning av inkomstförlust eller förlust av underhåll skall också avräknas när

skadestånd för sådan förlust bestäms. Det skall ske om ersättningen betalas av

arbetsgivaren eller från en försäkring som är en anställningsförmån.

Engångsbelopp skall inte avräknas.

 Hur en försäkring benämns saknar betydelse för frågan om avräkning skall göras.

Av den anledningen nämns inte längre begreppen tjänstepensionsförsäkring,

olycksfallsförsäkring eller sjukförsäkring i bestämmelserna.

 För frågan om försäkringen är en anställningsförmån eller inte bör det

avgörande i princip vara om försäkringspremierna har betalats av arbetsgivaren.

Vem som äger försäkringen eller har förfoganderätten över den bör sålunda inte

vara avgörande. Om arbetstagaren har tagit över betalningsansvaret för premierna

bör försäkringen därefter inte betraktas som en anställningsförmån när det

gäller en försäkring utan sparmoment. Det betyder t.ex. att en sjukpension som

betalas ut från en pensionsförsäkring där arbetstagaren har betalningsansvaret

för premierna gentemot försäkringsbolaget inte skall avräknas även om arbets-

givaren tidigare har betalat premierna. Sjukpensionen är nämligen hänförlig till

riskdelen i en pensionsförsäkring.

 Sparmomentet i en försäkring kan tas i anspråk vid avräkning enbart i fråga om

efterlevandepension. Sådan ersättning till en efterlevande som är utbetalning av

sparande bör anses vara en anställningsförmån till den del sparandet är

hänförligt till premier som arbetsgivaren har betalat.

 I fråga om försäkringsersättning innebär bestämmelserna den ändringen i

förhållande till gällande rätt att det i fortsättningen inte har någon betydelse

om försäkringen är av kollektiv natur eller inte. Det gäller såväl pensions-

försäkring som sjuk- och olycksfallsförsäkring.

 De ändringar som i övrigt gjorts i paragrafen är endast redaktionella.

Ikraftträdande

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

De nya bestämmelserna skall tillämpas i fråga om skadefall som inträffar efter

ikraftträdandet. Det överensstämmer med skadeståndsrättsliga grundsatser att

äldre bestämmelser skall tillämpas på sådana skador som skett innan de nya

reglerna trätt i kraft. Det gäller även om skaderegleringen sker efter

ikraftträdandet. Någon särskild övergångsbestämmelse har inte ansetts nödvändig.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 kap.

3 §Vid bestämmande av ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll

avräknas förmån som den skadelidande med anledning av förlusten har rätt till i

form av

 1. ersättning, som 1. ersättning, som

utgår på grund av betalas på grund av

obligatorisk försäkring obligatorisk försäkring

enligt lagen enligt lagen

(1962:381) om allmän (1962:381) om allmän

försäkring eller på grund försäkring eller på grund

av lagen (1976:380) om av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring, arbetsskadeförsäkring,

eller annan likartad eller annan likartad

förmån, förmån,

 2. sjuklön eller 2. sjuklön som betalas

pension som utges av av arbetsgivare enligt

arbetsgivare på grund lagen (1991:1047) om

av anställningsavtal, sjuklön eller på grund

 av anställningsavtal,

 eller pension som

 utges av arbetsgivare

 på grund av anställ-

 ningsavtal,

 3. pension som utgår på 3. pension som

grund av kollektiv betalas på grund av

tjänstepensionsför- tjänstepensionsförsäkring

säkring, eller därmed förenad

 premiebefrielse-

 försäkring, eller

 4. periodisk 4. periodisk

ersättning som utgår på ersättning som betalas

grund av sådan olycks- på grund av sådan

falls- eller sjukförsäk- olycksfalls- eller

ring som har meddelats sjukförsäkring som har

på grund av kollek- meddelats på grund av

tivavtal. kollektivavtal.

___________

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Justitiekanslern,

Hovrätten för Övre Norrland, Göteborgs tingsrätt, Finansinspektionen,

Riksskatteverket, Riksförsäkringsverket, Brottsoffermyndigheten, Statens Löne-

och Pensionsverk, Statens Arbetsgivarverk, Beredningen (S 1993:07) för en ny

ordning för sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna, Trafikskadenämnden, Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Sveriges Domareförbund, Sveriges

Advokatsamfund, Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet, Svenska

Arbetsgivareföreningen, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens Cen-

tralorganisation, Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Sveriges

Försäkringsförbund, Ansvarsförsäkringens Personskadenämnd, Försäkringsjuridiska

föreningen, Kommunernas försäkringsaktiebolag och Försäkringskasseförbundet.

 Försäkringskasseförbundet har bifogat yttranden av Försäkringskassan Stockholms

län, Norrbottens allmänna försäkringskassa och Västmanlands läns allmänna

försäkringskassa.

 Utländska Försäkringsbolags Förening och Kooperativa Förbundet har beretts

tillfälle att avge yttranden men har avstått från att yttra sig.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207)[1] skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 kap.3 §

 Vid bestämmande av ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll

avräknas förmån som den skadelidande med anledning av förlusten har rätt till i

form av

 1. ersättning, som utgår 1. ersättning som

på grund av obligatorisk betalas på grund av

försäkring enligt lagen obligatorisk försäkring

(1962:381) om allmän för- enligt lagen (1962:381)

säkring eller på grund av om allmän försäkring eller

lagen (1976:380) om på grund av lagen

arbetsskadeförsäkring, (1976:380) om

eller annan likartad arbetsskadeförsäkring,

förmån, eller någon annan

 likartad förmån,

 2. sjuklön eller 2. sjuklön eller pension

pension som utges av eller annan periodisk

arbetsgivare på grund av ersättning, om förmånen be-

anställningsavtal, talas av en arbetsgivare

 eller från en försäkring

 som är en anställnings-

 förmån.

 3. pension som utgår på

grund av kollektiv

tjänstepensionsförsäkring,

 4. periodisk ersättning

som utgår på grund av

sådan olycksfalls- eller

sjukförsäkring som har

meddelats på grund av

kollektivavtal.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-05-12

Närvarande: justitierådet Torkel Gregow, justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Sigvard Holstad.

Enligt en lagrådsremiss den 4 maj 1995 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i

skadeståndslagen (1972:207).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Anders Weihe.

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 maj 1995

Närvarande: statsrådet Mona[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds, Tham,[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1994/95:229 Vissa avräkningsfrågor vid

personskadeersättning.