Regeringens proposition

 1993/94:17

 Förvaltningen inom domstolsväsendet

 Regeringen överlämnar denna proposition till

 riksdagen.

 Stockholm den 14 oktober 1993

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Gun[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll I

 propositionen läggs fram förslag om ökad

 självförvaltning av domstolsväsendet. Bland annat

 får domstolarna större ansvar för sin

 administration och ett större inflytande över

 ledningen av den administrativa centralmyndigheten

 för domstolsväsendet. Detta åstadkommes dels genom

 att den verksamhet som idag bedrivs av

 Domstolsverket ges en något annorlunda och mer

 decentraliserad inriktning och dels genom att

 myndigheten leds av en styrelse som är sammansatt

 av personer huvudsakligen hämtade från domstolarna.

 Styrelsen skall ha ansvaret inför regeringen och

 myndighetens chef skall i princip ansvara inför

 styrelsen. Myndigheten skall också byta namn till

 Domstolarnas förvaltningsmyndighet.

 Ansvaret för rättshjälpsfrågor och frågor som rör

 de allmänna advokatbyråerna bör enligt

 propositionen även fortsättningsvis ligga kvar på

 den administrativa centralmyndigheten för

 domstolsväsendet. Verksamheten på dessa områden

 skall dock ledas av myndighetschefen ensam,

 eventuellt med möjlighet för denne att i vissa fall

 samråda med en rådgivande nämnd. I propositionen

 föreslås också en ändrad sammansättning av

 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet.

 Domstolarnas förvaltningsmyndighets nya styrelse

 föreslås träda till den 1 januari 1994. Organisa-

 tionsförändringar och ändringar i verksamheten

 föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

 Innehållsförteckning1Förslag till riksdagsbeslut

 2 Lagtext

 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

 3 Ärendet och dess beredning

 4 Domstolsverket

 4.1 Domstolsverkets tillkomst

 4.2 Domstolsverkets nuvarande organisation och

 arbetsuppgifter

 4.3 Senare utredningar som rör Domstolsverket

 5 Ökad självförvaltning inom domstolsväsendet

 5.1 Domstolsadministrationens huvudsakliga

 inriktning

 5.2 Huvudprinciper för arbetsfördelning mellan

 centralmyndighetenoch domstolarna

 5.3 Arbetsfördelning mellan centralmyndigheten

 och de smådomstolarna

 5.4 Hovrätternas och kammarrätternas roll inom

 det domstolsadministrativa systemet

 6 Organisation och ledning

 6.1 Centralmyndighetens huvudsakliga

 organisation

 6.2 Centralmyndighetens ledning

 6.3 Myndighetschefen och styrelsens ordförande

 7 Centralmyndighetsuppgifter utanför

 domstolsväsendet

 7.1 Behovet av en centralmyndighet för

 rättshjälpsfrågor och deallmänna advokatbyråerna

 7.2 Centralmyndighetens organisation

 7.3 Ledning av centralmyndighetens verksamhet i

 frågor som rörrättshjälp och de allmänna

 advokatbyråerna

 7.4 Kanslifunktion för vissa nämnder

 8 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet

 9 Genomförande

 10 Kostnader m.m.

 Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser

 Bilaga 2 Sammanställning av vissa förslag i

 Domstolsverkets rapport 1991:9

 1 Förslag till riksdagsbeslutRegeringen föreslår

 att riksdagen

 1. antar regeringens förslag till

 - lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 2. godkänner det som regeringen förordar om

 - sammansättningen av och uppgiften för

 Domstolarnas förvalt- ningsmyndighets

 styrelse (avsnitt 6.2),

 - ledning av centralmyndighetens verksamhet i

 frågor om allmän

 rättshjälp och de allmänna advokatbyråerna (avsnitt

 7.3),

 - sammansättningen av Tjänsteförslagsnämnden

 för domstolsväsen--

 det (avsnitt 8).

 2 LagtextRegeringen har följande förslag till

 lagtext.

 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100)Härigenom föreskrivs att 9 kap. 10 §

 sekretesslagen (1980:100)[1] skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen

 lydelse

 9 kap.

 10 §

 Sekretess gäller hos Sekretess gäller hos

 Rättshjälpsmyndigheten, Rättshjälpsmyndigheten,

 Rättshjälpsnämnden samt Rättshjälpsnämnden och

 Domstolsverket i ärende Domstolarnas

 om rättshjälp förvaltningsmyndighet i

 ärende om rättshjälp

 1. för uppgift som angår den rättsliga

 angelägenhet som ärendet avser,

 2. för uppgift om enskilds personliga eller

 ekonomiska förhållanden i övrigt, om det kan antas

 att den enskilde lider skada eller men om uppgiften

 röjs.

 Sekretessen enligt denna paragraf gäller inte

 beslut i ärendet.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller

 sekretessen i högst femtio år.

 _________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1994.

 **FOOTNOTES**

 [1] Lagen omtryckt 1992:1474.

 3 Ärendet och dess beredning

 Under våren 1992 utarbetades inom

 Justitiedepartementet promemorian Domstolsväsendet

 - Organisation och administration i framtiden (Ds

 1992:38). Promemorian grundar sig bl.a. på

 Domstolsutredningens (Ju 1989:06) betänkande

 Domstolarna inför 2000-talet (SOU 1991:106) och den

 generella omvandlingen av de centrala

 förvaltningsmyndigheternas roll. Promemorian

 innehåller förslag om bl.a. tingsrättsorganisa-

 tionen och specialdomstolarna. Vad gäller

 tingsrätterna föreslås i promemorian en

 domkretsreglering innebärande att 24 mindre

 tingsrätter skall läggas samman med andra och

 därmed upphöra som domstolar. Vidare föreslås att

 hovrätterna skall lämna de kvarvarande mindre

 tingsrätterna visst administrativt stöd och att

 kammarrätterna i viss utsträckning skall kunna göra

 detsamma beträffande vissa mindre länsrätter.

 Promemorian behandlar också Domstolsverkets

 framtid. I den delen uttalas i promemorian att det

 inte finns någonting som hindrar att Domstolsverket

 på sikt avvecklas som centralmyndighet för

 domstolsväsendet, om de förslag i promemorian

 beaktas som lagts fram om ändrad domkretsindelning

 för tingsrätterna och administrativt stöd från

 överrätterna till mindre underrätter.

 Domstolsverkets uppgifter skulle då fördelas mellan

 domstolarna, regeringen och ett eventuellt

 nyinrättat stabsorgan utan

 centralmyndighetsuppgifter samt eventuellt andra

 centralmyndigheter. I promemorian läggs emellertid

 inte fram något detaljerat förslag om hur detta

 skall genomföras i praktiken.

 Promemorian har remissbehandlats. En förteckning

 över de remissinstanser som har yttrat sig över

 promemorian finns i bilaga 1. En sammanställning av

 remissyttrandena finns tillgänglig i

 Justitiedepartementet (dnr 92-1995).

 Regeringen har genom ett beslut den 8 maj 1991

 uppdragit åt Domstolsverket att avge förslag till

 olika besparingsåtgärder (se vidare avsnitt 4.3.3).

 Domstolsverket har i september 1991 redovisat

 uppdraget genom att till regeringen överlämna

 rapporten Omställning och minskning av den statliga

 administrationen inom domstolsväsendet -

 redovisning av ett regeringsuppdrag (DV-Rapport

 1991:9). Rapporten innehåller förslag till

 decentralisering av ansvaret för vissa löpande

 arbetsuppgifter till domstolar och myndigheter

 under Domstolsverket. Rapportens sammanfattning av

 förslagen i dessa delar finns i bilaga 2.

 Justitieministern har i sin anmälan till 1993 års

 budgetproposition (prop. 1992/93:100 bil. 3 s. 26),

 efter att ha tagit del av remissyttrandena över

 förslaget att lägga ned Domstolsverket, uttalat att

 Domstolsverket bör bli kvar som centralmyndighet

 för domstolsväsendet men att vissa verksam-

 hetsmässiga och organisatoriska förändringar bör

 ske.

 I det följande redovisas huvudsakligen regeringens

 överväganden och förslag vad gäller en förändrad

 förvaltning inom domstolsväsendet och ändrad

 sammansättning av och ändrade arbetsformer för

 styrelsen för den administrativa centralmyndigheten

 för domstolsväsendet samt ändringar i sättet att i

 övrigt leda myndigheten. Vi föreslår också

 ändringar i sammansättningen av

 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet. Denna

 fråga och vissa andra i propositionen behandlade

 frågor berördes inte i promemorian utan har beretts

 inom Justitiedepartementet. Synpunkter på förslaget

 har under hand inhämtats från bl.a. ordförandena i

 Högsta domstolen och Regeringsrätten, alla

 presidenter, lagmännen i de tre största

 tingsrätterna och länsrätterna samt Domstolsverket.

 Regeringen redogör också för sina överväganden

 rörande den huvudsakliga inriktningen av

 verksamheten vid centralmyndigheten. Det föreslås

 slutligen en ändring i sekretesslagen (1980:100,

 omtryckt i SFS 1992:1474) eftersom

 centralmyndigheten skall byta namn till Domstolar-

 nas förvaltningsmyndighet. På grund av

 lagstiftningsfrågans mera redaktionella

 beskaffenhet har lagrådets yttrande inte inhämtats

 över den föreslagna lagändringen.

 4 Domstolsverket

 4.1 Domstolsverkets tillkomst

 Domstolarna hade före år 1971 hand om sin egen

 administration direkt under Justitiedepartementet.

 Administrationen av tingsrätterna sköttes dock i

 huvudsak av hovrätterna. Sålunda tillsattes t.ex.

 alla tjänster vid tingsrätterna - utom de ordinarie

 domartjänsterna - av hovrätterna som också svarade

 för andra personalfrågor, ekonomi m.m. Efter 1971

 års förvaltningsrättsreform skötte också

 kammarrätterna och Regeringsrätten sin egen ad-

 ministration. Detsamma kom att gälla Högsta

 domstolen.

 År 1970 fick Domstolsverksutredningen i uppdrag

 att utreda frågor om vilken ställning och vilka

 arbetsuppgifter som borde tillkomma en central

 förvaltningsmyndighet på domstolsväsendets område

 samt organisationen av en sådan myndighet. Systemet

 med flera parallella administrativa enheter utan

 något centralt samordnande organ talade enligt

 direktiven för en omläggning av domstolsväsendets

 administration. Ytterligare ett skäl var att

 personalen i Justitiedepartementet måste ägna ett

 förhållandevis omfattande arbete åt anslagsfrågor

 och administrativa problem som rörde domstolarna.

 Ett annat skäl som talade för en omläggning var att

 det pågick ett omfattande rationaliseringsarbete,

 bl.a. genom datorisering, inom statsförvaltningen.

 Tiden var därför enligt direktiven mogen att skapa

 en fristående central myndighet för att därigenom

 kunna få en effektiv planering, en samordning av

 resurserna och en tillfredsställande uppföljning av

 verksamheten inom domstolsväsendet.

 I sitt betänkande Ny domstolsadministration (SOU

 1971:41) föreslog Domstolsverksutredningen att ett

 domstolsverk skulle inrättas som en central

 förvaltningsmyndighet med uppgift att leda och

 samordna den administrativa verksamheten inom

 domstolsväsendet.

 Riksdagen fattade därefter ett principbeslut om

 inrättande av en central förvaltningsmyndighet för

 domstolsväsendet i enlighet med förslag i 1972 års

 statsverksproposition (prop. 1972:1 bil. 4, bet.

 1972:JuU8, rskr. 1972:159). Efter förslag i 1974

 års statsverksproposition (prop.1974:1 bil. 4)

 beslutades att den centrala förvaltningsmyndigheten

 skulle inrättas den 1 juli 1975 (bet. 1974:JuU6,

 rskr. 1974:128).

 Redan före principbeslutet, den 1 juli 1971, hade

 myndigheten Domstolsväsendets organisationsnämnd

 inrättats. Nämnden var att anse som ett provisorium

 i avvaktan på resultatet av Domstolsverksutred-

 ningens förslag. I vissa hänseenden var nämnden

 central förvaltningsmyndighet för de allmänna

 domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna

 samt, i den mån det inte ankom på Statens hyresråd,

 för arrende- och hyresnämnderna. Nämnden svarade

 också för vissa åtgärder inom inskrivningsväsendet

 som föranleddes av den pågående datoriseringen.

 Nämnden kom vidare att bli central förvaltnings-

 myndighet för rättshjälpen.

 År 1973 fick Domstolsstyrelseutredningen i uppdrag

 att i detalj utreda frågorna om vilken ställning

 och vilka arbetsuppgifter som en central

 förvaltningsmyndighet inom domstolsväsendets område

 borde ha samt organisationen av en sådan myndighet.

 Utredningen redovisade sina förslag i betänkandet

 Central, regional och lokal domstolsförvaltning

 m.m. (Ds Ju 1974:5). Till grund för förslagen låg

 Domstolsverksutredningens betänkande, den av

 nämnden dittills bedrivna verksamheten samt vad

 riksdagen hade uttalat om centralmyndighetens

 ställning och arbetsuppgifter.

 Under remissbehandlingen av

 Domstolsstyrelseutredningens betänkande, i motioner

 samt även i övrigt under riksdagsbehandlingen av

 propositionen med förslag till organisation av den

 nya centralmyndigheten för domstolsväsendet m.m.

 (prop. 1974:149) uttalades från olika håll starka

 invändningar mot tanken på en centralmyndighet.

 Invändningarna grundades på att en centralmyndighet

 inom domstolsväsendets område måste få en särställ-

 ning i förhållande till andra centrala verk

 eftersom myndigheten inte kunde få handlägga

 ärenden som rörde den egentliga verksamheten inom

 förvaltningsområdet. Man framhöll att det skulle

 vara svårt - en del ansåg det omöjligt - att

 avgränsa en sådan centralmyndighets kompetensområde

 så att domstolarnas grundlagsskyddade själv-

 ständighet inte skulle kränkas.

 Riksdagen stod dock fast vid sitt

 ställningstagande att det inom domstolsväsendet

 skulle inrättas ett permanent, centralt organ för

 planering och samordning av den administrativa

 verksamheten (jfr. bet. 1975:JuU1). När det gällde

 vissa frågor om den nya myndighetens ställning och

 arbetsuppgifter frångick dock riksdagen förslagen i

 propositionen. Det gällde bl.a. frågor om

 arbetsordningar för tingsrätterna, ordförandeskapet

 i Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet och

 Notarienämndens ställning och uppgifter.

 4.2 Domstolsverkets nuvarande organisation och

 arbetsuppgifterDomstolsverkets nuvarande

 organisation och uppgifter framgår i sina huvuddrag

 av förordningen (1988:317) med instruktion för

 Domstolsverket.

 Sedan Domstolsverket inrättades har verket fått

 utvidgat ansvarsområde och dess organisation har

 genomgått vissa förändringar. Verket är i dag

 central förvaltningsmyndighet för de allmänna

 domstolarna, de allmänna förvaltningsdomstolarna,

 Försäkringsöverdomstolen, Bostadsdomstolen,

 arrendenämnderna, hyresnämnderna, Rättshjälps-

 myndigheten och de allmänna advokatbyråerna.

 Verksamhetsområdet täcker 176 myndigheter med

 sammanlagt drygt 7 000 anställda och till dessa

 kommer ca 7 500 nämndemän. Budgetåret 1991/92

 uppgick kostnaderna för Domstolsverket till 57 499

 171 kronor. För budgetåret 1993/94 har 62 885 000

 kronor anvisats till Domstolsverket.

 Domstolsverket har, om beredningscentralen för

 fastighetsdata räknas in, 167 anställda. Antalet

 årsarbetskrafter uppgår då till 146. Chef för

 verket är en generaldirektör. Verket har en

 styrelse. I denna är generaldirektören ordförande.

 I styrelsen ingår utöver ordföranden sju ledamöter

 som utses av regeringen. För närvarande finns bland

 ledamöterna två riksdagsledamöter, två domare, en

 advokat samt två personer som har förordnats efter

 nominering av fackliga organisationer.

 Domstolsverket består av ett sekretariat och fyra

 enheter, nämligen organisationsenheten,

 ekonomienheten, personalenheten och juridiska

 enheten. Varje enhet leds av en byråchef. Chefen

 för organisationsenheten är generaldirektörens

 ställföreträdare.

 Sekretariatet har hand om frågor om information,

 dokumentation och utbildning. Till sekretariatet

 hör också Domstolsverkets bibliotek.

 Organisationsenheten har hand om planering och

 prioritering av verksamheten inom

 förvaltningsområdet samt verkar för att arbetet

 inom området bedrivs effektivt. Enheten leder också

 arbetet med verkets anslagsframställning och svarar

 i samband med budgetarbetet för fördelningen av

 personalresurserna mellan myndigheterna inom

 förvaltningsområdet. Enheten svarar för inköp och

 fördelning av datautrustning. Enheten svarar också

 för planering, samordning, utveckling och

 programmering av datasystem, liksom för

 driftsfrågor och systemunderhåll.

 Ekonomienheten sköter den ekonomiska planeringen,

 budgetarbetet och medelsfördelningen, kontrollerar

 att verksamheten inom förvaltningsområdet bedrivs

 inom medgivna ekonomiska ramar och handlägger i

 övrigt löpande ärenden av ekonomisk natur. Enheten

 har i administrativa frågor också ledande och

 samordnande uppgifter som rör de allmänna advokat-

 byråerna.

 Personalenheten handlägger främst övergripande

 personalfrågor av olika och en del löpande ärenden,

 som tjänstetillsättning, personalregistrering och

 löneadministration.

 Juridiska enheten gör rättsutredningar samt

 utarbetar föreskrifter och anvisningar i juridiska

 frågor. Enheten har ledande och samordnande

 uppgifter i frågor om rättshjälp,

 fastighetsdataprojektet och inskrivningsfrågor.

 Enheten svarar för utgivningen av handböcker och

 handledningar inom ansvarsområdet. Enheten följer

 den lagstiftning som berör förvaltningsområdet och

 tar initiativ till förbättringar. Den handlägger

 även i övrigt ärenden av juridisk natur. Enheten

 utövar Domstolsverkets talerätt i rättshjälpsfrågor

 och svarar även i övrigt för yttranden till

 domstolarna beträffande kostnader som utgår av

 allmänna medel.

 Inom Domstolsverket finns också en

 personalansvarsnämnd som för domstolsväsendets del

 prövar frågor som avses i 15 kap. 3 § lagen

 (1976:600) om offentlig anställning. Personal-

 ansvarsnämnden består, förutom av generaldirektören

 som ordförande, av cheferna för personaloch

 juridiska enheterna samt av två ledamöter som utses

 av regeringen efter nominering av de fackliga

 organisationerna.

 Domstolsverket utför kansligöromål även åt två

 fristående nämnder, nämligen

 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet och

 Notarienämnden.

 Tjänsteförslagsnämnden, som alltså inrättades

 samtidigt som Domstolsverket, har som huvuduppgift

 att avge förslag till regeringen i fråga om

 tillsättning av vissa ordinarie domartjänster.

 Nämnden beslutar också om bl.a. tillstånd enligt 12

 kap. 3 § rättegångsbalken att vara rättegångsombud

 för lagfarna domare i och rättsbildade befat-

 tningshavare vid de allmänna domstolarna samt

 lämnar besked om bisyssla enligt 6 kap. 1 § lagen

 (1976:600) om offentlig anställning.

 Som framgått av det föregående var en av

 Notarienämndens ursprungliga uppgifter att svara

 för frågor om antagning till notarietjänstgöring

 och därmed sammanhängande frågor. Sedan den 1 juli

 1990 tillsätts emellertid notarietjänster av

 Domstolsverket. Verkets beslut kan överklagas till

 nämnden, som är slutinstans i dessa ärenden.

 Domstolsverkets arbetsuppgifter har nu beskrivits

 ur ett organisatoriskt perspektiv. Ett annat sätt

 att beskriva verksamheten är den mer funktionella

 metod som bl.a. ligger till grund för

 Domstolsverkets interna redovisning av hur mycket

 tid som personalen har lagt ned på varje

 arbetsuppgift. I denna redovisning har

 arbetsuppgifterna delats in i olika

 verksamhetsgrenar. Denna indelning ligger sedan

 till grund för bl.a. vissa uppgifter i

 årsredovisningen. Verksamhetsgrenarna är

 centralmyndighetsuppgifter, kollektiv service,

 direkt service till myndigheter, utvecklingsarbete,

 utbildning och information samt intern service.

 Centralmyndighetsuppgifter förekommer på alla

 enheter. De viktigaste är de som har inriktning på

 ekonomistyrning såsom dimensionering av domstolar

 och myndigheter, resurstilldelning, upprättande av

 anslagsframställning, uppföljning av berörda

 domstolars och myndigheters budgetläge, framtagande

 av årsredovisning och bokslut. Inom verksam-

 hetsgrenen centralmyndighetsuppgifter faller också

 fastställande av de olika taxor som tillämpas inom

 rättsväsendet och att föra statens talan i mål och

 ärenden enligt rättshjälpslagen samt att avge

 yttranden i mål och ärenden rörande avgifter och

 allmänna medel inom domstolsväsendet.

 Domstolsverket är också klagoinstans i vissa

 administrativa frågor inom domstolsväsendet och vid

 överklagande av beslut enligt förordningen

 (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna.

 Med kollektiv service avses sådan

 serviceverksamhet som inte riktar sig till någon

 speciell domstol eller myndighet utan riktar sig

 generellt till dessa. Exempel på sådan service är

 förvaltning och underhåll av olika administrativa

 stödsystem, centrala avstämningar i

 bokföringssystemen, vissa personalsociala och

 arbetsrättsliga frågor samt förhandlingsverksamhet.

 Vidare hör till denna verksamhetsgren den service

 som lämnas i form av centrala upphandlingsavtal,

 blankettframställning, biblioteksservice och

 beredskapsplanering. Arbetsuppgifter hänförliga

 till denna verksamhetsgren förekommer på alla

 enheter i Domstolsverket.

 Direkt service förekommer också på alla enheter

 och är sådan serviceverksamhet som riktas direkt

 mot en enskild domstol eller myndighet. Hit hör att

 producera indata i olika personal- och ekonomiad-

 ministrativa datasystem, annan löpande

 ekonomiservice och personaladministrativ service,

 löneadministration, planering och inredning av

 lokaler och all slags rådgivning.

 Utvecklingsarbete utförs av samtliga enheter i

 Domstolsverket. Arbetet bedrivs huvudsakligen som

 ett 40-tal större eller mindre utvecklingsprojekt

 som antingen berör hela domstolsväsendet eller

 större eller mindre delar av detta. Som exempel kan

 nämnas utvecklandet av ett nytt databaserat

 målhanteringssystem för domstolarna, införande av

 ett avancerat redovisningssystem vid domstolar och

 tillhörande förvaltningsmyndigheter, utarbetande av

 nya normer för dimensionering av vissa

 domstolstyper samt uppföljning av viss ny

 lagstiftning. I verksamhetsgrenen ligger också

 sådant utvecklingsarbete som inte har blivit

 utformat som ett särskilt projekt, som till exempel

 att på regeringens uppdrag utföra vissa mindre

 omfattande utredningar och utvärderingar.

 Arbete med utbildning och information utförs i

 första hand inom utbildningssektionen som är knuten

 till sekretariatet men förekommer också inom

 övriga enheter. Domstolsverkets kursutbud är

 omfattande och rymmer såväl centrala och regionala

 som lokala utbildningsprogram.

 Intern service slutligen är de arbetsuppgifter som

 behöver utföras för att administrera Domstolsverket

 självt. Häri inryms bl.a. verksledningens arbete.

 4.3 Senare utredningar som rör Domstolsverket

 4.3.1 1982 års utredning om

 domstolsadministrationen

 I december 1980 beslöt regeringen att tillkalla en

 särskild utredare, kammarrättspresidenten Gustaf

 Hedborg, med uppdrag att följa upp 1975 års reform

 av domstolsadministrationen. Enligt direktiven

 skulle denne bl.a. undersöka, om principen om

 domstolarnas självständighet i deras dömande

 verksamhet på något sätt hade trätts för när genom

 Domstolsverkets dittillsvarande verksamhet, om

 verket hade uppfyllt de grundläggande mål för

 verksamheten som uppställdes vid verkets inrättande

 och om uppgiftsfördelningen i administrativt

 avseende mellan domstolarna, verket och regeringen

 var ändamålsenlig. Utredaren skulle vidare bl.a.

 överväga sammansättningen av Domstolsverkets

 styrelse bl.a. med inriktning på om fler

 företrädare för domstolsväsendet borde ingå i

 styrelsen, samt uppgiftsfördelningen mellan

 styrelsen och verket. Utredaren hade däremot inte

 till uppgift att ta upp frågan om behovet överhuvud

 taget av en central förvaltningsmyndighet på

 domstolsväsendets område.

 Utredningen angående domstolsadministrationen

 anförde i sitt betänkande Domstolsverket och

 domstolarna (Ds Ju 1982:3) bl.a. att Domstols-

 verkets verksamhet inte hade medfört något intrång

 i domstolarnas självständighet. Utredningen

 konstaterade vidare att Domstolsverket syntes ha

 ägnat sig åt angelägna uppgifter och hade gjort en

 riktig prioritering av dessa. Utredningen framhöll

 i detta avseende att Domstolsverkets

 servicefunktion gentemot domstolarna var den allra

 viktigaste av verkets uppgifter och att andra, i

 och för angelägna uppgifter inte borde ges en sådan

 omfattning att serviceverksamheten till någon del

 skulle eftersättas. På vissa punkter förespråkade

 utredningen en utökad centralisering till

 Domstolsverket av administrativa uppgifter eller

 avstyrkte decentralisering av andra. Utredningen

 uttalade att antalet ledamöter i Domstolsverkets

 styrelse borde utökas med tre ledamöter, varav två

 domare och en advokat.

 Utredningsbetänkandet remissbehandlades och

 redovisades av regeringen för riksdagen i

 budgetpropositionen 1983 (prop. 1982/83:100 bil. 4,

 D). I sin anmälan till denna del av propositionen

 anförde justitieministern bl.a. att det var

 naturligt att Domstolsverket - med sin huvuduppgift

 att vara domstolarnas serviceorgan i administrativa

 frågor - i sin styrelse har ett större inslag av

 ledamöter med praktiska erfarenheter från verksam-

 hetsområdet än som annars är brukligt för centrala

 förvaltningsmyndigheter. Riksdagen bereddes sålunda

 tillfälle att ta del av detta och övriga

 regeringens överväganden i anledning av

 utredningen. Riksdagen anslöt sig till regeringens

 överväganden (bet. 1982/83 JuU24, rskr.

 1982/83:217). Som en följd av detta utökades

 Domstolsverkets styrelse från och med den 1 juli

 1983 med ytterligare två ledamöter, en domare och

 en advokat (SFS 1983:694).

 4.3.2 Domstolsverkets rapport 1991:5

 Under senare år har Domstolsverket varit föremål

 för skilda utredningar, initierade både av verket

 självt och av regeringen. Våren 1990 beslutade

 Domstolsverket sålunda att göra en översyn av

 verkets arbetsuppgifter och organisation. En av

 utgångspunkterna för översynen var att göra en

 bedömning av hur Domstolsverket skulle kunna

 fullgöra sina arbetsuppgifter med minskade

 resurser. Denna förutsättning preciserades under

 utredningens gång så att man utgick från en

 nedskärning av verkets anslag med tio procent.

 Detta ställningstagande var föranlett av uttalanden

 i bl.a. 1991 års budgetproposition om åtgärder för

 att stabilisera ekonomin och begränsa tillväxten i

 den offentliga sektorn (prop. 1990/91:100 bil. 2).

 För arbetet anlitades en extern konsult. Domstols-

 verket har i mars 1991 redovisat resultatet av

 utredningen i rapporten Översyn av DV:s

 arbetsuppgifter och organisation (DV-rapport

 1991:5). En bärande tanke i konsultens förslag är

 att det inte går att förena rollen som centralmyn-

 dighet, innefattande centrala beslutsfunktioner,

 med rollen som service- och utvecklingsorgan i en

 och samma organisation eller myndighet. Förslaget,

 som byggde på att en i någon form ändrad

 domkretsindelning skulle komma till stånd och att

 Domstolsverket fick tillstånd att avgiftsfinansiera

 en stor del av sin serviceverksamhet, innebar i

 stort att verksamheten omorganiserades i tre steg

 under en dryg fyraårsperiod. Under det första

 steget skulle verket arbeta i en oförändrad

 organisation men med inriktning på att ett stort

 antal beslutsbefogenheter och uppgifter av

 servicekaraktär skulle delegeras ut till

 domstolarna. I steg två skulle ytterligare

 uppgifter föras från verket till domstolarna.

 Domstolsverket skulle då också få en annorlunda

 utformad organisation. Verket skulle sålunda vara

 uppdelat i tre enheter varav en skulle ombesörja

 centralmyndighetsfunktioner med beslutsinslag, en

 annan serviceåtgärder inom ekonomi- och

 personaladministration och en tredje

 utvecklingsfrågor. I detta skede skulle enligt

 förslaget det tidigare nämnda besparingsbetinget om

 cirka tio procent av Domstolsverkets anslag kunna

 förverkligas. Under steg tre skulle verket övergå i

 en renodlad konsultroll och alla

 centralmyndighetsuppgifter skulle då föras bort

 från verket till bl.a. regeringen.

 Domstolsverket ställde sig bakom konsultförslaget

 endast beträffande de två första stegen. Verket

 uttalade också att förslaget om att ge

 Domstolsverket tillstånd att erbjuda avgiftsbelagd

 service var intressant med tanke på möjligheterna

 att successivt kunna genomföra förändringar.

 4.3.3 Domstolsverkets rapport 1991:9

 Redan i 1991 års kompletteringsproposition (prop.

 1990/91:150 bil. II:1) förutskickade regeringen,

 bl.a. med hänvisning till verkets tidigare omnämnda

 egen utredning, ett uppdrag åt Domstolsverket att

 till hösten 1991 komma med förslag till hur

 besparingar på cirka 15 miljoner kronor skulle

 kunna göras genom ytterligare decentraliseringar av

 personal- och ekonomiadministrativa uppgifter inom

 domstolsväsendet. Denna åtgärd ingick som en del av

 att i ett större sammanhang föreslå åtgärder för

 omställning och minskning av administrationen inom

 hela det statliga området. Riksdagen godkände de

 riktlinjer som regeringen presenterade för detta

 arbete (bet. 1990/91:FiU37, rskr. 1990/91:390).

 Regeringen uppdrog senare i ett beslut den 8 maj

 1991 åt Domstolsverket att föreslå hur verkets

 personal- och ekonomiadministrativa uppgifter

 skulle kunna förenklas och decentraliseras med

 sikte på att åstadkomma en besparing på 15 miljoner

 kronor under treårsperioden 1991/92 - 1993/94.

 Domstolsverket redovisade i september 1991

 resultatet av uppdraget i rapporten Omställning och

 minskning av den statliga administrationen inom

 domstolsväsendet - redovisning av ett

 regeringsuppdrag (DV-rapport 1991:9). Genom att

 föreslå att ett antal löpande arbetsuppgifter inom

 det personal- och ekonomiadminstrativa området

 skulle föras ut till domstolarna och även föreslå

 vissa rationaliseringar och omprövningar inom andra

 områden samt att vissa tjänster skulle få

 avgiftsbeläggas, kom verket fram till att knappt 14

 miljoner kronor skulle kunna sparas in på verkets

 eget anslag. Besparingseffekten av förslaget på

 statsbudgeten som helhet var dock betydligt

 blygsammare. Med hänsyn till den då pågående

 Domstolsutredningen och den mot bakgrund av denna

 sedermera utarbetade organisationspromemorian

 vidtogs inga ytterligare åtgärder i anledning av de

 nu behandlade rapporterna från Domstolsverket.

 5 Ökad självförvaltning inom domstolsväsendet

 Promemorians förslag: Promemorian förordar en

 långt driven decentralisering av arbetsuppgifter

 till de enskilda domstolarna och myndigheterna och

 på sikt en nedläggning av Domstolsverket. De

 uppgifter som ändå med nödvändighet måste utföras

 centralt föreslås huvudsakligen bli fördelade

 mellan regeringen och en eventuellt nyinrättad

 stabsmyndighet samt att hovrätterna och

 kammarrätterna skall åläggas ett visst utökat

 administrativt ansvar för underliggande domstolar.

 Remissinstanserna: En majoritet av

 remissinstanserna motsätter sig förslaget att

 avveckla Domstolsverket under det att de är

 positiva till att i så stor utsträckning som

 möjligt delegera beslutsfunktioner och andra

 arbetsuppgifter till domstolar och myndigheter

 under Domstolsverket. Inga remissinstanser som har

 uttalat sig är positiva till förslaget om att över-

 rätterna skall ta ett större administrativt ansvar

 för underliggande domstolar.

 Skälen för regeringens bedömning: Ett starkt och

 oberoende domstolsväsende är en grundförutsättning

 för en rättsstat. Det kan utan tvekan sägas att det

 svenska domstolsväsendet idag svarar mot högt

 ställda krav i detta avseende, bl.a. beroende på

 nuvarande regler som tillerkänner domstolsväsendet

 en särställning. I detta avseende kan nämnas,

 förutom domarnas grundlagsfästa starkare

 anställningsskydd och det direkta skyddet för dom-

 stolarnas självständighet i sin dömande verksamhet,

 även det förhållandet att deras viktigaste

 funktioner är fastlagda i grundlag. Också

 domstolsorganisationen finns, låt vara i mycket

 grova drag, fastlagd i grundlag. Det förhållande

 mellan statsmakterna och domstolarna som av

 tradition har rått i vårt land har också gynnat

 domstolarnas självständighet. Så har t.ex. de

 farhågor för inblandning i domstolarnas

 rättskipning som yppades vid Domstolsverkets

 tillkomst inte besannats. Frågan om hur

 förvaltningen inom domstolsväsendet bör vara

 anordnad måste emellertid ses i ett bredare och mer

 principiellt perspektiv som har att göra med

 tilltron till rättssamhället och dess förmåga att

 möta påfrestningar i framtiden. Det

 grundlagsmässiga skyddet för domstolarnas

 självständighet är, trots deras särställning,

 emellertid ganska svagt utvecklat i vårt land. Inte

 heller är de legala garantierna för domstolarnas

 självständighet särskilt starka i övrigt. Redan av

 denna anledning finns det skäl att stärka

 domstolarnas självständighet genom ändrad lagstift-

 ning. Det internationella perspektivet, särskilt

 det europeiska, bör också beaktas i sammanhanget.

 Domstolarna behöver emellertid också förstärkas av

 andra skäl. Ett led i strävanden i detta hänseende

 är Domstolsutredningens förslag till renodling av

 domstolarnas uppgifter och reformering av

 instansordningen i vissa fall inom

 domstolsväsendet. Dessa förslag bereds för

 närvarande inom Justitiedepartementet. Ett annat

 led i det arbetet är promemorian Specialdomstolarna

 i framtiden (Ds 1993:34) som presenterades före

 sommaren och som nu remissbehandlas. I denna

 förslås att ett flertal specialdomstolar skall

 upphöra genom att integreras med antingen allmänna

 domstolar eller allmänna förvaltningsdomstolar.

 En åtgärd som direkt syftar till att i framtiden

 stärka såväl domstolarnas som domarnas

 självständighet är tillsättandet av utredningen om

 Domstolarnas och domarnas ställning inför

 2000-talet (dir. 1993:47). Utredaren skall i en

 första etapp kartlägga behovet av att stärka

 domarnas ställning och lämna förslag på inriktning

 av det fortsatta utredningsarbetet. Exempel på

 frågor som är aktuella i sammanhanget är utnämning

 av ordinarie domare, domarnas rättsställning,

 avlöning och arbetsuppgifter samt nämndemännens

 ställning.

 Men även på det rent förvaltningsmässiga planet

 finns möjligheter att vidta åtgärder som på olika

 sätt förstärker domstolarna. En grundtanke bör

 därvid vara att öka graden av självstyre inom

 domstolsväsendet. I organisationspromemorian

 föreslås bl.a. en långt driven decentralisering av

 såväl beslutsbefogenheter som löpande

 arbetsuppgifter från Domstolsverket till de

 enskilda domstolarna. Detta förslag är något som

 man måste ta fasta på och vidareutveckla både av

 principiella skäl och av effektivitetshänsyn. Men

 även andra åtgärder behövs för att åstadkomma att

 domstolsväsendet så långt som möjligt skall vara

 självstyrande i administrativt hänseende. Därför

 bör domstolarnas inflytande förstärkas när det

 gäller den administrativa centralfunktion för

 domstolsväsendet som måste finnas.

 Vid Domstolsverkets tillkomst var ett problem

 bristen på samordning av de administrativa frågorna

 för domstolsväsendet under regeringen. De mest

 nödvändiga centrala beslutsfunktionerna låg hos

 regeringen under det att övriga administrativa

 funktioner var spridda på olika domstolar utan

 någon samordning sinsemellan. Under 1970-talet var

 också den allmänna tendensen i samhället i övrigt

 att så mycket som möjligt samordna och centralisera

 administrativa funktioner till stora centralenhe-

 ter. Det sågs då som naturligt att Domstolsverket

 tog på sig inte bara de mest nödvändiga samordnande

 uppgifterna utan också andra löpande

 arbetsuppgifter för vilka verket byggde upp

 kapacitet och kompetens. Det sågs också som en

 fördel att domstolarna själva i så stor

 utsträckning som möjligt slapp att ägna sig åt

 administrativa arbetsuppgifter. Det kom därför inte

 i fråga att i annat än begränsad omfattning låta

 domstolarna själva ta ansvaret för administrativa

 beslutsfunktioner eller löpande sådana

 arbetsuppgifter.

 Organisationspromemorians förslag går ut på att

 man bryter mot detta synsätt. Promemorian förordar

 som tidigare sagts att Domstolsverket skall läggas

 ned och att verkets centrala funktioner skall

 övertas av regeringen, en nyinrättad stabsmyndighet

 och vissa andra centralmyndigheter. Domstolarna

 själva skall enligt förslaget ta över allt annat

 arbete. I promemorian förespråkas också, bl.a. för

 att underlätta den önskvärda decentraliseringen men

 även för att på så sätt skapa judiciellt mer

 bärkraftiga domstolar, en domkretsreform som i

 praktiken innebär att 24 av de minsta tingsrätterna

 skulle läggas samman med andra och därigenom

 upphöra. Enligt vad som närmare utvecklas i prome-

 morian kommer emellertid, även med den där

 föreslagna neddragningen av antalet tingsrätter, de

 minsta domstolarna att vara för små för att utan

 hjälp utifrån kunna bära den adminstrativa börda

 som skulle läggas på dem om Domstolsverket

 avvecklades. För att avhjälpa detta föreslår

 promemorian att hovrätterna skall ta ett större

 administrativt ansvar för tingsrätterna.

 Kammarrätterna skulle på motsvarande sätt få ta ett

 visst ansvar för de minsta länsrätterna.

 Som justitieministern tidigare i andra sammanhang

 meddelat är någon domkretsreform av det slag som

 beskrivs i promemorian inte aktuell. Inte heller

 är, som strax skall beröras, avsikten att låta

 överrätterna ta ytterligare administrativt ansvar

 för tingsrätter och länsrätter.

 Som förut sagts bör man ta fasta på vad som

 föreslås i promemorian i fråga om decentralisering

 av så mycket som möjligt av beslutsbefogenheter och

 ansvar för löpande arbetsuppgifter till

 domstolarna. Ett problem i sammanhanget är dock att

 domstolsväsendet fortfarande är så splittrat med

 avseende på domstolarnas storlek. Därför finns det

 alltjämt ett stort behov av centralt administrerad

 service och stöd till framförallt de mindre

 domstolarna. Men det förekommer också ett stort

 antal beslut, frågor och arbetsuppgifter som,

 oavsett domstolarnas storlek, bäst hanteras på

 central nivå. Det visar inte minst den utredning

 som redovisas i organisationspromemorian. Med

 utgångspunkt i en strävan att öka domstolarnas

 självständighet och självstyre är det direkt

 olämpligt att regeringen och dess kansli för att

 lösa dessa problem tar över rollen som

 administrativ centralfunktion för domstolsväsendet.

 Tvärtom behövs en fristående myndighet under

 regeringen för de administrativa frågor som med

 nödvändighet behöver hanteras i skärningspunkten

 mellan regeringen och domstolsväsendet.

 Senare kommer (avsnitt 5.2) närmare att beröras

 huvudprinciperna för vilka funktioner och

 arbetsuppgifter som denna myndighet bör ha.

 Centralmyndigheten bör också kunna tjäna som ett

 domstolarnas eget organ för utövande av en ökad

 grad av självstyre. En sådan ordning kan uppnås

 genom att centralmyndigheten dels behåller den

 samordning av domstolarnas verksamhet i

 administrativt hänseende som Domstolsverket har

 idag, dels leds på ett sätt som möjliggör en ökad

 grad av direkt inflytande från domstolsväsendet

 över centralmyndighetens ledning. Därför är det

 lämpligt att ändra både styrelsens sammansättning

 och dess arbetsuppgifter. Centralmyndighetens

 styrelse skall därför i framtiden bestå av personer

 huvudsakligen hämtade från domstolarna. Den skall

 också ha ansvaret för att leda centralmyndighetens

 verksamhet. Syftet med det sistnämnda är inte att i

 formell bemärkelse ändra centralmyndighetens

 ställning i förhållandet till regeringen eller

 domstolarna utan att faktiskt ge ett ökat

 inflytande för domstolarna över domstolsförvalt-

 ningen. Dessa frågor kommer strax att närmare

 behandlas.

 Myndighetens ändrade roll gör att den bör byta

 namn till Domstolarnas förvaltningsmyndighet.

 5.1 Domstolsadministrationens huvudsakliga

 inriktning

 Som tidigare sagts räknas det i

 organisationspromemorian upp ett antal funktioner

 som av olika skäl bör ligga kvar på central nivå

 inom domstolsväsendet. Det rör sig främst om sådana

 uppgifter som är hänförliga till verksamhetsgrenen

 centralmyndighetsfunktioner. De flesta

 utvecklingsfrågor bör också enligt

 promemorieförslaget ligga kvar centralt. Även vissa

 uppgifter inom ramen för Domstolsverkets service-

 funktioner riktade mot alla domstolar eller

 myndigheter (kollektiv service) eller enskilda

 sådana (direkt service) är av den art att de enligt

 promemorian bör utföras på central nivå. Det har

 tidigare (avsnitt 4.2) lämnats en närmare

 redogörelse för vilka av Domstolsverkets arbetsupp-

 gifter som för närvarande hör till respektive

 verksamhetsgren. Regeringen ansluter sig i huvudsak

 till promemorians ställningstagande vad avser de

 olika arbetsuppgifter som även fortsättningsvis bör

 utföras centralt.

 I detta sammanhang bör också pekas på

 Domstolsverkets tidigare nämnda rapport Omställning

 och minskning av den statliga administrationen inom

 domstolsväsendet - redovisning av ett

 regeringsuppdrag (DV rapport 1991:9) vilken

 innehåller exempel på en rad administrativa

 uppgifter som skulle kunna delegeras till domstolar

 och myndigheter. Den innehåller även förslag på att

 avgiftsbelägga viss service. En sammanfattning av

 rapportens förslag finns i bilaga 2.

 Regeringen kommer inte nu att lägga fram något

 detaljerat förslag till vilka arbetsuppgifter som i

 fortsättningen skall utföras av Domstolarnas

 förvaltningsmyndighet. Detta måste vara en uppgift

 för den nya styrelsen att göra. Vi har emellertid

 för avsikt att ge denna ett uppdrag att utarbeta

 ett sådant så snart den har tillträtt. Redan nu bör

 dock läggas fast vissa principer för hur

 fördelningen av arbetsuppgifter mellan

 centralmyndigheten och domstolarna bör vara

 utformad i framtiden.

 5.2 Huvudprinciper för arbetsfördelning mellan

 centralmyndigheten och domstolarna

 Domstolsverket tillkom som svar på ett behov av en

 centralt sammanhållen administration för

 domstolsväsendet. Det grundläggande syftet för dess

 verksamhet har uttryckts så att verket i

 administrativt hänseende skall leda och samordna

 verksamheten och ge domstolarna kvalificerad

 administrativ service i vid bemärkelse. Som

 tidigare sagts bör dock domstolarna i högre grad

 bli självstyrande. Härtill kommer att det arbete

 som bedrivs för omställning och minskning av den

 statliga administrationen och för att införa nya

 styrformer inom den statliga verksamheten bygger på

 en långt gången decentralisering av både

 beslutsuppgifter och andra mer löpande

 administrativa uppgifter. Samtidigt kan man inte

 bortse från att ett effektivt utnyttjande av knappa

 resurser i bland kräver centralisering av viss

 verksamhet. Det är emellertid viktigt ur alla

 aspekter att den centralt bedrivna verksamheten

 består av just sådana uppgifter som antingen måste

 bedrivas centralt eller som av andra skäl bedrivs

 effektivare på centralt håll. Huvudprincipen för

 centralmyndighetens framtida verksamhet bör därför

 vara att tyngdpunkten i dess verksamhet skall vara

 uppgifter som är förknippade med dess centralmyn-

 dighetsfunktioner och med utvecklingsfrågor. De

 rena serviceuppgifterna bör få en mer undanskjuten

 plats även om också dessa, främst genom den

 struktur på domstolsväsendet som vi tidigare

 berört, inte kommer att sakna betydelse i

 framtiden.

 5.2.1 Centralmyndighetsuppgifter

 Generellt sett skall utgångspunkten vara att alla

 beslutsfunktioner som endast rör den enskilda

 domstolen eller myndigheten också skall ligga hos

 denna. Ett exempel på tillämpningen av denna

 princip är det till många domstolar delegerade

 budgetansvaret. Sådana beslut som direkt berör

 samtliga eller ett flertal domstolar eller

 myndigheter bör emellertid fattas på central nivå.

 Hit hör bl.a. sådana beslut som avser dimensione-

 ring och anslagsfördelning mellan enskilda

 domstolar och myndigheter. Med utgångspunkt i det

 nya system för ekonomistyrning som numera tillämpas

 i den statliga förvaltningen måste man dock vara

 beredd att decentralisera stora grupper av beslut

 och ansvaret för utförande av många åtgärder. Redan

 nu har beslutsbefogenheter i ett stort antal

 ärenden delegerats till domstolarna. Även om

 Domstolsverket alltså kommit långt med delegering

 av beslutsbefogenheter till domstolarna kan arbetet

 härmed ändå inte anses vara slutfört.

 Samtidigt med strävan att decentralisera

 beslutsfunktioner måste man vara beredd att

 bibehålla en kompetent centralmyndighetsfunktion

 för att utföra övriga centralmyndighetsuppgifter.

 Exempel på sådana är bl.a. att framställa en samlad

 årsredovisning och anslagsframställning för hela

 domstolsväsendet (utom de delar som hör till andra

 departement än Justitiedepartementet, t.ex.

 Arbetsdomstolen). Hit hör också sådana frågor som

 att, i de få fall detta numera är behövligt, vara

 besvärsinstans i administrativa frågor.

 5.2.2 Utvecklingsuppgifter

 Utvecklingsverksamhet är av den art att den inte

 nödvändigtvis, men med stor fördel från

 effektivitetssynpunkt, bör bedrivas centralt. Denna

 verksamhet är viktig för domstolsväsendet och

 kommer i framtiden att få en ökad betydelse.

 Ansvaret för sådan verksamhet som innebär utveck-

 ling av olika generella system för bl.a.

 rationalisering av kontors- och mål-

 hanteringsrutiner eller olika redovisningssystem

 bör därför ligga på en centralmyndighet, i varje

 fall så länge det rör sig om centralt använda

 system. Ingenting får dock hindra lokala initiativ

 att utveckla helt egna system eller förbättra de

 centrala på lokal nivå, så länge detta inte

 äventyrar det centrala systemets enhetliga funktion

 eller försvårar uttagandet av relevant information

 ur detta. Detsamma bör gälla underhåll och i viss

 mån drift av dessa system. Utvecklingsarbete

 bedrivs redan nu till stor del i projektform. I

 framtiden bör denna arbetsmetod ytterligare

 utvecklas. Målet med detta bör bl.a. vara att

 organisera arbetet på ett sådant sätt att den

 tendens till bristande överensstämmelse mellan

 planerade arbetsinsatser och det faktiskt utförda

 arbetet inom denna verksamhetsgren som i dag finns

 kan motverkas.

 5.2.3 Serviceuppgifter

 De rena servicefunktioner till domstolarna som

 Domstolsverket fullgör har ibland uppfattats som

 verkets viktigaste uppgift. Betänkandet Doms-

 tolsverket och domstolarna (Ds Ju 1982:3) gick så

 långt att det där uttalades att just denna

 verksamhetsgren måste prioriteras högre än andra

 uppgifter. Denna uppfattning torde också ha en

 ganska stor spridning inom domstolsväsendet. Frågan

 är om denna fokusering på serviceuppgifter av olika

 slag är önskvärd. Regeringen anser inte det utan

 menar att tiden nu är mogen för en viss revidering

 av det synsättet. En långt driven decentralisering

 av sådana arbetsuppgifter som idag utförs av

 Domstolsverket som en service åt domstolarna bör

 därför genomföras.

 Domstolsverkets serviceverksamhet, vilken är

 uppdelad på kollektiv och direkt service, är den

 enskilda verksamhet som dominerar i verket.

 Verksamheten innebär att verket centralt utför ett

 antal löpande arbetsuppgifter, främst hänförliga

 till ekonomi- och personaladministration, som

 annars hade fått utföras av varje enskild domstol

 eller myndighet. Att verksamhet av ren

 servicekaraktär centraliseras inom domstolsväsendet

 innebär naturligtvis att den dömande verksamheten

 ute vid domstolarna endast i mindre omfattning

 behöver "störas" av administrativa frågor. En risk

 med detta är emellertid att även sådant som mycket

 väl kan utföras lokalt, och kanske med minst lika

 god effektivitet, kommer med utan närmare

 överväganden och centraliseras i onödan. Ett

 talande exempel härpå är att alla domstolar inte

 själva har haft det totala ansvaret för sin egen

 lokalvård. I framtiden kommer också ett antal

 löpande uppgifter av administrativ natur att bli

 förändrade. Vissa sådana uppgifter kommer även att

 tillkomma. Det är då viktigt att noga överväga var

 arbetet med dessa skall utföras och endast utföra

 sådana uppgifter på central nivå som av effektivi-

 tets- eller andra skäl bör utföras där.

 Beträffande alla arbetsuppgifter, gamla som nya,

 måste alltså noga övervägas om de skall utföras

 centralt eller på lokal nivå. Den serviceverksamhet

 som då befinns inte vara av sådan art att den måste

 utföras av ett centralt organ eller utförs mest

 effektivt där, bör därför i framtiden utföras,

 eller i alla fall bekostas, av domstolarna själva.

 Som framgått pågår redan nu inom Domstolsverket

 arbete för att decentralisera en hel del rena

 serviceuppgifter. En viktig utgångspunkt för en

 förändring i detta avseende måste då vara att

 domstolarna får ta eget ansvar för tillräckligt

 mycket av de serviceuppgifter som idag utförs

 centralt för att det skall löna sig för dem att

 satsa de resurser i form av utbildning,

 omorganisation och eventuell personalförstärkning

 som erfordras för att lösa de nya uppgifterna.

 Det går emellertid inte att nöja sig med att bara

 delegera löpande förvaltningsuppgifter till

 domstolarna utan att andra åtgärder samtidigt

 vidtas för att effektivisera verksamheten där.

 Sådana åtgärder är under utarbetande i huvudsaklig

 överensstämmelse med bl.a. Domstolsutredningens

 förslag.

 Att närmare precisera vilka uppgifter som bör

 delegeras och vilka som bör ligga kvar på central

 nivå bör som inledningsvis sagts vara en uppgift

 för den nya styrelsen för Domstolarnas

 förvaltningsmyndighet. Som en allmän utgångspunkt

 kan dock hänvisas till det arbete som pågår sedan

 tidigare med det delegerade budgetansvaret. Där

 förekommer en långt gående decentralisering av rena

 beslutsbefogenheter i främst ekonomiadministrativa

 frågor. Även beträffande andra områden som

 personaladministration, tillsättande av tjänster

 m.m. har stora delar av beslutsbefogenheterna

 delegerats. Tiden kan därför nu anses vara mogen

 för att delegera även rent löpande arbetsuppgifter

 i större usträckning än som tidigare ansetts vara

 möjligt. En sådan utveckling underlättas också av

 de moderna datakommunikationssystem som för

 närvarande utvecklas av Domstolsverket. Centralt

 bör t.ex. sådan serviceverksamhet inom delar av det

 personaladministrativa området endast bedrivas som

 direkt bidrar till samordningen av en

 personalpolitik för domstolsväsendet. Hit hör också

 sådana uppgifter som Domstolsverket idag utför på

 grund av deras stora svårighet eller komplexitet

 och som det för statsbudgeten totalt skulle bli

 mindre effektivt att låta utföra lokalt vid varje

 enskild domstol eller myndighet.

 5.3 Arbetsfördelning mellan centralmyndigheten och

 de små domstolarna

 I detta sammanhang måste också beröras frågan om

 principerna för tillhandahållande av service åt de

 små domstolarna. Det är naturligtvis inte rimligt

 att föreställa sig att den största och den minsta

 domstolen har samma behov av centralt

 tillhandahållen service. Det finns ett stort antal

 verkligt små domstolar och deras behov av

 administrativ service måste tillgodoses. Det är

 inte realistiskt att tänka sig att dessa utan

 omfattande förstärkningar själva kan hantera alla

 de uppgifter som Domstolsverket nu utför i sin

 serviceverksamhet och som det med tillämpning av

 tidigare nämnda principer kan bli aktuellt att

 flytta ut till domstolarna. Att genomföra sådana

 förstärkningar skulle också strida mot principen

 att beaktansvärda kostnadsökningar inte får uppstå

 till följd av delegering av serviceuppgifter. En

 viss servicenivå måste således bibehållas centralt

 också för sådana uppgifter som i princip bör

 utföras lokalt.

 För att tillgodose detta behov finns huvudsakligen

 två vägar att gå. Den ena, mer centralistiska vägen

 är att lägga fast att delegering av Domstolsverkets

 nuvarande serviceuppgifter till enskilda domstolar

 och myndigheter bara får ske - och måste ske -

 till sådana som är tillräckligt stora för att klara

 av att utföra uppgiften i egen regi. Samtidigt

 måste de mindre domstolarna, i likhet med den

 nuvarande ordningen, i princip vara hänvisade till

 den service som centralmyndigheten tillhandahåller.

 Med en sådan lösning kan centralmyndigheten på ett

 lättadministrerat sätt genom anslag kompenseras för

 den service den måste tillhandahålla de mindre

 domstolarna. En fördel med ett sådant system är

 också dess ur rent administrativ synvinkel enkla

 uppbyggnad.

 En annan, mer decentralistisk väg att gå är att

 låta varje domstol eller myndighet, stor som liten,

 själv välja varifrån den skall hämta det

 administrativa stöd den anser sig behöva. En

 förutsättning härför är att den del av

 Domstolsverkets nuvarande serviceuppgifter som inte

 anses nödvändiga att i framtiden utföra på central

 nivå kan avgiftsfinansieras. Avgifterna måste

 naturligtvis relateras till centralmyndighetens

 kostnader. Detta kan leda till att domstolar och

 myndigheter tjänar på att utföra så mycket som

 möjligt av löpande uppgifter själva.

 Den sistnämnda lösningen bör väljas inte minst

 därför att den bidrar till att domstolarna blir mer

 självförvaltande och på sikt också kan medföra

 effektivitetsvinster.

 5.4 Hovrätternas och kammarrätternas roll inom det

 domstolsadministrativa systemet

 Organisationspromemorian föreslår, som tidigare i

 korthet återgivits, att hovrätterna och

 kammarrätterna för att tillgodose de minsta

 domstolarnas behov av service vid en nedläggning av

 Domstolsverket, skall åläggas ett utökat administ-

 rativt ansvar för dessa. Med det förslag till

 förvaltning inom domstolsväsendet som nu

 presenteras finns det emellertid inte något behov

 av en sådan lösning. Regeringen vill således inte

 föreslå att hovrätterna eller kammarrätterna skall

 åläggas något utökat administrativt ansvar för

 underliggande domstolar.

 En annan sak är att det naturligtvis skall stå

 olika domstolar fritt att samarbeta i

 administrativa frågor. Som tidigare har berörts

 kommer regeringens förslag om centralmyndighetens

 framtida roll och uppgifter att medföra att en del

 bl.a. löpande administrativa uppgifter som nu

 utförs av Domstolsverket i framtiden skall

 avgiftsbeläggas eller helt enkelt överföras till

 domstolarna. Domstolarna på en ort eller i en

 region kan då självfallet samverka med varandra för

 att tillsammans lösa uppgiften i stället för att

 göra det var och en på egen hand eller anlita

 centralmyndighetens service mot betalning.

 6 Organisation och ledning

 6.1 Centralmyndighetens huvudsakliga organisation

 Domstolsverket är nu centralmyndighet inte bara för

 domstolarna och hyres- och arrendenämnderna utan

 också för Rättshjälpsmyndigheten och rätts-

 hjälpsfrågorna i stort och för de allmänna

 advokatbyråerna. Verket utför också kansligöromål

 åt Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet och

 åt Notarienämnden. Tyngdpunkten i verkets arbete

 ligger naturligtvis på de uppgifter som hänger

 samman med domstolarna och hyres- och arrende-

 nämnderna. Det kan diskuteras om den administrativa

 centralmyndigheten för domstolsväsendet alls bör ha

 kvar uppgifter som rör andra myndigheter och

 nämnder än dem som inom Domstolsverkets

 verksamhetsområde brukar räknas till

 domstolsväsendet. Den frågan behandlas längre fram

 (avsnitt 7). Redan här skall dock förutskickas att

 regeringen inte anser det befogat att göra någon

 organisatorisk uppdelning av myndigheten eller att

 på annat sätt skapa en helt fristående organisation

 för bl.a. rättshjälpsfrågor och frågor som berör de

 allmänna advokatbyråerna.

 6.2 Centralmyndighetens ledning

 Promemorian behandlar inte dessa frågor.

 Skälen för regeringens förslag: Även om det inte

 är befogat att dela upp centralmyndigheten i två

 delar, kan det med fog hävdas att själva lednings-

 funktionen bör vara annorlunda utformad vad gäller

 den verksamhet som rör domstolarna jämfört med den

 verksamhet som rör övriga myndigheter under

 Domstolsverket. Frågan om ledning av den sistnämnda

 verksamheten kommer senare att behandlas närmare

 (avsnitt 7.3).

 6.2.1 Ledning av statliga myndigheter i allmänhet

 Domstolsverket styrs i dag på ett sätt som är

 traditionellt för ett centralt ämbetsverk. I

 styrelsen sitter, förutom Domstolsverkets

 generaldirektör vilken är ordförande, två domare,

 en representant för advokatkåren, två riksdagsmän

 och två fackligt nominerade ledamöter. Styrelsens

 befogenheter är genom bestämmelserna i

 verksförordningen (SFS 1987:1100) relativt

 beskurna. Den skall fatta beslut om

 anslagsframställning och årsredovisning och om

 eventuella åtgärder med anledning av Riksrevi-

 sionsverkets revisionsrapporter samt om

 föreskrifter som riktar sig till främst enskilda.

 Styrelsen skall vidare pröva om myndighetens

 verksamhet bedrivs effektivt och i överensstämmelse

 med verksamhetens syfte, hjälpa myndighetens chef

 och föreslå de åtgärder som styrelsen finner

 motiverade. Ansvaret för verksamheten ligger

 således huvudsakligen hos verkschefen, som

 emellertid inte ansvarar inför styrelsen utan inför

 regeringen för sitt sätt att sköta verksamheten.

 Den nuvarande modellen för att styra

 Domstolsverket, som helt följer verksförordningen,

 är resultatet av en kompromiss mellan två varandra

 motstående sätt att leda en verksamhet. Den ena

 modellen, som brukar kallas enrådighetsverk,

 innebär att verkschefen är den som fattar beslut i

 alla frågor. Chefen ansvarar direkt inför

 regeringen och myndigheten saknar styrelse. Ibland

 förekommer ett rådgivande organ som verkschefen

 skall konsultera innan beslut fattas i vissa

 principiellt viktiga frågor. Ett exempel på ett

 enrådighetsverk inom rättsväsendet är

 Riksåklagaren. Mot detta står en annan modell där

 myndigheten har en styrelse som faktiskt utövar den

 högsta ledningsfunktionen och där verkschefen intar

 en i förhållande till styrelsen underordnad

 ställning. Denna modell förekommer främst i

 affärsverken.

 De nuvarande principerna för ledning av statliga

 verk, som alltså tillämpas också på Domstolsverket,

 bestämdes genom det s.k. verksledningsbeslutet 1987

 (prop. 1986/87:99, bet. 1986/87:KU29, rskr.

 1986/87:226). I propositionen konstaterades att

 modellen med en enrådig verkschef i princip var

 tillämpbar i alla myndigheter medan modellen med

 ansvarig styrelse inte passade generellt utan kunde

 tillämpas bara i vissa fall. Lekmannamedverkan i

 styrelsen ansågs emellertid som något mycket

 värdefullt för att ta tillvara den medborgerliga

 sakkunskap och det medborgerliga omdöme som på så

 sätt kom myndigheterna till del. Samtidigt

 konstaterades att via lekmannarepresentanterna

 tillförsäkrades insyn i verksamheten såväl de

 intressen som direkt berördes av myndigheternas

 verksamhet som allmänna medborgerliga intressen.

 Den styrelseform som befanns passa bäst för de

 flesta statliga myndigheter blev alltså den

 nuvarande där verkschefen har huvudansvaret i de

 flesta frågor och där styrelsen har vissa

 begränsade beslutsbefogenheter. Som framgått

 tillhör Domstolsverket den kategori av myndigheter

 som styrs på detta sätt.

 6.2.2 Betänkandet Effektivare ledning av statliga

 myndigheter

 I mars 1992 tillsattes en kommitté med uppdrag att

 se över förvaltningsmyndigheternas ledningsformer

 m.m. Denna, som arbetat under namnet Kommittén om

 förvaltningsmyndigheternas ledningsformer, har

 nyligen överlämnat sitt betänkande Effektivare

 ledning i statliga myndigheter (SOU 1993:58).

 Kommittén har dragit två huvudsakliga slutsatser av

 sitt utredningsarbete. Den ena är att man bör

 skilja mellan frågorna om insyn i en myndighets

 verksamhet och ledningen av densamma. Den andra är

 att det är svårt att förena kravet på tydligt

 ansvar för verksamheten med den nuvarande

 uppdelningen av befogenheter mellan verkschef och

 styrelse. Kommittén konstaterar vidare att eftersom

 kravet på medborgerlig insyn i statsförvaltningen

 för de allra flesta myndigheter kan tillgodoses

 genom andra kanaler än genom styrelserepresentanter

 bör kravet på effektivitet i regeringens styrning

 av myndigheterna vara vägledande för valet av

 styrelseform för dessa. De alternativa

 styrelseformer som kommittén förespråkar är

 antingen enrådighetsverk eller myndigheter med en

 styrelse som har ett totalt ansvar för

 verksamheten. Kommittén föreslår, med hänvisning

 främst till regeringens intresse av effektivitet

 och tydlighet i styrningen av myndigheterna, att

 den styrningsmodell som huvudsakligen bör ifråga-

 komma för statliga myndigheter i framtiden skall

 vara modellen med enrådighetsverk. För vissa

 myndigheter med speciella uppgifter kan dock enligt

 kommittéförslaget modellen med en styrelse

 övervägas. Avgörande bör då vara att den

 styrelseformen är effektiv för myndigheten i fråga.

 Styrelsen bör ha det totala ansvaret för

 verksamheten och leda denna. Styrelseledamöterna

 bör i sådana fall utses mot bakgrund av styrelsens

 ledningsansvar och således rekryteras på

 professionella grunder så att erfarenhet av

 myndighets- och företagsledning får en framträdande

 plats i styrelsen. Den hittills förhärskande

 modellen med lekmannastyrelser med begränsade

 befogenheter föreslås alltså av utredningen bli

 avvecklad i framtiden.

 6.2.3 Medborgerlig insyn och kontroll samt fackligt

 inflytande över ledningen av centralmyndigheten

 Regeringen anser att domstolarnas självständighet

 och oavhängighet i sin dömande verksamhet bör

 avspegla sig även i det sätt på vilket den

 administrativa centralmyndigheten för domstolarna

 leds. Statsmakternas inflytande över domstolarnas

 dömande verksamhet sker genom normgivning. Det

 direkta medborgerliga inflytandet över den dömande

 verksamheten är tillgodosett genom systemet med

 nämndemän i domstolarna. Domstolarnas dömande

 verksamhet bedrivs med ytterst få och väl

 avgränsade undantag i full offentlighet. Det är

 således väl sörjt för att den medborgerliga insynen

 och kontrollen över domstolarnas dömande verksamhet

 blir effektiv.

 I administrativt och organisatoriskt hänseende,

 och det är först här frågan om den administrativa

 centralmyndigheten aktualiseras, sker

 statsmakternas styrning främst genom budgetarbetet

 och den verksamhet som hänger ihop med framför allt

 medelstilldelningen till domstolsväsendet. Genom

 den i tryckfrihetsförordningen reglerade

 offentlighetsprincipen och den s.k.

 meddelarfriheten som regleras i

 tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihets-

 grundlagen har sörjts för att den medborgerliga

 insynen och kontrollen av förvaltningsverksamhet

 kan utövas på ett enkelt och förhållandevis

 effektivt sätt. Riksdagens ombudsmäns (JO) och

 Justitiekanslerns (JK) tillsyns- och

 granskningsskyldighet över den offentliga

 verksamheten bidrar också i hög grad till detta.

 Riksdagsledamöternas rätt att ställa

 interpellationer och frågor till enskilda statsråd

 i angelägenheter som hör till statsrådets

 ansvarsområde, liksom skyldigheten för statliga

 myndigheter enligt 4 kap 10 § riksdagsordningen att

 lämna uppgifter och avge yttrande på begäran av ett

 riksdagsutskott, är andra kanaler för medborgerlig

 insyn i och kontroll över förvaltningsmyndig-

 heternas verksamhet. Slutligen skall dessa enligt

 förordningen (1993:134) om myndigheternas

 årsredovisningar årligen lämna årsredovisning till

 regeringen. Denna blir offentlig liksom

 Riksrevisionsverkets granskningsyttrande över

 årsredovisningen. Mot bakgrund av det sagda torde

 behovet av politisk eller medborgerlig insyn i den

 administrativa centralmyndigheten för

 domstolsväsendet i form av lekmannarepresentanter i

 styrelsen vara mindre framträdande.

 Detsamma gäller eventuellt fackligt inflytande vid

 sidan av den arbetsrättsliga

 medbestämmandelagstiftningen och eventuella

 samråds- och referensgrupper med fackliga

 representanter knutna till myndighetens ledning.

 Att sådana samråds- och referensgrupper har ett

 värde har framhållits i bl.a. prop. 1991/92:123,

 vilken låg till grund för 1992 års ändringar i

 verksledningsbeslutet (bet. 1991/92:KU36, rskr.

 1991/92:305) där den s.k. intresserepresentationen,

 dvs. av arbetsmarknadens parter nominerade

 ledamöter, avskaffades i vissa myndighetsstyrelser.

 I propositionen uttalades sålunda bl.a. att det kan

 vara ett värdefullt tillskott till myndighetens

 ledningskompetens att utnyttja rådgivande organ

 eller referensgrupper i ledningen av verksamheten.

 Enligt regeringens mening utgör detta ett fullgott

 alternativ för myndigheten om den vill ta tillvara

 den obestridliga kompetens som finns inom fackliga

 kretsar utan att för den skull låta de fackliga

 intressena vara representerade i styrelsen.

 6.2.4 Enrådighetsverk eller styrelse

 Det nyss anförda leder till slutsatsen att varken

 intresset av medborgerlig kontroll och insyn över

 verksamheten eller fackliga gruppers legitima

 intresse av insyn och inflytande motiverar att den

 nuvarande styrelsen behålls. Frågan uppstår då om

 den administrativa centralmyndigheten för

 domstolsväsendet skall ledas som ett s.k.

 enrådighetsverk eller av en styrelse med fullt

 ansvar för verksamheten. Denna fråga måste besvaras

 med utgångspunkt i strävandena att stärka

 domstolarnas inflytande över ledningen av

 centralmyndigheten.

 Som tidigare anförts bör, som ett led i

 domstolsväsendets ökade självförvaltning,

 domstolarnas inflytande över ledningen av

 centralmyndighetens verksamhet förstärkas. Detta

 kan åstadkommas genom att myndigheten leds som ett

 enrådighetsverk med en eller flera rådgivande

 nämnder eller referensgrupper kopplade till

 verksamheten och där verkschefen kan söka samråd

 med företrädare för domstolarna i olika frågor som

 har med den administrativa styrningen av

 domstolarna att göra. Önskemålet om domstolarnas

 ökade inflytande över verksamheten kan dock bättre

 tillgodoses genom att centralmyndigheten leds av en

 styrelse som består av personer som huvudsakligen

 har hämtats från domstolarna.

 Förutom det övergripande intresset av att öka

 domstolarnas eget inflytande över den verksamhet

 som den administrativa centralmyndigheten för

 domstolsväsendet närmare skall utöva bör också

 beaktas de förändringar inom

 domstolsadministrationen som är förestående.

 Centralmyndigheten kommer, som tidigare behandlats

 ganska ingående, främst att ägna sig åt rena

 centralmyndighetsuppgifter såsom en del

 beslutsfunktioner gentemot domstolarna och

 samordningsansvar i många frågor, utvecklingsarbete

 och i viss mån serviceverksamhet. Som också i det

 sammanhanget närmare har utvecklats kommer ett

 antagligen stort antal löpande administrativa

 uppgifter att föras över till domstolarna från

 centralmyndigheten. Det är inte uteslutet att detta

 och vissa av de förändringar i övrigt av den

 centrala administrationens roll som föreslås,

 kommer att medföra större belastning på domstolarna

 själva. Det är angeläget att alla sådana åtgärder

 genomförs på ett sätt som är förankrat hos enskilda

 domstolar, vilket underlättas om domstolarna som

 kollektiv deltar i verksamheten på central nivå.

 Det sagda talar för att den administrativa

 centralmyndigheten för domstolsväsendet bör ledas

 av en styrelse som är sammansatt av personer

 huvudsakligen hämtade från domstolarna. I styrelsen

 bör alltså ingå personer med ledande befattningar i

 domstolarna och med sådan bakgrund att det inom

 styrelsen finns företrätt kunskaper och erfaren-

 heter från olika domstolstyper. Det bör också kunna

 ingå ytterligare en eller ett par ledamöter som kan

 tillföra verksamheten värdefulla kunskaper och

 erfarenheter. Likaså bör en jämn fördelning mellan

 kvinnor och män eftersträvas. Som strax kommer att

 utvecklas närmare bör även myndighetschefen ingå i

 styrelsen. Styrelsen skall som tidigare utses av

 regeringen.

 Den valda lösningen avviker som framgår från de

 styrformer för statliga förvaltningsmyndigheter som

 Kommittén om förvaltningsmyndigheternas

 ledningsformer har föreslagit. Domstolsväsendet har

 emellertid sådana särdrag, inte minst naturligtvis

 på grund av domstolarnas speciella konstitutionella

 ställning, att en särlösning bör kunna väljas på

 detta område utan att det har någon betydelse för

 hur frågan löses inom andra områden.

 Hur övriga delar av verksamheten, alltså

 rättshjälpsfrågor och de allmänna advokatbyråerna,

 bör ledas i framtiden behandlas senare (avsnitt

 7.3).

 6.2.5 Styrelsens ansvar och arbetsuppgifter

 Styrelsen skall ha det totala ansvaret för

 myndighetens verksamhet och ansvara inför

 regeringen. Dess arbetsuppgifter bör emellertid

 ändå ligga på ett i stort sett övergripande plan.

 Att svara för den långsiktiga planeringen av

 verksamheten är en självklar fråga för styrelsen

 liksom att se till att regeringen får det underlag

 den behöver för att ta ställning till central-

 myndighetens verksamhet. Ekonomiska planer,

 anslagsframställning och årsredovisning för såväl

 själva myndigheten som för domstolsväsendet skall

 lämnas av styrelsen till regeringen. Styrelsen

 skall också se till att redovisning och förvaltning

 av de medel som centralmyndigheten förfogar över -

 såväl för egen del som för domstolarna och

 eventuella förvaltningsmyndigheter - är organiserad

 på ett tillfredsställande sätt. Styrelsen bör också

 fatta beslut i viktigare administrativa angelägen-

 heter som rör aktuella domstolar och

 förvaltningsmyndigheter. Styrelsen bör bestämma hur

 arbetet i myndigheten skall bedrivas genom att

 utfärda arbetsordning eller andra direktiv.

 Eftersom det knappast är realistiskt att tro att

 styrelsen skall kunna leda verksamheten mera i

 detalj skall den ha möjlighet att delegera

 arbetsuppgifter till myndighetschefen och ett

 eventuellt arbetsutskott inom styrelsen.

 Frågan om ordförande i styrelsen behandlas i nästa

 avsnitt.

 6.3 Myndighetschefen och styrelsens ordförande

 Det är ofrånkomligt att mycket av ledningen av den

 centrala myndighetens verksamhet kommer att ligga

 på myndighetens chef. Chefen får då en central roll

 i den framtida organisationen genom att ansvara för

 den löpande verksamheten i enlighet med de direktiv

 och riktlinjer som styrelsen utfärdar. Redan i och

 med detta måste chefen vara utrustad med omfattande

 beslutsbefogenheter. Som nyss sagts måste också

 styrelsens beslutande uppgifter i huvudsak komma

 att ligga på ett övergripande plan. Chefen kommer

 därför att inta ungefärligen den ställning som en

 verkställande direktör har i ett aktiebolag. Det är

 då en näraliggande ordning att myndighetschefen

 utses av regeringen men efter förslag från

 styrelsen. Myndighetschefen skall också i princip

 ansvara för föredragningen i styrelsen. Av det

 sagda följer att chefen bör ingå som ledamot av

 styrelsen.

 I det tidigare behandlade betänkandet från

 Kommittén om förvaltningsmyndigheternas

 ledningsformer föreslås som huvudregel för de

 myndigheter som skall ledas av en styrelse att

 myndighetschefen också är ordförande i denna.

 Skälet för denna ståndpunkt är huvudsakligen att

 ansvarsfördelningen mellan regeringen, myndighetens

 styrelse, och myndighetschefen utåt sett framträder

 klarare än om en utomstående ordförande väljs,

 bl.a. beroende på att det som regel är myndighets-

 chefen som företräder myndigheten utåt. Även för

 Domstolarnas förvaltningsmyndighets del kommer det

 naturligtvis främst att vara myndighetschefen som

 oftast företräder myndigheten i förhållande till

 domstolarna, regeringen, andra myndigheter och

 allmänheten. Däremot är det inte lika givet att

 myndighetschefen skall vara ordförande i styrelsen.

 Den principiella grundsyn som är vägledande för

 ändringarna av rollen för den administrativa

 centralmyndigheten för domstolsväsendet talar

 snarast för att ordföranden i styrelsen är en

 framstående representant för domstolarna. Det bör

 dock överlåtas till styrelsen själv att inom sig

 utse ordförande utan att det på förhand bestäms vem

 denne bör vara.

 Som tidigare sagts kan det inom styrelsen inrättas

 ett arbetsutskott. Ett eventuellt sådant skall

 utses av styrelsen. Mycket talar för att myndig-

 hetschefen bör vara ledamot av detta. Ingenting

 hindrar heller att denne verkar som ordförande i

 arbetsutskottet.

 Chefen för Domstolarnas förvaltningsmyndighet bör

 vara väl förtrogen med främst den verksamhet som

 bedrivs inom domstolsväsendet. Det kan vara önsk-

 värt att denne är eller har varit ordinarie domare,

 gärna i chefsbefattning. Detta bör dock inte vara

 ett krav.

 7 Centralmyndighetsuppgifter utanför

 domstolsväsendet m.m.

 Promemorians förslag: Rättshjälpsmyndigheten skall

 överta uppgiften att vara centralmyndighet för

 rättshjälpsfrågorna från Domstolsverket. Vad gäller

 de allmänna advokatbyråerna lades inga förslag fram

 i promemorian.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser

 uttalar sig inte särskilt i denna fråga.

 Domstolsverket har inga principiella erinringar mot

 att överföra hela ansvaret för rättshjälpsfrågorna

 till Rättshjälpsmyndigheten men pekar på vissa

 praktiska problem. Rättshjälpsmyndigheten

 tillstyrker förslaget.

 7.1 Behovet av en centralmyndighet för

 rättshjälpsfrågor och de allmänna advokatbyråerna

 7.1.1 Rättshjälpsfrågor

 Organisationspromemorian föreslår, närmast som en

 följd av ställningstagandet att Domstolsverket bör

 avvecklas, att huvudmannaskapet för rättshjälpen

 bör vara en uppgift för Rättshjälpsmyndigheten i

 stället för Domstolsverket. Som skäl för den

 ståndpunkten anges bl.a. att det råder en

 otillfredställande ordning på rättshjälpsområdet

 med i viss mån oklar ansvarsfördelning mellan

 Domstolsverket och Rättshjälpsmyndigheten.

 Rättshjälpsmyndigheten borde därför få ta över hela

 ansvaret för verksamhetsområdet. Det kan då enligt

 promemorian övervägas att låta någon annan

 myndighet än den administrativa centralmyndigheten

 för domstolsväsendet utföra uppgiften att föra

 statens talan i rättshjälpsfrågor. Riksdagen har på

 regeringens förslag bl.a. vidtagit sådana ändringar

 i Rättshjälpslagen att en eventuellt framtida

 ändring av huvudmannaskapet för rättshjälpsfrågorna

 har underlättats (prop. 1992/93:109, bet.

 1992/93JuU12, rskr. 1992/93:104).

 Efter regeringens bemyndigande har

 justitieministern nyligen tillsatt en utredning

 (dir. 1993:77) som skall göra en översyn av

 rättshjälpssystemet med avseende både på den

 materiella regleringen och på organisatoriska

 frågor. Utredarens uppdrag vad gäller de sistnämnda

 frågorna går ut på att utvärdera den nya

 organisation i vilken Rättshjälpsmyndigheten och

 Rättshjälpsnämnden nu under drygt två år har

 bedrivit sin verksamhet och att se över

 ansvarsfördelningen mellan Domstolsverket och

 Rättshjälpsmyndigheten. Utredaren skall också

 belysa i vilken mån hans olika förslag till

 förändringar i den materiella regleringen skapar

 behov av organisationsförändringar och föreslå

 erforderliga sådana.

 Tiden är därför ännu inte mogen för att nu ta

 ställning till ett eventuellt ändrat huvudmannaskap

 för rättshjälpsfrågorna. I de fortsatta övervägan-

 dena utgår regeringen därför från att

 centralmyndigheten åtminstone tills vidare skall

 behålla sina nuvarande uppgifter på

 rättshjälpsområdet.

 7.1.2 De allmänna advokatbyråerna

 Organisationspromemorian tar också upp frågan om

 Domstolsverkets huvudmannaskap för de allmänna

 advokatbyråerna men konstaterar att frågan om

 dessas framtid är föremål för överväganden i annat

 sammanhang inom Justitiedepartementet. Promemorian

 lämnar därför inget förslag i den delen. Det arbete

 som åsyftas i promemorian är bl.a. den

 departementspromemoria, De allmänna

 advokatbyråerna * Principförslag om avveckling av

 det statliga engagemanget (Ds 1992:51), som utkom

 under våren 1992. Där förordades att en avveckling

 av de allmänna advokatbyråerna borde ske.

 Regeringen har emellertid i 1993 års

 budgetproposition inte velat föreslå riksdagen

 annat än att bemyndiga regeringen att avveckla de

 allmänna advokatbyråer som har rekryterings-

 svårigheter eller som de anställda vill ta över

 (prop. 1992/93:100 bil. 3 s. 124). Riksdagen har

 bifallit regeringens hemställan (bet.

 1992/93:JuU26, rskr. 1992/93:291).

 7.1.3 Slutsatser

 Läget är således sådant att det inte för närvarande

 är tid att göra några ändringar vad gäller

 huvudmannaskapet för rättshjälpen. Det är inte

 heller aktuellt att generellt avveckla de allmänna

 advokatbyråerna. Båda verksamheterna bör, liksom

 för närvarande, styras av en administrativ

 centralmyndighet. Det är naturligtvis tänkbart att

 denna kan vara en annan än den administrativa

 centralmyndigheten för domstolsväsendet. Det finns

 dock knappast någon annan myndighet som på ett

 naturligt sätt kan överta denna verksamhet,

 bortsett förstås från Rättshjälpsmyndigheten inom

 sitt verksamhetsområde. Regeringen är emellertid

 inte för närvarande beredd att förorda någon annan

 ordning på dessa områden än den som gäller idag.

 Domstolarnas förvaltningsmyndighet bör alltså också

 i fortsättningen vara administrativ

 centralmyndighet även för såväl rättshjälpsfrågorna

 som de allmänna advokatbyråerna.

 7.2 Centralmyndighetens organisation

 Den uppdelning av Domstolsverkets verksamhet i

 olika grenar som tidigare har beskrivits främst med

 utgångspunkt i arbetsuppgifter hänförliga till

 domstolarna och arrende- och hyresnämnderna gäller

 även i huvudsak för den verksamhet som

 Domstolsverket bedriver som centralmyndighet för de

 allmänna advokatbyråerna och Rättshjälpsmyn-

 digheten. Vad gäller de allmänna advokatbyråerna

 förekommer vid Domstolsverket numera i stort sett

 endast vissa servicefunktioner och ett mycket

 begränsat antal uppgifter av

 centralmyndighetskaraktär. För Domstolsverkets

 service till dessa har ett system med

 avgiftsfinansiering tillämpats under en lång tid.

 Beträffande Rättshjälpsmyndigheten ligger i stort

 sett bara enstaka centralmyndighetsuppgifter,

 främst hänförliga till det ekonomiadministrativa

 området, kvar hos Domstolsverket.

 Om man ser till de domstolar och myndigheter som

 sorterar under Domstolsverkets ansvarsområde kan

 två grupper urskiljas på ett tydligt sätt, bl.a.

 med hänsyn till deras helt olika roller inom

 rättsväsendet. Detta leder till att om man vill

 göra en organisatorisk uppdelning av Domstolsverket

 så kan detta ske genom att den administrativa

 ledningen av domstolsväsendet, inklusive hyres- och

 arrendenämnderna, Tjänsteförslagsnämnden och

 Notarienämnden grupperas för sig och ledningen i

 administrativt hänseende av övriga myndigheter,

 dvs. myndigheterna på rättshjälpsområdet och de

 allmänna advokatbyråerna, för sig.

 Frågan är om det är nödvändigt att göra någon

 sådan uppdelning. Vad verkets egentliga

 arbetsuppgifter i förhållande till respektive grupp

 av myndigheter anbelangar torde någon uppdelning

 inte vara motiverad. Någon organisatorisk

 uppdelning förekommer inte vare sig formellt eller

 informellt inom verket i dag även om vissa

 tjänstemän naturligtvis har specialiserat sig på

 frågor som hör till den ena eller andra gruppen.

 Något egentligt behov av en organisatorisk

 uppdelning har inte heller visat sig finnas.

 Regeringen förordar därför inte någon uppdelning av

 centralmyndigheten i flera delar.

 7.3 Ledning av centralmyndighetens verksamhet i

 frågor som rör rättshjälp och de allmänna

 advokatbyråerna

 Promemorian behandlar inte dessa frågor.

 Skälen för regeringens förslag: Som tidigare

 utvecklats (avsnitt 6.2.4) bör Domstolarnas

 förvaltningsmyndighet ledas av en styrelse som

 består av personer huvudsakligen hämtade från

 domstolarna. Styrelsen är genom sin nya sammansätt-

 ning direkt avpassad för att leda den verksamhet

 hos Domstolarnas förvaltningsmyndighet som har med

 domstolsväsendet att göra. Med tanke särskilt på

 dess sammansättning förefaller den däremot mindre

 väl avpassad för att handlägga frågor om rättshjälp

 och allmänna advokatbyråer vilka ju inte har något

 direkt samband med förvaltningen av domstols-

 väsendet. Som framgått av det tidigare sagda

 (avsnitt 7.2) förekommer emellertid dessa frågor

 inte i särskilt stor omfattning hos Domstolsverket

 idag och kommer därför inte heller att bli en

 särskilt stor del av Domstolarnas förvaltnings-

 myndighets verksamhet.

 De principer för sammansättningen av Domstolarnas

 förvaltningsmyndighets styrelse och de nu aktuella

 frågornas ringa förekomst nu och i framtiden talar

 mot att permanent ge denna en sådan sammansättning

 som också skulle passa för att handlägga

 rättshjälpsfrågorna och frågorna rörande de

 allmänna advokatbyråerna. I stället kan man tänka

 sig att inrätta en separat styrelse som bara har

 att behandla dessa frågor. Det är också tänkbart

 att låta Domstolarnas förvaltningsmyndighets

 styrelse få en särskild sammansättning vid

 behandling av de frågor som rör rättshjälp och de

 allmänna advokatbyråerna. Dessa lösningar har dock

 klara nackdelar. Systemet blir krångligt att admi-

 nistrera och i viss mån svåröverskådligt. Detta

 medför risker bl.a. för att kompetens- och

 ansvarsfördelningen kan bli oklar, särskilt när det

 gäller frågor om användande av myndighetens egna

 resurser till olika ändamål. En annan nackdel med

 det skisserade systemet är att det skulle stå i

 strid med de intentioner för ledning av statlig

 verksamhet som bl.a. kommer till uttryck i

 Kommittén om förvaltningsmyndigheternas lednings-

 formers tidigare (avsnitt 6.2.2) behandlade

 betänkande Effektivare ledningsformer i statliga

 myndigheter (SOU 1993:58). Häri uttalas att

 statliga myndigheter i framtiden huvudsakligen bör

 styras som s.k. enrådighetsverk. Denna

 ledningsmodell har regeringen av principiella skäl

 funnit passa mindre väl för Domstolarnas förvalt-

 ningsmyndighet för behandling av de frågor som

 berör domstolsväsendet i stort. Betänkligheterna

 gör sig emellertid inte alls gällande med avseende

 på frågorna om rättshjälp och de allmänna

 advokatbyråerna varför det finns goda skäl att låta

 dessa i sin helhet avgöras av chefen för Dom-

 stolarnas förvaltningsmyndighet. Det enda som

 egentligen talar mot den lösningen är att den

 medför en viss bristande enhetlighet på så sätt att

 styrelsen har ansvaret för vissa frågor och

 myndighetschefen ensam ansvarar för andra. Detta

 problem skall dock inte överdrivas eftersom det i

 det senare fallet rör sig om väl avgränsade frågor

 som inte förekommer alltför ofta. I detta

 sammanhang bör också understrykas att det är

 styrelsen som har det yttersta ansvaret för hur

 myndigheten fungerar internt och hur dess resurser

 skall användas. Även om styrelsen på det sättet får

 ett visst indirekt inflytande också över de nu

 aktuella frågorna måste risken för att denna, t.ex.

 vid fördelning av myndighetens resurser, skulle

 missgynna den nu aktuella verksamheten bedömas som

 obefintlig. Regeringen förordar därför att ansvaret

 för frågorna om rättshjälp och de allmänna

 advokatbyråerna hos Domstolarnas

 förvaltningsmyndighet i sin helhet läggs på

 myndighetschefen ensam. Till stöd för denne i bl.a.

 policyfrågor kan inrättas ett särskilt rådgivande

 organ med representanter för advokatkåren med

 erfarenhet av både privat verksamhet och verksamhet

 vid allmän advokatbyrå, domstolarna och eventuellt

 andra intressenter.

 7.4 Kanslifunktion för vissa nämnder

 Promemorian diskuterar dessa frågor utan att lämna

 några förslag.

 Skälen för regeringens bedömning: Beträffande

 Domstolsverkets uppgift att fullgöra

 kansligöromålen för Tjänsteförslagsnämnden för

 domstolsväsendet och Notarienämnden lämnas inte

 något slutligt förslag i organisationspromemorian.

 Det diskuteras emellertid att på sikt låta dessa

 nämnder, eventuellt tillsammans med

 Rättshjälpsnämnden och Personalansvarsnämnden för

 domstolsväsendet, betjänas av ett gemensamt

 fristående kansli eller låta någon domstol sköta

 kansligöromålen efter förebild av Statens ansvars-

 nämnd vars kansligöromål fullgörs av Svea hovrätt.

 Även dessa överväganden skall dock ses mot bakgrund

 av promemorians huvudståndpunkt, nämligen att

 Domstolsverket skall avvecklas på sikt.

 Skälen för att med en bibehållen administrativ

 centralmyndighet för domstolsväsendet avskilja

 nämndernas verksamhet från dennas ansvarsområde är

 inte särskilt tungt vägande. Nämndernas verksamhet

 har, till skillnad från rättshjälpsfrågorna och de

 allmänna advokatbyråerna, ett naturligt och

 funktionellt samband med domstolsväsendet. Detta

 blir särskilt tydligt eftersom nämndernas

 verksamhet fyller viktiga funktioner åt

 domstolsväsendet i stort. Vad gäller Tjänsteförs-

 lagsnämnden för domstolsväsendet kommer det också

 att finnas rent arbetsmässiga skäl som talar för

 att låta centralmyndigheten även i fortsättningen

 ansvara för nämndens kansligöromål. Denna fråga

 behandlas närmare senare (avsnitt 8). Härtill

 kommer, liksom för rättshjälpsfrågor och

 advokatbyråverksamheten, svårigheterna att hitta en

 annan naturlig plats för dessa verksamheter. Det

 förefaller också mindre rationellt att söka skapa

 ett eget gemensamt kansli eller någon annan

 gemensam särlösning för alla de verksamheter som

 för Domstolsverkets del kan betecknas som

 "sidofunktioner" i förhållande till huvuduppgiften

 att vara administrativ centralmyndighet för själva

 domstolsväsendet. Regeringen finner därför att

 kanslifunktionerna för såväl Tjänsteförslagsnämnden

 för domstolsväsendet som Notarienämnden skall ligga

 kvar hos den administrativa centralmyndigheten för

 domstolsväsendet. Vad gäller Personalansvarsnämnden

 för domstolsväsendet bör även den ligga kvar som en

 del av centralmyndigheten.

 8 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet

 Promemorian: Berör inte dessa frågor.

 Skälen för regeringens förslag:

 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet

 inrättades samtidigt med Domstolsverket. Dess

 verksamhet regleras i förordningen (1988:318) med

 instruktion för tjänsteförslagsnämnden för

 domstolsväsendet. Nämnden består av tio ledamöter

 vilka är utsedda av regeringen för en treårsperiod.

 Regeringen utser också ordförande och vice

 ordförande. För alla utom ordföranden skall det

 finnas en personlig ersättare. I prop. 1974:149

 uttalades bl.a. att nämnden bör ha en sådan

 sammansättning att där samlas kunskaper om

 domarpersonalen inom olika grenar av

 domstolsväsendet och att där självklart också borde

 finnas företrädare för domarkåren. Vidare föreslogs

 i propositionen att i nämnden skulle som

 självskriven ordförande ingå centralmyndighetens

 (det blivande Domstolsverkets) chef samt som övriga

 ledamöter ett justitieråd, ett regeringsråd, en

 hovrättspresident, en kammarrättspresident samt

 ytterligare tre domare utsedda på förslag av

 dåvarande Jurist- och Samhällsvetareförbundet och

 Sveriges domareförbund. Under riksdagsbehandlingen

 uttalade Justitieutskottet att centralmyndighetens

 chef inte borde vara självskriven ordförande men

 väl ledamot av nämnden vilket också riksdagen

 ställde sig bakom (bet. JuU 1975:1, rskr. 1975:1).

 1988 utökades sammansättningen med presidenten i

 Försäkringsöverdomstolen. 1990 utökades nämnden

 ytterligare, denna gång med en representant utsedd

 på förslag av TCO. I samband därmed framhölls, i

 prop. 1989/90:79 om domarbanan och meritvärderingen

 vid tillsättning av domartjänster, bl.a. vikten av

 att både länsrätter och tingsrätter var garanterade

 plats i nämnden. Detta kunde enklast lösas genom

 Domarförbundets förslagsrätt, varvid som enda

 restriktion uttalades att det skulle vara fråga om

 lagmän, en från tingsrätt och en från länsrätt.

 Tjänsteförslagsnämndens framtida roll och

 arbetsuppgifter kommer enligt direktiven till

 utredningen om domstolarnas och domarnas ställning

 inför 2000-talet (Dir. 1992/93:47) att beröras där.

 Det finns emellertid skäl att i avvaktan på

 utredningens betänkande redan nu göra två

 förändringar i nämndens sammansättning. I likhet

 med vad som sagts vid de tidigare tillfällen då

 tjänsteförslagsnämndens sammansättning behandlats i

 riksdagen är det viktigt att Tjänsteförslagsnämnden

 för domstolsväsendet är allsidigt sammansatt med

 avseende på olika domstolstypers representation,

 att både kvinnor och män finns representerade och

 att ledamöterna sammantaget har en mycket god

 personkännedom inom domstolsväsendet som helhet.

 Detta behöver dock inte betyda att ledamöter

 nomineras av olika slags fackliga- eller

 intresseorganisationer. Härtill kommer, vilket

 väger tyngre, de starka principiella invändningar

 som kan resas mot direkt inflytande av fackliga

 intressen eller liknande intressen i en nämnd av

 detta slag. Det fackliga inflytandet över

 förslagsprocessen bör istället tillgodoses inom

 ramen för den arbetsrättsliga medbestämmandelag-

 stiftningen. Regeringen förordar därför att de två

 rent fackliga representanterna i nämnden utgår. Det

 torde inte, med de tidigare nämnda utgångspunkterna

 i övrigt för nämndens sammansättning, vara nödvän-

 digt att ersätta dem med andra ledamöter. De två

 ledamöter däremot som idag utses efter förslag från

 Sveriges Domareförbund bör i fortsättningen utses

 direkt av regeringen och bör precis som nu vara

 lagmän i tingsrätt respektive länsrätt. Med tanke

 på att företrädare för de två högsta domstolarna

 och för hovrätterna och kammarrätterna alltjämt bör

 ingå bör Tjänsteförslagsnämnden således i framtiden

 bestå av minst sex ledamöter som representerar

 domstolarna. Alla ledamöter utom ordföranden bör ha

 en personlig ersättare.

 I samband med Tjänsteförslagsnämndens och

 Domstolsverkets tillkomst diskuterades som tidigare

 nämnts också frågan om Domstolsverkets chef skulle

 vara självskriven som ordförande i nämnden.

 Resultatet av riksdagsbehandlingen av frågan blev

 som nyss sagts att denne skulle ingå i nämnden men

 att regeringen skulle utse nämndens ordförande.

 Emellertid har regeringen hittills alltid förordnat

 chefen för Domstolsverket som ordförande. Saken

 kommer enligt vår mening i ett något annat läge nu

 med våra tidigare nämnda förslag om myndighetens

 framtida verksamhet. Även om myndighetschefen bl.a.

 av praktiska skäl bör ha en viktig roll i

 tjänsteförslagsnämndens arbete, är det mest

 konsekvent med det här anlagda principiella

 synsättet att denne inte är ordförande i nämnden

 utan att denna uppgift bör vila på någon

 företrädare för domstolarna. Inget hindrar däremot

 att myndighetschefen är ledamot i nämnden.

 Som arbetet i dag är upplagt inom nämnden

 förekommer ett relativt omfattande samarbete i

 löpande frågor mellan ordföranden i nämnden och den

 inom Domstolsverket anställde föredraganden.

 Arbetet kan inte organiseras på samma sätt med

 någon aktiv domare som ordförande i nämnden, med

 mindre någon domstol också övertar ansvaret för

 Tjänsteförslagsnämndens kanslifunktioner. Detta är

 dock för närvarande inte en lämplig arbetsuppgift

 för någon av domstolarna. Som också tidigare

 anförts (avsnitt 7.4) bör kansligöromålen för

 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet även

 fortsättningsvis fullgöras av centralmyndigheten.

 En lämplig ordning för att så långt som möjligt

 bibehålla det rationella arbetssätt som utarbetats

 inför ärendenas föredragning i nämnden är att låta

 myndighetens chef vara den som ansvarar för att

 ärendena bereds och föredras. Denne bör då också

 bemyndigas att på eget ansvar fatta sådana beslut

 som rör ärendenas handläggning som den nuvarande

 ordföranden gör. Det praktiska arbetet bör i stor

 utsträckning utföras av en eller flera särskilda

 föredragande.

 9 Genomförande

 Domstolarnas förvaltningsmyndighets nya styrelse

 bör träda till den 1 januari 1994. Under det första

 halvåret 1994 skall styrelsen och myndighetens

 ledning med beaktande av vad som anförts i denna

 proposition se över vilka arbetsuppgifter som inte

 alls skall utföras centralt, vilka arbetsuppgifter

 som skall utföras centralt men mot avgift och med

 valrätt för domstolarna om de vill nyttja tjänsten

 och vilka uppgifter som skall förbli centralt

 utförda. Styrelse och ledning skall härefter

 utforma organisationen av Domstolarnas

 förvaltningsmyndighet så att den passar de

 intentioner som tidigare har beskrivits.

 Målsättningen är att myndigheten successivt skall

 kunna börja arbeta med sina nya arbetsuppgifter och

 i en förnyad organisation fr.o.m. den 1 juli 1994.

 Regeringen kommer vid senare tidpunkt att ge

 styrelsen de utredningsuppdrag m.m. som behövs för

 att genomföra förändringarna i den takt som nyss

 sagts.

 Vid tidpunkten för den nya organisationens

 ikraftträdande kommer också myndighetens anslag att

 justeras på nödvändigt sätt.

 10 Kostnader m.m.

 Regeringens förslag till förändringar av

 centralmyndighetens arbete och organisation kommer

 att medföra vissa kostnadsbesparingar inom myndig-

 heten. Det är dock inte meningen att de nu

 framlagda förslagen ekonomiskt skall försvaga

 domstolsväsendet som helhet. Arbetsuppgifter

 kommer ju endast i obetydlig omfattning att

 försvinna. De besparingar som kan göras inom den

 centrala administrationen räknar regeringen därför

 med att behöva använda för att bekosta nödvändig

 administrativ upprustning inom domstolar och

 förvaltningsmyndigheter inom Domstolarnas

 förvaltningsmyndighets verksamhetsområde. Den nu

 föreslagna reformen kommer således att bli

 kostnadsneutral under ett inledande skede. I

 framtiden kan vissa rationaliseringsvinster

 möjligen förväntas. Dessa bör dock komma

 domstolsväsendet som helhet till del.