Regeringens proposition

1995/96:123

Produktsäkerhetslagen och offentlig verksamhet

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 18 januari 1996

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Civildepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ändring i produktsäkerhetslagen (1988:1604). I dag

är lagen tillämplig på varor och tjänster som tillhandahålls i

näringsverksamhet. Ändringen innebär att lagens tillämpningsområde utvidgas så

att ingripande kan ske även mot varor som tillhandahålls i offentlig verksamhet.

 Ändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Förslag till lag om ändring i produktsäkerhetslagen (1988:1604) 3

3 Ärendet och dess beredning................................. 4

4 Allmänna utgångspunkter.................................... 5

5 Produktsäkerhetslagen och offentlig verksamhet............. 8

6 Kostnadskonsekvenser....................................... 13

7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser.................. 14

8 Författningskommentar...................................... 14

Bilaga 1 Produktsäkerhetsutredningens sammanfattning av

 betänkandet Produktsäkerhet i offentlig verksamhet

 (SOU 1994:150) ..................................... 18

Bilaga 2 Utredningens lagförslag .......................... 19

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna ............... 20

Bilaga 4 En översikt över vissa regler om produktsäkerhet . 21

Bilaga 5 Lagrådets yttrande...................................57

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 18 januari 1996.............................................. 58

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i produktsäkerhetslagen

(1988:1604).

2 Förslag till lag om ändring i produktsäkerhetslagen (1988:1604)

 Härigenom föreskrivs att 1 § produktsäkerhetslagen (1988:1604) skall ha

följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

Denna lag har till ändamål att motverka att varor och tjänster orsakar skada på

person eller egendom. För detta ändamål får en näringsidkare

 1. åläggas att lämna säkerhetsinformation,

 2. förbjudas att tillhandahålla varor och tjänster (säljförbud),

 3. åläggas att lämna varningsinformation,

 4. åläggas att återkalla varor och tjänster (återkallelse),

 5. förbjudas att exportera varor (exportförbud).

--------------------------------------------------------------------

 Lagen tillämpas i fråga om va- Lagen tillämpas i fråga om va-

ror och tjänster som tillhanda- ror och tjänster som tillhanda-

hålls i näringsverksamhet och hålls i näringsverksamhet och i

som konsumenter i inte obetyd- fråga om varor som tillhandahålls

lig omfattning utnyttjar eller i offentlig verksamhet. En

kan komma att utnyttja för en- förutsättning är att varan eller

skilt bruk. tjänsten i inte obetydlig

 omfattning utnyttjas eller kan

 komma att utnyttjas av konsu-

 menter för enskilt bruk.

--------------------------------------------------------------------

 Vad som i lagen sägs om nä-

 ringsidkare tillämpas också be-

 träffande den som i offentlig

 verksamhet tillhandahåller varor

 enligt andra stycket.

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1996. Lagen gäller inte i fråga om varor

som har tillhandahållits i offentlig verksamhet före ikraftträdandet.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse 1991:358.

3 Ärendet och dess beredning

När förslaget till produktsäkerhetslag lades fram för riksdagen (prop.

1988/89:23) framhöll föredragande statsrådet att vissa produkter, alltifrån

sådant som sjukvårdsapparater till fasta lekredskap för barn, skulle komma att

falla utanför lagens tillämpningsområde. Statsrådet utgick emellertid från att

säkerhetsmedvetandet i och med tillkomsten av lagen skulle höjas även inom den

offentliga sektorn. Sådana varor och tjänster som tillhandahölls inom ramen för

myndighetsutövning eller offentlig service borde därför tills vidare inte

omfattas av lagen.

 Vid riksdagsbehandlingen av propositionen om produktsäkerhetslag begärdes i

flera motioner en utvidgning av lagens tillämpningsområde, så att den skulle

omfatta även den offentliga sektorn. Lagutskottet anförde (bet. 1988/89:LU13 s.

9) att även om den föreslagna lagstiftningen skulle höja säkerhetsmedvetandet

också på det offentliga området, så borde enskilda människor ges ett skydd mot

farliga varor och tjänster även i andra sammanhang än när varan eller tjänsten

tillhandahölls av en näringsidkare för enskilt bruk. Det saknades emellertid

underlag för en bedömning av hur en sådan lagstiftning närmare borde utformas,

och Lagutskottet var därför inte för tillfället berett att förorda en utvidgning

av produktsäkerhetslagens tillämpningsområde. Frågan borde i stället snarast bli

föremål för utredning. Riksdagen anslöt sig till utskottets uttalanden och gav

regeringen till känna vad utskottet hade anfört (rskr. 1988/89:61).

 Med anledning av riksdagsbeslutet upprättades i Civildepartementet den 22

april 1991 promemorian Förslag till ändringar i produktsäkerhetslagen (dnr

C91/854/MA). I promemorian föreslogs det att produktsäkerhetslagen skulle

tillämpas i fråga om varor och tjänster som tillhandahölls i näringsverksamhet

åt någon, oberoende av om detta skedde direkt till en konsument eller inte.

Promemorian med dess lagförslag remissbehandlades, men det ledde inte fram till

något förslag till lagstiftning.

 Den 22 april 1993 bemyndigade regeringen chefen för Civildepartementet att

tillkalla en särskild utredare med uppdrag att dels överväga vilka ändringar som

behövde göras i produktsäkerhetslagen med anledning av EG-direktivet om allmän

produktsäkerhet, dels överväga och föreslå de lagstiftningsåtgärder som kunde

behövas till skydd mot farliga varor och tjänster som enskilda fysiska personer

erbjuds i offentlig verksamhet (dir. 1993:46).Med stöd av bemyndigandet

förordnade departementschefen den 29 april 1993 justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN]

som särskild utredare.

 Utredaren, som antog namnet Produktsäkerhetsutredningen, lade först fram ett

delbetänkande, Produktsäkerhetslagen och EG (SOU 1993:88). I delbetänkandet

gjorde utredningen en jämförelse mellan EG-direktivet om allmän produktsäkerhet

- rådets direktiv 92/59/EEG av den 29 juni 1992 om allmän produktsäkerhet - och

den svenska produktsäkerhetslagen. Vid jämförelsen fann utredningen att

direktivet och lagen uppvisar stora likheter. Regeringen delade utredningens

bedömning och föreslog riksdagen endast begränsade ändringar i 8 och 9 §§ (se

prop. 1993/94:203). Förslagen innebar att möjligheten att återkalla farliga

varor och tjänster utvidgades till att gälla samtliga led i distributionskedjan.

Riksdagen antog regeringens förslag (bet. 1993/94:UU23, rskr. 1993/94:367, SFS

1994:610). Ändringarna i produktsäkerhetslagen trädde i kraft den 1 juli 1994

(SFS 1994:1114).

 Produktsäkerhetsutredningen överlämnade i december 1994 sitt slutbetänkande

Produktsäkerhet i offentlig verksamhet (SOU 1994:150). En sammanfattning av

utredningens betänkande finns i bilaga 1. Utredningens lagförslag finns i bilaga

2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns

i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i

Civildepartementet (dnr C94/2905/RÄ). I bilaga 4 ges en översikt över vissa

svenska regler om produktsäkerhet samt en redovisning av innehållet i EG-

direktivet om allmän produktsäkerhet (92/59/EEG).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 7 december 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över det

förslag till ändring i produktsäkerhetslagen som utarbetats i ärendet. Lagrådet

har lämnat förslaget utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Det

förslag som remitterades till Lagrådet är identiskt med propositionens

lagförslag.

4 Allmänna utgångspunkter

Produktsäkerhetslagens tillämpningsområde

Produktsäkerhetslagen har till ändamål att motverka att varor och tjänster

orsakar person- eller egendomsskador. Lagen tillämpas i fråga om sådana varor

och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet och som konsumenter i inte

obetydlig omfattning utnyttjar eller kan komma att utnyttja för enskilt bruk.

Ålägganden eller förbud enligt lagen får emellertid inte meddelas om det i en

annan författning eller i beslut av en myndighet har meddelats särskilda be-

stämmelser om varan eller tjänsten med samma ändamål som ett åläggande eller ett

förbud enligt lagen skulle fylla.

 Det ligger i sakens natur att produktsäkerhetslagen har sin största praktiska

betydelse på varuområdet. De beslut som har meddelats av Marknadsdomstolen har

hittills bara gällt varor. Det är emellertid inte oviktigt att även tjänster

omfattas av lagen, eftersom också tjänster kan innefatta beaktansvärda

skaderisker. Till detta kommer att gränsen mellan förvärv av en vara och förvärv

av en tjänst i många fall är flytande. Som exempel kan nämnas arbete på lösa

saker, som ofta innebär att man tillför saken något, t.ex. byter ut en försliten

del. I sådana fall kan lagen användas för att motverka skaderisker, oavsett om

dessa hänför sig till varan eller tjänsten.

 Det bör i sammanhanget understrykas att produktsäkerhetslagens betydelse inte

kan mätas enbart med hänsyn till antalet myndighetsingripanden. Den har ett inte

obetydligt värde genom sin preventiva funktion. Lagen har visat sig vara ett

viktigt instrument för att motverka att farliga produkter förekommer på markna-

den. Lagen utgår från att varje näringsidkare - oavsett vilket led i en kedja av

näringsidkare som det är fråga om - har ett ansvar för att lagens syfte

uppfylls. Det är alltså näringsidkaren som självmant skall se till att de varor

och tjänster som tillhandahålls är säkra. Först sedan det visat sig att

näringsidkaren har brustit i sina skyldigheter kan ett myndighetsingripande

enligt lagen bli aktuellt.

 Betydelsen av regler om produktsäkerhet har uppmärksammats också inom

Europeiska unionen (EU). Den 29 juni 1992 fattade EU:s ministerråd beslut om ett

generellt produktsäkerhetsdirektiv (92/59/EEG). Direktivet trädde i kraft den 29

juni 1994. Direktivet uppvisar stora likheter med den svenska produkt-

säkerhetslagen. Det finns dock vissa skillnader, bl.a. när det gäller

tillämpningsområdet. Så t.ex. tar direktivet enbart sikte på varor (products),

medan tjänster har lämnats utanför. Däremot omfattar direktivet - i likhet med

produktsäkerhetslagen - bara produkter som tillhandahålls konsumenter (se bilaga

3).

 Produktsäkerhetslagens tillämpningsområde är begränsat bl.a. på så sätt att en

produkt, för att omfattas av lagen, skall tillhandahållas i näringsverksamhet .

I detta ligger att produkten måste tillhandahållas av en näringsidkare i dennes

verksamhet. Genom denna avgränsning faller sådana produkter bort som uteslutande

eller till helt övervägande del används i offentlig verksamhet, t.ex. i den

offentliga hälso- och sjukvården, i allmänna skolor, daghem och fritidshem samt

i den allmänna äldreomsorgen. Lagen är alltså inte tillämplig på exempelvis

utrustning som bara förekommer inom den offentliga sjukvården eller på leksaker

eller redskap som är specialgjorda för kommunala daghem eller kommunala

lekplatser.

 Åtskilliga produkter som allmänheten kommer i kontakt med i offentlig

verksamhet omfattas emellertid av produktsäkerhetslagen, eftersom samma

produkter används också i privat verksamhet. Så är fallet med en stor del av den

utrustning som förekommer inom barnomsorgen och äldreomsorgen, liksom inom

sjukvården och det allmänna utbildningsväsendet.

Annan lagstiftning av betydelse

Vid sidan av produktsäkerhetslagen finns det en rad speciella lagar som reglerar

säkerheten på olika avgränsade områden. Hit hör livsmedels-, läkemedels- och

kemikalielagstiftningen samt lagar om leksaker och personlig skyddsutrustning

för privat bruk. Ett område som i hög grad är föremål för specialreglering är

hälso- och sjukvårdsområdet. Här har t.ex. införts en särskild lag om

medicintekniska produkter.

 Av intresse i sammanhanget är också arbetsmiljölagen, som har ett mycket

vidsträckt tillämpningsområde. Lagen utgör ett skydd inte bara för arbetstagare

utan också för bl.a. personer under utbildning.

 De speciallagar som nu har angetts ger i allt väsentligt möjlighet till

myndighetsingripanden motsvarande dem som regleras i produktsäkerhetslagen. Det

innebär att produktsäkerhetslagens bestämmelser i stor utsträckning sätts ur

spel. Detta följer av den tidigare berörda undantagsbestämmelsen angående fall

då det i en annan författning eller i ett myndighetsbeslut har meddelats

särskilda bestämmelser med samma ändamål som ett åläggande eller ett förbud

enligt produktsäkerhetslagen skulle fylla.

 Även om produktsäkerhetslagens tillämpningsområde i praktiken har blivit

alltmer inskränkt genom speciallagstiftning har lagen fortfarande betydelse

genom att den fyller ut luckor som har lämnats kvar i de speciella

bestämmelserna. Flera speciallagar innehåller också hänvisningar till

produktsäkerhetslagens kontroll- och åtgärdssystem.

Utvidgning till det offentliga området

Speciallagarna är i stor utsträckning tillämpliga inte bara på produkter som

tillhandahålls i näringsverksamhet utan också på sådana som förekommer inom den

offentliga sektorn. Frågan kan då ställas varför inte produktsäkerhetslagen har

ett motsvarande tillämpningsområde.

 Som tidigare nämnts väcktes i samband med riksdagsbehandlingen av

produktsäkerhetslagen ett flertal motioner om att lagen även borde gälla

produkter som tillhandahålls i offentlig verksamhet. Riksdagen uttalade sig

positivt i frågan (se avsnitt 3).

 En självklar utgångspunkt för regeringens överväganden är att enskilda

personer inte i något sammanhang skall behöva utsättas för farliga produkter.

Att låta produktsäkerhetslagens tillämpningsområde bero på om en produkt

tillhandahålls i näringsverksamhet eller inte är ägnat att vålla praktiska

svårigheter. För det första är det inte alltid lätt att avgöra om en viss

verksamhet är att hänföra till näringsverksamhet. Det sker också förskjutningar

i gränsdragningen mellan privat och offentlig verksamhet. Utvecklingen under

senare år har inneburit att verksamhet som tidigare bedrevs av offentliga organ

i ökad utsträckning har kommit att bedrivas i privat regi. Detta har också

uppmärksammats och kommenterats av flera remissinstanser.

 Samhällsutvecklingen har alltså bidragit till att man starkt kan ifrågasätta

produktsäkerhetslagens begränsning till produkter som tillhandahålls i

näringsverksamhet. Sett från den enskilde konsumentens synpunkt måste det

framstå som svårförståeligt att likartade produkter bedöms på olika sätt,

beroende på om den verksamhet där de förekommer är att anse som näringsverksam-

het eller ej.

 Alltsedan produktsäkerhetslagens tillkomst har det framhållits som särskilt

angeläget att barn inte kommer i kontakt med farliga produkter. Det är inte bara

produktsäkerhetslagen som har betydelse för att motverka att barn utsätts för

risker. En ytterligare förstärkning av barns säkerhet har åstadkommits genom

lagen om leksakers säkerhet. Lagens räckvidd är emellertid begränsad genom att

den bara gäller leksaker som tillhandahålls av näringsidkare. Det finns också en

del lekredskap - t.ex. klätterställningar och rutschkanor - som dels faller

utanför begreppet leksak och därmed inte omfattas av leksakslagen, dels faller

utanför produktsäkerhetslagens tillämpningsområde därför att de tillhandahålls i

offentlig verksamhet. Att beträffande dessa produkter enbart lita till

säkerhetsmedvetandet hos dem som tillhandahåller produkterna kan inte anses

tillfredsställande.

 Med en utvidgning av produktsäkerhetslagen till det offentliga området blir de

svenska reglerna mer långtgående än EG:s allmänna produktsäkerhetsdirektiv.

Direktivets tillämpningsområde är för närvarande begränsat till produkter som

tillhandahålls i näringsverksamhet.

 I ett tidigare lagstiftningsärende (prop. 1993/94:203) kom regeringen fram

till att det inte fanns något hinder för att den svenska produktsäkerhetslagen

på olika punkter hade ett vidare tillämpningsområde än EG-direktivet. Detta

gällde bl.a. frågan huruvida egendomsskador och tjänster skulle innefattas.

Uttalandet föranledde inte någon erinran från riksdagens sida (bet.

1993/94:UU23, rskr. 1993/94:367).

 På motsvarande sätt torde en utvidgning av lagens tillämpningsområde till att

gälla också offentlig verksamhet kunna genomföras utan hinder av EG-direktivet.

En förutsättning för detta är att reglerna inte är utformade på ett sådant sätt

att de är diskriminerande eller utgör förtäckta handelshinder mellan

medlemsstaterna i EU. Här kan nämnas att EG-kommissionen i det nyligen

presenterade handlingsprogrammet för konsumentpolitiken avseende perioden

1996-1998 har aviserat att man avser att uppmärksamma konsumentskydd när det

gäller offentlig verksamhet.

Överklagande

I ärendet har Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet i sitt

remissyttrande ifrågasatt om produktsäkerhetslagens bestämmelse om överklagande

står i överensstämmelse med artikel 14.2 i EG-direktivet om allmän

produktsäkerhet (92/59/EEG). Vad nämnden särskilt ifrågasätter är om inte även

Marknadsdomstolens avgöranden om säljförbud m.m. måste kunna överklagas i

enlighet med den nämnda artikeln. Denna fråga behandlades av regeringen och

riksdagen för drygt ett år sedan. Regeringen uttalade då att

produktsäkerhetsdirektivets bestämmelse knappast kan tolkas så att

Marknadsdomstolens avgöranden också måste kunna överklagas (prop. 1993/94:203 s.

232 f.). Riksdagen hade ingen erinran mot detta (bet. 1993/94:UU23 och rskr.

1993/94:367). Regeringen gör inte någon annan bedömning nu.

5 Produktsäkerhetslagen och offentlig verksamhet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Produktsäkerhetslagens tillämpningsområde |

| skall utvidgas så att även varor som tillhandahålls i offentlig |

| verksamhet omfattas av lagen. Tjänster som tillhandahålls i sådan|

| verksamhet föreslås inte nu bli omfattade av lagen.Utredningens förslag:

Överensstämmer med regeringens förslag (se |

| betänkandet s. 123 ff.). |

| Remissinstanserna: Ingen remissinstans har ställt sig negativ |

| till att produktsäkerhetslagen utvidgas till att gälla varor som|

| tillhandahålls i offentlig verksamhet. Tvärtom har flera |

| instanser framhållit det angelägna i att konsumenter skyddas mot|

| farliga varor i allmänhet, oavsett om de tillhandahålls i |

| näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet. När det gäller om|

| lagen även skall gälla för tjänster i offentlig verksamhet är |

| remissopinionen mera splittrad. Flera instanser har stämt in i |

| utredningens förslag, t.ex. Konsumentverket och SWEDAC. Inte |

| heller Marknadsdomstolen har i princip haft några invändningar |

| mot den föreslagna begränsningen. Bl.a. Juridiska |

| fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, |

| Landsorganisationen i Sverige (LO) och Sveriges Industriförbund |

| anser dock att det inte finns tillräckligt starka skäl för att |

| utesluta offentliga tjänster från lagens tillämpningsområde. |

| Stockholms kommun har anfört att det är önskvärt att man prövar om|

| det är möjligt att finna en lagteknisk konstruktion som gör det |

| möjligt att även tjänster som tillhandahålls i offentlig |

| verksamhet, och som inte utgör myndighetsutövning, skall kunna |

| omfattas av produktsäkerhetslagen. Några instanser, t.ex. Lands-|

| tingsförbundet och Svenska Kommunförbundet, har ifrågasatt om |

| produktsäkerhetslagen över huvud taget skall gälla för tjänster.|

| Förbunden har även ifrågasatt att offentliga organ likställs med|

| näringsidkare i ansvarshänseende och att dessa organ underkastas|

| samma tillsyns- och sanktionssystem som privata näringsidkare. |

| Kommunförbundet har även fört fram att om förslaget genomförs finns|

| det risk för att det kan bli en ansvars- och kostnadsövervältring|

| från tillverkare och säljare till offentliga organ samt att |

| frågan mot vem som tillsynsmyndigheten i första hand skall rikta|

| ingripanden, offentliga organ eller en näringsidkare, är oklar. |

| Båda förbunden har särskilt framhållit att de offentliga organen|

| endast bör ha ett andrahandsansvar. |

| |

| |

| Skälen för regeringens förslag |

| Allmänt |

| Angelägenheten av att enskilda personer inte i något sammanhang |

| skall behöva komma i kontakt med farliga produkter, vare sig |

| det är fråga om en vara eller en tjänst, talar för att |

| produktsäkerhetslagen får en mer generell tillämpning till att |

| gälla alla slags konsumentvaror och tjänster, oavsett om de |

| tillhandahålls i näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet.|

| Det kan emellertid diskuteras om det verkligen är en praktisk |

| lämplig ordning att låta produktsäkerhetslagen - utan inskränk- |

| ningar - gälla över hela det offentliga området. |

| I direktiven till Produktsäkerhetsutredningen framhölls det att |

| den offentliga verksamhet som allmänheten kommer i kontakt med |

| kan vara av mycket olika karaktär och att utredningen inte |

| borde låta sina överväganden spänna över hela det offentliga |

| området. Inriktningen borde vara att överväga |

| produktsäkerhetsregler på sådana områden där individen har ett |

| kundliknande förhållande till det offentliga, dvs. situationer |

| där individen står i kontakt med ett statligt eller kommunalt |

| organ för att få service av något slag eller för att utnyttja |

| statlig eller kommunal egendom. Som exempel på områden där |

| produktsäkerhetsregler borde kunna övervägas nämndes i direktiven|

| hälso- och sjukvården, utbildningsväsendet, barnomsorgen, |

| äldreomsorgen samt sport- och fritidsverksamheten. |

| Enligt regeringens mening får det antas att man med en sådan av-|

| gränsning som nyss nämnts i stor utsträckning skulle tillgodose |

| de önskemål som har förts fram om en utvidgning av |

| produktsäkerhetslagens tillämpningsområde. Utgångspunkten att det|

| skall vara fråga om ett kundliknande förhållande ligger i linje |

| med vad som i dag är avgörande för att produktsäkerhetslagen skall|

| vara tillämplig, nämligen att det skall föreligga ett förhållande|

| mellan en näringsidkare och en konsument, även om ingripanden |

| kan ske mot en farlig vara eller tjänst innan den nått fram till|

| konsumenten. |

| Emellertid uppstår svårigheter när man i lagtexten skall söka föra|

| in gränsdragningsregler som ger uttryck för vad som nu sagts. |

| Den närmare innebörden av begreppen hälso- och sjukvård och |

| äldreomsorg är inte alldeles klar. Här uppstår också frågan om lagen|

| bör omfatta inte bara varor och tjänster som tillhandahålls inom|

| ramen för frivilliga vårdformer utan även varor och tjänster inom|

| olika former av tvångsvård. Ännu svårare är det att ange vad som bör|

| hänföras till sport- och fritidsverksamhet. |

| Ett alternativ skulle kunna vara att i produktsäkerhetslagen |

| hänvisa till olika författningar som rör hälso- och sjukvård, barn-|

| och äldreomsorg, utbildning och sport- och fritidsverksamhet. |

| Det skulle emellertid lätt kunna bli en lång och tyngande lista,|

| som dessutom skulle behöva ändras och kompletteras med täta |

| mellanrum. Det saknas också beträffande vissa områden |

| lagstiftning att hänvisa till. Åtskilliga varor och tjänster som|

| är av intresse från produktsäkerhetssynpunkt skulle därmed komma|

| att falla utanför listan. |

| I det följande skall det närmare diskuteras om |

| produktsäkerhetslagen skall utvidgas till att gälla både varor |

| och tjänster som tillhandahålls i offentlig verksamhet. |

| |

| |

| Varor |

| När det gäller varor talar starka skäl för att man, i stället för|

| att begränsa lagens tillämpning till vissa områden, låter lagen |

| gälla fullt ut i offentlig verksamhet. Därmed undviker man sådana|

| gränsdragningsproblem som skulle uppstå med en begränsad |

| tillämplighet. Det får också förutsättas att, även om lagen är |

| generellt tillämplig på varuområdet, kommer åtgärder enligt lagen i|

| första hand att övervägas beträffande varor som tillhandahålls i|

| sådana kundliknande förhållanden där den enskilde intar en |

| ställning gentemot det allmänna som motsvarar förhållandet mellan|

| en näringsidkare och en konsument. |

| Det är emellertid en fördel att lagen gäller också utanför sådana för-|

| hållanden som kan betecknas som kundliknande, så att man får |

| garantier för att enskilda personer inte i något sammanhang |

| utsätts för farliga varor. Ingen remissinstans har haft något att|

| erinra mot detta. |

| |

| |

| Tjänster |

| När det i olika sammanhang har framförts önskemål om en utvidgning|

| av produktsäkerhetslagen till att omfatta produkter inom |

| offentlig verksamhet torde förslagsställarna i allt väsentligt ha|

| haft farliga varor i tankarna. Produktsäkerhetsutredningen har |

| inte heller lagt fram något förslag om att tjänster som |

| tillhandahålls i offentlig verksamhet skall omfattas av |

| produktsäkerhetslagen. Utredningen har motiverat detta bl.a. |

| med att offentliga tjänster i hög grad är föremål för |

| specialreglering både genom lagar och genom andra författningar |

| och myndighetsbeslut på lägre nivå. Vidare uttalas att på de |

| kommunala och landstingskommunala områdena rör det sig till en |

| del om obligatorisk verksamhet som redan nu är föremål för en |

| omfattande tillsyn från olika myndigheter. Utredningen har |

| dessutom fört fram att det kan ifrågasättas om det är en praktiskt|

| lämplig ordning att låta produktsäkerhetslagen - utan |

| inskränkningar - gälla över hela det offentliga området. Vidare |

| har utredningen pekat på att det kan vara tveksamt om lagens |

| regler beträffande tillsyn och befogenhet för Marknadsdomstolen |

| att vidta olika åtgärder passar överallt. Offentliga tjänster som|

| tillhandahålls vid myndighetsutövning kan enligt utredningen |

| knappast bli föremål för åtgärder inom ramen för |

| produktsäkerhetslagen. Slutligen har utredningen uttalat att |

| det, vid de kontakter som utredningen har haft med exempelvis |

| Konsumentverket, inte har kommit fram att det skulle finnas |

| något behov av att låta produktsäkerhetslagen bli tillämplig även på|

| tjänster som tillhandahålls inom den offentliga sektorn. |

| Regeringen anser självfallet att konsumenter inte i något |

| sammanhang skall behöva utsättas för en farlig vara eller tjänst.|

| Detta gäller oavsett om varan eller tjänsten tillhandahålls i |

| näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet. Som |

| Produktsäkerhetsutredningen har framhållit talar dock övervägande|

| skäl mot att låta produktsäkerhetslagen omfatta tjänster på det |

| offentliga området. Flertalet remissinstanser delar denna be- |

| dömning. Det går heller inte att bortse från det förhållandet att|

| under de snart tio år som ingripanden kunnat göras mot tjänster i|

| näringsverksamhet, har Marknadsdomstolen inte i ett enda fall |

| haft en sådan fråga uppe till prövning. Varken utredningen eller|

| remissinstanserna har kunnat peka på någon relevant situation där|

| lagen skulle kunna bli tillämplig på en tjänst som tillhandahålls|

| i offentlig verksamhet. Något behov av att produktsäkerhetslagen|

| skall utvidgas till att gälla även offentliga tjänster har alltså|

| inte kommit fram. Regeringen finner mot denna bakgrund att det |

| i dagsläget inte är motiverat att lägga fram ett förslag till |

| lagstiftning i denna del. Utvecklingen på området bör dock följas|

| med uppmärksamhet. Om det i framtiden skulle visa sig att det |

| uppkommer ett behov av att utvidga lagen till att gälla även |

| offentliga tjänster får frågan tas upp på nytt. |

| Mot att lämna tjänster på det offentliga området utanför |

| lagregleringen kan invändas att det kan inträffa att likartade |

| tjänster blir underkastade olika slags kontroll beroende på vem |

| som är huvudman i det särskilda fallet. Lagstiftningen blir |

| alltså inte konkurrensneutral. Problemet förstärks genom att |

| gränsdragningen mellan offentlig och privat verksamhet inte är |

| oföränderlig. Inom offentlig verksamhet pågår en utveckling som |

| innebär att tjänster allt oftare tillhandahålls i privaträttsliga|

| former. I samma mån som detta blir fallet blir tjänsterna i |

| princip underkastade produktsäkerhetslagens kontrollsystem om |

| de inte är föremål för specialreglering. |

| Det skulle i och för sig kunna diskuteras att ändra produktsäker-|

| hetslagen på så sätt att vissa tjänster som tillhandahålls i |

| näringsverksamhet och som har direkta motsvarigheter inom den |

| offentliga sektorn skall falla utanför lagens tillämpningsområde.|

| Regeringen anser emellertid att en sådan åtgärd skulle försämra |

| konsumentskyddet och är därför inte beredd att lägga fram ett |

| sådant förslag. Att helt föra bort tjänster från produkt- |

| säkerhetslagens tillämpningsområde - som några remissinstanser |

| föreslagit - skulle i än högre grad försämra konsumentskyddet |

| eftersom regleringen här verkar preventivt. En sådan åtgärd är |

| enligt regeringens mening utesluten. |

| Vad som nu har sagts föranleder en ändring i 1 § produktsäker- |

| hetslagen. Det bör där anges att lagen tillämpas inte bara i fråga|

| om varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet utan|

| också i fråga om varor som tillhandahålls i offentlig verksamhet.|

| |

| |

| Ansvar m.m. |

| I samband med produktsäkerhetslagens tillkomst diskuterades |

| frågor om ansvarsfördelning och ansvarsbegränsning m.m. (prop. |

| 1988/89:23 s. 50 ff. och 105 ff. samt bet. 1988/89:LU13 s. 11 |

| ff.). Lagutskottet uttalade bl.a. följande. Såsom framhållits i|

| propositionen inrymmer frågan om vem som skall vara adressat för|

| ett åläggande flera avvägningsproblem. För att lagen skall få |

| erforderlig effekt måste enligt utskottets mening ansvaret för |

| varningsinformation och återkallelse i många fall läggas på den |

| eller de näringsidkare som har bäst möjlighet att nå det resultat|

| som åsyftas. I de fall åsyftat resultat kan tillgodoses av flera|

| näringsidkare som tillhandahållit en produkt vill utskottet dock|

| framhålla att åläggandet bör riktas mot den som närmast bär ansvaret|

| för den uppkomna situationen. Vid valet av adressat anser |

| utskottet - i likhet med föredragande statsrådet - att hänsyn även|

| bör tas till de negativa effekter som ett åläggande om |

| varningsinformation eller återkallelse kan ha för den |

| näringsidkare mot vilken det riktas. Bl.a. kan åläggandet försämra|

| näringsidkarens goodwill, och det kan också medföra att han får |

| bära vissa kostnader för sitt försvar inför domstolen. Utskottet|

| vill därför understryka vikten av att Konsumentombudsmannen - när|

| han tar ställning till om ett åläggande skall begränsas till att|

| bara gälla en eller några av flera näringsidkare - noga överväger|

| om åläggandet kan medföra sådana negativa verkningar för |

| vederbörande och om dessa verkningar skulle mildras påtagligt om|

| åläggandet riktades mot ytterligare någon eller några |

| näringsidkare. |

| I prop. 1993/94:203 togs frågan upp på nytt. Regeringen hänvisade|

| då åter till produktsäkerhetslagens förarbeten och nämnde särskilt|

| att man vid ett urval enligt lagen bör beakta vem som har de |

| bästa förutsättningarna att uppfylla ändamålet med åtgärden, och att|

| hänsyn bör tas bl.a. till vem eller vilka som har fört in varan |

| eller tjänsten på marknaden och som därigenom bär ansvaret för den|

| uppkomna situationen (s. 224). |

| Enligt regeringens mening behåller de uttalanden som har gjorts |

| i tidigare sammanhang sin aktualitet. Detta innebär att när man |

| för in även offentliga organ som tänkbara adressater för ett |

| åläggande eller förbud enligt produktsäkerhetslagen får detta |

| beaktas när man tar del av tidigare uttalanden. De farhågor som |

| Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet anfört angående |

| kostnadsövervältring m.m. blir då knappast aktuella. |

| |

| |

| |

| 6 Kostnadskonsekvenser |

|

 |

 Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (se

betänkandet s. 133).

 Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalat sig i frågan, bl.a.

Stockholms kommun, har framhållit att eventuella kostnadsökningar torde bli

marginella.

 Skälen för regeringens bedömning: Förslaget om att produktsäkerhetslagens

tillämpningsområde skall utvidgas till att avse även varor som tillhandahålls i

offentlig verksamhet kan eventuellt medföra vissa extra kostnader för de

offentliga organ som tillhandahåller dessa. Det får dock förutsättas att de

berörda organen redan i dag kontrollerar säkerheten hos de varor som de till-

handahåller, trots att produktsäkerhetslagen inte är tillämplig. Med hänsyn

härtill torde de kostnadsökningar som kan uppstå bli endast marginella.

 Vissa ökade kostnader kan uppstå även för tillsynsmyndigheterna med hänsyn

till att tillsynsverksamheten utvidgas till delar av den offentliga sektorn.

Tillsynsmyndigheterna bedöms kunna klara av eventuella kostnadsökningar inom de

anslagsramar som gäller.

 För Marknadsdomstolens verksamhet medför den föreslagna utvidgningen sannolikt

inte några särskilda kostnader.

 Mot de ökade kostnader som regeringens förslag eventuellt kan medföra får

ställas de vinster som uppnås såväl för enskilda som för samhället genom att

olycksriskerna kan antas bli mindre.

7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Ändringen i produktsäkerhetslagen bör träda i kraft den 1 juli 1996.

Lagändringen bör inte ges retroaktiv verkan. En vara som har tillhandahållits i

offentlig verksamhet före lagens ikraftträdande omfattas således inte av

lagändringen. Om det offentliga organet efter ikraftträdandet fortsätter att

tillhandahålla varan gäller emellertid lagens bestämmelser. I en

övergångsbestämmelse bör därför föreskrivas att lagen inte skall gälla i fråga

om varor som har tillhandahållits i offentlig verksamhet före lagens

ikraftträdande.

8 Författningskommentar

--------------------------------------------------------------------

| 1 § Denna lag har till ändamål att motverka att varor och tjänster|

| orsakar skada på person eller egendom. För detta ändamål får en |

| näringsidkare |

| 1. åläggas att lämna säkerhetsinformation, |

| 2. förbjudas att tillhandahålla varor och tjänster (säljförbud),|

| 3. åläggas att lämna varningsinformation, |

| 4. åläggas att återkalla varor och tjänster (återkallelse), |

| 5. förbjudas att exportera varor (exportförbud). |

| Lagen tillämpas i fråga om varor och tjänster som tillhandahålls|

| i näringsverksamhet och i fråga om varor som tillhandahålls i |

| offentlig verksamhet. En förutsättning är att varan eller tjänsten|

| i inte obetydlig omfattning utnyttjas eller kan komma att |

| utnyttjas av konsumenter för enskilt bruk. |

| Vad som i lagen sägs om näringsidkare tillämpas också beträffande|

| den som i offentlig verksamhet tillhandahåller varor enligt |

| andra stycket. |

--------------------------------------------------------------------

 Första stycket, som dels anger lagens ändamål, dels innehåller en uppräkning

av de olika ålägganden och förbud som kan bli aktuella, har lämnats oförändrad.

 Det är att märka att det enligt lagtexten i första stycket bara är näringsid-

kare som kan drabbas av ålägganden och förbud. Regeringen föreslår emellertid

att det i ett nytt tredje stycke tas in en bestämmelse om att vad som i lagen

sägs om näringsidkare också tillämpas beträffande den som i offentlig verksamhet

tillhandahåller varor enligt andra stycket. Det innebär att de ingripanden som

räknas upp i första stycket kan komma att riktas även mot offentliga organ.

 I andra stycket anges produktsäkerhetslagens tillämpningsområde. I enlighet

med vad som föreslagits i avsnitt 5 har tillämpningsområdet utvidgats så att det

omfattar inte bara varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet

utan också varor som tillhandahålls i offentlig verksamhet. Med offentlig

verksamhet avses enligt denna lag verksamhet som bedrivs av staten, kommuner

eller landsting. Det innebär att det offentliga organ som det är fråga om är

underkastat samma tillsyn och kan bli föremål för samma ingripanden som privata

näringsidkare (se vidare angående denna fråga avsnitt 5).

 Genom ändringarna i andra stycket faller i princip alla varor som

tillhandahålls i offentlig verksamhet inom lagens tillämpningsområde. Lagen blir

tillämplig exempelvis vid försäljning, utlåning och uthyrning. Genom

lagändringen kommer även varor som ett offentligt organ använder eller

tillhandahåller på ett sätt som gör att enskilda konsumenter kommer i kontakt

med dem att omfattas av lagen. Begränsningen i uttrycket " och som konsumenter i

inte obetydlig omfattning utnyttjar eller kan komma att utnyttja för enskilt

bruk" gäller såväl när en vara eller en tjänst tillhandahålls i

näringsverksamhet som när varor tillhandahålls i offentlig verksamhet. Lagens

räckvidd minskas också genom bestämmelsen i 3 §, där det sägs att ett åläggande

eller ett förbud enligt lagen inte får meddelas i den mån det i annan

författning eller i beslut av myndighet har meddelats särskilda bestämmelser med

samma ändamål som åläggandet eller förbudet skulle fylla.

 Som framgår av översikten över vissa regler om produktsäkerhet (se bilaga 4)

finns det ett stort antal speciallagar som ger möjlighet till ingripanden

motsvarande dem som kan vidtas enligt produktsäkerhetslagen. På de områden som

täcks av dessa speciallagar sätts produktsäkerhetslagen ur spel.

 Speciallagarna gäller i stor utsträckning inom såväl den privata som den

offentliga sektorn. Till lagar av denna typ hör lagen (1993:584) om

medicintekniska produkter. Såvitt gäller medicintekniska produkter får alltså

den nu föreslagna utvidgningen av produktsäkerhetslagens tillämpningsområde inte

någon betydelse. De medicintekniska produkterna blir i vilket fall som helst

undandragna produktsäkerhetslagens kontrollsystem.

 Det finns emellertid åtskilliga varor inom hälso- och sjukvården som inte

utgör medicintekniska produkter. Som exempel kan nämnas vissa sjukhussängar och

annan liknande utrustning. Även leksaker, möbler m.m. som befinner sig i väntrum

eller dagrum faller utanför begreppet medicinteknisk produkt. Beträffande sådana

varor som nu har nämnts blir produktsäkerhetslagen i regel tillämplig, oavsett

om den verksamhet där varan tillhandahålls har en privat eller offentligrättslig

huvudman.

 En speciallag som har mycket stor räckvidd är arbetsmiljölagen (1977:1160).

Arbetsmiljölagen avser skydd mot ohälsa och olycksfall i arbete. Den gäller

varje verksamhet där arbetstagare utför arbete för arbetsgivares räkning. Den

gäller vare sig arbetsgivaren är privat eller offentlig. Vid tillämpningen av

arbetsmiljölagen skall med arbetstagare likställas den som genomgår utbildning.

På skolområdet utgör lagen således skydd för såväl lärare som elever.

 I arbetsmiljölagen ingår också bestämmelser med krav på tekniska anordningar

och farliga ämnen. De riktar sig bl.a. mot den som tillverkar, importerar eller

överlåter en teknisk anordning eller ett farligt ämne. Detta innebär att lagen

till viss del består av en produktsäkerhetsreglering, dvs. krav på att produkter

skall erbjuda betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall.

Produktsäkerhetsbestämmelserna i arbetsmiljölagen omfattar varje slag av produkt

som kan användas yrkesmässigt oberoende av användningen i det enskilda fallet.

För att t.ex. en maskin skall falla utanför dessa regler måste den vara så

beskaffad att yrkesmässig användning av denna är utesluten.

 Inom barn- och äldreomsorgen finns det åtskilliga produkter som hittills har

fallit utanför produktsäkerhetsskyddet genom att de tillhandahålls i offentlig

verksamhet. Många av produkterna täcks inte heller av någon speciallagstiftning.

Som exempel kan nämnas leksaker. Den speciella lagen (1992:1327) om leksakers

säkerhet - som är utformad i enlighet med ett EG-direktiv - gäller bara leksaker

som tillhandahålls av näringsidkare.

 Det finns dessutom en del produkter på barnomsorgsområdet, exempelvis

rutschkanor, gungor, klätterställningar och andra lekredskap, som knappast kan

hänföras till begreppet leksaker och som därmed faller utanför leksakslagen. När

redskapen har tillhandahållits inom ramen för offentlig verksamhet - t.ex. på en

lekplats som kommunen ansvarar för - har redskapen i allmänhet inte heller

täckts av produktsäkerhetslagen.

 På motsvarande sätt har en del utrustning inom äldreomsorgen, t.ex. redskap

som används i terapiverksamhet, specialutrustning i badrum o.d. samt vissa typer

av trygghetslarm, hittills fallit utanför produktsäkerhetslagens

tillämpningsområde.

 Utvidgningen av produktsäkerhetslagens tillämpningsområde innebär att alla

varor som tillhandahålls inom barn- och äldreomsorg kommer att omfattas av ett

produktsäkerhetsskydd, oavsett om tillhandahållandet sker i näringsverksamhet

eller på det offentliga området. I den mån det inte finns någon

speciallagstiftning gäller produktsäkerhetslagens bestämmelser.

 Även på sport- och fritidsområdet får utvidgningen av produktsäkerhetslagens

tillämpningsområde betydelse. Utvidgningen innebär bl.a. att redskap och andra

anordningar som förekommer i sim- och ishallar, liksom i motionsanläggningar och

på idrottsplatser m.m. kommer att omfattas av lagen. I många fall är en kommun

huvudman för den typ av verksamhet som det är fråga om och lagen kommer då att

gälla oavsett om kommunen kan anses bedriva näringsverksamhet eller ej.

 Även varor och annan utrustning på bibliotek och andra kulturinstitutioner med

kommunala huvudmän omfattas av lagen.

 I tredje stycket har förts in en bestämmelse om att vad som i lagen sägs om

näringsidkare också tillämpas beträffande den som i offentlig verksamhet

tillhandahåller varor enligt andra stycket. Det innebär att det offentliga organ

som det är fråga om är underkastat samma tillsyn och kan bli föremål för samma

ingripanden som privata näringsidkare.

 Ett offentligt organ kan komma att drabbas av en åtgärd enligt produkt-

säkerhetslagen, oavsett om det offentliga organet självt har tillverkat eller

importerat den vara som det är fråga om eller om det offentliga organet

tillhandahåller varan i ett senare led. Av begränsningsregeln i 12 § kan dock

följa att ett åläggande om varningsinformation eller ett beslut om återkallelse

bör riktas mot någon annan än det offentliga organet (se vidare avsnitt 5).

 När staten är huvudman för den verksamhet som det är fråga om torde

ingripanden enligt produktsäkerhetslagen normalt komma att riktas mot den

myndighet som är närmast ansvarig. På de kommunala och landstingskommunala

områdena är det kommunen eller landstinget som får svara gentemot

tillsynsmyndigheten och vid Marknadsdomstolen. Vem som inom kommunen eller

landstinget är närmast ansvarig för den verksamhet där varan finns och vem som

är behörig att motta delgivning framgår av kommunallagen (1991:900) och av vad

fullmäktige har beslutat om i reglementen.

 I produktsäkerhetslagen (15, 19, 22, 24 och 25 §§) finns föreskrifter om

vite. En omdiskuterad fråga är om man kan förelägga offentliga organ vite och då

i synnerhet staten (se t.ex. prop 1984/85:96 s. 98 f. och SOU 1993:109 s. 40 ff.

med hänvisningar). I förarbetena till produktsäkerhetslagen anges som exempel på

särskilda skäl att underlåta att sätta ut vite enligt 15 § att Marknadsdomstolen

meddelar ett allmänt hållet åläggande därför att frågan rör huruvida någon

säkerhetsåtgärd över huvud taget bör genomföras och att näringsidkaren kan

förväntas själv lojalt utforma åtgärden på lämpligt sätt (prop. 1988/89:23 s.

110). I praxis har Marknadsdomstolen underlåtit att sätta ut vite exempelvis på

grund av motpartens inställning samt att prövningen gällde en principfråga om

det påtalade förfarandets förenlighet med den då gällande konkurrenslagen (MD

1989:13), mot bakgrund av att Konsumentombudsmannen inte yrkat att ett åläggande

skulle förenas med vite (MD 1991:3), när motparten försatts i konkurs (MD

1991:23) samt med hänsyn till att bolaget hade avhjälpt de påtalade bristerna

(MD 1991:30). I ett fall hade en statlig myndighet överträtt

marknadsföringslagens bestämmelser. Marknadsdomstolen redogjorde för vissa

förarbetsuttalanden i samband med tillkomsten av marknadsföringslagen och lagen

(1985:206) om viten och fann sedan att omständigheterna i det föreliggande

fallet inte motiverade att förbudet förenades med vite (MD 1989:28). I samband

med tillkomsten av viteslagen diskuterades, efter påpekande från Lagrådet,

frågan i vad mån vite kan föreskrivas för offentligrättsliga juridiska personer,

t.ex. staten. Föredragande statsrådet kom till slutsatsen att frågan fick

överlämnas till rättstillämpningen. Enligt regeringens mening finns det ingen

anledning att göra någon annan bedömning i detta lagstiftningsärende.

Produktsäkerhetsutredningens sammanfattning av betänkandet Produktsäkerhet i

offentlig verksamhet (SOU 1994:150)

När det i olika sammanhang har framförts önskemål om en utvidgning av

produktsäkerhetslagen till att omfatta produkter inom offentlig verksamhet torde

förslagsställarna i allt väsentligt ha haft farliga varor i tankarna. Vid de

kontakter som utredningen har haft med exempelvis Konsumentverket har det inte

framkommit att det skulle finnas något behov av att låta lagen bli tillämplig

även på tjänster som tillhandahålls inom den offentliga sektorn.

 Offentliga tjänster är också i hög grad föremål för specialreglering, både

genom lagar och genom författningar och myndighetsbeslut på lägre nivå. Så är

fallet på t.ex. hälso- och sjukvårdsområdet, där det finns en mängd föreskrifter

som i detalj reglerar olika åtgärder.

 Utredningen har kommit fram till att offentliga tjänster liksom hittills bör

falla utanför produktsäkerhetslagen. Däremot bör lagen, när det gäller varor,

gälla fullt ut inom den offentliga sektorn.

 Utvidgningen till den offentliga sektorn får betydelse inte minst i fråga om

varor som tillhandahålls inom barn- och äldreomsorgen. Om utredningens förslag

genomförs kommer sådana leksaker som är specialgjorda för kommunala daghem och

fritidshem att omfattas av produktsäkerhetslagen. Vidare kommer lagen att gälla

beträffande rutschkanor, gungor och klätterställningar m.m. som förekommer på

lekplatser som kommunen ansvarar för.

 På området för äldreomsorg kommer lagen att vara tillämplig bl.a. på redskap

som används inom terapiverksamhet, liksom på vissa typer av trygghetslarm.

 På hälso- och sjukvårdsområdet finns i dag åtskilliga varor som täcks av den

särskilda lagen om medicintekniska produkter. Sådana varor blir därmed

undandragna produktsäkerhetslagens kontrollsystem. När det gäller vissa

sjukhussängar och liknande utrustning blir emellertid produktsäkerhetslagen

tillämplig, oavsett om utrustningen används inom privat eller offentlig

sjukvård.

 Även på sport- och fritidsområdet får utredningens förslag betydelse.

Utvidgningen av produktsäkerhetslagens tillämpningsområde innebär bl.a. att alla

redskap och andra anordningar som förekommer i sim- och ishallar, liksom i

motionsanläggningar och på idrottsplatser kommer att omfattas av lagen. I många

fall är kommunen huvudman för den typ av verksamhet som det är fråga om, och

lagen kommer då att gälla oavsett om kommunen kan anses bedriva

näringsverksamhet eller ej.

 Om produktsäkerhetslagens räckvidd utvidgas i enlighet med utrednings-

förslaget, bör den som tillhandahåller en vara på det offentliga området

jämställas med näringsidkare. Åtgärder enligt lagen bör alltså kunna riktas mot

alla offentliga organ som tillhandahåller varor, oavsett om det offentliga

organet har ställning som tillverkare eller importör eller tillhandahåller varan

i ett senare led.

 Den föreslagna lagändringen bör enligt utredningens mening träda i kraft så

snart som möjligt.

Utredningens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i produktsäkerhetslagen

Härigenom föreskrivs att 1 § produktsäkerhetslagen (1988:1604)

skall ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse

--------------------------------------------------------------

Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag har till ändamål att motverka att varor och tjänster orsakar skada på

person eller egendom. För detta ändamål får en näringsidkare

 1. åläggas att lämna säkerhetsinformation,

 2. förbjudas att tillhandahålla varor och tjänster (säljförbud),

 3. åläggas att lämna varningsinformation,

 4. åläggas att återkalla varor och tjänster (återkallelse),

 5. förbjudas att exportera varor (exportförbud).

--------------------------------------------------------------

 Lagen tillämpas i fråga om varor och tjänster som tillhandahålls

i näringsverksamhet och som konsumenter i inte obetydlig

omfattning utnyttjar eller kan komma att utnyttja för enskilt

bruk.

--------------------------------------------------------------

 Lagen tillämpas i fråga om varor och tjänster som tillhandahålls

i näringsverksamhet och i fråga om varor som tillhandahålls i

offentlig verksamhet. En förutsättning är att varan eller tjänst-

en i inte obetydlig omfattning utnyttjas eller kan komma att

utnyttjas av fysiska personer för ändamål som faller utanför nä-

ringsverksamhet.

--------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------

 Vad som i lagen sägs om näringsidkare tillämpas också beträffande

den som i offentlig verksamhet tillhandahåller varor enligt

andra stycket.

*********

 Denna lag träder i kraft den ...

Förteckning över remissinstanserna

Av totalt 53 remissinstanser har 43 avgett yttrande över betänkandet

Produktsäkerhet i offentlig verksamhet (SOU 1994:150), nämligen följande

instanser:

 Göta hovrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Kommerskollegium, Stockholms

handelskammare, Statens räddningsverk, Socialstyrelsen, Läkemedelsverket,

Folkhälsoinstitutet, Handikappombudsmannen, Barnombudsmannen, Vägverket,

Boverket, Statens skolverk, Stockholms universitet (juridiska fakulteten),

Statens livsmedelsverk, Arbetarskyddsstyrelsen, Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK), Konkurrensverket, Styrelsen för ackreditering

och teknisk kontroll (SWEDAC), SIS - Standardiseringen i Sverige,

Elsäkerhetsverket, Marknadsdomstolen, Konsumentverket, Kemikalieinspektionen,

Stockholms kommun, Malmö kommun, Göteborgs kommun, Luleå kommun, Företagarnas

Riksorganisation, Grossistförbundet Svensk Handel, Husmodersförbundet Hem och

Samhälle, Konsumentvägledarnas förening, Kooperativa förbundet,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Landstingsförbundet, Läkemedels-

industriföreningen, Svenska Kommunförbundet, Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO) som vidarebefordrat remissvar från medlemsförbundet

Sveriges Läkarförbund, Sveriges Industriförbund, Sveriges Köpmannaförbund,

Sveriges Marknadsförbund, Sveriges Riksidrottsförbund (RF) samt Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO).

 10 av remissinstanserna har avstått från att yttra sig, nämligen följande

instanser:

 Handelshögskolan i Stockholm, Östersunds kommun, Landstinget i Jönköpings län,

Landstinget i Kopparbergs län, Konsumentgillesförbundet, Näringslivets

Delegation för Marknadsrätt (NDM), Riksförbundet Hem och Skola, Spri, Svenska

sjukvårdsleverantörers Förening (SLF) samt Sveriges Konsumentråd.

En översikt över vissa regler om produktsäkerhet

Produktsäkerhetslagen

Produktsäkerhetslagen (1988:1604) trädde i kraft den 1 juli 1989. Dessförinnan

reglerades produktsäkerhetsfrågor bl.a. i 3 och 4 §§ i 1975 års mark-

nadsföringslag (MFL). Dessa regler gav möjlighet för Marknadsdomstolen att

meddela informationsålägganden och säljförbud. Regleringen av pro-

duktsäkerhetsfrågor i MFL flyttades över till produktsäkerhetslagen.

 Produktsäkerhetslagen anger i de inledande bestämmelserna ändamålet med

lagstiftningen, de åtgärder som kan vidtas till uppfyllande av ändamålet och

tillämpningsområdet. Därefter beskrivs under särskilda rubriker de olika

åtgärderna och förutsättningarna för att de skall kunna vidtas. Efter avsnitt om

bl.a. handläggnings- och tillsynsregler följer avslutningsvis bestämmelser om

överklagande.

Ändamål och tillämpningsområde

Lagen har till ändamål att motverka att varor och tjänster orsakar person- eller

egendomsskador. Den är tillämplig på varor och tjänster som tillhandahålls i

näringsverksamhet och som konsumenter i inte obetydlig omfattning utnyttjar

eller kan komma att utnyttja för enskilt bruk (1 §). Om det finns särskilda

bestämmelser om en vara eller tjänst i en annan författning eller i beslut av

myndighet, som har samma ändamål som ett åläggande eller förbud enligt

produktsäkerhetslagen, får sådant åläggande eller förbud inte meddelas (3 §).

Regeln i sistnämnda paragraf innebär att bestämmelser av angivet slag har

företräde framför produktsäkerhetslagens bestämmelser om säkerhetsinformation,

säljförbud etc. Att t.ex. användningsförbud kan meddelas enligt viss

speciallagstiftning hindrar inte att ett säljförbud meddelas enligt

produktsäkerhetslagen. Speciallagstiftningen har då en begränsad räckvidd och

ett säljförbud får ett vidare ändamål än det speciallagstiftningen har. Till den

del specialregleringarna i framtiden kompletteras med regler om

varningsinformation eller återkallelse kommer emellertid produktsäkerhetslagen

inte längre att vara tillämplig (prop. 1988/89:23 s. 79). Så har skett

exempelvis på arbetsmiljöområdet.

 Begreppet vara har i produktsäkerhetslagen samma innebörd som det överlag har

i den konsumenträttsliga lagstiftningen. Med vara avses fysiska föremål,

inbegripet levande djur. Lagen omfattar även produkter som tillhandahållits som

varor eller tjänster och som kommit att utgöra t.ex. tillbehör till fast egen-

dom. Avgörande är om en produkt är att bedöma som en vara eller tjänst vid

tidpunkten för tillhandahållandet. Däremot omfattas inte andra nyttigheter '''',

såsom fast egendom, byggnader på annans mark, värdepapper, krediter samt

rättigheter av olika slag. Vidare följer av ordalydelsen i 1 § att varor som

uteslutande används yrkesmässigt eller som bara undantagsvis kommer till

användning i privatlivet faller utanför lagen. För att lagen skall kunna

tillämpas på en vara eller tjänst är det dock tillräckligt att det inte framstår

som direkt ovanligt att konsumenter använder eller kan komma att använda den

(prop. 1988/89:23 s. 78 och prop. 1993/94:203 s. 225).

 Med tjänster avses dels materiella tjänster, såsom arbete på lösa saker och

fast egendom, entreprenader och dylikt, dels sådana tjänster som

kroppsbehandling, rådgivningsverksamhet och transporter.

 Lagen innehåller inga inskränkningar i fråga om arten av personskador. Den

syftar således till att motverka risker för såväl olycksfall som sjukdomar av

olika slag.

 Skyddet mot egendomsskador eller sakskador avser all slags egendom, dvs. alla

materiella ting som kan vara föremål för ägande. Med egendom avses inte bara

sådant som blivit tillverkat utan också t.ex. mark och vatten. Lagen skall

utgöra ett skydd mot att egendom förstörs eller försämras. För ingripande enligt

lagen krävs dock att det finns en risk för att en vara eller tjänst orsakar

fysiska skador på egendomen.

 Lagen är tillämplig endast om varan eller tjänsten tillhandahålls av en

näringsidkare i dennes näringsverksamhet. Med näringsidkare avses envar som

yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomiskt slag, såväl juridiska som fysiska

personer. Statliga eller kommunala bolag samt statliga affärsverk, vilka

bedriver ekonomisk verksamhet, räknas som näringsidkare. Vidare krävs att det är

fråga om varor och tjänster till konsumenter för enskilt bruk. Med detta avses

att det skall vara fråga om förvärv av privatpersoner för eget, enskilt bruk.

Förvärv som görs av företag eller institutioner faller alltså utanför (prop.

1988/89:23 s. 77 och prop. 1993/94:203 s. 223 f.). Varor och tjänster som

uteslutande eller till helt övervägande del tillhandahålls i offentligrättsliga

former, t.ex inom den offentliga hälso- och sjukvården, i skolor, daghem och

fritidshem samt i den offentliga äldreomsorgen omfattas till följd av dessa

avgränsningar inte av lagen.

 Lagen tillämpningsområde är territoriellt begränsat till Sverige. Detta

hindrar emellertid inte att lagen kan komma att tillämpas på utländska företag.

Lagen blir i princip tillämplig på varje tillhandahållande av varor eller

tjänster på den svenska marknaden. Ett utländskt postorderföretag som från

utlandet tillhandahåller varor till konsumenter i Sverige omfattas av produkt-

säkerhetslagen (prop. 1988/89:23 s. 36). Enligt 6 a § kan en näringsidkare under

vissa förhållanden förbjudas att exportera en vara.

Åtgärder som får vidtas

För att motverka att farliga varor och tjänster förorsakar person- eller

egendomsskador kan en näringsidkare åläggas att vidta vissa åtgärder enligt

följande:

 a) åläggande om säkerhetsinformation (5 §)

Näringsidkaren kan åläggas att, i samband med att en vara eller tjänst

tillhandahålls, lämna information som har särskild betydelse för att förebygga

att varan eller tjänsten orsakar skada på person eller egendom. Åläggandet får

innebära att informationen skall (1) lämnas genom märkning på varan eller den

egendom som tjänsten avser eller i bruksanvisning som medföljer varan eller

egendomen, (2) tillhandahållas i annan form på säljställen, (3) lämnas i

annonser eller andra framställningar som näringsidkaren använder vid

marknadsföring eller (4) lämnas i viss form till konsument som begär det.

 b) säljförbud (6 §)

Näringsidkaren kan förbjudas att tillhandahålla en vara eller tjänst som medför

särskild risk för person- eller egendomsskada. Förbudet får avse även annan

liknande vara eller tjänst med samma skaderisk. Med uttrycket annan liknande

vara eller tjänst avses en produkt som har samma funktion och som kan ge upphov

till samma art av skada som den som varit föremål för prövning. Med samma

skaderisk avses såväl nivån på risken som arten av skada.

 c) exportförbud (6 a §)

Näringidkare, som tillhandahåller en vara som innebär särskild risk för

allvarlig skada på person, kan förbjudas att exportera varan. Förbudet får avse

även annan likartad vara med samma skaderisk.

 d) åläggande om varningsinformation (7 §)

Näringsidkare, som överlåtit en vara eller utfört en tjänst som medför särskild

risk för skada på person eller egendom kan åläggas att informera om skaderisken

och hur den skall förebyggas. Informationen skall lämnas till dem som innehar

varan eller som tjänsten utförts åt eller som innehar den egendom som tjänsten

avsett. Informationen skall lämnas på sådant sätt att den kan antas komma till

de berördas kännedom.

 e) åläggande om återkallelse (8-10 §§)

Näringsidkare, som har överlåtit en vara som medför särskild risk för skada på

person eller egendom, kan åläggas att återkalla varan från den som innehar den.

Detta kan ske genom rättelse, utbyte eller återgång. Återkallelsen skall ske i

en omfattning som är skälig med hänsyn till behovet av att förebygga skadefall.

I vissa fall kan näringsidkaren åläggas att låta förstöra eller på annat sätt

oskadliggöra de återtagna exemplaren, s.k. destruktion (8 §).

 Näringsidkare, som har utfört en tjänst så att särskild risk för skada på

person eller egendom uppkommit, kan åläggas att återkalla tjänsten från dem åt

vilka tjänsten utförts. Detsamma gäller i fråga om dem som innehar egendom som

tjänsten avsett. Återkallelsen skall ske i en omfattning som är skälig med

hänsyn till behovet av att förebygga skadefall. Åläggandet skall avse att

näringsidkaren själv avhjälper det fel som skaderisken hänför sig till eller

lämnar ersättning för felets avhjälpande genom annan (9 §).

 Ett åläggande enligt 8 eller 9 § skall innebära att näringsidkaren är skyldig

att tillkännage erbjudandet och villkoren för detta samt skaderisken. För

tillkännagivandet tillämpas 7 § andra stycket om varningsinformation (10 §).

 Ytterligare förutsättningar för ålägganden om varningsinformation och

återkallelse anges i 11-14 §§. Sådana ålägganden får meddelas endast om de kan

antas få en skadeförebyggande verkan som inte är obetydlig. Om åläggandet kan

avse flera näringsidkare får det begränsas till att gälla någon eller några av

dem, såsom den eller de som har de bästa förutsättningarna att uppfylla

ändamålet med åläggandet. Ett åläggande att återkalla en vara eller en tjänst

gäller alla exemplar av varan eller tjänsten, om det inte beträffande ett visst

exemplar framgår att den ej har tillhandahållits av den näringsidkare som fått

åläggandet. En näringsidkare som kan meddelas åläggande enligt 7-9 §§ kan i

stället åläggas att medverka till att genomföra ett sådant åläggande som har

meddelats en annan näringsidkare (12 §). Finns inte någon näringsidkare som

förmår genomföra ett informations-, varnings- eller återkallelseåläggande, skall

i stället tillsynsmyndigheten lämna varningsinformation i skälig omfattning i

den mån det behövs för att förebygga skada på person eller egendom (14 §).

Vidare gäller att om mer än tio år förflutit från det att näringsidkaren

upphörde att tillhandahålla varan eller tjänsten, får åläggande om återkallelse

meddelas endast om tillsynsmyndigheten eller en sammanslutning av konsumenter,

arbetstagare eller näringsidkare dessförinnan har framställt ett skriftligt krav

på återkallelse (13 §).

Handläggningsregler m.m.

Konsumentverket utövar tillsyn över att produktsäkerhetslagen och föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen efterlevs, om inte annat sägs i

specialförfattning rörande viss vara eller tjänst (4 §). Exempel på

tillsynsmyndigheter som regleras av specialförfattningar är Livsmedelsverket,

Läkemedelsverket, Arbetarskyddsstyrelsen och Kemikalieinspektionen. När åtgärder

enligt lagen blir aktuella bör tillsynsmyndigheten ta upp förhandlingar med

berörda näringsidkare, om inte saken brådskar (16 §). Finner myndigheten

därefter att en åtgärd enligt lagen behövs, skall frågan överlämnas till

Konsumentombudsmannen (KO) vilken i sin tur, om han delar den uppfattningen, har

att ansöka hos Marknadsdomstolen om sådan åtgärd. I vissa fall får ansökan även

göras av en sammanslutning av konsumenter, arbetstagare eller näringsidkare (17

§).

 KO får, i fall som inte är av större vikt, meddela s.k. informations-,

förbuds- eller återkallelseföreläggande. För att ett sådant skall bli gällande

krävs dock att det godkänns omedelbart eller inom en viss tidsfrist (22 §).En

näringsidkare är skyldig att på anmaning av en tillsynsmyndighet eller av KO

avge yttrande och lämna upplysningar i ett ärende och tillhandahålla handlingar,

varuprover och liknande som kan ha betydelse för utredningen (19 §). Motsvarande

gäller när väl ett åläggande eller förbud har meddelats (24 §). Näringsidkaren

kan föreläggas att fullgöra sina skyldigheter vid vite.

 Om det finns särskilda skäl, kan interimistiska ålägganden eller förbud

meddelas av Marknadsdomstolen (21 §).

 Beslut av en tillsynsmyndighet eller av KO överklagas i allmänhet hos allmän

förvaltningsdomstol (26 §).

Produktorienterad speciallagstiftning

Med produktorienterad speciallagstiftning brukar man avse bestämmelser som

gäller hanteringen av produkter på ett speciellt produktområde. Ibland är det

fråga om långtgående bestämmelser om kontroll och övervakning av tillverkning

och distribution av de olika produkterna i fråga. I det följande görs en

genomgång av en del författningar som finns på området.

Livsmedelslagstiftningen

Den grundläggande författningen på livsmedelsområdet är livsmedelslagen

(1971:511), som innehåller de centrala bestämmelserna om livsmedel. Den

kompletteras av livsmedelsförordningen (1971:807) med ytterligare bestämmelser

om livsmedels beskaffenhet, hantering m.m. Till denna reglering kommer

föreskrifter av olika slag som meddelas av Livsmedelsverket.

 Regler om livsmedels beskaffenhet ägnas ett särskilt avsnitt i lagen

(5-7 §§). Den grundläggande bestämmelsen innebär att livsmedel som saluhålls

inte får vara skadligt att förtära, smittförande eller annars otjänligt till

människoföda. Livsmedelstillsatser, dvs. ämnen som särskilt tillförs livsmedel,

skall i allmänhet vara godkända för livsmedlet i fråga. Regeringen eller

myndighet som regeringen bestämmer kan föreskriva en bestämd sammansättning

eller beskaffenhet för livsmedel (livsmedelsstandard). I 2-5 §§ förordningen ges

ytterligare bestämmelser om livsmedels beskaffenhet.

 Frågor om godkännande av livsmedelstillsatser prövas av Livsmedelsverket, som

också har att bestämma största tillåtna mängd tillsatser för en given mängd

livsmedel. Livsmedelsverket har i övrigt att meddela föreskrifter om

användningen av livsmedelstillsatser och om livsmedelsstandarder.

 Hantering av livsmedel behandlas i 8-12 §§ lagen. Regleringen syftar till att

förhindra att livsmedel förorenas eller blir otjänligt. Regeringen eller av

regeringen bestämd myndighet kan för detta ändamål meddela föreskrifter om bl.a.

användningen av varor, ämnen eller utrustning vid livsmedelshantering. Förbud

mot eller villkor vid hantering och införsel av livsmedel kan också meddelas.

Lagens hanteringsregler kompletteras av en rad bestämmelser i förordningen (7-19

§§). Bestämmelserna handlar bl.a. om förpackningsmaterial, hanteringsutrustning,

förvaring, import och transporter. Om dessa ämnen och ytterligare andra kan

Livsmedelsverket meddela detaljföreskrifter.

 Lagen upptar också bestämmelser om märkning (13 och 15 §§). Livsmedelsverket

meddelar föreskrifter om märkning av livsmedel. Färdigförpackat livsmedel skall

i allmänhet vara märkt med uppgifter om bl.a. lämpligt förvaringssätt,

hållbarhetstid och andra upplysningar av betydelse för konsumenterna.

 Enligt 16 § lagen får livsmedel inte saluhållas bl.a. om det kan antas vara

otjänligt till människoföda, om det tillförts ej godkänd livsmedelstillsats

eller om det saknar föreskriven märkning. Distribution av hälsovådliga livsmedel

kan alltså förbjudas.

 Om tillsyn stadgas i 24-29 §§ lagen. Tillsynen över efterlevnaden av lagen och

av föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen utövas centralt av

Livsmedelsverket. Länsstyrelsen utövar tillsynen inom länet och i normalfallet

miljö- och hälsoskyddsnämnden inom kommunen. Tillsynsmyndigheterna får enligt 25

§ meddela sådana vitessanktionerade förelägganden och förbud som uppenbart

behövs för att lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall

efterlevas. Underlåter någon att vidta åtgärd som åligger honom enligt lagen

eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen eller enligt

tillsynsmyndighets föreläggande, får myndigheten förordna om rättelse på hans

bekostnad. I förarbetena anfördes rörande detta att i likhet med vad som redan

gäller enligt 1951 års stadga bör myndigheten ha rätt att vid vite meddela

föreläggande eller förbud, som uppenbart behövs för att livsmedelslagen eller

föreskrifter som meddelats enligt lagen skall efterlevas. I första hand bör dock

myndigheten söka vinna rättelse genom råd eller anvisningar. Om rättelse inte

vidtas, skall tillsynsmyndigheten ha rätt att låta verkställa förelagd åtgärd på

den försumliges bekostnad. Beslut härom bör naturligen meddelas av vederbörande

tillsynsmyndighet (prop. 1971:61 s. 219). Tillsynsmyndighet äger rätt till

tillträde till livsmedelslokaler och får där göra undersökningar och ta prover

(26 §). De har också rätt att ta del av handlingar m.m. Det åligger polismyndig-

heterna att lämna den handräckning som behövs för utövande av tillsynen.

Saluförbjudna livsmedel får omhändertas. De kan göras dugliga till livsmedel

eller användas för annat ändamål eller förstöras genom tillsynsmyndigheternas

försorg.

 Saluförbud enligt 16 § är straffsanktionerade. Böter eller fängelse i högst

ett år kan således ådömas den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

saluförbud eller mot t.ex. föreskrifter om hantering, märkning m.m. Varor som

varit föremål för brott kan förklaras förverkade (30-32 §§ lagen).

 Förbud mot saluhållande av livsmedel meddelas relativt ofta, bl.a. som ett

resultat av Livsmedelsverkets egen kontrollverksamhet. Förbud kan också meddelas

efter anmälningar från t.ex. miljö- och hälsoskyddsnämnderna eller allmänheten.

Ibland får verket rapporter om vådliga livsmedel från världshälsoorganisationen,

WHO. Det finns ett internationellt samarbete på livsmedelsområdet.

 Säljförbud har meddelats för bl.a. burkkonserverade livsmedel, som innehållit

höga halter av tenn, kvicksilver eller histamin. Även livsmedel innehållande

otillåtna färgämnen har saluförbjudits liksom förorenade livsmedel

(bekämpningsmedelsrester). Vid misstanke om mycket allvarliga hälsorisker, t.ex.

risk för botulism som är livshotande, sänder man ut pressmeddelanden med

uppmaningar till allmänheten att inte äta av det farliga livsmedlet. Beslut om

saluförbud meddelas som regel alltid till press, radio och TV. Besluten får ofta

stor publicitet.

 Det är miljö- och hälsoskyddsnämnderna som ser till att saluförbjudna

livsmedelsprodukter tas bort från butiker och serveringslokaler. Leverantörerna

tar emellertid ofta självmant tillbaka saluförbjudna livsmedel från

detaljisterna. Några allmänt begagnade, särskilt utarbetade rutiner för

återtagande av vådliga livsmedel finns dock - såvitt bekant - inte inom

livsmedelsbranschen.

Läkemedelslagstiftningen

Hanteringen av läkemedel regleras främst genom läkemedelslagen (1992:859) och

läkemedelsförordningen (1992:1752). Läkemedelsverket får besluta om föreskrifter

som behövs för att skydda enskildas liv och hälsa. Lagen inleds med en

bestämmelse om vad som avses med läkemedel, nämligen varor som är avsedda att

tillföras människor eller djur för att förebygga, påvisa, lindra eller bota

sjukdom eller symtom på sjukdom eller att användas i likartat syfte (1 §).

 I lagens 4 § föreskrivs att ett läkemedel skall vara av god kvalitet och vara

ändamålsenligt. Ett läkemedel är ändamålsenligt om det är verksamt för sitt

ändamål och vid normal användning inte har skadeverkningar som står i

missförhållande till den avsedda effekten.

 Ett läkemedel får som regel säljas endast sedan det godkänts för försäljning.

Godkännandet får förenas med villkor. Det är Läkemedelsverket som prövar om ett

läkemedel skall godkännas eller förenas med villkor. Läkemedelsverket har

därefter skyldighet att fortlöpande kontrollera att godkännandet fortfarande bör

gälla (5-10 §§).

 Enligt 11 § lagen får Läkemedelsverket ålägga den som fått ett läkemedel

godkänt att återkalla läkemedlet från den som innehar det i följande fyra fall:

om det behövs för att förebygga skada, om läkemedlet inte är verksamt för sitt

ändamål, om det inte är av god kvalitet eller om väsentliga krav i samband med

tillverkning eller import inte uppfylls. Enligt bestämmelsen har ett

återkallelseåläggande den innebörd som följer av 8 § andra stycket

produktsäkerhetslagen. Det sistnämnda innebär enligt läkemedelslagens förarbeten

att den som fått läkemedlet godkänt skall vid återkallelse vidta någon av de

åtgärder som föreskrivs i produktsäkerhetslagen. Vilken av dessa åtgärder som i

det särskilda fallet är bäst ägnad att uppnå syftet med återkallelsen kan,

enligt motiven, inte anges generellt. I förarbetena anförs vidare att det

förmodligen sällan är möjligt att avhjälpa fel som skaderisken hänför sig till

genom att t.ex. ändra produkten, s.k. rättelse. Däremot är det i många fall

säkert lämpligt att varan återtas och att en felfri vara lämnas i utbyte. En

annan möjlighet, anförs det, är att s.k. återgång sker, dvs. att varan återläm-

nas och att ersättning lämnas i pengar (prop. 1991/92:107 s. 92). Enligt 12 §

lagen får Läkemedelsverket besluta att ett godkännande av ett läkemedel skall

upphöra om t.ex. ett åläggande att återkalla ett läkemedel inte följs.

 Lagen innehåller även bestämmelser om kliniska prövningar, tillverkning,

import, handel m.m. (13-20 §§).

 Enligt 21 § lagen skall information om läkemedel som har särskild betydelse

för att förebygga skada eller för att främja en ändamålsenlig användning av

läkemedel lämnas skriftligen när ett läkemedel tillhandahålls konsumenter.

 I 22 § lagen finns bestämmelser om förordnande och utlämnande av läkemedel. Av

bestämmelserna i 23 och 24 §§ framgår bl.a. att det är Läkemedelsverket som är

tillsynsmyndighet enligt lagen och att verket har rätt att få de upplysningar

och handlingar som behövs för tillsynen. Verket har vidare rätt att få tillträde

till lokaler och begära biträde av den som berörs av undersökningen.

Läkemedelsverket får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att

lagen eller de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen efterlevs.

Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. Bestämmelserna är

uppbyggda efter mönster av 15 § och 16 § första stycket lagen (1985:426) om

kemiska produkter. Det kan inte i lagtext närmare preciseras vilka upplysningar

och handlingar som får begäras eller vilka förelägganden och förbud som behövs.

Avgörande är om de är nödvändiga för tillsynen. Det kan vara fråga om t.ex.

upplysningar och dokumentation om läkemedelssubstanser som tillverkaren har

tillgång till men också om recept som finns på apotek (prop. 1991/92:107 s.

109).

 Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot lagen döms till böter eller

fängelse i högst ett år. Läkemedel som har varit föremål för brott enligt lagen

eller värdet därav skall normalt förklaras förverkat. Detsamma gäller vinningen

av brottet (26-27 §§).

 Enligt 28 § lagen överklagas Läkemedelsverkets beslut hos allmän

förvaltningsdomstol.

 I 29 § föreskrivs att regeringen får överlåta till Läkemedelsverket att

besluta om föreskrifter för att skydda enskildas liv och hälsa.

 I läkemedelsförordningen finns närmare bestämmelser om bl.a. tillverkning,

import, registrering, utlämnande och försäljning av läkemedel.

Kemikalielagstiftningen

Kemikalieområdet regleras främst genom lagen (1985:426) om kemiska produkter.

Lagen kompletteras av förordningen (1985:835) om kemiska produkter.

Kemikalieinspektionen har rätt att meddela föreskrifter i olika frågor. Utöver

de båda centrala författningarna finns ytterligare en del förordningar, som

bl.a. behandlar vissa speciella slag av kemiska produkter.

 I 1-4 §§ lagen finns inledande bestämmelser. Av dessa framgår att lagen är

tillämplig på hantering, import och export av kemiska ämnen och beredningar

(kemiska produkter). Lagens syfte är att förebygga att skador på människors

hälsa eller i miljön förorsakas av kemiska ämnens inneboende egenskaper. Med

hantering avses tillverkning, bearbetning, behandling, förpackning, förvaring,

transport, användning, omhändertagande, destruktion, konvertering, saluförande,

överlåtelse och därmed jämförliga förfaranden.

 I 5-9 §§ lagen anges vissa skyldigheter vid hantering, import och export av

kemiska produkter. Den som hanterar eller importerar en sådan produkt skall

vidta åtgärder och iaktta försiktighetsmått, i den mån de behövs för att hindra

eller motverka skador på människor eller miljön. Det skall finnas tillfreds-

ställande utredning om eventuella skaderisker och tillgång till erforderlig

kemisk och toxikologisk kunskap hos kemiföretagen. Tillverkare, importörer och

distributörer skall genom märkning eller på annat sätt lämna uppgifter av

betydelse om sina produkter, s.k. produktinformation. Föreskrifter kan meddelas

om att uppgifter om produkter och deras egenskaper, som kan behövas för att

bedöma hälso- eller miljörisker, skall lämnas till en bestämd myndighet. Krav på

förhandsanmälan avseende tilltänkt tillverkning eller import kan också ställas

upp (10 §).

 Lagens regler kompletteras i förordningen med ytterligare bestämmelser om

försiktighetsmått, bedömning av hälso- och miljöfarlighet, kunskapskrav och

produktinformation (5-11 §§). Ett särskilt avsnitt i förordningen (12-15 §§)

ägnas åt det av Kemikalieinspektionen förda produktregistret. Kemiska produkter,

som yrkesmässigt tillverkas i eller importeras till Sverige, skall med vissa

undantag registreras där. Anmälan för registrering skall i allmänhet göras av

tillverkaren eller importören.

 Enligt lagen får det föreskrivas tillståndstvång vad gäller hantering, import

eller export av kemiska produkter. Om det är av särskild betydelse från hälso-

eller miljöskyddssynpunkt, får regeringen eller myndighet som regeringen

bestämmer förbjuda hantering, import eller export av en kemisk produkt (11-12 §§

lagen). Närmare bestämmelser om tillstånd m.m. finns i 17-25 §§ förordningen.

Tillståndstvång gäller med avseende på bl.a. yrkesmässig distribution av

livsfarliga eller mycket farliga produkter. Meddelat tillstånd kan återkallas

bl.a. vid åsidosättande av föreskrifter eller villkor som förenats med

tillståndet.

 Den centrala tillsynen över tillverkare, importörer och leverantörer av

kemiska produkter utövas av Kemikalieinspektionen, Statens naturvårdsverk,

Arbetarskyddsstyrelsen, Boverket och Statens livsmedelsverk. En

tillsynsmyndighet skall göra anmälan till Konsumentombudsmannen om de finner

talan om förbud enligt marknadsföringslagen påkallad mot marknadsföringen av en

kemisk produkt (27 § förordningen). En tillsynsmyndighet har enligt 16 § i lagen

rätt att vid vite meddela de förelägganden och förbud som behövs i enskilda fall

för att meddelade föreskrifter skall efterlevas. Underlåter någon att vidta

åtgärd som åligger honom enligt lagen eller enligt föreskrifter eller villkor

som meddelats med stöd av lagen eller enligt en tillsynsmyndighets föreläggande,

får myndigheten förordna om rättelse på hans bekostnad. I förarbetena till lagen

uttalas bl.a. följande. Liksom tidigare bör alltså en tillsynsmyndighet vid

bristande efterlevnad söka rättelse på frivillig väg genom råd och anvisningar.

De befogenheter som följer av paragrafen bör alltså i princip utnyttjas när det

är påkallat av hänsyn till hälso- eller miljörisker. Liksom tidigare kan ett

vitesföreläggande vara ett alternativ till en åtalsanmälan (prop. 1984/85:118 s.

52).

 Den som bryter mot bl.a. i lagen angivna skyldigheter kan ådömas böter eller

fängelse. Kemiska produkter, som varit föremål för brott, kan förklaras

förverkade (20-22 §§ lagen).

 Som nämnts finns en del förordningar, som särskilt reglerar vissa slag av

kemiska produkter. Exempel på sådana författningar är förordningen (1985:836) om

bekämpningsmedel, förordningen (1985:837) om PCB m.m., förordningen (1985:838)

om motorbensin, förordningen (1985:839) om kadmium, förordningen (1985:840) om

vissa hälso- och miljöfarliga produkter m.m., förordningen (1985:841) om

miljöfarligt avfall, förordningen (1985:997) om anmälningsskyldighet beträffande

asbest i ventilationsanläggningar, förordningen (1986:683) om förbud mot

asbesthaltiga friktionsbelägg i fordon, förordningen (1988:716) om CFC och halon

m.m., förordningen (1989:974) om miljöfarliga batterier, förordningen

(1991:1289) om vissa klorerade lösningsmedel, förordningen (1991:1290) om vissa

kvicksilverhaltiga varor, förordningen (1992:918) om export och import av

farligt avfall m.m. samt förordningen (1992:1268) om spillolja. Författningarna

behandlar produktslag som betraktas som generellt vanskliga och innehåller ofta

bestämmelser som innebär att hantering och import inte får ske utan särskilt

godkännande eller tillstånd. Inte sällan är också de slutliga brukarnas

användning av produkterna kringgärdad av restriktioner. I vissa fall råder

hanterings-, import- eller användningsförbud för produkterna.

 Som framgått förs vid Kemikalieinspektionen ett särskilt register över kemiska

produkter, och det åligger kemiföretagen att till inspektionen anmäla sådana

produkter för registrering. Produktregistret är ingen nyskapelse som tillkom i

samband med 1985 års lagstiftning om kemiska produkter. Arbetet med att bygga

upp ett centralt register över kemiska produkter påbörjades redan år 1976 av

dåvarande Produktkontrollnämnden. Produktregistret har tillkommit som en följd

av svårigheterna att få grepp om och överblick över förekomsten av kemikalier i

samhället. Ändamålet med registret är bl.a. att få ett underlag för

identifiering av problem och behovet av åtgärder på kemiområdet.

Fordonslagstiftningen

Bestämmelser om krav på fordons beskaffenhet och utrustning finns i

fordonskungörelsen (1972:595). Kungörelsen innehåller också regler för kontroll

av fordon.

 Grundregeln är att fordon får brukas i trafik endast om fordonet är

tillförlitligt från säkerhetssynpunkt och i övrigt lämpligt för trafik (7 §).

Denna övergripande regel kompletteras i 8-17 §§ av mer detaljerade bestämmelser

om vad som krävs i fråga om motorfordon, dvs. bilar, motorcyklar och mopeder.

Bestämmelserna ställer bl.a. upp vissa allmänna konstruktionskrav, som

kompletteras av specifika krav på utrustning vad gäller sådant som backspeglar,

bromsar, körriktningsvisare, larmanordningar, lyktor, reflexanordningar m.m.

Detaljbestämmelser av motsvarande slag finns även för bl.a. traktorer och

motorredskap (20 §), släpfordon och s.k. efterfordon (21-29 §§) samt cyklar (30

§).

 Enligt 102 § har Vägverket att besluta om de ytterligare föreskrifter som kan

behövas vad gäller fordons beskaffenhet och utrustning. Därvid får föreskrivas

om märkning av viss utrustning eller att viss utrustning skall vara av sådan typ

som godkänts av Socialstyrelsen, Vägverket eller annan myndighet. Verket skall

i vissa fall samråda med andra myndigheter såsom t.ex. Arbetarskyddsstyrelsen.

 Fordonskungörelsen innehåller också regler om kontroll av fordon. Det är fråga

om dels en förhandskontroll, som skall företas innan fordon får tas i bruk, dels

kontroll av fordon som är i trafik. Regler avseende förhandskontrollen finns -

förutom i fordonskungörelsen - även i bilregisterkungörelsen (1972:599).

Ellagstiftningen

Enligt lagen (1902:71 s. 1) innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar (ellagen), förstås med elektrisk anläggning en anläggning med däri

ingående särskilda föremål för produktion, upplagring, omformning, överföring,

distribution eller nyttjande av elektrisk ström. Elektriska anläggningar indelas

med hänsyn till farlighetsgraden i starkströmsanläggningar och

svagströmsanläggningar. Ellagen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer - i den mån det behövs från bl.a.

elsäkerhetssynpunkt - att meddela föreskrifter om kontroll, provning eller

besiktning samt andra föreskrifter som angår elektriska anläggningar, anord-

ningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller

elektriska installationer (15 §).

 Med stöd av bemyndigandet har regeringen utfärdat förordningen (1993:1068) om

elektrisk materiel. Förordningen innehåller säkerhetsbestämmelser för sådan

materiel. I förordningen anges vad som är att betrakta som elektrisk materiel (2

§). Den som för användning inom landet tillverkar, importerar, upplåter, saluför

eller överlåter på annat sätt samt installerar elektrisk materiel skall svara

för att materielen uppfyller gällande säkerhetskrav. Den som äger eller annars

svarar för användningen av elektrisk materiel skall svara för att den används på

ett sätt som inte riskerar säkerheten och att den underhålls på ett nöjaktigt

sätt. Den som använder elektrisk materiel skall förvissa sig om att den är säker

för användning (3 §). Beträffande säkerhetskraven stadgas att elektrisk materiel

skall vara konstruerad och tillverkad i enlighet med inom EES gällande god

säkerhetsteknisk praxis så att den inte riskerar säkerheten för människor,

husdjur eller egendom när den är korrekt installerad och underhållen och används

för avsett ändamål (4 §). Elektrisk materiel som är utförd enligt harmoniserad

standard skall, om inte annat visas, anses uppfylla säkerhetskraven i

förordningen. Saknas sådan standard skall motsvarande gälla om materielen är

utförd enligt någon annan teknisk specifikation som angetts i föreskrift från

Elsäkerhetsverket (8 §). Elektrisk materiel får släppas ut på marknaden eller

tas i bruk om materielen uppfyller gällande säkerhetskrav (9 §). Enligt

förordningen får Elsäkerhetsverket meddela närmare föreskrifter om bl.a.

säkerhetskraven för elektrisk materiel (11 §). I 14 § föreskrivs att

Elsäkerhetsverket är tillsynsmyndighet enligt 21 § ellagen. Av 15 § framgår att

bestämmelser om ansvar för den som bryter mot föreskrifter som meddelats enligt

förordningen finns i ellagen.

 I ellagen finns bestämmelser om tillsynsmyndigheters rätt att på begäran få

upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen samt även om rätt att få

tillträde till lokaler m.m. och även rätt att ta ut ett eller flera exemplar av

en anordning för provning (23 och 24 §§). I lagens 25 § föreskrivs att i den mån

det är påkallat från elsäkerhetssynpunkt får en tillsynsmyndighet meddela de

förelägganden och förbud som behövs i enskilda fall för att lagen eller

föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas.

Enligt förarbetena kan ett föreläggande eller förbud omfatta de skyldigheter som

direkt framgår av lagen. Paragrafen ger även möjlighet att meddela förelägganden

och förbud för att framtvinga efterlevnad av ett tillståndsvillkor.

Tillämpningsområdet är inskränkt till de fall ett ingripande är påkallat från

elsäkerhetssynpunkt (prop. 1987/88:82 s. 59). I 26 § finns bestämmelser om vite

och därutöver finns bestämmelser om bl.a. straff och förverkande (27 och 30 §§).

 I förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar anges att med

starkströmsanläggning förstås en elektrisk anläggning med sådan spänning,

strömstyrka eller frekvens som kan vara farlig för person eller egendom. Närmare

föreskrifter om utförande och skötsel av elektrisk starkströmsanläggning

meddelas av Elsäkerhetsverket. Elsäkerhetsverket är tillsynsmyndighet enligt

ellagen i fråga om elsäkerheten vid elektriska starkströmsanläggningar.

Personlig skyddsutrustning för privat bruk

Lagen (1992:1326) om personlig skyddsutrustning för privat bruk trädde i kraft

den 1 januari 1994. Lagen bygger på ett EG-direktiv, rådets direktiv 89/686/EEG

av den 21 december 1989 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om

personlig utrustning. Den omfattar bl.a. hjälmar, flytvästar och andningsskydd.

I lagens 4 § anges i allmänna termer att en näringsidkare får tillhandahålla

personlig skyddsutrustning bara om utrustningen uppfyller vissa krav avseende

(1) skydd för hälsa och säkerhet, (2) utformning och (3) märkning och annan

produktinformation. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot denna

bestämmelse eller föreskrifter som meddelats med stöd av den får dömas till

straff. Lagen innehåller också regler om näringsidkarnas skyldigheter att bl.a.

lämna tillsynsmyndighet tillträde till utrymmen och att lämna upplysningar,

handlingar, varuprover och liknande som behövs för tillsynen.

 Närmare föreskrifter finns i förordningen (1993:972) om personlig skydds-

utrustning för privat bruk. Där sägs bl.a. att Konsumentverket är tillsynsmyn-

dighet och att Arbetarskyddsstyrelsen, efter samråd med Konsumentverket, får

medge undantag från lagens tillämpningsområde och meddela närmare föreskrifter

om de krav som uppställs på skyddsutrustningen.

 I 8 § lagen stadgas att produktsäkerhetslagen skall tillämpas på sådana varor

som omfattas av lagen. Detta innebär att produktsäkerhetslagens bestämmelser om

säkerhetsinformation, säljförbud, exportförbud, varningsinformation och

återkallelse gäller personlig skyddsutrustning för privat bruk.

Lagen om leksakers säkerhet

Lagen (1992:1327) om leksakers säkerhet avser leksaker som är utformade för

eller annars klart avsedda att användas av barn under 14 år. Lagen trädde i

kraft den 1 januari 1994. Lagen bygger på ett EG-direktiv, rådets direktiv

88/378/EEG av den 3 maj 1988 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om

leksakers säkerhet. I lagens 3 § sägs att en näringsidkare får tillhandahålla

leksaker bara om de uppfyller vissa krav avseende (1) skydd för hälsa och

säkerhet, (2) utformning och (3) märkning och annan produktinformation. Den som

bryter mot denna bestämmelse eller föreskrifter som meddelats med stöd av den

kan ådömas straff. Näringsidkare är enligt lagen skyldiga att bistå tillsyns-

myndigheten genom att t.ex. lämna upplysningar, varuprover och liknande.

 På samma sätt som när det gäller personlig skyddsutrustning för privat bruk

meddelas närmare föreskrifter i en förordning, förordningen (1993:971) om

leksakers säkerhet. Enligt förordningen är Konsumentverket tillsynsmyndighet och

får meddela närmare föreskrifter om de krav som skall gälla för leksaker samt om

undantag från lagens tillämpningsområde. Konsumentverket skall också fullgöra

den anmälningsskyldighet som följer av EG:s leksaksdirektiv.

 Enligt 7 § i lagen skall produktsäkerhetslagen tillämpas på leksaker som kan

medföra personskada. Detta innebär att produktsäkerhetslagens bestämmelser om

säkerhetsinformation, säljförbud, exportförbud, varningsinformation och

återkallelse i vissa fall kan tillämpas på leksaker.

Farliga livsmedelsimitationer

Lagen (1992:1328) om farliga livsmedelsimitationer trädde i kraft den 1 januari

1994. Lagen bygger på ett EG-direktiv, rådets direktiv 87/357/EEG av den 25 juni

1987 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om produkter som, på grund

av sina yttre egenskaper, kan förväxlas med andra produkter och härigenom utgöra

en risk för konsumenternas hälsa och säkerhet. I lagen föreskrivs att med

livsmedelsimitationer förstås varor som, särskilt av barn, på grund av sin

storlek, lukt, förpackning eller märkning kan förväxlas med livsmedel.

 Enligt lagens 3 § skall produktsäkerhetslagen tillämpas på livsmedelsimita-

tioner som kan medföra risk för personskada. Därutöver föreskrivs i lagen att om

en näringsidkare har tillverkat eller importerat en livsmedelsimitation som

innebär särskild risk för personskada, kan Marknadsdomstolen förbjuda honom att

fortsätta med det. Förbudet får även avse en annan liknande vara med samma

skaderisk (3 § andra stycket).

Byggproduktlagstiftningen

Den 1 juli 1995 trädde lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på

byggnadsverk, m.m. i kraft samtidigt som byggproduktlagen (1992:1535) upphörde

att gälla. Genom lagen genomförs i svensk rätt rådets direktiv 89/106/EEG av den

21 december 1988 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författ-

ningar rörande byggprodukter.

 Lagen gäller enligt 1 § bl.a. byggprodukter. Med en byggprodukt avses en

produkt som är avsedd att stadigvarande ingå i ett byggnadsverk och som har

betydelse för byggnadsverkets egenskaper i de avseenden som anges i 2 § första

stycket 1-6 som gäller bl.a. säkerhet vid användning och säkerhet i händelse av

brand. Byggprodukter skall enligt 4 § för att få ingå i byggnadsverk vara

lämpliga för avsedd användning. Vidare anges i paragrafen att produkten skall

uppfylla några särskilt angivna väsentliga krav, t.ex. kravet avseende säkerhet

vid användning. I 5 § sägs att byggprodukter som uppfyller kravet på lämplighet

och enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen får släppas ut på

marknaden och användas för avsett ändamål. I 6-8 §§ finns bestämmelser om CE-

märkning och tillsyn. Enligt 9 § får en tillsynsmyndighet, om det är motiverat

från skyddssynpunkt, meddela de förelägganden och förbud som behövs i enskilda

fall. Om en byggprodukt har CE-märkts trots att den inte överensstämmer med de

krav som gäller för CE-märkning får en tillsynsmyndighet förelägga en

tillverkare, importör eller den som saluför produkten att (1) upphöra med

användningen av CE-märkningen, (2) återkalla osålda produkter eller (3) ta bort

CE-märkningen (10 §). Förelägganden och förbud enligt 9 och 10 §§ får förenas

med vite (11 §). Ett beslut av en tillsynsmyndighet får överklagas till allmän

förvaltningsdomstol (12 §).

Viss annan speciallagstiftning

Lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor gäller hantering och import

av sådana varor. Lagens syfte är att hindra att varor av detta slag orsakar

brand eller explosion som inte är avsedd samt att förebygga och begränsa skador

på liv, hälsa eller egendom genom brand eller explosion vid hantering av sådana

varor. Den som tillverkar, importerar eller överlåter brandfarliga eller

explosiva varor skall genom märkning eller på annat sätt lämna de uppgifter som

är av betydelse från brand- och explosionssynpunkt (varuinformation).

Sprängämnesinpektionen utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av

lagen. I lagens 18 § föreskrivs att en tillsynsmyndighet får meddela de

förelägganden och förbud som behövs i enskilda fall för att lagen eller

meddelade föreskrifter skall efterlevas. Tillämpningsföreskrifter till lagen

finns i förordningen (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor. I lagen

finns bestämmelser som motsvaras av produktsäkerhetslagens regler om

säkerhetsinformation och säljförbud. Med stöd av den allmänna bestämmelsen i

lagens 18 § kan möjligen motsvarigheter till produktsäkerhetslagens övriga

säkerhetsåtgärder meddelas.

 Bestämmelser om tobaksvaror och alkohol finns i tobakslagen (1993:581) och i

alkohollagen (1994:1738).

 Skjutvapen av olika slag är föremål för särskild reglering. Enligt vapenlagen

(1973:1176) krävs bl.a. tillstånd för innehav av skjutvapen och för förvärv av

ammunition. Också handel med skjutvapen m.m. är kringgärdad av restriktioner.

Till lagens bestämmelser ansluter vapenkungörelsen (1974:123). Enligt lagen

(1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål får knivar,

andra stick- och skärvapen och andra föremål som är ägnade att användas som

vapen vid brott mot liv eller hälsa inte innehas på allmän plats eller inom

skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs. Enligt samma lag

är det förbjudet för personer under 21 år att inneha s.k. springstiletter eller

springknivar. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot dessa

bestämmelser kan dömas till böter eller fängelse. I ringa fall döms inte till

ansvar.

 På transportområdet finns bestämmelser om säkerhet i bl.a. luftfartslagen

(1957:297), lagen (1974:610) om inrikes vägtransport, lagen (1982:821) om

transport av farligt gods, fartygssäkerhetslagen (1988:49) samt i

järnvägssäkerhetslagen (1990:1157).

Arbetsmiljölagstiftningen

De grundläggande författningarna på arbetarskyddsområdet är arbetsmiljölagen

(1977:1160) och arbetsmiljöförordningen (1977:1166). Denna reglering

kompletteras av utfyllande föreskrifter, som meddelas av Arbetarskyddsstyrelsen.

 Arbetsmiljölagen innehåller inte bara bestämmelser om arbetsförhållandena på

arbetsställena utan även bestämmelser om produktsäkerhet, dvs. krav på att

produkter skall erbjuda betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall.

Produktsäkerhetsreglerna innebär bl.a. ett leverantörsansvar för tekniska anord-

ningar och s.k. farliga ämnen, dvs. kemiska ämnen eller produkter som kan

föranleda ohälsa eller olycksfall. Arbetsmiljölagen kan sägas ha en funktion som

produktsäkerhetslag på arbetsmiljöområdet.

 Produktsäkerhetsreglerna har ett vidsträckt tillämpningsområde. De gäller

varje produkt som kan användas yrkesmässigt oberoende av användningen i det

enskilda fallet (se prop. 1993/94:186 s. 40 ff.).

 I samband med 1991 års ändringar i arbetsmiljölagen fördes det in nya

bestämmelser om information vid marknadsföring samt om produktinformation vid

avlämnandet av produkter. År 1992 infördes ändringar i lagen mot bakgrund av

avtalet om det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, EES. Under år 1994 har

införts bestämmelser bl.a. om möjligheter att ålägga en leverantör att lämna

varningsinformation eller att återkalla redan levererade produkter (SFS

1994:579). Reglerna anknyter till produktsäkerhetslagen.

 I 1 kap. arbetsmiljölagen anges lagens tillämpningsområde. Den gäller med

vissa undantag för varje verksamhet i vilken arbetstagare utför arbete för

arbetsgivares räkning. Lagen är därtill i väsentliga avseenden också tillämplig

på den som genomgår utbildning, den som under vård i anstalt utför anvisat

arbete samt värnpliktiga och andra som fullgör i lag föreskriven tjänstgöring

eller som deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsvaret.

Samtliga dessa senare nämnda kategorier likställs vid tillämpningen med

arbetstagare.

 Arbetsmiljölagens tillämpningsområde är således vidsträckt. Lagen gäller

delvis utanför yrkeslivet, exempelvis i fråga om arbete av elever och vårdtagare

samt värnpliktiga och jämförbara kategorier. Bakgrunden till detta är att

arbetet här utförs under liknande beroendeförhållanden som vid anställning.

Lagen gäller alltså den som driver den verksamhet där arbete utförs av

ifrågavarande grupper.

 När det gäller elever omfattar lagen i princip allt praktiskt och teoretiskt

arbete som utförs under utbildning. Från början omfattade lagen inte elever i

lägre årskurs än årskurs 7 i grundskolan eller motsvarande och det var främst

vid den yrkesinriktade delen av undervisningen som lagen avsågs komma till

användning (prop. 1976/77:149 s. 199 ff.). Den 1 juli 1990 utvidgades lagens

tillämpningsområde till att omfatta även elever på låg- och mellanstadiet. Lagen

omfattar därför numera utbildning på alla nivåer. Anledningen till ändringen var

bl.a. att undersökningar visat att barn mellan tio och femton år löper störst

risk att drabbas av skador och att de flesta olyckor inträffar på skolgårdar och

i gymnastik- och idrottshallar. Vidare konstaterades att elevernas arbetsmiljö

alltsedan arbetsmiljölagens tillkomst blivit föremål för ökad uppmärksamhet och

att vissa problem kommit i blickpunkten. Brister i skollokalerna, mobbning och

våld nämndes som exempel på arbetsmiljöproblem i skolan. Härtill kom också det

vidgade arbetsmiljöbegreppet som medför att skyddsarbetet inte är lika bundet

till mekaniska och kemiska risker och liknande som tidigare (prop. 1989/90:61 s.

5 ff. och 16 f.).

 Arbetsmiljölagens föreskrifter omfattar också den som under vård i anstalt

utför anvisat arbete. Innebörden av detta är att lagen omfattar arbete som

utförs inte bara vid kriminalvårdsanstalter utan också vid institutioner för

särskilt noggrann tillsyn inom missbrukarvård och ungdomsvård, sjukhus för

beredande av psykiatrisk tvångsvård m.m., andra typer av sjukhus, servicehus för

äldre, ålderdomshem samt allmänna och enskilda vårdhem över huvud taget. Samma

principer gäller för arbetsmiljölagens tillämplighet på vårdområdet som inom

utbildningsområdet. Lagen är tillämplig oavsett om vården meddelats enligt

offentligt förordnande eller av enskild (se t.ex.[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. Kommentar till

arbetsmiljölagen, 9 uppl. s. 52).

 Lagen gäller också enligt 1 kap. 1 § 3 värnpliktiga m.fl. Med värnpliktig

likställs annan som fullgör i lag föreskriven tjänstgöring, t.ex. vapenfria

tjänstepliktiga och civilförsvarspliktiga. Med värnpliktig likställs även den

som deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsvaret, t.ex. inom

hemvärnet. Undantag från arbetsmiljölagens bestämmelser kan bli aktuella under

krig och beredskap. I 1 kap. 5 § föreskrivs att regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer får meddela särskilda föreskrifter för totalförsvaret med

avvikelser från arbetsmiljölagen. Lagen är således i princip tillämplig inom

området för det samlade försvaret. Detta innebär att lagens föreskrifter om ar-

betsmiljöns beskaffenhet, allmänna skyldigheter, farligt arbete för minderåriga,

tillsyn, sanktionssystem och överklagande gäller för de nu nämnda kategorierna.

 Arbetsmiljöns beskaffenhet behandlas i 2 kap. Krav ställs bl.a. på att

arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och

den sociala och tekniska utvecklingen i samhället. Arbetsförhållandena skall

anpassas till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende.

Kapitlet upptar i övrigt vissa grundläggande krav såvitt gäller bl.a.

arbetslokaler, maskiner, redskap samt ämnen som kan föranleda ohälsa eller

olycksfall. Personlig skyddsutrustning skall vid behov tillhandahållas av

arbetsgivaren.

 I 3 kap. finns bestämmelser om allmänna skyldigheter. Kapitlet är centralt vad

gäller produktsäkerhet. Det åligger arbetsgivaren att vara verksam för att

förebygga ohälsa eller olycksfall i arbetet. Även arbetstagarna skall medverka

till att åstadkomma en tillfredsställande arbetsmiljö. Skyddsansvaret åvilar

emellertid inte bara arbetsgivare och arbetstagare. Sådant ansvar har också de

som tillhandahåller arbetsgivarna maskiner, redskap, ämnen m.m. Tillverkare,

importörer och distributörer skall alltså se till att anordningar och ämnen inte

medför risker för skador, då de avlämnas på arbetsplatserna för att där tas i

bruk. Behövliga anvisningar för hanteringen liksom varningsmärkning skall med-

följa utrustning m.m. Enligt 8 § skall den som tillverkar, importerar, överlåter

eller upplåter en maskin, ett redskap, skyddsutrustning eller annan teknisk

anordning se till att anordningen erbjuder betryggande säkerhet mot ohälsa och

olycksfall, när den släpps ut på marknaden, avlämnas för att tas i bruk eller

ställs ut till försäljning. I bestämmelsen anges vidare att uppgifter om

anordningen som är av betydelse för att förebygga ohälsa och olycksfall, s.k.

produktinformation, skall lämnas vid avlämnandet genom tydlig märkning eller på

annat sätt. Information av särskild betydelse för arbetsmiljön skall också

lämnas vid marknadsföring av anordningen. Enligt 9 § skall den tillverkar,

importerar eller överlåter ett ämne som kan medföra ohälsa eller olycksfall

vidta de åtgärder som behövs för att hindra eller motverka att ämnet vid avsedd

användning innebär risk från säkerhetssynpunkt. Samma regler som gäller enligt 8

§ tillämpas vad avser produktinformation och information vid marknadsföring

enligt 9 §. I 10-12 §§ finns särskilda säkerhetsbestämmelser om förpackade

produkter, tekniska anordningar samt fasta anordningar. Frågor om tillsyn och på

vilket sätt man kan ingripa mot farliga produkter regleras i 7 kap.

 4 kap. handlar om bemyndiganden. Av 1 § framgår att regeringen eller, efter

regeringens bestämmande, Arbetarskyddsstyrelsen, får i fråga om tekniska

anordningar eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall, föreskriva om

villkor om tillverkning, användning samt märkning eller annan produktinformation

och dessutom om provning eller kontroll av att föreskrivna krav eller villkor är

uppfyllda. Enligt 2 § ges bemyndiganden om föreskrifter som behövs för att

förebygga ohälsa eller olycksfall i arbetet om att arbetsprocesser,

arbetsmetoder eller anläggningar får användas efter visst tillstånd. Vidare

föreskrivs i 2 § att föreskrifter får ges om att tekniska anordningar eller

ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall endast efter tillstånd,

godkännande eller annat bevis om överenstämmelse med gällande krav får släppas

ut på marknaden, användas eller avlämnas för att tas i bruk. I 4 § sägs att om

det är av särskild betydelse från skyddssynpunkt kan regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Arbetarskyddsstyrelsen föreskriva förbud att använda

arbetsprocesser, arbetsmetoder eller tekniska anordningar eller ämnen som kan

föranleda ohälsa eller olycksfall. Slutligen sägs i 10 § att regeringen eller,

efter regeringens bestämmande, Arbetarskyddsstyrelsen får meddela de ytterligare

föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter i fråga

om arbetsmiljön som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet.

 I 5 kap. finns bestämmelser om minderåriga. Med minderåriga avses den som inte

fyllt arton år (1 §). En minderårig får inte anlitas till eller utföra arbete

som medför risk för olycksfall eller överansträngning eller annan skadlig

inverkan på den minderåriges hälsa eller utveckling (3 §).

 6 kap. innehåller regler för samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare

m.m. De skall tillsammans bedriva en på lämpligt sätt organiserad

arbetsmiljöverksamhet. På varje arbetsställe där minst fem arbetstagare

regelbundet sysselsätts skall finnas skyddsombud, som utses bland arbetstagarna.

På större arbetsplatser skall finnas en skyddskommitté. Skyddsombuden företräder

arbetstagarna i skyddsfrågor och har för detta ändamål utrustats med speciella

befogenheter. Enligt 7 §, vid omedelbar och allvarlig fara för arbetstagares liv

eller hälsa, kan ett skyddsombud under vissa förutsättningar bestämma att

pågående arbete skall avbrytas i avvaktan på Yrkesinspektionens ställ-

ningstagande. Enligt 17 § skall de som genomgår utbildning av huvudmannen för

utbildningen ges tillfälle att genom elevskyddsombud medverka i

skyddsverksamheten på arbetsstället, om det är rimligt med hänsyn till

utbildningens art och utbildningsperiodens längd. Elevmedverkan gäller dock inte

elever i lägre årskurs än årskurs 7 eller motsvarande ungdomsutbildning.

 Tillsynen över efterlevnaden av lagen och med stöd av lagen meddelade

föreskrifter regleras i 7 kap. Tillsynen utövas av Arbetarskyddsstyrelsen och -

under dess överinseende och ledning - Yrkesinspektionen, som har en regional

organisation. Tillsynsmyndigheterna har rätt att erhålla behövliga upplysningar,

handlingar m.m. De skall ha tillträde till arbetsplatser och får där göra

undersökningar och ta prover. Det åligger polismyndigheterna att vid behov lämna

tillsynsmyndigheterna handräckning. Yrkesinspektionen och Arbetarskyddsstyrelsen

får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen eller meddelade

föreskrifter efterlevs. Besluten får förenas med vite. Om någon inte vidtar en

åtgärd som åligger honom enligt ett föreläggande får tillsynsmyndigheterna

förordna om rättelse på hans bekostnad (7 §). Av 11 § framgår att den som har

skyddsansvar enligt 3 kap. 8-10 §§ kan, om det finns särskild risk från arbets-

miljösynpunkt, åläggas att lämna varningsinformation eller att återkalla en

produkt. I paragrafen sägs att i sådana fall skall bestämmelserna i 7, 8 och

10-12 §§ produktsäkerhetslagen tillämpas. Vad som där sägs om Marknadsdomstolen

skall dock i stället avse Arbetarskyddsstyrelsen och vad som sägs om

näringsidkare i stället avse den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 8-10 §§

arbetsmiljölagen. Dessa ålägganden skall förenas med vite om det inte av

särskilda skäl är obehövligt.

 I 8 kap. finns regler om påföljder. Den som bryter mot förelägganden eller

förbud som har meddelats med stöd av 7 kap. 7-9 §§ kan ådömas straff, i den mån

de inte är förenade med vite. Ansvar kan också ådömas bl.a. den som bryter mot

föreskrifter som har meddelats bl.a. med stöd av 4 kap. 1-8 §§. Anordningar och

ämnen, som använts i strid mot användningsförbud, skall förklaras förverkade om

det inte är uppenbart oskäligt. En fysisk eller juridisk person som överträder

vissa meddelade föreskrifter kan åläggas att betala en sanktionsavgift. Frågor

om påförande av sådana avgifter prövas av länsrätten efter ansökan av

Yrkesinspektionen eller Arbetarskyddsstyrelsen.

 I 9 kap. finns bestämmelser om överklagande.

 Arbetsmiljöförordningen innehåller regler om anmälningsskyldighet för

arbetsgivaren vid bl.a. inträffade arbetsolycksfall. I förordningen finns också

detaljbestämmelser om den lokala skyddsverksamheten (6-14 §§) liksom om

tillsynsverksamheten (15-17 §§). I 18 § bemyndigas Arbetarskyddsstyrelsen att

meddela föreskrifter i olika avseenden. Det är alltså Arbetarskyddsstyrelsen som

har att meddela föreskrifter som kompletterar arbetsmiljölagen. Förordningen

innehåller slutligen vissa bestämmelser om ansvar m.m. (19-22 §§).

 Möjligheten att meddela föreskrifter i olika hänseenden är ett väsentligt

styrmedel på arbetarskyddsområdet. Föreskrifter meddelas i form av

författningar, som publiceras i Arbetarskyddsstyrelsens författningssamling,

AFS.

 Krav på förhandsprövning av bl.a. tekniska anordningar och farliga ämnen kan

ställas genom utfärdande av föreskrifter. Denna möjlighet till förebyggande

säkerhetskontroll har begagnats i relativt stor utsträckning. Ordningen innebär

att Arbetarskyddsstyrelsen kan påverka produktutformningen vad gäller t.ex.

maskiner och redskap. Genom föreskrifter kan också beslutas efterbesiktning

eller periodiskt återkommande besiktningar av produktionsutrustning. Fortlöpande

tillsyn över tekniska anordningar m.m. kan även föreskrivas liksom

märkningsskyldighet.

 Direkta förbud mot användning av en viss anordning eller visst ämne meddelas

sällan. Befogenheten att meddela användningsförbud har främst betydelse som ett

påtryckningsmedel för att förmå leverantörer att hålla en önskvärd säkerhetsnivå

på bl.a. utrustning för industrin. Förhandlingar om ändrad utformning,

kompletterande skyddsanordningar eller liknande förs med både arbetsgivare och

leverantörer. Sådana förhandlingar resulterar ofta i uppgörelser, som innebär

att man uppnår det eftersträvade resultatet.

 Arbetarskyddsstyrelsens och Yrkesinspektionens befogenhet att meddela

förelägganden och förbud för att genomdriva att arbetsmiljölagens regler och

meddelade föreskrifter verkligen efterlevs utnyttjas i inte ringa omfattning.

Man räknar med att det varje år utfärdas mellan 200 och 300 förelägganden eller

förbud.

 Arbetarskyddsstyrelsen svarar för ett inom arbetarskyddet uppbyggt infor-

mationssystem om arbetsskador, kallat ISA. Syftet med ISA, som startades år

1979, är bl.a. att skapa underlag för arbetarskyddets skadeförebyggande

uppgifter. Detta sker genom insamling och bearbetning av uppgifter om inträffade

arbetsskador. På grundval av insamlat material producerar statistiska

centralbyrån (SCB) arbetsskadestatistik, som publiceras inom ramen för Sveriges

officiella statistik.

 Av arbetsskadestatistiken kan utläsas omfattningen av arbetsskador i landet.

Det årliga antalet arbetsskador är av storleksordningen 150 000. Statistiken ger

upplysning om bl.a. huvudsaklig skadehändelse och yttre skadefaktor liksom om

fördelningen av olycksfall mellan olika åldersgrupper, näringsgrenar m.m.

Skadornas art finns också angivna. Med hjälp av materialet kan man fånga upp

allvarliga skaderisker och vidta adekvata, skadeförebyggande åtgärder.

 Sammanfattningsvis kan sägas att arbetsmiljölagen ger samma eller motsvarande

befogenheter att meddela förelägganden och förbud som produktsäkerhetslagen,

dvs. om säkerhetsinformation, säljförbud, varningsinformation och återkallelse.

Det kan hävdas att arbetsmiljölagen t.o.m. går längre än produktsäkerhetslagen.

Produktsäkerhetsbestämmelserna i arbetsmiljölagen omfattar varje slag av produkt

som kan användas yrkesmässigt oberoende av användningen i det enskilda fallet.

För att t.ex. en maskin skall falla utanför dessa regler måste den vara så be-

skaffad att yrkesmässig användning av den är utesluten. Detta innebär att i

princip alla maskiner omfattas av bestämmelserna om produktsäkerhet i 3 kap. 8 §

arbetsmiljölagen. Även t.ex. hushållsmaskiner som används i barnomsorgsverk-

samhet faller inom reglernas tillämpningsområde. Det är dock naturligt att vid

tillsyn och kontroll av maskiner som även marknadsförs mot konsumenter

Yrkesinspektionen och Arbetarskyddsstyrelsen samverkar med Konsumentverket som

central förvaltningsmyndighet på konsumentområdet.

Hälso- och sjukvårdslagstiftningen

Allmänt

Den grundläggande författningen på hälso- och sjukvårdens område är hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763, HSL). Vid sidan av denna finns för speciella grenar av

hälso- och sjukvården ett antal särskilda författningar, som i allmänhet

reglerar förutsättningarna för att vissa åtgärder skall få vidtas, hur vissa

tillstånd skall ges och vilka inskränkningar i enskildas frihet och integritet

som i vissa fall skall få förekomma. Exempel på sådana författningar är

transplantationslagen (1975:190), ny lagstiftning är under förberedelse i

regeringskansliet, och lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Det

finns också författningar som syftar till att i vissa hänseenden trygga säker-

heten i vården, t.ex. lagen (1993:584) om medicintekniska produkter.

Allmänna krav på hälso- och sjukvård

HSL uppställer i 2 a § vissa krav på en god vård. Dessa krav är giltiga för all

hälso- och sjukvård - oavsett vem som tillhandahåller vården - och bildar

utgångspunkten för landstingens skyldighet enligt 3 § att erbjuda just en god

hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom landstinget (liksom för kommuner-

nas motsvarande skyldighet enligt 18 § i vad avser den åt dem anförtrodda hälso-

och sjukvården).

 Det första och också viktigaste kravet på en god vård är att den skall vara av

god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet. Enligt 13 § (för

landstingens del; 23 § såvitt gäller kommunerna) skall det i hälso- och

sjukvården finnas den personal som behövs för att meddela god vård. I 14 § finns

vidare bestämmelser av innebörd att specialistkompetenta chefsöverläkare skall

ha det samlade professionella ansvaret för ledningen av skilda verksamheter i

landstingens hälso- och sjukvård; för kommunerna finns bestämmelser i 24 § om

sjuksköterskor med särskilt medicinskt ansvar. I 27 § finns bestämmelser om

Socialstyrelsens uppgifter som tillsynsmyndighet över landstingens och

kommunernas hälso- och sjukvård och i 28 § slutligen bestämmelser om regeringens

och Socialstyrelsens befogenhet att meddela ytterligare föreskrifter bl.a. till

skydd för enskilda; se även förordningen (1985:796) med vissa bemyndiganden för

Socialstyrelsen att meddela föreskrifter m.m.

 Kravet att en god vård skall vara av god kvalitet och tillgodose patientens

behov av trygghet inrymmer åtskilliga aspekter som endast delvis kan redovisas i

detta sammanhang. I fråga om framför allt landstingens hälso- och sjukvård

konkretiseras kravet på olika sätt genom de bestämmelser i HSL som nyss angetts.

Tjänsters reglering inom hälso- och sjukvården

Bestämmelsen i 13 § HSL om den personal som behövs för att meddela god vård

kompletteras av flera specialförfattningar, särskilt lagen (1984:542) om

behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. (behörighetslagen) med

tillhörande förordning (1984:545, behörighetsförordningen) samt förordningen

(1982:771) om behörighet till vissa tjänster inom hälso- och sjukvården och om

tillsättning av sådana tjänster. Till denna legala bild kan också räknas lagen

(1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens

område (kvacksalverilagen).

 Behörighetslagen innehåller bestämmelser om legitimation och andra

kompetensbevis, om behörighet att utöva yrke och om skydd för yrkestitel och

yrkesbeteckning. I den anknytande förordningen regleras bl.a. allmäntjänstgöring

för legitimation som läkare och specialiseringstjänstgöring för vinnande av spe-

cialistkompetens inom särskilt angivna medicinska specialiteter. Bestämmelserna

i förordningen kompletteras genom föreskrifter som utfärdats av Socialstyrelsen,

särskilt om målbeskrivningar för allmäntjänstgöring och specialiseringstjänstgö-

ring. Dessa föreskrifter är ganska utförliga.

 Den nämnda förordningen från år 1982 innehåller specialbestämmelser om

behörighet till vissa tjänster inom landstingens och kommunernas hälso- och

sjukvård. Det finns också bestämmelser om förfarandet vid tillsättning av

tjänster för specialistutbildade läkare, som bl.a. inkluderar ett sakkun-

nigförfarande under tillsättningsprocessens förlopp. Som komplement till be-

hörighetsreglerna i denna förordning föreligger en rad allmänna råd från

Socialstyrelsen om kompetenskrav för sjukskötersketjänster, för arbets-

terapeuttjänster, för tjänstgöring som laboratorieassistent eller medicinsk-

teknisk assistent, för tjänstgöring som sjukhusfysiker, som sjukhusingenjör och

som ambulanssjukvårdare samt om kompetenskrav för tjänstgöring som sjuksköterska

med ett särskilt medicinskt ansvar inom den kommunala hälso- och sjukvården m.m.

Socialstyrelsen har också utfärdat föreskrifter om anställning av barnmorska,

sjukgymnast eller sjuksköterska med utländsk utbildning.

 Under år 1994 har tillsatts en parlamentarisk kommitté som på regeringens

uppdrag skall se över principerna för legitimation och behörighet för

yrkesgrupper inom sjukvården (dir. 1994:2).

 En legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården meddelas av till-

synsmyndigheten Socialstyrelsen. Om vissa förutsättningar föreligger kan

legitimationen återkallas. Bestämmelser om vilka dessa förutsättningar är och om

det processuella förfarandet vid en återkallelse - som sker genom beslut av en

fristående statlig nämnd, Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) - finns

sedan den 1 oktober 1994 i lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso-

och sjukvårdens område (disciplinlagen), som fr.o.m. detta datum ersatt äldre

bestämmelser i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen

m.fl. (tillsynslagen). I behörighetslagen finns vidare en bestämmelse att

legitimation inte får meddelas om sådana omständigheter föreligger att

legitimationen skulle ha återkallats om sökanden varit legitimerad. Att

förhållanden av detta slag är för handen blir i regel känt för Socialstyrelsen

genom rapportering från chefsöverläkarna vid de enheter där blivande läkare

fullgör allmäntjänstgöring (såvitt gäller yrkeskategorin läkare; beträffande

andra yrkesutövare som skall legitimeras torde Socialstyrelsen få kännedom om

eventuell olämplighet på något annat sätt). Härutöver finns bestämmelser som

syftar till att olämpliga personer - t.ex. med narkotikamissbruk - över huvud

taget inte skall nå så långt i sin utbildning att det blir aktuellt att betro

dem med legitimation i hälso- och sjukvården; se härom 4 kap. 6 och 7 §§ hög-

skolelagen (1992:1434) och förordningen (1987:915) om avskiljande av student

från högskoleutbildning.

 Legitimationen meddelas alltså av Socialstyrelsen medan HSAN är den myndighet

som har behörighet att dra in den. En anmälan hos HSAN att en legitimation bör

återkallas får - med några undantag som inte berörs här - endast göras av

Socialstyrelsen. Vissa författningar finns som på några områden lägger fast en

rapporteringsskyldighet gentemot styrelsen för att denna skall få kännedom om

fall där en återkallelse kan bli aktuell; dessa är i huvudsak styrelsens egen

kungörelse från 1972 angående anmälan till Socialstyrelsen om psykisk sjukdom

eller annan psykisk rubbning hos viss medicinalpersonal samt förordningen

(1982:117) om underrättelse till Socialstyrelsen om domar i vissa brottmål.

Hälso- och sjukvårdspersonal kan ibland bli underkastad straffrättsligt ansvar

enligt brottsbalken - t.ex. för vållande till annans död eller framkallande av

fara för annan - eller bestämmelser i specialstraffrätten.

 Det finns alltså en omfattande flora av regler vars syfte är att i skilda

hänseenden slå vakt om en hög kvalitet hos personalen inom den hälso- och

sjukvård för vilken samhället tagit på sig ansvaret. Till vad som nämnts kan

fogas de bestämmelser om ett särskilt disciplinansvar som numera överförts till

disciplinlagen och de arbetsrättsliga disciplinansvarsregler som finns intagna i

kollektivavtal. Enligt dessa kan den som på ett eller annat sätt är försumlig i

sin professionella yrkesutövning eller i övrigt i sitt arbete åläggas

disciplinär påföljd.

 Föreskrifterna i 14 § HSL om chefsöverläkarens samlade ledningsansvar i

landstingens hälso- och sjukvård gäller sedan den 1 juli 1991 och har i sin

nuvarande lydelse utformats med patientsäkerheten som huvudsaklig ledstjärna.

Uppgifterna för en enskild chefsöverläkare kan variera, beroende på omfattningen

av den enhet ledningsansvaret avser och vilken eller vilka medicinska

discipliner det rör sig om. Förutom specialistkompetens inom minst en av de

medicinska specialiteter som förekommer vid enheten skall chefsöverläkaren ha

goda kvalifikationer inom administration och ekonomi liksom lämpliga

chefsegenskaper i allmänhet. Till de ledningsuppgifter som särskilt syftar till

att tillgodose kraven på säkerhet för patienterna hör enligt förarbetena (prop.

1989/90:81 sid 48):

o att säkerställa en god medicinsk kvalitet i arbetet,

o att svara för att patienterna får en säker och ända-

 målsenlig vård och behandling samt verka för att sjuk-

 domar och skador förebyggs,

o att svara för att säkra rutiner för verksamheten utar-

 betas och följs inom enheten i fråga om bl.a. journal-

 föring och hantering av läkemedel och medicinsk-teknisk

 utrustning m.m.,

o att se till att personalen får erforderlig handledning

 och inskolning för sina arbetsuppgifter och för använd-

 ningen av teknisk utrustning samt får fortbildning,

o att svara för att jourverksamheten ordnas på ett ända-

 målsenligt sätt, samt

o att se till att författningsbestämmelser och andra reg-

 ler är kända och efterlevs samt meddela behövliga in-

 struktioner och direktiv för verksamheten.

 Chefsöverläkaren får delegera enskilda ledningsuppgifter till andra be-

fattningshavare vid enheten - läkare eller andra - som har tillräcklig erfa-

renhet och kompetens. Inom den psykiatriska tvångsvården finns vissa särskilda

delegeringsregler genom en specialbestämmelse i LPT och kompletterande

föreskrifter från Socialstyrelsen. Styrelsen har vidare utfärdat allmänna råd om

delegering av vanliga arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvården, som också i

viss utsträckning syftar till att garantera patienternas säkerhet. Sedan den 1

oktober 1994 följer av en bestämmelse i lagen (1994:953) om åligganden för

personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen), som jämte disciplinlagen

trätt i stället för den äldre tillsynslagen, dels att den som tillhör hälso- och

sjukvårdspersonalen får överlåta en arbetsuppgift till någon annan endast när

detta är förenligt med en god och säker vård, dels att den som överlåter en

arbetsuppgift för vilken det krävs formell kompetens till någon som saknar sådan

kompetens svarar för att den som fått uppgiften har förutsättningar att fullgöra

denna.

 Vid enheter inom vården som inte leds av chefsöverläkare torde beträffande

patientsäkerheten i allmänhet tillämpas i huvudsak samma principer för

ledningsfunktionen som de som gäller för chefsöverläkaren.

 En precisering av lagstiftarens krav på att hälso- och sjukvården skall vara

 god ges fr.o.m. den 1 oktober 1994 i åliggandelagen genom ett generellt

åliggande för all hälso- och sjukvårdspersonal att utföra sitt arbete i öve-

rensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet, varvid patienterna skall

ges sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller dessa krav.

 Vilken vård som uppfyller kvalitetsnormer av detta slag bestäms till att börja

med av den enskilde yrkesutövaren själv utifrån hans kompetens och medicinska

yrkesansvar. Vägledning finns ibland genom uttalanden av Socialstyrelsen eller

av företrädare för den medicinska vetenskapen. Rättsligt bindande fastställelser

av vad som är att anse som vård enligt vetenskap och beprövad erfarenhet sker

emellertid först sedan en viss åtgärd ifrågasatts och kommit under prövning i

HSAN. Nämnden avgör då - ofta efter hörande av vetenskaplig expertis - om

åtgärden motsvarat de uppställda kvalitetskraven eller inte och kan ge sitt

beslut en mer eller mindre preciserad utformning. Eftersom HSAN:s beslut kan

överklagas blir det Kammarrätten i Stockholm eller Regeringsrätten som får sista

ordet.

 Ett särskilt statligt organ på detta område har på senare tid tillkommit genom

Statens beredning för utvärdering av medicinsk metodik (SBU). Enligt regeringens

förordning (1992:851) med instruktion för beredningen har den till uppgift att

för hela landet utvärdera tillämpade och nya medicinska metoder ur medicinskt,

ekonomiskt, socialt och etiskt perspektiv. SBU skall vidare sammanställa sina

utvärderingar på ett lättillgängligt sätt så att sjukvårdshuvudmännen kan

tillägna sig den kunskap som vunnits.

Varors reglering inom hälso- och sjukvården

Den i det föregående omnämnda lagen (1993:584) om medicintekniska produkter -

med tillhörande förordning (1993:876) - innehåller bestämmelser om krav på

medicintekniska produkter, kliniska prövningar, uppgiftsskyldighet och tillsyn.

Enligt en legaldefinition i 2 § i lagen avses med en medicinteknisk produkt en

produkt som enligt tillverkarens uppgift skall användas, separat eller i

kombination med annat, för att hos människor enbart eller i huvudsak

o påvisa, förebygga, övervaka, behandla eller lindra en sjukdom,

o påvisa, övervaka, behandla, lindra eller kompensera en skada eller ett

 funktionshinder,

o undersöka, ändra eller ersätta anatomin eller en fysiologisk process, eller

o kontrollera befruktning.

 En medicinteknisk produkt skall enligt lagen vara lämplig för sin användning.

Produkten är lämplig om den vid normal användning för sitt ändamål uppnår de

prestanda som tillverkaren avsett och tillgodoser höga krav på skydd för liv,

personlig säkerhet och hälsa hos patienter, användare och andra.

 Socialstyrelsen är i allt väsentligt tillsynsmyndighet också enligt denna

lagstiftning. På några särskilda områden är dock tillsynsuppgiften lagd på

Läkemedelsverket. Med stöd av särskilda bemyndiganden har Socialstyrelsen fått

befogenhet att meddela föreskrifter om krav på medicintekniska produkter och

villkor som behövs till skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa. Under år

1994 har utfärdats föreskrifter och allmänna råd om aktiva medicintekniska

produkter för implantation samt om tillverkares skyldighet att rapportera

olyckor och tillbud med medicintekniska produkter. Den senare författningen är

ett slags kompletterande Lex Maria på produktområdet och innebär bl.a. en

skyldighet att anmäla följande händelser med medicintekniska produkter till

Socialstyrelsen:

o de som orsakat en patients, användares eller någon annans död,

o de som orsakat att en patient, en användare eller någon annan fått sin hälsa

 allvarligt försämrad,

o de som kunnat orsaka en patients, en användares eller någon annans död eller

 att någon patient, användare eller annan kunnat få sin hälsa allvarligt

 försämrad.

 Även felaktigheter eller ofullständigheter i bruksanvisningar, manualer och

annat informationsmaterial som har lett till olyckor eller tillbud som nu

angetts skall anmälas till Socialstyrelsen.

 Det finns också äldre författningar på området från Socialstyrelsen, t.ex.

allmänna råd om medicinska gasanläggningar. Styrelsen ger vidare ut en löpande

serie rapporter med rubriken Olyckor och tillbud. Medicinteknisk säkerhet ,

försedd med ett kumulativt register över rapporterade fall från 1977 och framåt.

 Enligt 13 § lagen om medicintekniska produkter får en tillsynsmyndighet

meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen och de föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen efterlevs. Enligt 14 § får ett sådant

föreläggande förenas med vite. I förarbetena till lagen anförs att om en

tillsynsmyndighet uppmärksammar att en medicinteknisk produkt t.ex. inte

erbjuder betryggande skydd för liv, säkerhet eller hälsa kan ett ingripande ske

med stöd av bestämmelsen i 13 §. Myndighetens föreläggande kan avse sådant som

åläggande av säkerhets- eller varningsinformation, säljförbud eller återkallelse

av produkten från dem som innehar den, anförs det vidare i förarbetena (prop.

1992/93:175 s. 52).

 Svensk sjukhusstandard för inredning, utrustning och förbrukningsmaterial inom

sjukvården fastställs av ett särskilt fackorgan för hälso- och sjuk-

vårdsstandardiseringen, kallat HSS. Bidrag på central nivå till främjande av

säkerheten i vården tas också fortlöpande fram av Spri (Hälso- och sjukvårdens

utvecklingsinstitut).

Tillsyn m.m. inom hälso- och sjukvården

Statsuppsikten över hälso- och sjukvården är i allt väsentligt anförtrodd

Socialstyrelsen som tillsynsmyndighet. Styrelsen är också tillsynsmyndighet

över hälso- och sjukvårdspersonalen enligt åliggandelagen. Vidare förekommer att

Socialstyrelsen ges tillsynsuppgifter enligt speciallagstiftning, t.ex. genom

bestämmelser i smittskyddslagen (1988:1472). Slutligen är Socialstyrelsen i

regel den myndighet som meddelar vissa tillstånd som är specialreglerade, t.ex.

tillstånd till abort i vissa fall enligt abortlagen (1974:595) eller tillstånd

till sådan försöksverksamhet som avses i lagen (1991:1136) om försöksverksamhet

med kommunal primärvård.

 På särskilda områden finns andra tillsynsmyndigheter. Som sådana kan nämnas

Arbetarskyddsstyrelsen, Kemikalieinspektionen, Livsmedelsverket och

Läkemedelsverket, vilkas uppgifter alla i större eller mindre utsträckning berör

även hälso- och sjukvårdsområdet. Den röntgenologiska verksamheten på sjukhusen

står i åtskilliga hänseenden under Statens strålskyddsinstituts tillsyn enligt

bestämmelser i strålskyddslagen (1988:220) och strålskyddsförordningen

(1988:293).

 I sin tillsyn skall Socialstyrelsen följa och stödja hälso- och sjukvården.

Styrelsen har därvid rätt att företa inspektioner. Dessa kan ske på styrelsens

eget initiativ men kan också påkallas av huvudmännen, av personalen, av

allmänheten eller egentligen av vem som helst. Enligt förordningen (1988:1236)

med instruktion för Socialstyrelsen skall styrelsen bl.a. verka för vård av hög

kvalitet på lika villkor för hela befolkningen samt svara för kunskapsutveckling

och kunskapsförmedling i vård och omsorg. Till styrelsens förfogande finns bl.a.

ett vetenskapligt råd med företrädare för alla väsentliga medicinska discipli-

ner.

 Statsuppsikten kan föranleda att ytterligare föreskrifter meddelas, begränsade

till att avse skydd för enskilda eller med ett vidare syfte beträffande hälso-

och sjukvårdens bedrivande i övrigt. Föreskriftsmakten är i det första ledet

överlåten till Socialstyrelsen och i det andra förbehållen regeringen. Det för

alltför långt att här redovisa alla de mer eller mindre vittomspännande

föreskrifter som har utfärdats. Viktigast av dem är emellertid förordningen

(1982:772) om skyldighet att anmäla vissa allvarliga skador m.m. i hälso- och

sjukvården, dvs. den s.k. Lex Maria, som syftar till att genom en

rapporteringsskyldighet från hälso- och sjukvården själv ge Socialstyrelsen

erforderligt kunskapsunderlag för nya föreskrifter till gagn för patienternas

säkerhet och vårdens kvalitet. Lex Maria har förelegat i skilda lagtekniska

tappningar sedan sin ursprungliga tillkomst år 1937. Enligt senaste lydelse av

författningens grundläggande bestämmelse skall anmälan snarast göras till

Socialstyrelsen, om en patient i samband med vård eller behandling inom ett

landstings eller en kommuns hälso- och sjukvård drabbats av eller utsatts för

risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Lex Maria kompletteras av

föreskrifter och allmänna råd från Socialstyrelsen om hur anmälningsskyldigheten

till styrelsen skall fullgöras.

 Mot bakgrund av hälso- och sjukvårdslagens krav på en god vård har

Socialstyrelsen under år 1993 utfärdat särskilda föreskrifter om kvalitetssäk-

ring i hälso- och sjukvård m.m. Där definieras själva begreppet kvalitets-

säkring som alla planerade och systematiska åtgärder för att ge tillräcklig

tilltro till att en produkt kommer att uppfylla givna krav på kvalitet . Inom

hälso- och sjukvården har kvalitetssäkring kommit att utvidgas till att beteckna

den metodik, som innebär en fortlöpande utveckling av vårdens kvalitet byggd på

den egna kvalitetsanalysen. I föreskrifterna behandlas följande moment i

kvalitetssäkringen, nämligen målbeskrivning, uppföljning av verksamheten,

värdering av verksamheten, åtgärder för att minska negativa målavvikelser och ta

till vara positiva erfarenheter samt uppföljning och utvärdering av själva

kvalitetssäkringsarbetet. Föreskrifterna innebär att all legitimerad hälso- och

sjukvårdspersonal åläggs att i yrkesmässig verksamhet omfattande förebyggande

insatser, diagnostik, vård och behandling av patienter bedriva fortlöpande

systematiskt och dokumenterat kvalitetssäkringsarbete. Ett övergripande ansvar

för att arbetet utförs åvilar chefsöverläkaren eller motsvarande och - i den

kommunala hälso- och sjukvården - sjuksköterskan med särskilt medicinskt ansvar.

 Socialstyrelsen utger även - i regelbundet uppdaterade och reviderade

upplagor, den senaste från 1995 - under rubriken Säkerheten i hälso- och

sjukvården en särskild författningssamling där huvuddelen av lagstiftningen och

styrelsens föreskrifter m.m. i säkerhets- och kompetensfrågor finns samlade på

ett överskådligt sätt. Det är avsikten att denna bok skall fungera som ett

uppslagsverk och finnas tillgänglig för ledningen på vårdcentraler, kliniker,

avdelningar, institutioner och vårdskolor. Därigenom skall den också kunna bidra

till att säkerhet och kvalitet i vårdarbetet hålls på högsta möjliga nivå.

 Den här lämnade redovisningen beträffande bestämmelser av olika slag som

syftar till att trygga hälso- och sjukvårdens säkerhet och kvalitet avser ibland

både offentligt och privat bedriven vård, ibland enbart vård i offentlig regi.

 Eftersom tillsynsreglerna i HSL endast avser landstingens och kommunernas

hälso- och sjukvård gäller tills vidare i fråga om enskilt bedriven sluten

hälso- och sjukvård den i många hänseenden föråldrade stadgan (1970:88) om

enskilda vårdhem m.m. Enligt stadgan avses med enskilt vårdhem inrättning, som

drives av annan än staten, kommun eller landstingskommun och som har minst tre

vårdplatser för sjukvård eller annan personlig omvårdnad eller tillsyn . Detta

innebär bl.a. att stadgan är tillämplig inte bara på vad man traditionellt menar

med ett enskilt vårdhem utan också på privata sjukhus där mycket avancerad

hälso- och sjukvård bedrivs, t.ex. Sophiahemmet i Stockholm och Carlanderska

sjukhemmet i Göteborg. Vissa särskilt angivna undantag från stadgans

tillämpningsområde finns reglerade.

 Socialstyrelsen har högsta tillsynen över enskilda vårdhem. Den tillsyn som

därutöver bedrivs länsvis utövas av länsstyrelserna. Det krävs tillstånd av

länsstyrelsen för att få driva enskilt vårdhem. Vidare innehåller stadgan

bestämmelser om föreståndare för enskilt vårdhem och om vårdhemsläkare. Till

vårdhemsläkarens åligganden hör att fullgöra en anmälningsskyldighet gentemot

Socialstyrelsen som motsvarar den som gäller enligt Lex Maria . Slutligen finns

föreskrifter och allmänna råd från Socialstyrelsen som i vissa hänseenden

preciserar vad som gäller enligt vårdhemsstadgan. Detaljerna måste förbigås här.

Sammanfattning

Sammanfattningsvis kan sägas att när det gäller varor på hälso- och sjuk-

vårdsområdet finns i framförallt lagen om medicintekniska produkter

motsvarigheter till produktsäkerhetslagens bestämmelser om säkerhetsinformation,

säljförbud, varningsinformation och återkallelse. På tjänsteområdet finns en

mängd olika bestämmelser om kontroll och sanktioner m.m.

Lagstiftningen på socialtjänstområdet

Den grundläggande författningen på socialtjänstområdet är socialtjänstlagen

(1980:620). Kompletterande bestämmelser finns i lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga (LVU) och i socialtjänstförordningen (1981:750).

 I socialtjänstlagen ges allmänna föreskrifter om bl.a. kommunens ansvar och

socialtjänstens innehåll. Det finns särskilda regler om t.ex. åtgärder mot

missbruk (11 §), omsorger om barn och ungdomar (12-18 §§), äldre människor

(19-20 a §§) och människor med funktionshinder (21-21 a §§). Andra regler i

lagen gäller vård i familjehem och i hem för vård eller boende (22-24 §§) samt

särskilda regler till skydd för underåriga (25-32 §§).

 I socialtjänstlagen finns fr.o.m. den 1 januari 1995 bestämmelser som

preciserar bl.a. de kvalitetskrav som skall gälla för barnomsorgen (13 b §).

Enligt dessa skall det för bedrivande av förskoleverksamhet och skolbarnomsorg

finnas personal med sådan utbildning eller erfarenhet att barnens behov av

omsorg och en god pedagogisk verksamhet kan tillgodoses. Barngrupperna skall ha

lämplig sammansättning och storlek. Lokalerna skall vara ändamålsenliga.

 Socialtjänsten står under tillsyn av Socialstyrelsen och länsstyrelserna (67

och 68 §§). Vissa av socialnämndens beslut, t.ex. om bistånd till enskilda, får

också överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (73 §).

 Statens institutionsstyrelse har tillsyn över vissa hem för vård (23 a §).

Andra hem för vård eller boende står under länsstyrelsens tillsyn (68 §). Om det

föreligger något missförhållande vid ett sådant hem skall länsstyrelsen

förelägga ledningen för hemmet att avhjälpa missförhållandet. Länsstyrelsen får

i sista hand förbjuda fortsatt verksamhet (70 §).

Lagstiftningen på utbildningsområdet

De grundläggande författningarna på utbildningsområdet är skollagen (1985:1100)

och högskolelagen (1992:1434). Några specifika föreskrifter som avser säkerhet

för varors och tjänsters tillhandahållande finns inte i någon av lagarna. I

skollagen och i läroplanerna finns vissa bestämmelser om mobbning och skol-

hälsovård.

 I 1 kap. 2 § tredje stycket skollagen stadgas att den som verkar inom skolan

särskilt skall bemöda sig om att hindra varje försök från elever att utsätta

andra för kränkande behandling. Läroplanerna föreskriver att rektor har ett

särskilt ansvar för att motverka alla former av trakasserier och mobbning bland

elever och anställda. I 14 kap. skollagen finns bestämmelser om skolhälsovård

för elever i grundskolan, gymnasieskolan, särskolan, specialskolan och

sameskolan. Skolhälsovården har till ändamål att följa elevernas utveckling,

bevara och förbättra deras själsliga och kroppsliga hälsa och verka för sunda

levnadsvanor hos dem.

 I förordningen (1970:340) om skolskjutsning finns vissa bestämmelser om

skjutsning av elev i förskola, grundskola, gymnasieskola m.m. som anordnas av

det allmänna. Förordningen kan sägas ge uttryck för allmänna säkerhetskrav som

skall vara uppfyllda vid skolskjutsning. Om ett fordon används i strid med

bestämmelserna i förordningen kan föraren och den som bedriver skolskjutsningen

dömas till böter. Vägverket har enligt 8 § befogenhet att meddela föreskrifter

för verkställighet av förordningen.

 I sammanhanget bör observeras att arbetsmiljölagen (1977:1160) gäller på

utbildningsområdet.

 Enligt 16 § hälsoskyddslagen (1982:1080) skall den kommunala nämnd som utövar

tillsyn över efterlevnaden av lagen ägna särskild uppmärksamhet åt bl.a. lokaler

för undervisning.

Lagstiftningen på sport- och fritidsverksamhetsområdet

På sport- och fritidsverksamhetsområdet finns några författningar som tar sikte

på säkerheten hos varor och tjänster som tillhandahålls på dessa områden. I

byggnadslagstiftningen finns några bestämmelser av intresse. I 3 kap. 6 § plan-

och bygglagen (1987:10), PBL, anges bl.a. att byggnader skall ge ett

tillfredsställande skydd mot olycksfall. Denna bestämmelse gäller även andra

anläggningar än byggnader (3 kap. 14 § PBL), t.ex. skidbackar med liftar,

idrottsplatser och friluftsbad (jfr 8 kap. 2 § PBL). Från och med den 1 juli

1995 gäller i stället lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på bygg-

nadsverk, m.m.

 I 3 kap. 17 § tredje stycket PBL anges vidare att lekplatser och fasta

anordningar på lekplatser skall underhållas så att risken för olycksfall

begränsas. Den kommunala nämnd som fullgör kommunens uppgifter inom plan- och

byggnadsväsendet har möjlighet att med stöd av 10 kap. PBL ingripa om

underhållet av en lekplats eftersätts.

 I ordningslagen (1993:1617) finns i 3 kap. 5 § en bestämmelse om att bl.a.

bassänger och liknande anläggningar skall vara försedda med de säker-

hetsanordningar som behövs med hänsyn till anläggningarnas belägenhet och

beskaffenhet. Polismyndigheten kan enligt samma lagrum besluta om de

säkerhetsåtgärder som i ett visst fall skall vidtas. Kommunen kan också meddela

lokala ordningsföreskrifter för vissa fritidsanläggningar som kommunen jämställt

med offentliga platser. Enligt 3 kap. 17 § samma lag kan polismyndigheten vidare

vidta vissa åtgärder, bl.a. meddela förbud mot fortsatt användning, avseende

olika typer av fritidsanläggningar, t.ex. bad- och campingplatser.

 Enligt 41 § räddningstjänstlagen (1986:1102) är en innehavare av en byggnad

eller annan anläggning skyldig att i skälig omfattning hålla utrustning för

släckning av brand och för livräddning vid brand eller annan olyckshändelse. För

skidliftar finns också anvisningar och föreskrifter meddelade av Arbetarskydds-

styrelsen (anvisningar AFS 1974:97, 1978:129 och 1982:21).

 Det finns dessutom speciallagar om personlig skyddsutrustning för privat bruk

och om leksakers säkerhet.

Civilrättslig lagstiftning

Civilrättsliga bestämmelser tar sikte på att reglera förhållandet mellan

enskilda, t.ex. förhållandet mellan säljare och köpare. Karaktäristiskt för

civilrätten är att den i regel vinner tillämpning först om någon enskild

åberopar den. Den utgör alltså inte, såsom t.ex. produktsäkerhets- och

marknadsföringslagen eller den produktorienterade speciallagstiftningen, något

styrmedel för offentliga organ.

 Detta hindrar inte att civilrättsliga bestämmelser på olika sätt rent faktiskt

kan ha betydelse för produktsäkerheten. I den mån en säkerhetsbrist hos en

produkt t.ex. utgör ett fel i köprättslig mening, kan köparen av den defekta

produkten vinna rättelse genom talan vid allmän domstol under åberopande av

civilrättsliga bestämmelser. Också skador, som uppkommer till följd av defekter

hos produkter, kan bli ersatta med hjälp av civilrättsliga regler.

 Konsumenten kan, vid sidan av allmän domstol, även vända sig till Allmänna

reklamationsnämnden för att få rättelse i tvister med näringsidkare. Också i

detta sammanhang tillämpas civilrättsliga regler.

 Möjligheten för konsumenter att föra talan vid allmän domstol eller vid

Allmänna reklamationsnämnden om t.ex. hävning av köp eller skadestånd kan ha

skadepreventiva verkningar. Företagen måste inför risken att drabbas av anspråk

från konsumenternas sida försöka se till att deras produkter i görligaste mån

inte medför skaderisker.

 I det följande ges en översikt av tre viktiga lagar på området.

Konsumenttjänstlagen

För tjänster finns en särskild civilrättslig reglering, konsumenttjänstlagen

(1985:716). I lagens inledande bestämmelser anges bl.a. tillämpningsområdet för

lagen. Den gäller avtal om tjänster som näringsidkare i sin yrkesmässiga

verksamhet utför åt konsumenter huvudsakligen för enskilt ändamål. Sådana

tjänster omfattas av lagen i den mån de avser bl.a. arbete på lösa saker eller

på fast egendom eller på byggnader eller andra fasta saker. Uppförande av

bostadshus faller dock utanför tillämpningsområdet (1 §).

 Lagen innehåller först inledande bestämmelser (1-3 §§), därefter bestämmelser

om uppdraget m.m. (4-8 §§), fel hos tjänsten (9-23 §§), näringsidkarens dröjsmål

(24-30 §§), näringsidkarens skadeståndsskyldighet m.m. (31-35 §§), priset m.m.

(36-44 §§) samt om konsumentens dröjsmål (45-50 §§).

 Konsumenttjänstlagen är till stor del tvingande till konsumenternas förmån.

Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i lagen är till nackdel för en

konsument är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen (3 §).

 Lagen innehåller en särskild paragraf om säkerhet (5 §). Där stadgas att

näringsidkare skall särskilt iaktta att tjänster inte utförs i strid mot för-

fattningsföreskrifter eller myndighetsbeslut som väsentligen syftar till att

säkerställa att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt.

Tjänster får inte heller utföras i strid mot förbud enligt 17 § marknads-

föringslagen (1995:450) eller 6 § produktsäkerhetslagen.

 Ett avsnitt (9-23 §§) i lagen behandlar fel hos tjänster. Där anges vad som

avses med fel. Tjänster skall bl.a. anses felaktiga, om de inte utförts fack-

mässigt. Tjänster skall även anses felaktiga om resultatet av dem avviker från

föreskrifter eller myndighetsbeslut som väsentligen syftar till att säkerställa

att föremålet för tjänsten är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt. En tjänst

är också att anse som felaktig, om den har utförts i strid mot förbud enligt 17

§ marknadsföringslagen eller 6 § produktsäkerhetslagen (9 §).

 Är en tjänst felaktig får konsumenten under vissa betingelser kräva att felet

avhjälps eller göra avdrag på priset eller häva avtalet. Han kan också kräva

skadestånd av bl.a. den som utfört tjänsten (16 §). Reklamation skall ske inom

skälig tid efter det att konsumenten märkt eller bort märka felet. Reklamation

får dock inte ske senare än två år efter det att uppdraget avslutades. Denna

frist är utsträckt till tio år i fråga om bl.a. arbete på mark, byggnader eller

andra fasta saker samt då näringsidkaren handlat i strid mot tro och heder (17

§).

 Konsumenten kan kräva avhjälpande av felet under förutsättning att det inte

medför oskäligt stora olägenheter eller kostnader för näringsidkaren.

Avhjälpande skall ske inom skälig tid och i allmänhet utan kostnader för

konsumenten (20 §). Ett prisavdrag skall vanligen svara mot vad det kostar

konsumenten att få felet avhjälpt (22 §). Hävning får alltid begäras, om en

tjänst utförts i strid mot förbud enligt 17 § marknadsföringslagen eller 6 §

produktsäkerhetslagen (21 §).

 Ett särskilt avsnitt i lagen ägnas åt skadeståndsskyldighet (31-35 §§).

Näringsidkaren är skyldig att ersätta konsumenten skada som denne tillfogas på

grund av bl.a. fel såvida näringsidkaren inte kan visa att det förelegat ett

hinder utanför hans kontroll, s.k. kontrollansvar (31 §). Ersättning kan utgå

inte bara för skada på det föremål som en felaktigt utförd tjänst avsett utan

också för skador på annan egendom som tillhör konsumenten eller någon i hans

hushåll. Det är alltså fråga om ett produktansvar. Om föremålet för tjänsten

eller annan egendom som tillhör konsumenten eller någon medlem av hans hushåll

skadas medan egendomen är i näringsidkarens besittning eller annars under dennes

kontroll finns regler i 32 §. Även tredje man kan drabbas av skadestånds-

skyldighet i vissa fall, t.ex. en annan näringsidkare än den som utfört tjänsten

om den andre vid marknadsföring lämnat vilseledande uppgifter av betydelse för

bedömningen av tjänstens beskaffenhet eller ändamålsenlighet (33 §). Lagens

produktansvarsregler gäller endast för egendom och omfattar alltså inte

personskador (35 §).

Konsumentköplagen

Konsumentköplagen (1990:932) trädde i kraft den 1 januari 1991. Lagen ersatte

1973 års konsumentköplag.

 Konsumentköplagen gäller köp av lösa saker som en näringsidkare i sin

yrkesmässiga verksamhet säljer till en konsument huvudsakligen för enskilt

ändamål (1 §). Lagen är tvingande till konsumentens förmån (3 §).

 Lagen innehåller bestämmelser om varans avlämnande (4-7 §§), risken för varan

(8 §), säljarens dröjsmål (9-15 §§), fel på varan (16-34 §§), priset m.m. (35-36

§§), avbeställning (37 §), köparens dröjsmål (38-41 §§), gemensamma bestämmelser

(42-45 §§), anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled (46 §) samt vissa

meddelanden (47 §).

 I 30 § föreskrivs att köparen har rätt till ersättning för den skada han lider

genom att varan är felaktig, om inte säljaren visar att underlåtenheten att

avlämna en felfri vara beror på ett hinder utanför hans kontroll som han inte

skäligen kunde ha förväntats ha räknat med vid köpet och vars följder han inte

heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit, s.k. kontrollansvar.

 Enligt 31 § omfattar en säljares skadeståndsskyldighet enligt 30 § även skada

som på grund av fel på den sålda varan orsakar skada på annan egendom som

tillhör köparen eller någon medlem i hans hushåll och som är avsedd

huvudsakligen för enskilt ändamål. Även här gäller alltså ett produktansvar.

Paragrafen omfattar endast sakskador och således inte personskador. Det kan

noteras att 31 § inte har någon motsvarighet i den allmänna köplagen. Vid köp

utanför konsumentköplagen tillämpas därför allmänna regler om produktansvar.

Produktansvarslagen

Den 1 januari 1993 trädde produktansvarslagen (1992:18) i kraft. Lagen bygger på

ett EG-direktiv (rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning

av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för pro-

dukter med säkerhetsbrister). Lagen handlar om skadeståndsskyldighet för s.k.

produktskador, dvs. skador som en produkt orsakar på något annat än produkten

själv. Skadestånd skall betalas om produkten har orsakat skada på grund av en

säkerhetsbrist. Ansvaret är strikt, vilket innebär att ansvar kan utkrävas även

när det inte förekommit uppsåt eller oaktsamhet på den ansvariges sida. Lagen

gäller endast produkter som satts i omlopp i näringsverksamhet, vilket innebär

bl.a. att ansvar för staten och kommuner normalt faller utanför lagens

tillämpningsområde (jfr NJA 1989 s. 389 och Lagrådets yttrande över

produktansvarslagen i prop 1990/91:197 s. 325 f.).

 Skadestånd skall betalas för personskador som en produkt har orsakat på grund

av en säkerhetsbrist. Dessutom utgår ersättning för egendomsskador som drabbar

en konsument (1 §). Med produkter avses i lagen lösa saker. Även produkter som

infogats eller blivit en beståndsdel i annan lös egendom eller i fast egendom

omfattas av lagen (2 §).

 I lagens 3 § anges att en produkt har en säkerhetsbrist om produkten inte är

så säker som skäligen kan förväntas. Säkerheten skall bedömas med hänsyn till

hur produkten kunnat förutses bli använd och hur den marknadsförts samt med

hänsyn till bruksanvisningar, tidpunkt då produkten satts i omlopp och övriga

omständigheter.

 Lagen gäller inte skador som omfattas av atomansvarighetslagen (1968:45).

Avtalsvillkor som inskränker ansvaret enligt lagen är utan verkan; lagen är

alltså tvingande (4-5 §§).

 Skadeståndsskyldiga enligt lagen är främst de som tillverkat, frambringat

eller insamlat den skadegörande produkten. Särskilda regler gäller för

importörsansvaret (6 §). Även den som marknadsfört en produkt som sin kan bli

skadeståndsskyldig. Om det inte framgår vem som är skadeståndsskyldig enligt 6 §

blir var och en som har tillhandahållit produkten skadeståndsskyldig, om han

inte inom en månad anvisar någon som är ansvarig enligt nämnda paragraf (7 §). I

8 § föreskrivs fyra ansvarsfrihetsgrunder som en utpekad skadeståndsansvarig kan

åberopa för att undgå ansvar.

 I lagen finns också bestämmelser om avräkning vid sakskada, skadelidandes

medvållande, regressrätt och preskription (9-12 §§).

EG:s direktiv om allmän produktsäkerhet (92/59/EEG)

Produktsäkerhetsdirektivets närmare innehåll

Direktivet är indelat i sex avdelningar med sammanlagt nitton artiklar. I

avdelning I (artiklarna 1 och 2) anges direktivets syfte och räckvidd. Där

definieras också vissa uttryck som används i direktivet.

 Det inleds dock med en ingress som anger bakgrund m.m. för direktivet. Således

sägs i ingressen att det i medlemsländerna finns olika slags lagstiftning om

produktsäkerhet, att dessa bestämmelser skiljer sig åt i fråga om nivån för

skydd mot personer, att sådana olikheter kan skapa handelshinder och snedvrida

konkurrensen på den inre marknaden och att det därför är nödvändigt att skapa

gemensamma säkerhetskrav för varor på marknaden. Av ingressen framgår också att

det är konsumentvaror som avses och att man vill uppnå en hög skyddsnivå för

personers hälsa och säkerhet. Detta upprepas sedan i de efterföljande

artiklarna.

Tillämpningsområdet

Syftet med direktivet sägs vara att säkerställa att varor ("products") som

kommer ut på marknaden är säkra (artikel 1.1). För varor som regleras särskilt

av andra EG-bestämmelser är produktsäkerhetsdirektivet emellertid tillämpligt

bara i sådana avseenden som de direktiven inte behandlar (artikel 1.2).

 I artikel 2 definieras begreppen vara ("product"), säker respektive farlig

vara ("safe" respektive "dangerous product") samt tillverkare och distributör

("producer" och "distributor").

 Med vara avses varje vara som är avsedd för konsumenter eller som sannolikt

kan komma att användas av konsumenter och vilken tillhandahålls i

näringsverksamhet ("commercial activity"). Varor som undantas är sådana som

tillhandahålls som antikviteter eller där det klart anges att de måste repareras

eller renoveras innan de tas i bruk. Vidare sägs i ingressen att pro-

duktionsutrustning och dylikt som uteslutande används i näringsverksamhet inte

omfattas av direktivet.En säker vara är varje vara som under normala eller

rimligt förutsebara användningsförhållanden inte uppvisar någon risk eller bara

en minimal risk som ligger i linje med varans användning och som kan anses

godtagbar och förenlig med en hög skyddsnivå i fråga om personers säkerhet och

hälsa. Med farlig vara avses följaktligen varje vara som inte svarar mot

definitionen av säker vara. Vid bedömningen om en vara är säker skall följande

omständigheter särskilt beaktas:

- varans egenskaper, inbegripet dess sammansättning, förpackning samt

 monteringsanvisningar och skötselråd,

- varans påverkan på andra varor som det rimligen kan förutses att den kommer

 att användas tillsammans med,

- presentationen av varan, märkningen på den, bruksanvisningar och anvisningar

 för bortskaffande och annan information som tillhandahålls av tillverkaren

 samt,

- vilka konsumentkategorier som kan komma att utsättas för allvarlig risk då

 de använder varan, särskilt barn.

 Genom dessa definitioner och vad som anges i ingressen fastslås alltså att

direktivet avser konsumentvaror och skydd för personers hälsa och säkerhet.

 Med tillverkare avses den som tillverkat varan i fråga om vederbörande har

säte inom EU och i annat fall den som representerar honom där eller om ingen gör

det, importören. Som tillverkare räknas också den som, genom att på varan

anbringa sitt namn, varumärke eller annat kännetecken, presenterar sig som till-

verkare. Även den som reparerar en vara, liksom andra näringsidkare i

distributionskedjan som kan påverka varans säkerhetsegenskaper, anses som

tillverkare.

 Med distributör avses slutligen varje näringsidkare i distributionskedjan som

inte påverkar en varas säkerhetsegenskaper.

Det allmänna säkerhetskravet

I avdelning II (artiklarna 3 och 4) behandlas vad som kallas det allmänna

säkerhetskravet ("general safety requirement"). Den grundläggande principen är

att en tillverkare endast skall få föra ut säkra varor på marknaden (artikel

3.1). För att uppnå detta åligger det en tillverkare att:

- ge konsumenterna information som gör det möjligt för dem dels att bedöma de

 risker som är förbundna med en vara under dess normala eller rimligt

 förutsebara användningstid, om inte riskerna direkt framgår utan varningar,

 dels att vidta försiktighetsåtgärder mot riskerna

- vidta sådana mått och steg som gör det möjligt för honom att såväl få

 kännedom om de risker som en vara kan komma att uppvisa som vidta lämpliga

 åtgärder för att undvika riskerna, om nödvändigt genom att dra tillbaka

 varan från marknaden.

 Som exempel på sådana mått och steg anges märkning av varor eller varupartier

så att de kan identifieras, kontroll av varuprover, undersökning av klagomål

samt information till distributörerna om sådan tillsynsverksamhet (artikel 3.2).

 För distributörer gäller att de skall handla med tillbörlig omsorg för att

medverka till att det allmänna säkerhetskravet efterlevs, framför allt genom att

inte tillhandahålla varor som de vet eller borde ha förstått inte uppfyller

detta krav. De skall också bidra till att främja säkerheten hos varor som redan

finns på marknaden, särskilt genom att vidarebefordra information om och med-

verka i åtgärder mot risker (artikel 3.3).

 I allmänna termer anges att om det inte finns några särskilda säkerhetsregler

inom EU för varan i fråga, skall denna anses säker om den motsvarar de

nationella säkerhetsregler som gäller i det medlemsland där varan är i omlopp,

förutsatt att dessa är i linje med EG-fördraget, särskilt artiklarna 30 och 36

(artikel 4.1).

 Om även nationella säkerhetsregler saknas, skall frågan om en vara uppfyller

det allmänna säkerhetskravet bedömas med utgångspunkt i frivilliga nationella

standarder som återspeglar en europeisk standard eller, om sådana finns,

tekniska specifikationer inom EG. Om tekniska specifikationer saknas får hänsyn

i stället tas till nationella standarder i det land där varan är i omlopp eller

till allmän sedvänja såvitt gäller hälsa och säkerhet på det berörda området. I

sista hand får bedömningen göras med utgångspunkt i varans utformning och

tekniska beskaffenhet och till den säkerhet som konsumenterna rimligen förväntar

sig (artikel 4.2)

 Direktivet förutser att en vara kan visa sig farlig även om den överensstämmer

med principer av nyss nämnt slag. I sådana fall skall behöriga organ i

medlemsstaterna vara oförhindrade att vidta lämpliga åtgärder för att begränsa

att varan kommer ut på marknaden eller för att ta bort den från marknaden (den

s.k. säkerhetsklausulen, artikel 4.3).

Medlemsstaternas skyldigheter och befogenheter

Medlemsstaterna skall utfärda den lagstiftning och de föreskrifter som behövs

för att få tillverkare och distributörer att handla i överensstämmelse med

direktivet så att varor på marknaden är säkra. Det betonas särskilt att

medlemsstaterna skall ombesörja att det finns myndigheter som utövar tillsyn

över att endast säkra varor kommer ut på marknaden. Dessa organ skall ha

nödvändiga befogenheter för att kunna vidta de åtgärder som åligger dem enligt

direktivet, inklusive möjligheten att meddela lämpliga påföljder vid handlande i

strid med direktivet (artikel 5).

 Inom ramen för tillsynsverksamheten skall medlemsstaterna kunna vidta vissa

åtgärder vilka närmare anges i direktivet. Således skall medlemsstaterna ha

möjlighet att bl.a.

 a) utöva kontroll av säkerhetsegenskaperna hos varor även efter det att dessa

kommit ut på marknaden såsom säkra varor , ända fram till det slutliga stadiet

av användning eller konsumtion,

 b) få tillgång till all nödvändig information från berörda parter,

 c) ta varuprover för kontroll,

 d) göra rätten att marknadsföra en vara beroende av villkor för att

säkerställa att varan inte är farlig samt kräva att lämpliga varningar anbringas

om de risker som kan förekomma,

 e) vidta åtgärder för att säkerställa att personer som kan bli utsatta för en

risk med en vara informeras om risken i god tid och på ett lämpligt sätt genom

att bl.a. ge ut särskilda varningar,

 f) tillfälligt, under så lång tid som behövs för att genomföra olika kontrol-

ler, förbjuda någon att tillhandahålla eller exponera en vara, så snart det

finns klara och tydliga tecken på att den är farlig,

 g) förbjuda en vara som har visat sig farlig att komma ut på marknaden och

vidta sådana åtgärder som behövs för att förbudet skall efterlevas,

 h) ombesörja att en farlig vara som redan finns på marknaden effektivt och

omedelbart dras tillbaka från marknaden och, om nödvändigt, förstörs (artikel

6.1).

 De åtgärder som således skall kunna vidtas får enligt direktivet riktas mot

tillverkare, distributörer, särskilt den som först har distribuerat varan i

landet i fråga, samt varje annan person som i övrigt kan bidra till att

undanröja riskerna med varan (artikel 6.2).

Utbyte av information m.m.

En medlemsstat som begränsar möjligheterna för en vara att komma ut på marknaden

eller som kräver att den skall dras tillbaka från marknaden skall normalt

informera EG-kommissionen om åtgärderna samt skälen för dessa. Kommissionen

skall sedan ta upp förhandlingar med berörda parter och, om åtgärderna anses

befogade, underrätta medlemsstaterna om detta (artikel 7). Anser kommissionen

det motsatta skall medlemsstaten i fråga underrättas.

Nödsituationer m.m.

Artiklarna 8-12 reglerar situationen då ett medlemsland beslutar om s.k.

nödfallsåtgärder (emergency measures) för att förhindra, begränsa eller förena

rätten till marknadsföring eller bruk av en vara med andra villkor, därför att

den innebär en allvarlig och akut fara. Också i sådana fall skall kommissionen

underrättas. Kommissionen skall därvid undersöka om åtgärden är i

överensstämmelse med direktivet och vidarebefordra informationen till de andra

medlemsstaterna. Dessa skall i sin tur omedelbart informera kommissionen om

eventuella åtgärder mot varan (artikel 8). I en bilaga till direktivet ges

detaljerade regler om det informationssystem som i nämnda avseenden skall till-

ämpas inom gemenskapen. Kommissionen har också själv möjlighet att i vissa fall,

när olika uppfattning råder inom medlemsstaterna, fatta beslut som innebär att

en medlemsstat blir tvungen att göra ett tidsbegränsat ingripande (artikel 9).

 Enligt direktivet skall kommissionen assisteras av en särskild kommitté för

nödfallsåtgärder (artikel 10). Direktivet anger vidare hur proceduren skall vara

för beslut om nödfallsåtgärder på gemenskapsnivå (artikel 11).

 Det sägs att sekretess skall råda i fråga om sådan information som kommer fram

vid tillämpning av direktivet. Sådan information som avser en varas

säkerhetsegenskaper måste dock göras allmänt tillgänglig, om omständigheterna så

kräver med hänsyn till personers hälsa och säkerhet (artikel 12).

Avslutande föreskrifter

Avslutningsvis innehåller direktivet bl.a. regler om rätt för dem mot vilka

åtgärder enligt direktivet övervägs eller vidtas att yttra sig, liksom att få

ett beslut prövat av domstol (artiklarna 13-19).

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-12-18

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt en lagrådsremiss den 7 december 1995 (Civildepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över lagförslag till lag om ändring i

produktsäkerhetslagen (1988:1604).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Kenneth
[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Civildepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 januari 1996

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher,

Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1995/96:123 Produktsäkerhetslagen och offentlig

verksamhet.