Regeringens proposition

1998/99:44

Ändringar i lagen (1986:436) om näringsförbud

Prop.

1998/99:44

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 26 november 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Närings- och handelsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Enligt gällande regler i lagen (1986:436) om näringförbud har åklagaren

en exklusiv rätt att ansöka om näringsförbud. Genom förslaget får även

kronofogdemyndigheten rätt att ansöka om näringsförbud och tillfälligt

näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och konkurs under förutsättning

att åklagaren förklarat sig avstå från att ansöka. Ansökningar om

näringsförbud och tillfälligt näringsförbud som grundar sig på

betalningsunderlåtelse och konkurs skall enligt förslaget handläggas

enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Motsvarande gäller frågor

om upphävande av förbud, förlängning av tiden för avveckling, dispens,

återkallelse av dispens och förlängning av näringsförbud.

För att göra det möjligt att kunna ingripa med näringsförbud även i fall

där någon lämnat sin post strax före ett konkursutbrott skall närings-

förbud kunna omfatta inte bara den som var ställföreträdare för den

juridiska personen när den försattes i konkurs utan även den som

innehade en sådan ställning senare än ett år innan konkursansökan kom

in till tingsrätten.

Vidare föreslås att tillsynen över efterlevnaden av meddelade

näringsförbud skall utövas av samtliga kronofogdemyndigheter.

Ändringarna bygger delvis på förslag från Näringsförbudslags-

utredningen i betänkandet, Ett effektivare näringsförbud (SOU

1997:123).

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud 4

3 Ärendet och dess beredning 11

4 Gällande ordning 12

5 Utredningens förslag 13

6 Ändrade regler för näringsförbud 15

6.1 Allmänna synpunkter på utredningens förslag 15

6.2 Personkretsen 16

6.3 Talerätt 17

6.4 Tillfälligt näringsförbud 19

6.5 Förfarandet i domstol 21

6.5.1 Handläggning enligt ärendelagen 21

6.5.2 Sammanträde 22

6.5.3 Rätt till ombud eller offentlig försvarare 24

6.6 Tillsynen 26

7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 27

8 Kostnader m.m. 27

9 Författningskommentar 28

9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om

näringsförbud 28

Bilaga 1 Näringsförbudslagsutredningens lagförslag 33

Bilaga 2 Remissinstanser som har yttrat sig över

Näringsförbudslagsutredningens betänkande Ett effektivare

näringsförbud (SOU 1997:123) 40

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 41

Bilaga 4 Lagrådet 48

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 november 1998 50

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om

näringsförbud.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:436)

om näringsförbud

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1986:436) om näringsförbud

dels att 4, 8, 10, 13, 15, 17, 18, 21, 22, 24 och 26 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 8 a d §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Har näringsverksamhet bedrivits av en juridisk person får, under de

förutsättningar som anges i 1 3 §§, näringsförbud meddelas, i fråga om

kommanditbolag: komplementär,

annat handelsbolag: bolagsman,

aktiebolag och försäkringsbolag: ledamot och suppleant i styrelsen

samt verkställande direktör och vice verkställande direktör,

bankaktiebolag, sparbank och ekonomisk förening: ledamot och

suppleant i styrelsen,

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige:

företagsledare,

om denne begått brottet i näringsverksamheten eller innehade sin

ställning när betalningen av skatt, tull eller avgift underläts eller den

juridiska personen försattes i konkurs.

Första stycket gäller också den som i annan egenskap än där sägs

faktiskt har utövat ledningen av en näringsverksamhet eller utåt har

framträtt som ansvarig för en enskild näringsverksamhet.

Under de förutsättningar som

anges i 2 § får näringsförbud även

meddelas den som innehade sin

ställning enligt första stycket

senare än ett år innan

konkursansökan kom in till

tingsrätten.

8 §

Talan om näringsförbud förs i

tingsrätt av allmän åklagare.

Angående utredningen och

förfarandet i mål om närings-

förbud skall, om inte annat före-

skrivs i denna lag, i tillämpliga

delar gälla vad som i allmänhet är

föreskrivet om mål som rör

allmänt åtal för brott där straffet är

fängelse i högst ett år. Tvångs-

medel enligt 24 och 25 kap.

rättegångsbalken får dock inte

tillgripas i fråga om näringsförbud.

Talan om näringsförbud

grundat på 2 § får tas upp av

samma tingsrätt som handlägger

eller har handlagt konkursen.

Talan om näringsförbud i

samband med brott förs i tingsrätt

av allmän åklagare. Angående

utredningen och förfarandet i mål

om näringsförbud skall, om inte

annat föreskrivs i denna lag, i

tillämpliga delar gälla vad som i

allmänhet är föreskrivet om mål

som rör allmänt åtal för brott där

straffet är fängelse i högst ett år.

Tvångsmedel enligt 24 och 25 kap.

rättegångsbalken får dock inte

tillgripas i fråga om näringsförbud.

8 a §

Allmän åklagare får ansöka om

näringsförbud i de fall som avses i

1 a och 2 §§, om han inte för talan

om det enligt 8 §. Om åklagaren i

de fall som avses i 1 a och 2 §§

förklarat sig avstå från att ansöka

om näringsförbud, får ansökan i

stället göras av kronofogdemyn-

digheten. Om inte annat föreskrivs

i denna lag, handläggs ett ärende

om näringsförbud enligt 1 a och

2 §§ enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden.

Om kronofogdemyndigheten

ansökt om näringsförbud i

tingsrätten företräder Riksskatte-

verket staten i högre domstol.

8 b §

Ett ärende om näringsförbud tas

upp av tingsrätten i den ort där

näringsidkaren har sitt hemvist.

Om näringsidkaren inte har

hemvist i Sverige, tas ärendet upp

av Stockholms tingsrätt.

I de fall som avses i 2 § får

ärendet tas upp av den tingsrätt

som handlägger eller har handlagt

konkursen.

8 c §

I ärenden som gäller

näringsförbud skall tingsrätten

hålla sammanträde, om detta inte

är uppenbart obehövligt.

Om sammanträde hålls skall

tingsrätten bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän.

Ärendet skall avgöras av samma

domare.

Vid omröstning gäller reglerna i

29 kap. rättegångsbalken.

Utöver vad som följer av lagen

(1996:242) om domstolsärenden

får rätten förelägga nytt vite eller

förordna om hämtning till rätten

antingen omedelbart eller till en

senare dag, om den som ansökan

riktas mot trots föreläggande om

personlig inställelse inte inställer

sig till sammanträdet eller

inställer sig genom ombud.

8 d §

Rätten får i ärenden om

näringsförbud förordna offentlig

försvarare för den som avses med

förbudsyrkandet om det finns

särskilda skäl. I fråga om offentlig

försvarare gäller bestämmelserna

i rättegångsbalken.

I fråga om rättegångskostnader

tillämpas i ärenden om närings-

förbud 31 kap. rättegångsbalken.

10 §

Är det uppenbart att grund för näringsförbud föreligger, får rätten

meddela förbud för tiden till dess frågan om näringsförbud slutligt har

avgjorts (tillfälligt näringsförbud).

En fråga om tillfälligt

näringsförbud tas upp på yrkande

av åklagaren. Innan ett förbud

meddelas skall den som yrkandet

avser få tillfälle att yttra sig, om

det inte finns anledning att anta att

han har avvikit eller på annat sätt

håller sig undan.

Rätten får hålla förhandling för

frågans prövning. Till förhand-

lingen skall den som avses med

yrkandet kallas personligen. I

kallelsen skall han upplysas om att

frågan kan avgöras även om han

inte inställer sig. Om förhand-

lingen gäller i tillämpliga delar

föreskrifterna i 24 kap. 14 §

rättegångsbalken.

Bifalls en talan om

näringsförbud, får rätten i domen

självmant förordna om tillfälligt

förbud.

En fråga om tillfälligt

näringsförbud tas upp på yrkande

av åklagaren. Om åklagaren i de

fall som avses i 1 a och 2 §§

förklarat sig avstå från att yrka

förbud, får yrkande om tillfälligt

näringsförbud i stället framställas

av kronofogdemyndigheten. Innan

ett förbud meddelas skall den som

yrkandet avser få tillfälle att yttra

sig, om det inte finns anledning att

anta att han har avvikit eller på

annat sätt håller sig undan.

Frågor om tillfälligt närings-

förbud som prövas utan samband

med brott handläggs enligt 8 a d

§§. I övriga fall tillämpas vad som

sägs i 8 §.

Bifalls ett yrkande om

näringsförbud, får rätten i domen

eller beslutet självmant förordna

om tillfälligt förbud.

13 §

Om rätten meddelar ett tillfälligt

näringsförbud innan talan om

näringsförbud har väckts, skall den

utsätta en tid inom vilken sådan

talan skall väckas. Tiden får inte

bestämmas längre än vad som

bedöms nödvändigt. Är den utsatta

tiden inte tillräcklig, får rätten

medge förlängning, om åklagaren

före tidens utgång gjort fram-

ställning om sådan.

Om rätten meddelar ett tillfälligt

näringsförbud innan talan om

näringsförbud har väckts eller

ansökan kommit in till rätten, skall

den utsätta en tid inom vilken

sådan talan skall väckas eller

ansökan lämnas in. Tiden får inte

bestämmas längre än vad som

bedöms nödvändigt. Om den

utsatta tiden inte är tillräcklig, och

om åklagaren eller kronofogde-

myndigheten före tidens utgång

begär att tiden skall förlängas, får

rätten medge sådan förlängning.

15 §

Har talan om näringsförbud inte

väckts inom utsatt tid, och har en

framställning om förlängning av

tiden inte heller inkommit, skall ett

beslut om tillfälligt näringsförbud

omedelbart upphävas. Detsamma

gäller om talan återkallas eller

lämnas utan bifall eller om det inte

längre finns skäl för det tillfälliga

näringsförbudet. Om talan bifalls,

skall rätten pröva om det tillfälliga

näringsförbudet fortfarande skall

gälla.

Har talan om näringsförbud inte

väckts eller en ansökan inte

kommit in till rätten inom utsatt

tid, och har en framställning om

förlängning av tiden inte heller

kommit in, skall ett beslut om

tillfälligt näringsförbud omedel-

bart upphävas. Detsamma gäller

om talan eller ansökan återkallas

eller lämnas utan bifall eller om

det inte längre finns skäl för det

tillfälliga näringsförbudet. Om

talan eller ansökan bifalls, skall

rätten pröva om det tillfälliga

näringsförbudet fortfarande skall

gälla.

17 §

Ett lagakraftvunnet beslut om näringsförbud får upphävas på ansökan

av den som förbudet avser, om det senare kommer fram att han inte hade

grovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet.

Beträffande mål om upphävande

av förbud gäller i tillämpliga delar

vad som föreskrivs i 8 § om talan

om förbud. Ett sådant mål tas upp

av den tingsrätt som tidigare

handlagt målet om näringsförbud.

Målet får i stället tas upp av rätten

i den ort där sökanden har sitt

hemvist, om rätten med hänsyn till

utredningen samt kostnader och

andra omständigheter finner det

lämpligt.

Mål om upphävande av förbud

får avgöras utan huvudförhand-

ling, om saken ändå kan utredas

tillfredsställande. Har rätten

beslutat att målet skall avgöras

utan huvudförhandling, skall

parterna ges tillfälle att slutföra

sin talan, om det inte är uppenbart

att detta inte behövs.

För ärenden om upphävande av

förbud gäller i tillämpliga delar

vad som föreskrivs i 8 a § samt

8 c § andra och tredje styckena.

Ett sådant ärende tas upp av den

tingsrätt som tidigare handlagt

målet eller ärendet om närings-

förbud. Ärendet får även tas upp

av rätten i den ort där sökanden

har sitt hemvist, om rätten med

hänsyn till utredningen samt

kostnader och andra omständig-

heter finner det lämpligt. I ärendet

är den myndighet som yrkat

näringsförbud eller myndigheten i

den ort där sökanden har sitt

hemvist motpart till sökanden.

Ett ärende om upphävande av

förbud får avgöras utan

sammanträde, om saken ändå kan

utredas tillfredsställande.

Rättens beslut om att upphäva ett näringsförbud skall gälla omedelbart.

18 §

En domstol som meddelar beslut om näringsförbud eller om tillfälligt

näringsförbud får fastställa en begränsad tid efter vilken förbudet skall

gälla, om tiden behövs för avvecklingen av näringsverksamhet,

anställning, uppdrag, delägarskap i handelsbolag eller aktieinnehav som

anges i 6 och 7 §§. Rätten får föreskriva vilka åtgärder som får vidtas

eller som skall vara förbjudna under denna tid och vad den som fått

näringsförbud i övrigt då har att iaktta.

Om det föreligger synnerliga skäl, får tiden för avveckling förlängas på

ansökan av den som fått förbudet.

Beträffande mål om förlängning

av tiden för avveckling gäller vad

som sägs om upphävande av

förbud i 17 § andra och tredje

styckena.

För ärenden om förlängning av

tiden för avveckling gäller vad

som sägs i 17 § andra och tredje

styckena.

21 §

En fråga om dispens får prövas i

samband med dom om

näringsförbud eller beslut om

tillfälligt näringsförbud eller efter

en senare gjord ansökan.

En fråga om dispens får prövas i

samband med dom eller beslut om

näringsförbud eller beslut om

tillfälligt näringsförbud eller efter

en senare gjord ansökan.

När en fråga om dispens prövas särskilt, gäller i tillämpliga delar vad

som sägs i 17 § andra och tredje styckena.

22 §

Talan om återkallelse av dispens

förs av allmän åklagare. När

frågan prövas i ett särskilt mål,

gäller i tillämpliga delar vad som

sägs i 17 § andra stycket. Målet får

dock tas upp även av den tingsrätt

som tidigare prövat frågan om

dispens.

Ansökan om återkallelse av

dispens får göras av allmän

åklagare. Om åklagaren i de fall

som avses i 1 a och 2 §§ förklarat

sig avstå från att ansöka om

återkallelse, får ansökan i stället

göras av kronofogdemyndigheten.

När frågan prövas i ett särskilt

ärende gäller i tillämpliga delar

vad som sägs i 17 § andra och

tredje styckena. Ett sådant ärende

får dock tas upp även av den

tingsrätt som tidigare prövat

frågan om dispens.

24 §

Tillsyn över att näringsförbud

och tillfälliga näringsförbud

efterlevs utövas av de

kronofogdemyndigheter som är

tillsynsmyndigheter i konkurs.

Tillsynen ankommer på den

kronofogdemyndighet som är

tillsynsmyndighet för konkurser

som handläggs vid tingsrätten i

den ort där den som är

underkastad förbudet är bosatt.

Tillsynsmyndigheten har för

tillsyn enligt första stycket rätt att

få biträde av polismyndighet.

Om det finns skäl att misstänka

att ett förbud överträds eller att

den som fått dispens enligt 19 §

åsidosätter vad som åligger honom

i den verksamhet som avses med

dispensen, eller vad som rätten

föreskrivit i samband med att den

beviljade dispens, skall

tillsynsmyndigheten göra anmälan

om förhållandet till åklagaren.

Tillsyn över att näringsförbud

och tillfälliga näringsförbud

efterlevs utövas av kronofogde-

myndigheten i den ort där den som

har meddelats förbudet är bosatt

eller, om denne inte är bosatt i

Sverige, av kronofogdemyndig-

heten i Stockholm.

Kronofogdemyndigheten har för

tillsyn enligt första stycket rätt att

få biträde av polismyndighet.

Om det finns skäl att misstänka

att ett förbud överträds eller att

den som fått dispens enligt 19 §

åsidosätter vad som åligger honom

i den verksamhet som avses med

dispensen, eller vad som rätten

föreskrivit i samband med att den

beviljade dispens, skall

kronofogdemyndigheten göra

anmälan om förhållandet till

åklagaren.

26 §

Ett näringsförbud som överträds

skall förlängas med högst fem år

om det inte finns särskilda skäl att

underlåta förlängning. Sker flera

förlängningar, får den

sammanlagda tiden för förläng-

ning inte vara mer än fem år.

Talan om förlängning skall väckas

innan förbudstiden har gått ut.

När en fråga om förlängning

prövas särskilt, gäller i tillämpliga

delar vad som föreskrivs i 8 § om

mål om näringsförbud.

Ett näringsförbud som överträds

skall förlängas med högst fem år

om det inte finns särskilda skäl att

underlåta förlängning. Sker flera

förlängningar, får den

sammanlagda tiden för förläng-

ning inte vara mer än fem år.

Talan om förlängning skall väckas

eller ansökan därom göras innan

förbudstiden har gått ut. Talan

väcks eller ansökan görs av

åklagaren. Om åklagaren i de fall

som avses i 1 a och 2 §§ förklarat

sig avstå från att yrka förlängning,

får ansökan i stället göras av

kronofogdemyndigheten.

När en fråga om förlängning

prövas särskilt, gäller i tillämpliga

delar vad som sägs i 8 a d §§ och

17 § andra stycket.

I 20 § finns bestämmelser om återkallelse av dispens när ett förbud

överträds.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2. Den nya lydelsen av 4 § skall endast tillämpas i de fall då

konkursansökan kommit in till tingsrätten senare än ett år efter

ikraftträdandet.

3. Om en talan har väckts före lagens ikraftträdande gäller äldre

bestämmelser.

3 Ärendet och dess beredning

Lagen (1986:436) om näringsförbud tillkom som ett led i kampen mot

den ekonomiska brottsligheten med huvudsakligt syfte att hindra oseriösa

näringsidkare från att driva näring.

Frågan om näringsförbudsinstitutet fungerar effektivt har aktualiserats

i olika sammanhang. Förslag om en översyn i olika avseenden av

reglerna om näringsförbud har vid flera tillfällen förts fram i motioner i

riksdagen.

Näringsförbudsutredningen föreslog i sitt betänkande, Ett renodlat

näringsförbud (SOU 1995:1) bl.a. att näringsförbud skulle kunna

meddelas enbart på grund av brott. Utredningens förslag genomfördes till

vissa delar (prop. 1995/96:98, bet. 1995/96:LU22, rskr. 1995/96:212,

SFS 1996:314). Ändringarna trädde i kraft den 1 juli 1996 och innebar

bl.a. skärpningar i fråga om näringsförbud i anledning av brott. En

presumtion infördes som innebär att näringsförbud vid viss kvalificerad

brottslighet skall anses påkallat från allmän synpunkt, om inte särskilda

skäl talar mot det. Någon förändring i fråga om näringsförbud i anledning

av betalningsunderlåtelse och konkurs infördes ej. Bestämmelserna för

dessa fall behölls oförändrade. I propositionen angavs att frågan om

näringsförbud i anledning av betalningsunderlåtelse och konkurs borde

utredas ytterligare.

Regeringen bemyndigade den 14 mars 1996 chefen för Närings- och

handelsdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att

bl.a. se över bestämmelserna om betalningsunderlåtelse och konkurs

m.m. i lagen om näringsförbud. Utredningen (dir. 1996:20) antog namnet

Näringsförbudslagsutredningen.

Näringsförbudslagsutredningen överlämnade den 30 september 1997

betänkandet, Ett effektivare näringsförbud (SOU 1997:123).

Utredningens lagförslag finns i bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remiss-

instanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissyttrandena

finns tillgänglig i Närings- och handelsdepartementet (dnr N97/2805).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 november 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över det lagförslag som finns i bilaga 3.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag och synpunkter.

Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Regeringen

kommer att behandla Lagrådets synpunkter i författningskommentaren.

4 Gällande ordning

Ändamålet med lagen (1986:436) om näringsförbud är främst att

förhindra att personer som i näringsverksamhet orsakar stora skador skall

kunna fortsätta med det. Det skall gå att ingripa med förbud i fall när det

framstår som stötande att en person som begått allvarliga oegentligheter i

näringsverksamhet fortsätter att driva näring. Institutet skall också ha en

allmänpreventiv verkan. Näringsförbud skall dock kunna komma i fråga

bara vid kvalificerade fall av illojala förfaranden.

Näringsförbud kan komma i fråga vid brott, betalningsunderlåtelse och

konkurs (1, 1 a och 2 §§). För att näringsförbud skall kunna meddelas

förutsätts således att näringsidkaren gjort sig skyldig till brottslighet som

inte är ringa, eller i avsevärd omfattning underlåtit att betala skatt, tull

eller avgift eller försatts i konkurs och förfarit grovt otillbörligt mot sina

borgenärer eller på annat sätt grovt åsidosatt vad som ålegat honom i

näringsverksamhet.

De grundläggande förutsättningarna för näringsförbud är att

näringsidkaren i angivna fall grovt åsidosatt vad som ålegat honom i

näringsverksamhet och att förbud är påkallat från allmän synpunkt. Vid

prövningen av om näringsförbud är påkallat från allmän synpunkt skall

det särskilt beaktas om åsidosättandet varit systematiskt, syftat till

betydande vinning, medfört eller varit ägnat att medföra betydande skada

eller om näringsidkaren tidigare dömts för brott i näringsverksamhet.

Sedan den 1 juli 1996 finns en presumtionsregel som innebär att om

näringsidkaren i näringsverksamheten gjort sig skyldig till brott för vilket

det lägsta föreskrivna straffet är fängelse i sex månader skall

näringsförbud anses påkallat från allmän synpunkt, om inte särskilda skäl

talar mot det (3 § andra stycket).

Beträffande den personkrets som kan drabbas av ett förbud gäller att

det kan vara fråga om en enskild näringsidkare eller företrädare för olika

juridiska personer (1, 1 a, 2 och 4 §§). Även den som i annan egenskap

faktiskt har utövat ledningen av en näringsverksamhet eller utåt framträtt

som ansvarig för en enskild näringsverksamhet kan komma i fråga för ett

näringsförbud.

Näringsförbud skall meddelas för en viss tid, lägst tre år och sedan

den 1 juli 1996 högst tio år (5 § ).

Den som har ålagts ett näringsförbud får inte driva näringsverksamhet

och inte heller äga, bilda eller inneha vissa funktioner (ledamot,

suppleant, verkställande direktör, vice verkställande direktör eller

företagsledare) i juridiska personer eller faktiskt utöva ledningen av

näringsverksamhet (6 §). Sedan den 1 juli 1996 gäller även ett förbud för

den som har näringsförbud att vara firmatecknare för juridisk person (6 §

första stycket 6). Sådana verksamheter som är skyddade av grundlag är

undantagna från näringsförbudsreglerna (6 § tredje stycket).

Näringsförbud beslutas av domstol på talan av åklagare (8 § ).

Åklagaren har en exklusiv talerätt i frågor om näringsförbud. Talan

behöver inte väckas inom viss tid. Om det grova åsidosättandet utgörs av

endast brott, gäller dock att detta inte får vara preskriberat.

Om det är uppenbart att det föreligger grund för näringsförbud, kan

domstolen förordna om tillfälligt näringsförbud, som gäller tills

förbudsfrågan har avgjorts slutligt. Det finns två typer av tillfälliga

näringsförbud, dels de som kan meddelas under utredningsstadiet innan

domstolens prövning av ett slutligt näringsförbud ägt rum, dels de som

kan meddelas efter domstolens slutliga prövning, men innan beslutet

vunnit laga kraft. Ett tillfälligt näringsförbud gäller omedelbart om inte

annat förordnas (10 och 11 §§).

I vissa fall kan domstolen upphäva ett näringsförbud eller ett tillfälligt

näringsförbud (15 17 §§).

I samband med ett beslut om näringsförbud får domstolen fastställa en

begränsad tid för näringsidkaren när han kan avveckla sin förbjudna

verksamhet (18 §).

Domstolen har också möjlighet att undanta viss verksamhet eller

anställning eller visst aktieägande från förbudet (19 22 §§).

Tillsynen över att näringsförbud och tillfälliga näringsförbud efterlevs

utövas av de kronofogdemyndigheter som är tillsynsmyndigheter i

konkurs. Tillsynsmyndigheten har för sin tillsyn rätt att få biträde av

polismyndighet (24 §). Tillsynen innebär att myndigheten t.ex. skall

övervaka att avveckling sker av befintlig näringsverksamhet, att

vederbörande inte startar något nytt företag och att den som fått dispens

från näringsförbud inte åsidosätter vad som åligger honom.

Patent- och registreringsverket för ett register över alla näringsförbud

och tillfälliga näringsförbud. Samtliga näringsförbud och tillfälliga

näringsförbud som meddelats efter den 1 juli 1996 kungörs i Patent- och

registreringsverkets tidning, Kungörelser.

Den som överträder ett näringsförbud eller ett tillfälligt näringsförbud

kan dömas till fängelse i högst två år. Vid ringa brott är straffet böter

eller fängelse i högst sex månader (25 §).

En överträdelse av ett näringsförbud kan medföra förlängning av

förbudet med högst fem år. Beslutas det fler förlängningar får den

sammanlagda tiden för förlängning inte vara mer än fem år (26 §).

5 Utredningens förslag

Utredningen har föreslagit att lagen (1986:436) om näringsförbud skall

ersättas av en ny lag om näringsförbud i syfte att förenkla och

effektivisera institutet. I förslaget ingår att möjligheterna att meddela

näringsförbud utvidgas.

Enligt nuvarande ordning krävs att näringsförbud skall vara påkallat

från allmän synpunkt. De omständigheter som konstituerar detta är ofta

svåra att bevisa för åklagaren och kravet har vållat tillämpnings-

svårigheter. Utredningen har föreslagit att rekvisitet påkallat från allmän

synpunkt utmönstras ur lagen och ersätts av presumtionsregler för

näringsförbud där presumtionen kan brytas om särskilda skäl talar mot

förbud.

Presumtion för näringsförbud gäller enligt utredningens förslag i tre

fall:

1. vid betalningsunderlåtelse som uppgår till minst sex basbelopp,

2. vid brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse i sex

månader eller vid upprepad brottslighet som inte är ringa,

3. vid konkurs om näringsidkaren två eller flera gånger tidigare under

de senaste tio åren i den egenskapen varit inblandad i konkurser, det s.k.

flerkonkursfallet.

Utgångspunkten är att om någon av de angivna förutsättningarna

föreligger skall detta i sig innebära en välgrundad misstanke om ett grovt

åsidosättande för vilket näringsförbud skall presumeras. I utredningens

förslag ställs det inte upp något särskilt krav på att näringsidkaren också

måste grovt ha åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamhet eller

 i konkursfallet att näringsidkaren måste ha förfarit grovt otillbörligt

mot sina borgenärer. Det ankommer sedan på näringsidkaren att göra

gällande att särskilda skäl talar mot näringsförbud. Om näringsidkaren

kan göra sannolikt att särskilda skäl talar mot näringsförbud är detta

tillräckligt för att bevisbördan skall läggas på den som för talan eller

ansöker om näringsförbud.

Enligt utredningens förslag skall näringsförbud också kunna meddelas

vid grova åsidosättanden av bl.a. marknads- och konkurrensrättsliga

regler, arbetsmiljö- och miljöregler eller civilrättsliga skyldigheter. Det

skall enligt utredningens förslag vara möjligt att meddela näringsförbud

enbart på grund av sådana åsidosättanden.

Företrädare för juridiska personer som lämnar sina poster strax före ett

konkursutbrott skall enligt utredningens förslag kunna meddelas

näringsförbud. Personkretsen föreslås således bli utvidgad till att omfatta

inte bara den som innehade sin ställning när den juridiska personen

försattes i konkurs utan även den som innehade en sådan ställning senare

än ett år innan konkursansökan kom in till tingsrätten.

Enligt utredningens förslag skall även andra myndigheter än

åklagarmyndigheten ha rätt att ansöka om näringsförbud som inte

grundar sig på brott och att ombesörja de utredningar som behöver göras

dessförinnan. Kronofogdemyndigheten skall ha rätt att ansöka om

näringsförbud i betalningsunderlåtelse- och flerkonkursfallen samt i fall

av andra grova åsidosättanden. Vidare får kronofogdemyndigheten enligt

förslaget framställa yrkande om tillfälligt förbud. Konsumentverket,

Konkurrensverket, Arbetarskyddsstyrelsen, Statens naturvårdsverk,

länsstyrelsen eller de ytterligare myndigheter som regeringen bestämmer

får i fall av andra grova åsidosättanden ansöka om näringsförbud. I dessa

fall skall enligt utredningens förslag ärendet handläggas vid tingsrätten

enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Tingsrätten skall dock

alltid hålla ett sammanträde i ärendet, om detta inte är obehövligt.

Tillsynen över att näringsförbud och tillfälliga näringsförbud efterlevs

skall enligt utredningens förslag utövas av kronofogdemyndigheterna.

Den som har meddelats näringsförbud skall vara skyldig att en gång varje

halvår upplysa kronofogdemyndigheten om sina ekonomiska och

personliga förhållanden i den utsträckning som myndigheten begär det.

Kronofogdemyndigheten får enligt utredningens förslag förlänga

förbudstiden om anmälnings- och upplysningsskyldigheten inte fullgörs.

Utredningen beräknar att dess förslag kommer att medföra att

ytterligare cirka 100 näringsförbud kommer att meddelas årligen och

anser att det finns anledning anta att antalet utredningar om

näringsförbud kommer att öka. Vidare anser utredningen att det främst är

kronofogdemyndigheterna som behöver en resursförstärkning.

6 Ändrade regler för näringsförbud

6.1 Allmänna synpunkter på utredningens förslag

Flertalet remissinstanser har avstyrkt utredningens huvudförslag om en

presumtion för näringsförbud med möjlighet att bryta presumtionen om

särskilda skäl talar mot ett förbud. Tekniken med en s.k. omvänd

bevisbörda strider enligt dessa remissinstanser mot grundläggande

rättssäkerhetskrav och är inte förenlig med svensk rättsuppfattning.

När det gäller utredningens förslag om att även andra grova

åsidosättanden skall kunna föranleda näringsförbud är några

remissinstanser positiva till utredningens förslag däribland

Konsumentverket. Verket anför att man vid flera tillfällen tidigare

efterlyst möjligheter att meddela näringsförbud på grund av systematiska

eller grava överträdelser av den konsumentskyddande lagstiftningen. En

majoritet av remissinstanserna anser dock att den föreslagna regeln är

alltför allmänt hållen och för vagt formulerad och därför inte uppfyller

grundläggande krav på förutsebarhet och tydlighet. Vissa av

remissinstanserna ifrågasätter dessutom behovet av en sådan regel.

De flesta remissinstanserna avstyrker också förslaget om utvidgad

talerätt och anser att det skulle uppkomma kompetenskonflikter och

samordningsproblem. Några remissinstanser kan dock tänka sig att

kronofogdemyndigheten får möjlighet att ansöka om näringsförbud vid

betalningsunderlåtelse och konkurs.

Under förutsättning att näringsförbud vid konkurs bygger på ett

konstaterat grovt åsidosättande kan vissa remissinstanser tänka sig att

personkretsen utökas på så sätt att ett näringsförbud kan omfatta inte bara

den som var ställföreträdare för den juridiska personen när den försattes i

konkurs utan även den som innehade en sådan ställning senare än ett år

innan konkursansökan kom in till tingsrätten.

Flera remissinstanser för också fram synpunkten att det är för tidigt att

ändra på lagen redan nu eftersom den skärptes så sent som den 1 juli

1996 och att erfarenheter av tillämpningen bör avvaktas innan nya

ändringar görs.

Mot bakgrund av den skarpa kritik som framförts av remissinstanserna

mot utredningens huvudförslag, som innebär införande av presumtioner

för näringsförbud i vissa angivna fall, bedömer regeringen att det inte är

möjligt att nu föreslå så ingripande ändringar.

Regeringen delar visserligen utredningens uppfattning att

näringsförbud i princip bör kunna meddelas även vid andra grova

överträdelser än de som nu omfattas av lagen om näringsförbud. Det

gäller till exempel överträdelser av den konsument- och marknads-

rättsliga lagstiftningen. Regeringen har dock förståelse för remissin-

stansernas kritik mot den föreslagna bestämmelsens utformning och be-

dömer det inte möjligt att nu genomföra förslaget om näringsförbud vid

andra grova åsidosättanden. Regeringen har dock för avsikt att åter-

komma i frågan i ett senare sammanhang.

6.2 Personkretsen

Regeringens förslag: Den personkrets som kan meddelas ett

näringsförbud i konkursfallet skall utvidgas till att omfatta inte bara

den som var ställföreträdare för den juridiska personen när den

försattes i konkurs utan även den som innehade en sådan ställning

senare än ett år innan konkursansökan kom in till tingsrätten. För att

näringsförbud i detta fall skall kunna komma i fråga förutsätts att

näringsidkaren förfarit grovt otillbörligt mot borgenärerna eller att han

på något annat sätt grovt åsidosatt vad som ålegat honom i

näringsverksamheten.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna, däribland

Riksåklagaren, Statsåklagaren för speciella mål,

Kronofogdemyndigheterna i Stockholm och Malmö, Sveriges

Akademikers Centralorganisation, Landsorganisationen i Sverige och

Svenska Kreditmannaföreningen, tillstyrker utredningens förslag.

Riksskatteverket och Sveriges Industriförbund tillstyrker förslaget under

förutsättning att nuvarande regler om förutsättningarna för näringsförbud

behålls, dvs. att näringsförbud vid konkurs förutsätter ett grovt

åsidosättande.

Justitiekanslern och Företagarnas Riksorganisation avstyrker

förslaget men utgår då ifrån att det bygger på en presumtion i

konkursfallen.

Skälen för regeringens förslag: För att en ställföreträdare enligt

nuvarande regler skall kunna drabbas av näringsförbud förutsätts att

vederbörande innehaft sin ställning när den juridiska personen försattes i

konkurs. Det är inte ovanligt att en styrelseledamot eller en verkställande

direktör lämnar sin post strax före ett konkursutbrott och i stället sätter in

någon annan. Om inte brott eller betalningsunderlåtelse i samband med

näringsverksamheten har förekommit under den tid som vederbörande

var ställföreträdare för den juridiska personen uppstår idag bevissvårig-

heter. Åklagaren måste kunna visa att vederbörande utan att vara

registrerad ställföreträdare faktiskt har utövat ledningen av närings-

verksamheten när den juridiska personen försattes i konkurs. För att göra

det möjligt att kunna ingripa med näringsförbud även i fall där någon

lämnat sin post strax före ett konkursutbrott bör, som utredningen

föreslagit, näringsförbud omfatta även den som var ställföreträdare för

den juridiska personen senare än ett år innan konkursansökan kom in till

tingsrätten. Tiden ett år har ansetts lämplig då en kortare tid inte har

avsedd verkan. Längre tid än ett år bör inte komma i fråga av rätts-

säkerhetsskäl. Förslaget att utvidga personkretsen får naturligtvis inte

drabba ställföreträdare som avgår i protest mot missförhållanden i

bolaget. För att näringsförbud i detta fall skall kunna komma i fråga

förutsätts, liksom i andra fall, att åklagaren kan visa att näringsidkaren

under den tid han var ställföreträdare förfarit grovt otillbörligt mot

borgenärerna eller att han på något annat sätt grovt åsidosatt vad som

ålegat honom i näringsverksamheten.

6.3 Talerätt

Regeringens förslag: Kronofogdemyndigheten skall få möjlighet att

ansöka om näringsförbud i de fall som avses i 1 a och 2 §§ lagen om

näringsförbud, dvs. vid betalningsunderlåtelse och konkurs under

förutsättning att åklagaren förklarat sig avstå från att ansöka om

näringsförbud. Om kronofogdemyndigheten ansökt om näringsförbud

i tingsrätten skall Riksskatteverket företräda staten i högre domstol.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens till viss del.

Utredningen har också föreslagit att kronofogdemyndigheten skall kunna

ansöka om näringsförbud i fall av andra grova åsidosättanden och att

även andra myndigheter skall ha rätt att ansöka om näringsförbud i dessa

fall.

Remissinstanserna: Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg,

Domstolsverket, Statsåklagaren för speciella mål, Konkurrensverket,

Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Industriförbund och Svenska

Bankföreningen anser samtliga att åklagaren bör ha en exklusiv talerätt i

frågor om näringsförbud. Remissinstanserna framhåller särskilt risken för

samordningsproblem och kompetenskonflikter som kan uppkomma om

flera myndigheter får rätt att ansöka om näringsförbud. Domstolsverket

och Svea hovrätt påpekar att utredningen inte föreslagit några regler för

utredningsarbetet inom dessa andra myndigheter som ger rättssäkerhets-

garantier motsvarande förundersökning i brottmål (23:4 rättegångs-

balken). Justitiekanslern, Riksåklagaren, Riksskatteverket, Sveriges

Domareförbund, Sveriges Ackordscentral och Kronofogdemyndigheterna

i Göteborg, Malmö samt Härnösand tillstyrker förslaget att

kronofogdemyndigheten skall ha rätt att ansöka om näringsförbud i

betalningsunderlåtelse- och konkursfallen. Riksskatteverket anser dock

att kronofogdemyndighetens talerätt skall vara subsidiär och att

Riksskatteverket bör föra talan i överrätt.

Förslaget att låta flera myndigheter ansöka om näringsförbud tillstyrks

av Uppsala universitet och Landsorganisationen i Sverige.

Kronofogdemyndigheten i Stockholm delar utredningens bedömning att

det kan vara effektivt att ge andra myndigheter möjlighet att föra talan

om näringsförbud och att andra myndigheter kan vara väl så skickade att

föra sådan talan.

Skälen för regeringens förslag: Den rådande ordningen med polisen

som utredningsorgan för frågor om näringsförbud och åklagaren som

ensam taleberättigad inför domstol har i allt väsentligt fungerat väl

åtminstone i de fall där talan om näringsförbud helt eller delvis grundat

sig på brott. Utredningen i näringsförbudsdelen har då som regel varit av

begränsad omfattning. Ofta har endast några extra frågor ställts till den

misstänkte under förundersökningen och svaren finns redovisade i

förundersökningsmaterialet. Även inför tingsrätten har en förhållandevis

begränsad tid av brottmålsrättegången tagits i anspråk för att närmare

utreda näringsförbudsfrågan. Vad däremot gäller näringsförbud i anled-

ning av betalningsunderlåtelse eller konkurs har det förekommit mycket

få fall där förbudstalan rört endast dessa grunder.

Vad gäller fördelarna med åklagarens exklusiva talerätt är det positivt

att endast en myndighet har talerätt. Praktiska svårigheter med bl.a.

samordning och kompetenskonflikter undviks helt. Vidare har åklagarna

en processvana som är överlägsen andra myndigheters.

Vad gäller nackdelarna med en exklusiv talerätt för åklagarna har det

riktats kritik mot att utredningen hos åklagare och polis ofta tar lång tid.

Detta har sin grund delvis i otillräckliga resurser hos dessa myndigheter.

Det kan dock inte helt bortses ifrån att åklagarnas främsta roll består i att

bekämpa brottslig verksamhet. Det kan inte uteslutas att i de fall där

frågor om näringsförbud uppkommer utan att dessa har samband med

brott dessa inte ges högsta prioritet. För en utökad talerätt talar också det

faktum att kronofogdemyndigheterna besitter mer sakkunskap än

åklagaren just när det gäller betalningsunderlåtelse- och konkursfallen.

Det kan också antas att om kronofogdemyndigheten hade en rätt att

ansöka om näringsförbud skulle redan detta i sig leda till att fler fall

skulle komma under domstols prövning.

En möjlighet för kronofogdemyndigheten att ansöka om näringsförbud

vid betalningsunderlåtelse och konkurs skulle således enligt regeringens

mening kunna leda till fler fall av näringsförbud enbart på dessa grunder.

Till skillnad från utredningen anser dock regeringen i likhet med

Riksskatteverket att kronofogdemyndighetens rätt att ansöka om

näringsförbud bör vara subsidiär i förhållande till åklagarens. Det är

således bara i de fall som åklagaren förklarat sig avstå från att ansöka om

näringsförbud som kronofogdemyndigheten får ansöka om förbud.

Genom denna ordning undviks till en del samordningsproblem och

kompetenskonflikter. Kronofogdemyndigheten torde t.ex. komma att

utnyttja sin talerätt i de fall där myndigheten genom anmälan funnit det

påkallat att ansöka om näringsförbud men åklagaren förklarat sig avstå

från detta. Enligt 9 § lagen om näringsförbud skall varje

kronofogdemyndighet särskilt uppmärksamma när det kan finnas skäl att

meddela näringsförbud grundat på betalningsunderlåtelse och anmäla

förhållandet till åklagaren. Denna bestämmelse bör finnas kvar. En

bestämmelse av motsvarande innebörd finns för konkursfallen i 7 kap.

16 § konkurslagen (1987:672) enligt vilken konkursförvaltaren skall

underrätta åklagaren. Även denna bestämmelse bör finnas kvar för att ge

åklagaren möjlighet att ta ställning till frågan om han avser att ansöka om

näringsförbud eller inte.

Det kan vara så att åklagaren avstår från att ansöka om näringsförbud

av den anledningen att näringsidkarens misskötsamhet har sin grund i

sådana omständigheter som gäller betalningsunderlåtelse eller konkurs

och att det därför är lämpligare att kronofogdemyndigheten ansöker om

förbud. I dessa fall kan kronofogdemyndigheten komma att utnyttja sin

subsidiära talerätt.

I likhet med Riksskatteverket anser regeringen att Riksskatteverket bör

företräda staten i högre domstol. Detta är en ordning som gäller enligt

t.ex. lönegarantilagen (1992:497) och lagen (1993:891) om indrivning av

statliga fordringar m.m.

När det gäller själva utredningsarbetet hos kronofogdemyndigheten

saknas enligt regeringens mening anledning att införa en motsvarande

bestämmelse som finns i 23:4 rättegångsbalken. I denna bestämmelse

slås det fast en objektivitetsprincip. Vidare görs uttalanden om diskretion

och inblandades integritet. Dessutom framhålls behovet av snabbhet samt

att en förundersökning skall läggas ned om det inte längre finns

anledning att fullfölja den. I 1 kap. 9 § regeringsformen har det slagits

fast en objektivitetsprincip för all offentlig verksamhet. En myndighets

skyldighet att iaktta takt och diskretion och att inte låta de inblandade

utsättas för större intrång i den personliga integriteten än nödvändigt är

visserligen inte lika tydligt uttryckt i regeringsformen. Detta får dock

anses så självklart att det inte behövs något särskilt stadgande om detta i

lagen om näringsförbud.

Vad gäller uppgifter som hänför sig till verksamhet som rör

utredningar i frågor om näringsförbud gäller sekretess både hos

åklagarmyndigheter och kronofogdemyndigheter. Detta följer av 5 kap.

1 § första stycket 3 sekretesslagen (1980:100). I 14 kap. 5 §

sekretesslagen finns en bestämmelse om en parts rätt till insyn i mål och

ärenden. Den mot vilken ett näringsförbud avses gälla bör ha rätt att ta

del av det material som har tillförts ärendet. Några särskilda

bestämmelser om detta behöver dock inte tas in i lagen om

näringsförbud, eftersom detta redan följer av 14 kap. 5 § sekretesslagen.

6.4 Tillfälligt näringsförbud

Regeringens förslag: De nuvarande reglerna om tillfälligt

näringsförbud skall behållas. En fråga om tillfälligt förbud vid

betalningsunderlåtelse och konkurs skall även kunna tas upp på

yrkande av kronofogdemyndigheten under förutsättning att åklagaren

förklarat sig avstå från att ansöka om förbud.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte uttalat sig

särskilt i frågan. Riksåklagaren, Riksskatteverket och

Kronofogdemyndigheten i Härnösand tillstyrker förslaget att även låta

kronofogdemyndigheten ansöka om tillfälligt näringsförbud.

Statsåklagaren för speciella mål förordar en skärpning av lagstiftningen

om näringsförbud på det sättet att det borde vara obligatoriskt för

domstolen att pröva frågan om tillfälligt näringsförbud fram till dess att

domen vinner laga kraft om domstolen bifallit talan om näringsförbud.

Sveriges Ackordscentral föreslår att reglerna om tillfälligt näringsförbud

avskaffas.

Skälen för regeringens förslag: Om det är uppenbart att grund för

näringsförbud föreligger, får rätten meddela förbud för tiden till dess

frågan om näringsförbud slutligt har avgjorts (10 § första stycket). Ett

tillfälligt näringsförbud kan meddelas såväl innan en talan om slutligt

näringsförbud har väckts som därefter. Även i samband med dom på

slutligt beslut om näringsförbud kan ett tillfälligt förbud meddelas. Ett

sådant beslut innebär detsamma som ett förordnande om att ett

näringsförbud skall gälla utan hinder av att domen inte har vunnit laga

kraft.

En fråga om tillfälligt näringsförbud tas upp på yrkande av åklagaren

(10 § andra stycket). Bifalls en talan om näringsförbud, får rätten i

domen självmant förordna om tillfälligt förbud (10 § fjärde stycket). Om

inte annat har förordnats gäller ett beslut om tillfälligt förbud omedelbart

(11 § första stycket). Högre rätt får vid överklagande omedelbart

förordna att förbudet tills vidare inte skall gälla (12 § andra stycket).

Om ett tillfälligt förbud meddelas innan talan om näringsförbud har

väckts, skall rätten sätta ut en tid inom vilken sådan talan skall väckas.

Någon särskild tidsfrist har inte ställts upp. Tiden får dock inte

bestämmas längre än vad som bedöms nödvändigt. På begäran av

åklagaren kan rätten medge förlängning, om den utsatta tiden inte är

tillräcklig (13 §).

Näringsförbudsutredningen föreslog i sitt betänkande (SOU 1995:1 s.

166) att den nuvarande regeln om tillfälligt näringsförbud skulle

upphävas. Möjligheten att förordna att ett meddelat näringsförbud skall

gälla utan hinder av att beslutet inte har vunnit laga kraft, skulle dock

finnas kvar.

Regeringen ansåg emellertid att de nuvarande reglerna om tillfälligt

näringsförbud skulle behållas (se prop. 1995/96:98 s. 29).

Ett viktigt skäl för att tillfälligt näringsförbud skall kunna åläggas är att

man snabbt skall kunna avbryta en verksamhet som orsakar stora skador.

Ett annat skäl är att det kan framstå som stötande om en person får

fortsätta att driva näringsverksamhet, trots att det är allmänt känt att

vederbörande gjort sig skyldig till omfattande oegentligheter.

Möjligheten att meddela tillfälligt näringsförbud utgör ett viktigt inslag

i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. Det har stor betydelse för

effektiviteten hos näringsförbudet att det finns en möjlighet att snabbt

kunna ingripa mot skadlig näringsverksamhet. Höga rättssäkerhetskrav

måste emellertid ställas på en så ingripande åtgärd som ett tillfälligt

förbud. I likhet med utredningen anser regeringen det nödvändigt att

behålla rekvisitet uppenbart dvs. det måste vara uppenbart att grund för

näringsförbud föreligger för att ett tillfälligt förbud skall kunna

meddelas.

Även kronofogdemyndigheten bör ha rätt att ansöka om tillfälligt

förbud vid betalningsunderlåtelse och konkurs. Denna rätt bör dock, till

skillnad från vad utredningen föreslagit vara subsidiär. Det är först om

åklagaren förklarat sig avstå från att yrka förbud som

kronofogdemyndigheten får ansöka om tillfälligt näringsförbud.

6.5 Förfarandet i domstol

6.5.1 Handläggning enligt ärendelagen

Regeringens förslag: Ansökningar om näringsförbud och tillfälligt

näringsförbud skall handläggas enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden i de fall som avses i 1 a och 2 §§, dvs. vid

betalningsunderlåtelse och konkurs. Detta skall gälla oavsett om det är

åklagaren eller kronofogdemyndigheten som ansöker om

näringsförbud. Även frågor om upphävande av förbud, förlängning av

tiden för avveckling, dispens, återkallelse av dispens och förlängning

av näringsförbud skall handläggas enligt lagen om domstolsärenden.

Ett ärende om näringsförbud skall tas upp av tingsrätten i den ort

där näringsidkaren har sitt hemvist. Om näringsidkaren inte har

hemvist i Sverige skall ärendet tas upp av Stockholms tingsrätt. I de

fall som avses i 2 § får ärendet tas upp av den tingsrätt som

handlägger eller har handlagt konkursen. I vissa fall kan ärendet tas

upp av den tingsrätt som tidigare prövat frågan om förbud eller

dispens.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen föreslog ingen ändring av förfarandereglerna när åklagaren

yrkar näringsförbud utan samband med brott dvs. vid

betalningsunderlåtelse och konkurs. Några särskilda forumregler för

ärenden om näringsförbud föreslogs inte heller av utredningen.

Remissinstanserna: Stockholms tingsrätt, Riksskatteverket, Sveriges

Industriförbund och Sveriges Advokatsamfund anser att frågor om

näringsförbud bör handläggas inom ramen för brottmålsförfarandet

medan Kammarrätten i Göteborg är positiv till att lagen om

domstolsärenden tillämpas. Justitiekanslern vill inte avstyrka att olika

regelsystem för handläggningen hos domstolarna görs tillämpliga men

förordar att lagen blir föremål för en utvärdering efter några års

tillämpning. Statsåklagarmyndigheten för speciella mål avstyrker

förslaget om förfarandet i domstol.

Skälen för regeringens förslag: Mål om näringsförbud handläggs för

närvarande enligt reglerna i rättegångsbalken om brottmål. Utredningen

har föreslagit att näringsförbudsfrågor utan samband med brott skall

handläggas enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen).

Enligt utredningen lämpar sig inte brottmålsreglerna särskilt väl när

yrkandet om näringsförbud inte handläggs i samband med ansvarstalan.

Utredningen har dock som förut nämnts inte föreslagit någon ändring i

de fall åklagaren yrkar näringsförbud i anledning av betalningsunder-

låtelse eller konkurs. Flera remissinstanser har uttryckt oro över att olika

handläggningsregler kommer att gälla för näringsförbud om utredningens

förslag genomförs.

I likhet med utredningen anser regeringen att brottmålsreglerna inte

passar för handläggningen av näringsförbud som inte grundar sig på

brott. Det är därför lämpligare att låta dessa frågor handläggas enligt

ärendelagen. Lagen gäller handläggningen i tingsrätt av sådana rätts-

vårdsärenden som skall tas upp av tingsrätt och som inte skall handläggas

enligt rättegångsbalken. Om en annan lag än förvaltningslagen innehåller

en bestämmelse som avviker från ärendelagen skall den bestämmelsen

gälla. Syftet med ärendelagen är framför allt att åstadkomma en ordning

som bättre passar sådana ärenden som är av mera kvalificerat slag.

Utvecklingen har gått mot att ärenden av mer kvalificerat slag, t.ex.

utsökningsärenden och skuldsaneringsärenden knutits till ärendelagen.

För att få ett något mer enhetligt system bör, som utredningen också

föreslagit, ärendelagen tillämpas vid handläggning av frågor om upp-

hävande av förbud, förlängning av tiden för avveckling, dispens, åter-

kallelse av dispens och förlängning av näringsförbud. Till skillnad från

utredningen anser regeringen att ärendelagen också bör tillämpas i de fall

åklagaren utnyttjar sin rätt att ansöka om näringsförbud i anledning av

betalningsunderlåtelse eller konkurs. Utredningen föreslog att brottmåls-

reglerna skulle gälla för dessa fall vilket överensstämmer med nuvarande

ordning. Motiveringen som utredningen angav var att åklagaren troligtvis

inte kommer att föra sådan talan i någon större utsträckning. Även om

det i framtiden kommer att bli mest vanligt att kronofogdemyndigheten

ansöker om näringsförbud i dessa fall kan det inte uteslutas att det någon

gång förekommer att åklagaren ansöker. Det förefaller inte ändamåls-

enligt att ha olika handläggningsregler beroende på vem som yrkar

näringsförbud utan i stället bör samma förfaranderegler gälla.

För att underlätta valet av forum när det gäller ärenden om närings-

förbud anser regeringen att särskilda forumregler bör införas i lagen om

näringsförbud. Huvudregeln är att ett ärende om näringsförbud tas upp av

tingsrätten i den ort där näringsidkaren har sitt hemvist. Om närings-

idkaren inte har hemvist i Sverige skall ärendet tas upp av Stockholms

tingsrätt. I de fall som avses i 2 §, dvs. vid näringsförbud i anledning av

konkurs, får ärendet tas upp av den tingsrätt som handlägger eller har

handlagt konkursen. När det gäller vissa specialfall som t.ex. vid upp-

hävande av förbud eller vid återkallelse av dispens kan ärendet tas upp av

den tingsrätt som tidigare handlagt frågan om näringsförbud eller

dispens.

6.5.2 Sammanträde

Regeringens förslag: Tingsrätten skall hålla ett sammanträde, om det

inte är uppenbart obehövligt. Om sammanträde hålls, skall tingsrätten

bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Ärendet skall då

avgöras av samma domare. Vid omröstning skall reglerna i 29 kap.

rättegångsbalken gälla.

Om den som ansökan riktas mot inte inställer sig till sammanträdet

eller inställer sig genom ombud trots föreläggande om personlig

inställelse, får rätten förelägga nytt vite eller förordna om hämtning.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har föreslagit att sammanträde skall hållas om det inte är

obehövligt.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har varit negativa till

utredningens förslag om att sammanträde kan underlåtas om det är

obehövligt. Kammarrätten i Göteborg anser att utgångspunkten måste

vara att det skall hållas sammanträde. Svea hovrätt och Riksskatteverket

framhåller båda vikten av att muntlighets, omedelbarhets- och koncentra-

tionsprincipen iakttas samt att frågor om näringsförbud prövas i

anslutning till en förhandling.

Skälen för regeringens förslag: Huvudregeln i ärendelagen är att

förfarandet hos domstolen är skriftligt. Domstolen skall dock hålla

sammanträde om det begärs av en enskild part. Sammanträde behöver

dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om ärendet inte går

parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild

omständighet inte behövs. I processer om näringsförbud är den utredning

som behövs i domstolen av det slaget att det regelmässigt kan vara av

vikt att den mot vilken förbudet riktas hörs personligen vid ett

sammanträde inför domstolen. Näringsförbud är en ingripande åtgärd och

förbudet har karaktär av en offentlig sanktion mot en enskild. För att

uppfylla Sveriges åtaganden enligt den europeiska konventionen om

skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna

(artikel 6, angående rätt till muntlig förhandling inför domstol) är det av

stor betydelse att parter ges en omfattande rätt att lägga fram sin sak

muntligt inför rätten. Mot bakgrund härav anser regeringen att

huvudregeln bör vara att sammanträde skall hållas. Det finns dock ett

behov av att kunna underlåta sammanträde i vissa fall. Rör det sig t.ex.

endast om en ansökan som skall avvisas eller skrivas av efter en

återkallelse behöver sammanträde inte hållas. Det är därför enligt

regeringens mening nödvändigt att ha en regel med den innebörden att

sammanträde inte behöver hållas om det är uppenbart obehövligt. Till

skillnad från vad utredningen föreslagit har ordet uppenbart lagts till för

att understryka att sammanträde bara får underlåtas i undantagsfall.

När det gäller ärenden om upphävande av förbud, förlängning av tiden

för avveckling, dispens och återkallelse av dispens gäller redan enligt

nuvarande regler att en sådan fråga får avgöras utan förhandling om

saken ändå kan utredas tillfredsställande. I dessa fall föreslås ingen

ändring utan frågan får avgöras utan sammanträde under nämnda

förutsättningar.

Vid handläggningen av ett domstolsärende består tingsrätten enligt

huvudregeln i ärendelagen av en lagfaren domare. Det skulle vara

olämpligt att ha olika sammansättningsregler beroende på om yrkandet

om näringsförbud grundas på brott eller någon annan omständighet. Vid

prövningen av ett ärende om näringsförbud utan samband med brott bör

tingsrätten därför enligt regeringens mening bestå av en lagfaren domare

och tre nämndemän. Ärendet skall då avgöras av samma domare.

I ärenden om näringsförbud bör omröstningsreglerna i 29 kap.

rättegångsbalken tillämpas. Detta innebär att vid lika röstetal skall den

åsikt gälla som leder till det förmånligaste resultatet för den mot vilken

förbudsyrkandet riktas.

Om sammanträde skall hållas, skall enligt ärendelagen parterna kallas

till detta. I kallelsen skall det tas in en upplysning om betydelsen av att

parten uteblir från sammanträdet. Om domstolen finner att en part bör

infinna sig personligen, får domstolen föreskriva vite. Att en part uteblir

hindrar inte att domstolen avgör ärendet under förutsättning att parten är

delgiven och erinrad om att ärendet kan komma att avgöras i partens

utevaro. Är det den som inlett ärendet som uteblir, har tingsrätten att

välja mellan att avgöra ärendet eller om personlig inställelse krävs att

döma ut det förelagda vitet och förelägga nytt vite eller besluta om

hämtning. En särskild regel om hämtning bör finnas i lagen om

näringsförbud så att det tydligt framgår att denna möjlighet också finns.

6.5.3 Rätt till ombud eller offentlig försvarare

Regeringens förslag: I ärenden om näringsförbud får rätten om det

finns särskilda skäl förordna offentlig försvarare för den som ansökan

avser. Bestämmelserna i rättegångsbalken skall gälla i fråga om

offentlig försvarare. I fråga om rättegångskostnader skall 31 kap.

rättegångsbalken tillämpas.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Vissa av remissinstanserna som Stockholms

tingsrätt och Kammarrätten i Göteborg anser att huvudregeln måste vara

att näringsidkaren skall ha rätt till offentlig försvarare och delar inte den

restriktiva synen som utredningen har avseende förordnande av offentlig

försvarare. Svea hovrätt anser att näringsidkaren vid behov bör biträdas

av offentlig försvarare och att i de fall talan om näringsförbud förs i

annan ordning bör biträde kunna förordnas inom ramen för

rättshjälpslagen. Riksskatteverket anser att näringsidkaren så gott som

alltid bör biträdas av offentlig försvarare. Kronofogdemyndigheten i

Göteborg anser att dagens koppling till reglerna om offentlig försvarare

bör behållas. Enligt Sveriges Advokatsamfund finns det inget skäl att

inskränka möjligheterna för den enskilde att kunna anlita ombud eller

biträde i mål om näringsförbud. Riksåklagaren pekar på svårigheterna för

många småföretagare att tillvarata sin rätt om de inte biträds av en

offentlig försvarare.

Skälen för regeringens förslag: I mål om näringsförbud i anledning

av brott gäller reglerna om offentlig försvarare (21 kap.

rättegångsbalken). I de flesta mål om näringsförbud är den misstänkte

således biträdd av en advokat, som av tingsrätten förordnats till offentlig

försvarare. Om det gäller en ansökan om näringsförbud vid fall av

betalningsunderlåtelse eller konkurs gäller enligt regeringens förslag

lagen (1996:242) om domstolsärenden och denna lag blir tillämplig även

beträffande ombudsfrågan. Enligt lagen om domstolsärenden står det

parten fritt att anlita ombud eller biträde. I fråga om ombud eller biträde

tillämpas 12 kap. 2 5 §§ och 6 § andra stycket rättegångsbalken. I dessa

bestämmelser uppställs vissa krav på ombudets lämplighet, bl.a. krav på

redbarhet, insikter och tidigare verksamhet samt att ombudet inte får vara

underårig eller i konkurstillstånd. I fråga om fullmakt tillämpas i ärenden

12 kap. 8 19 §§ rättegångsbalken.

Enligt 13 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller att rättshjälp inte får

beviljas den som är eller har varit näringsidkare i en angelägenhet som

har uppkommit i näringsverksamheten, om det inte finns särskilda skäl

med hänsyn till verksamhetens art och begränsade omfattning, hans eller

hennes ekonomiska och personliga förhållanden och omständigheterna i

övrigt. Med näringsidkare avses enligt samma paragraf en fysisk person

som driver verksamhet av ekonomisk natur som kan betecknas som

yrkesmässig eller har ett bestämmande inflytande över en juridisk person

som bedriver sådan verksamhet. Genom 9 § rättshjälpslagen blir rätts-

hjälpen subsidiär i förhållande till rättsskyddet. Den som har eller borde

ha haft en rättsskyddsförsäkring som täcker den aktuella angelägenheten

skall dock inte få rättshjälp, om det inte finns särskilda skäl.

De kategorier av näringsidkare som kan komma i fråga för ett yrkande

om näringsförbud kan variera. Det kan ofta röra sig om sådana

småföretagare som står löntagarna nära och som har endast ett fåtal

anställda. Deras ekonomiska resurser är begränsade och det är enligt

regeringens mening inte rimligt att helt utesluta dem från rättsligt bistånd

i näringsförbudsärenden. Trots remissinstansernas kritik av utredningens

förslag om offentlig försvarare anser regeringen att huvudregeln bör vara

att parten i ärenden om näringsförbud själv skall svara för sina rätte-

gångskostnader, men att särskilda skäl kan föranleda att en offentlig

försvarare förordnas. Vid bedömningen av om det finns särskilda skäl att

förordna offentlig försvarare måste hänsyn tas till om parten har ett

särskilt behov av en offentlig försvarare. Näringsförbudsärendets svårig-

hetsgrad måste ställas i relation till partens förmåga att själv ta tillvara

sina intressen. Kravet på särskilda skäl skall inte medföra en alltför

restriktiv bedömning av behovet av offentlig försvarare.

I fråga om rättegångskostnaderna skall 31 kap. rättegångsbalken

tillämpas. Om offentlig försvarare har förordnats och parten förlorar

ärendet genom att han åläggs ett näringsförbud blir han återbetalnings-

skyldig för försvararkostnaderna i den utsträckning som hans

ekonomiska förhållanden medger detta. På motsvarande sätt har han

om frågan om näringsförbud ogillas rätt till ersättning av allmänna

medel för sina kostnader för t.ex. bevisning. I de fall offentlig försvarare

inte förordnas får parten själv svara för sina ombudskostnader. Endast

om yrkandet om näringsförbud inte bifalls, får han ersättning av staten

för sina kostnader.

6.6 Tillsynen

Regeringens förslag: Tillsynen över meddelade näringsförbud och

tillfälliga näringsförbud skall utövas av kronofogdemyndigheten i den

ort där den som har meddelats förbudet är bosatt, eller om denne inte

är bosatt i Sverige, av kronofogdemyndigheten i Stockholm. Hur

arbetet med tillsynen skall organiseras får myndigheterna själva

bestämma.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens till viss del.

Utredningen har också föreslagit att den som fått näringsförbud en gång

varje halvår skall upplysa kronofogdemyndigheten om sina ekonomiska

och personliga förhållanden samt att kronofogdemyndigheten får

förlänga förbudstiden om skyldigheten inte fullgörs.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till att

tillsynen utövas av kronofogdemyndigheterna i stället för som idag av de

till kronofogdemyndigheterna knutna tillsynsmyndigheterna i konkurs.

Stockholms tingsrätt ifrågasätter om en effektiv tillsyn över närings-

förbuden kan utövas endast på regional nivå utan i vart fall en central

samordning för landet. Tingsrätten anser att frågan om tillsynsfunk-

tionens utformning och placering ytterligare bör övervägas. Några

remissinstanser är starkt kritiska till utredningens förslag att den som har

näringsförbud skall vara skyldig att varje halvår upplysa kronofogde-

myndigheten om sina ekonomiska och personliga förhållanden samt att

kronofogdemyndigheten i anledning av underlåtenhet att fullgöra

anmälnings- och upplysningsskyldighet skulle få besluta om förlängd

förbudstid.

Skälen för regeringens förslag: Sedan den 1 januari 1997 gäller att

alla kronofogdemyndigheter är tillsynsmyndigheter. Förordningen

(1988:400) om tillsynsmyndighet i konkurs har upphört att gälla. Till-

synsmyndigheten för konkurser är i realiteten närmast att betrakta som en

enhet inom kronofogdemyndigheten. Övervakningsuppgifterna som

sådana ligger närmare den exekutiva sidan av kronofogdemyndighetens

verksamhet. Den exekutiva personalen har bättre vana och större resurser

att göra iakttagelser på fältet än de personer som arbetar på tillsyns-

myndigheten. Redan idag låter många tillsynsmyndigheter all personlig

kontakt med den som har näringsförbud ske inom ramen för

myndighetens indrivningsverksamhet. Den personalen har ofta viss kun-

skap om den som har meddelats ett förbud och den kunskapen kan

utnyttjas i tillsynsarbetet. Tillsynen bör därför utövas av kronofogde-

myndigheterna. Det ankommer på den enskilda myndigheten att

bestämma vilken eller vilka enheter som skall utföra uppgiften.

Myndigheten skall i samband med att näringsförbud har meddelats

övervaka att vederbörande avvecklar sin näringsverksamhet och inte

handlar i strid med 6 eller 7 § lagen om näringsförbud. I uppgiften ingår

att bevaka att den som har näringsförbud inte startar något nytt företag

eller att vederbörande på annat sätt engagerar sig i näringsverksamhet på

ett sätt som inte är tillåtet. Myndigheten har vidare att kontrollera att en

enligt 19 § lagen om näringsförbud meddelad dispens efterlevs samt att

den som fått näringsförbud följer sådana föreskrifter som tingsrätten

lämnat i samband med en beviljad dispens eller i samband med beslut om

avvecklingstid. Om det finns skäl för myndigheten att misstänka att ett

näringsförbud överträds, skall myndigheten anmäla detta till åklagaren.

Enligt regeringens mening bör denna anmälningsskyldighet till

åklagaren finnas kvar och vara utformad på samma sätt som enligt

gällande regel. Det saknas enligt regeringens mening anledning att

föreskriva en anmälnings- och upplysningsskyldighet på sådant sätt som

utredningen föreslagit. Behovet av en sådan regel kan ifrågasättas och

som remissinstanserna invänt bör beslut om förlängd förbudstid vara

förbehållet domstolarna.

7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

De föreslagna ändringarna bör träda i kraft den 1 juli 1999. Den nya

lydelsen av 4 § innebär att näringsförbud kan omfatta inte bara den som

var ställföreträdare för den juridiska personen när den försattes i konkurs

utan även den som innehade en sådan ställning senare än ett år innan

konkursansökan kom in till tingsrätten. Denna nya bestämmelse bör inte

träffa den som innehade en sådan ställning före ikraftträdandet. En

övergångsbestämmelse bör därför tas in med den innebörden att den nya

regeln endast gäller i de fall konkursansökan kommit in till tingsrätten

senare än ett år efter ikraftträdandet. Ändringar föreslås av de för-

faranderegler som skall tillämpas vid prövningen av näringsförbud och

vissa frågor i anledning av näringsförbud. För att undvika problem vid

handläggningen bör äldre bestämmelser gälla när talan väckts före

ikraftträdandet.

8 Kostnader m.m.

De förslag som nu läggs fram vad avser kronofogdemyndigheternas

möjlighet att ansöka om näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och

konkurs kommer sannolikt att på sikt något öka antalet meddelade

näringsförbud. Enligt utredningen kommer en utredningsskyldighet och

rätt för kronofogdemyndigheterna att ansöka om näringsförbud medföra

att ökade resurser måste tas i anspråk eller att omprioriteringar hos

kronofogdemyndigheterna måste ske. Ett större antal näringsförbud får

också enligt utredningen till följd att kronofogdemyndigheterna måste ta

större resurser i anspråk för att utöva en effektiv tillsyn över meddelade

näringsförbud. Mot bakgrund av nuvarande arbetsläge i stort vid krono-

fogdemyndigheterna, och av att endast vissa delar av utredningens

förslag nu föreslås bli genomförda, gör regeringen bedömningen att de

ytterligare kostnader som uppstår kan rymmas inom nuvarande resurs-

ramar. Inom varje kronofogdemyndighetsregion är en processfunktion

under uppbyggnad och torde kunna komma att utnyttjas även för att

utreda och ansöka om näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och

konkurs. För domstolarnas del bör kostnaderna bli begränsade och detta

gäller också kostnaderna för offentlig försvarare.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om

näringsförbud

4 §

Enligt paragrafen kan vissa företrädare för juridiska personer få

näringsförbud. Att den som innehade sin ställning när den juridiska

personen försattes i konkurs kan drabbas av näringsförbud följer redan av

den nuvarande regeln. Dessa personer kan däremot inte drabbas av något

näringsförbud enbart i anledning av konkurs. Genom det föreslagna

tredje stycket kan även näringsförbud meddelas företrädare för juridiska

personer som lämnat sina poster strax före ett konkursutbrott. I

paragrafen utvidgas således den personkrets som får meddelas närings-

förbud till att omfatta även den som innehade en sådan ställning senare

än ett år innan konkursansökan kom in till tingsrätten.

8 §

Paragrafen innehåller regler om rättegången i mål om näringsförbud och

motsvarar i huvudsak den nuvarande regeln med den skillnaden att det

skall vara fråga om näringsförbud i samband med brott. Endast i dessa

fall tillämpas således brottmålsreglerna.

8 a §

Åklagaren har enligt nuvarande ordning en exklusiv talerätt. Enligt den

föreslagna paragrafens första stycke ges emellertid kronofogde-

myndigheten rätt att ansöka om näringsförbud i fall som avses i 1 a och

2 §§, dvs. vid betalningsunderlåtelse och konkurs under förutsättning att

åklagaren förklarat sig avstå från att ansöka om näringsförbud. I dessa

fall skall handläggningen ske enligt lagen (1996:242) om domstols-

ärenden, om inte annat föreskrivs i lagen om näringsförbud. Om

åklagaren utnyttjar sin rätt att ansöka om näringsförbud i anledning av

betalningsunderlåtelse eller konkurs gäller inte reglerna för brottmål utan

i stället samma regler som i det fall kronofogdemyndigheten ansöker om

näringsförbud, dvs. lagen om domstolsärenden och de särskilda reglerna i

lagen om näringsförbud. Lagrådet har påpekat att det kan förekomma fall

när åklagaren till stöd för ett yrkande om näringsförbud vill åberopa inte

bara brott utan därutöver också omständigheter som avses i 1 a och 2 §§.

Då detta bör ske i ett och samma förfarande dvs. i brottmålet har, som

Lagrådet föreslagit, ett förtydligande gjorts i 8 a §.

Enligt paragrafens andra stycke är det Riksskatteverket som företräder

staten i överrätt när kronofogdemyndigheten ansökt om näringsförbud i

tingsrätt. Efter förslag av Lagrådet har ordet överrätt bytts ut mot

 högre domstol .

8 b §

Paragrafens första stycke innehåller en regel om att ett ärende om

näringsförbud skall tas upp av tingsrätten i den ort där näringsidkaren har

sitt hemvist. Om näringsidkaren inte har hemvist i Sverige, tas ärendet

upp av Stockholms tingsrätt. När det gäller näringsförbud i anledning av

konkurs får ärendet enligt paragrafens andra stycke tas upp av den

tingsrätt som handlägger eller har handlagt konkursen.

8 c §

Paragrafen innehåller bestämmelser om förfarandet vid prövningen av

ansökningar om näringsförbud. Enligt 8 a § skall lagen om

domstolsärenden gälla om inte annat föreskrivs i lagen om

näringsförbud. Huvudregeln enligt lagen om domstolsärenden är att

förfarandet hos domstolen är skriftligt. Det är endast om en enskild part

begär det som domstolen skall hålla sammanträde. I ärenden om närings-

förbud är det som förut nämnts av vikt att den mot vilken förbudet riktas

kan höras personligen vid ett sammanträde inför domstolen. I para-

grafens första stycke har det därför intagits en regel om att tingsrätten

skall hålla ett sammanträde innan ett ärende avgörs i sak. Sammanträde

behöver dock inte hållas om det är uppenbart obehövligt. Sistnämnda

regel om att underlåta sammanträde är avsedd att tillämpas endast i

undantagsfall och avser främst situationer när en ansökan om närings-

förbud skall avvisas eller skrivas av efter återkallelse.

Reglerna i lagen om domstolsärenden har frångåtts även i fråga om

domförhet. Enligt paragrafens andra stycke skall tingsrätten, om sam-

manträde hålls, bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Enligt

27 § första stycket lagen om domstolsärenden skall domstolens beslut

grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt

förekommit i ärendet. Ett ärende om näringsförbud kan alltså som Lag-

rådet anfört avgöras av en ensamdomare efter det att sammanträde

hållits. Lagrådet har framhållit att det emellertid här är fråga om ett brott-

målsliknande förfarande och att det i denna situation skulle svara illa mot

grunderna för artikel 6 i Europakonventionen, om näringsidkaren visser-

ligen tillåts försvara sig vid ett sammanträde men ärendet sedan av-

gjordes i en helt annan sammansättning. På förslag av Lagrådet har det

därför i bestämmelsen intagits en erinran om att ärendet skall avgöras av

samma domare.

Enligt paragrafens tredje stycke skall reglerna i 29 kap.

rättegångsbalken gälla vid omröstning.

I paragrafens fjärde stycke har det intagits en regel om hämtning om

den mot vilken förbudet riktas inte inställer sig till ett sammanträde.

8 d §

Paragrafens första stycke innehåller en regel om att rätten får förordna

offentlig försvarare för den mot vilken förbudet avses gälla, om det finns

särskilda skäl. Vid denna bedömning skall hänsyn tas till partens behov

av offentlig försvarare och ärendets svårighetsgrad måste ställas i relation

till partens förmåga att själv bevaka sina intressen i ärendet. Avsikten är

dock inte att begreppet särskilda skäl skall medföra en alltför restriktiv

bedömning av behovet av offentlig försvarare. I bestämmelsen erinras

om att reglerna i rättegångsbalken gäller i fråga om offentlig försvarare.

I andra stycket görs en hänvisning till 31 kap. rättegångsbalken vad

avser rättegångskostnader. Om en offentlig försvarare har förordnats och

parten förlorar ärendet genom att näringsförbud meddelas inträder

återbetalningsskyldighet för försvararkostnaderna i den utsträckning som

partens ekonomiska förhållanden medger detta. På motsvarande sätt har

parten rätt till ersättning av allmänna medel för sina kostnader för t.ex.

bevisning eller privat ombud om näringsförbud inte meddelas.

10 §

Genom den föreslagna ändringen i andra stycket har även

kronofogdemyndigheten fått en möjlighet att ansöka om tillfälligt

näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och konkurs förutsatt att

åklagaren avstått från att yrka förbud.

I tredje stycket har det intagits en regel om att frågor om tillfälligt

näringsförbud utan samband med brott handläggs enligt 8 a d §§ och att i

övriga fall brottmålsreglerna blir tillämpliga.

13 och 15 §§

I dessa paragrafer har endast ändringar gjorts som föranleds av att även

ansökningar om näringsförbud kan förekomma och att kronofogde-

myndigheten får en möjlighet att ansöka om näringsförbud.

17, 18 och 21§§

Av paragraferna framgår att förfarandereglerna ändrats både vid

upphävande av näringsförbud, förlängning av tiden för avveckling av

förbjuden näringsverksamhet m.m. samt när frågor om dispens prövas

särskilt. Vid prövning av dessa frågor skall i tillämpliga delar gälla vad

som föreskrivs i 8 a § samt 8 c § andra och tredje styckena. Syftet med

dessa ändringar är att få ett mer enhetligt system för handläggningen.

Med hänsyn till att ansökningar om näringsförbud enligt förslaget

kommer att handläggas enligt de särskilda förfarandereglerna i 8 a d §§

är det lämpligt att också dessa frågor handläggs på liknande sätt.

För tydlighets skull har det i 17 § andra stycket intagits en erinran om

att sökandens motpart är den som yrkat näringsförbud. Lagrådet har

påpekat att detta kan leda till att kostnader uppkommer i de fall sökanden

har flyttat och fråga uppkommer om handläggning och sammanträde på

annan ort. Till detta kommer att det är kronofogdemyndigheten i den ort

där den som meddelats näringsförbud är bosatt som har tillsynen över att

förbudet efterlevs. Enligt Lagrådet bör den föreslagna bestämmelsen

kompletteras så att det också blir möjligt att låta åklagare eller

kronofogdemyndighet på den ort där sökanden har sitt hemvist få upp-

träda som motpart. I bestämmelsen har det därför gjorts ett tillägg om att

respektive myndighet på sökandens hemvistort kan vara motpart.

Ett ärende av nu nämnt slag får avgöras utan sammanträde om saken

ändå kan utredas tillfredsställande. Det förutsätts att parterna i sådant fall

ges tillfälle att yttra sig slutligt. Någon särskild regel om detta är dock

inte nödvändig.

22 §

Enligt denna paragraf kan ansökan om återkallelse av dispens göras även

av kronofogdemyndigheten i fall som avses i 1 a och 2 §§ dvs. vid

betalningsunderlåtelse och konkurs under förutsättning att åklagaren

förklarat sig avstå från att ansöka om återkallelse. När frågan prövas i ett

särskilt ärende gäller i tillämpliga delar vad som sägs i 17 § andra och

tredje styckena. Enligt huvudregeln i 17 § andra stycket skall ett sådant

ärende tas upp av den tingsrätt som tidigare handlagt målet eller ärendet

om näringsförbud. Ärendet får även tas upp av rätten i den ort där

sökanden har sitt hemvist om rätten med hänsyn till utredningen samt

kostnader och andra omständigheter finner det lämpligt. Enligt före-

varande paragraf kan dock ett sådant ärende även tas upp av den tingsrätt

som tidigare prövat frågan om dispens.

24 §

Enligt den nuvarande regeln är det de kronofogdemyndigheter som är

tillsynsmyndigheter i konkurs som skall utöva tillsyn över att närings-

förbud och tillfälliga näringsförbud efterlevs, dvs. tillsynen utövas av

kronofogdemyndigheten i dess egenskap av tillsynsmyndighet i konkurs.

I den föreslagna lydelsen är det i stället kronofogdemyndigheten, i den

ort där den som har meddelats förbudet är bosatt, som skall utöva denna

tillsyn. Lagrådet har framhållit att det inte finns någon myndighet som

utövar tillsyn över ett meddelat näringsförbud om näringsidkaren inte är

bosatt i Sverige. Enligt Lagrådets mening blir ett näringsförbud ett slag i

luften om det inte finns någon myndighet som ser till att det efterlevs.

Lagrådet har därför föreslagit att kronofogdemyndigheten i Stockholm

utövar tillsyn om näringsidkaren inte är bosatt i Sverige. Bestämmelsen

har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Det är också

kronofogdemyndigheten som enligt paragrafen har att anmäla vissa

förhållanden till åklagarmyndigheten.

26 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om förlängning av förbudstiden vid

överträdelse av ett meddelat förbud. Enligt första stycket kan en ansökan

om förlängning av tiden i stället göras av kronofogdemyndigheten i de

fall som avses i 1 a och 2 §§, dvs. vid betalningsunderlåtelse och konkurs

under förutsättning att åklagaren förklarat sig avstå från att yrka

förlängning. Lagrådet har föreslagit ett förtydligande så att det klart

framgår att en fråga om förlängning också kan prövas i ett brottmål,

antingen om överträdelse av näringsförbud eller om andra brott.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

När frågan prövas i ett särskilt ärende gäller enligt andra stycket i

tillämpliga delar vad som sägs i 8 a d §§ och 17 § andra stycket. Genom

att hänvisning inte görs till 17 § tredje stycket får frågan om förlängning

av förbudstiden inte avgöras utan sammanträde. Sammanträde kan i detta

fall bara underlåtas om det är uppenbart obehövligt.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Ändringarna avses träda i kraft den 1 juli 1999. En övergångs-

bestämmelse är nödvändig för de fall som avses i den nya lydelsen av

4 §. Enligt denna regel kan näringsförbud även drabba den som var ställ-

företrädare för den juridiska personen senare än ett år innan konkurs-

ansökan kom in till tingsrätten. Det är därför nödvändigt med en

övergångsbestämmelse som innebär att regeln endast gäller i de fall

konkursansökan kommit in till tingsrätten senare än ett år efter ikraft-

trädandet. Eftersom förfarandereglerna ändrats både när det gäller hand-

läggningen av näringsförbud och vissa frågor i anledning av närings-

förbud bör äldre bestämmelser gälla när talan väckts före lagens ikraft-

trädande

Näringsförbudslagsutredningens lagförslag

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Genom ett beslut om näringsförbud åläggs en näringsidkare under

viss tid omfattande inskränkningar i sin rätt att driva näring.

Förutsättningar för ett beslut om näringsförbud

2 § Näringsförbud skall, om inte särskilda skäl talar mot det, meddelas

den som i egenskap av näringsidkare i eller i samband med närings-

verksamhet gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna

straffet är fängelse i sex månader eller gjort sig skyldig till upprepad

brottslighet som inte är ringa.

3 § Näringsförbud skall, om inte särskilda skäl talar mot det, meddelas

den som i egenskap av näringsidkare underlåtit att betala sådan skatt, tull

eller avgift som omfattas av lagen (1978:880) om betalningssäkring för

skatter, tullar och avgifter till ett sammanlagt belopp som svarar mot

minst sex gånger det i lagen (1962:381) om allmän försäkring angivna

basbeloppet.

4 § Näringsförbud skall, om inte särskilda skäl talar mot det, meddelas

den som i egenskap av näringsidkare försatts i konkurs och två eller flera

gånger tidigare under de senaste tio åren i den egenskapen varit

inblandad i konkurser.

5 § Näringsförbud skall meddelas den som i andra fall än de som anges i

2 4 §§ grovt åsidosatt sina skyldigheter i egenskap av näringsidkare.

6 § Näringsförbud skall meddelas för en viss tid, lägst tre och högst tio

år.

Vem kan meddelas näringsförbud?

7 § Näringsförbud får meddelas en enskild näringsidkare. Om

näringsverksamheten har bedrivits av en juridisk person får

näringsförbud meddelas, i fråga om

kommanditbolag: komplementär,

annat handelsbolag: bolagsman,

aktiebolag eller försäkringsbolag: ledamot och suppleant i styrelsen

samt verkställande direktör och vice verkställande direktör,

bankaktiebolag, sparbank eller ekonomisk förening samt ideell

förening eller stiftelse som driver näringsverksamhet: ledamot och

suppleant i styrelsen,

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige:

företagsledare.

Första stycket gäller också den som i annan egenskap än där sägs

faktiskt har utövat ledningen av en näringsverksamhet eller utåt har

framträtt som ansvarig för en enskild näringsverksamhet.

8 § Utöver den som avses i 7 § får vad som sägs i 4 § tillämpas även

beträffande den som innehade sin ställning senare än ett år innan

konkursansökningen kom in till tingsrätten.

Näringsförbudets innehåll

9 § Den som har meddelats näringsförbud får inte

1. driva näringsverksamhet,

2. vara bolagsman i ett annat handelsbolag än kommanditbolag eller

komplementär i ett kommanditbolag eller medlem i en europeisk

ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige,

3. vara stiftare av ett aktiebolag, ett bankaktiebolag, en sparbank eller

ett försäkringsbolag,

4. vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, ett

bankaktiebolag, en sparbank, ett försäkringsbolag, ett handelsbolag, en

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige eller en

ekonomisk förening eller en sådan ideell förening eller stiftelse som

driver näringsverksamhet,

5. vara verkställande direktör eller vice verkställande direktör i ett

aktiebolag eller ett försäkringsbolag eller företagsledare i en europeisk

ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige,

6. vara firmatecknare eller i annan egenskap vara ställföreträdare för en

sådan juridisk person som anges vid 4,

7. faktiskt utöva ledningen av en näringsverksamhet eller av en sådan

juridisk person som är bokföringspliktig även om den inte driver näring,

8. äga så många aktier i ett aktiebolag, ett bankaktiebolag eller ett

försäkringsbolag att hans eller hennes andel av röstetalet för samtliga

aktier i bolaget överstiger femtio procent.

Beträffande verkställande direktör och vice verkställande direktör för

en filial enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. och

föreståndare för en verksamhet enligt samma lag finns bestämmelser om

näringsförbud i den lagen.

10 § Näringsförbudet utgör inget hinder mot att sådan verksamhet

bedrivs som innebär utövning av rättighet som avses i 2 kap. 1 §

regeringsformen eller 1 kap. 1 §, 4 kap. 1 §, 6 kap. 1 § eller 13 kap. 1 §

tryckfrihetsförordningen eller 1 kap. 1 §, 3 kap. 1, 2 eller 8 § eller 10 kap.

1 § yttrandefrihetsgrundlagen.

11 § Den som har meddelats näringsförbud får inte vara anställd eller ta

emot återkommande uppdrag i en näringsverksamhet som drivs av en

närstående eller där en närstående har en sådan ställning som anges i 7 §.

Som närstående anses make, sambo, förälder, barn och syskon samt den

som genom äktenskap är besläktad med den som har meddelats

näringsförbud i rätt upp- eller nedstigande led eller så att den ene är gift

med den andres syskon.

Inte heller får den som har meddelats näringsförbud vara anställd eller

ta emot återkommande uppdrag i den näringsverksamhet där han eller

hon åsidosatt sina skyldigheter i egenskap av näringsidkare.

Förfarandet vid prövningen av frågor om näringsförbud

12 § Talan om näringsförbud förs i tingsrätt av allmän åklagare.

Angående utredningen och förfarandet i mål om näringsförbud skall, om

inte annat föreskrivs i denna lag, i tillämpliga delar gälla vad som i

allmänhet är föreskrivet om mål som rör allmänt åtal för brott där straffet

är fängelse i högst ett år. Tvångsmedel enligt 24 och 25 kap.

rättegångsbalken får dock inte tillgripas i fråga om näringsförbud.

13 § Ansökan om näringsförbud får i fall som avses i 3 5 §§ föras även

av kronofogdemyndigheten samt i fall som avses i 5 § av Konsument-

verket, Konkurrensverket, Arbetarskyddsstyrelsen, Naturvårdsverket,

Länsstyrelsen eller de ytterligare myndigheter som regeringen

bestämmer. I dessa fall handläggs ärendet, om inte annat föreskrivs i

denna lag, i tingsrätten enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden.

14 § I ärenden angående näringsförbud skall tingsrätten alltid hålla ett

sammanträde. Sammanträde behöver dock inte hållas, om det är

obehövligt.

Om avgörandet sker vid ett sammanträde, skall tingsrätten bestå av en

juristdomare och tre nämndemän.

Vid omröstning gäller reglerna i 29 kap. rättegångsbalken.

15 § Underlåter den mot vilken ansökan riktas att inställa sig till

sammanträdet eller inställer han eller hon sig genom ombud trots

föreläggande om personlig inställelse, skall rätten förelägga nytt vite eller

förordna att han eller hon skall hämtas till rätten antingen omedelbart

eller senare dag.

16 § Rätten får i ärenden om näringsförbud förordna offentlig försvarare

för den som avses med förbudsyrkandet endast om det finns särskilda

skäl.

I fråga om rättegångskostnader tillämpas i ärenden om näringsförbud

31 kap. rättegångsbalken.

17 § Om konkursförvaltarens skyldighet att underrätta åklagaren eller

kronofogdemyndigheten om omständigheter som kan medföra

näringsförbud finns det bestämmelser i 7 kap. 16 § konkurslagen

(1987:672).

Tillfälligt näringsförbud

18 § Är det uppenbart att det finns grund för ett näringsförbud, får rätten

meddela tillfälligt näringsförbud för tiden till dess att frågan om

näringsförbud slutligt har avgjorts.

19 § En fråga om tillfälligt näringsförbud tas upp på yrkande av

åklagaren eller kronofogdemyndigheten. Innan ett förbud meddelas skall

den som yrkandet avser få tillfälle att yttra sig, om det inte finns

anledning att anta att han eller hon har avvikit eller på annat sätt håller

sig undan.

Frågor om tillfälligt näringsförbud som prövas utan samband med brott

handläggs enligt 13 16 §§. I övriga fall tillämpas vad som sägs i 12 §.

20 § Bifalls en talan eller ansökan om näringsförbud, får rätten i domen

eller beslutet självmant förordna om tillfälligt förbud.

21 § Ett beslut om tillfälligt näringsförbud gäller omedelbart, om inte

annat förordnas. Beslutet skall delges den som avses med förbudet.

22 § Har ett tillfälligt näringsförbud meddelats, skall detta beaktas vid

tillämpningen av 6 §.

23 § Ett beslut om tillfälligt näringsförbud som har meddelats under

rättegången får överklagas särskilt.

Överklagas ett beslut om tillfälligt förbud, får högre rätt omedelbart

förordna att förbudet tills vidare inte skall gälla.

24 § Om rätten meddelar ett tillfälligt näringsförbud innan talan om

näringsförbud har väckts eller ansökan inkommit till rätten, skall den

utsätta en tid inom vilken sådan talan skall väckas eller ansökan lämnas

in till rätten. Tiden får inte bestämmas längre än vad som bedöms

nödvändigt. Är den utsatta tiden inte tillräcklig och begär åklagaren eller

kronofogdemyndigheten före tidens utgång förlängning av tiden, får

rätten medge sådan förlängning.

25 § När näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud meddelas, skall

rätten till domen eller beslutet foga en särskild underrättelse, där

innebörden av förbudet beskrivs.

Upphävande av ett näringsförbud

26 § Har talan om näringsförbud inte väckts eller ansökan inte inkommit

till rätten inom utsatt tid och har en framställning om förlängning av

tiden inte heller inkommit, skall ett beslut om tillfälligt näringsförbud

omedelbart upphävas. Detsamma gäller om talan eller ansökan återkallas

eller lämnas utan bifall eller om det inte längre finns skäl för det

tillfälliga näringsförbudet. Om talan eller ansökan bifalls, skall rätten

pröva om det tillfälliga näringsförbudet fortfarande skall gälla.

27 § Om den som genom lagakraftvunnen dom fått näringsförbud

grundat på 2 § frikänns från ansvar för brottsligheten, skall

näringsförbudet samtidigt upphävas. Avser frikännandet endast en viss

del av brottsligheten eller hänförs denna under mildare straff-

bestämmelser, skall rätten pröva om och under vilken tid förbudet fort-

farande skall gälla. I fall som avses nu får rätten också upphäva eller

ändra ett beslut om skyldighet att svara för rättegångskostnader, om ett

sådant har meddelats i samband med domen om förbud.

28 § Upphäver rätten det konkursbeslut som utgjort förutsättning för ett

näringsförbud enligt 4 eller 5 §, skall näringsförbudet samtidigt

upphävas.

29 § Rättens beslut om att upphäva eller ändra ett näringsförbud skall

gälla omedelbart.

30 § Ett lagakraftvunnet beslut om näringsförbud får upphävas på

ansökan av den som förbudet avser, om det senare kommer fram att han

eller hon inte hade grovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet.

31 § För ärenden om upphävande av förbud gäller i tillämpliga delar vad

som föreskrivs i 13 16 §§ om ansökan om förbud. Ett sådant ärende tas

upp av den tingsrätt som tidigare handlagt målet eller ärendet om

näringsförbud. Ärendet får även tas upp av rätten i den ort där sökanden

är bosatt, om rätten med hänsyn till utredningen samt kostnader och

andra omständigheter finner det lämpligt.

Ett ärende om upphävande av förbud får avgöras utan sammanträde,

om saken ändå kan utredas tillfredsställande. Har rätten beslutat att

sammanträde inte skall hållas, skall parterna ges tillfälle att slutföra sin

sak.

32 § Rättens beslut om att upphäva ett näringsförbud skall gälla

omedelbart.

Tid för avveckling av förbjuden näringsverksamhet m.m.

33 § En domstol som meddelar beslut om näringsförbud eller om

tillfälligt näringsförbud får fastställa en begränsad tid efter vilken

förbudet skall gälla, om tiden behövs för avvecklingen av närings-

verksamhet, anställning, uppdrag, delägarskap i handelsbolag eller aktie-

innehav som anges i 9 §. Rätten får föreskriva vilka åtgärder som får

vidtas eller som skall vara förbjudna under denna tid och vad den som

fått näringsförbud i övrigt då har att iaktta.

Om det finns synnerliga skäl för det, får tiden för avveckling förlängas

på ansökan av den som fått förbudet.

34 § För ärenden om förlängning av tiden för avveckling gäller vad som

sägs i 13 16 §§.

Dispens från förbud

35 § Den som har meddelats näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud

får medges dispens för att driva en näringsverksamhet, inneha anställning

eller uppdrag, vara delägare i ett handelsbolag eller medlem i en

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige eller äga

vissa aktier. Rätten får föreskriva vad den som medges dispens har att

iaktta då dispensen utnyttjas.

36 § En dispens får återkallas, om den som medgetts denna överträder

näringsförbudet eller det tillfälliga näringsförbudet eller bryter mot en

föreskrift som är knuten till dispensen. Detsamma gäller om den som

medgetts dispens från ett förbud i 7 § i annat hänseende åsidosätter vad

som åligger honom eller henne i den verksamhet som avses med

dispensen.

37 § En fråga om dispens får prövas i samband med dom eller beslut om

näringsförbud eller beslut om tillfälligt näringsförbud eller efter en

senare gjord ansökan.

När en fråga om dispens prövas särskilt, gäller i tillämpliga delar vad

som sägs i 13 16 §§.

38 § Ansökan om återkallelse av dispens får göras av allmän åklagare

eller kronofogdemyndigheten. När frågan prövas i ett särskilt ärende

gäller i tillämpliga delar vad som sägs i 13 16 §§. Ärendet får tas upp

även av den tingsrätt som tidigare prövat frågan om dispens.

Tillsynen av meddelade förbud m.m.

39 § Patent- och registreringsverket skall föra ett register över

näringsförbud och tillfälliga näringsförbud.

40 § Tillsynen över att näringsförbud och tillfälliga näringsförbud

efterlevs utövas av kronofogdemyndigheten i den ort där den som har

meddelats förbudet är bosatt eller, om han eller hon inte är bosatt i

Sverige, där han eller hon senast var bosatt.

Kronofogdemyndigheten har för tillsynen enligt första stycket rätt att

få biträde av polismyndigheten.

41 § Den som har meddelats näringsförbud är skyldig att en gång varje

halvår upplysa kronofogdemyndigheten om sina ekonomiska och

personliga förhållanden i den utsträckning som myndigheten begär.

42 § Om det finns anledning att anta att ett förbud överträds eller att den

som fått dispens enligt 35 § åsidosätter vad som åligger honom eller

henne i den verksamhet som avses med dispensen, eller vad som rätten

föreskrivit i samband med att den beviljade dispens, skall kronofogde-

myndigheten göra anmälan om förhållandet till åklagaren.

43 § Om den som har meddelats näringsförbud inte fullgör sina

skyldigheter enligt 41 §, får kronofogdemyndigheten förlänga förbuds-

tiden med sex månader. Innan ett sådant beslut meddelas, skall den som

har meddelats näringsförbud erinras om sina skyldigheter och om att

förbudstiden kan komma att förlängas om han eller hon inte fullgör sina

skyldigheter. En sådan erinran skall delges den som avses med förbudet.

Kronofogdemyndighetens beslut får överklagas enligt reglerna i 18

kap. utsökningsbalken.

Överträdelse av förbud m.m.

44 § Den som överträder ett näringsförbud eller ett tillfälligt

näringsförbud eller bryter mot en föreskrift som meddelats med stöd av

33 eller 35 § skall dömas till fängelse i högst två år eller, om brottet är

ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

45 § Ett näringsförbud som överträds skall på ansökan av åklagaren eller

kronofogdemyndigheten förlängas med högst fem år, om det inte finns

särskilda skäl mot det. Sker flera förlängningar, får den sammanlagda

tiden för förlängning inte vara mer än fem år. Ansökan om förlängning

skall göras innan förbudstiden har gått ut.

När en fråga om förlängning prövas särskilt, gäller i tillämpliga delar

vad som sägs i 13 16 §§.

46 § I 36 § finns det bestämmelser om återkallelse av dispens när ett

förbud överträds.

47 § Om den som har meddelats ett näringsförbud får ett nytt förbud,

skall rätten upphäva det tidigare meddelade förbudet.

Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998, då lagen (1986:436) om

näringsförbud skall upphöra att gälla.

2. Vid prövningen enligt 2 § av om en näringsidkare har gjort sig

skyldig till upprepad brottslighet som inte är ringa får hänsyn tas till

brottslighet som är begången före ikraftträdandet, om något av de brott

som åberopas till stöd för ett sådant näringsförbud är begånget efter det

att denna lag trätt i kraft.

3. Äldre regler tillämpas alltjämt när de omständigheter som åberopas till

stöd för talan om näringsförbud inträffat före ikraftträdandet av den nya

lagen

Remissinstanser som har yttrat sig över

Näringsförbudslagsutredningens betänkande Ett

effektivare näringsförbud (SOU 1997:123)

Efter remiss har yttranden inkommit från Svea hovrätt, Stockholms

tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Riksåklagaren, Statsåklagarmyndigheten för speciella mål, Rikspolis-

styrelsen, Brottsförebyggande rådet, Finansinspektionen, Riksskatte-

verket, Kronofogdemyndigheten i Stockholms län, Kronofogde-

myndigheten i Malmöhus län, Kronofogdemyndigheten i Göteborgs och

Bohus län, Kronofogdemyndigheten i Jämtlands län, Uppsala universitet,

Närings- och teknikutvecklingsverket NUTEK, Konkurrensverket,

Patent- och registreringsverket, Småföretagsdelegationen, Marknads-

domstolen, Konsumentverket, Sveriges Advokatsamfund, Svensk

Handel, Sveriges Industriförbund, Svenska Handelskammarförbundet,

Företagarnas Riksorganisation, Tjänstemännens Centralorganisation

TCO, Sveriges Akademikers Centralorganisation SACO, Landsorganisa-

tionen i Sverige LO, Svenska Arbetsgivareföreningen SAF, Svenska

Bankföreningen, Sveriges Ackordscentral, Sveriges Domarförbund,

Hotell- och Restauranganställdas Förbund samt Kreditmannaföreningen.

Riksåklagaren har överlämnat yttranden av Åklagarmyndigheterna i

Stockholm och Linköping

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om

näringsförbud

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1986:436) om näringsförbud

dels att 4, 8, 10, 13, 15, 17, 18, 21, 22, 24 och 26 §§ skall ha följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 8 a d §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Har näringsverksamhet bedrivits av en juridisk person får, under de

förutsättningar som anges i 1 3 §§, näringsförbud meddelas, ifråga om

kommanditbolag: komplementär,

annat handelsbolag: bolagsman,

aktiebolag och försäkringsbolag: ledamot och suppleant i styrelsen

samt verkställande direktör och vice verkställande direktör,

bankaktiebolag, sparbank och ekonomisk förening: ledamot och

suppleant i styrelsen,

europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige:

företagsledare,

om denne begått brottet i näringsverksamheten eller innehade sin

ställning när betalningen av skatt, tull eller avgift underläts eller den

juridiska personen försattes i konkurs.

Första stycket gäller också den som i annan egenskap än där sägs

faktiskt har utövat ledningen av en näringsverksamhet eller utåt har

framträtt som ansvarig för en enskild näringsverksamhet.

Under de förutsättningar som

anges i 2 § får näringsförbud även

meddelas den som innehade sin

ställning enligt första stycket

senare än ett år innan

konkursansökan kom in till

tingsrätten.

8 §

Talan om näringsförbud förs i

tingsrätt av allmän åklagare.

Angående utredningen och för-

farandet i mål om näringsförbud

skall, om inte annat föreskrivs i

denna lag, i tillämpliga delar gälla

vad som i allmänhet är föreskrivet

om mål som rör allmänt åtal för

brott där straffet är fängelse i högst

ett år. Tvångsmedel enligt 24 och

25 kap. rättegångsbalken får dock

inte tillgripas i fråga om

näringsförbud.

Talan om näringsförbud

grundat på 2 § får tas upp av

samma tingsrätt som handlägger

eller har handlagt konkursen.

Talan om näringsförbud i

samband med brott förs i tingsrätt

av allmän åklagare. Angående

utredningen och förfarandet i mål

om näringsförbud skall, om inte

annat föreskrivs i denna lag, i

tillämpliga delar gälla vad som i

allmänhet är föreskrivet om mål

som rör allmänt åtal för brott där

straffet är fängelse i högst ett år.

Tvångsmedel enligt 24 och 25 kap.

rättegångsbalken får dock inte

tillgripas i fråga om näringsförbud.

8 a §

Allmän åklagare får ansöka om

näringsförbud även i de fall som

avses i 1 a och 2 §§. Om

åklagaren förklarat sig avstå från

att ansöka om näringsförbud, får i

fall som avses i 1 a och 2 §§ i

stället kronofogdemyndigheten

ansöka. Om inte annat föreskrivs i

denna lag, handläggs ett ärende

om näringsförbud enligt 1 a och 2

§§ enligt lagen (1996:242) om

domstolsärenden.

Om kronofogdemyndigheten

ansökt om näringsförbud i

tingsrätten företräder Riksskatte-

verket staten i överrätt.

8 b §

Ett ärende om näringsförbud tas

upp av tingsrätten i den ort där

näringsidkaren har sitt hemvist.

Om näringsidkaren inte har

hemvist i Sverige, tas ärendet upp

av Stockholms tingsrätt.

I de fall som avses i 2 § får

ärendet tas upp av den tingsrätt

som handlägger eller har handlagt

konkursen.

8 c §

I ärenden som gäller

näringsförbud skall tingsrätten

hålla ett sammanträde, om detta

inte är uppenbart obehövligt.

Om sammanträde hålls skall

tingsrätten bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän.

Vid omröstning gäller reglerna i

29 kap. rättegångsbalken.

Utöver vad som följer av lagen

(1996:242) om domstolsärenden

får rätten förelägga nytt vite eller

förordna om hämtning till rätten

antingen omedelbart eller till en

senare dag, om den som ansökan

riktas mot trots föreläggande om

personlig inställelse inte inställer

sig till sammanträdet eller

inställer sig genom ombud.

8 d §

Rätten får i ärenden om

näringsförbud förordna en

offentlig försvarare för den som

avses med förbudsyrkandet om det

finns särskilda skäl. I fråga om

offentlig försvarare gäller

bestämmelserna i

rättegångsbalken.

I fråga om rättegångskostnader

tillämpas i ärenden om

näringsförbud 31 kap.

rättegångsbalken.

10 §

Är det uppenbart att grund för näringsförbud föreligger, får rätten

meddela förbud för tiden till dess frågan om näringsförbud slutligt har

avgjorts (tillfälligt näringsförbud).

En fråga om tillfälligt

näringsförbud tas upp på yrkande

av åklagaren. Innan ett förbud

meddelas skall den som yrkandet

avser få tillfälle att yttra sig, om

det inte finns anledning att anta att

han har avvikit eller på annat sätt

håller sig undan.

Rätten får hålla förhandling för

frågans prövning. Till

förhandlingen skall den som avses

med yrkandet kallas personligen. I

kallelsen skall han upplysas om att

frågan kan avgöras även om han

inte inställer sig. Om

förhandlingen gäller i tillämpliga

delar föreskrifterna i 24 kap. 14 §

rättegångsbalken.

Bifalls en talan om närings-

förbud, får rätten i domen själv-

mant förordna om tillfälligt

förbud.

En fråga om tillfälligt

näringsförbud tas upp på yrkande

av åklagaren. Om åklagaren i de

fall som avses i 1 a och 2 §§

förklarat sig avstå från att yrka

förbud, får yrkande om tillfälligt

näringsförbud i stället framställas

av kronofogdemyndigheten. Innan

ett förbud meddelas skall den som

yrkandet avser få tillfälle att yttra

sig, om det inte finns anledning att

anta att han har avvikit eller på

annat sätt håller sig undan.

Frågor om tillfälligt närings-

förbud som prövas utan samband

med brott handläggs enligt 8 a d

§§. I övriga fall tillämpas vad som

sägs i 8 §.

Bifalls ett yrkande om

näringsförbud, får rätten i domen

eller beslutet självmant förordna

om tillfälligt förbud.

13 §

Om rätten meddelar ett tillfälligt

näringsförbud innan talan om

näringsförbud har väckts, skall den

utsätta en tid inom vilken sådan

talan skall väckas. Tiden får inte

bestämmas längre än vad som

bedöms nödvändigt. Är den utsatta

tiden inte tillräcklig, får rätten

medge förlängning, om åklagaren

före tidens utgång gjort fram-

ställning om sådan.

Om rätten meddelar ett tillfälligt

näringsförbud innan talan om

näringsförbud har väckts eller

ansökan kommit in till rätten, skall

den utsätta en tid inom vilken

sådan talan skall väckas eller

ansökan lämnas in. Tiden får inte

bestämmas längre än vad som

bedöms nödvändigt. Om den

utsatta tiden inte är tillräcklig, och

om åklagaren eller kronofogde-

myndigheten före tidens utgång

begär att tiden skall förlängas, får

rätten medge sådan förlängning.

15 §

Har talan om näringsförbud inte

väckts inom utsatt tid, och har en

framställning om förlängning av

tiden inte heller inkommit, skall ett

beslut om tillfälligt näringsförbud

omedelbart upphävas. Detsamma

gäller om talan återkallas eller

lämnas utan bifall eller om det inte

längre finns skäl för det tillfälliga

näringsförbudet. Om talan bifalls,

skall rätten pröva om det tillfälliga

näringsförbudet fortfarande skall

gälla.

Har talan om näringsförbud inte

väckts eller en ansökan inte

kommit in till rätten inom utsatt

tid, och har en framställning om

förlängning av tiden inte heller

kommit in, skall ett beslut om

tillfälligt näringsförbud omedel-

bart upphävas. Detsamma gäller

om talan eller ansökan återkallas

eller lämnas utan bifall eller om

det inte längre finns skäl för det

tillfälliga näringsförbudet. Om

talan eller ansökan bifalls, skall

rätten pröva om det tillfälliga

näringsförbudet fortfarande skall

gälla.

17 §

Ett lagakraftvunnet beslut om näringsförbud får upphävas på ansökan

av den som förbudet avser, om det senare kommer fram att han inte hade

grovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet.

Beträffande mål om upphävande

av förbud gäller i tillämpliga delar

vad som föreskrivs i 8 § om talan

om förbud. Ett sådant mål tas upp

av den tingsrätt som tidigare

handlagt målet om näringsförbud.

Målet får i stället tas upp av rätten

i den ort där sökanden har sitt

hemvist, om rätten med hänsyn till

utredningen samt kostnader och

andra omständigheter finner det

lämpligt.

Mål om upphävande av förbud

får avgöras utan

huvudförhandling, om saken ändå

kan utredas tillfredsställande. Har

rätten beslutat att målet skall

avgöras utan huvudförhandling,

skall parterna ges tillfälle att

slutföra sin talan, om det inte är

uppenbart att detta inte behövs.

För ärenden om upphävande av

förbud gäller i tillämpliga delar

vad som föreskrivs i 8 a § samt 8

c § andra och tredje styckena. Ett

sådant ärende tas upp av den

tingsrätt som tidigare handlagt

målet eller ärendet om

näringsförbud. Ärendet får även

tas upp av rätten i den ort där

sökanden har sitt hemvist, om

rätten med hänsyn till utredningen

samt kostnader och andra

omständigheter finner det

lämpligt. I ärendet är den som

ansökt om näringsförbudet

motpart till sökanden.

Ett ärende om upphävande av

förbud får avgöras utan

sammanträde, om saken ändå kan

utredas tillfredsställande.

Rättens beslut om att upphäva ett näringsförbud skall gälla omedelbart.

18 §

En domstol som meddelar beslut om näringsförbud eller om tillfälligt

näringsförbud får fastställa en begränsad tid efter vilken förbudet skall

gälla, om tiden behövs för avvecklingen av näringsverksamhet,

anställning, uppdrag, delägarskap i handelsbolag eller aktieinnehav som

anges i 6 och 7 §§. Rätten får föreskriva vilka åtgärder som får vidtas

eller som skall vara förbjudna under denna tid och vad den som fått

näringsförbud i övrigt då har att iaktta.

Om det föreligger synnerliga skäl, får tiden för avveckling förlängas på

ansökan av den som fått förbudet.

Beträffande mål om förlängning

av tiden för avveckling gäller vad

som sägs om upphävande av

förbud i 17 § andra och tredje

styckena.

För ärenden om förlängning av

tiden för avveckling gäller vad

som sägs i 17 § andra och tredje

styckena.

21 §

En fråga om dispens får prövas i

samband med dom om närings-

förbud eller beslut om tillfälligt

näringsförbud eller efter en senare

gjord ansökan.

En fråga om dispens får prövas i

samband med dom eller beslut om

näringsförbud eller beslut om till-

fälligt näringsförbud eller efter en

senare gjord ansökan.

När en fråga om dispens prövas särskilt, gäller i tillämpliga delar vad

som sägs i 17 § andra och tredje styckena.

22 §

Talan om återkallelse av dispens

förs av allmän åklagare. När

frågan prövas i ett särskilt mål,

gäller i tillämpliga delar vad som

sägs i 17 § andra stycket. Målet får

dock tas upp även av den tingsrätt

som tidigare prövat frågan om

dispens.

Ansökan om återkallelse av

dispens får göras av allmän

åklagare. Om åklagaren i de fall

som avses i 1 a och 2 §§ förklarat

sig avstå från att ansöka om

återkallelse, får ansökan i stället

göras av kronofogdemyndigheten.

När frågan prövas i ett särskilt

ärende gäller i tillämpliga delar

vad som sägs i 17 § andra och

tredje styckena. Ett sådant ärende

får dock tas upp även av den

tingsrätt som tidigare prövat

frågan om dispens.

24 §

Tillsyn över att näringsförbud

och tillfälliga näringsförbud

efterlevs utövas av de kronofogde-

myndigheter som är tillsyns-

myndigheter i konkurs. Tillsynen

ankommer på den kronofogde-

myndighet som är tillsyns-

myndighet för konkurser som

handläggs vid tingsrätten i den ort

där den som är underkastad

förbudet är bosatt.

Tillsynsmyndigheten har för

tillsyn enligt första stycket rätt att

få biträde av polismyndighet.

Om det finns skäl att misstänka

att ett förbud överträds eller att

den som fått dispens enligt 19 §

åsidosätter vad som åligger honom

i den verksamhet som avses med

dispensen, eller vad som rätten

föreskrivit i samband med att den

beviljade dispens, skall tillsyns-

myndigheten göra anmälan om

förhållandet till åklagaren.

Tillsyn över att näringsförbud

och tillfälliga näringsförbud efter-

levs utövas av kronofogdemyndig-

heten i den ort där den som har

meddelats förbudet är bosatt.

Kronofogdemyndigheten har för

tillsyn enligt första stycket rätt att

få biträde av polismyndighet.

Om det finns skäl att misstänka

att ett förbud överträds eller att

den som fått dispens enligt 19 §

åsidosätter vad som åligger honom

i den verksamhet som avses med

dispensen, eller vad som rätten

föreskrivit i samband med att den

beviljade dispens, skall krono-

fogdemyndigheten göra anmälan

om förhållandet till åklagaren.

26 §

Ett näringsförbud som överträds

skall förlängas med högst fem år

om det inte finns särskilda skäl att

underlåta förlängning. Sker flera

förlängningar, får den samman-

lagda tiden för förlängning inte

vara mer än fem år. Talan om för-

längning skall väckas innan för-

budstiden har gått ut.

När en fråga om förlängning

prövas särskilt, gäller i tillämpliga

delar vad som föreskrivs i 8 § om

mål om näringsförbud.

Ett näringsförbud som överträds

skall förlängas med högst fem år

om det inte finns särskilda skäl att

underlåta förlängning. Sker flera

förlängningar, får den samman-

lagda tiden för förlängning inte

vara mer än fem år. Ansökan om

förlängning skall göras innan för-

budstiden har gått ut. En sådan

ansökan görs av åklagaren. Om

åklagaren i de fall som avses i 1 a

och 2 §§ förklarat sig avstå från

att ansöka om förlängning, får

ansökan i stället göras av krono-

fogdemyndigheten.

När en fråga om förlängning

prövas särskilt, gäller i tillämpliga

delar vad som sägs i 8 a d §§ och

17 § andra stycket.

I 20 § finns bestämmelser om återkallelse av dispens när ett förbud

överträds.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2. Den nya lydelsen av 4 § skall endast tillämpas i de fall då

konkursansökan kommit in till tingsrätten senare än ett år efter

ikraftträdandet.

3. Om en talan har väckts före lagens ikraftträdande gäller äldre

bestämmelser.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-11-16

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 5 november 1998 (Närings- och

handelsdepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets

yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1986:436) om

näringsförbud.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Margareta

Gårdmark-Nylén.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

8 och 8 a §§

Det kan förekomma fall när åklagaren till stöd för ett yrkande om

näringsförbud vill åberopa inte bara brott utan därutöver också

omständigheter som avses i 1 a och 2 §§. Detta bör naturligtvis ske i ett

och samma förfarande, nämligen i brottmålet. Utformningen av 8 §

 näringsförbud i samband med brott utgör inte hinder för det. Däremot

synes 8 a § ge vid handen att åklagaren i fråga om näringsförbud på

sådan grund skall ansöka om saken, varvid ansökningen handläggs i ett

ärende. En antydan om kumulationsfallet synes böra tas in i 8 a §. Detta

kan ske exempelvis genom att första meningen ges följande lydelse:

 Allmän åklagare får ansöka om näringsförbud i de fall som avses i 1 a

och 2 §§, om han inte för talan om det enligt 8 §.

I 8 a § andra stycket torde ordet överrätt böra bytas mot högre

domstol (jfr terminologin i prop. 1998/99:11).

8 c §

Enligt andra stycket skall, om sammanträde hålls, tingsrätten bestå av en

lagfaren domare och tre nämndemän.

Enligt 27 § första stycket lagen om domstolsärenden skall domstolens

beslut grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt

förekommit i ärendet. Ett ärende om näringsförbud kan alltså efter det att

sammanträde hållits avgöras av en ensamdomare, som inte ens behöver

ha deltagit i sammanträdet. Det är emellertid här fråga om ett

brottmålsliknande förfarande. Det skulle i denna situation illa svara mot

grunderna för artikel 6 i Europakonventionen, om näringsidkaren visser-

ligen tilläts försvara sig vid ett sammanträde men ärendet sedan

avgjordes i helt annan sammansättning. Lagrådet förordar att i andra

stycket införs en ny andra mening av följande lydelse: Ärendet skall

avgöras av samma domare.

17 §

I sista meningen i andra stycket anges att det är den som har ansökt om

näringsförbudet som är motpart till den sökande som vill ha förbudet

upphävt. Detta kan emellertid leda till att kostnader uppkommer i de fall

sökanden har flyttat och fråga uppkommer om handläggning och

sammanträde på annan ort. Till detta kommer att det är kronofogde-

myndigheten i den ort där den som meddelats näringsförbud är bosatt

som har tillsynen över att förbudet efterlevs. Den föreslagna

bestämmelsen bör därför kompletteras så att det också blir möjligt att låta

åklagare eller kronofogdemyndighet på den ort där sökanden har sitt

hemvist få uppträda som motpart. Detta kan ske antingen på så sätt att

respektive myndighet på sökandens hemvistort direkt blir motpart eller

att ansökningsmyndigheten får rätt att lämna över ärendet till

myndigheten på hemvistorten.

24 §

Enligt 8 b § första stycket andra meningen tas ett ärende om

näringsförbud upp av Stockholms tingsrätt, om näringsidkaren inte har

hemvist i Sverige. Någon myndighet som utövar tillsyn över ett meddelat

näringsförbud finns däremot inte om näringsidkaren inte är bosatt i

Sverige. Enligt Lagrådets mening blir ett näringsförbud ett slag i luften

om det inte finns någon myndighet som ser till att det efterlevs. Första

stycket i paragrafen bör därför avslutas med orden: eller, om denne inte

är bosatt i Sverige, av kronofogdemyndigheten i Stockholm.

26 §

Enligt andra stycket skall, när en fråga om förlängning prövas särskilt ,

i tillämpliga delar gälla vad som sägs i 8 a d §§ och 17 § andra stycket.

Detta är i och för sig tillräckligt för att antyda att frågan kan prövas också

i ett brottmål, antingen om överträdelse av näringsförbud eller om andra

brott. Liksom i 8 a § uppstår emellertid tvivelsmål genom att i första

stycket talas endast om ansökan. Detta kan botas genom att tredje femte

meningarna i första stycket ges följande lydelse: Talan om förlängning

skall väckas eller ansökan därom göras innan förbudstiden har gått ut.

Talan väcks eller ansökan görs av åklagaren. Om åklagaren i de fall som

avses i 1 a och 2 §§ förklarat sig avstå från att yrka förlängning, får

ansökan i stället göras av kronofogdemyndigheten.

Närings- och handelsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 november 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:44 Ändringar i lagen

(1986:436) om näringsförbud.

 Senaste lydelse 1996:314.

 Senaste lydelse 1996:314.

 Senaste lydelse 1996:314.

 Senaste lydelse 1996:314.

 Senaste lydelse 1996:314.

 Senaste lydelse 1996:314.

 Senaste lydelse 1996:314.

 Senaste lydelse 1996:314.

Prop. 1998/99:44

32

1

Prop. 1998/99:44

2

1

39

1

Prop. 1998/99:44

Bilaga 1

40

1

Prop. 1998/99:44

Bilaga 2

47

1

Prop. 1998/99:44

Bilaga 3

47

Prop. 1998/99:44

Bilaga 3

41

Prop. 1998/99:44

Bilaga 4

49

1

Prop. 1998/99:44

50

1