Prop.

1994/95:34

Regeringens proposition

1994/95:34

Den svenska tullagstiftningen vid ett

EU-medlemskap

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 oktober 1994

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Jan[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till den nationella tullagstiftning som

behövs vid ett svenskt medlemskap i Europeiska unionen (EU).

 I dag regleras den svenska tullagstiftningen i en rad lagar, förordningar och

föreskrifter. De centrala bestämmelserna om tullprocedurerna finns i tullagen

(1987:1065), medan bestämmelserna om svenska tullar finns i tulltaxelagen

(1987:1068) och de centrala bestämmelserna om tullfrihet i lagen (1987:1069) om

tullfrihet.

 Vid ett svenskt medlemskap i EU kommer den nuvarande svenska tullagstiftningen

att till stora delar ersättas av bestämmelser i form av gemenskapsförordningar

som blir direkt gällande svensk rätt. Främst bland dessa förordningar är rådets

förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en

tullkodex för gemenskapen (tullkodexen), kommissionens förordning (EEG) nr

2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning

(EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för

gemenskapen (tillämpningskodexen), rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23

juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan

samt rådets förordning (EEG) nr 918/83 av den 28 mars 1983 om upprättandet av

ett gemenskapssystem för tullbefrielse. Nu gällande svenska bestämmelser som

reglerar förhållanden som även regleras i gemenskapsförordningar måste upphävas

vid ett svenskt medlemskap i EU. Gemenskapsförordningarna är dock inte

heltäckande. De lämnar utrymme för vissa nationella bestämmelser. I vissa fall

är nationella bestämmelser inte enbart möjliga utan även nödvändiga.

 Detta gäller framför allt kompletterande straffbestämmelser och även

administrativa tillämpningsföreskrifter.

 Inom EU finns även bestämmelser på tullagstiftningsområdet i form av direktiv.

Detta gäller främst bestämmelser om skatter. Ett direktiv medför till skillnad

från en gemenskapsförordning i princip inte att en bestämmelse blir gällande

nationell rätt utan innebär i stället en skyldighet för medlemsländerna att i

nationell rätt genomföra direktivets bestämmelser.

 I propositionen föreslås

 dels att stora delar av den nu gällande tullagstiftningen upphävs, bl.a.

tullagen, tulltaxelagen, lagen om tullfrihet m.m. och lagen (1987:1066) om

frihet från skatt eller avgift vid införsel,

 dels att andra delar av tullagstiftningen ändras, bl.a. tullregisterlagen

(1990:137),

 dels att ny tullagstiftning införs med kompletterande bestämmelser till

gemenskapsförordningarna eller till genomförande av direktiv, bl.a. en ny

tullag, en ny lag om tullfrihet m.m., en lag om frihet från skatt vid import,

m.m. och en lag om vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan, m.m.

 Svenska folket skall i en folkomröstning den 13 november 1994 ta ställning till

om Sverige skall inträda som medlem i EU eller inte.Vid ett svenskt medlemskap i

EU kommer tullagstiftningen inte att gälla för varor som förs mellan Sverige och

ett annat medlemsland. I propositionen lämnas dock förslag till övergångsbe-

stämmelser som innebär att tullmyndigheterna skall behålla sina befogenheter för

att vid den s.k. inre gränsen kunna kontrollera det undantag avseende införsel-

beskattning av alkohol och tobak som Sverige fått i anslutningsfördraget med

EU:s medlemsländer samt illegal införsel bl.a. av narkotika och vapen.

 De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari 1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut........................... 5

2 Lagtext............................................... 6

2.1 Förslag till tullag................................... 6

2.2 Förslag till lag om tullfrihet m.m.................... 31

2.3 Förslag till lag om frihet från skatt vid import, m.m. 34

2.4 Förslag till lag om vissa tullförfaranden med ekono-

 misk verkan, m.m...................................... 41

2.5 Förslag till lag om tullkontroll av varumärkesintrång. 43

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:419) om

 förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker...... 44

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:120) om

 straff i vissa fall för oriktig ursprungsdeklaration

 m.m................................................... 45

2.8 Förslag till lag om ändring av lagen (1969:200) om

 uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller

 pålaga................................................ 46

2.9 Förslag till lag om ändring av lagen (1973:431) om

 utredning angående brott mot utländsk tullag.......... 72

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:980) om

 transport, förvaring och förstöring av införselregle-

 rade varor, m.m....................................... 73

2.11 Förslag till lag om ändring i tullregisterlagen

 (1990:137)............................................ 74

2.12 Förslag till lag om upphävande av vissa tullförfatt-

 ningar................................................ 76

3 Ärendet och dess beredning m.m........................ 77

4 EG:s tullunion........................................ 80

4.1 Grunderna för tullunionen............................. 80

4.2 EG:s gemensamma regler på tullområdet................. 80

 4.2.1 Tullförfarande.................................... 80

 4.2.2 Den gemensamma tulltaxan och TARIC................ 81

4.3 Institutioner och tullkommittéer inom gemenskapen..... 82

 4.3.1 Allmänt........................................... 82

 4.3.2 Närmare om kommittéväsendet på tullområdet........ 83

5 Införlivande av EG:s regelverk på tullområdet med

 svensk rätt........................................... 85

5.1 EG:s regelverk........................................ 85

 5.1.1 Allmänt........................................... 85

 5.1.2 Särskilt om sekundärrätten (förordningar, direk-

 tiv, beslut m.m.)................................. 85

5.2 Den svenska anslutningslagen.......................... 87

5.3 Avtalsfrågor.......................................... 89

6 Lagförslag på Finansdepartementets verksamhetsområde.. 95

6.1 Tullagen.............................................. 95

 6.1.1 Allmänt........................................... 95

 6.1.2 Tullkredit och förenklade förfaranden............. 97

 6.1.3 Tullombud.........................................100

 6.1.4 Tillfälliga lager, tullager, frizon, frilager och

 exportbutik.......................................101

 6.1.5 Tullverkets kontrollverksamhet....................103

 6.1.6 Straffbestämmelser och administrativa sanktioner..105

 6.1.7 Ränta och ställande av säkerhet...................107

 6.1.8 Omprövning och överklagande.......................109

 6.1.9 Övergångsbestämmelser.............................110

6.2 Lagen om frihet från skatt vid import, m.m............112

6.3 Lagen om tullkontroll av varumärkesintrång............113

6.4 Övrigt................................................115

7 Lagförslag inom Utrikesdepartementets verksamhetsom-

 råde..................................................117

7.1 Tullfrihet............................................117

7.2 Vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan............119

7.3 Straff i vissa fall för oriktigt ursprungsintyg.......121

7.4 Upphävande av vissa tullförfattningar.................122

8 Författningskommentar.................................123

8.1 Förslaget till tullag.................................123

8.2 Förslaget till lag om tullfrihet m.m..................167

8.3 Förslaget till lag om frihet från skatt vid import,

 m.m...................................................173

8.4 Förslaget till lag om vissa tullförfaranden med eko-

 nomisk verkan, m.m....................................182

8.5 Förslaget till lag om tullkontroll av varumärkesin-

 trång.................................................184

8.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:419) om

 förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker......186

8.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:120) om

 straff i vissa fall för oriktig ursprungsdeklaration

 m.m...................................................186

8.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1969:200) om

 uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller

 pålaga................................................187

8.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:431) om

 utredning angående brott mot utländsk tullag..........187

8.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:980) om

 transport, förvaring och förstöring av införselreg-

 lerade varor, m.m.....................................188

8.11 Förslaget till lag om ändring i tullregisterlagen

 (1990:137)............................................188

8.12 Förslaget till lag om upphävande av vissa tullför-

 fattningar............................................189

Bilaga 1 Utredningens sammanfattning av betänkandet......190

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna..............192

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde...............193

Rättsdatablad..............................................194

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. tullag

2. lag om tullfrihet m.m.

3. lag om frihet från skatt vid import, m.m.

4. lag om vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan, m.m.

5. lag om tullkontroll av varumärkesintrång

6. lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av

 spritdrycker

7. lag om ändring i lagen (1962:120) om straff i vissa fall för oriktig

 ursprungsdeklaration m.m.

8. lag om ändring i lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt,

 avgift eller pålaga

9. lag om ändring i lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk

 tullag

10.lag om ändring i lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

 införselreglerade varor, m.m.

11.lag om ändring i tullregisterlagen (1990:137)

12.lag om upphävande av vissa tullförfattningar.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext

2.1 Förslag till tullag

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller dels tull som tas ut vid import eller export av varor från

eller till tredje land, dels Tullverkets övervakning och kontroll av import från

och export till sådant land. Vad som sägs i denna lag om tull gäller även andra

skatter samt sådana avgifter som skall tas ut för varor vid import från tredje

land, om inte annat uttryckligen anges eller framgår av sammanhanget.

 Lagen innehåller kompletterande bestämmelser till rådets förordning (EEG) nr

2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen

och kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om

tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet

av en tullkodex för gemenskapen.

 Lagen innehåller även vissa bestämmelser om förfarandet avseende skatt på varor

som förs in i landet från sådan del av EG:s tullområde som ligger utanför EG:s

skatteområde. Genom dessa bestämmelser genomförs delar av rådets sjätte direktiv

77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning

rörande omsättningsskatter. Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig be-

räkningsgrund och rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna

regler för punktskattebelagda varor och om innehav, rörlighet och övervakning av

sådana varor.

 Ytterligare kompletterande bestämmelser till förordningarna (EEG) nr 2913/92

och 2454/93 finns i lagen (1994:000) om tullfrihet m.m. och lagen (1994:000) om

vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan, m.m.

Innebörden av vissa uttryck

2 § I denna lag förstås med

 det svenska tullområdet: Sveriges landområde och sjöterritorium samt luftrummet

däröver,

 EG:s tullområde: de områden som anges i artikel 3 i förordning (EEG) nr

2913/92,

 EG:s skatteområde: det område inom vilket gemenskapens bestämmelser om en viss

skatt är tillämpliga,

 tredje land: område som inte omfattas av EG:s tullområde,

 tullklarering: en tullmyndighets åtgärder i fråga om en vara som angetts till

en godkänd tullbehandling,

 förtullning: en tullmyndighets åtgärder i fråga om en vara som deklarerats för

övergång till fri omsättning.

 I övrigt har uttryck som används i denna lag samma innebörd som i förordning

(EEG) nr 2913/92.

 Vid tillämpning av tullagstiftningen förstås med tullmyndighet General-

tullstyrelsen och underställda myndigheter. Med tullagstiftningen förstås såväl

EG:s bestämmelser som svenska tullförfattningar.

Införsel av varor till EG:s tullområde

3 § Bestämmelser om skyldigheter för den som för in varor i EG:s tullområde

finns i förordning (EEG) nr 2913/92. Regeringen får meddela närmare föreskrifter

till utfyllnad av dessa bestämmelser.

Övergång till fri omsättning eller godkänd tullbehandling av varor

4 § Regeringen får meddela föreskrifter om på vilka platser varor får deklareras

för övergång till fri omsättning eller anges till annan godkänd tullbehandling

av varor.

5 § Om inte annat följer av denna lag eller tullagstiftningen i övrigt får inte

någon förfoga över en icke-gemenskapsvara innan den har förtullats.

6 § Oförtullade oljeprodukter får tillföras sådana märkämnen som avses i 2 kap.

7 § lagen (1994:00) om skatt på energi.

7 § Tullmyndighet får, enligt föreskrifter som meddelas av regeringen, bevilja

importör eller sådant företag som i sin verksamhet deklarerar varor för övergång

till fri omsättning för importörs räkning (ombud för importör), tillstånd att ta

hand om och i övrigt förfoga över varor innan tull fastställts. När det

förenklade förfarandet används med stöd av ett ombuds tillstånd, får även

importören ta hand om och förfoga över varan.

 Om det är nödvändigt för tullmyndigheternas kontroll, får regeringen föreskriva

begränsningar i rätten att ta hand om varor.

 Det finns särskilda föreskrifter om andra begränsningar i rätten att ta hand om

varor enligt första stycket och att förfoga över varor som tagits om hand.

8 § Om en vara deklareras för övergång till fri omsättning med tilllämpning av

ett förenklat förfarande enligt 7 §, skall deklaranten ge in kompletterande

tulldeklaration senast nio dagar efter den dag då varan frigjordes.

9 § Den som till landet för in eller låter föra in en vara från ett område som

ligger inom EG:s tullområde men utanför EG:s skatteområde, är skyldig att anmäla

införseln till tullmyndigheten. Motsvarande gäller den som för ut eller låter

föra ut en vara till ett sådant område.

 En gemenskapsvara som förs in i landet från ett sådant område får förvaras på

tillfälligt lager, hänföras till tullförfarandena uppläggning på tullager, aktiv

förädling eller temporär import med fullständig befrielse från tull samt föras

in i en frizon eller i ett frilager. En vara som skall föras ut ur landet till

ett sådant område får hänföras till tullförfarandena export eller passiv

förädling.

 Regeringen meddelar ytterligare föreskrifter om anmälningsskyldighet och

tillämpning av förfaranden för godkänd tullbehandling på ifrågavarande varor.

10 § Den som är skyldig att betala import- eller exporttull för en vara, eller

skulle ha varit det om varan varit tullbelagd (den tullskyldige), är skyldig att

betala annan skatt eller avgift som skall tas ut för varan vid import eller

export.

 Den som lämnar anmälan eller borde lämna anmälan enligt 9 § är skyldig att

betala annan skatt än tull samt avgift som skall tas ut för varan på grund av

införseln eller utförseln.

 Skatt och avgift enligt denna paragraf skall fastställas och betalas i den

ordning som gäller för tull, om inte annat föreskrivits.

 Om det finns särskilda skäl, kan tullmyndigheten i de fall som avses i 83 §

medge nedsättning av eller befrielse från annan skatt än tull samt avgift.

11 § I verksamheten enligt tullagstiftningen använder tullmyndigheterna ett

system för automatisk databehandling (tulldatasystemet). Bestämmelser om

register som ingår i systemet finns i tullregisterlagen (1990:137).

12 § Tullmyndigheten kan ge tillstånd till att tulldeklarationer och andra

handlingar och uppgifter som skall avges till en tullmyndighet får lämnas genom

ett elektroniskt dokument till tulldatasystemet eller på annat sätt med hjälp av

automatisk databehandling.

 Med ett elektroniskt dokument avses en upptagning vars innehåll och utställare

kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande.

 Regeringen får meddela föreskrifter om det tekniska förfarandet för

uppgiftslämnandet och om förfarandet i övrigt.

 Ett tillstånd enligt första stycket får förenas med särskilda villkor om det

tekniska förfarandet för uppgiftslämnandet och om förfarandet i övrigt.

 En tullmyndighet får genom tulldatasystemet överföra elektroniska dokument och

andra upptagningar till en uppgiftslämnare.

13 § Ett elektroniskt dokument anses ha kommit in till en tullmyndighet när det

blivit tillgängligt för myndigheten för överföring till sådan form att det kan

läsas.

 Om uppgifter i ett elektroniskt dokument förmedlas genom annan myndighet än

tullmyndighet eller genom juridisk person efter bemyndigande enligt 9 §

tullregisterlagen (1990:137) anses dokumentet dock ha kommit in till

tullmyndigheten redan när det tagits emot och kan antas ha avskilts för

tullmyndigheten hos förmedlaren.

14 § Om uppgifter lämnats genom överföring av ett elektroniskt dokument till

tulldatasystemet, skall tullmyndigheten handlägga ärendet i sak först sedan

uppgiftslämnaren begärt tullklarering under åberopande av dokumentets

tullidentifikationsnummer (tullid).

15 § Tullmyndighetens beslut i ett ärende som väckts genom ett elektroniskt

dokument får meddelas genom ett sådant dokument.

16 § Att var och en får anlita ombud i sina mellanhavanden med tullmyndigheterna

är föreskrivet i förordning (EEG) nr 2913/92. Regeringen får meddela

föreskrifter om villkor och inskränkningar i fråga om användning av ombud.

17 § Tulldeklaration för en vara får avges genom någon som är anställd och kan

anses ha en förtroendeställning hos deklaranten eller, om tulldeklaration avges

genom ombud, hos ombudet.

18 § Regeringen får meddela föreskrifter om vilka uppgifter som skall lämnas i

en tulldeklaration eller anmälan till annan godkänd tullbehandling.

19 § Den som enligt enligt artikel 14 i förordning (EEG) nr 2913/92 är skyldig

att förse en tullmyndighet med handlingar skall bevara dessa i fem år eller den

längre tid som för vissa uppgifter eller handlingar kan vara föreskriven i annan

lag eller författning.

Tulltaxering, omprövning och skönstulltaxering

20 § Med ledning av tulldeklaration eller motsvarande uppgifter fastställer en

tullmyndighet tull som skall betalas vid import från eller export till tredje

land (tulltaxering).

Omprövning

21 § Den tullmyndighet som fattat beslut om tull som första instans skall

ompröva beslutet i en fråga som kan ha betydele för tulltaxeringen om den

tullskyldige begär det eller om det finns andra skäl. Ytterligare regler om

omprövning av tull finns i förordningarna (EEG) nr 2913/92 och 2454/93.

 Bestämmelserna i denna lag och i tullagstiftningen i övrigt om omprövning av

beslut om tull gäller även tulltaxeringsbeslut i övrigt samt beslut om

tulltillägg och förseningsavgift. Att omprövning av sådana beslut skall ske om

de överklagats framgår av 104 och 106 §§.

22 § Om en fråga som avses i 21 § har avgjorts genom beslut som vunnit laga

kraft, får tullmyndigheten inte pröva frågan.

23 § Tulltaxering och sådan omprövning som innefattar bokföring i efterhand får

göras även efter utgången av annars föreskriven tid om den tullskyldige samtyckt

till att sådan tulltaxering sker.

 Om den tullskyldige har åtalats för brott enligt lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling, får tulltaxering och omprövning enligt första stycket göras även

efter utgången av nämnda tid för den vara som åtalet avser. Beslut om det får

dock inte meddelas senare än under kalenderåret efter det då åtalet väcktes. Om

den tullskyldige har avlidit, får beslutet inte meddelas senare än sex månader

efter dödsfallet. Ogillas åtalet, skall tullmyndigheten undanröja beslutet, om

domen vinner laga kraft.

 Andra stycket skall tillämpas också i fall då den som har företrätt en juridisk

person åtalats för brott enligt lagen om straff för varusmuggling, om brottet

avser tull som den juridiska personen haft att betala.

Skönstulltaxering

24 § Om tull inte kan beräknas tillförlitligt vid tulltaxering eller omprövning,

fastställs vad som skall betalas efter skälig grund (skönstulltaxering).

Betalning och återbetalning av tull

Betalning

25 § Tull skall betalas till tullmyndigheten inom 10 dagar från den dag då den

tullskyldige underrättades om kravet, om inte betalningsanstånd medgetts.

26 § Tullmyndigheten får medge betalningsanstånd för den som bedriver

importverksamhet eller annan som importerar varor i större omfattning

(kreditimportör). Kreditimportör betalar tull enligt särskild tullräkning.

Motsvarande gäller den som bedriver exportverksamhet eller annan som exporterar

varor i större omfattning.

 Särskild tullräkning får utställas även på den som lämnat tulldeklaration som

ombud för tullskyldig, om ombudet gentemot tullverket åtagit sig att fullgöra

den tullskyldiges betalningsskyldighet.

 Särskild tullräkning utfärdas en gång i veckan och omfattar tulltaxeringsbeslut

för alla varor som frigjorts under en kalendervecka. Räkningen skall betalas

senast på fredagen i fjärde veckan efter nämnda kalendervecka.

 Om ett ombud har tagit emot medel av tullskyldiga för betalning av

tullräkningar, skall ombudet hålla dessa medel skilda från andra tillgångar.

27 § Av förordning (EEG) nr 2913/92 framgår att ställande av säkerhet är ett

villkor för betalningsanstånd i fråga om tull. Även i övrigt finns

gemenskapsföreskrifter om att säkerhet skall ställas för tull. Regeringen får

föreskriva att säkerhet skall ställas för andra skatter och avgifter. Om

säkerhet inte har ställts, utgör varan säkerhet för tullen och skatten så länge

den står under tullverkets övervakning och kontroll.

28 § Regeringen får meddela de föreskrifter som behövs i övrigt till utfyllnad

av reglerna om uppbörd i förordningen (EEG) nr 2913/92.

Återbetalning

29 § Bestämmelser om återbetalning och eftergift av tull finns i förordning

(EEG) nr 2913/92. Om en tullskyldig har betalat annan skatt än tull, tulltillägg

eller förseningsavgift eller annan avgift med högre belopp än han rätteligen

skall betala, återbetalas överskjutande belopp. Motsvarande gäller när han

betalat annan skatt än tull, tulltillägg eller förseningsavgift eller annan

avgift som rätteligen inte skall betalas. Belopp som får dras av vid redovisning

av skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200) eller som medför rätt till

återbetalning enligt 10 kap. 9-13 §§ samma lag återbetalas dock inte.

 Vid återbetalning till den tullskyldige får avdrag göras för tull och annan

skatt samt avgift som förfallit till betalning och som den tullskyldige skall

betala till tullverket. I lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av

skatter och avgifter finns också föreskrifter som begränsar rätten till

återbetalning.

 Regeringen får meddela de föreskrifter som behövs i övrigt till utfyllnad av

reglerna i förordningen (EEG) nr 2913/92 om återbetalning eller eftergift av

tull.

Dröjsmålsavgift

30 § Om tull inte betalas inom föreskriven tid, skall dröjsmålsavgift tas ut

enligt 58 § 2 - 5 mom. uppbördslagen (1953:272).

 Vad som föreskrivs i tullagstiftningen om tull tillämpas även beträffande

dröjsmålsavgift enligt första stycket.

Ränta

31 § I förordningarna (EEG) nr 2913/92 och 2454/93 föreskrivs i vilka fall ränta

skall tas ut på tull som skall betalas. I motsvarande fall skall ränta tas ut

även på andra skatter och avgifter som skall betalas.

 Ränta tas ut även på andra skatter än tull samt på avgifter som skall betalas

1. på grund av bokföring i efterhand enligt förordning (EEG) nr 2913/92, 2.

enligt beslut av Generaltullstyrelsen eller allmän förvaltningsdomstol,

3. i fall som avses i artiklarna 202-204 i förordning (EEG) nr 2913/92, när

andra skatter eller avgifter undandragits genom förfarandet,

 Om utfärdande av särskild tullräkning fördröjs till följd av att den som tagit

hand om en vara med tillämpning av ett förenklat förfarande inte lämnat

kompletterande tulldeklaration inom föreskriven tid, tas ränta ut på andra

skatter än tull samt på avgifter.

 Ränta enligt första - tredje styckena tas dock inte ut på belopp som får dras

av vid redovisning av skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200).

 Bestämmelserna i denna lag och tullagstiftningen i övrigt om tull tillämpas

även i fråga om ränta som avses i denna paragraf.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Generaltullstyrelsen får

besluta om befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala ränta på

annan skatt än tull eller på avgift enligt denna paragraf, om det finns

synnerliga skäl.

32 § Ränta som avses i 31 § andra stycket 1 eller 2 skall beräknas från utgången

av den första månaden efter den då varan deklarerades för övergång till fri

omsättning till och med den månad då beloppet skall betalas. Ränta på skatt

eller avgift, som motsvarar tidigare återbetalat belopp, beräknas dock från

utgången av den månad då beloppet återbetalades,

 Ränta enligt 31 § andra stycket 3 skall beräknas från utgången av den månad då

varan infördes eller det olovliga förfarandet ägde rum till och med den månad då

beloppet skall betalas.

 Ränta enligt 31 § tredje stycket tas ut för den tid fördröjningen omfattar.

33 § På belopp som återbetalas i fall som anges i 29 § utgår ränta. Ränta utgår

även på ränta enligt 31 § och på dröjsmålsavgift som återbetalas. Ränta utgår

från utgången av den månad under vilken beloppet betalats till och med den månad

då beloppet återbetalas.

34 § Om beräkning av ränta i fall som avses i 31 § första stycket finns

bestämmelser i förordningen (EEG) nr 2454/93.

 Ränta i fall som avses i 31 § andra och tredje styckena och 33 § beräknas för

visst kalenderår efter en räntesats som motsvarar 75 procent av den

statslåneränta som gällde vid utgången av november det föregående året.

Räntesatsen bestäms till procenttal med högst en decimal. För den tid som

infaller efter utgången av det år då skatten eller avgiften slutligt fastställs

tillämpas dock den räntesats som gäller för det året. Räntebelopp som inte

uppgår till femtio kronor tas inte ut och återbetalas inte.

35 § Om ett beslut som föranlett ränta enligt 31 § har ändrats på sådant sätt

att ränta inte skulle ha betalats eller skulle ha betalats med lägre belopp,

skall ny beräkning av räntan göras. För mycket erlagd ränta återbetalas.

 Ränta utgår inte på räntebelopp som en tullskyldig åläggs betala enligt 31 §

utöver tidigare erlagd ränta.

 Om ett beslut som föranlett ränta enligt 33 § har ändrats på sådant sätt att

ränta inte skulle ha utgått eller skulle ha utgått med lägre belopp, skall den

tullskyldige återbetala vad han uppburit för mycket. Bestämmelserna i

tullagstiftningen om tull gäller därvid i tillämpliga delar.

36 § För betalning enligt bestämmelserna i 25-35 §§ får uppgifter lämnas mellan

Tullverket och annan genom överföring av elektroniska dokument. Regeringen

meddelar föreskrifter om sådan överföring.

Indrivning m.m.

37 § Tull som har förfallit till betalning skall lämnas för indrivning.

Regeringen får föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ett ringa

belopp. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av

statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt

utsökningsbalken ske. Om säkerhet har ställts eller om varan utgör säkerhet, får

tullmyndigheten ta ut beloppet ur säkerheten.

38 § Om någon, i egenskap av företrädare för en tullskyldig som är juridisk

person, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har underlåtit att betala in tull i

rätt tid och ordning, är han tillsammans med den tullskyldige betalningsskyldig

för tullen. Betalningsskyldigheten får helt eller delvis efterges, om det finns

särskilda skäl.

 Talan om åläggande av betalningsskyldighet enligt första stycket skall föras

vid allmän domstol. Talan får inte väckas sedan den tullskyldiges

betalningsskyldighet för beloppen har fallit bort enligt lagen (1982:188) om

preskription av skattefordringar m.m. Hos den som har blivit ålagd

betalningsskyldighet får indrivning ske i samma ordning som gäller för tull

enligt 37 §.

 Den som fullgjort betalningsskyldighet för tullbelopp enligt första stycket har

rätt att få ut beloppet av den tullskyldige.

 Bestämmelsen i 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om

regressfordran enligt tredje stycket.

39 § De föreskrifter om ränta, dröjsmålsavgift, indrivning, avräkning, och

preskription som gäller i fråga om fordringar mot en tullskyldig gäller även när

motsvarande fordringar tagits upp i tullräkning, som utställts på ombud enligt

26 § andra stycket.

Tullauktion m.m.

40 § Om en vara skall säljas av tullmyndigheten enligt bestämmelser i förordning

(EEG) nr 2913/92 eller förordning (EEG) nr 2454/93, får varan säljas genom

tullmyndighetens försorg på offentlig auktion (tullauktion) eller på annat sätt,

om tullmyndigheten finner det vara lämpligare. Om varan är skadad eller förskämd

eller om köpeskillingen inte kan beräknas täcka minst kostnaden för

försäljningen eller om tullmyndigheten annars finner att det finns särskilda

skäl, får varan i stället förstöras.

 Att vissa varor inte får säljas av tullmyndigheten följer av särskilda

bestämmelser.

41 § En tullauktion skall kungöras i god tid och på lämpligt sätt.

 Innan en vara säljs på tullauktion eller på annat sätt, skall tullmyndigheten i

god tid skicka särskild underrättelse, om adressen är känd, till den som är

tullskyldig samt till den som kan antas vara ägare och den som kan antas ha

särskild rätt till varan. Vad som sagts nu skall om möjligt tillämpas även innan

en vara förstörs.

42 § Medel från försäljningen enligt 40 § skall användas till att täcka i första

hand Tullverkets kostnader för förvaring och försäljning av varan, i andra hand

tull för varan och i tredje hand andra skatter och avgifter samt ränta.

 Uppkommer överskott, skall beloppet tillställas den tullskyldige eller, om

någon annan visar att han var ägare till varan, denne. Om någon visar att han

hade särskild rätt till varan, skall dock häremot svarande del av beloppet

tillställas honom.

 Om beloppet eller del därav inte har kunnat tillställas någon enligt andra

stycket inom ett år från dagen för försäljningen, tillfaller det staten.

Export

43 § Regeringen får meddela föreskrifter till utfyllnad och verkställighet av

regler i förordningarna (EEG) nr 2913/92 och 2454/93 om export och annan

utförsel av varor från gemenskapens tullområde.

Statistik

44 § Uppgifter som en tullskyldig eller någon annan lämnat om en vara enligt

föreskrifter i förordning (EEG) nr 2454/93 eller föreskrifter som avses i 18 §

denna lag används även för statistiska ändamål.

 Regeringen får meddela föreskrifter om att den som för transportmedel från

eller till tredje land skall lämna särskilda uppgifter till tullmyndigheten för

transportstatistiska ändamål.

Tillfälliga lager, tullager, transitering, frizoner m.m.

45 § Bestämmelser om tillfälliga lager, tullager, transitering samt frizoner och

frilager finns i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 och kommissionens

förordning (EEG) nr 2454/93. Regeringen får meddela föreskrifter till utfyllnad

och verkställighet av dessa bestämmelser.

 För försäljning av oförtullade eller obeskattade varor till flygpassagerare som

avreser till utlandet får inrättas butik på flygplats (exportbutik). Om det

finns särskilda skäl, får exportbutik inrättas även på någon annan plats.

46 § Tillstånd att inrätta frizon, frilager eller exportbutik meddelas av

regeringen.

47 § En fraktförare är skyldig att lägga upp en icke-gemenskapsvara som införs

till det svenska tullområdet på tillfälligt lager. Om ingen fraktförare åtagit

sig att befordra varan, skall den som befordrat varan lägga upp den på

tillfälligt lager. Vad som sagts nu gäller inte, om varan blir deklarerad till

ett tullförfarande eller anmäld till annan godkänd tullbehandling och inte

heller om varan redan är underkastad ett tullförfarande.Befordras en vara på ett

fordon som kommer till det svenska tullområdet med fartyg är den som svarar för

vägtransporten skyldig att lägga upp varan på tillfälligt lager om fordonets

förare medföljer fartyget. I annat fall har redaren denna skyldighet.

 Om en fraktförare eller den som annars befordrat en vara inte fullgör sin

skyldighet enligt första eller andra stycket, läggs varan upp på tillfälligt

lager genom Tullverkets försorg. Den som inte fullgör skyldigheten skall ersätta

Tullverket dess kostnader för varans uppläggning och förvaring. Tullmyndigheten

kan bestämma att varan inte får tas ut från upplaget förrän kostnaderna ersatts

eller säkerhet ställts för dem.

48 § En tullmyndighet får tillfälligt ta hand om en oförtullad vara om det

behövs för tullkontrollen. Varan får läggas upp på tillfälligt lager eller

tullager. I sådant fall skall 47 § tredje stycket tillämpas.

 Innehavaren av ett tillfälligt lager är skyldig att ta emot oförtullade varor,

om det kan ske utan avsevärd olägenhet.

49 § Regeringen får meddela föreskrifter om anmälningsskyldighet i fråga om

varor, inklusive transportmedel, som förs till eller från en frizon eller ett

frilager.

50 § I en frizon och ett frilager får industriell verksamhet, annan kommersiell

verksamhet och serviceverksamhet bedrivas med de begränsningar och på de villkor

regeringen föreskriver.

51 § Innehavare av en exportbutik skall betala den tull som belöper på sådan

oförtullad vara som säljs till en resande med bestämmelseort inom EG:s

tullområde. Vad som sägs om tull i denna paragraf gäller inte för andra skatter

eller avgifter.

52 § Tillfälliga lager, tullager, frizoner och frilager samt exportbutiker är

underkastade tullmyndigheternas övervakning och kontroll.

 Regeringen får meddela föreskrifter om redovisningsskyldighet i fråga om varor

som förvaras på sådana platser.

53 § Den som i verksamhet vid tillfälligt lager, tullager, frizon eller frilager

tar befattning med tulldeklarationer och andra handlingar som lämnas för

tullbehandling av varor, får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han i

verksamheten fått veta om någon enskilds ekonomiska och personliga förhållanden.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

Tullverkets kontrollverksamhet

54 § Regeringen får meddela föreskrifter om skyldighet för transportmedels

förare eller befälhavare att göra anmälan om transportmedlets ankomst från eller

avgång till annat land.

55 § Icke-gemenskapsvaror och varor som hänförts till en godkänd tullbehandling

som innefattar att varorna förs ut ur EG:s tullområde är underkastade

tullmyndigheternas övervakning och kontroll (står under tullkontroll). Detta

gäller inte oförtullade varor som lämnats ut till fritt förfogande enligt en

deklaration för övergång till fri omsättning, utom i fall då deklarationen

ogiltigförklarats.

56 § Transportmedel står under tullkontroll, om det

 1. ombord på transportmedlet finns varor som står under tullkontroll,

 2. kommer till det svenska tullområdet utan att medföra varor, till dess

anmälan om transportmedlet enligt 54 § har behandlats av tullmyndigheten,

 3. skall avgå från det svenska tullområdet direkt till tredje land utan att

medföra varor, sedan anmälan gjorts om detta.

 Utöver vad som följer av första stycket 1 och 2 står transportmedel, som kommer

till det svenska tullområdet och skall undersökas enligt 57 §, under

tullkontroll till dess undersökningen slutförts.

57 § För kontroll av att deklarations- och uppgiftsskyldighet enligt

tullagstiftningen har fullgjorts riktigt och fullständigt får tullmyndigheten

undersöka

 1. transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan förvaras,

 2. områden för tillfälligt lager, tullager, frizoner, frilager och ex-

portbutiker, flygplatser och bangårdar, där varor som står under tullkontroll

förvaras, och även lokaler inom sådana områden, samt

 3. handresgods, såsom resväskor och portföljer, samt handväskor och liknande

som medförs av resande vid inresa till eller utresa från EG:s tullområde eller

av person som kan anmanas stanna enligt 58 §.

 Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns i 19 § lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling.

58 § Förare eller befälhavare på transportmedel som står under tullkontroll är

skyldig att använda anvisad väg eller led, att medföra passhandling för

transportmedlet och dess last och att stanna på en tullmyndighets anmaning.

 Förbud får meddelas föraren eller befälhavaren att göra uppehåll under resa

inom det svenska tullområdet, att utan tullmyndighetens medgivande ankomma eller

avgå med transportmedlet samt att beträda eller lämna och lossa eller lasta

transportmedlet.

 Förare och befälhavare på transportmedel som inte står under tullkontroll och

även andra personer är skyldiga att stanna på tullmyndighets anmaning. Sådan

anmaning får ges, när det finns anledning att anta att anmälningsskyldighet

föreligger för honom enligt tullagstiftningen.

 Anvisning, anmaning och förbud som avses i denna paragraf får meddelas endast

om det behövs för att möjliggöra Tullverkets övervakning och kontroll av import

eller export och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för detta ändamål.

59 § En tullmyndighet får anbringa lås, förseglingar och igenkänningsmärken på

transportmedel, containrar och andra varor som står under tullkontroll.

Tullmyndigheten får också tillfälligt ta hand om registreringsbevis och liknande

handlingar, som avser ett sådant transportmedel, när det behövs för att hindra

transportmedlets avgång.

 Bestämmelserna om befogenhet för en tullmyndighet att tillfälligt ta hand om

oförtullade varor finns i 48 § första stycket.

60 § Om det behövs för kontrollverksamheten och det inte medför något väsentligt

hinder för trafiken, får en tullmyndighet tillfälligt stänga av områden där

transportmedel lossas eller lastas eller passagerare går ombord på eller lämnar

transportmedel. Detta gäller även annat område närmast transportmedel, liksom

infarter till och utfarter från tillfälliga lager, frizoner och flygplatser.

61 § En tullmyndighet får preja fartyg inom det svenska tullområdet, om det

behövs för att möjliggöra Tullverkets övervakning och kontroll av import eller

export av varor.

 Om ett fartyg under resa mellan orter inom EG:s tullområde lämnar detta område

och därvid avviker från sin rätta kurs utan att nöd eller annat tvingande skäl

föreligger, får tullmyndigheten, om befälhavaren inte följer en anmaning att

återvända till EG:s tullområde, inbringa fartyget till en plats inom det svenska

tullområdet. Om en anmaning inte kan ges eller om det finns särskild anledning

anta att en anmaning skulle förhindra eller avsevärt försvåra ett inbringande av

fartyget, får det inbringas utan föregående anmaning.

 Inbringande enligt andra stycket får inte ske av ett utländskt fartyg eller

inom annan stats vattenområde, om det inte medges enligt avtal med den andra

staten.

62 § För sådan kontroll som avses i 57 § skall den vars uppgifter skall

kontrolleras eller för vars räkning varan importeras eller exporteras ge den som

verkställer kontrollen tillfälle att undersöka varan och transportmedlet. Denne

skall också lämnas tillträde till de lokaler och andra utrymmen som används för

den transport, förvaring eller verksamhet som kontrollen avser.

 Den som inte fullgör skyldigheten enligt förordning (EEG) nr 2913/92 att svara

för den transport och hantering som är nödvändig för undersökning och

provtagning av varor, skall enligt beslut av tullmyndigheten ersätta staten dess

kostnad för åtgärderna. Vad som sägs i 37 § om indrivning av tull skall gälla

även sådan ersättning. Tullmyndigheten får medge befrielse helt eller delvis

från ersättningsskyldigheten.

63 § Även i annat fall än som avses i 62 § första stycket får en tulltjänsteman

undersöka och ta prov på varor som står under tullkontroll.

64 § Om det finns anledning att anta att en uppgift som lämnats enligt

tullagstiftningen inte är riktig, får tullmyndigheten anlita särskild sakkunnig

för att få fram den upplysning som behövs. Om uppgiften visas vara oriktig, är

den som lämnat uppgiften skyldig att stå för kostnaden för den sakkunnige. Sådan

skyldighet föreligger dock inte, om den oriktiga uppgiften avser varans tull-

eller skattepliktiga värde och det slutligen fastställda värdet inte överstiger

det uppgivna med mer än tio procent.

 En tullmyndighet får, med Generaltullstyrelsens medgivande, anlita särskild

sakkunnig även när en uppmaning att lämna uppgift eller handling rörande en vara

inte har följts. Den som rätteligen skulle ha lämnat uppgiften eller handlingen

skall stå för kostnaden, om styrelsen inte beslutar annat.

 Om Tullverket haft kostnad som enligt första eller andra stycket någon annan

skall stå för, skall denne enligt beslut av tullmyndighet ersätta staten dess

kostnad. Vad som sägs i 37 § om indrivning av tull skall gälla även sådan

ersättning.

65 § Om det behövs för kontrollverksamheten eller för uppgiftsskyldigheten

enligt 118 §, får regeringen föreskriva att den som deklarerar en vara till ett

tullförfarande eller anmäler en vara till annan godkänd tullbehandling skall

lämna uppgift om sitt organisationsnummer eller personnummer.

66 § Polisen och Kustbevakningen är skyldiga att medverka i kontrollverksamheten

enligt denna lag. Vad som sägs i 57 - 63 §§ om tullmyndighet och tulltjänsteman

gäller vid sådan medverkan också polismyndighet och Kustbevakningen samt

polisman och tjänsteman vid Kustbevakningen.

 Även postbefordringsföretag som regeringen bestämmer och järnvägsföretag är

skyldiga att medverka i kontrollverksamheten enligt denna lag i fråga om varor

som befordras med post eller på järnväg. I fråga om sådan medverkan gäller inte

57 - 63 §§.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om medverkan som avses i första och

andra styckena.

67 § Transportföretag som befordrar resande från tredje land skall utan kostnad

för staten ställa de lokaler och anordningar till Tullverkets förfogande som

enligt vad Generaltullstyrelsen bedömer behövs för undersökning och

tullklarering av resgods och fordon som resande för med sig, för förhör,

kroppsvisitation och kroppsbesiktning av resande samt för tullpersonal under

uppehåll i tjänstgöringen.

68 § Tullmyndigheten får förelägga den som är eller kan antas vara deklarations-

eller uppgiftsskyldig enligt tullagstiftningen att lämna uppgift, visa upp

handling eller lämna över en kopia av handling som behövs för kontroll av att

deklarations- eller uppgiftsskyldigheten fullgjorts på ett riktigt och

fullständigt sätt.

 Vad som sagts i första stycket gäller även den för vars räkning en vara

importerats eller exporterats.

 Om ett föreläggande enligt första eller andra stycket avser uppgifter i

räkenskaper som förs med hjälp av automatisk databehandling skall dessa därvid

efter tullmyndighetens bestämmande tillhandahållas i utskrift eller på medium

för automatisk databehandling.

69 § Tullmyndigheten får förelägga den, som bedriver verksamhet av sådan

beskaffenhet att uppgift av betydelse för kontrollen av annan persons

deklarations- eller uppgiftsskyldighet kan hämtas ur handlingar som rör

verksamheten att lämna uppgift, visa upp handling eller lämna över kopia av

handling rörande rättshandling mellan den som föreläggs och den andre personen

(kontrolluppgift).

 Den som föreläggs kan, om föreläggandet medför att han måste lägga ned ett

betydande arbete för att fullgöra det, i stället ställa nödvändiga handlingar

till tullmyndighetens förfogande för granskning.

70 § Tullmyndigheten får besluta om revision hos den som är eller kan antas vara

deklarations- eller uppgiftsskyldig enligt tullagstiftningen samt den som

bedriver verksamhet av sådan art att uppgift av betydelse för kontrollen av

annan persons deklarations- eller uppgiftsskyldighet kan hämtas ur handlingar

som rör verksamheten.

 Revisionen får avse att kontrollera att deklarations- eller uppgiftsskyl-

digheten enligt tullagstiftningen fullgjorts riktigt och fullständigt.

71 § Ett beslut om revision skall överlämnas till den reviderade innan

revisionen verkställs. Beslutet skall innehålla uppgift om ändamålet med

revisionen och om möjligheten att undanta handlingar och uppgifter enligt 76 och

77 §§.

 I ett beslut om revision skall tullmyndigheten förordna en eller flera

tjänstemän att verkställa revisionen (revisor).

72 § En revision skall bedrivas i samverkan med den reviderade och på ett sådant

sätt att den inte onödigt hindrar verksamheten. För det fall den reviderade inte

samverkar finns bestämmelser om vite i 74 § fjärde stycket och om andra

tvångsåtgärder i lagen (1994:000) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsför-

farandet.

 Tullmyndigheten får om det behövs bestämma tid och plats för revisionen. Denna

får inte utan särskilda skäl verkställas hos enskild mellan kl. 19 och kl. 8.

Revisionen skall ske hos den reviderade om han begär det och revisionen kan

göras där utan betydande svårighet.

 Om revisionen inte verkställs hos den reviderade skall handlingarna på begäran

överlämnas till revisorn mot kvitto.

73 § Vid revision får räkenskapsmaterial och andra handlingar som rör

verksamheten granskas om de inte skall undantas enligt 76 §.

 Vid revision får revisorn även ta prov på varor och granska varulager.

 Med handling förstås framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan

läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel.

74 § Vid revision skall den reviderade tillhandahålla revisorn de handlingar och

lämna de upplysningar som behövs för revisionen. Han skall också lämna tillträde

till utrymmen som huvudsakligen används i verksamheten för sådan åtgärd som

avses i 73 § och om möjligt ställa en ändamålsenlig arbetsplats till förfogande

samt i övrigt ge den hjälp som behövs vid revisionen.

 Revisorn skall på begäran ges tillfälle att själv använda tekniskt hjälpmedel

för att ta del av upptagning som kan uppfattas endast med sådant hjälpmedel, om

inte den reviderade i stället tillhandahåller en kopia av upptagningen och denna

utan svårighet kan granskas med annat tillgängligt tekniskt hjälpmedel. Revisorn

får kontrollera att kopian stämmer överens med den upptagning som finns hos den

reviderade.

 Vid granskning av upptagning som avses i andra stycket får endast de tekniska

hjälpmedel och sökbegrepp användas, som behövs för att tillgodose ändamålet med

revisionen. Granskningen får inte verkställas via telenät.

 Om den reviderade inte fullgör sina skyldigheter enligt första eller andra

stycket får tullmyndigheten förelägga honom vid vite att fullgöra dem.

75 § En revision får inte pågå längre tid än nödvändigt. Räkenskapsmaterial och

andra handlingar som överlämnats till revisorn skall så snart som möjligt och

senast när revisionen avslutats återlämnas till den reviderade.

 Tullmyndigheten skall snarast lämna meddelande om resultatet av revisionen till

den reviderade i de delar som rör honom.

76 § På den enskildes begäran skall från föreläggande eller revision undantas

 1. handling som inte får tas i beslag enligt 27 kap. 2 § rättegångsbalken,

 2. annan handling med ett betydande skyddsintresse om handlingens innehåll på

grund av särskilda omständigheter inte bör komma till någon annans kännedom.

 Handling som avses i första stycket 2 får undantas endast om handlingens

skyddsintresse överväger dess betydelse för kontrollen.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller i tillämpliga delar även

föreläggande att lämna uppgifter.

77 § En skriftlig begäran om befrielse från föreläggande att lämna uppgift, visa

upp handling eller lämna över en kopia av handling, skall ges in till

länsrätten, tillsammans med föreläggandet och den begärda handlingen eller

uppgiften.

 Om den reviderade begär att en handling skall undantas från revision skall

handlingen, om tullmyndigheten anser att den bör granskas, omedelbart förseglas

och överlämnas till länsrätten.

 Länsrätten skall utan dröjsmål pröva om handlingen eller uppgiften skall

undantas från kontrollen.

78 § I fråga om upptagning som avses i 73 § tredje stycket bestämmer länsrätten

i vilken form eller på vilket sätt den skall tillhandahållas i målet.

 Länsrätten får i fråga om upptagning som avses i föregående stycke besluta om

sådana begränsningar i tullmyndighetens rätt att själv använda tekniska

hjälpmedel som behövs för att uppgift, som skall undantas från granskning, inte

skall bli tillgänglig för myndigheten.

79 § Om den enskilde begär det, skall länsrätten pröva om beslut kan fattas utan

att rätten granskar handlingen.

 Anser den enskilde att en handling eller uppgift inte omfattas av kontrollen

handläggs frågan om undantagande på sätt som anges i 77 och 78 §§ samt i första

stycket.

80 § Om en handling eller del av handling undantagits från kontroll, får dess

innehåll inte återges eller åberopas vid redogörelse för granskningen eller

annars inför myndighet. Detta gäller även om en handling, utan beslut av

länsrätten, återlämnats efter det att den begärts undantagen.

 Ett beslut i fråga om undantagande av handling eller uppgift gäller omedelbart

om inte annat anges i beslutet.

Tullskyldighet för postförsändelser

81 § I fråga om varor som inkommer till tullområdet i postförsändelser skall

postbefordringsföretag som regeringen bestämmer anses som deklarant och

tullskyldig, om varorna inte deklareras för övergång till fri omsättning eller

hänförs till annan godkänd tullbehandling av någon annan.

 Har försändelsen kommit adressaten till handa, skall dock denne anses som

deklarant och tullskyldig vid tillämpning av regler om omprövning och bokföring

i efterhand.

Tulltillägg, förseningsavgift, straff och vite

82 § Har den som är tullskyldig och skyldig att lämna skriftlig eller med

databehandlingsteknik upprättad deklaration, i en deklaration eller ett annat

dokument som under förfarandet avgetts till ledning för fastställande av tull,

lämnat en uppgift som befinns vara oriktig, skall han påföras en särskild avgift

(tulltillägg). Tulltillägget är tjugo procent av den tull som inte skulle ha

påförts, om den oriktiga uppgiften godtagits. Detsamma gäller, om den

tullskyldige skriftligen har lämnat en sådan uppgift i ett ärende som avser

omprövning av tulltaxeringsbeslut eller i ett överklagat ärende som avser

fastställande av tull.

 Avgiftsberäkning enligt första stycket sker efter tio procent dels när den

oriktiga uppgiften har rättats eller hade kunnat rättas med ledning av

kontrollmaterial som bifogats deklarationen, dels när det gäller mervärdesskatt

som får dras av vid redovisning av skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200).

 Om avvikelse från deklaration har skett vid skönstulltaxering skall den

tullskyldige påföras tulltillägg. Tulltillägget är tjugo procent av den tull som

vid taxeringen påförs den tullskyldige utöver vad som annars skulle ha påförts

honom. Till den del taxeringen innefattar rättelse av en oriktig uppgift från

den tullskyldige påförs dock tulltillägg enligt första stycket.

83 § Tulltillägg skall påföras om tullskyldighet uppkommer på grund av

 1. olaga införsel,

 2. olaga undandragande av varor från tullövervakning, eller

 3. förfogande i övrigt över en oförtullad vara, i strid mot för varan

föreskriven inskränkning i förfoganderätten som föreskrivits för varan.

 Första stycket gäller endast om den tullskyldige rätteligen skulle ha lämnat en

skriftlig eller med databehandlingsteknik upprättad deklaration till ledning för

fastställande av tull.

84 § Tulltillägget enligt föregående paragraf är tjugo procent av den tull som

påförs. Även den som förfogat över en förtullad vara i strid mot föreskriven

förutsättning för befrielse från eller nedsättning eller återbetalning av tull

skall påföras tulltillägg. Tulltillägget är tjugo procent av den tullförmån som

den tullskyldige går miste om.

85 § Vid tillämpning av 82 § ansvarar den som är tullskyldig för handlingar och

underlåtenhet av hans ombud. Tulldeklaration eller annat dokument som lämnas för

en tullskyldig som är juridisk person skall anses ha lämnats av den

tullskyldige, om det inte var uppenbart att uppgiftslämnaren saknade behörighet

att företräda den tullskyldige.

86 § Tulltillägg påförs inte i samband med rättelse av en felräkning eller

felskrivning, som uppenbart framgår av tulldeklaration eller annat dokument som

lämnats till ledning för tulltaxeringen.

 Tulltillägg påförs inte heller i den mån avvikelsen avser bedömning av ett

yrkande, såsom fråga om yrkad förmånsbehandling, anspråk på tullbefrielse eller

tullnedsättning eller fråga om skäligheten av en uppskattning eller värdering,

och avvikelsen inte gäller uppgift i sak.

 Om en tullskyldig frivilligt har rättat en oriktig uppgift eller anmält

förhållande som avses i 83 § påförs inte tulltillägg.

87 § Om den som deklarerat en vara för övergång till fri omsättning med

tillämpning av förenklat deklarationsförfarande eller lokalt klareringsför-

farande inte har kommit in med kompletterande tulldeklaration vid den tidpunkt

då denna senast skulle ha lämnats, påförs han en särskild avgift

(förseningsavgift).

 Förseningsavgiften är 300 kronor. Avgiften är dock 600 kronor, om den

tullskyldige anmodats att lämna tulldeklarationen, men inte fullgjort

skyldigheten inom den bestämda tiden.

88 § Tulltillägg och förseningsavgift får helt eller delvis efterges, om

felaktigheten eller underlåtenheten kan antas ha ett sådant samband med den

tullskyldiges ålder, sjukdom, bristande erfarenhet eller därmed jämförligt

förhållande att den kan anses ursäktlig. Detsamma gäller, om felaktigheten eller

underlåtenheten framstår som ursäktlig med hänsyn till den oriktiga uppgiftens

beskaffenhet eller annan särskild omständighet eller om det framstår som

uppenbart oskäligt att ta ut tillägget eller avgiften.

 Tulltillägg får helt efterges även när det belopp som kunde ha undandragits

genom felaktigheten eller underlåtenheten är att anse som ringa.

 Förseningsavgift får helt eller delvis efterges också när underlåtenheten är

att anse som ringa.

89 § Tulltillägg eller förseningsavgift får inte påföras sedan den tullskyldige

har avlidit.

90 § Om en oförtullad vara eller dess värde blir föremål för förverkande, skall

annan skatt än tull, avgifter och tulltillägg inte tas ut till den del varan

eller dess värde förverkats. Ett tidigare meddelat beslut om sådan pålaga skall

upphävas eller ändras sedan dom eller beslut som innefattar förverkande har

vunnit laga kraft.

 Erlagd tull skall beaktas vid förverkande av en varas värde och vid bestämmande

av påföljd.

91 § Frågor om tulltillägg och förseningsavgift prövas av tullmyndigheten.

Allmän förvaltningsdomstol prövar dock, på talan av det allmänna ombudet som

avses i 100 §, frågor om tulltillägg på grund av oriktiga uppgifter i mål om

tull. Sådan talan får föras, om den oriktiga uppgiften inte har godtagits efter

prövning i sak eller inte har prövats i målet. Talan skall väckas inom ett år

från utgången av den månad då domen eller det slutliga beslutet i målet har

vunnit laga kraft.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 Den tullskyldiges yrkande i fråga om tulltillägg eller förseningsavgift skall

utan hinder av vad som annars gäller om överklagande prövas, om beslutet om den

tull som tulltillägget eller förseningsavgiften avser inte har vunnit laga

kraft. Detsamma gäller, om det allmänna ombudet framställt ett sådant yrkande

till förmån för den tullskyldige. Om yrkandet framställs först i domstol, kan

domstolen förordna att det skall tas upp och vidare handläggas av tullmyndig-

heten.

 Innan beslut fattas om påföring av tulltillägg eller förseningsavgift skall den

tullskyldige om möjligt ges tillfälle att yttra sig.

 Underrättelse om att tullmyndigheten överväger att påföra tulltillägg eller

förseningsavgift får ske genom överföring av elektroniskt dokument.

92 § Bestämmelserna om eftergift av tulltillägg och förseningsavgift skall

beaktas, även om yrkande om detta inte har framställts, i den mån det föranleds

av vad som har förekommit i ärendet eller målet om tulltillägg eller

förseningsavgift.

 Om tull sätts ned, skall också vidtas den ändring i beslutet om tulltillägg som

nedsättningen kan föranleda.

 Vid handläggningen i länsrätt eller kammarrätt av mål om tulltillägg eller för-

seningsavgift skall muntlig förhandling hållas, om den tullskyldige begär det.

Muntlig förhandling behövs dock inte, om det inte finns anledning anta att

tulltillägg eller förseningsavgift tas ut.

93 § Tulltillägg under femtio kronor påförs inte.

 Tulltillägg tillfaller staten.

94 § Om betalningsskyldighet för tull inte längre kan åläggas, får

tullmyndigheten inte påföra tulltillägg på beloppet.

95 § Bestämmelserna i 25 - 27, 30, 36 och 37 §§ tillämpas även i fråga om

tulltillägg och förseningsavgift.

96 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

 1. underlåter att lämna uppgift eller inge handling till tullmyndighet enligt

föreskrift i tullagstiftningen eller beslut som tullmyndighet meddelat med stöd

av denna lagstiftning,

 2. underlåter att lägga upp en vara på tillfälligt lager enligt 47 §,

 3. använder eller förbrukar en icke-gemenskapsvara i strid mot föreskrift i

tullagstiftningen eller beslut som tullmyndighet meddelat med stöd av denna

lagstiftning, eller

 4. bryter mot föreskrift i förordningen (EEG) nr 2913/92, förordningen (EEG) nr

2454/93, denna lag eller föreskrifter som utfärdats med stöd av denna

tullagstiftningen eller beslut som tullmyndighet meddelat med stöd av denna

lagstiftning om skyldighet att föra anteckningar och lämna uppgifter om varor

som förvaras på tillfälligt lager eller tullager eller i frizon eller i frilager

eller som är föremål för förenklat förfarande vid tillämpning av ett

tullförfarande

 döms för tullförseelse till böter.

 I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

97 § Ansvar för tullförseelse inträder inte, om gärningen är belagd med straff i

brottsbalken eller lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

98 § Allmänt åtal för tullförseelse får väckas endast efter medgivande av

tullmyndighet.

99 § När en tullmyndighet med stöd av tullagstiftningen förelägger tullskyldig

eller annan att vidta åtgärd som behövs för förtullning eller annan

tullklarering eller för tullverkets kontrollverksamhet, kan vite föreläggas.

 Vite kan även föreläggas, om någon underlåtit att lämna uppgift eller inge

handling enligt föreskrift i tullagstiftningen eller att fullgöra skyldighet som

föreskrivs i 62 § eller med stöd av 65 §.

 Vite får inte fastställas till lägre belopp än femhundra kronor eller högre än

femtusen kronor.

 Frågor om utdömande av vite prövas av Generaltullstyrelsen.

 Bestämmelsen i 36 § tillämpas även i fråga om viten.

 I övrigt gäller bestämmelserna i lagen (1985:206) om viten.

Allmänt ombud

100 § Hos Generaltullstyrelsen skall finnas ett allmänt ombud som för det

allmännas talan i mål och ärenden som avses i 107 § första stycket utom sådana

mål och ärenden som gäller eller har samband med inskränkning i rätten att

förfoga över varor. Det allmänna ombudet får föra talan även till förmån för den

tullskyldige eller annan enskild part. Ombudet har då samma behörighet som den

enskilda parten.

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer förordnar det allmänna

ombudet och ersättare för denne.

Överklagande

101 § Beslut, som någon annan tullmyndighet än Generaltullstyrelsen har meddelat

enligt denna lag eller enligt bestämmelser som meddelats med stöd av lagen eller

enligt tullagstiftningen i övrigt, får överklagas hos Generaltullstyrelsen.

 Tullmyndighets beslut om revision enligt 70 § får inte överklagas.

102 § Om överklagande enligt 101 § gäller beslut vid tulltaxering i en fråga som

kan ha betydelse för fastställelse av tull skall överklagandet ha kommit in till

den myndighet som meddelat beslutet inom tre år från den dag då tullskyldigheten

uppkom. Om tulltaxeringsbeslutet meddelats senare än två och ett halvt år efter

den dag då tullskyldigheten uppkom får överklagandet dock, om tiden för

överklagande därigenom blir längre, komma in inom två månader från den dag då

den tullskyldige fick del av beslutet.

 Om beslut som avses i första stycket omprövats får även omprövningsbeslutet

överklagas inom där angiven treårsfrist. Om omprövningsbeslutet meddelats senare

än två och ett halvt år efter den dag då tullskyldigheten uppkom, får

överklagandet dock, om tiden för överklagande därigenom blir längre, komma in

inom två månader från den dag då den tullskyldige fick del av

omprövningsbeslutet.

 Den tullskyldige får överklaga ett tulltaxeringsbeslut även om det inte gått

honom emot.

103 § Beslutsmyndighet som avses i 102 § skall pröva om den tullskyldiges

överklagande har kommit in i rätt tid. Har överklagandet kommit in för sent,

skall myndigheten avvisa det, om inte annat följer av andra eller tredje

stycket.

 Överklagandet skall inte avvisas, om förseningen beror på att beslutsmyn-

digheten har lämnat den tullskyldige en felaktig underrättelse om hur man

överklagar.

 Överklagandet skall inte heller avvisas, om det inom överklagandetiden kommit

in till en annan tullmyndighet än den som fattat beslutet. Överklagandet skall

då omedelbart översändas till den tullmyndighet som fattat beslutet med uppgift

om den dag då handlingen kom in till tullmyndigheten.

104 § Om överklagandet inte avvisas enligt 103 §, skall beslutsmyndigheten

snarast ompröva det överklagade beslutet.

 Ett överklagande förfaller, om tullmyndigheten ändrar beslutet så som den

tullskyldige begär.

 Om myndigheten ändrar beslutet på annat sätt än den tullskyldige begär, skall

överklagandet anses omfatta det nya beslutet. Finns skäl för det, får

myndigheten lämna den tullskyldige tillfälle att återkalla överklagandet.

105 § Om överklagandet inte avvisas enligt 103 § eller förfaller enligt 104 §,

skall tullmyndigheten överlämna överklagandet, sitt omprövningsbeslut och övriga

handlingar i ärendet till Generaltullstyrelsen. Om det finns särskilda skäl får

överklagandet överlämnas till Generaltullstyrelsen utan föregående omprövning.

106 § Vad som sägs i 102 - 105 §§ gäller också överklagande av beslut om ränta,

dröjsmålsavgift, tulltillägg och förseningsavgift.

107 § Generaltullstyrelsens beslut enligt denna lag eller enligt bestämmelser

som meddelats med stöd av lagen eller enligt tullagstiftningen i övrigt får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, när det är fråga om

 1. fastställelse av tull och prövningen inte gäller sådant beslut om befrielse

från eller nedsättning eller återbetalning av tull som meddelats med stöd av

regeringens bemyndigande,

 2. uttag av tull ur en vara enligt gemenskapsregler eller 37 § denna lag,

 3. temporär import,

 4. restitution av tull,

 5. ursprungsintyg som krävs för erhållande av förmånsbehandling,

 6. inskränkning i rätten att förfoga över en vara,

 7. bindande klassificeringsbesked,

 8. ränta eller dröjsmålsavgift,

 9. tulltillägg eller förseningsavgift,

 10. ersättning som avses i 62 § andra stycket eller 64 § eller ersättning för

särskilda kostnader för bindande klassificeringsbesked, eller

 11. beslut om föreläggande som meddelats enligt tullagstiftningen.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 I övrigt överklagas Generaltullstyrelsens beslut enligt denna lag eller enligt

bestämmelser som meddelats med stöd av lagen eller enligt tullagstiftningen i

övrigt hos regeringen, om inte annat är särskilt föreskrivet.

108 § Om en part har överklagat ett beslut i sådant mål eller ärende vari enligt

100 § det allmännas talan skall föras av ett allmänt ombud, får också motparten

överklaga beslutet, även om den för honom föreskrivna tiden för överklagande har

gått ut. Motpartens skrivelse skall ha kommit in till den myndighet som

meddelade beslutet inom två månader, om överklagande görs enligt 102 eller 106

§, inom en vecka i mål om bindande klassificeringsbesked och i övrigt inom två

veckor från den dag då han fick del av den först ingivna skrivelsen med

överklagande eller, om han inte fått del av den före utgången av den tid inom

vilken den senast skulle ha kommit in, från utgången av denna tid.

 Återkallas eller förfaller på annat sätt det första överklagandet, är även det

senare överklagandet förfallet.

109 § Bestämmelserna i 6 kap. 13 och 18 - 24 §§ taxeringslagen (1990:324) gäller

i tillämpliga delar vid överklagande av beslut som avses i 102 och 106 §§. Vad

som i nämnda bestämmelser sägs om Riksskatteverket skall gälla det allmänna

ombudet och vad som sägs om länsrätten Generaltullstyrelsen.

110 § Beslut enligt 20, 21, 23 och 24 §§ samt beslut om tulltillägg och

förseningsavgift skall gälla omedelbart. Detsamma gäller annat beslut av

tullmyndighet, som meddelas enligt denna lag eller enligt föreskrifter som

utfärdats med stöd av lagen och som inte innebär att målet eller ärendet avgörs.

Särskilda bestämmelser

111 § Belopp som enligt tullagstiftningen skall betalas till eller utbetalas

från en tullmyndighet, skall avrundas till närmast lägre hela krontal.

112 § Av förordningen (EEG) nr 918/83 framgår att tullfrihet skall medges för

försändelser som avsänts från ett tredje land till en mottagare i gemenskapen

och vars sammanlagda värde uppgår till högst 22 ecu, dock inte till den del

sådan försändelse innehåller alkoholhaltiga produkter, parfym, luktvatten, tobak

eller tobaksvaror.

 Utöver vad som följer av första stycket skall tull och annan skatt och avgift

inte tas ut för en varuförsändelse när den tull och annan skatt och avgift som

är föreskriven för försändelsen sammanlagt inte uppgår till etthundra kronor.

Detta gäller dock inte om försändelsen innehåller spritdrycker, vin, starköl

eller tobaksvaror, eller utgör ett led i en postorderförsäljning.

113 § En tullmyndighet kan medge att en icke-gemenskapsvara överlåts till

staten, om överlåtelsen inte medför olägenhet eller kostnad för Tullverket.

 Tull skall inte tas ut för en vara som överlåts till staten enligt första

stycket. Att varan skall anses ha blivit upplagd på tullager framgår av artikel

867a i förordning (EEG) nr 2454/93.

114 § Regeringen får, med avvikelse från denna lag, meddela föreskrifter om hur

varor skall hänföras till en godkänd tullbehandling i vissa fall, när varor

importeras till eller exporteras från tullområdet på järnväg, med post eller med

luftfartyg.

115 § På tullplats sker tullförrättning utan kostnad för allmänheten inom område

och på de tider som regeringen föreskriver. Regeringen får föreskriva att

tullförrättning även i andra fall skall ske utan kostnad för allmänheten.

116 § Den som föranleder tullförrättning som inte är avgiftsfri skall betala

avgift för förrättningen (förrättningsavgift) enligt taxa som regeringen

föreskriver.

 Bestämmelsen i 36 § tillämpas även i fråga om förrättningsavgift.

117 § Regeringen får föreskriva att avgifter skall betalas för

 1. tillstånd till betalningsanstånd,

 2. utfärdande av särskild tullräkning, och

 3. tillstånd att inneha exportbutik.

 Bestämmelsen i 36 § tillämpas även i fråga om avgifter enligt första stycket.

118 § Tullmyndigheterna skall på begäran tillhandahålla Sveriges riksbank,

Riksskatteverket, Statens livsmedelsverk, Statens jordbruksverk,

Kommerskollegium, skattemyndighet och Statistiska centralbyrån uppgifter som

förekommer hos tullmyndigheterna och som rör import eller export av varor.

 I tullregisterlagen (1990:137) finns bestämmelser om utlämnande till vissa

myndigheter av uppgifter ur tullregistret på medium för automatisk

databehandling.

119 § Regeringen får bemyndiga Generaltullstyrelsen att meddela föreskrifter i

de ämnen som anges i 3 §, 4 §, 7 § första och andra styckena, 9 §, 12 § tredje

stycket, 16, 18, 27, 36 och 43 §§, 44 § andra stycket, 45 § första stycket, 49

§, 50 §, 52 § andra stycket, 54 §, 65 §, 66 § tredje stycket och 114 - 117 §§.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995 då tullagen (1987:1065) skall

upphöra att gälla. Beslut som har meddelats före ikraftträdandet överklagas

enligt äldre bestämmelser.

 2. Den upphävda lagen skall dock fortfarande tillämpas i fråga om varor som

anmälts till förtullning eller borde ha anmälts till förtullning före utgången

av år 1994.

 3. Föreskrifterna i den upphävda lagen om tullager och frihamn gäller till

utgången av år 1995 i fråga om tullager och frihamnar till vilka tillstånd getts

före utgången av år 1994.

 4. Bestämmelser om anmälnings- och uppgiftsskyldighet enligt den upphävda

lagen, samt 63 §, 64 § till den del den avser skyldighet att stanna på

tullmyndighets anmaning och 65 § samma lag skall forfarande gälla för varor som

skall beskattas enligt lagen (1994:000) om beskattning av privatinförsel av

alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen. Det

samma gäller

 a. narkotika som avses i narkotikastrafflagen (1968:64),

 b. injektionssprutor och kanyler,

 c. dopningsmedel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa

dopningsmedel,

 d. vapen och ammunition som avses i vapenlagen (1973:1176),

 e. springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller

nithandskar och batonger samt karatepinnar, blydaggar, spikklubbor eller

liknande,

 f. krigsmateriel som avses i lagen (1992:1300) om krigsmateriel,

 g. produkter som avses i lagen (1991:341) om förbud mot utförsel av vissa

produkter som kan användas i massförstörelsesyfte, m.m.,

 h. kulturföremål som avses i 5 kap. 4-6 §§ lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.,

 i. hundar och katter för annat ändamål än handel,

 j. spritdrycker, vin eller starköl,

 som förs in i landet från eller förs ut ur landet till ett land som är medlem i

den Europeiska unionen om införseln eller utförseln står i strid med förbud

eller med stöd av tillstånd som föranletts av vilseledande uppgift.

 5. Förekommer det i lag eller i annan författning hänvisning till tullagen

(1987:1065) skall hänvisningen i stället gälla motsvarande bestämmelser i den

nya tullagstiftningen.

2.2 Förslag till lag om tullfrihet m.m.

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Bestämmelser om frihet från tull i vissa fall finns i rådets förordning

(EEG) nr 918/83 av den 28 mars 1983 om upprättandet av ett gemenskapssystem för

tullbefrielse. Bestämmelser om tullförmåner finns även i handelsöverenskommelser

som Europeiska gemenskaperna (EG) har ingått. Bestämmelser om ursprung som

medför förmånsbehandling för varor finns i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av

den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen och

kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om

tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet

av en tullkodex för gemenskapen.

 Bestämmelser om skydd mot dumpad eller subventionerad import finns i

 - rådets förordning (EEG) nr 2423/88 av den 11 juli 1988 om skydd mot dumpad

eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska

ekonomiska gemenskapen, och

 - kommissionens beslut nr 2424/88/EKSG av den 29 juli 1988 om skydd mot dumpad

eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska kol-

och stålgemenskapen.

 Bestämmelser om annan marknadsstörande import än dumpad eller subventionerad

import finns i

 - rådets förordning (EG) nr 517/94 av den 7 mars 1994 om gemensamma regler för

importen av textila produkter från vissa tredje länder som inte täcks av

bilaterala avtal, protokoll eller andra arrangemang eller av särskilda

gemenskapsregler om import,

 - rådets förordning (EG) nr 518/94 av den 7 mars 1994 om gemensamma regler för

importen, och

 - rådets förordning (EG) nr 519/94 om gemensamma regler för import från vissa

tredje länder.

 I denna lag finns kompletterande bestämmelser till de i första, andra och

tredje styckena angivna bestämmelserna.

2 § Bestämmelser om frihet från skatt vid införsel i vissa fall finns i lagen

(1994:000) om frihet från skatt vid import, m.m. och i föreskrifter som har

meddelats med stöd av denna.

3 § Uttryck som används i denna lag har samma innebörd som i tullagen

(1994:000).

Tullfrihet i vissa fall

4 § Tullfrihet gäller för varor som förtullas för en främmande stats

beskickning eller konsulat eller en beskicknings- eller konsulatsmedlem eller

dennes familj enligt lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen.

 Tullfrihet gäller också för varor som förtullas för en internationell

organisation eller en person som är knuten till en sådan organisation, om

organisationen eller personen är upptagen i lagen om immunitet och privilegier i

vissa fall eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen och är

berättigad till tullfrihet enligt stadga eller avtal som gäller i förhållande

till Sverige.

5 § Tullfrihet gäller för markutrustning och undervisningsmateriel som skall

användas vid eller i samband med civil luftfart och som är specialkonstruerade

för att användas som luftfartsutrustning samt delar och tillbehör till sådan

materiel, när varorna förtullas för en flygskola, ett lufttrafikföretag, en

luftfartsmyndighet eller en annan förvaltning för allmän flygplats.

6 § Tullfrihet i fall som avses i 4 och 5 §§ bortfaller om varorna efter

införseln används i strid med de för tullfriheten gällande reglerna. I sådana

fall skall detta utan dröjsmål anmälas för tullmyndigheten och tullen för varan

betalas.

 Detta gäller dock inte om mer än fem år förflutit från den dag då varan

anmäldes till förtullning till den dag varan får annan användning. Regeringen

får föreskriva om kortare tid för vissa varor.

7 § Regeringen får meddela föreskrifter om tullfrihet för

 1. förnödenheter och proviant som medförs eller tas ombord på transportmedel

som går i trafik mellan Sverige och tredje land, om varorna är avsedda för

transportmedlet eller för besättning eller passagerare, och

 2. varor som införs av en person som återvänder hit efter att på grund av sitt

arbete ha vistats i tredje land under en längre tid.

Bestämmelser till utfyllnad av gemenskapsrätten

8 § Vid kontroll av uppgift som lämnas i ursprungsintyg ägnat att leda till

förmånsbehandling eller i ansökan om sådant intyg är bestämmelserna i 57, 62,

64, 68 - 80 och 99 §§ tullagen (1994:000) tillämpas.

9 § Den som tillverkar, importerar, exporterar eller i övrigt handlar med varor

är liksom ett ombud, en handelssammanslutning och en handelsorganisation skyldig

att, enligt föreskrifter som meddelas av regeringen, lämna uppgifter som behövs

för att uppfylla uppgiftsskyldigheten enligt EG:s bestämmelser om skydd mot

dumpad eller subventionerad import. Detta gäller även i fråga om

uppgiftsskyldighet enligt EG:s bestämmelser om annan marknadsstörande import än

dumpad eller subventionerad import.

 För kontroll av uppgiftsskyldighet enligt första stycket får, enligt

föreskrifter som meddelas av regeringen, den som är uppgiftsskyldig föreläggas

att för granskning tillhandahålla räkenskaper, anteckningar och andra handlingar

som rör verksamheten.

 Avser ett föreläggande enligt andra stycket räkenskaper som förs med hjälp av

automatisk databehandling, skall dessa på begäran tillhandahållas i utskrift

eller på medium för automatisk databehandling.

 Vid tillämpning av bestämmelserna i denna paragraf är även bestämmelserna i 71

- 80 §§ tullagen (1994:000) tillämpliga.

10 § Regeringen får meddela föreskrifter

 1. till utfyllnad av regler om frihet från tull beslutade av EG:s

institutioner, och

 2. till utfyllnad av regler om tullförmåner i handelsöverenskommelser som EG

har ingått.

11 § Regeringen får överlåta åt annan myndighet att meddela föreskrifter i de

ämnen som avses i 10 §.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995 då lagen (1987:1069) om

tullfrihet m.m. skall upphöra att gälla.

 2. Den upphävda lagen skall dock fortfarande tillämpas i fråga om dels varor

som anmälts eller borde ha anmälts till förtullning före utgången av år 1994,

dels varor för vilka ansökan om temporär tullfrihet lämnats in eller för vilka

medgetts temporär tullfrihet utan ansökan före utgången av år 1994.

 3. Tillstånd till återbetalning av tull (restitution) eller till motsvarande

tullbefrielse som meddelats före utgången av år 1994 gäller fortfarande, dock

längst till utgången av år 1995.

2.3 Förslag till lag om frihet från skatt vid import, m.m.

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 § I denna lag finns bestämmelser om frihet från och återbetalning av annan

skatt än tull vid import av varor från tredje land i vissa fall. I lagen finns

även kompletterande bestämmelser till de bestämmelser om tullfrihet för resande

som finns i rådets förordning (EEG) nr 918/83 av den 28 mars 1983 om upprättande

av ett gemenskapssystem för tullbefrielse avsnitt XI och bestämmelser om

beräkning av tull och skatt i vissa fall.

2 § Vad som sägs i denna lag om frihet från skatt skall även gälla frihet från

sådana avgifter som tas ut för varor vid import.

3 § Vad som sägs i denna lag om frihet från skatt vid import från tredje land

skall även gälla i fråga om varor som förs in i landet från ett område som

ligger inom EG:s tullområde men utanför EG:s skatteområde när införseln sker

under sådana förhållanden som vid import från tredje land skulle ha medfört rätt

till frihet från skatt enligt denna lag.

 Vid tillämpning av första stycket skall vad som sägs om tredje land gälla

område som ligger inom EG:s tullområde men utanför EG:s skatteområde och vad som

sägs om gemenskapen gälla EG:s skatteområde.

4 § Genom denna lag genomförs

- rådets direktiv 69/169/EEG av den 28 maj 1969 om harmonisering av bestämmelser

avseende befrielse från indirekta skatter vid import i samband med

internationella resor,

- rådets direktiv 78/1035/EEG av den 19 december 1978 om frihet från skatt vid

import av små försändelser av varor utan kommersiell karaktär och

- rådets direktiv 83/181/EEG av den 28 mars 1983 bestämmande omfattningen av

artikel 14.1 d i direktiv 77/388/EEG om frihet från mervärdesskatt vid slutlig

import av vissa varor.

5 § Uttryck som används i denna lag har samma innebörd som i tullagen

(1994:000).

2 kap. Frihet från skatt vid import

1 § Särskilda bestämmelser om frihet från skatt för varor som medförs av resande

finns i 3 kap.

2 § Frihet från skatt vid import skall, om inte annat följer av 3 eller 4 §§

eller av 3 kap., medges för en vara som övergår till fri omsättning under sådana

omständigheter som för en tullpliktig vara medför tullbefrielse enligt rådets

förordning (EEG) nr 918/83, lagen (1994:000) om tullfrihet m.m. eller

föreskrifter som har meddelats med stöd av förordningen eller lagen.

 Frihet från skatt vid import skall medges även i de fall som anges i

5 - 9 §§.

 Frihet från skatt skall medges även när förutsättningar för hel frihet från

tull vid temporär import föreligger.

3 § Rätt till frihet från skatt vid import enligt 2 § föreligger inte om den im-

porterade varan utgörs av

 1. hemutrustning som behövs för sekundärt boende,

 2. kapitalvaror och annan utrustning som importeras i samband med att

verksamhet överförs från tredje land till gemenskapen,

 3. undervisningsmateriel, vetenskaplig och kulturell materiel, vetenskapliga

instrument och apparater i andra fall än dem som anges i 7 eller 8 §§,

 4. skattemärken eller liknande bevis på betalning av skatt eller avgift i

tredje land,

 5. proviant för järnvägståg,

 6. alkoholhaltiga produkter eller tobaksvaror i en försändelse från en

privatperson till en annan privatperson, eller

 7. försändelser som utgör ett led i en postorderförsäljning.

4 § Bestämmelser om frihet från skatt för varor vilka såsom förnödenheter och

proviant förs ombord på fartyg eller luftfartyg i internationell trafik finns i

mervärdesskattelagen (1994:200).

5 § Frihet från skatt skall medges för gemenskapsvaror som efter att ha förts ut

från Sverige till tredje land återinförs till landet utan att ha bearbetats

under tiden de varit utförda från Sverige.

 Om en tullmyndighet har medgett befrielse från skatt eller återbetalning av

skatt i samband med tidigare utförsel medges frihet från skatt enligt första

stycket endast om den skatt betalas för vilken befrielse eller återbetalning

erhållits.

 I mervärdesskattelagen (1994:200) finns särskilda bestämmelser om underlaget

för beräkning av mervärdesskatt vid återinförsel av varor som bearbetats i

tredje land.

6 § Frihet från skatt skall medges för import av egen fångst som medförs av

fiskefartyg som hör hemma inom gemenskapen.

7 § Frihet från skatt skall medges för import av filmer, fotografier,

trycksaker, modeller, grammofonskivor, hologram och liknande åskådnings- eller

ljudåtergivningsmateriel, som framställts av Förenta nationerna eller dess

fackorgan och har undervisningskaraktär eller vetenskaplig eller kulturell

karaktär.

8 § Frihet från skatt skall medges för import av samlarföremål och konstverk som

inte är avsedda att säljas, när den för vars räkning varorna införs är ett

galleri, museum eller annan institution som har godkänts av Generaltullstyrelsen

för skattefri import enligt denna paragraf. Frihet från skatt skall dock inte

medges om varan tillhandahålls mot betalning av en person som bedriver en

verksamhet som skulle ha varit yrkesmässig enligt mervärdesskattelagen

(1994:200) om den hade bedrivits i Sverige.

9 § Frihet från skatt skall medges för import av

 1. officiella publikationer utgivna under kontroll av exportlandet eller av

internationell institution, regional eller lokal myndighet eller offent-

ligrättsligt organ etablerat i exportlandet och

 2. trycksak utdelad av erkänd politisk organisation med anledning av val till

Europaparlamentet eller i anledning av nationellt val i det land där

trycksakerna har sitt ursprung.

 Frihet från skatt enligt första stycket skall medges endast för varor som

beskattats i exportlandet utan att den utländska skatten senare avlyfts eller

återbetalats.

10 § Har förutsättningarna för frihet från skatt enligt detta kapitel upphört

skall den som medgetts skattefriheten utan dröjsmål anmäla det till

tullmyndigheten och betala den skatt som belöper på varan.

11 § Vad som i övrigt sägs om tullfrihet i rådets förordning (EEG) nr 918/83,

lagen (1994:000) om tullfrihet m.m. och föreskrifter som har medelats med stöd

av förordningen eller lagen skall gälla även i fråga om frihet från skatt vid

import.

12 § Medges för en vara återbetalning eller eftergift av tull vid

tillämpning av tullförfarandet aktiv förädling enligt restitutionssystemet eller

skulle sådan återbetalning eller eftergift ha medgetts om varan varit

tullpliktig, skall annan skatt som betalats till en tullmyndighet vid

förtullningen betalas tillbaka om skatten inte kan återbäras i annan ordning.

 Detsamma gäller i fråga om en vara för vilken annan återbetalning eller

eftergift av tull medgetts eller skulle ha medgetts om varan varit tullpliktig,

om

 1. förutsättningar för hel frihet från tull vid temporär import för varan

uppenbart förelegat,

 2. varan inte får säljas på grund av föreskrift som har meddelats av hänsyn

till allmän hälsovård, allmän säkerhet eller liknande intresse,

 3. varan inte stämmer överens med vad som får anses avtalat eller varan inte

har överlämnats inom avtalad tid,

 4. varan uppenbarligen har beställts av misstag eller hinder av teknisk art

förelåg vid införseln mot att använda varan för avsett ändamål,

 5. varan uppenbarligen av förbiseende har sänts till mottagaren och förtullats

för dennes räkning,

 6. avgiften uppenbarligen har betalats av förbiseende, eller

 7. annars synnerliga skäl föreligger.

13 § Vad som föreskrivs i detta kapitel gäller inte avgifter inom den

gemensamma jordbruks- eller fiskeripolitiken.

Kap. 3 Resandes import

1 § Frihet från skatt vid import skall, utöver vad som följer av bestämmelserna

i kapitel 2, medges en resande som kommer till landet från ett tredje land i den

omfattning och under de villkor som sägs i detta kapitel. Skattefrihet gäller

endast för varor som medförs i det personliga bagaget och under förutsättning

att importen inte är av kommersiell natur.

 Med varor som medförs i det personliga bagaget avses i detta kapitel alla varor

som en resande kan visa upp för tullmyndigheten när han anländer till landet

samt varor i polletterat bagage som registrerats för den resande hos

transportföretaget vid tidpunkten för den resandes avfärd. Behållare med bränsle

utgör inte personligt bagage.

 Importen anses inte vara av kommersiell natur om den är av tillfällig art och

varorna är avsedda för den resandes eller hans familjs personliga behov eller

som gåva.

2 § Frihet från skatt skall under förutsättningar som anges i 1 § medges en

resande under vistelsen i landet för sådana personliga tillhörigheter som är

avsedda att återutföras ur landet till ett tredje land. Med personliga

tillhörigheter avses gångkläder samt nya eller begagnade föremål som behövs

under resan.

 Bestämmelser om temporär import med hel befrielse från tull i dessa fall finns

i artikel 684 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om

tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet

av en tullkodex för gemenskapen.

 Har förutsättningarna för skattefrihet enligt första stycket upphört skall den

som medgetts skattefriheten utan dröjsmål anmäla det till tullmyndigheten och

betala den skatt som belöper på varan.

3 § Frihet från skatt skall under förutsättningar som anges i 1 § medges en

resande som återvänder till landet från tredje land för sådana varor som

återinförs efter att ha medförts för att användas på resan och för vilka

befrielse från eller återbetalning av skatt inte medgetts till följd av

utförseln.

 Har varan bearbetats under resan kan skatt dock utgå enligt bestämmelserna i 7

kap. 9 § mervärdesskattelagen (1994:200).

 Bestämmelser om tullfrihet för varor som återinförs i obearbetat skick finns i

artiklarna 185 och 186 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en

tullkodex för gemenskapen.

4 § Frihet från skatt skall under förutsättningar som anges i 1 § medges en

resande för import av

 1. 200 cigaretter eller 100 cigariller eller 50 cigarrer eller 250 gram

röktobak eller en proportionell blandning av dessa tobaksvaror,

 2. en liter alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 22 volymprocent

eller två liter musserat vin eller alkoholdryck med en alkoholhalt som

överstiger 15 volymprocent men inte 22 volymprocent;

 3. två liter vin med en alkoholhalt som inte överstiger 15 volymprocent,

 4. 50 gram parfym,

 5. 0,25 liter luktvatten,

 6. 500 gram kaffe eller 200 gram kaffeextrakt eller essens,

 7. 100 gram te eller 40 gram teextrakt eller essens, och

 8. medicin i den mängd som motsvarar den resandes personliga behov.

 Frihet från skatt skall inte medges en resande under 17 år för varor som anges

i första stycket 1 eller för en resande under 15 år för varor som anges i första

stycket 6. Bestämmelser om hinder för den som inte fyllt 20 år att föra in

spritdrycker, vin och starköl i landet finns i 4 kap 2 § alkohollagen

(1994:000).

 Bestämmelser om tullfrihet i fall som anges i denna paragraf finns i artikel 46

i förordning (EEG) nr 918/83.

5 § Frihet från skatt skall under förutsättningar som anges i 1 § medges en

resande för andra varor än sådana som anges i 4 § till ett sammanlagt värde som

inte överstiger tull- och skattefrihetsbeloppet enligt tredje stycket.

 Bestämmelser om tullfrihet i fall som avses i första stycket finns i artikel 47

i förordning (EEG) nr 918/83.

 Beloppet för tull- och skattefrihet enligt första och andra styckena fastställs

för varje år som det belopp i kronor som motsvarar 175 ecu enligt den växelkurs

som gäller första arbetsdagen i oktober året före det år beloppet skall

tillämpas. Beloppet avrundas till närmaste högre hundratal kronor. Föregående

års belopp skall fortsätta att gälla om det är högre än det belopp som annars

skulle gälla eller om ändringen skulle vara mindre än 5 procent.

 Generaltullstyrelsen skall publicera gällande belopp uttryckt i svenska kronor

i Tullverkets författningssamling.

6 § Frihet från skatt enligt 5 § får medges för högst 15 liter starköl.

7 § Frihet från tull och annan skatt får enligt detta kapitel medges

besättningsman som utför arbete på fartyg eller luftfartyg som kommer från

tredje land endast i fall som avses i 2 och 3 §§ samt för 100 cigaretter eller

20 cigarrer eller 20 cigariller eller 100 gram röktobak eller en proportionell

blandning av dessa tobaksvaror.

 Begränsningen av rätten till frihet från tull och skatt enligt första stycket

gäller inte om besättningsmannen

 1. inför varorna i samband med att han slutar sin anställning hos rederiet

eller flygföretaget eller hos annan som driver rörelse ombord, eller

 2. gör ett uppehåll i tjänstgöringen ombord för semester eller annan ledighet

och ledigheten avses vara minst 15 dagar, eller

 3. är bosatt i Sverige och har vistats utomlands minst 15 dagar.

 Begränsningen av rätten till frihet från tull och skatt enligt första stycket

gäller endast personal som utför arbete som sammanhänger med transportmedlets

gång eller med betjäningen ombord. Till betjäning ombord på transportmedel

hänförs förutom sedvanliga tjänster som servering, uppassning och städning även

sådana tjänster som lämnas av frisörer, butikspersonal, underhållningsartister

och andra jämförbara personalgrupper.

4 kap. Beräkning av tull och skatt i vissa fall

1 § Tull och skatt för varor som medförs av en resande eller som skickas av en

privatperson i en försändelse till en annan privatperson får tas ut med belopp

som anges i 3 § i stället för den tull och skatt som annars skulle ha utgått.

 Om den som skall betala tullen och skatten vid förtullningen begär det skall

denna bestämmelse dock inte tillämpas.

2 § Tull och skatt enligt 1 § får tas ut endast för import av varor som inte har

kommersiell karaktär och inom den beloppsgräns som anges i rådets förordning

(EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och

om Gemensamma tulltaxan, för schablonberäkning av tull i vissa fall.

3 § Tull och skatt enligt 1 § skall utgå med följande belopp:

 tull skatt

spritdryck 22 kr/liter 240 kr/liter

starkvin 8 kr/liter 65 kr/liter

vin 5 kr/liter 40 kr/liter

starköl 3 kr/liter 20 kr/liter

cigaretter 100 öre/styck 100 öre/styck

cigarrer 80 öre/styck 80 öre/styck

röktobak 1080 kr/kg 600 kr/kg

snus 140 kr/kg 130 kr/kg

 I denna paragraf förstås med

spritdryck: alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 22 volymprocent,

starkvin: musserat vin och alkoholdryck med en alkoholhalt som överstiger 15

volymprocent men inte 22 volymprocent, och

vin: annat vin än starkvin.

4 § Generaltullstyrelsen skall publicera gällande belopp enligt 2 § uttryckt i

svenska kronor i Tullverkets författningssamling.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995 då lagen

(1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel och förordningen

(1987:1072) om rätt för resande m.fl. att införa varor tull- och skattefritt

skall upphöra att gälla.

 2. De upphävda författningarna skall dock fortfarande tillämpas i fråga om

varor som anmälts eller borde ha anmälts till förtullning före den 1 januari

1995.

2.4 Förslag till lag om vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan, m.m.

Härigenom föreskrivs följande.

1 § I rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för

gemenskapen och kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 om

tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet

av en tullkodex för gemenskapen finns föreskrifter om

 - gynnsam taxebehandling,

 - varors ursprung,

 - tullvärde,

 - autonoma undantagsbestämmelser angående nedsättning av eller be-frielse från

 importtull för vissa varor,

 - tullförfaranden med ekonomisk verkan,

 - gynnade förfaranden, och

 - återbetalning och eftergift av tull.

 I denna lag finns vissa kompletterande bestämmelser till de i första stycket

angivna bestämmelserna.

2 § Uttryck som används i denna lag har samma innebörd som i förordning (EEG) nr

2913/92 och tullagen (1994:000).

3 § Vid kontroll av uppgift som lämnas i ursprungsintyg ägnat att leda till

förmånsbehandling eller i ansökan om sådant intyg är bestämmelserna i 57, 62,

64, 68 - 80 och 99 §§ tullagen (1994:000) tillämpliga.

4 § Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om skyldighet för näringsidkare att lämna uppgift om genomsnittliga

priser på importerade varor samt om importkvantiteter och transportkostnader

avseende sådana varor i samband med bestämmande av tullvärde på vissa

lättfördärvliga varor.

5 § Regeringen, eller myndighet som regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter till utfyllnad av gemenskapsrätten på områden enligt 1 §.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 2. Övergångsbestämmelser rörande varors ursprung, tullförfaranden med ekonomisk

verkan samt återbetalning och eftergift av tull finns i bilaga VI till fördraget

den 24 juni 1994 om Konungariket Norges, Republiken Österrikes, Republiken

Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till Europeiska unionen, se lagen

(1994:000) med anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen och SFS

1994:000.

3. Att lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m., i vissa fall fortfarande skall

tillämpas efter ikraftträdandet framgår av punkterna 2 och 3 av

övergångsbestämmelserna till lagen (1994:000) om tullfrihet m.m.

4. Varor som utförts till annat land för reparation eller bearbetning före

utgången av år 1994 och som återinförs från tredje land får deklareras till

övergång till fri omsättning med anspråk på tullättnad i enlighet med

tullförfarandet passiv förädling, dock längst till utgången av år 1995.

2.5 Förslag till lag om tullkontroll av varumärkesintrång

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag innehåller kompletterande bestämmelser till rådets förordning

(EEG) nr 3842/86 av den 1 december 1986 om fastställande av åtgärder för att

förbjuda övergång till fri omsätting av förfalskade varor, nedan kallad

EG-förordningen.

2 § Generaltullstyrelsen är behörig myndighet enligt artikel 3 i

EG-förordningen. Generaltullstyrelsen skall, om det behövs, samråda med andra

myndigheter.

3 § Varor som kvarhålls av en tullmyndighet skall förvaras på betryggande sätt.

Förvaringen skall ske på sökandens bekostnad. När lagakraftvunnet beslut om

förstöring av eller annan åtgärd med de berörda varorna föreligger, har sökanden

rätt till ersättning för dessa kostnader från den eller dem som beslutet gått

emot. Kan kravet riktas mot mer än en person har dessa ett solidariskt ansvar.

4 § Frågan om ett rättighetsintrång skett och hur det skall förfaras med

varorna i sådant fall prövas av behörig domstol.

 Domstolen får meddela interimistiskt beslut om att kvarhållandet skall upphöra.

 Tullmyndigheten skall verkställa lagakraftvunna beslut från domstolen om

frigörande, ändring eller förstöring av varorna.

 Om beslutet innebär att varorna skall ändras, skall ändringen bekostas av den

som har rätten till varorna.

5 § Regeringen får föreskriva att avgift skall tas ut för ansökan enligt artikel

3 i EG-förordningen.

 Generaltullstyrelsen kan kräva att sökanden ställer säkerhet för

förvaringskostnaden enligt 3 §.

6 § Generaltullstyrelsens beslut enligt artikel 3 i EG-förordningen och enligt 5

§ andra stycket denna lag får överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot

införsel av spritdrycker

Härigenom föreskrivs att 1 § 2 mom. lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot

införsel av spritdrycker skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

2 mom. Förbud, 2 mom. Förbudet

som i 1 mom. i 1 mom. utgör

avses, skall inte hinder mot

icke utgöra att föra in

hinder för spritdrycker

införsel till till svenskt

svenskt territo-

territori- rialvatten

alvatten av

spritdrycker 1. om

 a) då dryckerna dryckerna utgör

äro att hänföra skepps-proviant

till för det fartyg

skeppsproviant med vilket de

för det fartyg, forslas,

med vilket de 2. om

forslas, eller dryckerna

tillhöra med tillhör en

fartyget följande resande eller

resande eller en besättnings-

ombord å det- man som

samma anställda medföljer

personer, allt i fartyget och

den mån dryckerna dryckerna inte

prövas icke uppgår till mer

överstiga behovet än tio liter per

under resan person,

eller dryckerna

eljest enligt

gällande

stadgande må av 3. vid

den resande för genomfart utan

eget bruk till onödigt uppehåll

riket införas; genom Öresund

samt mellan

 b) vid Falsterbo rev

genomfart utan och Kullens fyr

onödigt uppehåll från

genom Öresund internationellt

mellan Falsterbo eller utländskt

rev och Kullens område till

fyr från annat sådant

internationellt område, såvida

eller utländskt det av

område till annat omständigheterna

sådant område, uppenbarligen

såvida det av framgår, att

omständigheterna dryckerna inte

uppenbarligen är avsedda att

framgår, att olovligen

dryckerna icke införas till

äro avsedda att riket; dock får

olovligen införas vatten-området

till riket; dock inom en halv

må vattenområde kilometer från

inom en halv svenska landet

kilometer från inte befaras,

svenska landet eller

icke befaras. 4. om det för

 dryckerna

 medförs ett

 sådant

 ledsagardo-

 kument som

 avses i lagen

 (1994:000) om

 alkoholskatt

 eller bevis på

 att säkerhet

 ställts för

 betalning av

 skatt för

 dryckerna i

 Sverige.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:120) om straff i vissa fall för

oriktig ursprungsdeklaration m.m.

Härigenom föreskrivs att rubriken till lagen (1962:120) om straff i vissa fall

för oriktig ursprungsdeklaration m.m. samt 1 § lagen skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

Lagen (1962:120) Lagen

om straff i (1962:120) om

vissa fall för straff i vissa

oriktig ur- fall för

sprungsdeklara- oriktigt ur-

tion m.m. sprungsintyg

 m.m.

 1 §[1]

Den som i Den som i

ursprungsintyg ursprungsintyg

eller annan eller annan

handling, som handling, som

åberopas till åberopas till

bevis för bevis för

vinnande av för- vinnande av för-

månsbehandling i månsbehandling

främmande stat enligt handels-

enligt överren-

frihandelsavtal s-kommelser som

mellan Sverige Europeiska ge-

och sådan stat menskaperna

eller samman- (EG) har ingått

slutning av eller enligt

stater, EG:s rättsakter,

uppsåtligen lämnat uppsåtligen läm-

oriktig uppgift nat oriktig

ägnad att leda uppgift ägnad

till förmåns- att leda till

behandling, döms förmånsbehand-

till böter eller ling, döms till

fängelse i högst böter eller

ett år. Till fängelse i högst

samma straff döm sett år. Till

den som i samma straff

samband med döms den som i

ansökan om samband med

varucertifikat ansökan om ur-

lämnat oriktig sprungsintyg

uppgift ägnad att lämnat oriktig

leda till för- uppgift ägnad

månsbehandling att leda till

samt den som förmånsbehandling

tillhandahållit samt den som

en åberopad tillhandahållit

handling med en åberopad

vetskap om att handling med

den innehåller vetskap om att

sådan oriktig den innehåller

uppgift. Är sådan oriktig

brottet att anse uppgift. Är

som grovt döms brottet att

till fängelse i anse som grovt

högst två år. döms till fäng-

 else i högst två

 år.

 Begår någon av grov oaktsamhet gärning som avses i första stycket, döms till

böter.

 Är brott som avses i denna paragraf att anse som ringa, döms ej till ansvar.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 2. Äldre föreskrifter gäller fortfarande beträffande gärning som begåtts före

ikraftträdandet.

 **Fotnot**

 1 Senaste lydelse 1981:436.

2.8 Förslag till lag om ändring av lagen (1969:200) om uttagande av utländsk

tull, annan skatt, avgift eller pålaga

Härigenom föreskrivs att lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan

skatt, avgift eller pålaga[1] skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Följande

 rättsakter skall

 gälla som svensk

 lag.

 1. Rådets

 direktiv

 76/308/EEG av

 den 15 mars

 1976, (ändrat

 genom

 direktiven

 79/1071/EEG och

 92/108/EEG) om

 ömsesidigt

 bistånd för

 indrivning av

 fordringar

 uppkomna till

 följd av

 verksamhet som

 utgör en del av

 finans-

 ieringssystemet

 för Europeiska

 utvecklings-

 och

 garantifonden

 för jordbruket

 och av

 jordbruksavgifter

 och tullar samt

 med avseende på

 mervärdesskatt

 och vissa

 punktskatter,

 samt

 2.

 Kommissionens

 direktiv

 77/794/EEG av

 den 4 november

 1977 (ändrat

 genom

 direktiven

 85/479/EEG och

 86/489/EEG) med

 detaljerade

 bestämmelser för

 genomförande av

 vissa bestäm-

 melser i

 direktivet

 76/308/EEG av

 den 15 mars

 1976 om

 ömsesidigt

 bistånd för

 indrivning av

 fordringar

 uppkomna till

 följd av

 verksamhet som

 utgör en del av

 finans-

 ieringssystemet

 för Europeiska

 utvecklings-

 och

 garantifonden

 för jordbruket

 och av

 jordbruksavgifter

 och tullar samt

 med avseende på

 mervärdesskatt

 och vissa

 punktskatter.

 Den svenska

 texten till

 direktiven i

 dess senaste

 lydelse finns

 som bilaga till

 denna lag.

 **Fotnot**

 1 Senaste lydelse

 av lagen 1992:1365 (jfr 1993:1646)

 av lagens rubrik 1990:315.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §

 Om åtgärd skall

 vidtas enligt 1 §

 avseende en

 pålaga som inte

 upp-bärs av en

 tullmyndighet

 vid eller i

 samband med

 export eller

 import av varor

 skall lagen

 (1990:314) om

 ömsesidig

 handräckning i

 skatteärenden

 tillämpas.

 3 §

(nuvarande lagen)[2]

I den mån utländsk I den mån

tull, andra utländsk tull,

skatter, andra skatter,

avgifter eller avgifter eller

pålagor som en pålagor som en

tullmyndighet tullmyndighet

tar emot vid tar emot vid

eller i samband eller i samband

med export eller med export

import av varor eller import av

enligt överen- varor enligt

skommelse mellan överenskommelse

Sverige och mellan Sverige

främmande stat och främmande

eller mellan stat eller

Sverige och mellan Sverige

mellanfolklig och mellanfol-

organisation får klig organisa-

tas ut här i tion får tas ut

landet skall be- här i landet och

stämmelserna i 1, vid åtgärd enligt

3 - 5 §§, 6 § första 1 § i andra fall

stycket, 7, 10 - än som avses i 2 §

12 samt 16 §§ skall be-

lagen (1990:314) stämmelserna i

om ömsesidig 1, 3 - 5 §§, 6 §

handräckning i första stycket,

skatteärenden 7, 10 - 12 samt

gälla. 16 §§ lagen

 (1990:314) om

 ömsesidig

 handräckning i

 skatteärenden

 gälla.

 Härvid skall vad som i dessa bestämmelser sägs om Riksskatteverket i stället

avse Generaltullstyrelsen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 2 Senaste lydelse 1992:1365 (jfr 1993:1646)

 Bilaga

 Rättsakt nr 1

RÅDETS DIREKTIV

av den 15 mars 1976

om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkomna till följd av

verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för Europeiska utvecklings-

och garantifonden för jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar samt med

avseende på mervärdesskatt och vissa punktskatter

(76/308/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

 med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska

gemenskapen, särskilt artikel 100 i detta,

 med beaktande av rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om

finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken[3], senast ändrad genom

förordning (EEG) nr 2788/72[4], särskilt artikel 8.3 i denna,

 med beaktande av kommissionens förslag,

 med beaktande av Europaparlamentets yttrande[5],

 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[6],

och

 med beaktande av följande:

 Det är för närvarande inte möjligt att i en medlemsstat verkställa återvinning

av en fordran som bygger på ett dokument som har upprättats av myndigheterna i

en annan medlemsstat.

 Att nationella bestämmelser beträffande återvinning endast kan tillämpas inom

nationella territorier är i sig ett hinder för upprättandet av en väl fungerande

gemensam marknad. Det förhindrar att gemenskapsregler kan tillämpas till fullo

och på ett rättvist sätt, i synnerhet inom den gemensamma jordbrukspolitikens

område, och det underlättar bedrägliga transaktioner.

 Det är därför nödvändigt att anta gemensamma regler för ömsesidigt bistånd vid

återvinning.

 Dessa regler måste gälla både för återvinning av fordringar som uppstått på

grund av olika åtgärder som ingår i det system som helt eller delvis finansierar

den europeiska struktur- och garantifonden för jordbruket, samt för återvinning

av jordbruksavgifter och tullar enligt artikel 2 i beslut 70/243/CECA, EEG,

Euratom av den 21 april 1970 om ersättning av ekonomiska bidrag från

medlemsstaterna genom gemenskapernas egna resurser[7] och enligt artikel 128 i

anslutningsakten. De måste också gälla för återvinning av ränta och bikostnader

i samband med dessa fordringar.

 Det ömsesidiga biståndet skall bestå av följande: Den anmodade myndigheten

skall å ena sidan till den sökande myndigheten lämna de upplysningar som denna

myndighet behöver för att återvinna fordringar som har uppstått i den

medlemsstat där den är belägen samt underrätta gäldenären om alla dokument som

gäller dessa fordringar och som har sitt ursprung i denna medlemsstat, och å

andra sidan skall den anmodade myndigheten på begäran av den sökande myndigheten

återvinna de fordringar som har uppstått i den medlemsstat där den anmodade

myndigheten är belägen.

 Dessa olika former av bistånd skall lämnas av den anmodade myndigheten i

enlighet med de lagar och andra förordningar som reglerar sådana frågor i den

medlemsstat där den är belägen.

 Det är nödvändigt att fastställa de villkor enligt vilka den sökande

myndigheten skall upprätta sin begäran om bistånd, samt att begränsa de

särskilda omständigheter enligt vilka den anmodade myndigheten får vägra att

lämna sitt bistånd i varje givet fall.

 När det begärs av den anmodade myndigheten skall handla å den sökande

myndigheternas vägnar för att återvinna en fordran skall den anmodade

myndigheten om det är förenligt med gällande bestämmelser i den medlemsstat där

den är belägen ha möjlighet att i samförstånd med den sökande myndigheten

bevilja gäldenären en betalningsfrist eller godkänna ett avbetalningsförfarande.

Varje form av ränta som debiteras för sådana betalningsförfaranden skall också

överföras till den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen.

 På en rimlig begäran av den sökande myndigheten skall den anmodade myndigheten

om det är förenligt med gällande bestämmelser i den medlemsstat där den är

belägen, också ha möjlighet att vidta förebyggande åtgärder för att garantera

återvinning av fordringar som uppstår i den sökande medlemsstaten. Dessa

fordringar får emellertid inte ges någon prioritet i den medlemsstat där den

anmodade myndigheten är belägen.

 Under återvinningsförfarandet i den medlemsstat där den anmodade myndigheten är

belägen är det möjligt att fordringen eller det dokument som bemyndigar

återvinningen och som har upprättats i den medlemsstat där den sökande

myndigheten är belägen, bestrids av den berörda personen. I sådana fall bör det

fastställas att den berörda personen skall inge sitt bestridande av fordringen

till det behöriga organet i den medlemsstat där den sökande myndigheten är

belägen, och att den anmodade myndigheten skall uppskjuta alla påbörjade

verkställighetsåtgärder tills ett beslut har fattats av detta organ.

 Det bör fastställas att de dokument och upplysningar som har översänts i

samband med ömsesidigt bistånd för återvinning av en fordran inte får användas

för andra ändamål.

 Detta direktiv bör inte inskränka ömsesidigt bistånd mellan särskilda

medlemsstater enligt bilaterala eller multilaterala uppgörelser.

 Det är nödvändigt att säkerställa att det ömsesidiga biståndet fungerar smidigt

och därför fastställa ett gemenskapsförfarande för att besluta om de närmare

bestämmelserna för tillämpningen av detta bistånd inom en lämplig tid. Det är

nödvändigt att bilda en kommitté för att organisera ett nära och effektivt

samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen på detta område.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Detta direktiv fastställer de bestämmelser som skall innefattas i med-

lemsstaternas lagar och andra författningar för att i varje medlemsstat

säkerställa återvinningen av fordringar enligt artikel 2 som uppstår i en annan

medlemsstat.

Artikel 2

Detta direktiv skall gälla för alla fordringar som avser

 a) återbetalning, medling och andra åtgärder som ingår i systemet för hel eller

delvis finansiering av den europeiska struktur och garantifonden för jordbruket,

inklusive de summor som skall uppbäras i samband med dessa åtgärder.

 b) jordbruksavgifter enligt artikel 2.a i beslut 70/243/CECA, EEG, Euratom och

artikel 128a i anslutningsakten.

 c) Tullavgifter enligt artikel 2b i detta beslut och artikel 128b i an-

slutningsakten.

 d) Mervärdeskatt.

 e) Punktskatter på tobaksvaror, alkohol och mineraloljor.

 f) Räntor och kostnader i samband med återvinningen av dessa ford-ringar.

Artikel 3

I detta direktiv avses med

 - sökande myndighet: den behöriga myndigheten i en medlemsstat som framställer

en begäran om bistånd beträffande en fordran enligt artikel 2.

 - anmodad myndighet: den behöriga myndigheten i en medlemsstat till vilken en

begäran om bistånd framställs.

Artikel 4

1. På begäran av den sökande myndigheten skall den anmodade myndigheten

tillhandahålla alla upplysningar som skulle kunna vara av värde för den sökande

myndigheten vid återvinningen av dess fordran.

 För att erhålla dessa upplysningar skall den anmodade myndigheten utnyttja sina

befogenheter enligt de lagar och andra förordningar som gäller för återvinning

av liknande fordringar som uppstår i den medlemsstat där denna myndighet är

belägen.

 2. I en begäran om upplysningar skall namn och adress anges på den person som

de begärda upplysningarna gäller samt fordringens typ och belopp.

 3. Den anmodade myndigheten skall inte vara skyldig att tillhandahålla

upplysningar

 a) som den inte skulle kunna erhålla för att återvinna liknande fordringar som

uppstår i den medlemsstat där den är belägen,

 b) som skulle avslöja kommersiella, industriella eller professionella

hemligheter, eller

 c) som om de yppas skulle kunna vara till skada för säkerheten eller strida mot

allmän ordning i denna stat.

 Den anmodade myndigheten skall upplysa den sökande myndigheten om orsakerna för

att den avvisar en begäran om upplysningar.

Artikel 5

1. Den anmodade myndigheten skall på begäran av den sökande myndigheten och i

enlighet med gällande rättsregler beträffande överlämnande av liknande dokument

eller beslut i den medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen, delge

mottagaren alla dokument och beslut, inklusive handlingar av juridisk natur, som

härstammar från den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen och som

hänför sig till en fordran och/eller dess återvinnande.

 2. En begäran om överlämnande skall ange den berörda mottagarens namn och

adress, art och innehåll i det dokument eller beslut som skall överlämnas, om så

är nödvändigt gäldenärens namn och adress och den fordran, till vilken

dokumentet eller beslutet hänför sig, samt all andra användbara upplysningar.

 3. Den anmodade myndigheten skall omedelbart underrätta den sökande myndigheten

om de åtgärder som har vidtagits med anledning av dess begäran om överlämnande,

och särskilt om vilken dag dokumentet eller beslutet skickades till mottagaren.

 **Fotnot**

 [3] EGT nr L 94, 28.4.1970, s. 13.

 [4] EGT nr L 295, 30.12.1972, s. 1.

 [5] EGT nr C 19, 12.4.1973, s. 38.

 [6] EGT nr C 69, 28.8.1973, s. 3.

 [7] EGT nr L 94, 28.4.1970, s. 19.

Artikel 6

1. På begäran av den sökande myndigheten skall den anmodade myndigheten i

enlighet med de lagar och andra förordningar som gäller för återvinning av

liknande fordringar som uppstår i den medlemsstat där den anmodade myndigheten

är belägen återvinna fordringar som stöds av en dokument som medger att

fordringen återvinns.

 2. För detta ändamål skall varje fordran i fråga om vilken en begäran om

återvinning har framställts behandlas som en fordran i den medlemsstat där den

anmodade myndigheten är belägen, utom när artikel 12 är tillämplig.

Artikel 7

1. En begäran om återvinning av en fordran som den sökande myndigheten riktar

till den anmodade myndigheten skall åtföljas av en officiell eller bestyrkt

kopia av det dokument som gör det möjligt att verkställa återvinningen och som

har utfärdats i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen samt om

så är tillämpligt av andra dokument i original eller bestyrkt kopia som behövs

för återvinningen av fordran.

 2. Den sökande myndigheten får endast begära återvinning

 a) om fordringsanspråken och/eller det dokument som medger utsökning inte

bestrids i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen,

 b) om den sökande myndigheten i den medlemsstat där den är belägen har

tillämpat det återvinningsförfarande som myndigheten har tillgång till på

grundval av det dokument som avses i punkt 1 och om de vidtagna åtgärderna inte

har lett till full betalning av fordringen.

 3. En begäran om återvinning skall ange den berörda personens namn och adress,

fordringens art, det belopp som den egentliga fordringen uppgår till, upplupen

ränta och andra kostnader samt alla övriga tillämpliga upplysningar.

 4. En begäran om återvinning skall dessutom innehålla ett uttalande av den

sökande myndigheten som anger från och med vilken dag utsökning är möjlig enligt

gällande lagar i den medlemsstat där den är belägen, och som bekräftar att

villkoren enligt punkt 2 är uppfyllda.

 5. Så snart den sökande myndigheten erhåller några tillämpliga upplysningar om

det ärende som ligger till grund för begäran om återvinning skall den

vidarebefordra dessa upplysningar till den anmodade myndigheten.

Artikel 8

Det dokument som medger utsökning av fordringen skall om så är tillämpligt och i

enlighet med gällande bestämmelser i den medlemsstat där den anmodade

myndigheten är belägen, tas emot, godkännas, kompletteras eller ersättas av ett

dokument som möjliggör utsöking inom denna medlemsstats territorium.

 Dokumentet skall tas emot, godkännas, kompletteras eller ersättas så snart som

möjligt efter det att en begäran om återvinning har erhållits. Dokumentet får

inte avvisas, om det möjliggör utsökning i den medlemsstat där den sökande

myndigheten är belägen samt är korrekt formulerat.

 Om någon av dessa formaliteter skulle förorsaka en undersökning eller ett

bestridande i samband med fordringen och/eller det dokument som möjliggör

utsökning och som har upprättats av den sökande myndigheten skall artikel 12

tillämpas.

Artikel 9

1. Fordringar skall återvinnas i valutan för den medlemsstat i vilken den

anmodade myndigheten är belägen.

 2. Den anmodade myndigheten får, om det är förenligt med gällande lagar och

andra författningar i den medlemsstat där den är belägen och efter samråd med

den sökande myndigheten ge gäldenären tid att betala eller godkänna ett

avbetalningsförfarande. All ränta som påförs av den anmodade myndigheten för

sådan tilläggstid skall betalas till den medlemsstat där den sökande myndigheten

är belägen.

 All annan ränta som i enlighet med lagar och andra förordningar i den

medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen påförs för dröjsmål med

betalningen skall också betalas till den medlemsstat i vilken den sökande

myndigheten är belägen.

Artikel 10

Fordringar som skall återvinnas får inte prioriteras i den medlemsstat där den

anmodade myndigheten är belägen.

Artikel 11

Den anmodade myndigheten skall omedelbart underrätta den sökande myndigheten om

vilka åtgärder som har vidtagits i fråga om en begäran om återvinning.

Artikel 12

1. Om fordringen och/eller det dokument som möjliggör utsökningen, och som har

upprättats i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen, under

återvinningsförfarandets gång bestrids av en berörd part skall denna part inge

sin framställan till det behöriga organet i den medlemsstat där den sökande

myndigheten är belägen i enlighet med de lagar som gäller där. Den sökande

myndigheten skall underrätta den anmodade myndigheten om denna framställan. Den

berörda parten får också underrätta den anmodade myndigheten om denna

framställan.

 2. Så snart den anmodade myndigheten har erhållit de upplysningar som avses i

punkt 1, antingen från den sökande myndigheten eller från den berörda parten,

skall den uppskjuta utsökningsförfarandet i avvaktan på det beslut som det

behöriga organet fattar i detta ärende. Skulle den anmodade myndigheten bedöma

det nödvändigt, och utan att det påverkar tillämpningen av artikel 13, får denna

myndighet vidta försiktighetsåtgärder för att garantera återvinningen, om lagar

och andra författningar i den medlemsstat där den är belägen medger ett sådant

förfarande för liknande fordringar.

 3. Om det är de utsökningsåtgärder som vidtas i den medlemsstat där den

anmodade myndigheten är belägen som bestrids, skall frågan hänskjutas till det

behöriga organet i denna medlemsstat i enlighet med dess lagar och andra

författningar.

 4. Om det behöriga organ till vilket frågan har hänskjutits i enlighet med

punkt 1 är en civilrättslig domstol eller en förvaltningsdomstol skall denna

domstols beslut, om det är gynnsamt för den sökande myndigheten och medger

återvinning av fordran i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen,

utgöra det dokument som möjliggör återvinning i enlighet med artikel 6 - 8 och

återvinningen av fordringen skall genomföras på grundval av detta beslut.

Artikel 13

På en rimlig begäran från den sökande myndigheten skall den anmodade myndigheten

vidta försiktighetsåtgärder för att säkerställa återvinningen av en fordran, om

det är förenligt med lagar och andra författningar i den medlemsstat i vilken

den är belägen.

 Vid genomförandet av bestämmelserna i föregående stycke skall artiklarna 6,

7.1, 7.3, 7.5, 8, 11, 12 och 14 gälla i tillämpliga delar.

Artikel 14

Den anmodade myndigheten skall inte vara skyldig

 a) att garantera de bistånd som föreskrivs i artiklarna 6 - 13, om

återvinningen av fordringen på grund av gäldenärens situation skulle förorsaka

allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter i den medlemsstat där denna

myndighet är belägen,

 b) att åta sig återvinningen av en fordran om den sökande myndigheten inte har

uttömt alla möjligheter till återvinning inom territoriet för den medlemsstat

där den är belägen.

 Den anmodade myndigheten skall underrätta den sökande myndigheten om sina skäl

för att avvisa dess begäran om bistånd. Denna rimliga vägran skall också

meddelas kommissionen.

Artikel 15

1. Frågor om preskriptionstider skall uteslutande regleras av gällande lagar

och andra författningar i den medlemsstat där den sökande myndigheten är

belägen.

 2. Åtgärder som vidtas av den anmodade myndigheten vid återvinning av

fordringar för att efterkomma en begäran om bistånd som om de hade vidtagits av

den sökande myndigheten skulle ha lett till att preskriptionstiden uppsköts

eller avbröts i enlighet med gällande lagar och andra författningar i den

medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen skall anses ha vidtagits i

den senare medlemsstaten vad gäller denna verkan.

Artikel 16

Dokument och upplysningar som skickas till den anmodade myndigheten i enlighet

med detta direktiv får av denna myndighet endast översändas till

 a) den person som anges i begäran om bistånd,

 b) de personer och myndigheter som är ansvariga för återvinningen av

fordringarna, och endast för detta ändamål,

 c) de rättsliga instanser som handlägger ärenden beträffande återvinning av

fordringar.

Artikel 17

Begäran om bistånd och tillämpliga dokument skall åtföljas av en översättning

till det officiella språket eller till ett av de officiella språken i den

medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen utan att det påverkar den

senares rätt att avstå från översättningen.

Artikel 18

Medlemsstaterna skall avstå från alla fordringar på varandra för återbetalning

av de kostnader som uppstår vid det ömsesidiga bistånd de ger varandra i

enlighet med detta direktiv.

 Den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen skall emellertid förbli

betalningsskyldig till den medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen

för de kostnader som uppstår på grund av åtgärder som bedöms vara ogrundade,

antingen vad gäller fordringens sakinnehåll eller giltigheten av det dokument

som utfärdats av den sökande myndigheten.

Artikel 19

Medlemsstaterna skall förse varandra med en förteckning över behöriga

myndigheter som har befogenhet att framställa eller ta emot en begäran om

bistånd.

Artikel 20

1. Härmed bildas kommitté för återvinning av fordringar (i det följande kallad

kommittén), som skall bestå av företrädare för medlemsstaterna med en

företrädare för kommissionen som ordförande.

 2. Kommittén skall själv fastställa sin arbetsordning.

Artikel 21

Kommittén får undersöka alla ärenden som rör tillämpningen av detta direktiv,

som tas upp av ordföranden antingen på eget initiativ eller på begäran av

företrädaren för en medlemsstat.

Artikel 22

1. Närmare bestämmelser för tillämpningen av artiklarna 4.2 och 4.4, 5.2 och

5.3, 7.1, 7.3 och 7.5, 9, 11 och 12.1 samt av bestämmelserna om omräkning,

överföring av återvunna summor och fastställande av ett minimibelopp för

fordringar, för vilka bistånd får begäras, skall antas enligt det förfarande

som fastställs i punkt 2 och 3.

 2. Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till

åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som ordföranden

bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är. Den skall fatta sitt beslut

med en majoritet av 41 röster, varvid medlemsstaternas röster skall vägas enligt

fördragets artikel 148.2. Ordföranden får inte rösta.

 3.a) Kommissionen skall själv anta förslaget, om det inte strider mot

kommitténs yttrande.

 b) Om förslaget strider mot kommitténs yttrande, eller om inget yttrande avges,

skall kommissionen utan dröjsmål föreslå rådet vilka åtgärder som skall vidtas.

Rådet skall fatta sitt beslut med kvalificerad majoritet.

 c) Om rådet inte har fattat något beslut inom tre månader från det att

förslaget mottagits, skall kommissionen själv besluta att de föreslagna

åtgärderna vidtas.

Artikel 23

Bestämmelserna i detta direktiv skall inte förhindra ett större mått av

ömsesidigt bistånd som lämnas nu eller i framtiden av särskilda medlemsstater i

enlighet med överenskommelser eller uppgörelser, inklusive åtgärder som rör

upplysningar om rättsliga eller utomrättsliga handlingar.

Artikel 24

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de bestämmelser som är nödvändiga för att

följa detta direktiv senast den 1 januari 1978.

Artikel 25

Varje medlemsstat skall underrätta kommissionen om de åtgärder som den har

vidtagit för att genomföra detta direktiv. Kommissionen skall vidarebefordra

dessa upplysningar till de övriga medlemsstaterna.

Artikel 26

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 15 mars 1976.

På rådets vägnar

R. VOUEL

Ordförande

 Bilaga

 Rättsakt nr 2

KOMMISSIONENS DIREKTIV

av den 4 november 1977

om fastställande av närmare bestämmelser för genomförandet av vissa bestämmelser

i direktiv 76/308/EEG om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkom-

na till följd av verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för

Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och av

jordbruksavgifter och tullar samt med avseende på mervärdesskatt och vissa

punktskatter

(77/794/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

 med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska

gemenskapen,

 med beaktande av rådets direktiv 76/308/EEG av den 15 mars 1976 om ömsesidigt

bistånd vid återvinning av fordringar till följd av verksamhet som utgör en del

av finansieringssystemet för Europeiska struktur- och garantifonden för

jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar inom jordbrukssektorn[1], och

särskilt artikel 22.1 i detta, och

 med beaktande av följande:

 Ovannämnda direktiv införde ett system med ömsesidigt bistånd mellan de

behöriga myndigheterna i medlemsstaterna i syfte att förse den sökande

myndigheten med alla de upplysningar som behövs för att delge den berörda

mottagaren alla dokument och beslut som är tillämpliga för att vidta förebyggan-

de åtgärder och för att den anmodade myndigheten skall kunna återvinna

fordringar å den sökande myndighetens vägnar.

 Närmare bestämmelser för genomförandet av sådant ömsesidigt bistånd måste

fastställas inom vart och ett av dessa områden för att göra biståndet effektivt.

 De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv överensstämmer med yttrandet från

kommittén för återvinning.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

1. Detta direktiv fastställer de närmare bestämmelserna för tillämpning av

artiklarna 4.2 och 4.4, 5.2 och 5.3, 7.1, 7.3 och 7.5, 9 och 12.1 i direktiv

76/308/EEG, i det följande kallad "basdirektivet".

 2. Detta direktiv fastställer också närmare bestämmelser för omräkning och

överföring av återvunna summor samt för fastställandet av ett minimibelopp för

fordringar som får föranleda en begäran om bistånd.

AVDELNING I

Begäran om upplysningar

Artikel 2

1. En begäran om upplysningar enligt artikel 4 i grunddirektivet skall

framställas skriftligen i enlighet med förlagan i bilaga 1. Denna begäran skall

vara försedd med den sökande myndighetens officiella stämpel och skall vara

undertecknad av en tjänsteman hos myndigheten, som är behörig att framställa en

sådan begäran.

 2. Den sökande myndigheten skall, om så är tillämpligt, i sin begäran ange

namnet av varje annan myndighet, till vilken en liknande begäran om upplysningar

har sänts.

Artikel 3

Begäran om upplysningar får gälla

 a) gäldenären, eller

 b) alla personer som är ansvariga för att betala fordringen enligt gällande lag

i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen.

 Om den sökande myndigheten känner till att en tredje part har tillgångar som

tillhör en av de personer som avses i föregående stycke kan myndighetens begäran

också avse denna tredje part.

Artikel 4

Den anmodade myndigheten skall skriftligt bekräfta mottagandet av denna begäran

om upplysningar så snart som möjligt och i varje fall inom sju dagar efter

mottagandet (om möjligt via telex).

Artikel 5

1. Den anmodade myndigheten skall, så snart den fått tillgång till de begärda

upplysningarna, vidarebefordra dem till den sökande myndigheten.

 2. Om alla eller en del av de begärda upplysningarna inte kan erhållas inom en

rimlig tidsfrist skall den anmodade myndigheten med hänsyn till det särskilda

fallet underrätta den sökande myndigheten om detta och ange skälen därför.

 I varje fall skall den anmodade myndigheten senast sex månader från den dag då

mottagandet av begäran bekräftades underrätta den sökande myndigheten om

resultatet av de undersökningar den har genomfört för att erhålla de begärda

upplysningarna.

 På grundval av de upplysningar som har erhållits från den anmodade myndigheten

får den sökande myndigheten begära att undersökningarna skall fortsätta. Denna

begäran skall göras skriftligen (om möjligt per telex) inom två månader efter

den dag då myndigheten har erhållit underrättelse om resultatet av

undersökningarna som genomförts av den anmodade myndigheten och skall av den

anmodade myndigheten behandlas i enlighet med de föreskrifter som gällde för den

ursprungliga begäran.

Artikel 6

När den anmodade myndigheten beslutar att inte efterkomma den begäran om

upplysningar som ställts till den skall den skriftligen underrätta den sökande

myndigheten om skälen för sin vägran att efterkomma denna begäran och särskilt

ange de särskilda bestämmelser i artikel 4 i grunddirektivet på vilka den

grundar sitt beslut. Denna underrättelse skall lämnas av den anmodade

myndigheten så snart den har fattat sitt beslut och i varje fall senast sex

månader efter den dag då mottagandet av denna begäran bekräftades.

Artikel 7

Den sökande myndigheten får när som helst dra tillbaka den begäran om

upplysningar som den har skickat till den anmodade myndigheten. Beslutet om

tillbakadragandet skall skriftligen tillställas den anmodade myndigheten (om

möjligt per telex).

AVDELNING 2

Begäran om delgivning

Artikel 8

Den begäran om delgivning som avses i artikel 5 i grunddirektivet skall vara

skriftlig och utfärdas i två exemplar i enlighet med förlagan i bilaga 2. Denna

begäran skall vara försedd med den sökande myndighetens officiella stämpel och

skall undertecknas av en tjänsteman hos myndigheten som är behörig att utfärda

en sådan begäran.

 Två exemplar av det dokument (eller beslut), för vilket delgivning begärs,

skall bifogas den begäran som avses i föregående stycke.

Artikel 9

Begäran om delgivning får avse alla fysiska eller juridiska personer som, enligt

gällande lag i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen, skall

underrättas om alla dokument eller beslut som berör honom.

Artikel 10

1. Omedelbart efter erhållande av denna begäran om delgivning skall den anmodade

myndigheten vidta de åtgärder som behövs för att verkställa denna delgivning i

enlighet med gällande lag i den medlemsstat där den är belägen.

 2. Den anmodade myndigheten skall underrätta den sökande myndigheten om dagen

för delgivningen så snart den har verkställts genom att återsända ett exemplar

av begäran om delgivning, med intyget på baksidan rätt ifyllt.

AVDELNING III

Begäran om återvinning och/eller om vidtagande av förebyggande åtgärder

Artikel 11

1. Begäran om återvinning och/eller om vidtagande av förebyggande åtgärder

enligt artiklarna 6 och 13 i grunddirektivet skall göras skriftligen i enlighet

med förlagan i bilaga 3. Denna begäran, som skall innehålla tillkännagivande om

att villkoren för att påbörja ett ömsesidigt biståndsförfarande enligt

grunddirektivet i föreliggande fall har uppfyllts, skall vara försedd med den

sökande myndighetens officiella stämpel och skall vara undertecknad av en

tjänsteman hos myndigheten som är behörig att utfärda en sådan begäran.

 2. Det dokument som medger utsökning, som skall bifogas begäran om återvinning

och/eller vidtagande av förebyggande åtgärder, får avse flera fordringar om det

gäller en och samma person.

 I artiklarna 12 - 19 skall alla fordringar, som omfattas av samma dokument som

medger utsökning, anses utgöra en enda fordran.

Artikel 12

Begäran om återvinning och/eller vidtagande av förebyggande åtgärder får avse

 a) gäldenären, eller

 b) alla som är ansvariga för att fordran betalas enligt lagen i den medlemsstat

där den sökande myndigheten har sitt säte.

 2. Den sökande myndigheten skall om så är tillämpligt underrätta den anmodade

myndigheten om alla tillgångar som innehas av de personer som avses i punkt 1

och som enligt dess kännedom befinner sig i en tredje parts förvar.

Artikel 13

1. Den sökande myndigheten skall ange beloppet av den fordran som skall

återvinnas, både i valutan för den medlemsstat där den är belägen och i valutan

för den medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen.

 2. Den växelkurs som skall användas i fråga om punkt 1 skall vara den senaste

säljkursen som har noterats på den mest representativa valutamarknaden eller

marknaderna i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen den dag då

begäran om återvinning undertecknades.

Artikel 14

Den anmodade myndigheten skall skriftligen bekräfta mottagandet av begäran om

återvinning och/eller vidtagande av förebyggande åtgärder så snart som möjligt

och i varje fall inom sju dagar efter mottagandet (om möjligt per telex).

Artikel 15

Om hela eller en del av fordran inte kan återvinnas eller förebyggande åtgärder

inte kan vidtas inom en rimlig tid med beaktande av det särskilda fallet skall

den anmodade myndigheten underrätta den sökande myndigheten om detta och ange

skälen därför.

 I varje fall skall den anmodade myndigheten senast ett år efter den dag då

begäran bekräftades underrätta den sökande myndigheten om resultatet av det

förfarande den har genomfört för återvinning av fordran och/eller för

förebyggande åtgärder.

 På grundval av de upplysningar som har erhållits av den anmodade myndigheten

får den sökande myndigheten begära att den anmodade myndigheten skall fortsätta

det förfarande den genomfört för återvinning av fordran och/eller för

förebyggande åtgärder. Denna begäran skall göras skriftligen (om möjligt per

telex) inom två månader från den dag myndigheten har erhållit underrättelse om

resultatet av det genomförda förfarandet för återvinning av fordran och/eller

för förebyggande åtgärder från den anmodade myndigheten, och den skall av den

anmodade myndigheten behandlas enligt de föreskrifter som gällde för den

ursprungliga begäran.

Artikel 16

Varje åtgärd som bestrider fordringen eller det dokument som medger utsökningen,

och som vidtas i den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen skall av

den sökande myndigheten, så snart den får kännedom om denna åtgärd, skriftligen

anmälas till den anmodade myndigheten (om möjligt per telex).

Artikel 17

1. Om begäran om återvinning av fordran och/eller vidtagande av förebyggande

åtgärder har blivit verkningslös på grund av att fordringen har betalats eller

avskrivits, eller av någon annan orsak, skall den sökande myndigheten omedelbart

skriftligen underrätta den anmodade myndigheten (om möjligt per telex), så att

den senare kan avbryta alla åtgärder den har vidtagit.

 2. Om beloppet för den fordran som är föremål för begäran om återvinning

och/eller vidtagande av förebyggande åtgärder av någon anledning har ändrats,

skall den sökande myndigheten omedelbart skriftligen underrätta den anmodade

myndigheten om detta (om möjligt per telex).

 Om ändringen består av en minskning av fordringens belopp skall den sökande

myndigheten så snart som möjligt hos den anmodade myndigheten begära att den

skall fortsätta med de åtgärder som den har vidtagit för att återvinna fordran

och/eller vidta förebyggande åtgärder, men åtgärderna skall begränsas till det

belopp som fortfarande inte är betalt. Om vid det tillfälle då den anmodade

myndigheten underrättas om minskningen av fordringsbeloppet det ursprungliga

beloppet redan har återvunnits men att det överföringsförfarande som avses i

artikel 18 ännu inte har ägt rum skall det överskjutande beloppet betalas

tillbaka till den person som är berättigad till detta.

 Om ändringen består av en ökning av det ursprungliga beloppet skall den sökande

myndigheten så snart som möjligt sända en tilläggsbegäran om återvinning

och/eller vidtagande av förebyggande åtgärder till den anmodade myndigheten.

Denna tilläggsbegäran skall så långt det är möjligt behandlas samtidigt av den

anmodade myndigheten som den ursprungliga begäran från den sökande myndigheten.

Om det, beroende på det skede som det pågående förfarandet befinner sig i, inte

är möjligt att behandla tilläggsbegäran tillsammans med den ursprungliga begäran

skall den anmodade myndigheten endast behöva uppfylla tilläggsbegäran om den

gäller ett belopp som inte är mindre än vad som avses i artikel 20.

 3. Vid omräkning av det rättade fordringsbeloppet till valutan i den

medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen skall den sökande

myndigheten använda den växelkurs som den använde i sin ursprungliga begäran.

Artikel 18

Alla belopp som återvinns av den anmodade myndigheten, inklusive då så är

lämpligt den ränta som avses i artikel 9.2 i grunddirektivet, skall överföras

till den sökande myndigheten i valutan för den medlemsstat, där den anmodade

myndigheten är belägen. Denna överföring skall äga rum inom en månad från den

dag då återvinningen genomfördes.

Artikel 19

Oavsett eventuella belopp som har tagits in av den anmodade myndigheten som

ränta enligt artikel 9.2 i grunddirektivet, skall fordringen anses ha

återvunnits i proportion till återvinningen av beloppet i den nationella valuta

för den medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen, på grundval av den

växlingskurs som avses i artikel 13.2.

AVDELNING IV

Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser

Artikel 20

1. En begäran om bistånd får göras av den sökande myndigheten antingen

beträffande en enskild fordring eller flera fordringar om dessa kan återvinnas

från en och samma person.

 2. Ingen begäran om bistånd får göras om beloppet för den eller de tillämpliga

fordringarna är mindre än 750 europeiska beräkningsenheter.

Artikel 21

Upplysningar och andra uppgifter som meddelas den anmodade myndigheten av den

sökande myndigheten skall vara avfattade på det officiella språket eller ett av

de officiella språken i den medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen.

 **Fotnot**

 [1] EGT nr L 73, 19.3.1976, s. 18.

Artikel 22

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att följa

detta direktiv senast den 1 januari 1978.

Artikel 23

Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om de åtgärder de vidtar för att

genomföra detta direktiv. Kommissionen skall underrätta de andra medlemsstaterna

om detta.

Artikel 24

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 4 november 1977.

På kommissionens vägnar

Étienne DAVIGNON

Ledamot av kommissionen

BILAGA 1

DIREKTIV 76/308/EEG

(Artikel 4)

Uppgifter om den sökande myndigheten, adress, telefon, telex och bankkonton etc.

..................................

(Ort och avsändningsdatum för begäran)

..................................

(Den anmodade myndighetens diarienummer)

Till

..................................

(Namn på den myndighet till vilken begäran skickas, box, ort etc.)

(Utrymme reserverat för den myndighet till vilken begäran skickas)

BEGÄRAN OM UPPLYSNINGAR

Undertecknad ....................(namn och tjänsteställning) av ovannämnda

myndighet vederbörligen befullmäktigad företrädare, hemställer härmed om att

erhålla följande upplysningar enligt artikel 4 i direktiv 76/308/EEG:

Upplysningar som avser den berörda personen (1)

a) Namn och adress känd(*) förmodad(*)

b) Övriga tillämpliga upplysningar om denna person

- huvudgäldenär

- medgäldenär

- tredje part som innehar tillgångar

Upplysningar som avser fordringen (fordringarna)

- belopp (exklusive ränta och kostnader)

- den exakta arten av fordringen (fordringarna)

- övriga upplysningar

Övriga anmodade myndigheter

Begärda upplysningar

.....................Underskrift

Myndighetens stämpel

(*) Stryk det ej tillämpliga

(1) Fysisk eller juridisk person

BILAGA 2

DIREKTIV 76/308/EEG

(Artikel 5)

Uppgifter om den sökande myndigheten, adress, telefon, telex och bankkonton etc.

..................................

(Ort och avsändningsdatum för begäran)

..................................

(Den anmodade myndighetens diarienummer)

Till

..................................

(Namn på den myndighet till vilken begäran skickas, box, ort etc.)

(Utrymme reserverat för den myndighet till vilken begäran skickas)

BEGÄRAN OM DELGIVNING

Undertecknad ....................(namn och tjänsteställning) av ovannämnda

myndighet vederbörligen befullmäktigad företrädare, hemställer härmed om

delgivning av följande dokument/beslut (*) enligt artikel 5 i direktiv

76/308/EEG:

Upplysningar som avser den berörda personen (1)

a) Namn och adress känd(*) förmodad(*)

b) Namn och adress för huvudgäldenären om annan än mottagaren

c) Övriga upplysningar

Art och innehåll i det dokument (eller det beslut) som är föremål för delgivning

Upplysningar som avser fordringen (fordringarna)

- Belopp (inklusive ränta och kostnader)

- Den exakta arten av fordringen (fordringarna)

- Övriga upplysningar

Övriga upplysningar

.....................Underskrift

Myndighetens stämpel

(*) Stryk det ej tillämpliga

(1) Fysisk eller juridisk person

INTYG

Undertecknad intygar härmed

- att dokumentet/beslutet (*) bifogat till omstående begäran har delgivits den

mottagare som anges i denna begäran, daterad den ...................

Delgivningen har utförts på följande sätt (1) (*):

- att dokumentet/beslutet (*) bifogat till omstående begäran inte har kunnat

delges mottagaren som anges i denna begäran av följande orsaker(*):

..................

(Datum)

..................

(Underskrift)

Myndighetens stämpel

(*) Stryk det ej tillämpliga

(1) Ange exakt om delgivningen skedde till mottagaren personligen eller genom

ett annat förfarande.

BILAGA 3

DIREKTIV 76/308/EEG

(Artikel 6 - 13)

Uppgifter om den sökande myndigheten, adress, telefon, telex och bankkonton etc.

..................................

(Ort och avsändningsdatum för begäran)

..................................

(Den anmodade myndighetens diarienummer)

Till

..................................

(Namn på den myndighet till vilken begäran skickas, box, ort etc.)

(Utrymme reserverat för den myndighet till vilken begäran skickas)

ANSÖKAN OM INDRIVNING / PROVISORISKA SÄKERHETSÅTGÄRDER (*)

Undertecknad ....................(namn och tjänsteställning) av ovannämnda

myndighet vederbörligen befullmäktigad företrädare, hemställer härmed om

följande:

- Återvinning av följande fordring(ar) enligt bifogat verkställighetsdokument

enligt artikel 7 i direktiv 76/308/EEG. Villkoren enligt artikel 7.2a och 7.2b

är uppfyllda (*).

- Vidtagande av förebyggande åtgärder enligt artikel 13 i direktiv 76/308/EEG

beträffande den person som anges nedan vad gäller hans/hennes fordring(ar)

enligt bifogat verkställighetsdokument. Jag bifogar uppgift om orsakerna till

denna hemställan (*).

Upplysningar som avser den berörda personen (1)

a) Namn och adress känd(*) förmodad(*)

b) Övriga tillämpliga upplysningar

- Huvudgäldenär

- Medgäldenär

- Tredje part som innehar tillgångar

Upplysningar som avser fordringen/fordringarna

Den exakta arten av fordringen/fordringarna

Beloppet i valutan för den medlemsstat där den sökande myndigheten är belägen

Belopp i valutan för den medlemsstat där den anmodade myndigheten är belägen

Huvudskuldens belopp (2)

Räntan fram till den dag då detta dokument undertecknas (*)

Kostnader fram till den dag då detta dokument undertecknas (*)

Summa

Uppgifter om bifogade dokument:

Använd växelkurs

Övriga upplysningar

Dagen då utsökning blir möjlig

Preskriptionstid

Gäldenärs tillgångar som befinner sig i tredje parts förvar

Underskrift

Myndighetens stämpel

(*) Stryk det ej tillämpliga.

(1) Fysisk eller juridisk person.

(2) Om alla fordringar är upptagna på samma dokument, skall beloppen för de

olika fordringarna anges.

2.9 Förslag till lag om ändring av lagen (1973:431) om utredning angående brott

mot utländsk tullag

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1973:431) om utredning angående brott mot

utländsk tullag

 dels att 1 § skall ha följande lydelse,

 dels att i 5 § ordet "Konungen" skall bytas ut mot "regeringen".

Nuvarande lydelse Förslagen lydelse

 1 §

I den mån det I den mån det

påkallas av över- påkallas av över-

enskommelse enskommelse

mellan Sverige mellan Sverige

och främmande och främmande

stat om ömse- stat om ömse-

sidigt bistånd försidigt bistånd

att förhindra, för att för-

utreda och hindra, utreda

beivra brott mot och beivra

tullag, får brott mot

Konungen före- tullag, får

skriva att genom regeringen

svensk tull- föreskriva att

myndighet bistånd genom svensk

skall lämnas tullmyndighet

tullmyndighet i bistånd skall

den främmande lämnas tull-

staten med myndighet i den

utredning rörande främmande staten

brott mot tullag med utredning

i den staten. rörande brott

Vid sådan mot tullag i

utredning skall den staten. Vid

2 - 4 §§ gälla. sådan utredning

 och vid bistånd

 enligt förord-

 ning (EEG) nr

 1468/81 av den

 19 maj 1981 om

 ömsesidig hjälp

 mellan med-

 lemsstaternas

 administrativa

 myndigheter

 samt om sam-

 arbete mellan

 de förra och

 kommissionen

 för att säker-

 ställa en

 korrekt tillämp-

 ning av tull-

 och jord-

 brukslagstiftningen

 skall 2 - 4 §§

 gälla.

 Med tullag förstås i denna lag sådana bestämmelser i lag eller annan

författning om införsel, utförsel eller transitering, som avser tullar eller

andra allmänna avgifter eller rör förbud, inskränkningar eller kontrollåtgärder

beträffande varu- eller valutatrafiken.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1973:980) om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor, m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1973:980) om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor, m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

Bestämmelserna i Bestämmelserna i

2 och 3 §§ gäller ,2 och 3 §§ gäller,

om annat ej om inte annat

föreskrivits, för föreskrivits, för

vara som enligt vara som enligt

särskild författ- särskild författ-

ning ej får ning inte får

införas hit och föras in i

vara för vilken landet och vara

särskilt före- för vilken

skrivet införsel- särskilt före-

villkor ej är skrivet inför-

uppfyllt. selvillkor inte

 är uppfyllt.

 Lagen gäller

 inte för inför-

 selrestriktion

 som följer av

 gemenskapsrätten

 eller för

 införsel av

 gemenskapsvaror

 från annan med-

 lemsstat i den

 Europeiska

 unionen.

 2 §[1]

En vara får utan hinder av förbud eller villkor som avses i 1 §

 1. sändas genom 1. transiteras

tullområdet eller genom det sven-

mellan orter ska tullområdet

inom detta eller mellan

enligt de orter inom

villkor och detta enligt de

föreskrifter som föreskrifter och

generaltullstyrelsen villkor som

meddelar, gäller för

 tullförfarandet

 extern tran-

 sitering,

 2. förvaras på 2. förvaras på

tullupplag eller tillfälligt

tullager eller i lager eller

frihamn, tullager eller

 i frizon eller

 frilager,

 3. förstöras under kontroll av tullmyndighet eller annan som denna

godkänner,

 4. återutföras, 4. återutföras.

 5. tas om hand

med tillämpning

av ett förenklat

förfarande enligt

8 § första stycket

2 tullagen

(1987:1065)

under villkor

att varan till

dess

införselvillkoret

uppfyllts

förvaras i

oförändrat skick

av den som med

tillämpning av

det förenklade

förfarandet tagit

hand om varan.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **Fotnot**

 1 Senaste lydelse 1991:158.

2.11 Förslag till lag om ändring i tullregisterlagen (1990:137)

Härigenom föreskrivs att 1 och 3 §§ tullregisterlagen (1990:137) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

För de ändamål som anges i 2 § får ett för tullmyndigheterna gemensamt

tullregister föras med hjälp av automatisk databehandling.

 Bestämmelserna i denna lag gäller inte det register som Tullverket för i

spaningssyfte med stöd av lagen (1965:94) om polisregister m. m. och inte heller

andra register som regleras i annan lag eller förordning.

 Bestämmelser om Bestämmelser om

förfarandet vid förfarandet vid

import och import och

export finns i export finns i

tullagen rådets förordning

(1987:1065). (EEG) nr

 2913/92 av den

 12 oktober 1992

 om inrättandet

 av en tullkodex

 för gemenskapen

 och i kom-

 missionens för-

 ordning (EEG)

 nr 2454/93 av

 den 2 juli 1993

 om tillämpnings-

 föreskrifter för

 rådets förordning

 (EEG) nr

 2913/92 om in-

 rättandet av en

 tullkodex för

 gemenskapen och

 i tullagen

 (1994:000).

 3 §

I den utsträckning som behövs för att ändamålet med registret skall tillgodoses

får tullregistret innehålla

 1. uppgifter som importörer och exportörer enligt lag eller annan författning

är skyldiga att lämna med anledning av import eller export av varor,

 2. andra uppgifter som importör eller exportör lämnar i tullärenden,

 3. uppgifterna 3. uppgifterna

i tulltaxan i Europeiska

enligt gemenskapernas

tulltaxelagen tulltaxa som

(1987:1068) och avses i artikel

i statistisk 20 i förordning

varuförteckning (EEG) nr

som utfärdats av 2913/92, och i

generaltullsty- statistisk

relsen, varuförteckning

 som utfärdats av

 Generaltull-

 styrelsen,

 4. uppgifter om kontroll av import och export inom tullmyndigheternas område,

 5. uppgifter för statistikproduktion,

 6. uppgifter för debitering eller avräkning av skatt och avgifter som inte

påförs vid tulltaxering,

 7. uppgifter om beslut av tullmyndigheter,

 8. uppgifter om andra myndigheters beslut om import- och export-licenser,

 9. uppgifter om tillstånd som krävs för import eller export av varor,

 10. uppgifter 10. uppgifter

om registrering om registrering

hos hos

Riksskatteverket Skattemyndigheten

av en importör i Kopparbergs

som skattskyldig län av en

avseende vissa importör som

punktskatter, skattskyldig

 avseende vissa

 punktskatter,

 11. uppgifter om betalning och indrivning av tull, annan skatt och avgifter,

 12. uppgifter rörande fysiska och juridiska personers identitet,

 13. uppgifter avseende identitetsbeteckningar för transportmedel och

 14. uppgifter för kontroll av, åtkomst till och användning av registret.

 Närmare föreskrifter om tullregistrets innehåll meddelas av regeringen eller

den myndighet regeringen bestämmer.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

2.12 Förslag till lag om upphävande av vissa

tullförfattningar

Härigenom föreskrivs att följande författningar skall upphöra att gälla när

denna lag träder i kraft, nämligen

 1. tulltaxelagen (1987:1068), och

 2. förordningen (1968:226) om rätt för Konungen att medge tull- och

skattefrihet m.m. för anläggning som uppföres vid rikets gräns.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 2. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om vara som anmälts eller som

borde ha anmälts till förtullning innan denna lag trätt i kraft.

 3. Förekommer det i en lag eller i en annan författning hänvisning till lag

eller förordning som upphävts genom denna lag skall hänvisningen i stället gälla

EG:s bestämmelser eller svenska tullförfattningar.

3 Ärendet och dess beredning m.m.

Sverige har ansökt om medlemskap i Europeiska unionen, EU. Under förutsättning

att svenska folket ger sitt bifall till medlemskap i folkomröstningen kan

Sverige bli medlem i EU den 1 januari 1995. EU grundar sig på en tullunion, som

innebär att medlemsländerna skall ha en gemensam tulltariff gentemot tredje land

samt ett förbud mot import- och export-tullar och avgifter med motsvarande

verkan på all handel med varor mellan medlemsländerna.

 I juni 1993 tillkallades en särskild utredare, regeringsrådet Leif Lind-stam.

Utredningen, som antog namnet Tullanpassningsutredningen, skulle enligt

direktiven (dir. 1993:78) lägga fram förslag till de nationella författningar

som vid ett svenskt medlemskap i EU behövs utöver EG:s tull- och

tullfrihetsförordningar för att upprätthålla tullförfarandet vid införsel från

och utförsel till tredje land. Utredningen överlämnade i juni 1994 betänkandet

Tullagstiftningen och EG (SOU 1994:89). Utredningens sammanfattning av

betänkandet finns i bilaga 1.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns

i bilaga 2. En sammanfattning av remissyttrandena finns tillgänglig på

Finansdepartementet (dnr 2262/94).

 I utredningsarbetet har deltagit experter från Finansdepartementet,

Utrikesdepartementet, Generaltullstyrelsen och Kommerskollegium. Arbetets

inriktning har varit att föreslå de ändringar som är nödvändiga vid ett

medlemskap. Utredningen har i huvudsak endast föreslagit ändringar som är

nödvändiga för att genomföra ett medlemskap. Utredningen har således som

huvudregel inte övervägt om det finns skäl att genomföra ändringar som inte är

nödvändiga för ett svenskt medlemskap. Utredningen har vidare utformat

lagförslagen så att den nuvarande uppdelningen enligt departementsförordningen

(1982:1177) av frågor om tull mellan Finansdepartementet och Utrikes-

departementet skall kunna behållas. Regeringen delar uppfattningen att de

lagändringar som nu skall genomföras får begränsas till det som är nödvändigt

att genomföra för att Sverige skall kunna bli delaktigt i tullunionen och den

gemensamma handelspolitiken. Nedan i avsnitt 6 redovisas de lagförslag som

faller under Finansdepartementets ansvarsområde medan de lagförslag som faller

under Utrikesdepartementets ansvarsområde redovisas i avsnitt 7.

Lagrådet

Yttrande från Lagrådet har inte inhämtats med hänsyn till att hörande av

Lagrådet skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandling så att avsevärt men

skulle uppkomma.

 Vid ett svenskt medlemskap i EU måste gemenskapens tullagstiftning vara helt

genomförd och även kunna tillämpas från första dagen. Detta är en väsentlig del

av vad ett medlemskap innebär. Det svenska Tullverket blir en del i den

gemensamma marknadens mot omvärlden vid den s.k. yttre gränsen samtidigt som

klareringsverksamheten och den därmed förbundna kontrollverksamheten vid den

s.k. inre gränsen skall upphöra. Tullmyndigheten skall vid den yttre gränsen

bl.a. uppbära tull i enlighet med gemenskapens regelverk. Sådan tull utgör

gemenskapens egna intäkter. Från första dagen av ett medlemskap skall såväl

Tullverket som näringslivet tillämpa nya regler och nya rutiner. Det är

väsentligt att de svenska nationella bestämmelser på området fastställs och blir

kända så tidigt som möjligt, så att nödvändiga omställningar kan göras. Om-

ställningen är inte obetydlig vare sig för näringslivet eller myndigheten. Ett

yttrande över lagförslagen av Lagrådet skulle ha varit värdefullt. Emellertid

skulle ett sådant yttrande kräva en genomgång inte enbart av ett omfattande

förslag till nationell lagstiftning utan även en genomgång av en ännu mer

omfattande samling bestämmelser i EG-förordningar. Den tid som nu står till

förfogande ger emellertid inte utrymme härför.

Övrigt

 I propositionen används bl.a. beteckningarna Europeiska unionen (EU),

Europeiska gemenskaperna (EG) och gemenskapen. Mot bakgrund av anmärkningar från

ett par remissinstanser kan det finnas anledning att i korthet redogöra för

begreppen som i propositionen används i enlighet med Statsrådsberedningens

rekommendationer. Den grundläggande skillnaden är att EG är en juridisk person

(art. 210 i Romfördraget). EU är inte en juridisk person och kan således inte

t.ex. ingå internationella avtal. EU är ett övergripande, politiskt begrepp

varmed avses att täcka de områden som omfattas av Maastrichtfördraget. Unionen

har således som grund inte enbart Europeiska gemenskaperna utan även den politik

och de samarbetsformer som införs genom den nya fördraget En stat ansöker därför

om medlemskap i unionen. Eftersom det endast är EG som har normgivningsmakt bör

regelverket benämnas EG:s regelverk och rättsakterna EG:s rättsakter. Uttrycket

EG bör även användas för samarbetet i tull- och handelspolitiska frågor.

Europeiska gemenskaperna (EG) används som samlingsbegrepp för de tre gemenska-

perna, nämligen Europeiska gemenskapen (EG) - tidigare Europeiska ekonomiska

gemenskapen (EEG), Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG) och Europeiska

atomenergigemenskapen (Euratom). Ibland används enbart begreppet gemenskapen som

en synonym till gemenskaperna.

 I remissomgången har främst från näringslivets representanter framförts kritik

för att utredningen i vissa fall föreslår att det införs en ny terminologi som

upplevs som främmande. Utredningen har, som den även har redovisat, valt att i

fråga om terminologi följa översättningsarbetet av EG-rättsakterna vad gäller

tullområdet. Regeringen delar utredningens uppfattning att terminologin i den

nationella lagstiftningen måste följa terminologin i EG-författningarna. Det bör

emellertid framhållas att kommissionen, som har i uppdrag att granska de av

Delegationen för översättning av EG:s regelverk utförda översättningarna på

tullområdet ännu inte har färdiggranskat samtliga rättsakter. Det finns även

rättsakter som ännu inte har översatts av Delegationen för översättning av EG:s

regelverk. Detta innebär att översättningar av vissa ord och uttryck kan komma

att ändras. Detta gäller såväl rättsaktens titel som dess innehåll.I den

föreslagna lagstiftningen hänvisas till flertalet EG-rättsakter. Hänvisningen

inbegriper givetvis senare ändringar av rättsakten även om dessa inte

uttryckligen omnämns i författningen.

4 EG:s tullunion

4.1 Grunderna för tullunionen

EG är enligt artikel 9 i Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska

gemenskapen (Romfördraget) en tullunion. Gemenskapen för en gemensam

handelspolitik som enligt artikel 113.1 grundas på enhetliga principer, särskilt

när det gäller att fastställa tulltariffer, ingå tull- och handelsavtal, uppnå

enhetlighet i fråga om liberaliseringsåtgärder och exportpolitik samt när det

gäller att vidta handelspolitiska skyddsåtgärder. Besluten fattas som regel med

kvalificerad majoritet och blir bindande för medlemsstaterna. Medlemsstaterna

har inte kompetens att ingå egna avtal eller vidta handelspolitiska åtgärder på

egen hand på de områden där de har överlämnat behörigheten till gemenskapen.

 Tullunionen och den gemensamma handelspolitiken är centrala inslag i

EG-samarbetet och förutsättningarna för en fungerande inre marknad. Genom den nu

helt genomförda tullunionen har gemenskapen blivit ett enda tullområde, i vilket

varor kan röra sig fritt på samma sätt som i ett enskilt land. På denna inre

marknad har begreppen import och export förlorat sin betydelse: någon

tullklarering av varor förekommer inte längre vid passering av de inre

gränserna, utan tullverksamheten inriktas helt på gemenskapens yttre gränser.

 Genom att ansluta sig till EG:s tullunion och den gemensamma handelspolitiken

får Sverige tillträde till den gemensamma EG-marknaden utan gränsformaliteter

och ursprungsregler. Sverige övertar samtidigt såväl sakinnehåll som medel och

instrument i gemenskapens regelverk, vilket kommer att utgöra kärnan i den

svenska tullagstiftningen. Sveriges verksamhet på tull- och handelsområdet

kommer inte att upphöra härigenom, men den kommer att bedrivas inom EU:s ram i

syfte att redovisa och försvara de svenska intressena.

4.2 EG:s gemensamma regler på tullområdet

4.2.1 Tullförfarande

Vid ett svenskt medlemskap i EU kommer ett antal gemenskapsförordningar att bli

kärnan i den tullagstiftning som skall gälla i Sverige. Gemenskapens regelverk

på tullområdet avser endast relationen med tredje land. Främst bland dessa

förordningar är rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en

tullkodex för gemenskapen (tullkodexen), kommissionens förordning (EEG) nr

2454/93 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om

inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (tillämpningskodexen) samt rådets

förordning (EEG) nr 2658/87 (tulltaxan). Frågor om tullfrihet regleras i

huvudsak i rådets förordning (EEG) nr 918/83 om upprättandet av ett gemenskaps-

system för tullbefrielse.

 Bestämmelserna i dessa förordningar utgör stommen för tullförfarandet och för

beräkning och uttag av tull. EG:s tullkodex består huvudsakligen av en inledande

del som omfattar behandling av varor som ankommer till gemenskapens tullområde,

en definition av detta tullområde samt av övriga grundbegrepp såsom EG:s

tulltaxa, tullvärde och varors ursprung. En central del täcker alla

tullbehandlingsformer och viktiga tullprocedurer av ekonomisk betydelse, där den

första behandlingsformen, övergång till fri omsättning, motsvarar det svenska

begreppet förtullning. Vidare återfinns bestämmelser om aktiv och passiv

förädlingstrafik, om uppläggning av varor på tullager samt om frizoner och

frilager. I den sista delen samlas alla bestämmelser som behandlar påföring av

avgifter, t.ex. hur tullfordran uppstår samt betalning av avgiftsbelopp.

Dessutom innehåller tullkodexen vissa regler om överklagande samt procedurregler

för kommissionens antagande av tillämpningsbestämmelser.

4.2.2 Den gemensamma tulltaxan och TARIC

EG:s gemensamma tulltaxa är baserad på den s.k. HS-nomenklaturen (Harmonized

Commodity Description and Coding System), vilken tillämpas av flertalet

industriländer. Med utgångspunkt från detta sexställiga

varuklassificeringssystem har EG upprättat en s.k. kombinerad nomenklatur som

skall användas både för tarifferingsändamål och för statistiska ändamål, rådets

förordning (EEG) nr 2658/87 om tulltaxe- och statistiknomeklaturen och om

Gemensamma tulltaxan. Den kombinerade nomenklaturen (Combined Nomenclature, CN)

omfattar dels HS-nomenklaturen och EG:s underuppdelningar (CN subdivisions),

dels kompletterande anmärkningar och andra bestämmelser relaterade till EG:s

underuppdelningar. Den gemensamma tulltaxan upprättas på samtliga medlemsstaters

språk och distribueras löpande till medlemsländerna.

 Ministerrådet fastställer den kombinerade nomenklaturen med dess tullnivåer.

Ändringar av tullnivåerna för enskilda positioner beslutas också av

ministerrådet efter förslag från kommissionen. Nomenklaturändringar beslutas av

kommissionen, som under sig har en särskild nomenklaturkommitté. Beslut om

ändringar av enskilda tullar offentliggörs genom publicering i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning (EGT).

 Kommissionen har också upprättat en integrerad databas benämnd TARIC som utöver

den kombinerade nomenklaturen innehåller de ytterligare EG-underuppdelningar som

erfordras för att identifiera ett stort antal speciella arrangemang på

tullområdet, t.ex. tullsuspensioner, tullpreferenser, tullkontingenter,

antidumpningstullar och importlicenser. TARIC indikerar vilka olika

gemenskapsregler som är tillämpliga för en specifik vara samt hänvisar till

aktuell författning. Ändringar sänds löpande via datakommunikation till

medlemsländerna där informationen överförs till de nationella tulldatasystemen.

 TARIC-systemet spelar en central roll för en korrekt och enhetlig tillämpning

av EG:s rättsakter på tullområdet. Det nuvarande systemet har dock vissa

tekniska begränsningar som förhindrar utbyggnad och integration med andra

system. En ny version TARIC II har därför utvecklats. Också andra centraliserade

databaser finns i EG, med anknytning till det yttre tullskyddet, såsom t.ex.

register över kemiska produkter (tullklassificering) som för närvarande upptar

över 30 000 produkter.

 EG:s tulltaxa är en s.k. dubbeltariff, innehållande två kolumner, en för

autonoma och en för konventionella (avtalsbundna) tullsatser. De konventionella

tullarna används mot GATT-länder och andra länder med vilka EG slutit avtal om

mest gynnad nationsbehandling (MGN). Enligt de i förordningen om tulltariffen

intagna allmänna reglerna skall dessa tullar dock användas mot alla länder, om

inte annat framgår av sammanhanget. De autonoma tullsatserna används när de är

lägre än de konventionella eller när konventionell tullsats saknas.

4.3 Institutioner och tullkommittéer inom gemenskapen

4.3.1 Allmänt

Institutionernas allmänna uppgifter inom gemenskapen samt deras sammansättning

och verksamhetsformer regleras bl.a. i del 5 i Romfördraget. Mer detaljerade

bestämmelser finns på skilda håll i samma fördrag.

 Gemenskapens främsta institutioner är Europeiska unionens råd, eller rådet som

det även benämns, kommissionen, Europaparlamentet och domstolen. För en närmare

presentation av dessa institutioner hänvisas till propositionen Sveriges

medlemskap i Europeiska unionen (prop. 1994/95:19, avsnitt 8.6).

 För att behandla tullfrågor har olika kommittéer inrättats - bl.a. kommittén

för tull- och handelsfrågor samt tullkodexkommittén, se nedan under avsnitt

4.3.2.

 Rent allmänt kan sägas att rådet och kommissionen bistås av ett antal

kommittéer. Kommittéväsendet är omfattande och kommittéernas status varierar.

Vissa kommittéer har inrättats i enlighet med stadganden i grundfördragen, t.ex.

kommittén för tull- och handelsfrågor (artikel 113.3 i Romfördraget). Andra

kommittéer, ofta tekniska kommittéer, har inrättats genom beslut i rådet eller

kommissionen. Dessa kommittéer har som sin främsta uppgift att förbereda eller

yttra sig över beslut och åtgärder som planeras av rådet och kommissionen. En

särskild typ av kommittéer inom kommittéväsendet utgörs av de kommittéer som

inrättas, med representanter för medlemsstaterna och kommissionen, för att bistå

kommissionen vad gäller utövandet av från rådet delegerad kompetens

(kommittologin). Rådet har här velat försäkra sig om att till kommissionen

delegerad befogenhet verkställs i nära samråd med medlemsstaterna (rådets beslut

87/373).

 Rådet kan, som nämnts, även inrätta en kommitté som följd av sekundärrätten i

syfte att garantera ett nära samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna.

Rådet har sålunda i förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om

inrättandet av en tullkodex för gemenskapen inrättat en särskild

tullkodexkommitté.

4.3.2 Närmare om kommittéväsendet på tullområdet

113-kommittén

Artikel 113.2 och 3 i Romfördraget anger dels att kommissionen skall lägga fram

förslag för rådet om hur den gemensamma handelspolitiken skall genomföras, dels

att kommissionen, inom ramen för de direktiv som rådet kan komma att utfärda,

skall föra förhandlingar om avtal med tredje land i samråd med en särskild

kommitté utsedd av rådet för att biträda kommissionen i denna uppgift. Beslut

enligt artikel 113 fattas således av rådet. Besluten förbereds i

rådsarbetsgrupper. På det handelspolitiska området är den viktigaste

rådsarbetsgruppen kommittén för tull- och handelsfrågor, den s.k. 113-kommittén.

Kommittén, som är allmänt rådgivande, har det övergripande samordningsansvaret

för handelspolitiska policyfrågor och biträder kommissionen på sätt som anges i

artikel 113.3, dvs. i förhandlingsuppgiften. I 113-kommittén diskuteras alla

former av handelspolitik men vissa frågor sakbehandlas i regel i mer

specialiserade arbetsgrupper under rådet, t.ex. stålkommittén och

textilkommittén.

Tullkodexkommittén

Som nämnts ovan har en särskild tullkodexkommitté inrättats med anledning av

artiklarna 247-249 i tullkodexen. Kommittén, som sammanträder i olika

sammansättningar (sektioner) skall behandla frågor som rör gemenskapens

regelverk på tullområdet. Kommittén skall bestå av representanter för samtliga

medlemsstater och en representant för kommissionen, som skall vara kommitténs

ordförande.

 En av kommitténs främsta uppgifter är att behandla frågor om nya eller ändrade

tullbestämmelser. Förfarandet är i korthet följande.

 Kommissionens representant i kommittén lägger fram förslag till de åtgärder som

skall vidtas. Kommittén skall avge sitt yttrande över förslaget, i förekommande

fall inom den tidsfrist som kommissionsrepresentanten utsatt. Yttrandet skall

avges med sådan majoritet som anges i artikel 148.2 i Romfördraget (viss

kvalificerad majoritet), varvid ländernas röster skall vägas på det sätt som

anges i nämnda artikel. Om kommittén instämmer i förslaget, beslutar

kommissionen om de åtgärder som förutses i förslaget. Om kommitténs uppfattning

avviker eller om kommittén inte avger något yttrande, skall kommissionen lämna

ett förslag till rådet om de åtgärder som skall vidtas. Rådet har därefter tre

månader på sig att besluta i ärendet. Om rådet inte beslutar inom tre månader,

beslutar kommissionen i enlighet med sitt förslag.

 Vissa avvikelser finns från ovan angivna förfarande. När det bl.a. gäller

tillämpningsföreskrifter till tullkodexens regler om överklagande har

gemenskapen över huvud taget ingen kompetens. Sådana föreskrifter skall enligt

artikel 245 i tullkodexen utfärdas av medlemsstaterna.

 När det gäller vissa bestämmelser i tullkodexen, bl.a. om bindande

klassificeringsbesked och andra upplysningar, hänvisas till andra förfarandereg-

ler för beslut om tillämpningsföreskrifter.

Ursprungssektionen

Bland tullkodexkommitténs olika sektioner kan särskilt nämnas ursprungssektionen

(origin section). I denna sektion diskuteras såväl EG:s allmänna ursprungsregler

som EG:s ursprungsregler om förmånsbehandling. Ursprungsregler om förmånsbehand-

ling finns i samtliga EG:s avtal och arrangemang som innebär förmånsbehandling

vid import till EU. Sektionen möts två gånger per månad.

5 Införlivande av EG:s regelverk på tullområdet

med svensk rätt

5.1 EG:s regelverk

5.1.1 Allmänt

Grundvalen för samarbetet inom gemenskapen utgörs främst av de fyra

grundfördragen om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen

(Parisfördraget), Europeiska ekonomiska gemenskapen (Romfördraget), Europeiska

atomenergigemenskapen (Euratom) och Fördraget om Europeiska unionen

(Maastrichtfördraget). Dessa fördrag utgör internationella överenskommelser.

 Gemenskapsrätten består, förutom av de grundläggande fördragen, av en mängd

rättsakter av skilda slag och av EG-domstolens i stor utsträckning rättsskapande

avgöranden samt av internationella avtal som EG har ingått.

 De grundläggande fördragen upprättar gemenskapernas institutioner och ger dem

deras befogenheter. De rättsakter som institutionerna, främst rådet, utfärdar

med stöd av dessa bemyndiganden betecknas ofta sekundärrätt, till skillnad från

primärrätt, varmed regleringen i grundfördragen åsyftas.

 För att utföra sina uppgifter skall enligt artikel 189 i Romfördraget rådet och

kommissionen, i enlighet med fördragets bestämmelser, besluta förordningar,

utfärda direktiv, fatta beslut, ge rekommendationer och avge yttranden.

Förordningar är gällande inom hela EU och är direkt tillämpliga i

medlemsländerna. Direktiv riktar sig till medlemsländerna och anger ett visst

resultat som skall uppnås inom en bestämd tid, men överlåter åt medlemsländerna

att bestämma form och tillvägagångssätt för det nationella införlivandet. Beslut

är bindande i alla delar för dem som de är riktade till. Dessa tre typer av

rättsakter är bindande rättsakter. Rekommendationer och yttranden är inte

bindande rättsakter. Andra typer av rättsakter har genom åren utvecklats. En

 närmare presentation av EG:s regelverk ges i propositionen Sveriges medlemskap

i

Europeiska unionen (prop. 1994/95:19, avsnitt 35.3).

5.1.2 Särskilt om sekundärrätten (förordningar, direktiv, beslut m.m.)

Gemenskapens centrala tullbestämmelser finns i en förordning - tullkodexen. Även

de tillämpningsföreskrifter som kompletterar tullkodexen har beslutats i

förordningsform. Detsamma gäller gemenskapens tulltaxa liksom gemenskapens

bestämmelser på tullfrihetsområdet. I fråga om skatter, mervärdesskatt och

punktskatter, har i princip samtliga rättsakter utfärdats som direktiv. Det kan

därför finnas anledning att ge ytterligare kommentarer vad gäller dessa slag av

rättsakter.

 Enligt artikel 189 i Romfördraget skall en förordning ha allmän giltighet. Den

skall till alla delar vara bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat.

Av detta följer att förordningarna i deras gemenskapsrättsliga form omedelbart

och ord för ord skall tillämpas av medlemsstaternas förvaltningsmyndigheter utan

särskild inkorporerings- eller transformationsakt. Utgångspunkten är t.o.m. att

de inte får transformeras till eller inkorporeras i den nationella rätten. I mål

39/72, Kommissionen mot Italien [1973] ECR s. 101, slog EG-domstolen fast att

förordningar är direkt tillämpliga i alla medlemsstater och träder i kraft

uteslutande genom att de publiceras i EGT. Domstolen anförde vidare att i

konsekvens med detta är alla metoder för implementering oförenliga med fördraget

och skulle innebära ett hinder för förordningarnas direkta effekt och en fara

för deras samtidiga och enhetliga tillämpning inom hela gemenskapen. Vidare

kunde följden bli att medborgarna och de nationella domarna inte kommer att vara

uppmärksamma på att EG-reglerna skall ha företräde framför nationella regler och

eventuella tolkningsfrågor kan eller skall föreläggas EG-domstolen till

prejudiciellt avgörande.

 Förordningarna är som nyss angetts direkt tillämpliga i medlemsländerna. Icke

desto mindre kan det vara nödvändigt att utfärda utfyllande regler nationellt.

Som ett viktigt exempel härpå kan nämnas bestämmelser om straff för överträdelse

av förordningarna. I vissa fall kan det vara svårt att bestämma hur omfattande

denna utfyllnad av förordningarna skall vara och särskilda problem har uppkommit

i mål där en medlemsstat har velat fastställa regler rörande frågor som förord-

ningen inte uttryckligen har behandlat. Eftersom EG-rätten i stort sett saknar

förarbeten får man, när tolkningsproblem uppstår, utgå från stadgandets

språkliga innebörd, EG-rättens grundläggande syften och EG-domstolens praxis.

 Som nämnts ovan anger artikel 189 i Romfördraget att ett direktiv skall med

avseende på det resultat som skall uppnås vara bindande för varje medlemsstat

till vilken det är riktat men överlåta åt de nationella myndigheterna att

bestämma form och tillvägagångssätt. Medlemsländerna är alltså bundna av att ett

visst resultat skall uppnås till en given tidpunkt men kan själva besluta form

och metod inom ramen för den nationella rätten. Om en medlemsstat underlåter att

inom den föreskrivna tiden genomföra ett direktiv helt eller delvis kan

kommissionen eller annan medlemsstat då väcka talan inför EG-domstolen gentemot

det land som brustit i sina förpliktelser att genomföra direktivet. Direktiven

syftar till att skapa samordnade regler i medlemsländerna. Vissa direktiv är

utformade på ett sådant detaljrikt sätt att de knappast lämnar något

manöverutrymme åt de nationella myndigheterna vad gäller frågan om

genomförandet. Ett sådant direktiv kan ofta innehållsmässigt närmast vara att

betrakta som en förordning. EG-domstolen har i ett antal rättsfall valt att ta

fasta på en rättsakts innehåll och bortsett från hur rättsakten har betecknats

(se t.ex. målen 16 och 17/62, Confédération Nationale des Producteurs de Fruits

et Légumes mot rådet [1962] ECR s. 471). Det bör noteras att det inte enbart är

förordningar som kan ha direkt effekt, dvs. bestämmelser som grundar rättigheter

eller skyldigheter för enskilda och som kan åberopas inför domstolar och andra

myndigheter i medlemsstaterna. Även direktiv kan ha direkt effekt om

bestämmelserna i direktivet är tillräckligt tydliga och ovillkorliga. Detta

grundas på rättsaktens bindande natur i förhållande till medlemsstaterna. Ett

direktiv kan emellertid endast ha direkt effekt såvitt gäller enskildas

rättigheter, och inte skyldigheter, gentemot det allmänna.

 För ytterligare kommentarer om förordningar, direktiv och andra rättsakter

hänvisas till regeringens proposition 1994/95:19 Sveriges medlemskap i

Europeiska unionen, avsnitt 35.3.4.

5.2 Den svenska anslutningslagen

I regeringens proposition 1994/95:19 Sveriges medlemskap i Europeiska unionen

föreslås att riksdagen bl.a. skall anta regeringens förslag till lag med

anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen. I propositionens

fjärde del behandlas bl.a. frågan om den övergripande lagstiftning som behövs

vid en svensk anslutning till Europeiska unionen.Som framgår av propositionen

(del I, s. 495) beslutade regeringen i december 1993 att överlämna propositionen

1993/94:114 Grundlagsändringar inför ett svenskt medlemskap i Europeiska unionen

till riksdagen. Riksdagen har den 28 april 1994 tillstyrkt förslagen i

grundlagspropositionen.

 I grundlagspropositionen föreslås en på medlemskap särskilt inriktad regel i 10

kap. 5 § regeringsformen om överlåtelse av viss beslutanderätt till Europeiska

gemenskaperna. Enligt förslaget skall riksdagen kunna överlåta beslutanderätt

till Europeiska gemenskaperna så länge som dessa har ett fri- och

rättighetsskydd motsvarande det som ges i regeringsformen och i den europeiska

konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna. I en övergångsbestämmelse till den föreslagna 10 kap. 5 §

regeringsformen regleras den procedur som föreslås gälla vid inträdet i den

europeiska unionen för anslutningens båda sidor, dvs. såväl övertagandet av

redan existerande EG-rätt som överlåtelsen av beslutsbefogenheter för framtiden.

 Förslaget till lag med anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen

är grundat på de föreslagna ändringarna i regeringsformen. I lagen regleras

införlivandet av EG:s nuvarande regelverk, dvs. fördragen och den före

anslutningen antagna sekundärrätten. Därefter regleras överlåtelsen av

beslutanderätt till Europeiska gemenskaperna. Vidare anges i en bestämmelse de

fördrag och andra instrument som skall gälla här i landet.

 Genom 2 § förslaget till anslutningslag införlivas anslutningsfördraget mellan

Sverige och övriga kandidatländer å ena och EU:s medlemsländer å den andra

sidan. Vidare införlivas de grundläggande fördragen (dvs. främst Romfördraget,

Kol- och stålfördraget, Euratomfördraget, Enhetsakten och Maastrichtfördraget).

Paragrafen omfattar också rättsakter, dvs. förordningar, direktiv och beslut

samt rekommendationer och yttranden och vidare vissa andra typer av rättsakter

på kol- och stålområdet. Härutöver omfattar paragrafen andra typer av beslut,

t.ex. resolutioner och program samt olika typer av avtal.

 Bestämmelsen innebär dels att anslutningsfördraget och de grundläggande

fördragen liksom de olika typerna av rättsakter, avtal och andra beslut som EG:s

institutioner har antagit före Sveriges anslutning till EU gäller här i landet

med den verkan som följer av anslutningsfördraget och de grundläggande

fördragen. Detta medför att inte endast de före anslutningen antagna EG-reglerna

som sådana utan också att sådana rättsliga effekter av reglerna som följer av

fördragen och EG-domstolens praxis blir gällande i Sverige. Med andra ord blir

principerna om direkt tillämplighet, direkt effekt och EG-rättens företräde på

detta sätt gällande i Sverige.

 Det nu sagda innebär för den gemensamma tullagstiftningens vidkommande att de

EG-regler som har antagits av EG:s institutioner före Sveriges anslutning till

Europeiska unionen och som utgörs av förordningar blir genom anslutningslagen

direkt gällande i Sverige på det sätt som föreskrivs i artikel 189 i

Romfördraget. Som framgår av regeringens proposition 1994/95:19 Sveriges

medlemskap i Europeiska unionen har EG-domstolen fastslagit att förordningar

inte får införlivas i nationell rätt eftersom detta skulle kunna skapa tvivel om

deras ursprung och rättsliga effekt. Det konstateras emellertid samtidigt i

propositionen att förordningar inte desto mindre kan föranleda att svenska

föreskrifter på olika, konstitutionella nivåer måste meddelas. Det sägs att en

förordning kan innehålla förpliktelser för ett medlemsland att besluta om

utfyllande bestämmelser, att förordningar kan förutsätta att ett medlemslands

myndigheter meddelar sådana föreskrifter och inte minst att en förordning

förutsätter utfärdandet av straffsanktioner för överträdelser av förordningen.

Detta kan framgå antingen av själva förordningstexten eller av

samarbetsförpliktelsen i artikel 5 i Romfördraget. Vidare kan svenska

föreskrifter behöva utfärdas för att utfylla luckor i en förordning eller för

att kompletterande administrativa bestämmelser skall kunna få verkningar på det

nationella planet.

 Som har framgått är de flesta av EG:s gemensamma tullregler utfärdade i

förordningsform. Detta innebär att motsvarande svenska föreskrifter måste

upphävas men att det samtidigt måste säkerställas att det finns svenska

sanktionsföreskrifter och tillämpningsföreskrifter i anslutning till

förordningen i fråga.

 I fråga om direktiv gäller samma metoder som för införlivandet av en

internationell överenskommelse med svensk rätt. Om det redan finns bestämmelser

som medför att direktivets krav är uppfyllda behövs i allmänhet ingen

ytterligare författningsreglering. I övrigt blir det vanligen fråga om att

omarbeta direktivets bestämmelser till svenska föreskrifter med användande av

den systematik och den form som passar bäst med hänsyn till den svenska

lagstiftningen på området i övrigt. Även på tullområdet förekommer EG-regler

utfärdade i form av direktiv, dock inte i lika hög grad som förordningar. I den

mån direktiv har utfärdats ankommer det alltså på en medlemsstat att se till att

nationell lagstiftning finns som införlivar direktivets bestämmelser.

 Beslut kan som också nämns i propositionen vara av mycket olika karaktär och

till skillnad från direktiv rikta sig - förutom till medlemsländer - till

enskilda rättssubjekt. Ett beslut kan, om det riktas till Sverige, behöva

genomföras genom att svenska föreskrifter utfärdas eller förvaltningsåtgärder

vidtas. På tullområdet synes de flesta beslut utgöras av rådsbeslut genom vilka

EG ingått olika avtal med utomstående länder. Beträffande avtal, se nedan under

avsnitt 5.3.

 I övrigt finns vissa icke bindande rättsakter, såsom rekommendationer och

yttranden men också icke bindande rättsakter av annat slag, t.ex. resolutioner

och program m.m. Sådana rättsakter grundar inte några skyldigheter för enskilda

men kan i vissa fall sägas vara bindande för den institution som har utfärdat

dem såtillvida att enskilda bör kunna förlita sig på att institutionen själv

efterlever den, t.ex. i fråga om hur kommissionen ser på olika rättsliga frågor.

 Som ovan framhållits blir alltså olika rättsakter, avtal och andra beslut som

har antagits före Sveriges anslutning till Europeiska unionen enligt

anslutningslagen gällande i Sverige med den verkan som följer av

anslutningsfördraget och de grundläggande fördragen. Detta innebär att

EG-reglerna på tullområdet kommer att gälla i Sverige inte bara enligt sin

ordalydelse utan också på det sätt de har tolkats enligt EG-domstolens praxis.

På tullområdet finns en omfattande praxis från EG-domstolen.

5.3 Avtalsfrågor

En beskrivning av gemenskapens traktatkompetens och vissa allmänna avtalsfrågor

återfinns i propositionen Sveriges medlemskap i Europeiska unionen (prop.

1994/95:19, avsnitt 9). Propositionen behandlar även frågor som rör EG:s

handels- och associationsavtal (avsnitt 23.3.1).

 Samtliga författningar på tullsamarbetsområdet och ett flertal på

tullfrihetsområdet har som grund en internationell överenskommelse som Sverige

har ingått, i vissa fall efter riksdagens godkännande.

Frihandelsavtalen med EG

Sverige har, liksom övriga länder som tillhör Europeiska frihandelssam-

manslutningen (EFTA), ingått bilaterala frihandelsavtal med Europeiska

ekonomiska gemenskapen (EEG) och med Kol- och stålgemenskapen (EKSG). Genom

dessa frihandelsavtal har tullar och kvantitativa restriktioner på industrivaror

avvecklats mellan EG och EFTA-länderna. Förhållandet mellan EES-avtalet och

frihandelsavtalet med EEG regleras i EES-avtalets artikel 120, vilken innebär

att EES-avtalet har företräde i den utsträckning samma fråga regleras i detta. I

fråga om avtalet med EKSG finns särskilda bestämmelser i EES-avtalets protokoll

14 anger att avtalet skall kvarstå om inte annat anges i protokollet.

 För Sverige innebär ett medlemskap i EU att bestämmelserna i

anslutningsfördraget och de grundläggande fördragen helt och hållet i såväl

materiellt som institutionellt avseende tar över bestämmelserna i de bilaterala

avtal som Sverige har ingått med EG på tull- och handelspolitikens område. Det

nu sagda följer emellertid inte av bestämmelserna i anslutningsfördraget utan av

allmänna traktaträttsliga principer. Det har således inte ansetts nödvändigt att

säga upp de bilaterala frihandelsavtalen. I fråga om Kol- och stålgemenskapen

har i propositionen 1994/95:19 Sveriges medlemskap i Europeiska unionen

föreslagits att den s.k. CECA-lagen skall upphävas. I övrigt får det ankomma på

regeringen att besluta om upphävande av de föreskrifter som meddelats till

införlivande av Sveriges bilaterala avtal med EG.

SAD- och TRANSIT-konventionerna

 Sverige är part i konventionen den 20 maj 1987 om förenkling av formaliteterna

vid handel med varor (SAD-konventionen). Konventionen har i dag EFTA-staterna

och gemenskapen som avtalsparter men ett förslag om ändring i konventionen

föreligger som innebär att tredje land kan bli fördragsslutande part.

 Frågan om tillträde för svensk del till SAD-konventionen har behandlats av

riksdagen (prop. 1986/87:136, bet. 1986/87:SkU47, rskr. 1986/87:205). Regeringen

har inkorporerat konventionen genom förordningen (1987:1126) om en konvention om

förenkling av formaliteterna vid handel med varor.

 Kommissionen (DG XXI) har i sin rapport från sekundärrättsgenomgången med resp.

kandidatland särskilt framhållit att varje kandidatland måste frånträda

konventionen vid ett medlemskap (dok: XXI/645/93 FINAL). Vid ett medlemskap

kommer Sverige att bli bundet av konventionen som gemenskapspart och inte som

EFTA-stat.

 Enligt 10 kap. 2 § regeringsformen får regeringen inte ingå en för riket

bindande internationell överenskommelse utan att riksdagen har godkänt den, om

överenskommelsen föranleder lagändring eller anslagsbeslut. Samma förhållande

gäller om överenskommelsen är av större vikt. Riksdagen har som nämnts godkänt

att Sverige tillträder SAD-konventionen. Den har införlivats med svensk rätt

genom förordning. Fråga uppstår om regeringen enligt regeringsformen är skyldig

att underställa riksdagen frågan om uppsägning. Regeringsformens bestämmelser om

ingående av internationella överenskommelser äger enligt 10 kap. 4 § motsvarande

tillämpning även på uppsägning av överenskommelser. En uppsägning kräver således

riksdagens godkännande om den t.ex. bedöms vara av större vikt. Det kan vara av

intresse att notera grundlagberedningens kommentarer till nämnda bestämmelse

(prop. 1973:90 s. 361). Grundlagberedningen anförde att föreskriften inte

innebar att uppsägningen nödvändigtvis skulle behandlas i riksdagen enbart på

grund av den omständigheten att den överenskommelse som skulle sägas upp hade

ingåtts med riksdagens godkännande. Uppsägningen skulle enligt beredningen

bedömas självständigt.

 Vad gäller SAD-konventionen kan konstateras att enligt artikel 16 skall den

part som vill frånträda konventionen lämna skriftlig underrättelse till

depositarien tolv månader i förväg. Parterna måste därför komma överens om ett

arrangemang som tillgodoser tidsaspekten. Det kan vidare konstateras att en

uppsägning av konventionen varken förutsätter lagändring eller anslagsbeslut.

Den fråga som aktualiseras är om uppsägningen, tagen för sig, är av större vikt.

Som nämnts tidigare kommer Sverige vid ett medlemskap att bli bundet av

SAD-konventionen i sin egenskap av medlemsland i EU. Samma förhållande gäller

naturligen övriga kandidatländer i EFTA-kretsen som blir medlemmar. Det är här

således egentligen fråga om att byta partssida i en överenskommelse. Det kan

därför sägas att en uppsägning i föreliggande fall är närmast en ren formalitet

eftersom Sverige så snart uppsägningen trätt i kraft är bundet av samma

förpliktelser i egenskap av gemenskapspart och att uppsägningen, mot denna

bakgrund, knappast kan anses vara av större vikt.

 I anslutningsakten, som finns fogad till anslutningsfördraget, anges de avtal,

förutom de grundläggande fördragen, som blir bindande för Sverige, eller som

Sverige förbinder sig att tillträda, vid ett medlemskap i EU. Artikel 5 anger

t.ex. att ett avtal som gemenskapen har ingått med tredje land skall vara

bindande för den nya medlemsstaten på de villkor som anges i de grundläggande

fördragen och anslutningsakten. Av artikel 228.2 i Romfördraget framgår att

internationella avtal som gemenskapen har ingått skall vara bindande för

medlemsstaterna. Eftersom anslutningsakten i övrigt inte särskilt reglerar

SAD-konventionen innebär nämnda bestämmelse i anslutningsakten att Sverige vid

ett medlemskap omedelbart blir bundet av SAD-konventionen.

 Genom lagen med anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen (jfr

prop. 1994/95:19, se ovan under avsnitt 5.2) införlivas gemenskapernas regler.

Genom 2 § jämte 4 § införlivas anslutningsfördraget med anslutningsakten och

avtal som har antagits av EG. SAD-konventionen skall därför vid ett medlemskap

gälla här i landet på de grunder som nu angetts. Ett bemyndigande för regeringen

att meddela föreskrifter som kan behövas med anledning av konventionen återfinns

i 18 § förslaget till tullag, se nedan under avsnitten 6.1 och 8.1.

 Regeringens samlade bedömning är därför att fråga om uppsägning av och

tillträde till SAD-konventionen som gemenskapspart inte behöver underställas

riksdagen särskilt.

 Det kan nämnas att Sverige även är part i konventionen den 20 maj 1987 om ett

gemensamt transiteringsförfarande (TRANSIT-konventionen). Tillträdet till

TRANSIT-konventionen har inte behandlats av riksdagen. Vid ett medlemskap måste

Sverige frånträda konventionen.

Sverige kommer emellertid vid ett medlemskap att bli bundet av

TRANSIT-konventionen som gemenskapspart genom anslutningslagen. Också i fråga om

de bestämmelser som behövs vid ett medlemskap med anledning av denna konvention

finns bemyndigande i den föreslagna tullagen.

TIR-konventionen

Sverige har tillträtt tullkonventionen den 14 november 1975 om internationell

transport av gods upptaget i TIR-carnet (TIR-konventionen).Tillträdet till

konventionen har inte behandlats av riksdagen. Konventionen är numera införd i

svensk rätt genom 53 § tullförordningen (1987:1114). Även gemenskapen är part i

konventionen, liksom medlemsstaterna. Sverige måste således inte i detta fall

frånträda konventionen som enskild stat.

EFTA-konventionen

Sverige är part i 1960 års konvention angående upprättandet av Europeiska

frihandelssammanslutningen (EFTA). Frågan om tillträde för svensk del till

konventionen har behandlats av riksdagen (prop. 1960:25, bet.1960:UtrU2, rskr.

1960:140). Tillträdet till konventionen har föranlett lagstiftning.

 I artikel 130 i anslutningsakten stadgas att Sverige med verkan fr.o.m med den

1 januari 1995 skall frånträda bl.a. EFTA-konventionen. I samtliga de

frihandelsavtal som EFTA-staterna har ingått med länder i Central- och

Östeuropa, Turkiet och Israel finns en bestämmelse som anger att en EFTA-stat

som frånträder konventionen om upprättandet av EFTA samma dag som uppsägningen

blir giltig skall upphöra att vara part i avtalet.

 Artikel 42 i EFTA-konventionen anger en uppsägningstid om 12 månader för att en

medlemsstat skall kunna frånträda konventionen. Avtalsparterna har inom ramen

för EFTA:s råd emellertid bejakat en kortare uppsägningstid.

 Av 2 § jämte 4 § förslaget till lag med anledning av Sveriges anslutning till

Europeiska unionen framgår att anslutningsfördraget, av vilket anslutningsakten

utgör en integrerad del, gäller i Sverige med den verkan som följer av fördraget

(jfr prop. 1994/95:19).

 Regeringens bedömning är därför att fråga om uppsägning av EFTA-konventionen

inte behöver underställas riksdagen särskilt. En uppsägning av EFTA-konventionen

föranleder en ändring i bilagan till lagen (1976:661) om immunitet och

privilegier i vissa fall. Regeringen har i en proposition lämnat förslag till

sådana ändringar i denna lag som föranleds av ett svenskt medlemskap i EU. Det

får i övrigt ankomma på regeringen att besluta om upphävande av de föreskrifter

som meddelats med anledning av tillträdet till EFTA-konventionen.

Tullsamarbetsavtal

Med tullsamarbete avses ett samarbete mellan olika länders tullmyndigheter.

Samarbetet kan t.ex. avse utbyte av information eller bistånd med delgivning

eller indrivning. Sverige är part i ett antal bilaterala tullsamarbetsavtal, för

närvarande finns tullsamarbetsavtal med de flesta västeuropeiska länder samt USA

och Ryssland, och ett multilateralt tullsamarbetsavtal med våra nordiska

grannländer. Vidare ingår ett tullsamarbetsavtal inom ramen för EES-avtalet

(protokoll 11). Fråga uppstår om vi på svensk sida vid ett medlemskap i EU kan

fortsätta vara part i dessa avtal.

 I artikel 6 i anslutningsakten anges bl.a. att artikel 234 i Romfördraget skall

gälla även för de nya medlemsstaterna i fråga om sådana avtal som dessa stater

ingått före anslutningen. Huvudregeln i sistnämnda artikel är att sådana

internationella avtal som ingåtts med tredje land före ikraftträdandet av

Romfördraget (resp. anslutningsfördraget) skall fortsätta att gälla och inte

beröras av fördragets bestämmelser (art. 234 första stycket). För att emellertid

ge utrymme för den gemensamma handelspolitiken anger andra stycket att i den mån

dessa avtal inte är förenliga med Romfördraget skall den eller de berörda

medlemsstaterna vidta alla lämpliga åtgärder för att undanröja det som är

oförenligt med fördraget. Detta torde innebära att sådana traditionella

handelspolitiska avtal som anges i artikel 113 i Romfördraget (t.ex.

frihandelsavtal) inte kan fortsätta att gälla gentemot tredje land. Däremot

torde inte de tullsamarbetsavtal som Sverige är part i anses vara oförenliga

med den gemensamma handelspolitiken. Det kan emellertid inte uteslutas att det

finns element i tullsamarbetsavtalen som inte anses förenliga med Romfördraget

och därför bör omförhandlas. Såvitt gäller EES-avtalet och protokoll 11 om

tullsamarbete innebär medlemskapet att Sverige i stället för att vara part i

avtalet som EFTA-stat blir bundet i egenskap av medlemsland.

 Regeringen har vid ingående av tullsamarbetsavtalen inhämtat riksdagens

godkännande och införlivat avtalen med svensk rätt på förordningsnivå.

 Inom gemenskapen regleras tullsamarbetsfrågor under nationell kompetens av den

s.k. Neapelkonventionen (Convention of 7 September 1967 between the Member

States of the European Economic Community on the Provision of Mutual Assistance

by their Customs Authorities). Samarbetet på tullområdet när det gäller frågor

under gemenskapskompetens baseras på rådets förordning (EEG) nr 1468/81 av den

19 maj 1981 om ömsesidig hjälp mellan medlemsstaternas administrativa myndig-

heter samt om samarbete mellan de förra och kommissionen för att säkerställa en

korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen, se nedan under avsnitt

6.4. Inom ramen för den s.k. Mutual Assistance Group (MAG) har EG:s tullmyn-

digheter sedan åtskilliga år behandlat olika samarbetsfrågor enligt Neapelkon-

ventionen. Samarbetet i MAG är på väg att byggas ut och en revidering och

modernisering av Neapelkonventionen pågår inom ramen för det nya inrikespoli-

tiska och rättsliga samarbetet enligt Maastrichtfördraget.

 Utredningen har funnit tre rättsakter på detta område som aktualiseras vid ett

svenskt medlemskap i EU. Två av dessa medför behov av bestämmelser i nationell

lag. Dessa behandlas närmare under avsnitt 6.4.

6 Lagförslag på Finansdepartementets verksamhetsområde

6.1 Tullagen

6.1.1 Allmänt

Regeringens förslag: Den nuvarande tullagen (1987:1065) upphävs. En ny tullag

införs med kompletterande bestämmelser till rådets förordning (EEG) nr 2913/92

(tullkodexen) och kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93

(tillämpningskodexen) på de områden som faller under Finansdepartementets

ansvarsområde. Den nya tullagen föreslås även innehålla bestämmelser om dekla-

rationsskyldighet, fastställelse och uppbärande av andra skatter och avgifter

vid import och vid införsel från sådant område som ligger inom EG:s tullområde,

men utanför EG:s skatteområde. Lagen föreslås även innehålla vissa bestämmelser

om utförsel av varor till sådant område.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har i huvudsak inte haft någon

erinran mot förslaget. Grossistförbundet Svensk Handel och Industriförbundet har

ifrågasatt om det är nödvändigt med ett så stort antal bestämmelser i nationell

lagstiftning som föreslagits. Riksåklagaren har ansett att ett större antal

begrepp bör definieras. Kritik har vidare riktats mot delar av den terminologi

som använts. Sådan kritik har lämnats av Exportrådet, Grossistförbundet Svensk

Handel och Industriförbundet. Flera remissinstanser har ansett att en

uppföljning av utredningsarbetet bör genomföras. Philip Morris AB har hemställt

att det i den nya tullagen skall införas en dispensbestämmelse som innebär att

importföretag kan medges att, under viss tid efter lagens ikraftträdande, få

varor förtullade enligt nu gällande tulltariffer om det finns särskilda skäl för

detta.

 Skälen för regeringens förslag: Förfarandet i tullhänseende vid import och

export regleras för närvarande i huvudsak genom tullagen (1987:1065) och

tullförordningen (1987:1114). Vid ett inträde i EU kommer förfarandena i första

hand att vara reglerade genom tullkodexen och tillämpningskodexen. Dessa båda

rättsakter kommer, med vissa anpassningar som framgår av anslutningsakten, att

bli direkt tillämpliga i Sverige vid ett medlemskap. Den föreslagna lagen skall

endast ses som ett komplement till de nämnda rättsakterna. Lagen skall gälla

endast i fråga om import och export från tredje land och gäller således inte

handeln mellan medlemsstaterna med gemenskapsvaror. Däremot blir lagen aktuell

om icke-gemenskapsvaror, dvs. varor som införts till gemenskapens tullområde

från tredje land och ännu inte övergått till fri omsättning, förs mellan Sverige

och annan medlemsstat. Tullkodexen och tillämpningskodexen reglerar importtull

och exporttull men inte andra skatter eller avgifter. Den nya tullagen skall,

liksom den nuvarande tullagen, även avse annan skatt än tull och avgift som

skall tas ut vid import från tredje land. Dessutom finns behov av bestämmelser

om in- och utförsel av varor från och till områden som ligger inom EG:s

tullområde men utanför EG:s skatteområde. Om Finland blir medlem i EU samtidigt

som Sverige kan Åland bli ett näraliggande sådant område. Vid införsel från ett

sådant område skall tull inte tas ut, men däremot skall importskatt tas ut. Vid

kommersiell utförsel skall förfarandet intern gemenskapstransitering enligt

artikel 311 i tillämpningskodexen tillämpas. I båda fallen skall förfarandet

hanteras av tullverket.

 Regeringen delar utredningens uppfattning att det finns ett behov av en

relativt omfattande nationell lagstiftning vid sidan av tullkodexen och

tillämpningskodexen. Begrepp som definieras i tullkodexen eller

tillämpningskodexen har i utredningens förslag i huvudsak inte även definierats

i den nationella lagstiftningen. Regeringen delar i och för sig den uppfattning

som framförts av vissa remissinstanser om värdet av att samla definitionerna på

ett ställe. Ett sådant arbete finns det dock för närvarande inte utrymme för.

Regeringen delar uppfattningen att den nu föreslagna lagstiftningen behöver

följas upp inom kort. Vid en sådan uppföljning finns utrymme för att samla

definitioner på ett ställe i nationell författning och att överväga ändringar

som inte är nödvändiga för ett medlemskap men som ändå kan vara önskvärda.

 Vad gäller hemställan om dispensbestämmelser i den nya tullagen får regeringen

framhålla att Sverige vid ett EU-medlemskap från första dagen skall tillämpa

EG:s tullnivåer. Övertagandet av EG:s handelspolitik medför vissa nackdelar i

form av högre tull på vissa enskilda produkter (se propositionen 1994/95:19 Del

I Sveriges medlemskap i Europeiska unionen, sid 329). Det framhålls i nämnda

proposition att det inför förhandlingarna om medlemskap gjordes den bedömningen

att det låg i Sveriges intresse att fullt ut ansluta sig till EG:s tullunion och

handelspolitik från första dagen av medlemskapet. Det anslutningsfördrag med

EU:s medlemsländer som Sverige undertecknat medger inte några undantag från EG:s

tulltariffer. Det är därför inte möjligt att införa någon dispensbestämmelse som

skulle göra det möjligt för importföretag att under viss tid få varor förtullade

enligt nu gällande tulltariffer.

6.1.2 Tullkredit och förenklade förfaranden

Regeringens förslag: I tullagen regleras möjligheten att ge tillstånd att

använda förenklade förfaranden vid övergång till fri omsättning motsvarande de

nuvarande förenklade förfarandena hemtagning och förfarande med godkänd

mottagare. Tiden för lämnande av kompletterande uppgifter föreslås bli nio

dagar. Betalning av tullpålagor skall vid medgiven kredit ske senast fredagen i

fjärde veckan efter den vecka då varorna frigjordes av tullmyndigheten.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinsatanser har inte haft någon erinran.

Grossistförbundet Svensk Handel, Industriförbundet, Köpmannaförbundet och

Sydsvenska Handelskammaren har dock ansett att den av utredningen föreslagna

tiden för lämnande av kompletterande uppgifter är för kort och att den nuvarande

kredittiden vid hemtagning om ca 41 dagar bör bibehållas.

 Skälen för regeringens förslag: Ett grundförfarande vid import, såväl enligt

nuvarande svenska bestämmelser som enligt EG-bestämmelserna, är att

 1. en importör anmäler införseln till en tullmyndighet och därvid lämnar all

behövlig information och styrkande handlingar,

 2. myndigheten undersöker att det inte finns något hinder för införseln (att

det inte finns några införselrestriktioner för varorna och att alla nödvändiga

tillstånd finns),

 3. myndigheten fastställer tull, annan skatt och avgift att betala,

 4. uppbär betalningen och

 5. medger därefter att varan släpps in i landet.

 I Sverige i dag sker dock större delen av importen med användning av ett eller

flera förenklade förfaranden som medför avsteg från det beskrivna

grundförfarandet.

 En importör kan ha tillstånd att vara en s.k. kreditimportör. Det innebär att

varan släpps fri efter att tullpålagorna fastställts men innan de har betalats.

Pålagorna skall betalas 15 dagar efter att tullräkning utfärdats. Med

handläggningstiden i tullverket inräknat blir kredittiden i dag i genomsnitt 24

dagar för en kreditimportör.

 En kreditimportör kan få tillstånd att vara hemtagare. Ett hemtagningstillstånd

kan avse hemtagning för egen räkning eller hemtagning för annans räkning. I det

senare fallet är hemtagaren ombud för importören men hemtagningen sker med stöd

av ett tillstånd som ombudet har. En hemtagare behöver inte lämna alla uppgifter

vid införseltidpunkten. En hemtagare behöver endast lämna vissa uppgifter i ett

första steg för att få ta hand om och fritt förfoga över varan. De uppgifter som

lämnas i det första steget har i huvudsak betydelse för bedömningen om det finns

något hinder mot införseln. Hemtagaren lämnar senast 15 dagar efter den första

anmälan (anmälan till förtullning) en tulldeklaration med de ytterligare

uppgifter som behövs för att fastställa tullpålagorna i ett andra steg, varefter

tullmyndigheten fastställer och uppbär pålagorna. Eftersom hemtagaren även är

kreditimportör skall betalningen erläggas 15 dagar efter att tullräkningen

utfärdats. Med tullverkets handläggningstid inräknat är den genomsnittliga

kredittiden för en hemtagare i dag 41 dagar.

 Godkänd mottagare innebär att varusändningar kan under transitering föras ända

fram till mottagarens eget lager, där varan kan frigöras efter att en

underrättelse lämnats till tullmyndigheten. Denna underrättelse innebär att en

anmälan till förtullning har skett.

 I tullkodexen finns bestämmelser om betalningsanstånd i artikel 224 och

efterföljande artiklar. Detta ses i EG-rätten inte som bestämmelser om förenklat

förfarande. Kredittiden vid betalningsanstånd skall enligt artikel 227 i

tullkodexen vara 30 dagar. I artikeln anges ett antal olika sätt att beräkna

tiden beroende av om anstånd med betalningen beviljas separat för varje

tullbelopp eller gemensamt för alla tullbelopp som bokförts under en viss

tidsperiod. De olika beräkningsmetoderna ger en genomsnittlig kredit om ca 30

dagar från den dag varan frigörs. Utredningen har föreslagit att en tullräkning

skall omfatta en importörs import under en kalendervecka och att betalning skall

erläggas fredagen i fjärde veckan efter denna kalendervecka. Förslaget följer

den beräkningsmetod som anges i punkt 3 a i artikel 227 i tullkodexen och ger en

kredittid om mellan 28 och 32 dagar beroende på när under kalenderveckan varan

frigörs. Detta innebär att nuvarande förfarande med sammanföring av all import

under en vecka till en gemensam tullräkning kan behållas. En övergång till en

uppsamling av import under en längre tid, upp till en månad vore möjligt enligt

EG:s bestämmelser. Det skulle innebära att en kredittid skulle kunna tillämpas

som för de varuposter som lämnades tidigt under uppsamlingsperioden skulle kunna

uppgå till 46 dagar medan kredittiden för de varuförsändelser som frigörs i

slutet av uppsamlingstiden är nere på 16 dagar. Vid ett sådant system skulle den

som kan styra sin import till vissa dagar kunna få en kredittid som överstiger

dagens, medan den som har en jämnt fördelad import i genomsnitt skulle få en

kredittid om ca 30 dagar. Även om en sådan ordning skulle innebära möjligheter

till längre kredittid för vissa varuförsändelser skulle det innebära väsentligt

kortare kredittid för andra. Det är inte självklart att en sådan ordning

sammantaget skulle vara fördelaktigare för näringslivet än den av utredningen

föreslagna. Regeringen anser att det i vart fall inte för närvarande är möjligt

att välja en annan ordning än den utredningen föreslagit. Följderna av att

övergå till en annan period för utfärdande av tullräkningar kan inte för

närvarande till fullo överblickas. Det torde i vart fall leda till behov av inte

obetydliga och kostsamma omställningar.

 EG-förordningarna innehåller även bestämmelser om förenklade förfaranden.

Sådana förfaranden kan enligt EG-bestämmelserna förekomma vid varje

tullförfarande och inte endast vid övergång till fri omsättning. De

grundläggande reglerna om förenklade förfaranden finns i artikel 76 i

tullkodexen. I tillämpningskodexen identifieras tre typer av förenklade

förfaranden

 1. ofullständiga deklarationer,

 2. förenklat deklarationsförfarande, och

 3. lokalt klareringsförfarande.

 Det utmärkande för de förenklade förfarandena är att deklaranten inte behöver

lämna alla uppgifter eller handlingar vid klareringstillfället, utan får lämna

de kompletterande uppgifterna eller handlingarna vid ett senare tillfälle.

Förenklingen kan också bestå i att tulldeklarationen får lämnas på annan

handling än enhetsdokumentet.

 Något förenklat förfarande motsvarande ofullständiga deklarationer har vi inte

i dag i Sverige. Det motsvaras närmast av att den lokala tullmyndigheten i

enskilda fall medger att preliminär tulldeklaration lämnas eller medger uppskov

med att lämna vissa uppgifter.

 Hemtagning för egen eller för annans räkning motsvaras närmast av förenklat

deklarationsförfarande.

 Förfarandet med godkänd mottagare påminner om lokalt klareringsförfarande men

en väsentlig skillnad är att anmälan till förtullning enligt EG:s bestämmelser i

detta fall rättsligt består i att den godkände mottagaren registrerar en

mottagen varuförsändning i sin egen bokföring och inte av den underrättelse om

sändningen som han skall lämna till tullmyndigheten.

 Gemenskapsreglerna lämnar förhållandevis stor frihet för tullmyndigheterna att

utforma villkoren för att tillämpa de förenklade förfarandena. Det gäller t.ex.

vilka uppgifter som skall lämnas vid importtillfället respektive senare i den

kompletterande deklarationen.

 När det gäller förenklade förfaranden för övergång till fri omsättning har

utredningen ansett att det behövs reglering i lag. Som skäl har angetts att

detta tullförfarande även avser uttag av annan skatt än tull och att

tillämpningen i dess grunddrag bör vara enhetlig hos alla tullmyndigheter.

Regeringen delar denna bedömning.

 Vid den närmare utformningen av förenklat deklarationsförfarande och lokalt

klareringsförfarande måste hänsyn tas till tullkodexens regler om frist för

betalning vid betalningsanstånd. Dessa bestämmelser ger den yttre ramen för de

förenklade förfarandenas utsträckning i tiden. Regeringen delar utredningens

bedömning att hemtagningssystemet bör behållas i sina grunddrag inom ramen för

det förenklade förfarandet och att tullräkning skall utfärdas för import som

anmäls till förtullning under en kalendervecka. Enligt vad som anförts ovan

innebär detta en genomsnittlig kredittid om 30 dagar inom vilket tidsintervall

tre faser skall fullgöras;

 1. importören skall lämna kompletterande uppgifter,

 2. tullverket skall på grundval av dessa uppgifter fastställa tull och annan

skatt samt avgifter att betala samt utställa tullräkning, och

 3. importören skall betala tullräkningen.

 Utredningen har föreslagit att tidsfristen för den första fasen, lämnande av

kompletterande uppgifter, skall bestämmas till 8 dagar. Motsvarande frist enligt

nuvarande bestämmelser är som sagts ovan 15 dagar. Utredningen föreslår att den

andra fasen skall avslutas inom sådan tid att importören har 10 dagar på sig att

betala pålagorna från dess tullräkningen utfärdas (mot 15 dagar enligt dagens

bestämmelser). Detta innebär att tullmyndigheten i snitt har 12 dagar på sig att

fastställa pålagor att betala och utfärda tullräkning.

 Enligt artikel 218 i tullkodexen skall den sammanlagda beloppet att betalas

bokföras av myndigheten enligt huvudregeln inom 5 dagar från den

införselperioden beloppet avser. Framställningen av tullräkningen får ses som en

sådan bokföring. Någon tidigare tidpunkt där en sådan bokföring kan anses ha

skett finns inte.

 Med stöd av artikel 219 i tullkodexen kan tiden dock utsträcks till längst 14

dagar. Tullmyndigheten kan således i praktiken högst utnyttja tiden fram t.o.m

söndagen andra veckan efter den vecka som tullräkningen avser för att framställa

tullräkningen. Enligt uppgift från Generaltullstyrelsen kräver det tekniska

förfarande med framställning av tullräkning att de sista uppgifterna som skall

ingå i tullräkningen är lämnade före onsdagen andra veckan efter den vecka

tullräkningen avser. Med en inlämningstid om åtta dagar skall de sista

uppgifterna lämnas under måndagen andra veckan efter den vecka tullräkningen

avser. Det ger en dag i reserv.

 Regeringen inser att denna dag vore värdefull för tullmyndigheten att ha

tillgång till för att möta olika förseningar och problem som kan uppstå under

hanteringen, men finner ändå att denna dag i stället bör utnyttjas till att

utsträcka tiden för inlämnande av kompletterande uppgifter i förhållande till

vad utredningen föreslagit.

6.1.3 Tullombud

Regeringens förslag: Kravet på att ombud som lämnar tulldeklaration för

förtullning skall ha godkänts av tullmyndigheten avskaffas. Vidare ges ett

bemyndigande till regeringen att meddela föreskrifter om villkor och

inskränkningar i användningen av ombud i vissa fall. Bemyndigandet skall kunna

delegeras vidare till Generaltullstyrelsen.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Generaltullstyrelsen och Sydsvenska Handels-kammaren anser

att kravet på att ombud skall vara godkända bör behållas. Industriförbundet

anser att den av utredningen föreslagna bestämmelsen innebär att regeringen ges

rätt att föreskriva undantag från gemenskapensrätten och ifrågasätter om detta

är tillåtet.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande 13 § TL måste ett ombud ha

godkänts av Generaltullstyrelsen för att få lämna en tull-deklaration. I artikel

5 i tullkodexen finns bestämmelser om ställande av ombud för kontakter med

tullmyndigheterna. Enligt dessa bestämmelser kan en medlemstat ställa krav på

att ett ombud skall bedriva sin verksamhet inom landet enligt reglerna för

direkt eller indirekt ombudskap. Enligt artikel 227.1 i tillämpningskodexen får

tullmyndighet föreskriva att muntlig tulldeklaration inte får avges genom ombud

och enligt artikel 794 i tillämpningskodexen får medlemsstaten föreskriva att

exportdeklaration i vissa fall inte får avges genom ombud.Det är inte helt klart

om tullkodexens och tillämpningskodexens bestämmelser utgör ett hinder för att

behålla kravet på godkännande. Det kan väl hävdas att sådant hinder inte finns.

Regeringen delar dock utredningens bedömning att det inte har framkommit några

starka skäl för att behålla kravet på godkännande. Mot bakgrund av att det

saknas i lag eller eljest angivna kriterier för prövning av ombudets lämplighet

är det oklart vilken betydelse ett godkännande kan ha. Regeringen delar därför

utredningens bedömning att det inte finns tillräckliga skäl att behålla kravet

på godkännande av ombud.

 I den mån tullkodexen och tillämpningskodexen ger utrymme för föreskrifter om

villkor och inskränkningar i användningen av ombud finns skäl att ge ett

bemyndigande till regeringen att meddela sådana föreskrifter på det sätt som

utredningen föreslagit. Detta bemyndigande skall kunna delegeras till

Generaltullstyrelsen. Bemyndigandet kan naturligtvis inte utnyttjas för villkor

och begränsningar som går utöver vad som får göras enligt gemenskapsrätten.

6.1.4 Tillfälliga lager, tullager, frizon, frilager och exportbutik

Regeringens förslag: I den nya tullagen införs bestämmelser om exportbutiker som

motsvarar bestämmelserna i den nuvarande tullagen. I sådana exportbutiker skall

även viss skattefri försäljning till resande till annat EU-land tillåtas.

 Den nya tullagen skall vidare innehålla vissa kompletterande bestämmelser till

tullkodexens och tillämpningskodexens bestämmelser om tillfälliga lager,

tullager, frizoner och frilager.

 En övergångsordning behövs för tullager och frihamnar under det första året av

ett svenskt medlemskap i EU.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte haft någon erinran mot

förslagen. Industriförbundet har framhållit att det är väsentligt att de

lagerformer som förekommer i EG-rätten tillämpas på ett så smidigt sätt som

möjligt. Förbundet ifrågasätter om det bör finnas en skyldighet för fraktförare

att lägga upp icke-gemenskapsvara på tillfälliga lager. Förbundet anser att

begreppet "tillfälliga lager" inte bör användas eftersom det inte är lagret som

skall vara tillfälligt utan förvaringen där. Förbundet ifrågasätter om

regeringen kan ges rätt att meddela föreskrifter om industriell verksamhet i

frizon. Förbundet efterlyser en precisering av vilken övervakning och kontroll

från tullmyndigheterna som de olika lagerformerna skall underkastas.

Grossistförbundet Svensk Handel anser att det föreligger betydande oklarheter

beträffande regelverket för olika typer av tullfri lagring. Innan klar

information lämnas om detta bör möjligheter till smidig tillämpning av

handelsrestitution kvarstå. Sydsvenska Handelskammaren anser att det lagrum i

vilket det anges möjlighet att inskränka rätten att bedriva verksamhet i frizon

eller frilager måste få en utformning där det klart framgår att det endast är i

undantagsfall som man kan begränsa verksamheten i frizoner. Sveriges Hamn- och

Stuveriförbund önskar att det klarare skall framgå vad som skall ske med det

svenska frihamnsinstitutet.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt den nuvarande svenska tullagstiftningen

utgör förvaring på tullupplag eller tullager eller i frihamn eller exportbutik

särskilda klareringsformer. Vid ett svenskt medlemskap i EU kommer tullkodexens

och tillämpningskodexens institut tillfälliga lager, tullager samt frizon och

frilager att ersätta de nuvarande lagringsformerna tullupplag, tullager och

frihamn.

 Tillfälliga lager tjänar i stort sett samma ändamål som nuvarande tullupplag,

dvs. för korttidsförvaring av importerade varor i avvaktan på att de övergår

t.ex. till fri omsättning. Till skillnad från uppläggning på tullupplag utgör

dock förvaring på tillfälligt lager inte ett tullförfarande.

 Tullager enligt tullkodexen motsvarar i princip det nuvarande svenska

institutet tullager. Det finns dock många skillnader i enskildheter. En

väsentlig skillnad jämfört med nuvarande svenska bestämmelser är att

förvaringstiden på tullager enligt EG-bestämmelserna är obegränsad.

Tillämpningskodexen definierar sex olika typer av tullager som betecknas med

bokstäverna A-F.

 Frizoner och frilager behandlas i tullkodexen som ett enhetligt institut. Den

enda väsentliga skillanden är att frizoner är inhägnade områden medan frilager

utgör enskilda byggnader eller lokaler. Den närmaste svenska motsvarigheten är

frihamnar men skillnaderna är avsevärda.

 Enligt övergångsbestämmelserna till anslutningsakten får Sverige bl.a. behålla

frizoner och frilager som inte uppfyller villkoren i gemenskapslagstiftningen

under högst ett år efter anslutningen till EU. Den nuvarande tullagens

bestämmelser om tullager och frihamnar skall under denna tid gälla övergångsvis.

Detta innebär att frihamnsinstitutet formellt upphör från medlemskapet, men kan

i praktiken bestå under ett år.

 Tullkodexen och tillämpningskodexen innehåller inte några regler om

exportbutiker, dvs. butiker avsedda för försäljning av tullfria varor till

flygpassagerare som avreser till annat land. Det finns inte heller i övrigt

några begränsningar i gemenskapsrätten av möjligheterna till sådan försäljning

till resande till tredje land. Vid ett medlemskap i EU kan vi således behålla

nuvarande bestämmelser om försäljning av tull- och skattefria varor i

exportbutik till resande till tredje land.

 För försäljning till resande till annat EU-land gäller som huvudregel att

försäljningen skall beskattas av det land som enligt beskattningsordningen har

beskattningsrätten. Som en övergångsregel gäller dock att viss skattefri

försäljning får tillåtas även till sådana resande. Sådan försäljning på

flygplats bör från praktisk synpunkt ske i exportbutik. Eftersom den skattefria

försäljningen till resande inom EU inte medför rätt till frihet från tull behövs

dock särskilda bestämmelser för att försäkra att tull utgår när det rör sig om

försäljning av importerade varor. Det faktiska monopol som SAS och

Luftfartsverket har enligt 45 § nuvarande tullförordningen har i olika

sammanhang ifrågasatts. Regeringen avser dock inte att i detta sammanhang

behandla den frågan.

 I tullagen föreslås förutom bestämmelserna om exportbutiker vissa utfyllande

bestämmelser om tillfälliga lager, tullupplag samt frizoner och frilager.

Bestämmelserna gäller meddelande av tillstånd, skyldighet att lägga upp varor på

tillfälligt lager i vissa fall, anmälningskyldighet i fråga om varor som förs

till eller från frizon eller frilager, möjlighet till begränsningar och villkor

för verksamhet i frizon, övervakning och kontroll av tillfälliga lager,

tullager, frizon och frilager samt vissa bestämmelser om tystnadsplikt.

Regeringen finner att de av utredningen föreslagna bestämmelserna är väl avvägda

och att de inte på något sätt står i strid mot gemenskapsrätten.

6.1.5 Tullverkets kontrollverksamhet

Regeringens förslag: I den föreslagna nya tullagen införs bestämmelser om

tullverkets kontrollverksamhet som i huvudsak överensstämmer med motsvarande

bestämmelser i den nuvarande tullagen. Tullkodexen och tillämpningskodexen

innehåller praktiskt taget inte några bestämmelser om kontrollverksamheten.

Frågorna om tullmyndigheternas kontrollverksamhet hör därför i huvudsak till den

nationella kompetensen. Ett undantag är artikel 14 i tullkodexen som har ett

innehåll som motsvarar bestämmelserna i 65 § nuvarande tullagen om skyldighet

för transportförare att förete de handlingar som behövs för tullkontroll. Någon

bestämmelse motsvarande 65 § nuvarande tullagen föreslås därför inte i den nya

tullagen. Tullverkets kontrollverksamhet enligt den nya tullagen kommer vid ett

medlemskap att i huvudsak endast avse varurörelser över s.k. yttre gräns. En

möjlighet att föreskriva anmälningsskyldighet för transportmedel som ankommer

till eller avgår från Sverige även från annat EU-land bör dock behållas.

Regeringen föreslås få bemyndiga Generaltullstyrelsen att meddela sådana

föreskrifter.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Kustbevakningen anser att en hänvisning i den nya tullagen

bör göras till artikel 14 i tullkodexen i förtydligande syfte. Sjöfartsverket

anser att fartyg som ankommer till eller avgår från det svenska tullområdet -

oberoende av om det kommer från eller avgår till tredje land eller annat

medlemsland - skall lämna anmälan och uppgifter om fartyget och om varor som

medförs på detta i enlighet med vad Generaltullstyrelsen föreskriver.

Generaltullstyrelsen anför att fartygs och luftfartygs ankomst och avgång som

huvudregel bör anmälas för tullverket oavsett varifrån de kommer eller vart de

är destinerade. Från denna huvudregel bör undantag kunna föreskrivas av

Generaltullstyrelsen i fråga om viss trafik, t. ex. för färjor som går i

regelbunden trafik mellan enbart medlemsländer och för viss flygtrafik mellan

EU-länder. Industriförbundet anser att förslagen om tullverkets

kontrollverksamhet innebär en skärpning av EG:s bestämmelser och att de ger

intryck av att svenska företag som sysslar med utrikeshandel är synnerligen

opålitliga. Företagens Uppgiftslämnardelegation (FUD) avstyrker utredningens

förslag beträffande anmälningsskyldighet till den del den avser trafik mellan

EU-länder, då detta förslag anses strida mot strävandena att eliminera

kostnadskrävande gränsformaliteter på den inre marknaden.

 Skälen för regeringens förslag: Tullmyndigheternas kontrollverksamhet och

myndigheternas befogenheter i anslutning därtill regleras för närvarande i

huvudsak i 61-79 §§ TL. Begreppet "stå under tullkontroll" innebär att

tullmyndighet och tulltjänstemän automatiskt får befogenhet att utöva kontroll

över varor och transportmedel som förs till eller från tullområdet. Enligt 63 §

TL får tullmyndighet, i syfte att kontrollera att föreskriven anmälnings- och

uppgiftsskyldighet fullgjorts riktigt och fullständigt, undersöka bland annat

utrymmen där varor kan förvaras vid införsel och utförsel såsom transportmedel,

lådor, handresgods och handväskor. Den befogenhet som föreskrivs i 63 § TL

innebär att kontroll får utföras utan att någon misstanke behöver föreligga i

det enskilda fallet.

 I samma syfte som gäller för åtgärd enligt 63 § TL får tullmyndighet enligt 75

§ TL förelägga bland annat den som är uppgiftsskyldig att för granskning

tillhandahålla räkenskaper och andra handlingar som rör hans verksamhet. Den

befogenhet som avses i 75 § TL utgör stödet för tullmyndigheternas

efterkontroll. Några motsvarande bestämmelser finns i stort sett inte alls i

tullkodexen. Kontrollverksamheten behandlas där på ett sätt som leder till

bedömningen att dessa frågor tills vidare avses bli reglerade väsentligen i

medlemsstaternas nationella lagstiftning. De artiklar i tullkodexen som kan bli

aktuella är 13, 37, 38, 78 och 183. Enligt artikel 13 får tullmyndigheterna, i

enlighet med de villkor som anges i gällande bestämmelser, utföra alla de

kontroller som de bedömer som nödvändiga för att säkerställa att

tullagstiftningen tillämpas korrekt. Med gällande bestämmelser avses enligt

artikel 4 punkt 23 både gemenskapsbestämmelser och nationella bestämmelser. I

artikel 37 sägs att varor som förs in i gemenskapens tullområde skall

underkastas tullövervakning från och med införseln och att de får utsättas för

kontroll av tullmyndigheterna enligt gällande bestämmelser. Övervakning av

myndigheterna innebär varje allmän åtgärd som vidtas av tullmyndigheterna i

syfte att säkerställa att tullagstiftningen och andra bestämmelser som rör varor

som är underkastade tullövervakning iakttas. Varorna skall enligt artikel 37

kvarstå under denna övervakning under den tid som krävs för att fastställa deras

tullstatus och i fråga om icke-gemenskapsvaror till dess att deras tullstatus

förändras, de förs in i en frizon eller ett frilager eller återexporteras eller

förstörs. Kontroll av tullmyndigheterna exemplifieras i tullkodexen genom

uppräkning av särskilda åtgärder som undersökning av varor, kontroll av att

dokument finns och är äkta, granskning av företags räkenskaper och andra

handlingar, undersökning av transportmedel, undersökning av bagage och andra

varor som personer bär eller har på sig samt genomförande av förhör. Då

tullkodexen inte ger tullmyndigheterna kontrollbefogenheter krävs kompletterande

bestämmelser på nationell nivå. De nuvarande bestämmelserna i tullagen om

tullverkets kontrollverksamhet bör därför, med undantag för stadgandet i 65 § TL

om skyldighet för transportförare att förete de handlingar som behövs för

tullkontroll som blir överflödigt på grund av bestämmelserna i artikel 14 i

tullkodexen, föras över med i stort sett oförändrat innehåll till den nya

tullagen. Hänvisningar i nationella bestämmelser på lagnivå till enskilda

artiklar i EG-rättsakter bör undvikas eftersom ändringar i artikelnumreringen i

en rättsakt annars leder till behov av lagändring.

 Utförselkontrollen regleras i artikel 183 där det sägs att varor som förs ut ur

genenskapens tullområde skall underkastas tullövervakning och att de får

underkastas kontroller av tullmyndigheterna enligt gällande bestämmelser.

 Enligt nuvarande tullagstiftning skall införsel och utförsel av transportmedel

anmälas till tullmyndighet. En sådan regel bör behållas och regeringen bör

bemyndigas att ge Generaltullstyrelsen rätt att utföra föreskrifter om sådan

anmälan. Därvid kan finnas skäl att begränsa eller helt upphäva

anmälningsskyldigheten avseende transportmedel som ankommer från annat EU-land.

 I avsnitt 6.1.9 redogörs för en övergångsbestämmelse som skall göra det möljigt

för tullmyndigheterna att fortsätta att utföra kontroller vid inre gräns för

vissa typer av in- och utförsel enligt dagens bestämmelser.

6.1.6 Straffbestämmelser och administrativa sanktioner

Regeringens förslag: De bestämmelser om straff- och administrativa sanktioner

som finns i den nuvarande tullagen överförs till den nya tullagen med de

justeringar som är nödvändiga för att bestämmelserna skall passa in i EG:s

regelsystem. Vidare föreslås att tulltillägg skall återinföras avseende belopp

som motsvarar avdragsgill mervärdesskatt. Sådant tulltillägg skall tas ut med

tio procent. Nuvarande bestämmelser om vite skall behållas.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna:De flesta remissinstanser har inte haft något att erinra mot

förslaget. Grossistförbundet Svensk Handel framför synpunkten att det nu vore

lämpligt att kritiskt studera regelverket för tulltillägg, förseningsavgift,

straff och vite med syftet att minska antalet nationella bestämmelserna.

Generaltullstyrelsen anför bland annat följande. Uttagsprocenten för

tulltillägg bör vara tio procent inte bara när den oriktiga uppgiften har

rättats eller hade kunnat rättas med ledning av kontrollmaterial som bifogats

deklarationen utan även när det gäller mervärdesskatt som, om den hade påförts,

skulle ha varit avdragsgill. Det kan vidare övervägas om inte förseningsavgift

bör kunna komma i fråga som sanktion mot den som tillämpar tillstånd till

förenklat förfarande vid export och som lämnar kompletterande deklaration för

sent. Beträffande vite föreligger inte någon anledning att ompröva den ordning

som för närvarande gäller och som innebär att frågor om utdömande av vite prövas

av Generaltullstyrelsen.

 Skälen för regeringens förslag: Frågor om sanktioner mot överträdelser av

tullagstiftningen hör till den nationella kompetensen. Den nuvarande tullagen

innehåller bestämmelser om administrativa sanktioner i form av tulltillägg och

förseningsavgift samt straff- och vitesbestämmelser. De nuvarande bestämmelserna

bör med vissa justeringar kunna behållas.

 De centrala straffbestämmelserna för överträdelser av föreskrifter om in-

eller utförsel av varor finns huvudsakligen i lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling (VSL). Lagen är i princip tillämplig på alla brott vid införsel

och utförsel av varor som innebär att staten undandras pålagor eller att varor

införs eller utförs i strid mot förbud. Straffbestämmelser finns emellertid

också i den nuvarande tullagen. Sålunda kan enligt 94 § TL den som uppsåtligen

eller av oaktsamhet underlåter att lämna uppgifter eller handlingar till ledning

för förtullning bestraffas med böter i likhet med den som underlåter att lägga

upp en vara på tullupplag. Åtal för förseelser enligt tullagen, s.k.

tullförseelser, får väckas endast efter medgivande av tullmyndighet och ansvar

skall inte ådömas om underlåtenheten är straffbelagd enligt varusmugglingslagen.

Straffbestämmelserna i förslaget till ny tullag motsvarar sakligt sett de

nuvarande bestämmelserna i 94 § TL. De har dock redigerats om främst med hänsyn

till gemenskapens regler.

 Vitesinstitutet torde höra till den nationella kompetensen. Enligt den

nuvarande tullagen skall frågor om utdömande av vite prövas av

Generaltullstyrelsen. Detta är ett avsteg från huvudregeln i 6 § lagen

(1985:206) om viten där det stadgas att vite utdöms av länsrätten. Utredningen

har föreslagit att frågor om utdömande av vite skall följa huvudregeln. Till

skillnad från utredningen anser regeringen dock att det i detta sammanhang inte

finns tillräckliga skäl för att ändra den nuvarande ordningen härvidlag.

 Tullmyndighets beslut om vitesföreläggande bör, till skillnad från vad som

gäller enligt den nuvarande tullagen, kunna överklagas. Detta är nödvändigt för

att uppfylla de krav som ställs i artikel 243.1 i tullkodexen.

 Tulltillägg kan enligt nuvarande regler komma i fråga endast för den som är

skyldig att lämna tulldeklaration och endast i samband med tullklareringsformen

förtullning. Enligt EG:s bestämmelser skall tulldeklaration lämnas inte bara vid

överföring av en vara till fri omsättning (förtullning) utan vid varje

tullförfarande. De tullförfaranden som tullkodexen tillhandahåller är emellertid

inte lika renodlade som våra nuvarande tullklareringsformer. Tullförfarandena

aktiv förädling (restitutionssystemet), passiv förädling och bearbetning under

tullkontroll innesluter i sig att varor övergår till fri omsättning, dvs.

förtullas. Skyldighet att betala tull kan uppkomma även vid andra

tullförfaranden såsom vid temporär import med partiell tullfrihet och export,

det senare dock mycket sällsynt förekommande. Det förefaller naturligt att

tulltillägg skall kunna komma i fråga vid oriktigt uppgiftslämnande i varje

sammanhang där tullskyldighet förekommer utan avseende på vad tullförfarandet

kallas i EG-bestämmelserna. De nuvarande bestämmelserna om tulltillägg bör

sålunda kunna behållas, dock med den ändringen att tulltillägg på

mervärdesskatt, som får dras av vid redovisning av skatt enligt

mervärdesskattelagen (1994:200) återinförs. Den 1 januari 1994 beslutade

riksdagen att avskaffa tulltillägg när det gäller avdragsgill mervärdesskatt.

Även om den tullskyldige i ett sådant fall inte gör någon definitiv skattevinst,

till följd av att den mervärdesskatt som tas ut vid importtillfället vanligen

får lyftas av i den följande mervärdesskattedeklarationen, kan han uppnå vissa

fördelar i ränte- och likviditetshänseende. Detta medför att den som i

tulldeklarationen redovisar korrekta uppgifter hamnar i ett sämre läge än den

som uppsåtligen eller genom slarv deklarerar för låga belopp. Ett sådant

resultat är inte godtagbart ur rättvisesynpunkt. Tulltillägg bör därför påföras

även i dessa fall.

 Även systemet med förseningsavgift kan behållas med hänsyn till att frågorna

hör till nationell kompetens. Enligt de nuvarande bestämmelserna tas

förseningsavgift ut om den som tagit hand om en vara med tillämpning av ett

förenklat förfarande efter anmälan till förtullning inte har kommit in med

tulldeklaration inom föreskriven tid. Enligt förslaget skall förseningsavgift

kunna tas ut när en vara övergått till fri omsättning med tillämpning av det

förenklade deklarationsförfarandet eller det lokala klareringsförfarandet och

deklaranten inte kommit in med kompletterande tulldeklaration inom föreskriven

tid.

6.1.7 Ränta och ställande av säkerhet

Regeringens förslag: I den nya tullagen införs bestämmelser om ränta på annan

skatt än tull samt avgifter som kompletterar tullkodexens och

tillämpningskodexens regler om ränta på tull. Vidare föreslås en bestämmelse om

möjlighet till nedsättning av eller befrielse från ränta på skatter och

avgifter. Nuvarande bestämmelser om ställande av säkerhet skall behållas i sak

för annan skatt än tull samt för avgifter.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Generaltullstyrelsen anser att ränta skall utgå även på

avdragsgill mervärdesskatt som betalats senare än normalt till följd av att

kompletterande tulldeklaration inte har lämnats i rätt tid. Sydsvenska

Handelskammaren anser att den längsta tid för debitering av ränta om två år som

finns i den nuvarande tullagen bör behållas. Industriförbundet ifrågasätter om

det är försvarligt att ägna så mycket text åt räntefrågan.

Grossistförbundet Svensk Handel anför beträffande ställande av säkerhet för

betalningsanstånd ifråga om tull bland annat följande. Detta tillämpas inte i

Sverige i nuvarande tullagstiftning utan företagen kontrolleras beträffande

kreditvärdighet. Krav på säkerhet, som helt uppenbart kommer att medföra

kostnadsökningar för de enskilda företagen, bör om möjligt undvikas.

 Skälen för regeringens förslag: I den nuvarande tullagen finns bestämmelser om

respitränta på tull och annan skatt. I tullkodexen och tillämpningskodexen finns

regler om respitränta på tull. Tullkodexen innehåller däremot inte bestämmelser

om ränta på annan skatt än tull samt på avgifter. Detta tillhör den nationella

kompetensen. Liksom utredningen anser regeringen det befogat att ränta tas ut på

skatt och avgifter i den omfattning som sker i dag.

 Liksom i dag bör ränta inte beräknas på mervärdesskatt som får dras av vid

redovisning av sådan skatt. Enligt dagens utformning av räntebe-stämmelserna

gäller detta inte för fall där utfärdande av tullräkning har fördröjts. Detta

har blivit följden av att lagstiftningen fått en utformning som lagstiftaren

inte synes ha avsett och som kan ge effekter som inte är önskvärda. Därför

föreslås att även i detta fall ränta inte skall beräknas på sådan avdragsgill

mervärdesskatt.

 Enligt nuvarande tullag gäller en tvåårsgräns för beräkning av respitränta.

Denna begränsningsregel har tagits bort på uppbördsområdet i övrigt. Det finns

inte något skäl att behålla denna särregel i den nya tullagen.

 Vidare bör i likhet med vad som gäller bl.a. avseende punktskatter och

mervärdesskatt införas en möjlighet att kunna befria den tullskyldige helt eller

delvis från skyldigheten att betala ränta om det finns synnerliga skäl. Denna

reglering i den nya tullagen kan naturligtvis endast gälla ränta på skatt och

avgift men inte ränta på tull.

 När det gäller återbetalningsränta är huvudregeln enligt tullkodexen att sådan

inte utgår vid återbetalning av tull etc. Ränta kan dock utgå bland annat om

nationella bestämmelser föreskriver detta. Eftersom återbetalningsränta för

närvarande utgår vid återbetalning av tull, annan skatt m.m. bör en sådan

bestämmelse tas in även i den nya tullagen.

Enligt de nuvarande reglerna får regeringen föreskriva att säkerhet skall

ställas för tull och annan skatt. Enligt EG:s bestämmelser skall krävas att

säkerhet för tull ställs i vissa fall. I sådana fall kan den svenska tullen vid

ett svensk medlemskap i EU inte avstå från att kräva säkerhet. Såvitt avser

annan skatt än tull samt avgifter hör det till den nationella kompetensen att

avgöra om säkerhet skall ställas. Nuvarande bestämmelse i tullagen kan således

behållas i sak oförändrad såvitt avser annan skatt än tull samt avgifter.

6.1.8 Omprövning och överklagande

Regeringens förslag: Ett omprövningsförfarande motsvarande det som gäller på

taxeringsområdet och på den indirekta beskattningens område införs.

Den första domstolsprövningen av tullmål skall göras i länsrätt i stället för i

kammarrätt.

Prövningstillstånd skall gälla för tullmål i ledet länsrätt - kammarrätt.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen

har dock inte föreslagit en ny instansordning.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte något att erinra mot

förslaget. Industriförbundet framhåller det som väsentligt att det ges möjlig-

heter att överklaga i fall då en tullmyndighet inte inom rimlig tid fattar ett

beslut. Kammarrätten i Stockholm anser att det bör övervägas om tullmålen i

framtiden skall prövas av länsrätt och först efter prövningstillstånd i

kammarrätten.

 Skälen för regeringens förslag: Nyligen har det genomförts regler för

omprövning och överklagande på hela området för inrikes beskattning (se

proposition 1989/90:74 Ny taxeringslag m.m.). Bl.a. rättssystematiska skäl talar

för att en liknande ordning genomförs beträffande tulltaxeringsbeslut i samband

med att tullkodexens omprövningsregler blir gällande för tull. Omprövnings- och

överklagandeförfarandet bör ändras så att det så långt möjligt liknar det som

gäller vid den inrikes beskattningen. Som förebild har använts lagen (1984:151)

om punktskatter och prisregleringsavgifter eftersom den reglerar ett förfarande

med ett allmänt ombud. Allmänt ombud bör finnas kvar på tullområdet med hänsyn

till Generaltullstyrelsens roll som besvärsinstans.När det gäller

instansordningen pågår ett omfattande arbete med att genomföra

Domstolsutredningens (SOU 1991:106) förslag i dessa delar, dvs. att den första

domstolsprövningen av ett förvaltningsärende alltid bör ske i länsrätt. En

första etapp i genomförandet av Domstolsutredningens förslag om nedflyttning av

mål i instanskedjan beslutades av riksdagen under våren 1994 (prop. 1993/94:133,

bet. 1993/94:JuU 24, rskr. 1993/94:319). I samma lagstiftningsärende behandlades

också frågan om prövningstillstånd i kammarrätt på grundval av förslag i en inom

Justitiedepartementet upprättad promemoria. Lagändringarna innebär bl.a. att

länsrätt ges allmän behörighet att pröva mål som första domstolsinstans, att

generella regler om prövingstillstånd i kammarrätt införs i

förvaltningsprocesslagen (1971:291) samt att ett par måltyper flyttas ned från

kammarrätt till länsrätt och att det skall krävas prövningstillstånd i

kammarrätt för dessa mål. I en andra etapp, Fortsatt reformering av

instansordningen m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna (prop. 1994/95:27),

vilken nyligen överlämnats till riksdagen, föreslås bl.a. att ytterligare cirka

90 måltyper flyttas ned från kammarrätt till länsrätt och att det skall krävas

prövningstillstånd i kammarrätt.

 Mot bakgrund härav anser regeringen att även tullmålen bör prövas av länsrätt

som första domstolsinstans och att det bör krävas prövningstillstånd i

kammarrätten.

 En konsekvens av att överklagningsförfarandet anpassas till det som gäller på

den inrikes beskattningens område är att institutet "överklagande i särskild

ordning" försvinner. Några bestämmelser motsvarande 103 och 104 §§ i den

nuvarande tullagen föreslås därför inte i den nya lagen.

 Enligt nuvarande bestämmelser kan ett tulltaxeringsbeslut överklagas av den

tullskyldige och det allmänna ombudet. Även för några ytterligare fall anges vem

som är besvärsberättigad, medan i övrigt den allmänna bestämmelsen i 22 §

förvaltningslagen (1986:223) gäller om att ett beslut får överklagas av den som

beslutet angår om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. I

tullkodexen (artikel 243) anges att varje person har rätt att överklaga ett

beslut av tullmyndigheterna om det berör denne "direkt och personligen". Mot

denna bakgrund kan det inte anses finnas utrymme för någon nationell bestämmelse

som närmare anger vem som skall ha rätt att överklaga vissa typer av beslut.

 Liksom utredningen finner regeringen det inte lämpligt eller nödvändigt att nu

särskilt för tullområdet införa rättsfiguren "överklagande av myndighets

underlåtelse att fatta beslut".

6.1.9 Övergångsbestämmelser

Regeringens förslag: Tullens befogenheter behålls tills vidare vid inre gräns

när det gäller att utföra "stickprovskontroll" för att hindra olaga införsel av

narkotika, vapen m.m.

 Utredningens förslag: Innebär att tullens befogenhet att utföra

"stickprovskontroll" upphör vid inre gräns.

 Remissinstanserna: TCO föreslår att tull- och kustbevakningstjänstemän skall

kunna ingripa och företa kontroll vid den inre gränsen för eftersökande av

allmänfarliga och högbeskattade varor med stöd av tillämpliga delar av den

nuvarande tullagen och varusmugglinfgslagen mm.

 Skälen för regeringens förslag: Tullens befogenheter vid gränskontroll regleras

huvvudsakligen i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (VSL) och i

tullagen. VSL innehåller regler om ingripanden som grundas på misstanke om

brott, exempelvis beslag, husrannsakan och kroppsvisitation. Tullagen innehåller

(63 §) föreskrifter om kontroll som företas utan att misstanke om brott behöver

åberopas ("stickprovskontroll").

 Det finns olika former av "stickprovskontroll". I snäv mening avses med

"stickprovskontroll" att kontrollobjekten väljs ut helt slumpvis. Sådan kontroll

är inte särskilt effektiv och används inte längre av den svenska tullen. En

förfinad och betydligt effektivare metod är s.k. selektiva kontroller, som

innebär att objektet väljs ut med utgångspunkt från riskprofiler,

tulltjänstemännens yrkeserfarenhet etc. I många fall är därvid omständigheterna

sådana att det föreligger en brottsmistanke av sådan styrka att ingripande kan

göras med stöd av regler i VSL. I andra fall grundas den selektiva kontrollen på

föreskrifterna i 63 § tullagen. Också sådan kontroll benämns i många fall

"stickprovskontroll".

 Den fria rörligheten inom EU bygger bl.a. på principen att det inte skall

förekomma någon varukontroll vid inre gränser. Denna princip är dock inte

undantagslös och innebär inte utan vidare att all kontroll vid inre gränser

försvinner. Sålunda finns i Romfördraget, artikel 36, regler som innebär att

EU-länder mellan sig kan upprätthålla in- och utförselrestriktioner som

motiveras bl.a. av hänsyn till skyddet för allmän ordning och säkerhet, liv och

hälsa, nationella konstskatter m.m. Därav följer att förbudens efterlevnad också

får kontrolleras, låt vara att det inte klart framgår av fördragstexten vilka

slag av kontroller som därvid kan anses godtagbara.

 Ett förslag till ny lagstiftning om kontroll vid den inre gränsen har

redovisats i EU-gränskontrollutredningens betänkande (SOU 1994:131) Skyddet vid

den inre gränsen. Förslaget bygger bl.a. på att VSL inte skall gälla såvitt

gäller varor som införs från eller utförs till ett annat EU-land. En ny lag

föreslås om straff för olovlig införsel eller utförsel över EU-gräns. De varor

som där upptas är bl.a. narkotika, injektionssprutor och kanyler, dopningsmedel,

vapen och ammunition, springstiletter och andra s.k. gatustridsvapen,

krigsmateriel, vissa kulturföremål samt hundar och katter. Lagen innehåller,

förutom straffbestämmelser, regler om olika slag av ingripanden på grundval av

brottsmisstanke. Det föreslås också liknande regler när det gäller införsel av

spritdrycker, vin och starköl samt tobaksvaror för privat bruk. Däremot

innehåller den föreslagna lagen ingen motsvarighet till reglerna om

"stickprovskontroll" i 63 § tullagen. Det nya kontrollsystemet bygger också på

att tullen får tillgång till vissa uppgifter ur transportföretagens

bokningsregister och att nya arbetsmetoder utvecklas för kontroll vid den inre

gränsen.

 Betänkandet är föremål för remissbehandling. Ett nytt kontrollsystem vid inre

gräns kan inte vara på plats till den 1 januari 1995. I avvaktan på ett nytt

kontrollsystem bör givetvis tillses att nuvarande kontrollmöjligheter inte

försämras. Tullens nuvarande kontrollbefogenheter bör därför behållas i den

utsträckning de inte strider mot EU:s regelverk.

 I det anförda ligger bl.a. att VSL tills vidare bör fortsätta att gälla också i

fråga om den inre gränsen. Den kan därmed tillämpas i fråga om narkotika, vapen

och andra varor beträffande vilka Sverige bör behålla in- eller

utförselrestriktioner också som EU-medlem.

 Också reglerna i den nuvarande tullagen om kontroll utan åberopande av

brottsmisstanke, dvs. "stickprovskontroll", bör behållas tills vidare. De bör

visserligen inte tillämpas så att objekten uttas slumpmässigt, något som inte

torde vara tillåtet mellan EU-länder. Däremot ger reglerna i tullagen stöd för

sådan selektiv kontroll som inte grundar sig på brottsmisstanke. Det bör vara en

uppgift för Generaltullstyrelsen att se till att kontrollen utövas på ett sätt

som inte står i strid med EU-reglerna.

 Reglerna om "stickprovskontroll" vid inre gräns bör tas in som

övergångsbestämmelser till den nya tullagen.

 Den nu föreslagna ordningen innebär att tullen behåller alla de befogenheter

att ingripa mot bl.a. illegal införsel av narkotika och vapen som de i dag

tillämpar.

6.2 Lagen om frihet från skatt vid import, m.m.

Regeringens förslag: Lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid

införsel och förordningen (1987:1072) om rätt för resande m.fl. att införa varor

tull- och skattefritt skall upphävas och en ny lag införas genom vilken EG:s

bestämmelser om skattefrihet vid import genomförs. I den föreslagna lagen finns

även vissa bestämmelser om tullfrihet för resande och om beräkning av tull och

skatt vid resandeinförsel och för gåvoförsändelser i vissa fall.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Har i huvudsak inte haft någon erinran mot förslaget.

Socialstyrelsen anser att det bör prövas om den skattefria införselkvantiteten

för starköl kan behållas på nuvarande nivå om 2 liter, om åldersgränsen för

införsel av alkohol fortfarande kan vara 20 år och om 24-timmarsregeln kan vara

kvar. Generaltullstyrelsen har framhållit att bl.a. alkoholpolitiska synpunkter

talar för ett bibehållande av en strikt 20-årsgräns. Sveriges redareförening har

hemställt att bl.a. 24-timmarsregeln liberaliseras och anpassas till vad som

gäller bland EU-länderna.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt EG:s skattebestämmelser skall

mervärdesskatt, alkoholskatt, mineraloljeskatt och tobaksskatt tas ut vid

import. Med import avses därvid att en vara förs in till det område inom vilket

EG:s rättsakt i fråga är tillämpligt (skatteområdet). Sådan skatt skall

uppbäras av tullmyndigheten.

 EG:s direktiv på mervärdesskatte- och punktskatteområdet innehåller vissa

bestämmelser om skattefrihet vid import. Sådana bestämmelser finns i

 1. direktivet 77/388/EEG (sjätte mervärdesskattedirektivet),

 2. direktivet 92/12/EEG om hanteringsordningen för punktskatter,

 3. direktivet 83/181/EEG som utgör ett förtydligande av punkten 1 d i sjätte

mervärdesskattedirektivets artikel 14 och avser frihet från mervärdesskatt vid

import i vissa fall,

 4. direktivet 78/1035/EEG som behandlar frihet från indirekta skatter avseende

gåvoförsändelser och

 5. direktivet 69/169/EEG som gäller frihet från indirekta skatter för resandes

varor.

 De bestämmelser som behövs för att genomföra direktivens bestämmelser om

skattefrihet vid import i vissa fall föreslås införas i en ny lag. Där så är

möjligt föreslås att detta görs genom en hänvisning till vad som gäller för

frihet från tull i motsvarande fall.

 Friheten från skatt skall även gälla i fråga om varor som förs in i landet från

ett område som ligger inom gemenskapens tullområde men utanför dess

skatteområde. Med gemenskapens skatteområde avses det område inom vilket

gemenskapens bestämmelser avseende den berörda skatten är tillämplig.

 Förutom frågor om skattefrihet behandlas i den föreslagna lagen frihet från

tull avseende resande. Detta utgör ett avsteg från systematiken i övrigt.

Grunden för detta är att frågan om tullfrihet för resande i dag handläggs vid

Finansdepartementet till skillnad från andra tullfrihetsgrunder som handläggs

vid Utrikesdepartementets handelsavdelning.

 Den föreslagna lagen kommer vidare att innehålla bestämmelser om

schablonberäkning av tull och skatt i vissa fall avseende resande och gåvopaket.

 Regeringen avser att föreslå att i en ny alkohollag införs en restriktion för

privatinförsel av spritdrycker, vin och starköl som innebär att sådana drycker

inte får föras in i landet av den som inte fyllt 20 år.

 EG:s bestämmelser ger inte utrymme för att behålla 24-timmarsregeln såsom den

är utformad i dag vid införsel från tredje land. Möjligheter finns till

särskilda restriktioner för personer som bor nära en gräns eller arbetar nära en

gräns. Utredningen har inte funnit att de möjligheter som bestämmelserna ger kan

utnyttjas för att i Sverige införa några praktiskt hanterbara regler som kan

ersätta 24-timmarsregeln. Regeringen avser däremot att i fråga om beskattning av

privatinförsel av alkohol och tobak från annat EU-land införa en bestämmelse med

samma verkan som 24-timmars-regeln för sådan införsel. Det är förenligt med det

undantag som förhandlats fram på det området. Det förslaget behandlas närmare i

annat sammanhang.

 Det undantag som Sverige förhandlat sig till avseende beskattning av införsel

av starköl innebär även en skyldighet och rättighet att införa motsvarande be-

gränsning vid den yttre gränsen. Något uttrymme för att vid yttre gränsen

begränsa möjligheten till tull- och skattefri införsel ytterligare finns dock

inte.

6.3 Lagen om tullkontroll av varumärkesintrång

Regeringens förslag: I en ny lag införs kompletterande regler till rådets

förordning (EEG) nr 3842/86 av den 1 december 1986 om fastställande av åtgärd

för att förbjuda övergång till fri omsättning av förfalaskade varor.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak inte haft någon erinran mot

utredningens förslag. Generalltullstyrelsen har föreslagit att det införs en

bestämmelse som innebär att om det uppstår kostnader för en tullmyndighet att

ändra en vara enligt beslut av domstol skall denna kostnad betalas av den som

har rätten till varan.

 Skälen för regeringens förslag: I rådets förordning (EEG) nr 3842/86 av den 1

december 1986 med bestämmelser för att förhindra att förfalskade märkesvaror

övergår till fri omsättning, ges bestämmelser om att varor som kan misstänkas

utgöra varumärkesförfalskningar i vissa fall skall kvarhållas av en

tullmyndighet för att en prövning i sak skall kunna genomföras. Förordningen

blir vid ett svenskt medlemskap i EU gällande rätt i Sverige. Till förordningen

behövs dock vissa utfyllande bestämmelser. Vissa sådana bestämmelser bör ges i

form av lag, vissa andra kan ges i form av nationell förordning.

 Regeringen delar Generaltullstyrelsens uppfattning att den som har rätten till

varan skall bekosta en sådan ändring av en vara som kan beslutas av domstol

enligt den föreslagna lagen.

 Förordningen (EEG) nr 3842/86 kan komma att ersättas med en ny förordning med

ett något vidare tillämpningsområde. När och om detta inträffar behöver den

föreslagna lagen ändras som en följd av detta. Lagförslaget har utformats för

att göra en sådan ändring så enkel som möjligt.

6.4 Övrigt

Regeringens förslag: Lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av

spritdrycker ändras så att kommersiell införsel och privatinförsel inom den s.k.

indikativa gränsen medges av spritdrycker till svenskt territorium även med

fartyg av mindre bruttodräktighet än 850.

 Bestämmelser föreslås för genomförande av rådets direktiv 76/308/EEG av den 15

mars 1976 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkomna till följd

av verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för Europeiska utveck-

lings- och garantifonden för jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar samt

med avseende på mervärdesskatt och vissa punktskatter.

 Lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag görs till-

ämplig även på bistånd enligt rådets förordning (EEG) nr 1468/81 om ömsesidig

hjälp mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter samt om samarbete

mellan de förra och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av

tull- och jordbrukslagstiftningen. Lagen (1973:980) om transport, förvaring och

förstöring av införselreglerade varor, m.m. görs tillämplig endast på nationella

införselrestriktioner vid införsel från tredje land. I tullregisterlagen

(1990:137) föreslås en ändring som följer av att Riksskatteverkets beskatt-

ningsavdelning överförts till skattemyndigheten i Kopparbergs län samt några

hänvisningar till EG-bestämmelser.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Har i huvudsak inte haft någon erinran mot förslagen.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt den nuvarande lydelsen av lagen

(1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker får spritdrycker

inte införas från internationellt eller utländskt område till det svenska

territorialhavet med fartyg av mindre bruttodräktighet än 850. Från förbudet

medges vissa undantag. För införsel från tredje land kan bestämmelsen behållas i

oförändrat skick. För införsel från annat EU-land torde däremot bestämmelsen

inte kunna behållas avseende legal införsel för kommersiellt eller privat bruk.

Om en privatperson för med sig alkoholdrycker är presumtionen att införseln

utgör legal privatinförsel så länge införseln avser en kvantitet som inte

överstiger den s.k. indikativa gränsen. För spritdrycker är denna kvantitet tio

liter. Om en person för med sig mer än tio liter spritdrycker är presumtionen

att införseln är för kommersiellt bruk och att det därför skall finnas ett

ledsagardokument som medföljer varorna. Saknas sådant dokument är presumtionen

således att det rör sig om kommersiell införsel i strid med gällande bestämmel-

ser. Mot denna bakgrund får det anses befogat att låta lagen gälla även vid inre

gräns för sådan införsel som överstiger tio liter spritdrycker när

ledsagardokument saknas. Denna ändring innebär att tio-litersgränsen i detta

avseende även blir tillämplig i förhållande till tredje land.

 Direktivet 76/308/EEG avser indrivning. Ursprungligen omfattade direktivet

endast tull och vissa jordbruksavgifter. I denna del synes direktivet endast

avse pålagor som tas ut vid import eller export. Emellertid har direktivets

tillämpningsområde utvidgats först med mervärdesskatt och senare med vissa

punktskatter. I dessa fall synes direktivet omfatta såväl importfall som

inrikesbeskattning. Direktivets bestämmelser föreslås genomföras i lagen

(1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgifter eller pålaga på

sådant sätt att lagens bestämmelser blir tillämpliga avseende fall som rör

pålagor som uppbärs av en tullmyndighet vid eller i samband med export eller

import och att lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden blir

tillämplig i övriga fall. Även kommissionens direktiv 77/794/EEG, som

innehåller närmare bestämmelser om indrivningen föreslås genomfört i den nämnda

lagen.

 Förordningen (EEG) nr 1468/81 blir vid ett medlemskap i EU direkt gällande rätt

i Sverige. Det behövs dock utfyllande bestämmelser avseende vilken eller vilka

svenska myndigheter som skall vara behörig myndighet som ansökande respektive

anmodad myndighet vid tillämpning av förordningen. Enligt förslaget görs

bestämmelserna i lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk

tullag tillämpliga på ömsesidigt samarbete enligt EG-förordningen. Lagen ger i

dag den legala grunden för tullmyndigheterna att fullgöra det samarbete med

andra länders tullmyndigheter som Sverige åtagit sig i våra tullsamarbetsavtal.

 Lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade

varor, m.m. innehåller bestämmelser om hur det skall förfaras med

införselreglerade varor till landet. Vid ett medlemskap i EU finns inte utrymme

för sådana nationella bestämmelser avseende införselrestriktioner som följer av

EG-bestämmelser. Bestämmelserna kan dock behållas för sådana nationella

restriktioner som vi själva kan önska behålla eller införa inom de ramar som

EG-bestämmelserna tillåter. En möjlighet som i dag finns är att hemtagning med

förfogandeförbud tillåts av en införselreglerad vara. Den som brukar en sådan

hemtagen vara i strid med förfogandeförbudet gör sig skyldig till varusmuggling.

Vid en medlemskapssituation skulle den nationella införselrestriktionen inte

utgöra hinder för att sätta varan i fri omsättning enligt tullagstiftningen.

 De föreslagna ändringarna i tullregisterlagen har närmast karaktär av

följdändringar.

7 Lagförslag inom Utrikesdepartementets

verksamhetsområde

7.1 Tullfrihet

Regeringens förslag: Lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. skall upphävas och en

ny lag införas med kompletterande bestämmelser till i första hand rådets

förordning (EEG) nr 918/83, rådets förordning (EEG) nr 2423/88, kommissionens

beslut nr 2424/88/EKSG och handelsöverenskommelser om tullförmåner som EG har

ingått. En preskriptionsregel bör införas vad gäller skyldigheten att anmäla att

en vara efter införseln används i strid med de för tullfriheten gällande

reglerna. Vidare bör i lagen införas en bestämmelse om skyldighet för enskilda

att i samband med import lämna vissa uppgifter till Kommerskollegium. I lagen

tas inte in någon bestämmelse om s.k. särskild tull.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon invändning i stort till

lagförslaget. Exportrådet och Industriförbundet framför uppfattningen att

bestämmelser om skydd mot dumpad och subventionerad import inte hör hemma i

tullfrihetslagen. Exportrådet anser att dessa bestämmelser förslagsvis borde

kunna tas in i lagen om vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan, m.m.

Generaltullstyrelsen påpekar behovet av en preskriptionsregel för skyldigheten

att anmäla att en vara används i strid med de för tullfriheten gällande

reglerna. Kommerskollegium föreslår att bestämmelser införs så att kollegiet får

tillgång till importhandlingar vid bl.a. dumpningsundersökningar.

 Skälen för regeringens förslag: Gällande svenska bestämmelser om frihet från

tull vid införsel finns i lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. och

tullfrihetsförordningen (1987:1289). Bestämmelser om tullfrihet för resande

finns i förordningen (1987:1072) om rätt för resande m.fl. att införa varor

tull- och skattefritt (se avsnitt 6.2). I tullfrihetsförfattningarna finns även

regler om frihet från tull vid temporär införsel. I många av de fall där

tullfrihet medges skall även medges frihet från skatt och avgifter. Villkoren i

EG:s rättsakter för tull- resp. skattefrihet är i de flesta fall identiska.

Vissa smärre skillnader kan dock föreligga materiellt sett eller vad gäller den

systematiska utformningen av reglerna.

 De regler om befrielse från import- och exporttullar som gäller inom gemen-

skapen finns i rådets förordning (EEG) nr 918/83 av den 28 mars 1983 om

upprättandet av ett gemenskapssystem för tullbefrielse. Dessa bestämmelser blir

vid ett svenskt medlemskap i EU direkt gällande rätt i Sverige. Förordningen

medger emellertid vissa nationella särregler och utfyllande bestämmelser. En

närmare beskrivning av förordningens innehåll finns i utredningens betänkande

SOU 1994:89 Tullagstiftningen och EG, s.175 ff.

 Tullfrihetsförordningen i dess nuvarande lydelse innehåller bestämmelser om

anmälningsskyldighet till tullmyndighet i det fall en vara medgivits definitiv

tullfrihet men inte använts på det sätt eller för det ändamål som angetts som

förutsättning för tullbefrielsen. Anmälningsskyldigheten gäller dock inte om mer

än fem år förflutit från den dag då varan anmäldes till förtullning till den dag

då varan fick annan användning. Artikel 133 i rådets förordning (EEG) nr 918/83

utgör inget hinder för att en sådan preskriptionsregel bibehålles. En

preskriptionsregel bör därför införas vad gäller skyldigheten att anmäla att en

vara efter införseln används i strid med de för tullfriheten gällande reglerna.

Preskriptionstiden bör behållas vid fem år men bestämmelsen tas in i

tullfrihetslagen.

 Bestämmelser om skydd mot dumpad och subventionerad import återfinns i den nu

gällande lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. Regeringen hyser förståelse för

den uppfattning som Exportrådet gett uttryck för, nämligen att dessa bestämmel-

ser skulle kunna tas in i lagen om vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan,

m.m. Regeringen finner emellertid inte nu tillräckliga skäl att frångå

utredningens förslag. Bestämmelser om skydd mot dumpad och subventionerad import

bör därför tas in i den lag som handlar om tullfrihet.

 Kommerskollegium har hemställt att bestämmelser införs som gör det möjligt för

kollegiet att i sin utredande verksamhet få tillgång till fakturor och andra

importhandlingar (s.k. styrkande handlingar) inte bara i samband med dumpnings-

och subventionsundersökningar utan också i samband med andra

marknadsstörningsundersökningar.

 Kollegiet har i olika sammanhang påtalat den förändring som har skett och som

kommer att ske vad gäller arkiveringen - och därmed tillgängligheten - av

styrkande handlingar i och med att elektroniskt uppgiftslämnande successivt

genomförs inom ramen för tulldatasystemet (TDS). Det elektroniska

uppgiftslämnandet kommer att medföra att det inte längre blir möjligt för

kollegiet att med stöd av tullagen (se 118 § förslaget till tullag) från

tullmyndigheterna få del av fakturor och andra importhandlingar utgörande

underlag till tulldeklarationer (styrkande handlingar), eftersom sådana

handlingar då normalt inte längre kommer att finnas tillgängliga hos

tullmyndigheterna. Kollegiet har inte heller i annan ordning lagligt stöd för

att kunna få del av sådana handlingar.

 Regeringen anser för sin del att det är angeläget att den i Sverige ansvariga

myndigheten för dumpnings- och subventionsundersökningar har tillgång till s.k.

styrkande handlingar inte bara i och för sådana undersökningar utan också för

undersökningar som avser marknadsstörningar av annat slag. Vid ett medlemskap i

EU är det viktigt att kommissionen vid behov kan få en snabb och effektiv

medverkan från berörd nationell myndighet. Vid ett medlemskap i EU utförs

dumpningsoch subventionsundersökningar av kommissionen. Kollegiets behov av

tillgång till styrkande handlingar torde härmed minska såvitt gäller sådana

undersökningar. Det kan dock inte uteslutas att kommissionen i vissa fall kan

komma att begära medverkan från kollegiet. Ett behov av sådana handlingar torde

också komma att finnas för andra marknadsstörningsutredningar. I dessa senare

sammanhang förutses i enlighet med EG:s bestämmelser om import (se nedan under

avsnitt 8.2) medverkan från nationell myndighet och importhandlingar utgör i

dessa sammanhang en väsentlig del av utredningsmaterialet. En bestämmelse om

kollegiets rätt att i sin utredande verksamhet få tillgång till fakturor och

andra importhandlingar bör därför införas. Regeringen anser att det är lämpligt

att en sådan bestämmelse tas in i den nya tullfrihetslagen.

 I 3 § nuvarande tullfrihetslag finns en bestämmelse som ger regeringen rätt att

"om det föreligger särskilda förhållanden" föreskriva att särskild tull skall

tas ut för varor som förtullas. Regeringens föreskrifter skall i efterhand

underställas riksdagen för prövning inom vissa tidsfrister som anges i den

aktuella paragrafen. Detta bemyndigande, vartill motsvarighet har funnits i den

svenska tullagstiftningen sedan början av 1930-talet, har som utredningen

påpekar använts mycket sparsamt. Senast skedde det år 1958 då minimitull

infördes för bl.a. gummidäck och vissa textilvaror. Med stöd av bemyndigandet

har regeringen kunnat förordna om särskild tull när en tullhöjning har ansetts

nödvändig av handelspolitiska skäl eller från skyddssynpunkt. I propositionen

1986/87:166 Ny tullagstiftning framhölls att bemyndigandet fortfarande kunde

motiveras av t.ex. beredskapsskäl. Tullanpassningsutredningen anser att något

utrymme för att använda det aktuella bemyndigandet av handelspolitiska skäl

knappast längre finns om Sverige blir medlem i EU, eftersom den nationella

kompetensen här övergår till gemenskapen. Regeringen delar denna uppfattning.

Visserligen förutses, som utredningen framhåller i artikel 224 i Romfördraget

att ett nationellt agerande på olika sätt kan förekomma i händelse av krig eller

allvarlig spänning som innebär krigsfara. Utredningen anser emellertid att

utformningen av ett eventuellt bemyndigande för

försörjningsberedskapssituationer torde böra utformas på ett annat sätt än

hittills och att frågan bör övervägas i annat sammanhang.

Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på utredningens förslag i denna

del. Regeringen, som anser det viktigt att Sverige vid kriser kan upprätthålla

en viss nationell civil beredskap, delar utredningens bedömning att frågan bör

övervägas i annat sammanhang. Förslaget till ny tullfrihetslag innehåller därför

inte någon bestämmelse om särskild tull.

7.2 Vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan

Regeringens förslag: I en ny lag om vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan

införs vissa kompletterande bestämmelser till rådets förordning (EEG) nr

2913/92 och kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93. En tullmyndighet bör ges

befogenhet att i vissa fall förelägga vite.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon invändning i stort till

lagförslaget. Generaltullstyrelsen och Sydsvenska Handelskammaren anser att

lagen bör innehålla en bestämmelse som ger en tullmyndighet befogenhet att

förelägga vite i vissa fall. Generaltullstyrelsen framför vidare synpunkten att

även ett ursprungsintyg på blankett EUR.2, dvs. en exportörsdeklaration, som

utfärdas i en medlemsstat kan behöva kontrolleras, varför nämnda lag behöver

kompletteras även på denna punkt. Industriförbundet framför synpunkten att det

är oklart vad som i lagen avses med inhemska priser och att eventuella

tillämpningsföreskrifter till lagen bör tillkomma i samråd med exportindustrins

organisationer.

 Skälen för regeringens förslag: I tullkodexen och tillämpningskodexen finns

bestämmelser om varors ursprung, tullvärde, tullnedsättning eller tullfrihet för

vissa varor, tullförfaranden med ekonomisk verkan, vissa s.k. gynnade

förfaranden samt återbetalning och eftergift av tull. En närmare beskrivning av

dessa bestämmelser finns i utredningens betänkande SOU 1994:89 Tullagstiftningen

och EG, s. 156 ff. Vissa nationella bestämmelser behövs för att komplettera

tullkodexen och tillämpningskodexen i nu nämnda hänseenden. I lagen bör tas in

bestämmelser om kontroll av ursprungsintyg. Sådant ursprungsintyg som General-

tullstyrelsen avser bör givetvis också omfattas av kontrollen . Det kan

emellertid påpekas att begreppet exportörsdeklaration inte återfinns i

EG-rätten.

 I 99 § i den föreslagna tullagen återfinns bestämmelser om att när en

tullmyndighet med stöd av tullagstiftningen förelägger tullskyldig eller annan

att vidta åtgärd som behövs för förtullning eller annan tullklarering eller för

tullverkets kontrollverksamhet, kan vite föreläggas. Vite kan även föreläggas,

om någon underlåtit att lämna uppgift eller inge handling enligt föreskrift i

tullagstiftningen. Regeringen delar vissa remissinstansers uppfattning att

vitesmöjlighet även bör finnas i samband med kontroll av ursprungsintyg. I lagen

bör därför i samband med den nyssnämnda bestämmelsen om kontroll av

ursprungsintyg tas in en hänvisning till 99 § tullagen.

 För vissa varor kan enligt bestämmelser i tillämpningskodexen tullvärde

beräknas enligt ett av kommissionen fastställt enhetsvärde som beräknas på

uppgifter som lämnas av medlemsländerna. För att sådan uppgiftsskyldighet skall

kunna fullgöras bör det i lagen som utredningen har föreslagit tas in en

föreskrift om att regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får

meddela föreskrifter om skyldighet för företag att lämna sådana uppgifter

Bestämmelsen bör emellertid anpassas till den terminologi som används i

tullkodexen och tillämpningskodexen. Med anledning av Industriförbundets

synpunkter har föreskrifterna ändrats till att avse genomsnittliga enhetspriser,

se nedan under avsnitt 8.4. Beträffande de föreskrifter som kommer att utfärdas

av regeringen kommer givetvis samråd att äga rum på sedvanligt sätt.

7.3 Straff i vissa fall för oriktigt ursprungsintyg

Regeringens förslag: Lagen (1962:120) om straff i vissa fall för oriktig

ursprungsdeklaration m.m. skall ändras så att det i lagen anges att det är fråga

om förmånsbehandling enligt

handelsavtal som gemenskaperna har slutit enligt EG:s

rättsakter. I övrigt har texten ändrats på så sätt att den anpassats till EG:s

terminologi vad gäller ursprungsintyg. Utredningens förslag: Överensstämmer i

huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon invändning i stort till

förslaget om ändring i 1962 års lag. Hovrätten för Övre Norrland anser att det

bör framgå av lagtexten att den även skall omfatta förmånsbehandling som grundas

på vad EG ensidigt bestämt eller på s.k. blandade avtal. Överåklagaren vid

Åklagarmyndigheten i Stockholm framför behovet av en längre preskriptionstid i

de fall där den för närvarande är två år.

 Skälen för regeringens förslag: Vid ett medlemskap blir EG:s ursprungsregler

gällande för Sverige. EG:s regler om ursprung för varor finns dels i avtal om

förmånsbehandling som EG slutit med vissa länder eller sammanslutning av länder,

dels i tullkodexen (art. 27) och i tillämpningskodexen (art. 66 - 140).

 EG:s bestämmelser innehåller också regler om upprättande och utfärdande av

ursprungsintyg. Detta skall vara utfärdat av en myndighet eller annat i

exportlandet bemyndigat tillförlitligt organ.

 Lagen (1962:120) om straff i vissa fall för oriktig ursprungsdeklaration m.m.

utfärdades ursprungligen i anledning av Sveriges tillträde till

EFTA-konventionen med de bestämmelser om ursprungsintyg som finns där. Lagen har

sedermera anpassats så att den också gäller intyg eller annan handling som

åberopas som bevis för förmånsbehandling enligt frihandelsavtalen mellan Sverige

och EG och enligt EES-avtalet. Även i ett medlemskap krävs straffsanktioner för

att komma till rätta med oriktiga uppgifter i ursprungsintyg. Lagen bör därför

ändras så att den tar sikte på förmånsbehandling enligt handelsavtal som gemen-

skaperna har slutit enligt EG:s rättsakter. Med avtal åsyftas inte enbart avtal

som EG har ingått med andra länder än EU:s medlemsländer utan även avtal som EG

ingått tillsammans med medlemsländerna som parter på ena sidan, s.k. blandade

avtal (se tullkodexen avd. II, kap. 1 artikel 20.3 d och e).

 Straffet är böter eller fängelse i högst ett år eller högst två år, om brottet

är grovt. Vid grov oaktsamhet är straffet böter.

 Överåklagaren i Stockholm har anfört behov av en längre preskrip-

tionstid. Som har framgått inledningsvis läggs i denna proposition fram främst

förslag som är nödvändiga för att Sverige skall kunna ingå i EG:s tullunion och

den gemensamma handelspolitiken. Regeringen tar därför inte i detta sammanhang

upp frågan.

7.4 Upphävande av vissa tullförfattningar

Regeringens förslag: Tulltaxelagen (1987:1068) och förordningen (1968:226) om

rätt för Konungen att medge tull- och skattefrihet m.m. för anläggning som

uppföres vid rikets gräns skall upphävas.

 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: Hovrätten för Övre Norrland påpekar beträffande begreppet

tullagstiftning att antingen lagtexten bör kompletteras med en definition av

begreppet eller ett annat ordval användas som bättre klargör att även EG:s

regler på området avses att täckas in.

 Skälen för regeringens förslag: Inom EU tillämpas som framgått (se avsnitt

4.2.2) en gemensam tulltaxa. Tulltaxan återfinns i rådets förordning (EEG) nr

2658/87. Sverige har i anslutningsfördraget åtagit sig att tillämpa EG:s

gemensamma tulltaxa från och med dagen för tillträdet utan särskilda ändringar

eller övergångsordningar. Vid ett medlemskap blir således nämnda rådsförordning

direkt tillämplig här i landet. Tulltaxelagen bör därför upphöra att gälla.

 Frågor som rör tullfrihet ligger under EG:s exklusiva kompetens.

Gemenskapsrätten medger endast på vissa punkter nationella bestämmelser. Då det

inte finns någon rättslig grund för 1968 års förordning om rätt för Konungen att

medge tull- och skattefrihet m.m. i vissa fall bör den upphävas. Regeringen

delar utredningens uppfattning att riksdagen bör besluta om förordningens

upphävande (jfr prop. 1968:86, bet. 1968:BeU39, rskr. 1968:200).

 I fråga om varor som anmälts till förtullning eller borde ha anmälts till

förtullning innan lagen trätt i kraft bör, som utredningen föreslår, äldre

bestämmelser fortfarande gälla.

 Som utredningen funnit finns hänvisningar till den tullagstiftning som bör

upphävas i ett stort antal andra författningar. Motsvarande bestämmelser kommer

dock att återfinnas i de nya tullförfattningarna i de allra flesta fall. De nya

reglerna kommer i vissa fall att återfinnas i direkt tillämpliga EG-förordningar

och i vissa andra fall i nationella författningar. Regeringen delar därför

utredningens uppfattning att en övergångsbestämmelse behövs i vilken föreskrivs

att hänvisningar till upphävd tullagstiftning i stället skall gälla motsvarande

bestämmelser i EG:s bestämmelser och svenska tullförfattningar. Med anledning av

Hovrättens för Övre Norrland påpekande beträffande begreppet tullagstiftning bör

övergångsbestämmelsen ändras i enlighet med definitionen av begreppet

tullagstiftning i 2 § förslaget till tullag så att hänvisning görs till de nya

reglerna.

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till tullag

1 §

Lagen skall gälla i fråga om import från och export till tredje land.

Varuhandeln med tredje land regleras i första hand genom gemenskapens

rättsakter. De centrala tullbestämmelserna, särskilt sådana som rör förfarandet,

har samlats i en gemenskapstullkodex, som är en förordning utfärdad av

ministerrådet, och en förordning av kommissionen med föreskrifter för

verkställigheten av tullkodexen. Den föreslagna lagen skall ses endast som ett

komplement till dessa EG-förordningar.

Lagen gäller således inte handeln mellan medlemsstaterna med gemenskapsvaror.

Däremot blir lagen aktuell om icke-gemenskapsvaror, dvs. varor som införts till

gemenskapens tullområde från tredje land och ännu inte övergått till fri

omsättning, förs till Sverige från en annan medlemsstat.

 Tullkodexen reglerar endast importtull och exporttull. Dessa begrepp

definieras i tullkodexen. Den nya tullagen, liksom den nu gällande, skall även

avse annan skatt och avgift som skall tas ut vid import från tredje land och

detta skall anges i en generell bestämmelse i paragrafens första stycke. Däremot

skall tullagen som huvudregel inte reglera uttag av skatt i varuhandeln mellan

medlemsstater. Tullagen skall dock innehålla regler om uttag av skatt vid

införsel från områden som hör till medlemsstaterna, men på vilka gemenskapens

skattedirektiv inte är tillämpliga. Se 9 och 10 §§ lagförslaget och

kommentarerna därtill.

 I första stycket kompletteras det nuvarande ordet "övervakning" med "kontroll"

för att terminologin redan i inledningsparagrafen skall harmoniera med

tullkodexen. Ordet "övervakning" definieras i tullkodexen som tullmyndigheternas

åtgärder i allmänhet för att säkerställa att tullbestämmelserna iakttas, medan

"kontroll" definieras som genomförandet av olika särskilda kontrollåtgärder.

2 §

Gemenskapens tullområde definieras i artikel 3 i tullkodexen genom en uppräkning

av medlemsstaternas territorier. För vissa länder görs undantag för delar av

deras territorier, t.ex Ceuta och Melilla som hör till Spanien. Det finns också

områden som inte hör till någon medlemsstat men som ändå ingår i tullområdet på

grund av deras speciella band till en medlemsstat (t.ex. Monaco och San Marino).

Tillhörande territorialvatten, inre farvatten samt luftrum hör också till

tullområdet. En redogörelse för alla områden, med anknytning till en

medlemsstat, som har speciell status i tull- och/eller skattehänseende finns i

EG:s revisionsrätts specialrapport 2/93, EGT nr C 347, 27.12.93. En förkortad

benämning på gemenskapens tullområde: "EG:s tullområde" bör användas i tullagen.

 "EG:s skatteområde" bör användas som beteckning på det område inom vilket EG:s

skattebestämmelser är tillämpliga. Detta område överensstämmer till största

delen med tullområdet, men vissa avvikelser finns. Avvikelserna kan även variera

något mellan olika skatter. I fråga om mervärdesskatt framgår till-

ämpningsområdet för det sjätte mervärdesskattedirektivet (77/388/EEG) i dess

artikel 3. Bland de områden som ingår i tullområdet, men inte i skatteområdet

avseende mervärdesskatt, märks Kanarieöarna och de franska utomeuropeiska

departementen. Nämnda områden är uteslutna även ur tillämpningsområdet för

punktskattedirektivet (92/12/EEG), som avser skatter på mineraloljeprodukter,

alkohol och alkoholprodukter samt tobaksvaror, såvida inte respektive

medlemsstat avgett förklaring om att skattebestämmelserna, helt eller delvis,

skall tillämpas även på nämnda områden, se artikel 2 i direktivet. Av betydelse

för svensk del är den ställning som Åland kommer att ha i skattehänseende.

Finland har förhandlat sig till ett undantag för Åland i fråga om EG:s

skattelagstiftning. Den exakta omfattningen och konsekvenserna av detta undantag

torde det vara för tidigt att ange.

 "Det svenska tullområdet" definieras i paragrafen eftersom det i många

sammanhang behövs en praktisk benämning på den svenska delen av EG:s tullområde.

 När det gäller begreppet "tullmyndigheter" definieras detta i artikel 4.3 i

tullkodexen som "myndigheter som bl.a. har ansvar för tillämpningen av

tullagstiftningen". Begreppet "tullagstiftningen" definieras i artikel 1 i

tullkodexen som tullkodexen och de föreskrifter som antas på gemenskapsnivå

eller nationellt för dess genomförande. För svensk del bör i författning anges

vilka tullmyndigheterna är i Sverige. En bestämmelse därom har tagits in i

paragrafens sista stycke.

 I nuvarande definition av "tullmyndighet" i 4 § TL hänvisas till "fastställd

distriktsorganisation för tullverket". Eftersom det numera är till största delen

överlåtet till Generaltullstyrelsen att bestämma om distriktsindelningen av

tullverket, jfr 7 och 8 §§ förordningen (1991:1524) med instruktion för

tullverket, bör de citerade orden tas bort från definitionen.

 Begreppet "tullklarering" behålls, med sakligt sett samma innebörd som för

närvarande. Definitionen har dock anpassats till tullkodexens terminologi, där

"godkänd tullbehandling" (customs-approved treatment or use) är det överordnade

begreppet som omfattar dels alla tullförfaranden, dels övriga klareringsformer

som inte betecknas som "tullförfaranden" (customs procedures). I "tullklarering"

ingår som sista moment "frigörande av varorna" så som detta uttryck definierats

i artikel 4.20 i tullkodexen.

 Även ordet "förtullning" (och "förtulla", "förtullad" etc.) kan behållas i

nationella författningar. Man kan då göra en distinktion mellan tullförfarandet

"övergång till fri omsättning" och tullmyndigheternas åtgärder med en vara som

deklarerats till detta tullförfarande (förtullning), jfr nuvarande distinktion

mellan begreppen "tullklareringsform" och "tullklarering".

3 §

Bemyndigandet avser sådana frågor som behandlas i avdelning III kapitel 1-3 i

tullkodexen, dvs. införsel av varor i gemenskapens tullområde, uppvisande av

varor för tullen samt summarisk deklaration och lossning av varor som uppvisats

för tullen. Bemyndigandet bör kunna delegeras vidare till Generaltullstyrelsen

(se 119 §).

4 §

Regeln anknyter till artikel 60 i tullkodexen som ålägger varje medlemsstat att

bestämma vilken behörighet som de olika tullkontoren på dess territorium skall

ha.

5 §

Innehållet i paragrafen får anses följa av hela EG-regelverket, men någon

uttrycklig regel av det innehållet finns inte i tullkodexen. Det är önskvärt att

ha en sådan regel i tullagen.

6 §

En uttrycklig bestämmelse bör behållas i svensk författning om att det är

tillåtet att tillföra märkämnen till oförtullade oljeprodukter. När det gäller

varor som förvaras på tullager eller i frizon eller frilager kan denna möjlighet

inrymmas under begreppet "vanliga hanteringsformer", som är tillåtna enligt

artikel 109.1 och artikel 173 b i tullkodexen, och som bl.a. innefattar åtgärder

för att förbereda varorna för distribution och återförsäljning. Några

uttryckliga gemenskapsbestämmelser om att någon behandling av varor är tillåten

medan de befinner sig under tillfällig förvaring synes inte finnas, utöver att

varuundersökning och provtagning kan medges enligt artikel 42 i tullkodexen. Det

bör vara tillåtet att tillföra märkämnen även under tillfällig förvaring och

därför föreslås en generell lagbestämmelse därom.

7 §

Grunden för de förenklade förfarandena i samband med att en vara deklareras till

ett tullförfarande finns i artikel 76 i tullkodexen. De förenklade förfarandena

anges närmare i artikel 253 i tillämpningskodexen.

 De förenklade förfaranden för övergång till fri omsättning, som det avses att

närmare föreskrifter skall utfärdas om enligt 7 §, är det förenklade

deklarationsförfarandet (simplified declaration procedure) och det lokala

klareringsförfarandet (local clearance procedure). Både importör och företag som

uppträder som ombud skall kunna få tillstånd av det förstnämnda slaget. Däremot

föreligger inte skäl för att ombud skall kunna få tillstånd till lokalt

klareringsförfarande, såvitt gäller tullförfarandet övergång till fri

omsättning. Speditörer och liknande företag bör kunna få tillstånd att tillämpa

den typen av förenklat förfarande i samband med andra tullförfaranden, såsom

transitering och uppläggning på tullager.

8 §

Bestämmelsen motsvarar 12 § andra stycket TL. Fristen för att lämna in

kompletterande tulldeklaration blir kortare i enlighet med vad som sagts ovan i

avsnitt 6.1.2. Härvid märks att fristen skall räknas från den dag då en vara

frigjordes (lämnades ut) och inte såsom i nu gällande bestämmelse från dagen för

anmälan. Den ändrade utgångspunkten är förestavad av reglerna om betalnings-

anstånd i artikel 227 i tullkodexen.

 Förslaget skall ses i samband med förslaget i 26 § om utfärdande av och

betalning av tullräkningar.

9 §

Gemenskapens tullområde och dess skatteområde har inte samma geografiska

utsträckning. Det finns områden inom tullområdet som ligger utanför

skatteområdet. För varor som förs in till landet från ett sådant område skall

som huvudregel importskatt tas ut. Denna skatt skall om inte annat föreskrivits

tas ut av tullmyndigheten trots att varan kommer från en plats inom gemenskapens

tullområde och trots att varan är en gemenskapsvara och därmed i fri omsättning

tullrättsligt sett.

 Genom paragrafen införs en skyldighet att anmäla varor som förs in i landet

från ett sådant område. Anmälan skall göras till tullmyndigheten. Denna

skyldighet motsvarar den anmälningsskyldighet som enligt tullkodexen föreligger

för varor som förs in från en plats utanför EG:s tullområde. Det framstår som

naturligt att anmälningsskyldigheten enligt denna paragraf i tullagen skall

fullgöras på i princip samma sätt som anmälningsskyldigheten enligt tullkodexen.

Detta bör dock inte hindra bruket av sådana avvikelser därifrån som framstår som

motiverade. I artikel 33a.1 i sjätte mervärdesskattedirektivet (77/388/EEG)

finns bestämmelser som innebär att även för varor som förs in i landet från ett

område som är tredje land enligt skattebestämmelserna, men inte enligt

tullbestämmelserna, skall tillämpas förfaranden som i ett antal uppräknade fall

motsvarar vad som gäller enligt tullbestämmelserna vid import. Bestämmelser med

denna innebörd finns i andra stycket av paragrafen.

 Paragrafen innehåller även bestämmelser om anmälningsskyldighet m.m. vid

utförsel till sådant område. Behov av reglering av en sådan anmälningsskyldighet

finns för de fall där förfarandet för intern gemenskapstransitering enligt

artikel 311 i tillämpningskodexen skall tillämpas.

 De närmare föreskrifterna bör utformas av Generaltullstyrelsen efter

bemyndigande av regeringen. Detta anges i tredje stycket jämfört med 119 §.

10 §

I tullkodexen föreskrivs vem som under olika omständigheter är "gäldenär" (eng.

debtor). Reglerna därom är, på ett sätt, mycket lika de nuvarande svenska

reglerna i tullagen om vem som är tullskyldig. Sålunda är, vid import under

normala omständigheter, den som lämnar en tulldeklaration för övergång till fri

omsättning avseende tullpliktiga varor gäldenär, jfr artikel 201 i tullkodexen.

Detta motsvarar regeln i 10 § första stycket TL. I artiklarna 202-205 anges vem

som är gäldenär i fall av "olaga införsel" eller andra fall av icke-föreskrifts-

mässig hantering av tullpliktiga varor eller i vissa fall hantering av

förtullade varor i strid mot de villkor som gällde för förtullningen. Dessa

regler överensstämmer, delvis mycket nära, med reglerna i 81 och 82 §§ TL om

tullskyldighet i särskilda fall. I fråga om tullskyldighet för varor som

inkommer med post (nuvarande 80 § TL) hänvisas till kommentarerna till 81 § i

lagförslaget. Eftersom tull kan förekomma även vid export från EG innehåller

tullkodexen även regler om vem som är gäldenär vid export under olika

omständigheter (artiklarna 209-211).

 En konsekvens av EG-bestämmelserna är att det inte behöver finnas några

nationella bestämmelser om vem som är skyldig att betala tull.

 Från en annan synpunkt skiljer sig de nämnda begreppen åt. Tullskyldig är

enligt nuvarande svenska bestämmelse i normalfallet den som anmält en vara till

förtullning, oavsett om i det enstaka fallet någon tull skall utgå eller inte. I

tullkodexen förekommer begreppet gäldenär endast i samband med att det

föreligger en tullskuld (customs debt).

 I nuvarande tullag finns åtskilliga bestämmelser som gäller för den som är

tullskyldig, oavsett om det i det enstaka fallet verkligen skall betalas någon

tull eller annan skatt eller avgift eller om det inte skall utgå någon pålaga.

Även i fortsättningen kan det vara ändamålsenligt att kunna beteckna en person

som tullskyldig i ordets nuvarande mening. Termen "den tullskyldige" bör därför

behållas i tullagen. Begreppet används i många bestämmelser som bör tillämpas på

samma sätt oavsett om det gäller import eller export. Därför har begreppet

definierats på sådant sätt att det gäller i båda dessa fall.

 I övrigt överförs från 10 § TL bestämmelsen att den tullskyldige även skall

betala annan skatt och avgift som skall utgå för varan vid importen. I detta

avseende har paragrafen begränsats till import, eftersom det förutses att det

inte kommer att förekomma några nationella skatter eller avgifter på export.

Avgifter på export torde enbart vara avgifter enligt den gemensamma

jordbrukspolitiken. Dessa går in under begreppet exporttull (export duties), och

skyldigheten att betala dessa regleras uttömmande i tullkodexen.

 I andra stycket regleras vem som är skattskyldig för införsel av gemenskapsvara

från ett område inom EG:s tullområde men utanför dess skatteområde. För sådan

införsel finns ju inte någon tullskyldig. Skattskyldigheten har kopplats till

bestämmelserna om anmälningsskyldighet för sådan införsel i 9 §.

Anmälningsskyldigheten föreligger för den som för in eller låter föra in varan.

 I tredje stycket anges att skatt och avgift skall fastställas och betalas i den

ordning som gäller för tull. Därigenom blir berörda tullbestämmelser, oavsett om

de finns i EG-rättsakter eller i nationella bestämmelser, tillämpliga även på

uttag av skatt. Detta gäller för skatt som skall betalas såväl vid import från

tredje land som vid införsel från en plats inom EG:s tullområde men utanför dess

skatteområde. Stycket innehåller dock den begränsningen att det som sägs inte

gäller om annat föreskrivits. Därmed avses de fall, rörande vissa punktskatter,

där importskatten inte skall erläggas till tullmyndighet utan till den inrikes

skattemyndigheten, om importören är registrerad på visst sätt.

 I fjärde stycket föreslås en bestämmelse enligt vilken en tullmyndighet i vissa

fall kan medge nedsättning av eller befrielse från annan skatt än tull samt

avgift. Detta är en kompletterande bestämmelse till bestämmelserna i tullkodexen

om nedsättning av eller befrielse från tull. Den föreslagna bestämmelsen

motsvarar fjärde stycket 82 § i nuvarande TL till den del stycket handlar om

annan skatt än tull samt avgift.

11 §

Bestämmelsen motsvarar nuvarande 3 a § TL. Bestämmelsen har dock placerats i

anslutning till övriga bestämmelser som rör tulldatasystemet (TDS). Den

verksamhet som bedrivs med hjälp av TDS måste i huvudsak anses som verksamhet

enligt EG:s tullkodex och utgör endast till liten del "verksamhet enligt denna

lag". Därför föreslås att sistnämnda uttryck byts ut mot "verksamheten enligt

tullagstiftningen". Så som "tullagstiftningen" definieras i artikel 1 i

tullkodexen och i 2 § i den nya tullagen omfattar uttrycket både tullkodexen,

tillämpningskodexen, denna lag och de lagar som anges i 1 § samt de förordningar

och myndighetsföreskrifter som kommer att meddelas i anslutning därtill.

12 §

Paragrafen motsvarar 11 a § i nuvarande tullag. I första stycket tas inte med

någon hänvisning motsvarande den nuvarande "enligt denna lag eller enligt lagen

(1987:1069) om tullfrihet m.m." Även om en liknande hänvisning skulle göras till

tullkodexen och den nya tullagen riskerar man att den blir för snäv. I detta

sammanhang kan antecknas att artikel 4 a i tillämpningskodexen ger uttryck för

att i princip varje "tullformalitet" skall kunna utföras med ADB-teknik. I

stället införs i paragrafen begränsningen att det skall vara fråga om uppgifter

som lämnas till tullmyndighet. Genom tillståndsgivningen kan ändå preciseras

vilken typ av uppgifter som avses, t.ex. deklarationer för övergång till fri

omsättning enligt tullkodexen.

 Ordet "tulldeklaration" används i den betydelse ordet har enligt tullkodexen,

dvs. den åtgärd genom vilken en person i föreskriven form och på föreskrivet

sätt anger ett önskemål om att anmäla varor till ett visst tullförfarande, och

är alltså inte som i nuvarande tullag begränsat till att vara ett element i

tullförfarandet förtullning.

13-15 §§

Bestämmelserna motsvarar 11 b-11 d §§ i nuvarande tullag och föreslås överförda

med oförändrad lydelse till den nya lagen. Bestämmelsen i 13 § om när ett

elektroniskt dokument skall anses ha kommit in till en tullmyndighet bör ses som

en komplettering av bestämmelsen i artikel 222.2 i tillämpningskodexen, som

säger att en "tulldeklaration som gjorts med EDI skall anses ha avlämnats när

EDI-meddelandet har mottagits av tullmyndigheterna".

16 §

Se avsnitt 6.1.3 ovan.

17 §

Bestämmelsen motsvarar närmast nuvarande 13 § andra stycket TL. Frågan om vem

som på deklarantens vägnar skall vara behörig att skriva under en tulldeklara-

tion för övergång till fri omsättning är en annan fråga än frågan om att ha kvar

kravet på att ombud skall vara godkänt av tullmyndigheten. Bestämmelsen bör

finnas kvar av formella skäl, eftersom tullmyndigheterna annars måste kräva att

varje tulldeklaration skrivs under av behörig firmatecknare eller den som fått

särskild fullmakt av behörig firmatecknare hos deklaranten. Bestämmelsen bör

inte vara begränsad till att gälla vid övergång till fri omsättning, utan bör

gälla deklaration till varje tullförfarande.

18 §

När en vara deklareras till ett tullförfarande skall enhetsdokumentet användas,

om inte de bestämmelser som gäller för ett visst tullförfarande tillåter något

annat (artikel 205 i tillämpningskodexen). I bilagorna 37 och 38 till

tillämpningskodexen anges vilka uppgifter som skall lämnas i enhetsdokumentet

för varje tullförfarande. Dock lämnas i fråga om vissa uppgifter valfrihet för

medlemsstaterna att bestämma om uppgifterna skall krävas eller inte krävas.

EG-reglerna om uppgiftslämnandet måste därför kompletteras med nationella

föreskrifter. När det gäller anmälan till en annan tullbehandlingsform (godkänd

tullbehandling) än ett tullförfarande, dvs. återutförsel i vissa fall, up-

pläggning i frizon, överlåtelse till statskassan eller förstöring, finns ett

påtagligt behov av nationella föreskrifter om form och innehåll i sådan anmälan,

eftersom EG-reglerna därom är mycket knapphändiga.

 Regeringen bör därför bemyndigas att meddela sådana föreskrifter. Bestämmelsen

motsvarar bl.a. delar av nuvarande 14, 42 och 52 §§ TL.

19 §

Om skyldighet att bevara s.k. styrkande handlingar föreskrivs i artikel 16

jämfört med artikel 14 i tullkodexen. Bestämmelserna motsvarar nuvarande 16 a §

TL, men skiljer sig från den bestämmelsen på några väsentliga punkter. I artikel

14 föreskrivs bl.a. att var och en som är direkt eller indirekt inblandad i

verksamhet som berör handeln med varor skall, för tillämpningen av

tullagstiftningen, förse tullmyndigheterna med alla nödvändiga dokument och

upplysningar, oavsett vilket medium som används. I första hand avses sådana

handlingar som enligt uttryckliga föreskrifter skall avlämnas eller företes i

samband med tullbehandling av varor, t.ex. fakturor, ursprungsbevis,

frakthandlingar, intyg etc.

 I den mån sådana handlingar inte behålls av tullmyndigheten föreligger

skyldighet för den berörde att bevara handlingarna enligt artikel 16 för att

tullmyndigheterna skall kunna kontrollera dem. I fråga om den tid under vilken

handlingarna skall bevaras hänvisas till "gällande bestämmelser", vilket i

avsaknad av gemenskapsregler innebär att varje medlemsstat bestämmer den tiden.

Tiden skall dock vara minst tre år. I övrigt anges vad som i olika fall skall

vara utgångspunkt för bevaringstiden. I fråga om varor som förtullats eller

exporterats räknas tiden från utgången av det år då deklarationen för övergång

till fri omsättning respektive export togs emot.

 Bestämmelsen är således inte, såsom 16 a § TL, begränsad till underlaget för

förtullning av varor utan gäller alla tullförfaranden och alla "tullärenden" i

övrigt.

 Den nuvarande bevarandetiden om fem år bör behållas. Ett skäl för detta är att

det gäller fem års tid för åtalspreskription av varusmugglingsbrott av normal

svårhetsgrad.

20 §

Bestämmelsen motsvarar 17 § första stycket TL.. Begreppet "tulltaxering" behålls

med samma betydelse som i dag. Genom bestämmelsen i 1 § första stycket omfattar

begreppet tulltaxering även fastställande av annan skatt och avgift.

21 §

Regler som innebär att tulltaxeringsbeslut omprövas finns dels i artikel 220,

dels i artiklarna 235-242 i tullkodexen. Den först nämnda artikeln behandlar det

fall att tull inte har bokförts i sådant samband med frigörandet av varorna som

föreskrivs i artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med lägre belopp än som

rätteligen skall utgå. Bokföring som sker med anledning därav kallas bokföring

i efterhand ("subsequent entry in the accounts", i tillämpningskodexen även

kallat "post-clearance recovery"). I de senare nämnda artiklarna behandlas olika

fall av återbetalning av tull, t.ex. när tull tagits ut med högre belopp än som

rätteligen skall utgå. Dessa regler motsvarar i grova drag våra nuvarande regler

om omtulltaxering och eftertulltaxering. Gemenskapsreglerna om återbetalning av

tull omfattar även vissa fall som f.n. regleras genom bestämmelser om särskild

restitution.

 De faktorer som ligger till grund för skatterna och avgifterna är t.ex.

klassificering av varorna enligt gemenskapernas tulltaxa och fastställande av

avgiftssats eller annan debiteringsgrund beträffande tull, jordbruksavgifter och

andra importavgifter, tillämpning av bestämmelser som föreskriver en nedsättning

av eller befrielse från importtull för vissa varor eller frihet från avgifter

under vissa förutsättningar, tillämpning av bestämmelserna om förmånsbehandling

på grund av varornas ursprung, fastställande av tullvärdet, och åtgärder i

övrigt som anges i tullagstiftningen. Varje sådan faktor kan bli föremål för om-

prövning. Omprövningen kan avse varje fråga som kan ha betydelse för tull-

taxeringen.

 Bestämmelserna om omprövning gäller även beslut om tulltillägg och

förseningsavgift.

 Att omprövning av tulltaxeringsbeslut, beslut om tulltillägg och

förseningsavgift skall ske om de har överklagats framgår av 104 och 106 §§.

22 §

Om en fråga som avses i 21 § har avgjorts genom beslut av GTS som vunnit laga

kraft, får tullmyndigheten inte pröva frågan. Omprövning kan naturligtvis inte

heller företas om frågan har avgjorts av en domstol eller om tiden för

omprövning har gått ut.

23 §

Tidsfristen för bokföring i efterhand enligt artikel 220 i tullkodexen är tre

år. Det följer av bestämmelsen i artikel 221.3 om att meddelande till den

tullskyldige om det bokförda beloppet inte får ske efter utgången av en frist på

tre år från dagen då tullskulden uppkom. I samma punkt ges emellertid möjlighet

att överskrida tidsfristen i fall som har visst samband med straffrättsliga

förfaranden, som medför att tullmyndigheten inte exakt kan bestämma den tull som

skall utgå. Bestämmelsen är ganska oklart formulerad. Denna oklarhet är dock

inte av avgörande betydelse eftersom bestämmelsen endast gäller "i den mån

gällande bestämmelser (provisions in force) medger det". Detta innebär, i

avsaknad av andra gemenskapsbestämmelser i frågan, en hänvisning till nationella

bestämmelser.

 Bokföring i efterhand skall efter utgången av treårsfristen, kunna ske på samma

villkor som f.n. gäller för eftertulltaxering efter utgången av femårsfristen

enligt 23 § TL. Dessa bestämmelser har därför tagits in i andra och tredje

styckena i förevarande paragraf.

 Bestämmelsen i paragrafens första stycke är hämtad ur nuvarande 21 § TL. En

regel av detta innehåll bör kunna behållas eftersom den inte är till förfång för

något intresse, i synnerhet inte gemenskapens fiskala intresse. Genom

bestämmelsen kan i vissa fall den som gjort sig skyldig till varusmugglingsbrott

utverka ansvarsfrihet enligt 8 a § VSL, jfr prop. 1986/87:166 s. 76-77 och

125-126.

24 §

Bestämmelsen motsvarar 24 § i nuvarande TL. Tullkodexen innehåller inte någon

motsvarande bestämmelse. Däremot är det uppenbart att det även vid tillämpningen

av gemenskapsregler kan uppkomma situationer som motsvarar dem då skönstulltaxe-

ring f.n. får tillgripas. Något skäl att inte ha en bestämmelse om

skönstulltaxering även i den nya tullagen kan därmed inte anses föreligga.

Bestämmelsen avser även annan skatt och avgift.

25 §

Bestämmelsen anger huvudregeln vid betalning av tull och annan skatt och avgift,

i fall då inga betalningslättnader medges, dvs. kontant betalning. Den motsvarar

nuvarande 25 § TL. Av artikel 222.1 a i tullkodexen framgår att det måste

nationellt bestämmas en tidsfrist för kontant betalning av tull. Fristen får

vara högst 10 dagar. Det föreslås därför att fristen skall vara 10 dagar. Det

noteras att i övrigt tillämpas artikel 221 fullt ut, vilket t.ex. medför att den

sålunda bestämda fristen förlängs på villkor som sägs i art. 222.1 a tredje och

fjärde styckena. I detta sammanhang bör även anmärkas att en vara inte får

lämnas ut förrän tullen har betalts eller säkerhet ställts för tullen.

26 §

Första stycket motsvarar närmast 26 § i nuvarande TL.

 Genom sista meningen i första stycket görs bestämmelserna i paragrafen

tillämpliga även vid export.

 Det andra stycket i paragrafen skall komplettera artikel 231 i tullkodexen som

föreskriver att varje tullbelopp får betalas av en tredje person i gäldenärens

ställe.

 I tredje stycket anges kredittidens längd. Övervägandena i denna del redovisas

ovan i avsnitt 6.1.2.

 Bestämmelsen i sista stycket har överförts oförändrad från sista stycket

nuvarande 26 § TL. Frågan om redovisningsskyldighet enligt den bestämmelsen hör

till den nationella kompetensen.

27 §

Enligt artikel 225 första stycket är det obligatoriskt att ställa säkerhet för

tull för att betalningsanstånd skall beviljas. I fråga om annan skatt än tull

samt avgifter synes det som huvudregel höra till den nationella kompetensen att

avgöra om säkerhet skall krävas som villkor för kredit. Bemyndigandet i

nuvarande 27 § TL bör behållas i sak oförändrad, såvitt gäller annan skatt än

tull samt avgifter.

28 §

Det föreslagna bemyndigandet för regeringen avser föreskrifter i bl.a. följande

hänseenden. Artikelhänvisningarna avser tullkodexen:

 - de praktiska förfarandena för bokföring av tull i räkenskaperna (artikel

271.2)

 - fördröjning av bokföring i räkenskaperna (artikel 219)

 - utfärdande av tullräkning, jfr artiklarna 226 och 227, i den

utsträckning detta inte regleras redan i denna lag,

 - vilka betalningssätt som skall godtas, jfr artikel 223, t.ex. kontant, med

check, över postgiro och bankgiro,

 - vilka slag av säkerhet för tull som kan godtas, utöver dem som anges i

artikel 193 (jfr artikel 857 i tillämpningskodexen),

 - om skyldighet för GTS att lämna sådana uppgifter till regeringen att Sverige

kan uppfylla sin informationsskyldighet mot kommissionen enligt artiklarna 870

och 871 i tillämpningskodexen, alternativt föreskrift att GTS skall på

medlemsstatens vägnar fullgöra denna informationsskyldighet.

 124

29 §

Paragrafen motsvarar 28 § i nuvarande TL. Att tull skall återbetalas, om en

tullskyldig betalat tull med högre belopp än som rätteligen skall betalas, eller

betalat tull som inte rätteligen borde ha bokförts, är föreskrivet i

tullkodexen. I paragrafens första stycke regleras därför frågan om återbetalning

av skatt och avgift i motsvarande fall.

 Tullkodexen innehåller ett stort antal bestämmelser om återbetalning av tull,

vilka är av olika karaktär. Den i förra stycket nämnda bestämmelsen finns i

artikel 236. I artikel 237 föreskrivs att tull skall återbetalas om en

tulldeklaration ogiltigförklaras (se artikel 66) och tullen har betalats. Dessa

båda fall kan karakteriseras som fall då tulltaxering blivit felaktig på grund

av något misstag från deklarantens och/eller tullmyndighetens sida, och tull

återbetalas för att korrigera felaktigheten. Det är dessa fall som skall

omfattas av 29 § första stycket såvitt avser återbetalning av annan skatt eller

avgift.

 Enligt artikel 238 skall tull återbetalas, under vissa förutsättningar, för

varor som är defekta eller inte uppfyller villkoren i det avtal som låg till

grund för importen. Vidare kan tull återbetalas i fall som avses i artikel 239,

och som anges närmare i tillämpningskodexen, artiklarna 900, 901, 903 och 905

(sistnämnda artikel avser fall som skall underställas kommissionen). Dessa fall

synes mer likna materiella tullfrihetsgrunder, där återbetalning inte kommer i

fråga på grund av något fel vid tulltaxeringen utan det i stället uppkommer

eller framkommer ett förhållande efter tulltaxeringen, som motiverar att betald

tull återbetalas (eller att påförd men ännu inte betald tull efterges). Vissa av

dessa fall är av sådant slag att f.n. särskild restitution av tull kan medges

enligt 60 § tullfrihetsförordningen (1987:1289), medan skatt kan återbetalas

enligt 4 § lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel,

under vissa angivna förutsättningar. Återbetalning av annan skatt och avgift i

motsvarande fall föreslås bli reglerade i lagen om frihet från skatt vid import

m.m., se 2 kap. 12 § i förslaget.

 Bestämmelserna om kvittning och avräkning i andra stycket bör behållas utan

ändring i sak men kan formuleras på ett enklare sätt. Första meningen i stycket

omfattar sålunda dels återbetalning av tull enligt gemenskapsreglerna (även när

den materiella tullfrihetsgrunden finns i den föreslagna lagen om tullfrihet

m.m.), dels återbetalning av annan skatt samt avgift enligt denna paragraf eller

enligt lagen om frihet från skatt vid import, m.m. eller annan återbetalning av

skatt genom tullmyndigheterna. Uttrycket "återbetalning av tull" omfattar även

sådan återbetalning som sker vid aktiv förädling enligt restitutionssystemet,

jfr artikel 114.1 b i tullkodexen. Detta fall motsvaras närmast av andra stycket

andra meningen i nuvarande 28 § TL.

 Regeringen bemyndigas i sista stycket att meddela ytterligare föreskrifter om

återbetalning eller eftergift av tull. Här avses bl.a. föreskrifter om ordningen

för underställning till kommissionen av fall som avses i artikel 905 i

tillämpningskodexen.

30 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 29 § TL. Förslaget innebär att nuvarande regler

om dröjsmålsavgift vid försenad betalning av tull, annan skatt och avgift till

tullverket i stort sett behålls.

 Enligt artikel 232.1 b i tullkodexen skall det tas ut "dröjsmålsränta"

(interest on arrears) om tull inte betalas inom föreskriven tid. Räntesatsen

skall vara minst lika hög som räntesatsen för den "kreditränta" som i vissa fall

skall tas ut enligt artikel 229. Några ytterligare regler om räntesatsen eller

om tidpunkter som skall beaktas vid ränteberäkningen finns inte i

gemenskapsreglerna. Det krävs uppenbart nationell lagstiftning som kompletterar

EG-bestämmelserna på detta område.

 Dröjsmålsavgiften enligt nuvarande tullag beräknas på sätt som närmare anges i

uppbördslagen. De nuvarande reglerna om dröjsmålsavgift uppfyller de krav som

ställs i artikel 232 på en "dröjsmålsränta" och bör därför behållas.

 Bestämmelsen i första stycket är tillämplig även på annan skatt än tull och

avgift som skall betalas till tullverket.

 I förslaget finns inte med någon bestämmelse om att tullmyndigheten får medge

befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift om det

finns särskilda skäl. Möjligheterna till och villkoren för befrielse från

"dröjsmålsränta" anges i punkt 2 av artikel 232 och synes inte ge utrymme för

några "särskilda skäl" utöver dem som anges i nämnda punkt 2.

31 §

Regler om s.k. respitränta på tull och annan skatt finns f.n. i 30 § TL. I fråga

om tull finns närmast motsvarande bestämmelse i artikel 214.3 i tullkodexen.

Enligt den bestämmelsen skall en "kompensationsränta" (compensation interest)

påföras, i de fall och enligt de villkor som fastställts enligt

kommittéförfarandet, för att förhindra att ekonomisk fördel oriktigt erhålls

genom framflyttning av den dag då tullskulden uppkom eller bokfördes.

 I artikel 589 i tillämpningskodexen föreskrivs att kompensationsränta skall tas

ut. Det ena fallet gäller när det vid tillämpning av tullförfarandet aktiv

förädling enligt suspensionssystemet uppkommer en tullskuld på förädlingsvarorna

eller på varor i oförändrat skick. Bestämmelsen motsvarar i sak nuvarande 30 §

första stycket 4 TL jämfört med 24 § TFL. Räntesatsen bestäms av kommissionen

och utförliga regler därom och om ränteberäkningen i övrigt finns i nämnda

artikel. När varor som varit föremål för temporär import övergår till fri om-

sättning skall kompensationsränta tas ut enligt artikel 709. Första stycket i

den föreslagna bestämmelsen avser dessa fall. Om ränta i sådant fall tas ut på

tull bör ränta tas ut på samma grunder även på annan skatt eller avgift som

belöper på varan.

 I övrigt synes inte finnas utrymme för nationella föreskrifter om ränta på tull

i fall motsvarande nuvarande 30 § första, andra och tredje styckena TL. Det får

dock anses befogat att ta ut ränta på annan skatt än tull samt på avgift i vissa

fall. Bestämmelser därom har därför tagits in i andra och tredje styckena i

paragrafen. Andra stycket motsvarar i stort sett nuvarande 30 § första stycket 1

- 3 TL och tredje stycket motsvarar 30 § fjärde stycket.

 Liksom gäller f.n. bör ränta inte beräknas på mervärdesskatt som får dras av

vid redovisning av sådan skatt. Bestämmelsen därom bör placeras som ett fjärde

stycke i paragrafen för att bestämmelsen skall bli tillämplig även i det fallet

att utfärdandet av särskild tullräkning har fördröjts.

 I lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter och mervärdess-

kattelagen (1994:200) finns möjlighet till nedsättning av eller befrielse från

skatt om synnerliga skäl föreligger. Om nedsättning eller befrielse medges får

beslutet även omfatta ränta på skatt. Nedsättning eller befrielse kan i dessa

fall även ges för skatt som tas ut i anledning av import. I 16 kap. 14 § mervär-

desskattelagen finns vidare en möjlighet att medge befrielse från viss ränta

oavsett om nedsättning eller befrielse ges för själva skatten. Denna bestämmelse

omfattar dock inte ränta enligt TL. Det får anses befogat med en motsvarande be-

stämmelse om nedsättning eller befrielse från ränta på importskatt samt avgift

och föreslår att en sådan bestämmelse införs som sista stycke i förevarande

paragraf. I fråga om ränta på tull kan befrielse medges endast i de fall som

föreskrivs i gemenskapsrätten. Sådana bestämmelser finns i artikel 589.2 och 3 i

tillämpningskodexen.

32 §

Hur ränteberäkningen skall ske i fall som anges i 31 § första stycket är

uttömmande föreskrivet i tillämpningskodexen. Dessa bestämmelser skall tillämpas

även för beräkning av ränta på skatt och avgift i motsvarande fall. I denna

paragraf, som närmast motsvarar 31 § TL, anges hur ränta på skatt och avgift

skall beräknas i fall som anges i 31 § andra och tredje styckena. Bestämmelserna

motsvarar nuvarande 31 § första, andra och fjärde styckena TL. Enligt första

stycket skall ränta beräknas redan från utgången av första månaden (f.n. andra

månaden) efter den då varan deklarerades för övergång till fri omsättning.

Därmed beaktas den avsevärda förkortning av kredittiden, räknat från frigörandet

av varorna, som tullkodexens regler innebär för den som tillämpar förenklade

förfaranden jämfört med dagens svenska regler, jfr kommentarerna till 7, 8 och

26 §§. Jfr även övervägandena bakom nu gällande regler om ränteberäkning i prop.

1974:180.

 Den nuvarande tvåårsgränsen för beräkning av ränta enligt 31 § tredje stycket

bör inte tas med i den nya lagen, eftersom den begränsningen slopats inom

uppbördsområdet i övrigt, se prop. 1989/90:74 s. 350 f.

33 §

Bestämmelser om återbetalningsränta finns i artikel 241 i tullkodexen.

Huvudregeln är att återbetalningsränta inte utgår vid återbetalning av tull,

kreditränta eller dröjsmålsränta. Dock skall återbetalningsränta utgå dels om

ett beslut om återbetalning av tull etc. inte har verkställts inom tre månader

från den dag då beslutet fattades, dels i övrigt om nationella bestämmelser så

föreskriver. Eftersom återbetalningsränta f.n. utgår enligt 32 § TL vid

återbetalning av tull, annan skatt m.m. bör en sådan bestämmelse tas in även i

den nya tullagen.

 Genom uttrycket "fall som anges i 29 §" i inledningen av den föreslagna

bestämmelsen, omfattar denna både återbetalning av tull enligt tullkodexen och

återbetalning av annan skatt och avgift enligt 29 §. Liksom f.n. skall

återbetalningsränta beräknas även på ränta och dröjsmålsavgift som återbetalas.

 Räntebeloppet skall enligt tullkodexen "beräknas på ett sådant sätt att det

motsvarar det belopp som skulle debiteras för detta ändamål på den nationella

penning- eller finansmarknaden", se vidare kommentarerna till 34 §.

34 §

Så som 31 och 33 §§ utformats, hör det till allra största delen till nationell

kompetens att föreskriva vilka räntesatser som skall tillämpas eller ange regler

för hur räntesatsen skall bestämmas. Nuvarande regler därom i 33 § TL bör kunna

behållas och tas in som andra stycket i denna paragraf. En räntesats som

bestämts på angivet sätt får anses uppfylla kravet enligt artikel 241 andra

stycket i tullkodexen att vara en ränta som "motsvarar det belopp som skulle

debiteras för detta ändamål på den nationella penning- eller finansmarknaden".

Även kreditränta enligt artikel 229 andra stycket b, som skall tas ut om

tullmyndigheterna beviljar andra betalningslättnader än normalt be-

talningsanstånd, synes kunna tas ut enligt en räntesats som bestämts på sätt

anges i denna paragraf.

 Av praktiska skäl bör 50-kronorsgränsen för återbetalningsränta gälla även i

det fall då betalning av återbetalningsränta är föreskriven i tullkodexen, jfr

ovan kommentarerna till 33 §.

35 §

Bestämmelserna har överförts utan ändring i sak från nuvarande 34 § TL.

36 §

Bestämmelsen har överförts utan ändring från nuvarande 34 a § TL.

37 §

I fråga om åtgärder när betalning inte har skett i rätt tid hänvisar tullkodexen

i praktiken till nationell lagstiftning genom bestämmelsen i artikel 232.1 a.

Enligt denna skall tullmyndigheterna "använda alla till buds stående medel

enligt gällande bestämmelser inklusive indrivning" för att säkerställa betalning

av beloppet". Det finns inte skäl att ändra på de nuvarande reglerna om

indrivning och 35 § TL bör sålunda föras över till den nya tullagen utan ändring

i sak.

38 §

Bestämmelserna gäller s.k. ställföreträdaransvar, dvs. att en företrädare för en

tullskyldig som är juridisk person görs solidariskt betalningsansvarig med den

tullskyldige under vissa omständigheter. Frågan om sådant ansvar bör kunna

hänföras till den nationella kompetensen och nuvarande 36 § TL bör därför föras

över till den nya tullagen.

39 §

Bestämmelsen motsvarar den nuvarande 37 § TL och synes kunna behållas även vid

tillämpning av EG:s tullbestämmelser. Dock har ordet "avskrivning" tagits bort

eftersom avskrivningsinstitutet vid skatteindrivningen har avskaffats.

40 och 41 §§

Bestämmelserna motsvarar 38 och 39 §§ TL. Det behövs inte några nationella

bestämmelser om i vilka fall tullmyndigheterna får sälja varor som befinner sig

i en speciell situation under tullproceduren. Däremot behövs nationella

bestämmelser om själva förfarandet vid försäljning. Det finns inte skäl att

ändra nu gällande bestämmelser.

 Att vissa varor inte får säljas av tullmyndigheten följer av gällande

bestämmelser för varorna, t.ex. bestämmelserna i lagen (1977:293) om handel med

drycker. Försäljning av en oförtullad vara som innebär att varan övergår till

fri omsättning får i övrigt inte ske, om inte föreskrivna införselvillkor är

uppfyllda, jfr 3 § lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av

införselreglerade varor, m.m.

42 §

Bestämmelsen motsvarar nuvarande 40 § TL. De medel som inflyter vid

försäljningen skall i första hand användas till att täcka Tullverkets kostnader

för förvaringen och försäljningen och först i andra hand för att tillgodose

gemenskapens krav på tull. Detta krav bör dock placeras före statens krav på

annan skatt och avgift.

 I detta sammanhang måste beaktas artikel 867 a i tillämpningskodexen som gäller

hantering av icke-gemenskapsvaror som tagits i beslag eller förverkats eller som

överlåtits till statskassan. Vid försäljning av sådana varor måste

tullmyndigheten ta ut tull på något av de sätt som anges i artikeln. Om det inte

är möjligt synes endast återstå att förstöra varan, såvida inte köparen

omedelbart anger varorna till någon godkänd tullbehandling. Se vidare

kommentarerna till 90 och 113 §§ i lagförslaget.

Export

43 §

Tullförfarandet export är i allt väsentligt reglerat i tullkodexen och

tillämpningskodexen, såvitt gäller allmänna förfaranderegler. Några nationella

bestämmelser på lagnivå behövs inte. Ytterligare föreskrifter kan behövas i

vissa detaljfrågor som avses t.ex. i artiklarna 207, 288, 793.3 och 794.1 i

tillämpningskodexen.

 Med "annan utförsel av varor" avses här i första hand återutförsel av

icke-gemenskapsvaror, som ligger utanför begreppet "export" enligt tullkodexen.

Statistik

44 §

Paragrafen motsvarar närmast 45 § TL men har delvis annat innehåll.

 De uppgifter som lämnas i enhetsdokumentet vid olika tullförfaranden används

för flera ändamål, i första hand som underlag för beräkning av tull och annan

skatt och avgift vid import, men även för handelsstatistiska ändamål. Vid export

är rentav de statistiska intressena de övervägande för uppgiftslämnandet. Ett

flertal uppgifter tjänar många ändamål samtidigt, och det synes i det närmaste

ogörligt att försöka urskilja de uppgifter som lämnas enbart av statistiska

skäl. Uppgiftskraven i samband med varutrafiken med tredje land är redan i stor

utsträckning föreskrivna på gemenskapsnivå (bilagorna 37 och 38 till

tillämpningskodexen). Dessa föreskrifter måste kompletteras med nationella före-

skrifter på de punkter där EG-rätten överlåter till medlemsstaterna att bestämma

om uppgiftskraven, jfr 18 § i lagförslaget.

 Några särskilda föreskrifter om uppgifter som skall lämnas för statistiskt

ändamål rörande varor bör, mot ovannämnda bakgrund inte ges. Däremot bör det

finnas en bestämmelse av mer informativ natur som klargör att de uppgifter som

lämnas i tulldeklarationer och andra handlingar för tullbehandling av varor

används även för statistiska ändamål. En bestämmelse av den innebörden har

tagits in i första stycket.

 Den nuvarande 45 § TL omfattar även uppgifter för statistiska ändamål, som

lämnas i anmälningshandlingar för transportmedel i samband med ankomst till

eller avgång från tullområdet ("inkommande fartygsanmälan", "inkommande

luftfartygsanmälan" etc). Tullkodexen och tillämpningskodexen innehåller inga

regler om anmälningsskyldighet för transportmedel som sådana, varken för

tullkontrolländamål eller för statistiska ändamål. Frågan om

anmälningsskyldighet för transportmedel för tullkontrolländamål behandlas i

författningskommentaren till 54 §.

 I fråga om uppgiftsplikt för statistiska ändamål rörande transportmedel gäller

följande. I den mån viss underrättelseskyldighet för befälhavaren på ett fartyg

föreligger, enligt EG-reglerna (se art. 313 i tillämpningskodexen) eller i

övrigt anmälningsskyldighet för transportmedel föreskrivs i nationella

bestämmelser, när det gäller transportmedel i intrakommunitär trafik, så skall

dessa uppgifter uteslutande tjäna som hjälp för tullmyndigheterna i

bestämmelselandet att bedöma den tullmässiga statusen på varor som därvid

medförs. I viss utsträckning skall sådana fartyg befrias från

underrättelseskyldighet mot tullen, se punkt 3 c i nämnda artikel. Därför bör

dessa uppgifter inte tas till grund för statistik över transporter mellan

medlemsstaterna. Någon särskild uppgiftsskyldighet gentemot tullmyndigheterna,

för statistiska ändamål, bör inte föreskrivas i tullagstiftningen i fråga om

transportmedel som går i intrakommunitär trafik. Detta med hänsyn till att

tullmyndigheternas huvuduppgift i princip skall avse trafiken och varuhandeln

mellan gemenskapen och tredje land. Primärmaterialet till statistiken över

transporter mellan medlemsländerna bör därför inhämtas på annat sätt än via

tullmyndigheterna.

 Mot denna bakgrund har bestämmelsen begränsats till sådana fall då

transportmedel ankommer från eller avgår till tredje land. Bestämmelsen avses

vara tillämplig oavsett om ett transportmedel ankommer eller avgår direkt från

eller till tredje land eller om resan sker via annat medlemsland, dvs. om

transportmedlet har med sig last eller passagerare som tagits ombord eller skall

avlämnas i tredje land.

45 §

Bestämmelsen motsvarar 7 § första stycket 1 och 2 samt 46 § TL i det att den

upplyser om under vilka olika former icke-gemenskapsvaror kan försändas eller

förvaras inom gemenskapens tullområde. Reglerna därom finns till största delen i

tullkodexen och tillämpningskodexen. Det behövs dock ytterligare bestämmelser i

åtskilliga hänseenden. Det gäller t.ex. tillståndsgivningen till att inrätta

tillfälliga lager eller tullager, krav på säkerhet avseende tull för varor som

förvaras där, tillämpning av förenklade förfaranden vid transitering och

uppläggning på tullager och frågor om lagerbokföring på dessa lager och i

frizoner och frilager. Regeringen bör därför ges ett bemyndigande att meddela

närmare föreskrifter till utfyllnad och verkställighet av gemenskapsreglerna på

dessa områden.

 Exportbutikerna bör tills vidare behandlas som ett särskilt institut, trots att

de torde utgöra tullager i tullrättslig mening, såvitt gäller icke-gemenskaps-

varor som förvaras där. Bestämmelsen i 46 § andra stycket TL kan överföras med

oförändrad lydelse till den nya lagen. Det gäller även uttrycket "avreser till

utlandet", där "utlandet" antingen är ett annat medlemsland i EU eller ett

tredje land.

46 §

Bestämmelsen motsvarar närmast 47 § tredje stycket TL. Frågan om rätt att

inrätta frizon bör även i fortsättningen prövas av regeringen. Detsamma bör

tills vidare gälla även frilager, som enligt tullkodexen är ett med frizon

närmast identiskt institut.

 I fråga om exportbutiker kan det inte heller anses föreligga skäl att föreslå

ändring i att det är regeringen som prövar frågan.

 När det gäller tillfälliga lager och tullager föreskrivs i tullkodexen att det

är tullmyndigheterna som prövar frågan om tillstånd. Någon ytterligare

föreskrift därom behövs därför inte i lag. Däremot bör i förordning anges vilka

tullmyndigheter som skall pröva frågan eller ges bemyndigande för GTS att

föreskriva därom.

47 §

Bestämmelserna motsvarar nuvarande 50 § TL och skall ses som en komplettering

och precisering av bestämmelserna i artikel 38 i tullkodexen. Tullkodexen kräver

inte att medlemsstaterna inför ett särskilt institut för korttidsförvaring av

införda varor utan skulle även acceptera t.ex. att de lokala tullmyndigheterna

från fall till fall anvisar en plats för förvaringen, jfr punkt 1 a i nämnda

artikel. Oavsett formerna för förvaringen har varorna status av "varor under

tillfällig förvaring" till dess de har hänförts till en godkänd tullbehandling,

artikel 50 i tullkodexen.

 Den nuvarande ordningen skall bevaras i så måtto att skyldigheten att lägga upp

införda varor på tullupplag ersätts av skyldighet att lägga upp varorna på

"tillfälliga lager" som avses i artikel 185 i tillämpningskodexen, dvs. platser

som godkänts av tullmyndigheterna på permanent basis för tillfällig förvaring.

 Uppläggningsskyldigheten gäller för varor som ankommer till landet direkt från

tredje land. Den gäller även för varor som medförts av fartyg eller luftfartyg

från tredje land via annat EG-land, utan att varorna lossats där, jfr artiklarna

189, 443 och 446 i tillämpningskodexen. Om icke-gemenskapsvaror destinerade till

Sverige däremot lossats eller omlastats i annat medlemsland, skall de under den

fortsatta transporten hit vara föremål för en transitering. I sådant fall skall

inte följa någon upp-läggningsskyldighet på grund av ankomsten till det svenska

tullområdet. Detta följer av slutet av första stycket i paragrafen.

48 §

Bestämmelsen motsvarar 48 § TL och anger i första stycket att tullmyndighet

tillfälligt får ta hand om en oförtullad vara om det behövs för tullkontrollen.

Det är fråga om ett omhändertagande i administrativ ordning som möjliggör för

tullmyndighet att ta en vara i sin besittning. Bestämmelsen bör behållas

eftersom den varit ett praktiskt värdefullt inslag i tullagstiftningen för att

hantera "oregelmässiga" situationer, t.ex. i fall då det inte finns

förutsättningar att ta en vara i beslag, men ett omhändertagande av varan är

påkallat för att säkerställa de fiskala intressena. En liknande bestämmelse

finns i artikel 53.2 i tullkodexen men den sträcker sig inte lika långt. Den

synes gälla endast varor som ännu inte hänförts till någon godkänd

tullbehandling, medan den nu föreslagna bestämmelsen gäller varje vara som inte

har övergått till fri omsättning. Vid formuleringen har det nuvarande uttrycket

"för tillfällig förvaring" undvikits för att det inte skall ske en förväxling

med tullkodexens begrepp "tillfällig förvaring". Vidare bör, mot bakgrund av att

institutet tullupplag försvinner och i praktiken ersätts av tillfälligt lager

och skillnaderna mellan dessa institut, tullmyndigheten kunna lägga upp den

omhändertagna varan även på tullager, på bekostnad av varuägaren eller någon

annan som åsidosatt sina skyldigheter mot Tullverket.

 Enligt andra stycket i 48 § TL är innehavaren av ett tullupplag eller en

frihamn skyldig att ta emot oförtullade varor, om det kan ske utan avsevärd

olägenhet. I fråga om innehavare av frihamn torde denna skyldighet ha tillkommit

mot bakgrund av att frihamnarna i praktiken i stor utsträckning fullgjort samma

funktion som tullupplag, nämligen korttidsförvaring av importgods. Det framstår

inte som naturligt att ålägga innehavare av en frizon eller ett frilager en

sådan skyldighet mot bakgrund av hur dessa institut utformats enligt

gemenskapsrätten. I paragrafens andra stycke föreslås därför att endast

innehavare av tillfälliga lager skall ha sådan skyldighet. Vid den praktiska

tillämpningen bör beaktas om innehavaren är t.ex. ett speditionsföretag som har

ett tillfälligt lager som normalt är avsett för vem som helst som importerar

varor eller om han är en enskild importör som kan ha fått tillstånd att ha

tillfälligt lager i sina egna lokaler eller utrymmen.

49 §

Skyldigheten att göra anmälan till tullen och lämna uppgifter om varor som förs

till eller från en frizon eller ett frilager, antingen det sker från/till annan

del av tullområdet eller från/till tredje land regleras delvis i gemenskaps-

reglerna, se t.ex. artiklarna 168.4, 170 och 177 i tullkodexen och artiklarna

811, 813 och 821 i tillämpningskodexen. I viss mån är tullmyndigheternas

kontroll över varurörelser till och från en frizon eller ett frilager baserad på

kontroll av noteringar i de berörda företagens lagerbokföring. Dessa regler

innehåller en del oklarheter om hur reglerna bör tillämpas i vissa fall. Det

behövs vissa utfyllande nationella regler och regeringen bör bemyndigas att

meddela de föreskrifter som behövs.

50 §

Enligt nuvarande 51 § andra stycket TL får regeringen föreskriva om i vilken

utsträckning industriell verksamhet och detaljhandel får bedrivas i frihamn.

 Enligt tullkodexen skall varje slags industriell, annan kommersiell verksamhet

och serviceverksamhet tillåtas ("be authorized") i en frizon eller ett frilager.

Bestämmelsen bör tolkas så att det råder etableringsfrihet men att bedrivandet

av sådan verksamhet får göras till föremål för viss tillståndsprövning. Vidare

får tullmyndigheterna, enligt tullkodexen, utfärda särskilda förbud eller

begränsningar för nämnda verksamheter, mot bakgrund av de berörda varornas

egenskaper eller behovet av tullövervakning. Mot den bakgrunden får det anses

befogat med ett bemyndigande för regeringen att föreskriva om begränsningar och

villkor för nämnda verksamheter i frizon.

51 §

I paragrafen föreslås en särskild regel om vem som är skyldig att betala tull

för icke-gemenskapsvaror som förvaras i exportbutik och som säljs till en

resande med bestämmelseort inom EG:s tullområde. Grunden för bestämmelsen är att

göra det möjligt att tillåta sådan skattefri försäljning till resande inom EU

som enligt EG:s skattebestämmelser på den indirekta beskattningens område är

tillåten fram till mitten av 1999. Detta är den enda nationella särbestämmelsen

i förhållande till tullkodexens regler om vem som är gäldenär (skyldig att

betala en tullskuld). Bestämmelsen kan motiveras med att institutet exportbutik

överhuvudtaget inte är tullrättsligt reglerat på gemenskapsnivå. Om den aktuella

försäljningen skall beskrivas i EG-tullrättsliga termer, synes den närmast

utgöra en övergång till fri omsättning, med tillämpning av det förenklade för-

farandet lokalt klareringsförfarande, av en vara som förvaras på tullager.

52 §

Bestämmelsen motsvarar 52 § TL. Att tillfälliga lager, tullager, frizoner och

frilager samt exportbutiker skall vara underkastade tullmyndigheternas över-

vakning och kontroll följer av ett stort antal gemenskapsregler (se t.ex.

artikel 106 i tullkodexen), men någon uttrycklig regel föreligger uppenbarligen

inte. En sådan regel bör därför i klarhetens intresse tas in i den nya tullagen.

Det nuvarande ordet "tillsyn" i 52 § bör därvid bytas ut mot "övervakning och

kontroll" som är de termer som används i tullkodexen.

 Det andra stycket har begränsats till att avse redovisningsskyldighet för varor

som förvaras på inrättningar som avses i första stycket. Anmälningsskyldigheten

för sådana varor regleras i tullkodexen och tillämpningskodexen. I den mån det

behövs ytterligare nationella bestämmelser kan sådana meddelas med stöd av 18 §

i detta lagförslag.

53 §

Bestämmelsen om tystnadsplikt i 53 § TL bör föras över till den nya tullagen med

vederbörlig anpassning.

 I fråga om sekretessen hos tullmyndigheterna finns en bestämmelse i artikel 15

i tullkodexen. Upplysningar som är av konfidentiell natur eller som lämnats på

konfidentiell grund skall inte yppas av tullmyndigheterna utan uttryckligt

tillstånd av den person eller den myndighet som lämnat dem. Det skall dock vara

tillåtet att lämna ut upplysningar om tullmyndigheterna är tvungna eller

bemyndigade att göra detta enligt gällande bestämmelser, "särskilt beträffande

dataskydd eller i samband med rättsliga förfaranden". Hänvisningen till

"gällande bestämmelser", som innefattar både gemenskapsrätt och nationella

bestämmelser, får anses medföra att sekretesslagen (1980:100) kan tillämpas

fullt ut. I den mån inte sekretesslagen ger samma resultat som artikel 15 i

tullkodexen, så sätts artikeln ur spel genom sekretesslagen. Även den sista

meningen i 53 § TL kan därmed överföras till den nya tullagen.

Tullverkets kontrollverksamhet

54 §

Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 3 § TL. Deklarationsskyldigheten för varor

eller annan informationsskyldighet mot tullmyndigheterna i samband med import

och export av varor är i allt väsentligt reglerad i tullkodexen och dess

tillämpningsföreskrifter. I den mån det krävs ytterligare nationella

föreskrifter därom, kan sådana utfärdas med stöd av det bemyndigande som

föreslås i 18 §. Bestämmelsen i nuvarande 3 § bör behållas avseende

transportmedel. Med hänsyn till dessa reglers nära anslutning till reglerna om

kontrollverksamheten bör bestämmelsen flyttas till detta avsnitt av tullagen.

 Det finns skäl att i viss utsträckning föreskriva anmälningsskyldighet även för

transportmedel i trafik mellan medlemsstater. Hur den exakta avgränsningen av

denna anmälningsskyldighet bör göras är inte helt klart. Den behöver dock

föreskrivas på lagnivå och reglerna bör därför (liksom hittills) delegeras till

regeringen. Mot detta finns inget konstitutionellt hinder, jfr 8 kap. 7 § första

stycket 3 och 5 samt 9 § RF. Med "annat land" i förslaget avses både annat

medlemsland i EU och tredje land.

55 §

I denna paragraf anges i vilka fall varor står under tullkontroll. Be-

stämmelserna har överförts från nuvarande 61 § TL med i grova drag samma

innehåll, men åtskilliga anpassningar har måst göras med hänsyn till

EG-reglerna.

 Att icke-gemenskapsvaror står under tullkontroll betyder samma sak som när det

i nuvarande lag står att oförtullade varor står under tullkontroll. När varor,

som skall utföras ur gemenskapen, skall stå under tullkontroll kan inte

uttryckas lika enkelt som i nuvarande lag. I första hand avses varor som

deklarerats till tullförfarandet export. Utförsel från gemenskapen kan

emellertid även ske i samband med tullförfarandet intern transitering.

Återutförsel från gemenskapen anses som huvudregel inte som ett tullförfarande,

utan går in under det vidare begreppet "godkänd tullbehandling" som definieras i

artikel 4.15 i tullkodexen.

 Av artikel 37 i tullkodexen framgår att varor som införts till gemenskapens

tullområde skall kvarstå under tullövervakning till dess att de - i förekommande

fall - förs in i en frizon eller ett frilager. Enligt artikel 168.4 får

tullmyndigheterna kontrollera varor som förs in i, förs ut ur eller befinner sig

i en frizon eller ett frilager. Med anledning därav bör icke-gemenskapsvaror som

befinner sig i det svenska tullområdet stå under tullkontroll även om de

befinner sig i sådan del av tullområdet som kan komma att utgöra frizon eller

frilager. I detta sammanhang noteras att det förhållandet att en vara "står

under tullkontroll" inte i sig säger något om vilka befogenheter

tullmyndigheterna har. Befogenheterna regleras i de bestämmelser där uttrycket

används.

 Från huvudregeln att oförtullade varor står under tullkontroll görs i nuvarande

tullag undantag för varor som tagits om hand med tillämpning av något av de

förenklade förfarandena hemtagning för egen räkning, hemtagning för annans

räkning eller förfarandet för godkänd mottagare (jfr 8 § första stycket 2 TL och

4 § TF). Vidare görs undantag för varor som vid normalförfarandet

(direktförtullning) har lämnats ut till fritt förfogande till den som har kredit

för tull och annan skatt (jfr 8 § första stycket 1 och 26 § TL). Dessa undantag

kan i stort sett behållas i sak. Undantagen sammanfattas i förslaget med orden

"oförtullade varor som lämnats ut till fritt förfogande enligt en deklaration

till övergång till fri omsättning". När det gäller normalförfarandet framgår av

artiklarna 73 och 74 i tullkodexen att, under vissa angivna villkor, varorna

skall frigöras av tullmyndigheten så snart den har kontrollerat uppgifterna i

deklarationen eller godtagit dem utan kontroll samt eventuellt tullbelopp har

betalats eller säkerställts. Om betalningsanstånd för tull har medgetts, vilket

obligatoriskt kräver att säkerhet har ställts, måste anses att tullskulden har

"säkerställts".

 Uttrycket "oförtullade varor" väljs här (i stället för "icke-gemenskapsvaror")

för att markera att det är fråga om varor som är föremål för det tullförfarande

som medför att varornas tullstatus skall ändras från icke-gemenskapsvara till

gemenskapsvara, men att de åtgärder som detta innefattar inte har fullbordats.

Jfr förslaget till definition av ordet "förtullning" i 2 §.

 I fråga om varor som lämnats ut till en hemtagare/godkänd mottagare görs i

nuvarande 61 § tre "undantag från undantaget". De gäller varor som på olika

grunder är underkastade förfogandeförbud samt varor som skall byta

tullklareringsform. Sådana varor står f.n. under tullkontroll.

 När det gäller förfogandeförbud synes några bestämmelser, motsvarande 61 §

första stycket 1 och 3 TL, inte komma i fråga. Såvitt kunnat utrönas medger inte

tullkodexen att varor som deklarerats för övergång till fri omsättning, frigörs

(lämnas ut) av tullmyndigheterna om inte alla eventuella införselvillkor är

uppfyllda. Det gäller även vid användning av förenklat förfarande. Å andra sidan

synes inte finnas möjlighet för tullmyndighet att i enstaka fall besluta att en

frigjord vara skall förvaras i oförändrat skick, om alla införselvillkor är

uppfyllda (jfr nuvarande 7 § TF).

 Möjligheterna att "byta tullklareringsform" efter det att en vara frigjorts

enligt ett förenklat förfarande för övergång till fri omsättning är mycket

restriktiva. Dessa möjligheter framgår av regler om "ogiltigförklaring" (ungefär

samma som återkallelse) av tulldeklarationer i artikel 66 i tullkodexen och

artikel 251 i tillämpningskodexen. I fråga om varor som deklarerats till

övergång till fri omsättning får deklarationen ogiltigförklaras endast om den

lämnats av misstag och, om varan redan frigjorts, under villkor bl.a. att varan

omedelbart deklareras till det ursprungligen avsedda tullförfarandet. Mot denna

bakgrund finns det ingen anledning att i tullagen uppta en bestämmelse motsva-

rande 61 § första stycket 2 TL. I stället bör för här beskrivet fall föreskrivas

att varan återförs under tullkontroll om deklarationen ogiltigförklaras.

56 §

I denna paragraf anges i vilka fall transportmedel står under tullkontroll.

Bestämmelserna har med vissa anpassningar överförts från nuvarande 62 § TL.

 Punkt 1 innebär en utvidgning jämfört med nu gällande bestämmelse. Syftet

därmed är att inte bara transportmedel som kommer till Sverige från tredje land

med varor skall stå under tullkontroll, utan även transportmedel som påbörjar

sin resa inom landet eller i annat EU-land och transporterar icke-gemenskapsva-

ror (dvs. utför en extern gemenskapstransitering) bör stå under tullkontroll. De

befogenheter tullen har i fråga om transportmedlet bör bestämmas enbart av att

på detta medförs varor som står under tullkontroll och inte dessutom av var

transporten börjat. Denna ordning gäller även i t.ex. Danmark.

 Däremot innebär punkt 1 ingen ändring i det avseendet att tullkontrollen på ett

ankommande transportmedel upphör, om alla varor som finns ombord frigörs på

grund av deklarationer för övergång till fri omsättning. Även om varorna finns

kvar t.ex. på en lastbil för fortsatt transport till varornas egentliga

bestämmelseort, står varorna inte längre under tullkontroll till följd av 55 §

och därmed står inte heller lastbilen under tullkontroll, utom i fall som avses

i paragrafens andra stycke, se nedan.

 Punkten två motsvarar samma punkt i nuvarande 62 § TL. Bestämmelsen gäller även

transportmedel som kommer till det svenska tullområdet från annat EU-land om

anmälningsskyldighet enligt 54 § skall fullgöras.

 Genom den ändrade omfattningen av punkt 1 kan punkt 3 begränsas till

transportmedel som avgår utan last direkt till tredje land. Om transportmedlet

medför varor till tredje land eller icke-gemenskapsvaror till annat EG-land står

det under tullkontroll enligt punkt 1. Om transportmedlet medför endast

gemenskapsvaror till annat medlemsland skall det inte stå under tullkontroll.

 Bestämmelsen i andra stycket går tillbaka på 51 § andra stycket och 61 § första

stycket i 1973 års tullstadga (1973:671). Dessa bestämmelser avsåg i huvudsak

att transportmedel (främst lastbilar) med importvaror skulle stå under

tullkontroll, även om lasten frigjorts från tullsynpunkt, utan att lossas, genom

förtullning eller hemtagning på gränsorten - varvid varorna inte längre stod

under tullkontroll - om utlämningstullanstalten bestämt att det skulle ske en

kontroll av fordonet efter lossningen av lasten på dess egentliga

bestämmelseort. Därigenom kunde vissa befogenheter utövas mot fordonet under

transporten och på bestämmelseorten. I den nuvarande tullagen anges inte

uttryckligen att kontroll i sådant fall kan ske på bestämmelseorten trots att

lasten frigjorts. Någon ändring i sak var emellertid inte avsedd i lagen, se

prop. 1986/87:166 s. 92.

57 §

Bestämmelserna motsvarar nuvarande 63 § TL. Befogenheterna enligt paragrafen

skall endast avse varuförsel till eller från gemenskapen eller i övrigt trafiken

med icke-gemenskapsvaror. Detta framgår genom hänvisningen till

"tullagstiftningen", så som detta begrepp definierats i artikel 1 i tullkodexen

och i punkt 3 där "tullområdet" byts ut mot "gemenskapens tullområde".

 I punkt 1 föreslås att den nuvarande bestämningen "vid införsel till eller

utförsel från tullområdet" slopas. Någon ändring i sak avses inte därmed,

bortsett från det självklara att bestämmelsen skall ta sikte på import till

eller export från gemenskapens tullområde. Den väsentliga begränsningen ligger i

uttrycket "deklarations- och uppgiftsskyldighet enligt tullagstiftningen". I

detta sammanhang kan antecknas att befogenheten enligt denna punkt inte kräver

att transportmedel står under tullkontroll i den mening som angetts i 55 och 56

§§. Det måste dock finnas rimlig anledning anta att ett transportmedel använts

eller används, eller inom kort skall användas, för transport av

icke-gemenskapsvaror eller andra varor som står under tullkontroll för att

tullmyndigheten skall få undersöka det. Denna begränsning framgår också av

inledningen av paragrafen som förutsätter att det finns anledning anta att det

förelegat någon deklarations- eller uppgiftsskyldighet att kontrollera.

 När det gäller hänvisningen i sista stycket till 19 § lagen (1960:418) om

straff för varusmuggling erinras om förslaget till ändring i den lagen som

innebär att lagen blir tillämplig endast på "oregelmässig" varuförsel till eller

från tredje land.

58 §

Bestämmelsen har överförts från nuvarande 64 § TL med i stort sett oförändrat

innehåll.

 När det gäller skyldighet att använda anvisad väg eller led, finns vissa

bestämmelser i tullkodexen, artikel 38.1 gällande inresa och artikel 183

angående utresa. Det bör likväl finnas bestämmelser därom i svensk lag som grund

för mer detaljerade verkställighetsföreskrifter på förordningsnivå och

myndighetsnivå. Sådana föreskrifter kan dels gälla generellt för vissa typer av

fall, dels ge lokal tullmyndighet befogenhet att i ett särskilt fall förelägga

en förare eller befälhavare att hålla sig till viss väg eller led.

 I andra stycket bör "tullområdet" bytas ut mot "det svenska tull-området"

eftersom de svenska tullmyndigheterna inte kan meddela sådana förbud som avses i

stycket med verkan utanför svenskt territorium.

 I det tredje stycket föreslås i förhållande till 64 § tredje stycket TL att

hänvisning görs endast till "tullagstiftningen",jfr artikel 1 i tullkodexen.

 Det fjärde stycket bör behållas. Dock föreslås att ordet "övervakning" ersätts

med "övervakning och kontroll", jfr kommentarerna till 1 §.

59 §

Bestämmelserna motsvarar 66 § TL. Artikel 72 i tullkodexen säger att

tullmyndigheterna skall "vidta de åtgärder som behövs för att identifiera

varorna" om identifiering behövs för att säkerställa att de villkor följs som

gäller för det aktuella tullförfarandet. En sådan bestämmelse måste kompletteras

med en nationell bestämmelse som explicit anger vilka åtgärder tullmyndigheterna

får vidta i det angivna syftet. Första meningen bör därför stå kvar i lagen.

Den andra meningen i första stycket synes sakna motsvarighet i EG-bestämmelserna

och bör också behållas.

 I första meningen läggs till "containrar".

 125

60 §

Någon motsvarighet till denna bestämmelse finns inte i EG:s regelverk.

Bestämmelsen bör finnas kvar. I praktiken har bestämmelsen sin främsta betydelse

vid passagerarfartygs ankomst. Det synes mindre lämpligt att tala om att

"transportmedel lossas" med avseende på passagerare. Jämfört med nuvarande

lydelse har därför lagts till "eller passagerare går ombord på eller lämnar

transportmedel".

61 §

Bestämmelsen motsvarar 68 § i nuvarande tullag. Bestämmelserna i andra och

tredje styckena går tillbaka på 23 § i 1927 års tullstadga. Där framgår att

bestämmelserna tar sikte på fartyg som går i inrikestrafik. Förutsättning för

inbringande är att fartyget "färdas utanför tullområdet, avvikande från sin

rätta kurs". Dvs. om den rätta kursen under en inrikesresa går utanför

tullområdet, så är detta i sig ingen grund för inbringande.

 Bestämmelsen i andra stycket kan f.n. tillämpas endast på svenska fartyg som

befinner sig på internationellt vatten, eftersom det inte finns något avtal som

medger att utländskt fartyg inbringas från internationellt eller utländskt

territorialvatten eller att svenskt fartyg inbringas från utländskt

territorialvatten. Denna uppfattning hade beredningsgruppen för

tullagstiftningsfrågor i Ds UD 1985:4 s. 151. De avtal som närmast skulle komma

i fråga är de med Finland och Danmark ang. gemensam bevakning för bekämpande av

olovlig införsel av alkoholvaror, SÖ 1934:1 respektive SÖ 1936:2. Där ges ena

statens bevakningspersonal vissa befogenheter på respektive avtalsparts

territorium, men så långt som till inbringande därifrån till det egna

territoriet sträcker de sig inte, se vidare kungörelserna SFS 1934:65 och

1936:13.

 I den utsträckning bestämmelserna är tillämpliga är det numera huvudsakligen

Kustbevakningen som i praktiken har resurser för att utöva befogenheterna enligt

andra stycket (jfr 73 § i gällande TL).

 Det är inte självklart hur bestämmelsen bör utformas. Ett alternativ är att

enbart avvikelser under inrikes resor skall kunna föranleda inbringande, varvid

får övervägas om en förutsättning härför skall vara, att avvikelsen sker utanför

svenskt tullområde eller att den sker utanför gemenskapens tullområde. Ett annat

alternativ är att även en avvikelse som sker i resa mellan medlemsstater skall

kunna föranleda inbringande. I så fall bör naturligen ett ingripande komma i

fråga endast mot avvikelse som sker utanför gemenskapens tullområde. Oavsett

vilka rekvisit som i dessa avseenden sätts upp i bestämmelsen, måste begräns-

ningarna som finns i det nuvarande tredje stycket behållas.

 I perspektivet av den "gränslösa inre marknaden" borde ingripanden kunna ske,

under omständigheter som motsvarar de nuvarande, mot fartyg i "intra-EG-trafik",

om de utanför gemenskapens tullområde avviker från den rätta kursen, t.ex. om

man kan befara illegal trafik till tredje land. I den mån tullmyndigheterna -

och Kustbevakningen - skall ha befogenheter att ingripa mot avvikelser som sker

helt inom gränserna för gemenskapens tullområdet, dvs. om tredje land inte alls

berörs, så bör detta systematiskt inte regleras i förevarande lagstiftning.

 Ingripande av svenska myndigheter enligt andra stycket kan av naturliga skäl

bara komma i fråga mot avvikelser som sker inom områden som ligger i närheten av

den svenska delen av gemenskapens tullområde (det svenska tullområdet), där den

svenska Kustbevakningen naturligen opererar. Denna begränsning behöver inte

komma till uttryck i paragraftexten eller närmare anges.

62 §

Bestämmelserna i nuvarande 69 § TL motsvaras delvis av artikel 69 i tullkodexen.

En skillnad är att nämnda artikel bara gäller varor som har deklarerats till ett

tullförfarande medan den svenska bestämmelsen gäller kontroll av all anmälnings-

och uppgiftsskyldighet för både varor och transportmedel. I de fall ett

transportmedel i sig självt såsom en vara är föremål för ett tullförfarande,

t.ex. temporär import, blir dock artikel 69 tillämplig.

 I artikel 68 i tullkodexen ges tullmyndigheterna rätt att bl.a. undersöka

varorna för att kontrollera riktigheten i mottagna tulldeklarationer. Själva

skyldigheten för trafikanten att bereda tulltjänsteman tillfälle att undersöka

vara och transportmedel synes dock inte vara direkt föreskriven i tullkodexen,

ej heller skyldigheten att lämna tillträde till de lokaler där verksamheten

bedrivs, utom när det gäller efterkontroll enligt artikel 78.

 Första stycket i nuvarande 69 § TL synes, med hänsyn till det ovan anförda,

böra behållas. Dock behöver inte föreskrivas skyldighet att kostnadsfritt

tillhandahålla varuprov. Av artikel 69 i tullkodexen följer att tullen har rätt

att kostnadsfritt ta ut varuprov och att tullen kan anmoda deklaranten att själv

eller genom ombud vara närvarande för att ge biträde vid provtagningen.

 I artikel 69 föreskrivs att transport av varorna till den plats där de skall

undersökas och prover skall tas, och all hantering som behövs för undersökningen

eller provtagningen, skall utföras av deklaranten eller på hans ansvar. Angående

kostnaderna för transporten och hanteringen sägs endast att de kostnader som

uppstår "skall bäras av deklaranten". Denna bestämmelse bör kompletteras med en

uttrycklig föreskrift om att deklaranten, om han åsidosätter sina skyldigheter,

skall ersätta staten för kostnader som därigenom åsamkas staten. Sista delen av

det andra stycket i nuvarande 69 § TL, inklusive möjligheten till indrivning

enligt 35 § samt befogenhet för GTS att helt eller delvis befria från

ersättningsskyldigheten, bör därför behållas.

 Angående provtagning förutses i art. 242.1 i tullkodexen att det kan finnas

nationella bestämmelser om metoder för provtagning. Några sådana bestämmelser

finns f.n. inte. För den händelse behov skulle uppstå bör sådana bestämmelser

kunna meddelas som verkställighetsföreskrifter till förevarande paragraf.

63 §

Någon direkt motsvarighet till denna bestämmelse finns inte i EG:s regelverk.

Bestämmelsen bör därför behållas. Angående dess tilllämpningsområde, se prop.

1986/87:166 s. 98.

64 §

Någon direkt motsvarighet till denna bestämmelse finns inte i EG:s regelverk. I

artikel 241.2 i tillämpningskodexen talas om möjligheten att, "i enlighet med

gällande bestämmelser", tillkalla en expert eller annan person i det fall att en

deklarant har vägrat både att själv närvara och att utse någon som kan företräda

honom vid en varuundersökning. Bestämmelserna i nuvarande 71 § TL bör behållas,

med viss redaktionell ändring i första stycket. Någon nationell föreskrift för

det ovannämnda fallet enligt artikel 241.2 kan inte anses behövas.

65 §

Den nuvarande bestämmelsen i 72 § TL innebär att uppgift om organisations- eller

personnummer skall få krävas endast i samband med två av de förekommande

tullklareringsformerna. Bilaga 37 till tillämpningskodexen anger att

medlemsstaterna i fråga om samtliga tullförfaranden som förekommer vid import

och export kan kräva att uppgift om mottagare respektive avsändare/exportör

anges med, förutom namn och adress, ett "identifieringsnummer som tilldelats

berörd person eller berört företag av de behöriga myndigheterna för

skatteändamål eller statistiska eller andra ändamål".

 Den nationella valfrihet som sålunda ges bör tillvaratas. Det är särskilt

angeläget med hänsyn till tulldatasystemets (TDS) funktion att tullverkets

trafikanter kan identifieras med ett lämpligt nummer. För svensk del bör detta

nummer vara juridiska personers organisationsnummer och enskilda näringsidkares

och andra fysiska personers personnummer (o/p-nummer). Uppgift om o/p-nummer bör

få krävas även i anmälan till annan godkänd tullbehandling än sådan som utgör

"tullförfarande" i tullkodexens mening. Krav på uppgift om o/p-nummer i tull-

handlingar förutsätts f.ö. i 5 § tullregisterlagen (1990:137). Nämnas bör att av

det totala antalet personer som är registrerade i TDS är en mycket liten andel

fysiska personer.

 126

66 §

Frågan om skyldighet för andra myndigheter eller andra organ än tullen att

medverka i tullkontrollen hör till den nationella kompetensen. Som jämförelse

kan nämnas 67 § danska toldloven som förutser medverkan från polisen och 19 § 1

tyska Zollverwaltungsgesetz som förutser att myndighetsuppgifter skall kunna

överlåtas på de tyska järnvägsbolagen.

 När det gäller Polisens och Kustbevakningens medverkan i kontrollverksamheten

ger vad som angetts i Yttre gränskontrollutredningens betänkande "Varu- och

personkontroll vid EU:s yttre gräns" (SOU 1994:124) inte skäl att införa en

annan ordning än den som för närvarande gäller. Betänkandet är f.n. föremål för

beredning i regeringskansliet..Gemenskapsrätten innebär inte något hinder mot

att en postförvaltning medverkar i kontrollarbetet på det sätt som f.n. sker i

Sverige. EG:s regelverk synes visserligen utgå från att postförvaltningen är

jämförbar med vilken transportör som helst, men posten kan nationellt utses att

även vara deklarant och tullskyldig (artikel 237.2 i tillämpningskodexen). Något

hinder mot att ett privaträttsligt organ får utföra vissa kontrolluppgifter

synes inte föreligga. När det t.ex. gäller transport av varor på järnväg innebär

EG:s regelverk att varje medlemsstats "järnvägsbolag" (railway company) utför

uppgifter som eljest ankommer på tullmyndigheter, se t.ex. artiklarna 412 - 442

i tillämpningskodexen, som innehåller förenkling av transiteringsformaliteterna

för varor som befordras på järnväg. Dessa bestämmelser synes vara tillämpliga

oavsett vilken företagsform respektive lands järnvägar drivs under.

 Det bör också beaktas vad det i verkligheten är fråga om vid postens "medverkan

i tullkontrollen". I första hand kommer den s.k. "pangningen" i åtanke, dvs. att

posten utsorterar en stor mängd inkomna försändelser, så att de aldrig förs fram

till tullen för tullbehandling. Det rör sig om brev, vykort, försändelser som

uppenbart inte innehåller några varor, eller varor som det inte skall tas ut

någon tull eller annan skatt eller avgift på och som inte är underkastade

importrestriktioner och inte är av intresse för handelsstatistiken samt

försändelser som enbart skall passera genom landet. Bestämmelser av den

innebörden finns i t.ex. Danmark och Tyskland och är uppenbart tillåtna enligt

tullkodexen, se artikel 38.4. Liknande bestämmelser bör finnas i Sverige. De

kommer att vara av sådan detaljeringsgrad att de lämpligen bör utfärdas av GTS

med stöd av bemyndigande.

 Den nuvarande föreskriften i 73 § TL bör behållas även såvitt gäller

postföretags medverkan i tullkontrollen. Med anledning av Postens nuvarande

organisation som en koncern som inrymmer ett flertal aktiebolag bör det inte

anges i lag vilket eller vilka av dessa bolag som skall medverka i

kontrollverksamheten. Posten AB bör därför i denna paragraf bytas ut mot

"postbefordringsföretag som regeringen bestämmer".

 127

67 §

Frågan om kostnadsansvaret för infrastrukturanläggningar som behövs för

tullverksamheten behandlas inte i EG:s regelverk. Frågan torde höra till

nationell kompetens. Det föreslås att den nuvarande bestämmelsen i 74 § TL, som

tar sikte på kontroll av resande och av dem medfört resgods och deras fordon,

behålls med den ändringen att utlandet bytts ut mot tredje land. Vidare har

ordet "tulltaxering" bytts ut mot "tullklarering" med hänsyn till att varor som

medförs av resande mycket väl kan bli föremål för annan godkänd tullbehandling

än övergång till fri omsättning, t.ex. temporär import, transitering eller

överlåtelse till statskassan.

68 §

Bestämmelsen har utan ändring i sak överförts från 75 §. Dock föreslås vissa

redaktionella ändringar på grund av ändrad terminologi.

69 §

Även denna bestämmelse har överförts utan ändring i sak från 75 a §.

Bestämmelsen korresponderar mot artikel 78.2 i tullkodexen, såvitt den artikeln

avser att krav på att få granska handlingar kan riktas även mot annan person än

deklaranten som affärsmässigt är "direkt eller indirekt inblandad i nämnda

förfaranden eller någon annan person som innehar nämnda dokument och data i

affärssyfte".

70 §

Bestämmelsen motsvarar 75 b § men ges ett ändrat innehåll. Revision får enligt

75 b § göras endast hos vissa juridiska personer. Enligt artikel 78.2 i

tullkodexen får däremot granskning ske i lokaler som tillhör deklaranten.

Deklarant är den person som lämnat en tulldeklaration eller i vars namn en

tulldeklaration lämnats. Med person avses här fysisk person, juridisk person

samt en sammanslutning av personer som tillerkänns rättskapacitet utan att vara

juridiska personer, om detta är möjligt enligt gällande lagstiftning.

Begränsningen till juridiska personer i nuvarande tullag torde strida mot

tullkodexen. Första stycket i paragrafen har därför anpassats till tullkodexen.

71 §

Ingen ändring föreslås i denna paragraf jämfört med 76 § i gällande tullag.

72 §

I andra stycket av 77 § i nuvarande tullag sägs att revisionen får verkställas

hos den reviderade om denne medger det. Artikel 78.2 i tullkodexen, liksom f.n.

gällande svenska tullag, gör dock inget förbehåll för att granskning i

deklarantens eller andra personers lokaler skall få företas endast om de medger

detta. I andra stycket i förevarande paragraf bör därför finnas en bestämmelse

om att tullmyndigheten, om det behövs, får bestämma tid och plats för

revisionen. Därvid bör finnas en bestämmelse om att granskning inte utan

särskilda skäl får ske hos enskild mellan kl. 19 och kl. 8. Detta innebär en

återgång till en ordning som gällde före den 1 juli 1994.

73 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 77 a §. Även en revisor har behov av att kunna

undersöka varor och ta varuprov i samband med revision. Därför föreslås här att

ett nytt andra stycke läggs till, som delvis skall kompensera bortfallet av 79 §

i den lydelse som gällde före den 1 juli 1994. Motsvarande bestämmelse finns i 3

kap. 11 § andra stycket taxeringslagen och 3 kap. 11 § andra stycket lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter.

74 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 77 b §. Av samma skäl som i fråga om 73 § bör i

första stycket andra meningen göras ett tillägg om skyldighet för den reviderade

att lämna tillträde till utrymmen som huvudsakligen används i verksamheten. En

motsvarande bestämmelse finns i 3 kap. 12 § första stycket LPP. Lokutionen "den

hjälp som behövs" och hänvisningen till 73 § synes ge stöd för att kräva det som

följde av 79 § i dess tidigare lydelse, nämligen att den reviderade skall svara

för uppackning och återinpackning och tillhandahålla arbetsbiträde vid provtag-

ning och vägning, i den mån dessa moment förekommer i revisionen.

75-80 §§

Dessa paragrafer har överförts med oförändrad lydelse från 77 c-79 c §§ i den

nuvarande tullagen.

 128

Tullskyldighet för postförsändelser

81 §

Som huvudregel skall adressaten anses som deklarant och i förekommande fall som

tullskyldig för varor som importeras med post. Vid export skall på motsvarande

sätt avsändaren anses som deklarant och i förekommande fall tullskyldig. Detta

föreskrivs i artikel 237.2 i tillämpningskodexen. Emellertid föreskrivs i samma

punkt att "tullmyndigheterna kan föreskriva" att postförvaltningen skall anses

som deklarant och i förekommande fall som tullskyldig. Vad nu sagts gäller

sådana försändelser som åtföljs av en C1- och/eller C2/CP3-deklaration.

C1-deklarationen är den s.k. gröna etiketten, som innebär ett medgivande av

avsändaren att vederbörande myndigheter får öppna försändelsen och

C2/CP3-deklarationen är den postala tulldeklarationen. I fråga om försändelser

som inte åtföljs av någon sådan deklaration, och som inte befriats från att

föras fram till tullen (jfr kommentarerna till 66 §), skall tullmyndigheterna

enligt artikel 237.4 "bestämma formerna för hur tulldeklarationen skall göras".

 Mot bakgrund av dessa bestämmelser kan nuvarande ordning, så som den är

reglerad i 80 § TL, i sak behållas. Som huvudregel skall alltså gälla att sådant

postbefordringsföretag som regeringen bestämmer skall anses som deklarant och

tullskyldig. Det postbefordringsföretag som avses, Posten Distribution AB, måste

anses som "postförvaltning" vid tillämpning av nämnda artikel.

 Andra stycket är i sak oförändrat. Det innebär att det är adressaten som är

berättigad att begära omprövning och i förekommande fall få återbetalning av

tull och att det är adressaten som påförs ytterligare tull vid bokföring i

efterhand.

 Någon särskild regel om vem som skall anses som deklarant och tullskyldig vid

export av varor med post föreslås inte. Något behov därav föreligger knappast

med hänsyn till den sällsynta förekomsten av tullar eller avgifter på export. I

detta avseende gäller därför huvudregeln enligt artikel 237.2 i tillämpnings-

kodexen, att avsändaren skall anses som deklarant och i förekommande fall som

tullskyldig. För den händelse det skulle uppkomma ett praktiskt behov av att

generellt eller i vissa typer av fall ange postförvaltningen som deklarant och

tullskyldig synes föreskrifter därom kunna lämnas med ledning av ordalydelsen i

nämnda artikel.

Tullltillägg, förseningsavgift, straff och vite

82-84 §§

Paragraferna motsvarar med vissa ändringar nuvarande 83 § TL. I 82 § första

stycket görs i huvudsak endast redaktionella justeringar vad gäller

terminologin.

 I andra stycket görs den väsentliga ändringen att tulltillägg återinförs är det

gäller mervärdesskatt som får dras av vid redovisning av skatt enligt

mervärdesskattelaglen (1994:200).

 Tredje stycket är oförändrat jämfört med dagens bestämmelser.

 De nuvarande bestämmelserna i 81 och 82 §§ TL om tullskyldighet i särskilda

fall bortfaller, eftersom motsvarande regler finns i tullkodexen (artiklarna 202

- 205 i samband med införsel och 210 och 211 i samband med utförsel).

Hänvisningen i den nuvarande paragrafens fjärde stycke till 82 § TL kan därför

inte behållas. För att undvika att området för tulltillägg omfattar fler

förfaranden än de som avses i nuvarande 82 § har de fall som bör träffas av

sådana sanktioner - vilka syftar till avkriminalisering av vissa

varusmugglingsbrott - beskrivits i 83 §. Uttrycken "olaga införsel" och "olaga

undandragande från tullövervakning" används i artikel 202 respektive 203 i

tullkodexen. I övrigt innebär 83 § ingen ändring i förhållande till nuvarande

bestämmelser.

 Tulltillägg beräknas även på annan skatt och avgift än tull, vilket följer av

den generella regeln i 1 § första stycket i förslaget.

 I 84 § anges uttagsprocenten för tulltillägg som påförs enligt

83 §.

85 §

Bestämmelsen har överförts med oförändrad lydelse från nuvarande 84 § TL.

86 §

Bestämmelsen har utan ändring i sak överförts från nuvarande 85 § TL. I sista

stycket hänvisas dock till 83 §. Skälet till det framgår av kommentarerna till

det lagrummet.

87 §

Bestämmelsen motsvarar 86 § TL. När det gäller förseningsavgift uppkommer fråga

om uttrycket "förenklat förfarande" kan användas, med den innebörd som detta har

enligt tullkodexen och tillämpningskodexen. Med förenklat förfarande avses där,

förutom uppskov med att lämna ytterligare uppgifter, även uppskov med att lämna

styrkande handlingar (jfr artikel 76.1 a i tullkodexen).

 I artikel 253 i tillämpningskodexen definieras tre typer av förenklade

förfaranden som kan förekomma i varje tullförfarande. De kan kallas "förfarande

med ofullständiga deklarationer", "förenklat deklarationsförfarande" och "lokalt

klareringsförfarande". I artiklarna 254 - 267 beskrivs dessa förenklade

förfaranden närmare vad avser tullförfarandet övergång till fri omsättning.

Därvid framgår att de två senare förenklade förfarandena företer vissa likheter

med de förenklade förfaranden som f.n. kan förekomma hos oss med stöd av 8 §

första stycket 2 TL (hemtagning för egen räkning, hemtagning för annans räkning

respektive förfarande med godkänd mottagare). Likheterna består bl.a. i att det

krävs ett i förväg utfärdat tillstånd för att få använda förfarandet. Det första

av de tre förenklade förfaranden som anges i EG-bestämmelserna, förfarandet med

ofullständig deklaration, påminner däremot närmare om att deklaranten i ett

enstaka fall lämnar en preliminär deklaration eller att den lokala

tullmyndigheten i visst fall medger uppskov med att lämna vissa uppgifter eller

att förete vissa styrkande handlingar.

 Om tillämpningsområdet för förseningsavgift så långt det är möjligt skall

bevaras oförändrat sakligt sätt, bör förseningsavgift tas ut endast vid för sent

avlämnande av sådan kompletterande tulldeklaration som förutses i "det

förenklade deklarationsförfarandet" och i "det lokala klareringsförfarandet".

Därför anges dessa förfaranden i förslaget till 87 §.

 Bestämmelserna i paragrafen bör anses vara tillämpliga även i det fall att

övergången till fri omsättning, med tillämpning av något av de två angivna

förenklade förfarandena, sker inom ramen för andra tullförfaranden, t.ex. aktiv

förädling med tillämpning av restitutionssystemet (jfr artikel 114.1 b och 2 b i

tullkodexen) eller passiv förädling (artikel 145.1). Någon uttrycklig föreskrift

om det kan inte anses nödvändig.

88 och 89 §§

Bestämmelserna motsvarar nuvarande 87 TL. De föreslås uppdelade på två

paragrafer.

90 §

Första stycket motsvarar innehållet i nuvarande 88 § TL. Bestämmelsen avser dock

inte längre frihet från tull. Sverige kommer att ha en förpliktelse att ta ut

tull och leverera denna till gemenskapen. Denna förpliktelse kan inte inskränkas

genom nationella bestämmelser. I andra stycket finns dock en bestämmelse som

skall motverka att tullbeloppet på ett orättvist sätt belastar den från vilken

en vara förverkats, utan att gemenskapens rätt till tullbeloppen påverkas.

91 och 92 §§

I 91 § har de ändringarna gjorts att allmän förvaltningsdomstol (länsrätt) i

stället för kammarrätt skall vara första domstolsinstans samt att det skall

krävas prövningstillstånd i kammarrätt. Se även avsnitt 6.1.8. I 92 § har en

följdändring till den nya instansordningen gjorts. I övrigt har, jämfört med nu

gällande 89 och 90 §§, endast den ändringen gjorts att uttrycket "tull och annan

skatt" bytts ut mot "tull", jfr 1 §.

93 §

Bestämmelsen har överförts från 91 § TL. Att överskjutande öretal skall

bortfalla vid beräkning av tulltillägg behöver dock inte föreskrivas med den

generella avrundningsregel som föreslås i 111 §.

94 §

Paragrafen motsvarar 92 § och har ändrats på samma sätt som 91 och 92 §§.

95 §

Genom denna paragraf, som motsvarar 93 § i nuvarande tullag, görs bestämmelserna

om betalning, dröjsmålsavgift och indrivning tillämpliga på tulltillägg och

förseningsavgift.

Straff

96 §

Straffbestämmelserna i denna paragraf motsvarar sakligt sett de nuvarande

bestämmelserna i 94 § TL. De har dock redigerats om.

 Punkt 1 avser bl.a. underlåtelse att lämna summarisk deklaration enligt artikel

43 i tullkodexen, underlåtelse att lämna tulldeklaration enligt artikel 59 och

underlåtelse att ge in s.k. styrkande handlingar enligt artikel 62.2. Vidare

avser punkt 1 överträdelser av föreskrifter som meddelats med stöd av 18 och

56 §§ i detta lagförslag. Punkten avser att täcka nuvarande straffbestämmelser i

94 § första stycket punkt 1 TL och 71 § första stycket punkterna 5 och 12 TF.

 Punkt 2 är i sak oförändrad.

 Punkt 3 avser bl.a. överträdelser mot föreskrifter i artiklarna 52 och 109.1 i

tullkodexen om vilka former av hantering som är tillåtna för varor som är under

tillfällig förvaring respektive förvaring på tullager och överträdelse av

förbudet i artikel 175 i tullkodexen att förbruka eller använda

icke-gemenskapsvaror i frizon eller frilager i annat fall än som avses i

artiklarna 173 och 174. Motsvarande föreskrifter finns f.n. i 71 § första

stycket punkterna 1-3 TF.

 Punkt 4 avser bl.a. överträdelser mot föreskrifter i artiklarna 76.1 c, 105 och

176 i tullkodexen samt 182.2 b i tillämpningskodexen. Överträdelser som här

avses kan också gälla fall när någon bryter mot villkor i en tullmyndighets

tillstånd avseende förande av anteckningar. Motsvarande föreskrifter finns f.n.

i 71 § första stycket 4 TF.

 Liksom f.n. bör brottet betecknas "tullförseelse" och, enligt andra stycket,

inte föranleda ansvar i ringa fall.

97 och 98 §§

Dessa bestämmelser har förts över med i stort sett oförändrat innehåll från

nuvarande 95 och 96 §§ TL.

99 §

Då vitesinstitutet torde höra till den nationella kompetensen kan bestämmelserna

i nuvarande 97 § TL behållas med nödvändiga justeringar.

 Tullmyndighets beslut om vitesföreläggande bör, till skillnad från vad som

gäller enligt den nuvarande tullagen, kunna överklagas. Detta är nödvändigt för

att uppfylla det krav som ställs i artikel 243.1 i tullkodexen.

Allmänt ombud

100 §

Allmänt ombud bör behållas på tullområdet. Den nuvarande bestämmelsen i 98 § TL

bör föras över med oförändrad lydelse till den nya lagen.

Överklagande

101 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak den nuvarande 99 § TL och innebär att lokala

tullmyndigheters beslut enligt tullagstiftningen överklagas hos GTS. Det

nuvarande andra stycket i 99 §, som gäller tulltaxeringsbeslut m.m. utgår dock

och ersätts av 102 § och följande paragrafer.

 För närvarande är beslut om "granskning enligt 75 §" inte överklagbara. Beslut

om förelägganden enligt 68 eller 69 §§ bör, vilket utvecklas närmare nedan, vara

överklagbara till följd av artikel 243 i tullkodexen och något undantag för

sådana beslut görs därför inte i förevarande paragraf.

 När det gäller beslut om revision enligt 75 b § bör den nuvarande bestämmelsen

i tullagen behållas. Till en början kan diskuteras om sådana beslut skall anses

som beslut rörande tillämpningen av "tullagstiftningen" i den mening som avses i

artiklarna 1 och 243 i tullkodexen. En rätt att överklaga sådana beslut skulle

inte ha någon praktisk betydelse. Besluten är enligt artikel 7 i tullkodexen

omedelbart verkställbara och ett överklagande skall enligt artikel 244 första

stycket i tullkodexen inte medföra att verkställigheten av det ifrågasatta

beslutet uppskjuts. Den instans som prövar överklagandet kan dock medge

inhibition under de förutsättningar som anges i andra stycket i artikel 244 i

tullkodexen. I andra stycket föreslås en bestämmelse om att tullmyndighets

beslut om revision enligt 70 § inte får överklagas.

 Tullmyndighets beslut om vitesföreläggande kan f.n. inte överklagas (medan

beslut angående utdömande av vite självklart är överklagbara, se nuvarande 100 §

11 TL). Denna ordning skulle i och för sig kunna behållas med motiveringen att

sådana beslut inte kan anses fattade enligt "tullagstiftningen" i den mening som

avses i artikel 1 i tullkodexen, och således inte heller omfattade av den till

synes undantagslösa rätten att överklaga beslut enligt tullagstiftningen

(artikel 243 i tullkodexen). Det skulle dock vara en något egendomlig ordning

att förelägganden, t.ex. enligt 68 eller 69 §§ i förslaget, som är överklagbara

om de inte förenats med vite, inte skulle vara överklagbara om de förenats med

vite. Förslaget till 101 § innebär därför att förelägganden skall vara över-

klagbara oavsett om de förenats med vite eller ej. Inte heller i detta fall har

dock överklagbarheten någon praktisk betydelse, med hänsyn till artiklarna 7 och

244 i tullkodexen.

 Någon bestämmelse motsvarande sista stycket i nuvarande 99 § TL har inte tagits

med. Ett beslut om inskränkning i rätten att förfoga över en vara, som

deklarerats till ett tullförfarande, har inte ett sådant tydligt samband med ett

eventuellt kommande tulltaxeringsbeslut, att det behövs en särskild regel för

att det förstnämnda beslutet skall vara överklagbart för sig.

102 §

Angående uttrycket "fråga som kan ha betydelse för fastställelse av tull", se

kommentarerna till 21 §.

 I första stycket anges samma treårsfrist för att överklaga tulltaxeringsbeslut,

i en fråga som kan ha betydelse för fastställelse av tull, skatt och avgift, som

gäller för omprövning av tull enligt artiklarna 221.3 och 236.2 i tullkodexen.

Om tiden för överklagande därigenom blir längre får överklagandet dock komma in

två månader efter den dag då den tullskyldige fick del av beslutet. I vissa

fall, t.ex. fall då en tullskuld enligt artiklarna 202-205 i tullkodexen eller

skyldighet att betala annan skatt eller avgift enligt 10 § uppkommer, kan

tulltaxeringsbeslutet nämligen komma att meddelas långt efter det att

skyldigheten att betala skatten och avgiften uppkom. Tulltaxeringsbeslut som

meddelas senare än två och ett halvt år efter den dag då tullskyldigheten uppkom

bör därför delges den tullskyldige.

 Andra stycket anger att ett beslut som omprövats får överklagas inom tre år

från den dag då tullskyldigheten uppkom. Om tiden därigenom blir längre får

överklagandet dock komma in två månader efter den dag då den tullskyldige fick

del av omprövningsbeslutet, om omprövningsbeslutet meddelats senare än två och

ett halvt år efter den dag då tullskyldigheten uppkom. Beslut om omprövning av

tulltaxeringsbeslut som meddelas senare än två och ett halvt år efter den dag då

tullskyldigheten uppkom bör därför delges den tullskyldige.

 Andra stycket omfattar även omprövning efter treårsfristens utgång i de fall

sådan är tillåten, jfr förslaget till 23 §.

 Enligt tredje stycket gäller att den tullskyldige får överklaga ett beslut även

om det inte har gått honom emot.

 Paragrafen motsvarar 8 kap. 2 § LPP.

103 §

Paragrafen motsvarar 8 kap. 3 § LPP.

104 §

Paragrafen motsvarar 8 kap. 4 § LPP.

105 §

Paragrafen motsvaras av 8 kap. 5 § LPP. Enligt sista meningen i paragrafen får

tullmyndigheten överlämna ett överklagande till GTS utan föregående omprövning

om det finns särskilda skäl. Ett fall då ärendet bör överlämnas utan omprövning

är då det föreligger skäl till att avvisa överklagandet på annan grund än att

det har kommit in för sent enligt

103 §.

106 §

De beslut som kan omprövas enligt 21 § skall också kunna överklagas enligt en

gemensam ordning, på motsvarande sätt som gäller vid inrikes beskattning.

 F.n. gäller ett års besvärsfrist, förutom beträffande tulltaxeringsbeslut och

beslut om ränta, dröjsmålsavgift, tulltillägg och förseningsavgift, även

beträffande beslut om ersättning enligt 69 § andra stycket (kostnader för

transport, arbetsbiträde etc. som åsamkats tullverket) och beslut om ersättning

enligt 71 § (kostnad för sakkunnig), se 99 § andra stycket TL. Detta är

specifika typer av beslut, som förekommer förhållandevis sällan och som, när de

förekommer, kan antas bli ordentligt delgivna med den ersättningsskyldige. Det

finns därför inte någon anledning att ha någon annan besvärsfrist än den gängse

treveckorsfristen enligt förvaltningslagen i dessa ärenden. Förslaget innehåller

följaktligen inte någon särskild regel angående sådana beslut.

 Även i övrigt kommer förvaltningslagens förfaranderegler om omprövning och

överklagande att bli tillämpliga på andra beslut som fattas av tullmyndigheterna

än sådana som omfattas av 102 och 106 §§, jfr 3 § förvaltningslagen.

107 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 100 § TL med den ändringen att allmän

förvaltningsdomstol (länsrätt) är första domstolsinstans i stället för

kammarrätt samt att det införs ett nytt andra stycke där det framgår att det

krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten, jfr även avsnitt

6.1.8. I första stycket räknas sådana beslut upp som skall kunna överklagas till

länsrätten, medan övriga typer av beslut enligt andra stycket skall överklagas

till regeringen, med viss reservation som kommenteras nedan.

De nuvarande punkterna 1 - 10 kan behållas, vid behov med viss anpassning till

tullkodexens regler och terminologi.

 I punkt 11 föreslås att beslut om föreläggande enligt tullagstiftningen vara

överklagbara. Detta skall gälla oavsett om ett föreläggande förenats med vite

eller ej, se kommentarerna till

101 §.

 Beslut angående utdömande av vite skall naturligtvis även i fortsättningen vara

överklagbara men någon bestämmelse härom skall, mot bakgrund av förslaget till

99 §, inte finnas i tullagen. Detta regleras i stället i 33 och 34 §§

förvaltningsprocesslagen.

 I tredje stycket föreslås att övriga beslut skall överklagas hos regeringen,

såvida inte annat är särskilt föreskrivet. Med hänsyn till den vida omfattningen

av begreppet "tullagstiftningen", se artikel 1 i tullkodexen, kan det inte

uteslutas att det kan föreligga eller uppkomma typer av beslut som bör

överklagas till allmän förvaltningsdomstol, utöver dem som räknats upp i första

stycket. Detta måste då föreskrivas särskilt.

108 §

I paragrafen anges de tidsfrister som gäller i fråga om att anföra s.k.

anslutningsbesvär. Bestämmelserna har överförts utan ändring i sak från

nuvarande 102 § TL.

 En motsvarande bestämmelse fanns i 8 kap. 6 § LPP fram till 1991. Bestämmelsen

togs då bort och ersattes med en hänvisning i 8 kap. 9 § till 6 kap. 14 §

taxeringslagen. Med hänsyn till de särskilda förhållandena på tullområdet bör

den särskilda bestämmelsen behållas i tullagen. Någon motsvarighet till den nya

8 kap. 6 § LPP synes inte behövas i tullagen.

109 §

Denna paragraf motsvaras av 8 kap. 9 § LPP och innebär att ett antal paragrafer

i taxeringslagen skall ha motsvarande tillämpning i omprövnings- och

överklagningsärenden på tullområdet. Någon hänvisning till 14 § i 6 kap.

taxeringslagen görs dock inte eftersom tidsfristerna för s.k. anslutningsbesvär

föreslås reglerade genom 108 § TL. Inte heller hänvisas till 17 § i 6 kap.

taxeringslagen som föreskriver rätt för RSV att föra talan till förmån för

skattskyldig. Motsvarande rätt för allmänna ombudet i tullmål föreskrivs i 100 §

i förslaget.

110 §

I artikel 7 i tullkodexen föreskrivs att beslut enligt tullkodexen skall

omedelbart kunna verkställas av tullmyndigheterna, om inte inhibition medges

enligt artikel 244 andra stycket. I artikel 244 anges vidare att ett

överklagande inte medför att verkställigheten av det ifrågasatta beslutet skjuts

upp. Nuvarande bestämmelser i 105 § TL bör behållas i den del de avser skatt,

ränta, dröjsmålsavgift, tulltillägg och förseningsavgift. Detsamma gäller annat

beslut av tullmyndighet som meddelas enligt den föreslagna lagen eller enligt

föreskrifter som utfärdats med stöd av lagen och som inte innebär att målet

eller ärendet avgörs.

Särskilda bestämmelser

111 §

I vissa sammanhang föreskrivs att medlemsstaterna får avrunda belopp uppåt

och/eller nedåt. Någon generell EG-regel synes dock inte finnas. Av praktiska

skäl kan det inte komma i fråga att debitera ören, även om kanske vissa

medlemsländer debiterar hundradelar av sin myntsort. Den nuvarande

avrundningsregeln i 107 § tullagen bör därför överföras till den nya tullagen.

 Regeln bör dock utformas annorlunda eftersom bestämmelserna om uttag av tull,

införselskatt, m.m. inte längre kommer att vara reglerade enbart i den

nationella tullagen. Den nuvarande regeln anger att avrundning skall tillämpas

avseende tull, annan skatt (vilket inkluderar avgifter) och ränta. Däremot sägs

inget om dröjsmålsavgift eller tulltillägg. I fråga om tulltillägg finns en

uttrycklig regel i 91 § TL, medan i fråga om dröjsmålsavgift regeln i 107 § TL

möjligen blir tillämplig genom bestämmelsen i 29 § tredje stycket TL.

Bestämmelsen bör i klarhetens intresse utformas så att den är generellt

tillämplig på betalningar till och utbetalningar från en tullmyndighet som sker

enligt tullagstiftningen.

112 §

Bestämmelsen har med vissa modifieringar förts över från nuvarande

108 § TL.

 EG:s regelverk innehåller flera bestämmelser som syftar till att debitering av

småbelopp skall undvikas. I vissa fall ges medlemsstaterna valfrihet i fråga om

att utnyttja bestämmelserna.

 En bestämmelse som delvis liknar nuvarande 108 § finns i artikel 868 i

tillämpningskodexen. En medlemsstat får avstå från att ta ut tull som uppgår

till mindre än 10 ecu (f.n. ca 90 kronor). Beloppet är i samma storleksordning

som den nuvarande svenska gränsen på 100 kronor men motsvarar ett betydligt

större varuvärde eftersom den svenska 100-kronorsgränsen avser summan av tull

och annan skatt och avgift.

 Bestämmelsen i tillämpningskodexen är inte tvingande utan ger endast ett

utrymme för en nationell bestämmelse.

 I artikel 27 i förordning (EEG) nr 918/83 föreskrivs om tullfrihet för

försändelser som har ett värde av högst 22 ecu (f.n. ca 200 kronor), utom till

den del en sådan försändelse innehåller alkoholvaror, parfym, luktvatten eller

tobaksvaror. Detta gäller även postorderförsändelser. Bestämmelsen är direkt

tillämplig och ger inte möjlighet till nationella undantag. I fråga om

postorderförsändelser innebär alltså EG:s regler en liberalisering jämfört med

nuvarande svenska bestämmelse.

 När det gäller skatt finns motsvarande bestämmelse i artikel 22 i direktiv

83/181/EEG. Medlemsstaterna är förpliktade att medge skattefrihet för

försändelser vars värde uppgår till högst 10 ecu och kan medge skattefrihet för

försändelser upp till ett värde av 22 ecu. Skatte-frihet skall dock inte medges

för alkoholvaror, parfym, luktvatten eller tobaksvaror. Medlemsstaterna kan

välja att undanta postorderförsändelser från skattefriheten. Gränsen för

skattefrihet skall vara densamma som för tullfrihet, dvs. 22 ecu. Detta framgår

av 2 kap. 2 § i förslaget till lag om frihet från skatt vid iimport m.m. Vidare

bör möjligheten att utesluta postorderförsändelser från skattefrihet utnyttjas.

En bestämmelse härom finns i 2 kap. 3 § 7 i förslaget till lag om frihet från

skatt vid import, m.m.

 Starka praktiska skäl talar för att behålla en bestämmelse som anger det

sammanlagda beloppet av tull, annan skatt och avgifter, som befrielse skall

medges från. Den nuvarande bestämmelsen kan behållas och den håller sig inom

ramarna för vad EG-bestämmelserna kräver respektive tillåter. Dock skall som

framgått ovan tullfrihet, men inte skattefrihet, medges även för

postorderförsändelser med ett värde av högst 22 ecu till den del de inte

innehåller alkohol, parfym, luktvatten eller tobaksvaror.

113 §

För att en vara skall kunna överlåtas till - egentligen "avstås till förmån för"

- staten, krävs en bestämmelse i nationell lagstiftning. Det framgår av artikel

182.1 tredje strecksatsen i tullkodexen.

 Den nuvarande bestämmelsen i 109 § bör därför behållas såvitt avser

överlåtelse. Av framställningsmässiga skäl behålls rekvisitet "inte medför

olägenhet eller kostnad", trots att det föreskrivs redan i tullkodexen (artikel

182.4) att överlåtelsen inte får medföra någon utgift för statskassan.

 Att tull inte skall tas ut i samband med överlåtelsen är uppenbart av EG:s

regelverk. Saken framgår närmast genom frånvaron av bestämmelse om att tullskuld

uppkommer i detta fall och framgår även motsatsvis av nedannämnda artikel 867a i

tillämpningskodexen. I klarhetens intresse bör emellertid en uttrycklig

bestämmelse tas in i lagen om att tull inte skall tas ut på grund av

överlåtelsen som sådan. En motsvarande bestämmelse finns t.ex. i danska

toldloven.

 Av artikel 867a i tillämpningskodexen framgår att överlåtelse skall anses

innebära att varan har överförts till tullförfarandet lagring i tullager.

Därifrån kan varan anmälas till en ny form av godkänd tullbehandling, t.ex.

övergång till fri omsättning, varvid tull tas ut, för att tillgodose

gemenskapens fiskala intresse. Alternativt kan varan säljas till ett belopp som

inkluderar tull, varefter tullbeloppet redovisas till EG-kassan. Försäljningen

skall då "anses jämställd med övergång till fri omsättning".

 Om staten vill behålla en överlåten vara för eget bruk, måste staten låta

förtulla varan för egen räkning och redovisa tullbeloppet till EG-kassan. Någon

särskild bestämmelse om detta torde inte behövas.

114 §

En bestämmelse motsvarande 110 § TL behålls. Utrymmet för särskilda bestämmelser

i fråga om tullbehandling av försändelser som införs eller utförs på järnväg,

med post eller med luftfartyg, utöver de särbestämmelser som kan finnas i

gemenskapsreglerna, är mycket litet. Några avvikelser från vad som föreskrivs i

gemenskapsrätten får självfallet inte förekomma. Det bör dock finnas möjligheter

att inom ramarna för gemenskapsreglerna föreskriva om sådana avvikelser från

denna lag som det kan visa sig finnas praktiska behov av.

115 §

Bestämmelsen bör behållas, både såvitt avser förrättning på "annan tid" och

förrättning på "annan plats". I förstnämnda hänseende finns stöd i artikel 202 i

tillämpningskodexen. I fråga om förrättning på annan plats än tullplats måste

frågan anses falla inom nationell kompetens. Enligt vad som inhämtats finns

bestämmelser som möjliggör att kostnaden för sådana förrättningar kan tas ut av

den som begärt eller föranlett förrättningen både i Tyskland (Artikel 178 i

Abgabenordnung) och Storbritannien.

116 §

Bestämmelsen har överförts från 112 § TL med oförändrad lydelse.

117 §

I samband med beviljandet av betalningsanstånd medger tullkodexen (artikel 225)

att tullmyndigheten tar ut avgifter av kredithavaren för "uppläggning av

handlingar eller för tjänster". Denna bestämmelse ger stöd för att behålla

nationella bestämmelser både om s.k. kreditavgift och bestämmelser om s.k.

tullräkningsavgift. Det nuvarande bemyndigandet i 113 § TL kvarstår såvitt avser

punkterna 1 och 2.

118 §

Bestämmelsen har överförts från 114 § TL.

 Genom bestämmelsen bryts eljest gällande sekretess enligt

14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). Tullkodexen tillåter nationella

bestämmelser om utlämning av konfidentiella uppgifter, jfr artikel 15.

119 §

Bestämmelsen motsvarar 115 § TL och innebär ett medgivande att regeringen på

vissa områden delegerar föreskriftsrätten vidare till GTS.

Övergångsbestämmelser

Den nya tullagen skall träda i kraft den 1 januari 1995 då den nuvarande

tullagen (1987:1065) skall upphöra att gälla.

 Den nuvarande tullagen skall dock fortsätta att tillämpas för varor som har

anmälts till förtullning eller som borde ha anmälts till förtullning innan ett

svenskt medlemskap i EU trätt i kraft även om förfarandet avslutas efter att

Sverige blivit medlem i EU. Tull som betalas i anledning av sådan import utgör

nationell intäkt, inte EU:s intäkt.

 Tullager och frihamnar får fortsätta sin verksamhet med stöd av tidigare

medgivna tillstånd enligt den nuvarande tullagen under år 1995. För tid därefter

kommer att krävas nytt tillstånd att bedriva tullager, frizon eller frilager

enligt EG-bestämmelserna. "Frihamn" kommer därmed att försvinna som juridiskt

begrepp. En frihamn som övergår till att bli frizon kan däremot naturligtvis

behålla "frihamn" i sitt namn om så önskas.

 Övergångsbestämmelserna innebär vidare att tullen behåller befogenheten vid

inre gräns att utföra kontroller utan åberopande av misstanke, s.k.

"stickprovskontroll" (se 6.1.9). Befogenheten gäller i fråga om kontroll av de

in- och utförselförbud som anges i bestämmelsen, vilka motsvarar de förbud som

föreslås i EU-gränskontrollutredningens betänkande (SOU 1994:131) Skyddet vid

den inre gränsen. För dessa varor behålls också anmälnings- och

uppgiftsskyldigheten enligt TL (5 och 41 §§). Det innebär att VSL, vars

tillämpning förutsätter att en vara förs in eller ut utan att tillkännages för

vederbörlig myndighet (1 §), blir tillämplig såvitt avser dessa varor vid olaga

införsel från eller utförsel till ett annat EU-land.

 Hänvisningar till den tullag som skall upphävas finns i ett stort antal andra

författningar. Motsvarande bestämmelser kommer dock att återfinnas i den nya

tullagstiftningen i de allra flesta fall. De nya reglerna kommer i vissa fall

att finnas i EG-förordningar och i andra fall i nationella författningar. Det

låter sig inte nu göra att reda ut samtliga de fall där ändringar av detta slag

behövs och hur den nya utformningen bör se ut.

8.2Förslaget till lag om tullfrihet m.m.

Inledande bestämmelser

1 §

Paragrafen upplyser om gemenskapsrätt rörande tullfrihet i vissa fall,

gemenskapsrätt i form av internationella avtal om bl.a. tullförmåner som EG

slutit med andra länder än EU:s medlemsländer samt gemenskapsrätt rörande skydd

mot dumpad eller subventionerad import.

 I det följande ges exempel på länder och grupper av länder med vilka

gemenskaperna ingått internationella avtal

- EES - Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

- ULT - Utomeuropeiska länder och territorier

- AVS - Länder i Afrika, Karibien och Stillahavsregionen (grupp av

utvecklingsländer som är associerade till gemenskapen genom Lomékonventionen)

- Polen, Tjeckien, Slovakien, Ungern, Rumänien, Bulgarien, Turkiet, Cypern,

Malta, Marocko, Algeriet, Tunisien, Egypten, Jordanien, Libanon, Syrien och

Israel.

 Regler om ensidigt medgivna tullförmåner gentemot vissa länder, bl.a.

utvecklingsländer, finns i artiklarna 66 - 140 i tillämpningskodexen.

 I förslaget till ny lag om tullfrihet m.m. samlas bestämmelser om tullfrihet

där gemenskapsrätt inte hindrar att tullfrihet i vissa fall regleras av

nationella bestämmelser. Lagen innehåller även vissa bemyndiganden för

regeringen att utfärda föreskrifter till utfyllnad av gemenskapsrätten.Lagen

innehåller inte några regler om frihet från tull, hel eller partiell, då införda

varor skall återutföras efter viss tid (temporär import). Detta regleras,

förutom i gemenskapsbestämmelser (tullkodexen och tillämpningskodexen) genom den

föreslagna lagen om vissa tullförfaranden med

ekonomisk verkan, m.m. Den temporära skattefriheten i motsvarande fall regleras

genom förslaget till lag om frihet från skatt vid import, m.m.

Tullfrihet i vissa fall

Bestämmelserna i lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m. (TFL) bortfaller i princip

på grund av att EG har exklusiv kompetens i fråga om bestämmande av tull. I

vissa delar tillåter gemenskapsrätten att nationell reglering bibehålls. Exempel

på detta i fråga om tullfrihet finns i artiklarna 133, 135, 136 och 139 i

förordning (EEG) nr 918/83.

4 §

Nationella bestämmelser om tullfrihet för varor avsedda för främmande staters

representanter, internationella organisationer och personer knutna till sådana

organisationer finns i nuvarande lagstiftning i 6 § TFL. De tas utan ändring i

sak in i paragrafen med hänvisning till artikel 133.1 a-e i förordning (EEG) nr

918/83. Reglerna rör områden där Sverige tillträtt internationella konventioner

om immunitet och privilegier i samband med diplomatiska förbindelser samt

immunitet och privilegier som följer av internationella avtal.

5 §

Bestämmelserna om tullfrihet för markutrustning och undervisningsmateriel som

skall användas vid eller i samband med civil luftfart i nuvarande 7 § första

stycket 7 TFL tas oförändrade in i den nya lagen i 5 §. Nationella bestämmelser

kan behållas med hänvisning till artikel 133.1 g i förordning (EEG) nr 918/83,

punkten införd genom förordning (EEG) nr 1315/88. Enligt den bestämmelsen får en

medlemsstat medge tullfrihet, i anledning av avtal som ingåtts med stat som

anslutit sig till konventionen om internationellt civilflyg (Chicago 1944), i

enlighet med de rekommendationer som ges i punkterna 4.42 och 4.44 i bilaga 9

till konventionen (8 uppl. av bilaga 9, juli 1980). Nuvarande 7 § första stycket

8 TFL innehåller bestämmelser om tullfrihet för varor för provning av

flygsäkerhetsmateriel, när de förtullas för en luftfartsmyndighet. Dessa varor

bör inte anses omfattas av Chicagokonventionens bilaga 9 och bestämmelsen i

punkt 8 bortfaller således.

 129

6 §

I första stycket föreskrivs om skyldighet för den som erhållit tullfrihet vid

import enligt 4 eller 5 §§, att utan dröjsmål anmäla för tullmyndighet om det i

efterhand visar sig att gällande förutsättningar för tullfrihet inte var eller

inte längre är uppfyllda. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 11 § TFL.

 I andra stycket återfinns en preskriptionsregel på fem år vad gäller

skyldigheten att anmäla att en vara efter införseln används i strid med de för

tullfrihet gällande reglerna. I dag innehåller 71 § första stycket

tullfrihetsförordningen (1987:1289) en preskriptionstid på fem år. Rådets

förordning (EEG) nr 918/83 (art. 133) uppställer inte något hinder för en

preskriptionsregel. En möjlighet ges för regeringen att föreskriva om en kortare

preskriptionstid för vissa varor.

7 §

Enligt nuvarande bestämmelser i 13 § TFL bemyndigas regeringen meddelat

föreskrifter om tullfrihet för varor som importeras under vissa omständigheter.

Bemyndigandena enligt paragrafens första stycke 1 och 3 (i vad avser varor som

införs av en person som haft kvar sin bosättning i Sverige och som återvänder

hit efter längre tids yrkesutövning i utlandet) kan i huvudsak behållas med

hänvisning till artikel 139 b och 136.2 i förordning (EEG) nr 918/83, ändrad

genom förordning (EEG) nr 1315/88.

 Enligt 13 § första stycket 1 TFL får regeringen föreskriva om tullfrihet för

förnödenheter och proviant som medförs eller tas ombord på transportmedel i

utrikes trafik om varorna är avsedda för transportmedlet eller för besättning

eller passagerare. Tullfrihet för förnödenheter och proviant bör gälla då

transportmedlet går i trafik mellan Sverige och tredje land. Någon tullfrihet

för förnödenheter och proviant skall således inte medges då transportmedlet går

i trafik inom gemenskapen. Frågan om frihet från skatt regleras i förslaget till

lag om frihet från skatt vid import, m.m. Den föreslagna regeln tas i förslaget

in i punkten 1.

 Enligt bestämmelserna i 13 § första stycket 3 TFL bemyndigas regeringen

föreskriva om tullfrihet för varor som införs av en person, vilken flyttar in

till Sverige eller återvänder hit efter längre tids vistelse i utlandet, om

varorna inte införs i handelssyfte. Bestämmelsen i vad den avser inflyttning

bortfaller och ersätts av gemenskapens flyttgodsbestämmelser i artiklarna 1 - 10

i förordning (EEG) nr 918/83. Enligt artikel 136.2 får dock medlemsstaterna

behålla nationella bestämmelser om tullfrihet för - enligt den engelska texten -

"workers" som återvänder till hemlandet efter att ha arbetat i tredje land i

minst sex månader. I den svenska texten till artikeln torde ordet arbetstagare

komma att användas. Innebörden av gemenskapsrättens begrepp "workers" är dock

vidare än innebörden av ordet arbetstagare enligt svenskt språkbruk. Det gemen-

skapsrättsliga begreppet synes omfatta t..ex. såväl arbetstagare som egenföreta-

gare. Uttolkningen av ordet arbetstagare i detta sammanhang bör knytas till

innebörden enligt gemenskapsrätten. Således bör beträffande personer bosatta i

Sverige, som på grund av sitt arbete vistats i tredje land en längre tid och

därefter återvänder hit, nuvarande tullfrihetsbestämmelse kunna behållas.

Regeringen bör därför bemyndigas att utfärda föreskrifter om tullfrihet för

varor som införs av en person som är bosatt i Sverige och som återvänder hit

efter att ha arbetat i tredje land under en längre tid. Bestämmelsen tas in i

punkten 2.

Bestämmelser till utfyllnad av gemenskapsrätten

8 §

Enligt EG:s handelsöverenskommelser med andra länder än EU:s medlemsländer skall

ursprungsintyg på fastställda formulär utfärdas av tullmyndighet om det behövs

som underlag för att tillämpa ett avtal. Ursprungsintygen utfärdas på ansökan av

exportör eller, i fråga om s.k. ersättningscertifikat, på ansökan av importör.

En annan form av ursprungsintyg är sådana deklarationer som utfärdas av ex-

portören. Finns anledning företa kontroll av riktigheten av uppgifterna i en

ansökan om ursprungsintyg utförs denna av den tullmyndighet som utfärdat

intyget. Även kontroll av riktigheten av intyg som utfärdas av exportören utförs

av tullmyndighet. För att kunna genomföra kontrollen behöver tullmyndigheten de

befogenheter som framgår av 57, 62, 64, 68 - 80 och 99 §§ förslaget till ny

tullag. Nuvarande befogenheter i detta sammanhang finns i 7 § förordningen

(1993:1648) om frihandel i varuutbytet enligt avtalet om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES-avtalet).

9 §

Paragrafen anknyter till gemenskapens regler om skydd mot dumpad eller

subventionerad import och annan marknadsstörande import.

Gemenskapsbestämmelser om skydd mot dumpad eller subventionerad import och annan

marknadsstörande import

Företrädare för industri inom gemenskapen, som anser att viss industri är skadad

eller hotar att skadas av dumpad eller subventionerad import, får enligt artikel

5.1 i rådets förordning (EEG) nr 2423/88 av den 11 juli 1988 om skydd mot dumpad

eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska

ekonomiska gemenskapen, lämna in skriftligt klagomål till kommissionen eller

till en medlemsstat. I det senare fallet skall medlemsstaten vidarebefordra

klagomålet till kommissionen. En medlemsstat skall, i fall där något skriftligt

klagomål inte givits in, på eget initiativ till kommissionen vidarebefordra

uppgifter, som utgör tillfredsställande bevisning om dumpning eller otillåten

subventionering samt skada (art. 5.6).

 Av artikel 7 framgår att kommissionen, om den anser att det finns tillräckliga

bevis på skadlig dumpning eller subventionering, skall inhämta all information

som den anser nödvändig. Kommissionen kan begära att en medlemsstat bl.a. skall

tillhandahålla information samt utföra alla nödvändiga kontroller och under-

sökningar, särskilt bland importörer, näringsidkare och tillverkare inom

gemenskapen. En medlemsstat skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att efter-

komma kommissionens framställningar. Tjänstemän i kommissionen skall ha rätt

att, om kommissionen eller en medlemsstat så begär, biträda medlemsstatens

tjänstemän när de utför sina uppgifter i här berört sammanhang.

 I kommissionens beslut nr 2424/88/EKSG av den 29 juli 1988 om skydd mot dumpad

eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska kol-

och stålgemenskapen finns bestämmelser likalydande dem som här redovisats med

avseende på förordning (EEG) nr 2423/88.

 Bestämmelser om annan marknadsstörande import än dumpad eller subventionerad

import finns i rådets förordning (EG) nr 517/94 av den 7 mars 1994, rådets

förordning (EG) nr 518/94 av den 7 mars 1994 och rådets förordning nr 519/94 av

den 7 mars 1994. Den första rättsakten innehåller regler om import av textila

produkter. Den andra rättsakten innehåller allmänna bestämmelser om import från

tredje länder. Den tredje rättsakten gäller vissa tredje länder, nämligen import

från statshandelsländer, inklusive Kina. Enligt bestämmelserna i förordningarna

skall en medlemsstat meddela kommissionen om importutvecklingen synes motivera

vidtagande av övervaknings- eller skyddsåtgärder. Medlemsstaten skall därvid

lämna information som styrker nämnda förhållande och som bl.a. skall innehålla

uppgifter om importpriser och importvolymer.

Svenska bestämmelser

Nuvarande svenska bestämmelser om skydd mot dumpad eller subventionerad import

finns i 4 § TFL och i förordningen (1985:738) om dumpnings- och

subventionsundersökningar. Bestämmelserna ersätts av ovannämnda förordning (EEG)

nr 2423/88 och kommissionens beslut nr 2424/88/EKSG samt av bestämmelserna i den

nu föreslagna lagen och med stöd därav utfärdade författningar.

 För att skyldigheterna enligt ovannämnda gemenskapsbestämmelser skall kunna

uppfyllas behöver skyldigheten för näringsidkare m.fl. att lämna de upplysningar

som erfordras i samband med undersökningar som rör dumpad eller subventionerad

import regleras i svensk författning. Inom gemenskapen utförs dumpnings- och

subventionsundersökningar av kommissionen. Det kan emellertid inte uteslutas att

kommissionen i vissa fall kan komma att begära medverkan av den i Sverige an-

svariga myndigheten, dvs. Kommerskollegium, i sådana undersökningar. Vidare

finns det anledning räkna med att kommissionen kan komma att begära medverkan av

nationell myndighet, dvs. även i detta fall Kommerskollegium, också vid andra

marknadsstörningsutredningar. Det bör därför finnas en bestämmelse som möjlig-

gör för Kommerskollegium att i sin utredande verksamhet få tillgång till

fakturor och andra importhandlingar i såväl dumpnings- och

subventionsundersökningar som andra marknadsstörningsutredningar.

 Första stycket innehåller en bestämmelse som möjliggör för Kommerskollegium att

få tillgång till sådana handlingar som nyss nämnts. Andra och tredje styckena

innehåller bestämmelser om kontrollen av uppgiftsskyldigheten enligt första

stycket.

10 §

Regeringen bemyndigas i paragrafen att meddela föreskrifter i anslutning till

regler om tullfrihet som har beslutats av EG:s institutioner och om tullförmåner

i handelsöverenskommelser som EG har ingått.

11 §

Paragrafen innehåller bemyndigande för regeringen att överlåta åt

förvaltningsmyndighet att meddela föreskrifter i de ämnen som avses i och 10 §.

Övergångsbestämmelser

Den nya lagen skall träda i kraft den 1 januari 1995 då lagen

(1987:1069) om tullfrihet m.m. skall upphöra att gälla.

 Anslutningsfördraget innehåller, i bilaga VI till anslutningsakten, övergångs-

bestämmelser som rör bl.a. tullförfaranden med ekonomisk verkan, se förslaget

till lagen med anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen (prop.

1994/95:19). De fördrag och andra instrument som anges i 4 § nämnda förslag till

lag kommer att kungöras i Svensk författningssamling (SFS). Övergångsreglerna i

bilaga VI bör kompletteras med ytterligare övergångsbestämmelser om behandlingen

av varor som anmälts till förtullning eller borde ha anmälts till förtullning

före anslutningen till EU och varor för vilka ansökan om temporär tullfrihet

lämnats in eller vilka medgetts temporär tullfrihet utan ansökan före

anslutningen samt om fortsatt giltighet av svenska restitutionstillstånd.

 Enligt övergångsreglerna i bilaga VI punkt 4 i anslutningsakten får tillstånd

att använda tullförfarandet aktiv förädling fortsätta att gälla på oförändrade

villkor till dess att giltighetstiden går ut, dock längst under ett år efter

anslutningen till EU. I de svenska bestämmelserna motsvaras tillstånd att

använda tullförfarandet aktiv förädling närmast av tillstånd till industri- och

flygrestitution. Övergångsreglerna bör anses innebära att medlemsstaten får

bestämma att företag efter anslutningsdagen får deklarera varor, för vilka

svenska restitutionstillstånd gäller, till aktiv förädlingstrafik utan att de

har tillstånd till detta enligt tullkodexen.

 Av övergångsreglerna framgår vidare att förfarandet skall avslutas enligt

gemenskapslagstiftningen vilket får anses avse de varor som efter anslutningen

deklarerats till något av tullkodexens tullförfaranden t.ex. aktiv förädling

eller temporär import. De varor som anmälts till förtullning med anspråk på

industri- eller flygrestitution eller motsvarande tullbefrielse före an-

slutningen kan dock inte anses hänförda till aktiv förädling. Dessa är

slutgiltigt klarerade i Sverige varför de skall behandlas enligt äldre

bestämmelser. Likaså bör varor för vilka ansökan om temporär tullfrihet lämnats

in eller tullfrihet medgetts före anslutningen behandlas enligt äldre

bestämmelser.

8.3Förslaget till lag om frihet från skatt vid import, m.m.

1 §

I paragrafen anges lagens huvudsakliga tillämpningsområde, frihet från skatt i

vissa fall vid import från tredje land. I paragrafen anges vidare att lagen

innehåller vissa bestämmelser om tullfrihet för resande (3 kap.) och om

beräkning av tull och skatt i vissa fall (4 kap.).

2 §

Genom denna paragraf utvidgas lagens tillämpningsområde till att avse även

frihet från avgifter.

3 §

Genom denna paragraf utvidgas lagens tillämpningsområde till att avse även

införsel av varor från ett sådant område inom tullområdet som ligger utanför det

s.k. skatteområdet, dvs. det område på vilket EG:s olika direktiv om indirekta

skatter är tillämpliga. Kanarieöarna är ett exempel på ett sådant område. Åland

kan, såvitt kan utläsas av anslutningsfördraget avseende Finland, bli ett mer

näraliggande exempel.

 Vid införsel från sådant område skall skatt tas ut på införseln men inte tull.

Bestämmelserna om skattefrihet i denna lag bör därför tillämpas även på sådan

införselbeskattning.

 130

4 §

I paragrafen lämnas upplysning om EG-direktiv som genomförs genom lagen. Det kan

därvid observeras att huvuddelen av bestämmelserna i 2 kap. tar sikte på

bestämmelser i rådets direktiv 83/181/EEG som endast avser frihet från

mervärdesskatt. Bestämmelserna i denna lag om frihet från skatt gäller dock både

punktskatter och mervärdesskatt.

5 §

Genom paragraf klargörs att bl.a. begreppen EG:s tullområde, EG:s skatteområde

och tredje land har samma betydelse i denna lag som i tullagen.

2 kap

1 §

I paragrafen anges endast att det finns särskilda bestämmelser i 3 kap. om

frihet från skatt för varor som medförs av resande. Skälet till att dessa

bestämmelser skiljs åt är att lagen i fråga om resande innehåller förutom

skattefrihetsbestämmelser även vissa tullfrihetsbestämmelser. Det är därför

lämpligt att inte placera dessa bestämmelser i samma kapitel som de rena

skattefrihetsbestämmelserna.

 Det kan inte uteslutas att en resande medför varor, för vilka frihet från skatt

inte kan medges enligt bestämmelserna i 3 kap, men väl enligt bestämmelserna i 2

kap. Det möter i så fall inte något hinder att åberopa de senare bestämmelserna.

2 §

I de flesta fall där skattefrihet skall medges är förutsättningarna sådana att

även tullfrihet skall medges enligt rådets förordning (EEG) nr 918/83 eller

förslaget till lag om tullfrihet m.m. eller föreskrift som meddelats med stöd

därav. Dessa fall av skattefrihet regleras i denna paragraf genom en hänvisning

till den berörda tullfrihetslagstiftningen. I 3 och 4 §§ inskränks dock i vissa

fall den skattefrihet som annars skulle följa av denna paragraf. I 5 - 9 §§

regleras några ytterligare fall av skattefri import. I paragrafens tredje stycke

regleras frågan om skattefrihet i samband med temporär import.

 131

3 § 1

Bestämmelserna i kapitel 1 avsnitt 4 i förordningen (EEG) nr 918/83 om sekundärt

boende saknar motsvarighet i rådets direktiv 83/181/EEG.

3 § 2

Bestämmelserna i kapitel 1 avsnitt 7 i förordningen (EEG) nr 918/83 om

företagsflyttgods motsvaras av bestämmelserna i avdelning 4 i rådets direktiv

83/181/EEG. Bestämmelserna i skattedirektivet är dock, till skillnad från

bestämmelserna i tullförordningen, inte tvingande för det enskilda

medlemslandet. Då Sverige för närvarande saknar en motsvarande skattefrihet, bör

en sådan inte införas nu.

3 § 3

Bestämmelserna i kapitel 1 avsnitt 12 i förordningen (EEG) nr 918/83 om

utbildningsmateriel, vetenskapligt och kulturellt materiel, vetenskapliga

instrument och apparater samt bestämmelserna i kapitel 1 avsnitt 14 a i samma

förordning om instrument och apparater för medicinsk forskning m.m., saknar med

två undantag direkt motsvarighet i rådets direktiv 83/181/EEG. Dessa två

undantag återges i 7 och 8 §§. I artikel 91 i direktivet ges dessutom möjlighet

att behålla skattefrihet som medgetts i enlighet med kulturellt, vetenskapligt

eller tekniskt samarbetavtal med tredje land. Någon sådan skattefrihet synes

inte föreligga.

3 § 4

Bestämmelsen i artikel 109 (q) om skattemärken m.m. i förordningen (EEG) nr

918/83 saknar motsvarighet i rådets direktiv 83/181/EEG.

3 § 5

Bestämmelserna om proviantering av fartyg, luftfartyg och tåg i 9 §

tullfrihetsförordningen (1987:1289) har överförts i huvudsak oförändrade till 4

§ i förslaget till förordning om tullfrihet m.m. Det kan ske med stöd av artikel

139 b i förordningen (EEG) nr 918/83. Motsvarande skattebestämmelse medger dock

endast att bestämmelser om proviantering av fartyg och luftfartyg behålls (se

artikel 23 i direktiv 92/12/EEG). Nuvarande bestämmelser om skattefrihet för

proviantering av tåg kan således inte behållas.

 132

3 § 6

Bestämmelserna i kapitel 1 avsnitt 7 i förordningen (EEG) nr 918/83 om

tullfrihet för småförsändelser motsvaras på skatteområdet av bestämmelserna i

direktiv 78/1035/EEG. I skattedirektivet ges dock till skillnad från

tullförordningen möjlighet att sätta ned eller slopa en eller flera av de i

bestämmelserna angivna kvoterna för vissa varor. Denna möjlighet föreslås

utnyttjas så vitt avser alkoholhaltiga produkter och tobaksvaror.

3 § 7

Se författningskommentaren till 112 § i förslaget till ny tullag.

4 §

I paragrafen anges att bestämmelser om skattefrihet vid proviantering av

utgående fartyg och luftfartyg finns i mervärdesskattelagen vilket innebär att

skattefrihet i motsvarande fall inte regleras enligt denna lag. Detta innebär

att denna lag avseende proviant främst reglerar skattefrihet vid import avseende

medförd proviant.

5 §

Första och andra styckena handlar om varor som återinförs i oförändrat skick och

motsvarar i huvudsak innehållet i 2 § i lagen (1987:1066) om frihet från skatt

eller avgift vid införsel. Den skillnaden föreligger dock att vad som nu gäller

svensk vara som återförs från utlandet skall i fortsättningen gälla för

gemenskapsvara som återinförs från tredje land. Med gemenskapsvara avses i denna

paragraf en vara som har ursprung inom gemenskapen eller som har satts i fri

omsättning inom gemenskapen, trots att varan genom den tidigare utförseln

förlorat sin status som gemenskapsvara.

 Bestämmelsen om skattefrihet vid återinförsel har stöd i artikel 14.1 (e) i

sjätte mervärdesskattedirektivet. Bestämmelsen saknar motsvarighet i rådets

förordning (EEG) nr 918/83 om ett gemenskapssystem för tullfrihet. Bestämmelser

om tullfrihet i motsvarande fall finns dock i artiklarna 185 och 186 i

tullkodexen samt i artiklarna 844 - 856 i tillämpningskodexen.

 Tredje stycket innehåller en hänvisning till de regler som finns och som även

fortsättningsvis kommer att finnas om beräkning av underlaget för mervärdesskatt

i vissa fall när en vara återinförs efter viss bearbetning.

 133

6 §

Enligt sjätte mervärdesskattedirektivet artikel 14.1 (h) skall skattefrihet

medges för egen fångst i havsfiskeverksamhet, när fångsten inte bearbetats eller

endast undergått konservering inför försäljning, men ännu inte sålts. Enligt

punkt 2 i samma artikel får medlemsländerna behålla nuvarande bestämmelser på

området till dess gemenskapsregler på området antagits. I tullordningen

(Generaltullstyrelsens föreskrifter) finns i dag i 3 kap. 1 § en bestämmelse som

innebär att egen fångst som medförs av svenska fiskefartyg inte behöver anmälas

till förtullning. Därmed utgår inte importskatt på fångsten. En bestämmelse med

motsvarande verkan avseende importskatt föreslås här, men har utvidgats till att

avse även andra fiskefartyg som hör hemma inom gemenskapen.

 Enligt artikel 188 i tullkodexen medges frihet från importtull för fångst som

hämtats i tredje lands territorialvatten av fartyg som är registrerat eller

registeranmält i en medlemsstat och som för denna stats flagga. Tullfriheten

medges även för produkter som framställts ombord av sådan fångst. Bestämmelser

om havsfångst finns även i artikel 23 i tullkodexen och i artikel 325 ff i

tillämpningskodexen.

7 §

Innehållet i denna punkt motsvarar innehållet i artikel 79 (q) i rådets direktiv

83/181/EEG. Bestämmelsen motsvarar artikel 50 i rådets förordning (EEG) nr

918/83 om tullfrihet till den del artikeln avser punkten B i bilaga I till

förordningen. Detta utgör ett av två undantag från huvudregeln att skattefrihet

inte medges för undervisningsmateriel, vetenskapligt eller kulturellt materiel

trots att förutsättningar att medge tullfrihet föreligger. Huvudregeln finns i 3

§ 3 och det andra undantaget i 8 §.

8 §

Innehållet i denna paragraf motsvarar innehållet i artikel 79 (r) i rådets

direktiv 83/181/EEG. Bestämmelsen motsvarar artikel 51 i rådets förordning

(EEG) nr 918/83 om tullfrihet till den del artikeln avser punkten B i bilaga II

till förordningen. I direktivet uppställs dock ett ytterligare krav för

skattefrihet, nämligen att om ersättning utgår för förvärvet så får

tillhandahållaren inte vara en beskattningsbar person enligt sjätte

mervärdesskattedirektivet. Uttrycket "beskattningsbar person" användas inte i

den svenska mervärdesskattelagstiftningen. Det får antas motsvara en person som

bedriver yrkesmässig verksamhet, vilket är en nödvändig men inte tillräcklig

förutsättning för skattskyldighet till mervärdesskatt.

 Denna bestämmelse utgör ett av två undantag från huvudregeln att skattefrihet

inte medges för undervisningsmateriel, vetenskapligt eller kulturellt materiel

trots att förutsättningar att medge tullfrihet föreligger. Huvudregeln finns i 3

§ 3 och det andra undantaget i 7 §.

9 §

Innehållet i denna paragraf motsvarar innehållet i artikel 79 (s) i rådets

direktiv 83/181/EEG. Bestämmelsen saknar motsvarighet i rådets förordning (EEG)

nr 918/83 om tullfrihet.

10 §

Paragrafen motsvarar innehållet i 6 § den föreslagna lagen om tullfrihet m.m.

och i 11 § i den föreslagna förordningen om tullfrihet m.m.

11 §

Genom denna paragraf görs förfarande- och behörighetsbestämmelser från

tullfrihetsområdet tillämpliga även på skattefrihetsområdet. Exempel på sådana

bestämmelser på tullfrihetsområdet är förfarandebestämmelserna i 3 § i den

föreslagna förordningen om tullfrihet m.m., behörighet för Generaltullstyrelsen

enligt 8 § andra stycket samma förordning att medge viss tullfrihet samt

bestämmelserna i 13 - 17 §§ samma förordning.

12 §

Innehållet i denna paragraf motsvarar innehållet i 4 § i lagen (1987:1066) om

frihet från skatt eller avgift vid införsel. De fall som avses motsvarar de fall

som anges i punkterna a-n i artikel 900.1 i tillämpningskodexen.

13 §

I paragrafen inskränks tillämpningsområdet för bestämmelserna i kapitlet så att

vissa skatter och avgifter inte omfattas av lagen. Bestämmelsen motsvarar 5 § i

lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel.

 134

3 Kap.

1 §

I första stycket anges grundförutsättningarna för skattefrihet enligt detta

kapitel, nämligen att det gäller varor som en resande medför i sitt bagage och

att importen inte är kommersiell. För att rätt till skattefrihet skall föreligga

krävs dessutom att förutsättningarna i någon av de efterföljande paragraferna är

uppfyllda.

 I andra stycket anges vad som utgör personligt bagage. Där undantas behållare

med bränsle från området för skattefrihet enligt denna lag. Rätt till

skattefrihet för införsel av bränsle i fordonstank eller i reservdunk kan dock

följa av bestämmelserna i 2 kap.

 I tredje stycket regleras vad som avses med kommersiell import.

2 §

I paragrafen regleras skattefrihet för import av personliga tillhörigheter som

den resande skall använda under resa i landet och därefter återutföra.

Bestämmelsen tar främst sikte på utländska besökande från tredje land.

Innehållet i paragrafen motsvarar en del av det som enligt nuvarande

bestämmelser får föras in tull- och skattefritt som reseutrustnig. I 3 § finns

bestämmelser som motsvarar en annan del av de nuvarande bestämmelserna om

reseutrustning.

 I andra stycket finns en upplysning om var motsvarande bestämmelser om

tullfrihet finns. Dessa bestämmelser är dock inte utformade som ett slutligt

undantag, utan som en temporär tullfrihet. Denna temporära tullfrihet kräver

dock inte något deklarationsförfarande (utom den deklaration som anses ligga i

att "gå mot grönt") eller uttryckligt beslut vid import eller någon anmälan vid

återutförseln. Genom att det i tredje stycket dessutom finns en skyldighet att

betala importskatten om varan inte återutförs, föreligger inte egentligen någon

skillnad mellan den slutliga skattefriheten och den temporära tullfriheten.

 Sättet att här reglera skattefriheten har valts för att ge en klarare bild över

resandes rätt till skattefrihet.

3 §

I paragrafen regleras skattefrihet för varor som en resande återför till landet.

Bestämmelserna i denna paragraf tillsammans med

bestämmelserna i 2 § motsvarar dagens bestämmelser om skattefrihet för

reseutrustning. Den stora skillnaden mellan bestämmelserna i detta lagförslag

och de nuvarande bestämmelserna är att de nuvarande

reseutrustningsbestämmelserna tillåter tull- och skattefri import av

reseutrustning som inköpts under resa i utlandet och som förs in i Sverige för

att stanna här, medan de nu föreslagna bestämmelserna i likhet med

EG-bestämmelserna inte tillåter sådan skattefri import.

 Den tull- och skattefria import av varor som har köpts i tredje land och som

skall föras in i landet permanent är således begränsad till vad som får föras in

inom de särskilda kvoterna (se 4 §) och inom beloppsgränsen (se 5 §).

Reseutrustningsbestämmelserna i 2 och 3 §§ kan inte användas för sådan import.

 Skattefriheten enligt denna paragraf förutsätter i motsats till 2 kap. 5 § att

varan medförs i den resandes bagage, vilket bl.a. innebär att några särskilda

formaliteter inte behöver iakttas för att skattefrihet skall uppnås.När det

gäller varor som bearbetats i tredje land hänvisas i andra stycket till

mervärdesskattelagens bestämmelser om beräkning av underlaget för mervärdesskatt

för sådana varor. Bearbetade varor kan således inte återföras skattefritt med

stöd av 3 §. Om sådana varor ryms inom beloppsgränsen enligt 5 § kan de dock

införas tull- och skattefritt om förutsättningarna för sådan import i övrigt är

uppfyllda.

 Denna paragraf avser endast frågan om skattefrihet. I tredje stycket finns en

upplysning om var tullfrihetsbestämmelserna finns. Det finns ett särskilt behov

av denna upplysning då bestämmelserna inte finns i förordningen (EEG) nr 918/83,

utan i tullkodexen.

4 §

I paragrafen anges de särskilda kvoter inom vilka skattefri import får ske

enligt EG:s bestämmelser. Motsvarande kvoter för tullfri import regleras i

förordningen (EEG) nr 918/83/EEG. Bestämmelsen innebär i motsats till nuvarande

svenska bestämmelser i fråga om sprit, vin och starköl, inte en begränsning av

rätten att föra in varorna, utan en begränsning av den skattefria importen.

 Andra stycket innehåller bestämmelser om särskilda åldersgränser i vissa fall.

Liksom när det gäller kvoterna är det dock endast skattefriheten som regleras,

inte införselrätten som sådan. I stycket anges inte någon åldersgräns avseende

införsel av spritdrycker och vin trots att direktivet innehåller en 17 års gräns

för skattefrihet för sådana varor. Regeringen kommer dock att i en annan

proposition föreslå riksdagen att i en ny alkohollag införa ett införselförbud

för spritdrycker för den som inte fyllt 20 år. Eftersom den som är under 20 år i

så fall inte överhuvudtaget får föra in sådana varor i landet blir det

naturligtvis inte fråga om att beskatta någon sådan införsel, än mindre att

medge skattefrihet för införseln. Det saknas därför behov av en bestämmelse som

begränsar rätten till skattefrihet för den som är under 17 år.

 Tredje stycket innehåller en upplysning om var bestämmelserna om tullfrihet kan

återfinnas.

 135

5 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om skattefri import inom en beloppsgräns.

Bestämmelsen är ett genomförande av artikel 1 i direktivet 69/169/EEG. Därvid

har möjligheten att på visst sätt begränsa rätten till skattefri införsel för

yngre resande inte utnyttjats. I andra stycket finns en upplysning om

motsvarande bestämmelse om tullfrihet.

 I tredje stycket finns regler för beräkning av tull- och skattefrihetsbeloppet

i enlighet med artikel 7 i direktivet och artikel 132 jämfört med artikel 47 i

förordningen (EEG) 918/83. I fjärde stycket anges att Generaltullstyrelsen skall

publicera beloppet i svenska kronor.

6 §

Paragrafen innehåller en reglering av den särskilda begränsning som Sverige

genom anslutningsakten fått rätt att använda avseende beskattning av införsel

från tredje land av öl. I fråga om begränsnigar i rätten till införsel för den

som är under 20 år hänvisas till vad som sägs ovan i motiveringen till 4 § andra

stycket.

7 §

Paragrafen innehåller särskilda begränsningar av rätten till tull- och skattefri

införsel för besättningsmedlemmar på transportmedel. Sådana nationella

begränsningar tillåts enligt artikel 49 i förordningen (EEG) nr 918/83 och

artikel 5 i direktivet 69/169/EEG. Bestämmelsens innehåll motsvarar vad som i

dag gäller enligt 2 § andra och tredje stycket i förordningen (1987:1072) om

rätt för resande m.fl. att införa varor tull- och skattefritt.

4 kap.

1 §

Kapitlet handlar om schablonberäkning av tull och skatt i vissa fall. I första

paragrafen anges de två grupper av import för vilka bestämmelserna kan

tillämpas. Det är dels resandes införsel av varor, dels gåvoförsändelser mellan

privatpersoner.

2 §

Paragrafen innehåller begränsningar av första paragrafens tillämpning dels i

form av en beloppsgräns, dels genom att begränsa tillämpningen till

icke-kommersiell import. Begränsningarna anknyter till de begränsningar som

finns avseende schablonberäkning av tull i vissa fall i förordningen (EEG) nr

2658/87.

3 §

Paragrafen innehåller en tabell över de varor för vilka bestämmelserna i

kapitlet är tillämpliga och den schablonttullsats respektive schablonskattesats

som skall gälla för varje varutyp. Schablonskattesatsen avser även eventuella

avgifter.

 Metoden att ange ett belopp för tull och ett för annan skatt har valts därför

att ett särskilt belopp som inte inkluderar tull ändå måste finnas för resande

och försändelser som kommer från ett område som ligger utanför skatteområdet men

inom tullområdet. I fråga om schablonbeloppet för tull får det anses att ett

schablonvärde för varorna bestäms och att tull på detta värde tas ut i enlighet

med förordningen (EEG) nr 2658/87. Följande tullsatser har använts: för

cigaretter 90 procent, för cigarrer 43 procent, för röktobak 117 procent, för

snus 65 procent och för andra varor än tobaksvaror 10 procent.

4 §

Generaltullstyrelsen publicerar den beloppsgräns som avses i 2 § uttryckt i

svenska kronor. Den avser den beloppsgräns inom vilken tull med

10 procent schablonmässigt kan tas ut enligt förordningen (EEG) nr 2658/87.

Övergångsbestämmelser

Lagen ersätter lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel

och förordningen (1987:1072) om rätt för resande m.fl. att införa varor tull-

och skattefritt. Dessa författningarna skall upphävas men fortfarande gälla

avseende tiden före upphävandet.

8.4Förslaget till lag om vissa tullförfaranden med

ekonomisk verkan, m.m.

1 §

Paragrafen upplyser om att bestämmelser om gynnsam taxebehandling, varors

ursprung, tullvärde, autonoma undantagsbestämmelser angående nedsättning av

eller befrielse från importtull för vissa varor, tullförfaranden med ekonomisk

verkan, gynnade förfaranden för t.ex. varor som återinförs utan att ha

bearbetats i tredje land samt återbetalning och eftergift av tull finns i

tullkodexen och tillämpningskodexen. I lagen finns vissa kompletterande

bestämmelser till nämnda bestämmelser.

2 §

Uttryck som används i lagen har samma innebörd som i tullkodexen och förslaget

till tullag.

3 §

Regler om ursprung på grund av ensidiga förmånsmedgivanden från EG:s sida

(förmånsberättigat ursprung) finns i artiklarna 66-140 i tillämpningskodexen.

Ensidiga tullförmåner ges till utvecklingsländer, Västbanken och Gaza,

Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Slovenien och Makedonien.

 Framställs anspråk på tullförmåner på grund av förmånsberättigat ursprung skall

ursprunget styrkas med ursprungsintyg utfärdat i exportlandet. Ett eller flera

ursprungsintyg som utfärdats i något av de förmånsberättigade länderna skall i

gemenskapen kunna ersättas av ett eller flera ursprungsintyg under förutsättning

att dessa utfärdas av tullmyndighet i den medlemsstat som har tillsyn över

varorna (art. 83). Utfärdade ursprungsintyg skall kontrolleras stickprovsvis

eller då tullmyndighet i importlandet finner anledning företa kontroll av

intyget. För att kunna genomföra kontrollen behöver tullmyndigheten de

befogenheter som framgår av 57, 62, 64, 68 - 80 och 99 §§ ) förslaget till ny

tullag.

4 §

I artiklarna 173-177 i tillämpningskodexen ges möjlighet att tillämpa ett

förenklat förfarande för fastställande av tullvärde på vissa lättfördärvliga

varor. Det innebär i korthet att tullvärde för vissa lättfördärvliga varor som

förtecknas i bilaga 26 till förordningen beräknas efter ett av EG-kommissionen

fastställt enhetsvärde. Beräkningen av enhetsvärdet baseras på uppgifter som

lämnas av medlemsstaterna om dels genomsnittspriser på oförtullade varor fritt

gränsen, dels vilken kvantitet av respektive varuslag som förtullats under ett

kalenderår och för vilket tull betalats.

 Genomsnittspris som medlemsstaten lämnar uppgift om beräknas med hjälp av

priser på oskadade varor i vissa av medlemsstaterna anmälda marknadscentra.

Därvid får vissa kostnader avräknas från priserna i marknadscentra, t.ex. kost-

nader för transport och försäkring inom tullområdet, importtullar och andra

avgifter vilka inte skall räknas in tullvärdet samt vissa schablonavdrag.

Medlemsstaten får fastställa standardbelopp för avdrag beträffande transport-

och försäkringskostnader (art. 173.3). De av kommissionen fastställda

enhetsvärdena publiceras i EGT. Det förenklade förfarandet för fastställande av

tullvärde för vissa lättfördärvliga varor får användas av importör i en med-

lemsstat även om medlemsstaten inte anmält marknadscentra på vars priser

enhetsvärdena baseras.

 För att uppgiftsskyldigheten skall kunna fullgöras för det fall att Sverige

anmäler ovannämnda marknadscentra skall behövliga uppgifter få infordras från

näringsidkare enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Med begreppet

näringsidkare avses såväl fysiska som juridiska personer, vilka driver rörelse.

5 §

Regeringen, eller myndighet som regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter

till utfyllnad av gemenskapsrätten på de områden som anges i 1 §.

Övergångsbestämmelser

Anslutningsfördraget innehåller i bilaga VI till anslutningsakten övergångs-

bestämmelser som rör varors ursprung, tullförfaranden med ekonomisk verkan samt

återbetalning och eftergift av tull (se förslaget till lag med anledning av

Sveriges anslutning till Europeiska unionen).

 Nämnda regler kompletteras med svenska övergångsbestämmelser till den

föreslagna lagen om tullfrihet m.m. Dessa rör fortsatt giltighet av svenska

restitutionstillstånd, behandlingen av varor som anmälts till förtullning eller

borde ha anmälts till förtullning före anslutningen till EU och varor för vilka

ansökan om temporär tullfrihet lämnats in eller för vilka temporär tullfrihet

medgetts utan ansökan före anslutningen. I dessa delar hänvisas till

författningskommentaren till den föreslagna lagen om tullfrihet m.m.

 Enligt övergångsreglerna till tullförfarandet passiv förädling i anslut-

ningsfördraget får medlemsstaterna låta sådana tillstånd till passiv förädling

som har utfärdats före anslutningen fortsätta att gälla på oförändrade villkor

till dess att giltighetstiden går ut, dock längst under ett år efter

anslutningen. I svenska bestämmelser motsvaras passiv förädling av

bestämmelserna i 22 § fjärde och femte styckena och 23 § tullfrihetsförordningen

(1987:1289). Lagen bör innehålla en övergångsbestämmelse som tillåter att

reparerade varor och varor vilka tillverkats av svenskt eller i Sverige

förtullat material, som utförts till annat land före anslutningen, anmäls till

övergång till fri omsättning med anspråk på den tullättnad som passiv förädling

inrymmer vid återinförsel från tredje land.

 136

8.5Förslaget till lag om tullkontroll av varumärkesintrång

1 §

Anger lagens tillämpningsområde.

2 §

I paragrafen utses behörig myndighet enligt artikel 3 i förordningen (EEG) nr

3842/86. Förordningen lämnar utrymmet fritt för medlemsländerna att själva välja

vilken myndighet som skall vara behörig. I ett föreliggande förslag till ny

förordning (COM(94) 43 final) anges däremot att sådan behörig myndighet skall

finnas inom tullverket. För att förhindra att det blir nödvändigt att byta

behörig myndighet bör en behörig myndighet utses inom tullverket. Denna

myndighet bör vara Generaltullstyrelsen eftersom ett beslut om kvarhållande av

varor kan avse varor där flera alternativa införselplatser kan misstänkas och

det är angeläget med en enhetlig tillämpning.

 Det är möjligt även enligt förslaget till ny förordning att ha ytterligare

behöriga myndigheter utanför tullverket. Något behov av sådana ytterligare

myndigheter synes inte finnas.

 GTS skall samråda med andra myndigheter när det behövs. Det kan t.ex. tänkas

att ett sådant behov kan uppkomma vid bedömning av immaterialrättsliga frågor.

3 §

Varor som kvarhålls skall omhändertas av tullmyndigheten. Tullmyndigheten kan

dock t.ex. låta varorna ligga på ett tillfälligt lager. Varorna ligger då

upplagda under tullverkets tillsyn. I förhållande till lagerhavaren är

tullmyndigheten uppdragsgivaren. Sökanden bör dock ha ansvaret för kostnaden för

förvaringen med en regressrätt i förhållande till sin motpart om sökandens talan

leder fram till att varorna skall förstöras, ändras eller bli föremål för annan

åtgärd som avses i artikel 7 i förordningen (EEG) nr 3842/86.

4 §

I första stycket erinras om att det är behörig domstol som skall pröva om

varumärkesintrång skett och om varorna i så fall skall förstöras, ändras eller

bli föremål för annan åtgärd. Detta prövas således inte av tullmyndigheterna.

 I andra stycket ges domstolen rätt att genom interimistiskt beslut upphäva

kvarhållandet.

 I tredje stycket regleras tullmyndighetens skyldighet att verkställa domstolens

beslut.

 I fjärde stycket regleras ansvaret för kostnaderna i det fall tullmyndigheten

skall verkställa ett beslut om ändring av varor. Den som har rätten till varorna

skall bekosta ändringen.

5 §

Sökanden bör betala kostnaderna för tullverkets handläggning av ärendet och i

förekommande fall andra åtgärder. Därför föreslås att regeringen får föreskriva

att en ansökningsavgift skall tas ut.

 I andra stycket anges att säkerhet kan krävas av sökanden för

förvaringskostnaderna.

6 §

Beslut om kvarhållande enligt artikel 3 i förordningen (EEG)

nr 3842/86 och om ställande av säkerhet enligt 5 § andra stycket i lagen skall

kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol (länsrätt). Mot länsrättens

beslut förs enligt 33 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) talan hos kammar-

rätten.

 I andra stycket anges att det krävs prövningstillstånd vid överklagalnde till

kammarrätten ( se även avsnitt 6.1.8).

8.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot

införsel av spritdrycker

1 § 2 mom.

I momentet har gjorts ändringar som har sin grund i att införselmonopolet

försvinner. Det finns därmed inte längre några gränser för vem som får föra in

spritdrycker eller hur mycket som får föras in oavsett om införseln sker från

tredje land eller annat EG-land. Det som återstår är frågan om beskattning och i

fråga om kommersiell införsel från annat EG-land att viss dokumentation medförs.

8.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:120) om straff i vissa fall för

oriktig ursprungsdeklaration m.m.

1 §

I bestämmelsen anges att den som uppsåtligen lämnat oriktig uppgift ägnad att

leda till förmånsbehandling enligt avtal som gemenskaperna har slutit och som

föreskriver att förmånsbehandling i tullhänseende skall medges döms till böter

eller fängelse.

 Bestämmelsen anger uttryckligen förmånsbehandling enligt Europeiska

gemenskapernas rättsakter, dvs. sådan förmånsbehandling som antagits ensidigt av

gemenskaperna med hänsyn till vissa länder, grupper av länder och territorier,

och som nämnts, enligt handelsavtal som gemenskaperna har ingått. (Se

tullkodexen avd. II, kap. 1, art. 20.3 d och e.) Bestämmelsen avses täcka sådana

handelsavtal som inte enbart har ingåtts av gemenskaperna med andra länder än

EU:s medlemsländer utan av gemenskaperna jämte medlemsstaterna som parter på ena

sidan, s.k. blandade avtal. Exempel på ett blandat avtal är EES-avtalet. Texten

anpassas i övrigt till EG:s terminologi vad gäller ursprungsintyg.

 Författningens rubrik och 1 § anpassas i övrigt till EG:s terminologi vad

gäller ursprungsintyg.

 Enligt övergångsbestämmelserna gäller äldre föreskrifter beträffande gärning

som begåtts före ikraftträdandet.

8.8Förslaget till lag om ändring av lagen (1969:200) om uttagande av utländsk

tull, annan skatt, avgift eller pålaga

1 §

Genom paragrafen genomförs direktiven 76/308/EEG och 77/794/EEG. Direktiven är

utformade så att de, i likhet med tullsamarbetsavtal och avtal om ömsesidigt

bistånd med indrivning, är möjliga att tillämpa direkt med stöd av de bestämmel-

ser om bl.a. behörig myndighet som finns i lagen om ömsesidig handräckning i

skatteärenden och lagen om uttagande av annan utländsk tull, annan skatt, avgift

eller pålaga. Därför föreslås i detta fall inte att direktivens innehåll skrivs

om i nationell författningstext. I stället återges den svenska lydelsen av

direktiven i en bilaga till lagen.

2 §

Direktiven innehåller bestämmelser om indrivning dels av tull- och

tullrelaterade fordringar, dels av rent interna skattefordringar. I

paragrafen avskiljs de senare frågorna och lagen om ömsesidig handräckning i

skatteärenden görs tillämplig på hanteringen av ärenden som rör sådana frågor.

3 §

Paragrafen motsvarar den nuvarande lagen. Därutöver görs

bestämmelserna tillämpliga även på indrivning och andra åtgärder enligt 1 § med

undantag för de fall som avses i 2 §.

Bilaga

I en bilaga till lagen återges direktiven i sin svenska lydelse med beaktande av

de ändringar som gjorts sedan direktiven ursprungligen utfärdades.

8.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:431) om utredning angående brott

mot utländsk tullag;

1 §

Bestämmelserna ger den legala grunden för tullmyndigheterna att fullgöra det

samarbete med andra länders tullmyndigheter som Sverige åttagit sig i sina

tullsamarbetsavtal. I förordningen (EEG) nr 1468/81 av den 19 maj 1981 om

ömsesidigt samarbete mellan medlemsländernas administrativa myndigheter och

samarbete mellan dessa och kommissionen i tull- och jordbruksfrågor reglerars

ett likartat samarbete som tullsamarbetsavtalen. Ändringen i paragrafen innebär

att lagens hanteringsordning blir tillämplig även på bistånd enligt

EG-förordningen.

5 §

Ordet "Konungen" ändras till "regeringen".

8.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:980) om transport, förvaring

och förstöring av införselreglerade varor, m.m.

1 §

Genom ändringarna begränsas lagens tillämpningsområde till nationella

införselrestriktioner och till införsel från tredje land. Med införsel från

tredje land avses införsel av icke-gemenskapsvaror, antingen införseln sker

direkt från tredje land eller via annan medlemsstat. I det senare fallet skall

varan vara placerad under ett tullförfarande.

2 §

Eftersom lagen skall vara tillämplig endast på nationella införselrestriktioner

kan bestämmelser om transitering i punkten 1 bara avse transitering genom eller

inom det egna svenska tullområdet. Ändringen i punkten 2 är en följdändring. Att

lämna ut varan för hemtagning med förfogandeinskränkning blir inte praktiskt

hanterbart, eftersom det saknas en ordning för att hantera fall då

införselvillkoren inte uppfylls. Punkten 5 utgår därför.

8.11 Förslaget till lag om ändring i tullregisterlagen (1990:137)

1 och 3 §§

Ändringarna har närmast karaktär av följdändringar.

8.12 Förslaget till lag om upphävande av vissa tullförfattningar

Inom EU tillämpas en gemensam tulltaxa. Sverige har i anslutningsakten åtagit

sig att tillämpa den gemensamma tulltaxan utan särskilda övergångsordningar vid

ett medlemskap. Eftersom rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987

om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan vid ett

medlemskap blir direkt tillämplig i Sverige bör tulltaxelagen upphöra att gälla.

Frågor som rör tullfrihet ligger under EG:s exklusiva kompetens. Då det inte

finns någon rättslig grund för 1968 års förordning om rätt för Konungen att

medge tull- och skattefrihet m.m. för anläggning som uppförs vid rikets gräns

(jfr. prop. 1968:86, bet. 1968:BeU39, rskr. 1968:200) bör denna upphävas.

 Hänvisningar till den tullagstiftning som skall upphävas finns i ett stort

antal andra författningar. Motsvarande bestämmelser kommer dock att återfinnas i

den nya tullagstiftningen i de allra flesta fall. De nya reglerna kommer i vissa

fall att finnas i EG-förordningar och i andra fall i nationella författningar.

Det bör noteras att lagen om upphävande av vissa tullförfattningar inte

innehåller en fullständig förteckning över all lagstiftning på tullområdet som

bör upphöra att gälla vid ett medlemskap i EU. Vissa lagar upphävs i annan

ordning, se ovan under avsnitten 6 och 7.

 137

Sammanfattning av Tullanpassningsutredningens

betänkande Tullagstiftningen och EG (SOU 1994:89)

Tullanpassningsutredningen har haft till uppdrag (dir. 1993:78) att lämna

förslag till den nationella lagstiftning som vid ett svenskt medlemskap i EU

behövs för att komplettera EG:s tull- och tullfrihetsförordningar. Ett inträde i

EU kommer att innebära att de grundläggande EG-fördragen, den s.k primärrätten

(Romfördraget, Fusionsfördraget, Enhetsakten och Unionsfördraget) och

rättsakterna inom den s.k sekundärrätten (förordningar, direktiv, beslut,

rekommendationer och uttalanden) blir en del av svensk rätt. Till stor del

kommer den nuvarande svenska tullagstiftningen att falla bort, men i vissa delar

kommer även i fortsättningen att krävas nationella svenska bestämmelser.

Förfarandet i tullhänseende vid import och export kommer i stor utsträckning att

regleras genom tullkodexen och tillämpningskodexen i stället för som nu genom

nationella författningar. EG:s rättsakter tillåter dock, och förutsätter i vissa

delar, kompletterande nationell lagstiftning. Vi föreslår i betänkandet att

tullkodexen och tillämpningskodexen kompletteras med sådana bestämmelser i nya

författningar: tullag, tullförordning och lag respektive förordning om vissa

tullförfaranden med ekonomisk verkan. I tullagen och tullförordningen regleras

därvid frågor som i huvudsak faller under Finansdepartementets ansvarsområde och

i lagen respektive förordningen om vissa tullförfaranden med ekonomisk verkan

frågor som i huvudsak faller under Utrikesdepartementets handelsavdelnings

ansvarsområde.

 Frågor om tullfrihet anses utgöra väsentliga angelägenheter för EG och

regleras därför genom EG-rätten, i huvudsak genom rådsförordningen 918/83. EG:s

bestämmelser om tullfrihet blir direkt gällande rätt i Sverige vid ett

medlemskap. Rådsförordningen medger dock vissa nationella särregler och

utfyllande bestämmelser. Utredningen har samlat dessa i förslag till lag

respektive förordning om tullfrihet m.m. samt i fråga om resandebestämmelser i

förslaget till lag om frihet från skatt vid import, m.m.

 Inom EU har införts en beskattningsordning som gör det möjligt att avskaffa

gränskontrollerna för skatteändamål inom EU-området. Vid införsel från tredje

land skall däremot indirekta skatter (mervärdesskatt och punktskatter) tas ut av

tullmyndigheterna i allt väsentligt på samma sätt som i dag. Inom gemenskapen

finns bestämmelser i direktivform om frihet från importskatt i vissa fall, t.

ex. avseende varor som medförs av resande, gåvoförsändelser och flyttgods. Dessa

bestämmelser skall vid ett svenskt medlemskap i EU genomföras genom nationella

bestämmelser. Vi har föreslagit sådana bestämmelser i en ny lag om frihet från

skatt vid import m.m. I gemenskapen finns geografiska områden som ligger inom

tullområdet men inte inom det s.k skatte-området. Om en vara förs från ett

sådant område till en plats inom gemenskapens skatteområde skall importskatt

utgå trots att det inte ur tullsynpunkt är fråga om import. Vi har lämnat

förslag till bestämmelser som innebär att tullmyndigheterna skall hantera även

sådan beskattning.

 Den svenska tulltaxan bortfaller och ersätts med rådsförordningen 2658/87 om

tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan. Förordningen

blir direkt tillämplig i Sverige.

 190

Remissinstanser, Tullanpassningsutredningens

betänkande

Efter remiss har yttranden över Tullanpassningsutredningens betänkande

Tullagstiftningen och EG (SOU 1994:89) avgetts av Riksdagens ombudsmän (JO),

Justitiekanslern (JK), Riksåklagaren (RÅ), Rikspolisstyrelsen,

Brottsförebyggande rådet (BRÅ), Datainspektionen, Kommerskollegium,

Kustbevakningen, Socialstyrelsen, Posten AB, Vägverket, Sjöfartsverket, Luft-

fartsverket, Statskontoret, Generaltullstyrelsen, Statistiska centralbyrån

(SCB), Riksrevisionsverket (RRV), Riksskatteverket (RSV), Statens Jordbruksverk,

Fiskeriverket, Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK), Konkurrensverket,

Hovrätten för Övre Norrland, Kammarrätten i Stockholm, Exportrådet, Sydsvenska

Handelskammaren, Västsvenska Handelskammaren, Svenska Kommunförbundet, Sveriges

Hamn- och Stuveriförbund, Landstingsförbundet, Sveriges advokatsamfund,

Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges Köpmannaförbund, Industriförbundet,

Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Tjänstemännens centralorganisation

(TCO), Centralorganisationen SACO, Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska

arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges redareförening, Företagens Uppgiftsläm-

nardelegation (FUD), Scandinavian Airlines System (SAS), Göteborgs Hamn AB,

Företagarnas Riksorganisation, Svenska åkeriförbundet, Sveriges Bokförings- och

Revisionsbyråers förbund, Sveriges Skeppshandlareförbund, EU-Gränskontrollutred-

ningen (JU 1994:01), Yttre gränskontrollutredningen (Ju 1994:02). Yttrande har

dessutom avgetts av Philip Morris AB.

Riksåklagaren har till sitt eget yttrande fogat yttranden från Överåklagaren i

Stockholms stad och Regionåklagarmyndigheten i Malmö.

 192

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 oktober 1994.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsråden Jan[REDACTED_EFTERNAMN] och Mats[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:34 Den svenska tullagstiftningen vid ett

EU-medlemskap.

 193

Rättsdatablad

Författnings- Bestämmelser Celex-

rubrik som inför, nummer för

 ändrar upp- bakom-

 häver eller liggande

 upprepar EG-regler

 ett norm-

 givnings-

 bemyndigande

Tullagen 3, 4, 7, 377L038

 9, 12,16, 392L0012

 18, 27 -

 29, 31, 43

 - 45, 49 -

 50, 52,

 56, 100,

 114 -115,

 117, 119 §§

Lag om 7, 10 - 11 §§

tullfrihet

m.m.

Lag om 4, 5 §§

vissa

tullförfaranden

med

ekonomisk

verkan,

m.m.

Lag om L0169

frihet från 377L0138

skatt vid 383L0181

import, 392L0012

m.m.

Lag om 5 §

tullkontroll

av

varumärkesintrång

Lag om 376L0308

ändring i

lagen

(1969:200)

om

uttagande

av utländsk

tull,

annan

skatt,

avgift

eller

pålaga

 194

FörfattningsrubrikBestämmelser Celex-

 som inför, nummer för

 ändrar upp- bakom-

 häver eller liggande

 upprepar EG-regler

 ett norm-

 givnings-

 bemyndigande

Lag om ändring i 1 §

lagen (1973:431)

om utredning

angående brott mot

utländska tullag

 195