Regeringens proposition

Skattemyndigheternas medverkan i

brottsutredningar, m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 2 oktober 1997

Thage G.[REDACTED_EFTERNAMN]

Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

(Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att skattemyndigheter skall medverka vid för-

undersökning i fråga om brott på skatteområdet. Verksamheten föreslås

regleras i en särskild lag, lagen om skattemyndigheters medverkan i

brottsutredningar. Förslagen innebär att åklagare, som leder förundersök-

ning på skattebrottsområdet, får begära biträde av brottsutredande enheter

inom skattemyndigheterna, skattebrottsenheter, för att verkställa förunder-

sökningen. Skattebrottsenheterna får även utföra förutredningar, förenklade

brottsutredningar och spaning. De får också brottsförebyggande uppgifter.

 I propositionen föreslås också begränsningar i möjligheterna att använda

vitesföreläggande i skatteutredningar när det finns brottsmisstanke.

Slutligen föreslås en halvering av nivån på skattetillägget vid oriktig

uppgift som har sin grund i periodiseringsfel.

 Förslagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

 2.1 Förslag till lag om skattemyndigheters medverkan

 i brottsutredningar 5

 2.2 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen

 (1971:69) 7

 2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 8

 2.4 Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen

 (1986:223) 10

 2.5 Förslag till lag om ändring i taxeringslagen

 (1990:324) 11

 2.6 Förslag till lag om ändring i skattebetalnings-

 lagen (1997:483) 14

 2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151)

 om punktskatter och prisregleringsavgifter 16

 2.8 Förslag till lag om ändring i tullagen

 (1994:1550) 18

3 Ärendet och dess beredning 20

4 Gällande ordning 21

 4.1 Skatteutredningar 21

 4.2 Skattesekretessen och myndighetssamarbetet 22

 4.3 Brottsutredningar 23

 4.3.1 Organisation 23

 4.3.2 Förundersökning 24

 4.3.3 Straffprocessuella tvångsmedel 27

 4.3.4 Brottsutredning utanför förundersökning 29

 4.5 Myndigheternas bekämpning av skatte-

 brottslighet 30

 4.6 Några statistiska uppgifter 34

 4.7 Tullen 36

5 Skattemyndigheternas medverkan i brottsutredningar 39

6 Skattebrottsenhetens uppgifter 46

 6.1 Förundersökning 46

 6.2 Uppgifter utanför förundersökning 51

 6.2.1 Förutredning 51

 6.2.2 Underrättelseverksamhet 52

 6.3 Spaning 54

7 Lagteknisk lösning 55

8 Skatteutredningar vid brottsmisstanke 57

 8.1 Uppgiftsskyldigheten i skatteutredningen 57

 8.2 Konflikten mellan skatteutredning och

 skattebrottsutredning 59

9 Skattetillägg vid periodiseringsfel 66

10 Ikraftträdande och ekonomiska konsekvenser 69

11 Författningskommentar 71

 11.1 Förslaget till lag om skattemyndigheters med-

 verkan i brottsutredningar 71

 11.2 Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

 (1971:69) 74

 11.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 74

 11.4 Förslaget till lag om ändring i förvaltningslagen

 (1986:223) 74

 11.5 Förslaget till lag om ändring i taxeringslagen

 (1990:324) 75

 11.6 Förslaget till lag om ändring i skattebetalnings-

 lagen (1997:483) 75

 11.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151)

 om punktskatter och prisregleringsavgifter 76

 11.8 Förslaget till lag om ändring i tullagen

 (1994:1550) 76

Bilaga 1 Ekobrottsberedningens sammanfattning av

 rapporten Skattekriminal (Ds 1997:23) 77

Bilaga 2 Ekobrottsberedningens förslag till lagtext 81

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser beträffande

 rapporten Skattekriminal 90

Bilaga 4 Skattekontrollutredningens sammanfattning

 av betänkandet Artikel 6 i Europakonventionen

 och skatteutredningen (SOU 1996:116) 91

Bilaga 5 Skattekontrollutredningens förslag till lagtext 94

Bilaga 6 Förteckning av remissinstanser beträffande del-

 betänkandet Artikel 6 i Europakonventionen

 och skatteutredningen 118

Bilaga 7 Förteckning över remissinstanser beträffande

 Riksskatteverkets och Sveriges Industriförbunds

 framställningar 119

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 120

Bilaga 9 Lagrådets yttrande 135

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den

2 oktober 1997 140

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

 1. lag om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar,

 2. lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69),

 3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 4. lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223),

 5. lag om ändring i taxeringslagen (1990:324),

 6. lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:483),

 7. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och

 prisregleringsavgifter,

 8. lag om ändring i tullagen (1994:1550).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om skattemyndigheters medverkan i

brottsutredningar

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Skattemyndigheternas verksamhet enligt denna lag omfattar brott enligt

 1. skattebrottslagen (1971:69),

 2. 14 § lagen (1996:598) om kontroll av yrkesmässiga vägtransporter av

mineraloljeprodukter, alkohol och tobak,

 3. 19 kap. 1 § första stycket 4 aktiebolagslagen (1975:1385),

 4. 11 § tredje stycket lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfäs-

telse m.m.,

 5. folkbokföringslagen (1991:481) samt

 6. 11 kap. 5 § brottsbalken.

 En skattemyndighet får medverka vid undersökning också i fråga om

annat brott än som anges i första stycket, om åklagaren finner att det finns

särskilda skäl för detta.

Förundersökning

2 § Åklagare som leder förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken

får vid undersökningens verkställande anlita biträde av skattemyndigheten.

 Åklagaren får begära biträde av skattemyndigheten också i fråga om

utredning av brott innan förundersökning har inletts.

 Skattemyndigheten får inte verkställa beslut om tvångsmedel.

Förenklad brottsutredning

3 § Skattemyndigheten får, utan att biträde begärs av åklagare, i fall som

avses i 23 kap. 22 § rättegångsbalken utreda sådan brottslighet som anges i

1 § första stycket, om den misstänkte kan antas erkänna gärningen.

 Första stycket gäller endast om den misstänkte fyllt tjugoett år.

Spaning m.m.

4 § Skattemyndigheterna får i fråga om brott som avses i 1 § första stycket

bedriva

 1. spaning och

 2. verksamhet som består i att samla och bearbeta information för att

klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas

och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken.

 Skattemyndigheterna skall verka för att förebygga brottslighet som

avses i 1 § första stycket.

Övrigt

5 § Riksskatteverket har ett övergripande ansvar för skattemyndigheternas

verksamhet enligt denna lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2.2 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs att 17 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 17 §1

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till

åklagaren så snart det finns anled-

ning att anta att brott enligt denna

lag har begåtts. Detta gäller dock

inte om det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd enligt

denna lag eller om anmälan av an-

nat skäl inte behövs.

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till åkla-

garen så snart det finns anledning

att anta att brott enligt denna lag har

begåtts. Detta gäller dock inte om

det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd enligt

denna lag eller om anmälan av an-

nat skäl inte behövs. Skattemyndig-

heter får fullgöra anmälningsskyl-

digheten till enhet inom skatteför-

valtningen som skall medverka vid

brottsutredning, om det inte finns

skäl att anta att brottet föranleder

annan påföljd än böter och den

misstänkte kan antas erkänna gär-

ningen. Detta gäller dock endast om

den misstänkte fyllt tjugoett år.

 Har i lag eller förordning meddelats bestämmelse som avviker från

föreskrifterna i första stycket gäller den bestämmelsen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1 Senaste lydelse 1985:105.

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen

(1980:100)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 5 kap.

 1 §2

 Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till

 1. förundersökning i brottmål,

 2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott,

 3. verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud,

 4. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i öv-

rigt för att förebygga, uppdaga, ut-

reda eller beivra brott, eller

 4. åklagarmyndighets, polismyn-

dighets, skattemyndighets, tull-

myndighets eller kustbevakningens

verksamhet i övrigt för att förebyg-

ga, uppdaga, utreda eller beivra

brott, eller

 5. Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt insider-

lagen (1990:1342) eller efterlevnaden av 7 kap. 1 § lagen (1991:980) om

handel med finansiella instrument,

 om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder

motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

 Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, tullmyndighet eller

kustbevakningen med att uppdaga,

utreda eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för upp-

gift som angår misstanke om att en

gäldenär har begått brott som avses

i 11 kap. brottsbalken eller annat

brott som har samband med gälde-

närens näringsverksamhet.

 Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, skattemyndighet,

tullmyndighet eller kustbevakning-

en med att uppdaga, utreda eller

beivra brott samt hos tillsynsmyn-

dighet i konkurs och inom exeku-

tionsväsendet för uppgift som angår

misstanke om att en gäldenär har

begått brott som avses i 11 kap.

brottsbalken eller annat brott som

har samband med gäldenärens

näringsverksamhet.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst fyrtio

år.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 9 kap.

 17 §3

 Sekretess gäller, om inte annat följer av 18 §, i

 1. utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål,

 2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott eller som avser register-

kontroll och särskild personutredning enligt säkerhetsskyddslagen

(1996:627),

 3. åklagarmyndighets, polismyn-

dighets, tullmyndighets eller kust-

bevakningens verksamhet i övrigt

för att förebygga, uppdaga, utreda

eller beivra brott

 3. åklagarmyndighets, polismyn-

dighets, skattemyndighets, tullmyn-

dighets eller kustbevakningens

verksamhet i övrigt för att förebyg-

ga, uppdaga, utreda eller beivra

brott

 för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om

det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada

eller men om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att nå-

gon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

 Utan hinder av sekretessen får uppgift lämnas till enskild enligt vad

som

föreskrivs i den särskilda lagstiftningen om unga lagöverträdare.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1Lagen omtryckt 1992:1474.

2Senaste lydelse 1996:1017.

3Senaste lydelse 1996:628.

2.4 Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

 Härigenom föreskrivs att 32 § förvaltningslagen (1986:223) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 32 §1

 Bestämmelserna i 8 30 §§ gäller

inte kronofogdemyndigheternas

exekutiva verksamhet och inte hel-

ler polis-, åklagar- och tullmyndig-

heternas eller kustbevakningens

brottsbekämpande verksamhet.

 Bestämmelserna i 8 30 §§ gäller

inte kronofogdemyndigheternas

exekutiva verksamhet och inte hel-

ler polis-, åklagar-, skatte- och tull-

myndigheternas eller kustbevak-

ningens brottsbekämpande verk-

samhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1Senaste lydelse 1988:449.

2.5 Förslag till lag om ändring i taxeringslagen (1990:324)

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5 och 12 §§ samt 5 kap. 1 § taxerings-

lagen (1990:324) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 kap.

 5 §1

 Skattemyndigheten får förelägga den som är eller kan antas vara skatt-

skyldig att lämna uppgift, visa upp handling eller lämna över en kopia av

handling som behövs för kontroll av att uppgifterna i hans självdeklaration

är riktiga eller annars för hans taxering.

 Ett föreläggande får förenas med

vite om det finns anledning att anta

att det annars inte följs.

 Ett föreläggande får förenas med

vite om det finns anledning att anta

att det annars inte följs. Finns det

anledning att anta att den skattskyl-

dige eller, om den skattskyldige är

juridisk person, ställföreträdare för

den skattskyldige har begått brott,

får den skattskyldige inte föreläggas

vid vite att medverka i utredningen

av en fråga som har samband med

den gärning som brottsmisstanken

avser.

 12 §2

 Vid taxeringsrevision skall den reviderade tillhandahålla revisorn de

handlingar och lämna de upplysningar som behövs för revisionen. Han

skall också lämna tillträde till utrymmen som huvudsakligen används i

verksamheten för sådan åtgärd som avses i 11 § andra stycket och om

möjligt ställa en ändamålsenlig arbetsplats till förfogande. Den reviderade

skall i övrigt ge den hjälp som behövs vid revisionen.

 Revisorn skall på begäran ges tillfälle att själv använda terminal eller

annat tekniskt hjälpmedel för att ta del av upptagning som kan uppfattas

endast med sådant hjälpmedel, om inte den reviderade i stället tillhanda-

håller en kopia av upptagningen och denna utan svårighet kan granskas

med annat tillgängligt tekniskt hjälpmedel. Revisorn får kontrollera att

kopian stämmer överens med den upptagning som finns hos den revidera-

de.

 Vid granskning av upptagning som avses i andra stycket får endast de

tekniska hjälpmedel och sökbegrepp användas, som behövs för att

tillgodose ändamålet med revisionen. Granskningen får inte verkställas via

telenät.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket, får skattemyndig-

heten förelägga honom vid vite att

fullgöra dem.

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket, får skattemyndig-

heten förelägga honom vid vite att

fullgöra dem. Finns det anledning

att anta att den reviderade eller, om

den reviderade är juridisk person,

ställföreträdare för den reviderade

har begått brott, får den reviderade

inte föreläggas vid vite att

medverka i utredningen av en fråga

som har samband med den gärning

som brottsmisstanken avser.

 5 kap.

 1 §3

 Om en skattskyldig på något annat sätt än muntligen under förfarandet

har lämnat en uppgift till ledning för taxeringen och uppgiften befinns

oriktig, skall en särskild avgift (skattetillägg) tas ut. Detsamma gäller, om

en sådan uppgift har lämnats i ett mål om taxering och uppgiften inte har

godtagits efter prövning i sak.

 Skattetillägg enligt första stycket tas ut med tjugo procent av den mer-

värdesskatt och med fyrtio procent av sådan skatt som avses i 1 kap. 1 §

första stycket 1-6 och 8 som, om den oriktiga uppgiften hade godtagits, inte

skulle ha påförts den skattskyldige eller hans make eller, i fråga om

förmögenhetsskatt, person som sambeskattas med honom, eller, vad gäller

mervärdesskatt, felaktigt skulle ha tillgodoräknats honom. Skulle den

oriktiga uppgiften, om den hade godtagits, ha medfört sådant underskott i

förvärvskälla i inkomstslaget näringsverksamhet eller tjänst som inte ut-

nyttjas taxeringsåret, skall skattetillägg i stället beräknas på ett underlag

som utgör en fjärdedel av den minskning av underskottet som rättelsen av

den oriktiga uppgiften medfört.

 Avgiftsberäkning enligt andra

stycket sker efter tjugo procent el-

ler, vad gäller mervärdesskatt, tio

procent av underlaget när

 1. den oriktiga uppgiften har

rättats eller hade kunnat rättas med

ledning av kontrollmaterial som

normalt är tillgängligt för skatte-

myndigheten och som varit till-

gängligt för myndigheten före ut-

gången av november taxeringsåret,

 2. den oriktiga uppgiften avser

periodisering eller därmed jämställd

fråga.

Nuvarande lydelse

 Avgiftsberäkning enligt andra

stycket sker efter tjugo procent el-

ler, vad gäller mervärdesskatt, tio

procent av underlaget när den orik-

tiga uppgiften har rättats eller hade

kunnat rättas med ledning av

kontrollmaterial som normalt är

tillgängligt för skattemyndigheten

och som varit tillgängligt för myn-

digheten före utgången av novem-

ber taxeringsåret.

 Avgiftsberäkning enligt andra

stycket sker efter tio procent eller,

Föreslagen lydelse

vad gäller mervärdesskatt, fem pro-

cent av underlaget, när den oriktiga

uppgiften avser periodisering eller

därmed jämställd fråga.

_________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998. Såvitt avser bestämmelserna

i 5 kap. 1 § tillämpas lagen första gången vid 1997 års taxering.

1Senaste lydelse 1994:467.

2Senaste lydelse 1994:467.

3Senaste lydelse 1997:494.

2.6 Förslag till lag om ändring i skattebetalningslagen

 (1997:483)

 Härigenom föreskrivs i fråga om skattebetalningslagen (1997:483)

 dels att 15 kap. 1 § och 23 kap. 2 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i övergångsbestämmelserna skall införas en ny punkt, 11, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

15 kap.

1 §

 Om en skattskyldig på något annat sätt än muntligen under förfarandet

har lämnat en uppgift till ledning för beskattningen och uppgiften befinns

oriktig, skall en särskild avgift (skattetillägg) tas ut. Detsamma gäller, om

en sådan uppgift lämnats i ett mål om beskattning och uppgiften inte har

godtagits efter prövning i sak.

 Skattetillägget är 20 % av den skatt som, om den oriktiga uppgiften

hade godtagits, inte skulle ha påförts eller felaktigt skulle ha tillgodoräknats

den skattskyldige.

 Skattetillägget är i stället 10 %

när

 1. skattemyndigheten har rättat

eller hade kunnat rätta den oriktiga

uppgiften med ledning av kontroll-

material som normalt är tillgängligt

för skattemyndigheten och som

varit tillgängligt för myndigheten

före utgången av året efter beskatt-

ningsåret, eller

 2. den oriktiga uppgiften avser

periodisering eller en därmed jäm-

ställd fråga.

 Skattetillägget är 10 % när

skattemyndigheten har rättat eller

hade kunnat rätta den oriktiga upp-

giften med ledning av kontroll-

material som normalt är tillgängligt

för skattemyndigheten och som

varit tillgängligt för myndigheten

före utgången av året efter beskatt-

ningsåret.

 Skattetillägget är 5 % när den

oriktiga uppgiften avser periodise-

ring eller en därmed jämställd fråga.

 23 kap.

 2 §

 Ett föreläggande enligt denna lag

får förenas med vite, om det finns

anledning att anta att det annars inte

följs. Vite får dock inte föreläggas

staten, ett landsting, en kommun

eller en tjänsteman i tjänsten.

Nuvarande lydelse

 Ett föreläggande enligt denna lag

får förenas med vite, om det finns

anledning att anta att det annars inte

följs. Vite får dock inte föreläggas

staten, ett landsting, en kommun

eller en tjänsteman i tjänsten. Finns

det anledning att anta att den dekla-

rationsskyldige eller, om den dekla-

rationsskyldige är juridisk person,

ställföreträdare för den deklara-

tionsskyldige har begått

 Föreslagen lydelse

brott, får den deklarationsskyldige

inte föreläggas enligt 14 kap. 3 §

vid vite att medverka i utredningen

av en fråga som har samband med

den gärning som brottsmisstanken

avser.

 Om vite har förelagts också med stöd av en bestämmelse i taxerings-

lagen (1990:324) eller lagen (1990:325) om självdeklaration och kontroll-

uppgifter, prövas frågan om att döma ut vitet av den länsrätt som är behörig

enligt dessa lagar.

 Vid prövning av en fråga om utdömande av vite får även vitets lämplig-

het bedömas.

___________

 11. Bestämmelserna i 15 kap. 1 §

fjärde stycket gäller även i fråga om

skattetillägg som tas ut enligt

mervärdesskattelagen och som av-

ser skatt för redovisningsperiod som

har gått till ända den 31 januari

1997 eller senare. Nämnda

bestämmelse gäller även i tillämp-

liga delar i fråga om avgiftstillägg

som tas ut enligt lagen om uppbörd

av socialavgifter från arbetsgivare

och som avser arbetsgivaravgifter

som belöper på tid efter den 1

januari 1997.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 3 och 13 §§ samt 7 kap. 1 § lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 kap.

 3 §1

 Beskattningsmyndigheten får förelägga den som är eller kan antas vara

deklarationsskyldig att lämna uppgift, visa upp handling eller lämna över

en kopia av handling som behövs för kontroll av att uppgifterna i deklara-

tionen är riktiga eller annars för beskattningen samt prov och beskrivning

på varor som används, säljs eller tillhandahålls på annat sätt i verk-

samheten.

 Ett föreläggande får förenas med

vite, om det finns anledning att anta

att det annars inte följs.

 Ett föreläggande får förenas med

vite, om det finns anledning att anta

att det annars inte följs. Finns det

anledning att anta att den deklara-

tionsskyldige eller, om den deklara-

tionsskyldige är juridisk person,

ställföreträdare för den deklara-

tionsskyldige har begått brott, får

den deklarationsskyldige inte före-

läggas vid vite att medverka i ut-

redningen av en fråga som har sam-

band med den gärning som brotts-

misstanken avser.

 13 §2

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt 12 § får

beskattningsmyndigheten förelägga

honom vid vite att fullgöra dem.

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt 12 § får

beskattningsmyndigheten förelägga

honom vid vite att fullgöra dem.

Finns det anledning att anta att den

reviderade eller, om den reviderade

är juridisk person, ställföreträdare

för den reviderade har begått brott,

får den reviderade inte föreläggas

vid vite att medverka i utredningen

av en fråga som har samband med

den gärning som brottsmisstanken

avser.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

7 kap.

1 §3

 Om den skattskyldige på något annat sätt än muntligen under förfaran-

det har lämnat en uppgift till ledning för beslut rörande beskattningen och

uppgiften befinns oriktig, skall en särskild avgift (skattetillägg) tas ut.

Skattetillägget är tjugo procent av det skattebelopp som inte skulle ha

påförts om den oriktiga uppgiften hade godtagits. Detsamma gäller, om en

sådan uppgift har lämnats i ett mål om skatt och uppgiften inte har god-

tagits efter prövning i sak.

 Avgiftsberäkning enligt första

stycket sker efter tio procent när

den oriktiga uppgiften avser perio-

disering eller därmed jämställd frå-

ga.

 Avgiftsberäkning enligt första

stycket sker efter fem procent när

den oriktiga uppgiften avser perio-

disering eller därmed jämställd frå-

ga.

 Har avvikelse från deklaration skett med stöd av 4 kap. 13 §,

påförs

den skattskyldige skattetillägg. Skattetillägget är tjugo procent av den skatt

som till följd av uppskattningen påförs den skattskyldige utöver vad som

annars skulle ha påförts honom. Till den del uppskattningen innefattar

rättelse av en oriktig uppgift från den skattskyldige påförs dock skatte-

tillägg enligt första eller andra stycket.

 Har den skattskyldige inte lämnat deklaration och har skatt beslutats

genom uppskattning enligt 4 kap. 13 §, påförs den skattskyldige skatte-

tillägg. Skattetillägget är tjugo procent av den skatt som till följd av upp-

skattningen påförs den skattskyldige utöver den skatt som skulle ha påförts

enligt uppgifter han på något annat sätt än muntligen kan ha lämnat till

ledning för beskattningen. Till den del uppskattningen innefattar rättelse av

en oriktig uppgift från den skattskyldige påförs dock skattetillägget enligt

första eller andra stycket.

 Underlag för skattetillägg skall bestämmas utan hänsyn till invändningar

rörande annan fråga än den som föranlett tillägget.

______________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998. Såvitt avser bestämmelserna

i 7 kap. 1 § skall dock äldre bestämmelser fortfarande gälla i fråga om skatt

för vilken skattskyldighet inträtt före den 1 januari 1997.

1Senaste lydelse 1994:474.

2Senaste lydesle 1994:474.

3Senaste lydelse 1997:492.

2.8 Förslag till lag om ändring i tullagen (1994:1550)

 Härigenom föreskrivs att 74 och 99 §§ tullagen (1994:1550) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 74 §

 Vid revision skall den reviderade tillhandahålla revisorn de handlingar

och lämna de upplysningar som behövs för revisionen. Han skall också

lämna tillträde till utrymmen som huvudsakligen används i verksamheten

för sådan åtgärd som avses i 73 § och om möjligt ställa en ändamålsenlig

arbetsplats till förfogande samt i övrigt ge den hjälp som behövs vid revi-

sionen.

 Revisorn skall på begäran ges tillfälle att själv använda tekniskt

hjälp-

medel för att ta del av upptagning som kan uppfattas endast med sådant

hjälpmedel, om inte den reviderade i stället tillhandahåller en kopia av

upptagningen och denna utan svårighet kan granskas med annat tillgängligt

tekniskt hjälpmedel. Revisorn får kontrollera att kopian stämmer överens

med den upptagning som finns hos den reviderade.

 Vid granskning av upptagning som avses i andra stycket får endast de

tekniska hjälpmedel och sökbegrepp användas, som behövs för att tillgodo-

se ändamålet med revisionen. Granskningen får inte verkställas via telenät.

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket får tullmyndigheten

förelägga honom vid vite att full-

göra dem.

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket får tullmyndigheten

förelägga honom vid vite att full-

göra dem. Finns det anledning att

anta att den reviderade eller, om

den reviderade är juridisk person,

ställföreträdare för den reviderade

har begått brott, får den reviderade

inte föreläggas vid vite att med-

verka i utredningen av en fråga som

har samband med den gärning som

brottsmisstanken avser.

 99 §

 När en tullmyndighet med stöd

av tullagstiftningen förelägger tull-

skyldig eller annan att vidta åtgärd

som behövs för förtullning eller

annan tullklarering eller för Tull-

verkets kontrollverksamhet, kan

vite föreläggas.

Nuvarande lydelse

 När en tullmyndighet med stöd

av tullagstiftningen förelägger tull-

skyldig eller annan att vidta åtgärd

som behövs för förtullning eller

annan tullklarering eller för Tull-

verkets kontrollverksamhet, kan

vite föreläggas. Finns det anledning

att anta att den tullskyldige eller,

Föreslagen lydelse

om den tullskyldige är juridisk per-

son, ställföreträdare för den tull-

skyldige har begått brott, får den

tullskyldige inte föreläggas enligt

68 § vid vite att medverka i

utredningen av en fråga som har

samband med den gärning som

brottsmisstanken avser.

 Vite kan även föreläggas, om någon underlåtit att lämna uppgift eller

inge handling enligt föreskrift i tullagstiftningen eller att fullgöra skyldig-

het som föreskrivs i 62 § eller med stöd av 65 §.

 Vite får inte fastställas till lägre belopp än femhundra kronor eller

högre

än femtusen kronor.

 Frågor om utdömande av vite prövas av Generaltullstyrelsen.

 Bestämmelserna i 36 § tillämpas även i fråga om viten.

 I övrigt gäller bestämmelserna i lagen (1985:206) om viten.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen inrättade den 12 december 1994 en interdepartemental arbets-

grupp, regeringens ekobrottsberedning. Beredningen fick i uppgift att

biträda justitieministern med samordning av regeringens åtgärder mot den

ekonomiska brottsligheten. Ekobrottsberedningen lämnade i januari 1996

rapporten Effektivare ekobrottsbekämpning (Ds 1996:1). I rapporten läm-

nade beredningen förslag till en ny myndighetsstruktur. Förslaget innebär

att det inrättas en ny myndighet, Ekobrottsmyndigheten, och en särskild

organisation inom skatteförvaltningen för utredning av skattebrott, skatte-

kriminalen. Rapporten remissbehandlades.

 Med utgångspunkt i ekobrottsberedningens förslag och remissutfallet

har regeringen i 1997 års budgetproposition tagit ställning för att Eko-

brottsmyndigheten skall inrättas.

 Det förslag om skattekriminalenheter som fördes fram i rapporten

Effektivare ekobrottsbekämpning hade karaktären av principskiss. I den nu

aktuella rapporten Skattekriminal (Ds 1997:23) utvecklar ekobrotts-

beredningen principförslaget. Beredningens sammanfattning av förslaget

finns i bilaga 1. Beredningens lagförslag finns i bilaga 2.

 Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över de remissinstanser

som yttrat sig finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena har

upprättats och finns tillgänglig i Finansdepartementet (dnr Fi97/1053).

Regeringen tar nu upp de förslag som beredningen lämnat i rapporten.

 I detta sammanhang tar regeringen också upp ett annat betänkande som

har beröringspunkter med ekobrottsberedningens förslag om

skattekriminal, nämligen Skattekontrollutredningens (Fi 1995:05)

delbetänkande Artikel 6 i Europakonventionen och skatteutredningen

(SOU 1996:116). Utredningens sammanfattning av förslagen finns i bilaga

4. De lagförslag utredningen lämnar finns i bilaga 5.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över de

remissinstanser som yttrat sig finns i bilaga 6. En sammanställning av

remissyttrandena har upprättats och finns tillgänglig i Finansdepartementet

(dnr Fi96/3354).

 Slutligen tar regeringen upp en framställning från Riksskatteverket och

en från Sveriges Industriförbund som båda tar upp frågan om skattetillägg

när den oriktiga uppgiften avser periodiseringsfel eller därmed jämställd

fråga. Framställningarna har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 7. En sammanställning av

remissyttrandena har upprättats och finns tillgänglig i Finansdepartementet

(dnr Fi96/4686, Fi96/5355).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 11 september 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 8. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 9. Regeringen behandlar Lagrådets synpunkter i avsnitt 8 och 9.

Lagrådets granskning har också lett till vissa redaktionella ändringar i

lagtexten.

4 Gällande ordning

4.1 Skatteutredningar

Beskattningsbesluten fattas av skattemyndigheterna. Det finns en skatte-

myndighet i varje län. Central förvaltningsmyndighet för skatteförvalt-

ningen är Riksskatteverket. Regler om deklarations- och uppgiftsskyldighet

samt om skattemyndigheternas kontrollbefogenheter finns huvudsakligen i

taxeringslagen (1990:324), lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter, skattebetalningslagen (1997:483), lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter, lagen (1994:466) om särskilda

tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet och lagen (1996:598) om kontroll

av yrkesmässiga vägtransporter av mineraloljeprodukter, alkohol och

tobak.

 Alla deklarationer blir föremål för en s.k. grundkontroll som i allt

väsentligt genomförs maskinellt. Grundkontrollens syfte är för det första att

registrera och behandla deklarerade och övriga lämnade uppgifter så att

skatten kan fastställas och debitering, avräkning eller utbetalning av skatt

kan göras. Ett annat syfte med grundkontrollen är att genom olika inbygg-

da kontrollsystem markera de deklarationer som bör föranleda någon an-

nan form av kontroll.

 Det stora flertalet självdeklarationer som lämnats av personer som inte

är näringsidkare blir endast föremål för grundkontroll. Om det vid grund-

kontrollen visar sig finnas ett behov av utökad kontroll i fråga om en fysisk

person som inte kan antas bedriva näringsverksamhet, genomförs den i

praktiken i form av skrivbordskontroll. Revision kan i huvudsak bara

användas för kontroll av den som är eller kan antas vara bokföringsskyldig

samt hos annan juridisk person än dödsbo. Det utförs ca 10 000 revisioner

årligen.

 Lagen om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet är tillämp-

lig vid revision inom praktiskt taget hela skatte- och avgiftsområdet och för

kontroll av att ett föreläggande enligt lagen om självdeklaration och kon-

trolluppgifter eller tullagen (1994:1550) har fullgjorts. Lagen reglerar

förhållandet när en revision inte kan genomföras med den reviderades

medgivande, när den reviderade tredskas eller när det finns en påtaglig risk

för att den reviderade kommer att undanskaffa eller förvanska handlingar.

 De tvångsåtgärder som får beslutas enligt lagen är revision i den

revide-

rades lokaler, eftersökande och omhändertagande av handlingar, gransk-

ning utan föregående föreläggande och försegling av lokal, förvaringsplats

m.m. Tvångsåtgärder skall normalt beslutas av länsrätt. Vissa brådskande

beslut kan dock fattas interimistiskt av en granskningsledare. Gransknings-

ledaren skall vara en särskilt utbildad tjänsteman med hög kompetens.

Beslut om tvångsåtgärd som fattas av granskningsledare skall omedelbart

underställas länsrätten som har att utan dröjsmål pröva om åtgärden skall

bestå.

 Mineraloljeprodukter, alkohol och tobak är belagda med punktskatt och

skall enligt EG:s regler kunna cirkulera fritt mellan medlemsländerna tills

de når den slutliga konsumenten. Beskattning skall ske i konsumtions-

landet. Lagen (1996:598) om kontroll av yrkesmässiga vägtransporter av

mineraloljeprodukter, alkohol och tobak infördes för att förbättra kontroll-

möjligheterna av de nämnda varorna (prop. 1995/96:197, bet.

1995/96:SkU30, rskr. 1995/96:291). Lagen, som trätt i kraft den 1 juli

1996, avses vara provisorisk och gäller i avvaktan på en mer permanent

lagreglering, som utretts av Skatteflyktskommittén (Fi 1995:04).

Kommittén har nyligen lämnat sitt slutbetänkande Punktskattekontroll av

alkohol, tobak och mineralolja, m.m. (SOU 1997:86). Betänkandet bereds

för närvarande inom Regeringskansliet.

4.2 Skattesekretessen och myndighetssamarbetet

Den information om enskilda som skattemyndigheterna har tillgång till är

föremål för absolut sekretess. Ett samarbete med andra myndigheter kräver

därför att någon sekretessbrytande regel är tillämplig.

 De viktigaste sekretessbrytande reglerna finns i 14 kap. sekretesslagen

(1980:100). I dess 1 § stadgas att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas

till en myndighet om uppgiftsskyldighet är föreskriven i lag eller

förordning. En sådan föreskrift om uppgiftsskyldighet finns i 17 §

skattebrottslagen (1971:69) som stadgar att en förvaltningsmyndighet som

handlägger skatter eller avgifter skall göra anmälan till åklagaren så snart

det finns anledning att anta att ett brott enligt skattebrottslagen har begåtts.

 Även om ingen regel om anmälningsskyldighet är tillämplig kan

sekretessen genombrytas på grundval av bestämmelserna i 14 kap. 2 §

sekretesslagen. Där stadgas bl.a. att uppgift som rör misstanke om brott kan

lämnas till åklagare eller polis utan hinder av sekretess i de fall fängelse

finns i straffskalan och brottet kan antas föranleda annan påföljd än böter.

Detta stadgande är framför allt användbart när det i samband med en

skatteutredning uppstår misstanke om något brott utanför skatteområdet,

t.ex. bokföringsbrott eller urkundsförfalskning.

 En annan sekretessbrytande regel är den s.k. generalklausulen i 14 kap.

3 § sekretesslagen. Av denna följer att uppgifter kan få lämnas till bl.a.

polis- och åklagarmyndigheter även i andra fall än de tidigare nämnda, t.ex.

i fall som avser mindre allvarliga brott, om det är uppenbart att intresset av

att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen

skall skydda. I rättspraxis har generalklausulen ansetts tillämplig i fråga om

tämligen lindriga brott.

 I 1 kap. 5 § sekretesslagen stadgas slutligen att hemliga uppgifter kan

lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall

kunna fullgöra sin verksamhet.

4.3 Brottsutredningar

4.3.1. Organisation

Åklagarväsendet

Åklagarväsendet leds av Riksåklagaren, som är landets högste åklagare

under regeringen. Under Riksåklagaren finns sedan den 1 juli 1996 sju

åklagardistrikt med en åklagarmyndighet i varje distrikt. I Stockholm finns

även Statsåklagarmyndigheten för speciella mål som bedriver riksom-

fattande verksamhet. Myndigheten ingår i Riksenheten mot ekonomisk

brottslighet.

 Ekobrottmål handläggs för närvarande huvudsakligen centralt vid Stats-

åklagarmyndigheten för speciella mål samt regionalt i de sju åklagar-

distrikten. Vid de tre största åklagarmyndigheterna finns en särskild kam-

mare för handläggning av ekobrottmål. Vid övriga åklagarmyndigheter

handläggs ekobrottmål vid de lokala åklagarkamrarna.

 Regeringen beslutade den 19 december 1996 att tillkalla en särskild

utredare med uppgift att förbereda inrättandet av en ny myndighet, Eko-

brottsmyndigheten, för bekämpning av ekonomisk brottslighet. Uppdraget

har redovisats i rapporten Ekobrottsmyndigheten och den nya organisa-

tionen för bekämpning av ekonomisk brottslighet. Den 1 januari 1998

inrättas en ny åklagarmyndighet, Ekobrottsmyndigheten, som kommer att

ta över ansvaret för den operativa åklagarverksamheten mot ekobrott i de

tre storstadslänen. För övriga län skall Ekobrottsmyndigheten, under Riks-

åklagaren, samordna åklagarväsendets verksamhet rörande ekobrottslighet

och även kunna ta över särskilt kvalificerade mål. I och med inrättandet av

Ekobrottsmyndigheten upphör Statsåklagarmyndigheten för speciella mål

och Riksenheten mot ekonomisk brottslighet.

 Polisväsendet

Rikspolisstyrelsen är central förvaltningsmyndighet för polisen. Länssty-

relsen är högsta polisorgan på regional nivå. Under länsstyrelsen finns en

eller flera polismyndigheter, var och en verksam inom ett polisdistrikt. Det

är en uppgift för länsstyrelsen att bestämma om länets indelning i polis-

distrikt, och den polisiära organisationen kan därför variera från län till län.

För närvarande finns det 28 polismyndigheter i landet.

 Ett utmärkande drag för polisens organisation är att ansvar och besluts-

fattande är decentraliserat. I linje härmed saknar Rikspolisstyrelsen generell

direktivrätt i förhållande till polismyndigheterna.

 Länsstyrelsen har såväl verksamhetsansvar som ekonomiansvar för

polisen i länet. Till största delen är polisens medel fördelade på 23 läns-

ramar som disponeras av respektive länsstyrelse. Rikspolisstyrelsen för-

delar medlen till länsramarna men saknar i princip befogenhet att bestäm-

ma om hur medlen skall användas.

 Huvuddelen av polisens ekobrottsutredningar handläggs vid de regiona-

la ekorotlarna. På några platser har poliser, efter överenskommelse mellan

åklagarmyndigheten och polismyndigheten, placerats på åklagarmyndig-

heten för att under direkt ledning av åklagare arbeta med utredning av

ekobrottmål.

 Mål om ekonomisk brottslighet kan ibland utredas vid andra enheter än

ekorotlarna, i första hand vid den lokala polisens bedrägerirotlar.

4.3.2 Förundersökning

Reglerna om förundersökning finns i huvudsak i 23 kap. rättegångsbalken

(RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948).

 En förundersökning skall inledas då det finns anledning anta att ett

brott

förövats (23 kap. 1 § RB). Det innebär alltså att en brottsmisstanke måste

finnas. Misstanken kan emellertid vara vag och oprecis, gärningsmannen

kan vara okänd och bevisningen kan vara svag.

 Av 23 kap. 2 § RB framgår två huvudsyften med en förundersökning.

Det ena är att utröna om brott föreligger och vem som skäligen kan miss-

tänkas för brottet samt att skaffa tillräckligt material för bedömning av

frågan om åtal skall väckas eller inte. Det andra huvudsyftet är att förbere-

da målet så att bevisningen kan läggas fram i ett sammanhang vid huvud-

förhandlingen i domstolen. Förundersökningen har också andra syften. Den

skall ge den misstänkte inblick i åklagarens bevismaterial och göra det

möjligt för honom att få detta justerat och kompletterat på ett sådant sätt att

det underlättar för honom att förbereda sitt försvar. För en målsägandes del

utgör förundersökningen en möjlighet att få utrett om enskilda anspråk

föreligger (skadestånd m.m.) och vilka omständigheter de grundas på

(22 kap. 2 § RB).

 För åklagaren gäller i princip en absolut åtalsplikt (20 kap. 6 § RB).

Mot

denna svarar en i princip absolut förundersökningsplikt. Det innebär att

förundersökning skall inledas så snart det finns anledning att anta att ett

brott som hör under allmänt åtal har begåtts (23 kap. 1 § RB). Reglerna om

s.k. förundersökningsbegränsning ger dock stora möjligheter för åklagaren

att begränsa en förundersökning (23 kap. 4 a § RB). Rena bötesbrott och

brott som begås under rättegång undantas från kravet på förundersökning

(23 kap. 22 § RB). Detta kallas i den fortsatta framställningen förenklad

brottsutredning.

 I brottmålsprocessen är det undersökningsledaren, dvs. åklagaren eller

polismyndigheten, som leder utredningen och har ansvar för dess innehåll.

 I 23 kap. RB finns regler som är avsedda att skydda den enskildes rätts-

säkerhet under förundersökningen. En rimlig balans mellan den misstänkte

och undersökningsledaren garanteras genom rätten till bl.a. insyn i

förundersökningen, offentlig försvarare och att under vissa förutsättningar

få domstolsprövning av vilka utredningsåtgärder som skall vidtas. För att

säkerställa den misstänktes intressen ställs också krav på objektivitet under

förundersökningen (23 kap. 4 § RB). Åklagare och polis är skyldiga att inte

bara ta tillvara omständigheter och bevis som är till nackdel för den

misstänkte utan också att utreda sådant som talar till hans förmån. Enligt

samma regel ställer den s.k. hänsynsprincipen krav bl.a. på att förunder-

sökningen skall bedrivas så att inte någon i onödan utsätts för misstanke

eller får vidkännas kostnader eller andra olägenheter.

Åtgärder under förundersökning

Polisens och åklagarens olika åtgärder under en förundersökning kan vara

mycket skiftande. Straffprocessen vilar på en princip om fri bevisprövning

vilket gör det svårt att generellt ange vilka utredningsåtgärder som kan

behöva vidtas för att säkra bevisning av olika slag. Det kan röra sig om

brottsplatsundersökningar, kriminaltekniska undersökningar, konfronta-

tioner, registersökningar, förhör, husrannsakningar, beslag m.m. För fler-

talet av dessa åtgärder saknas närmare regler i lagstiftningen. Lagreglerna

om formerna för att bedriva förundersökning begränsar sig i huvudsak till

reglering av mer ingripande åtgärder beträffande vilka det är av särskild

vikt att medborgarnas behov av integritet tillgodoses. Detta gäller inte

minst frihetsberövanden eller andra åtgärder där polisen kan behöva an-

vända våld vid genomförandet. Användningen av sådana straffprocessuella

tvångsmedel är reglerad i 24 - 28 kap. RB. Hit hör bl.a. gripande,

anhållande och häktning, husrannsakan, kvarstad och skingringsförbud,

beslag samt telefonavlyssning. I 23 kap. RB och i förundersök-

ningskungörelsen ges vidare vissa mer centrala regler för förundersök-

ningens bedrivande och om vissa mindre ingripande tvångsåtgärder i sam-

band med förhör.

 De grundläggande principerna för förundersökning ges i 23 kap. 4 §

RB. Förutom de tidigare berörda principerna om objektivitet och hänsyn

understryks i paragrafen att utredningen skall bedrivas skyndsamt. Den får

vidare inte drivas längre än vad som är motiverat av sakliga skäl. Finns det

inte längre anledning att fullfölja förundersökningen skall den läggas ned.

 Till de skyddsregler som finns för den misstänkte hör reglerna om när

och hur den misstänkte skall delges en misstanke för brott. Den som är

misstänkt har under vissa förutsättningar rätt att redan på detta stadium få

en offentlig försvarare (23 kap. 5 § och 21 kap. 3 a § RB). Förordnande av

försvarare sker regelmässigt om den misstänkte är berövad friheten eller

om målet är omfattande eller komplicerat eller det med hänsyn till den

misstänktes person är nödvändigt att han biträds av försvarare. Med hänsyn

till att utredningar om ekonomisk brottslighet i regel är omfattande och

komplicerade är det vanligt att offentlig försvarare förordnas i ett tidigt

skede.

 Den misstänkte och hans försvarare har under hela utredningsarbetet rätt

att fortlöpande ta del av utredningsmaterialet om det kan ske utan men för

utredningen. De har vidare rätt att begära de kompletteringar som de anser

nödvändiga. Vill undersökningsledaren inte gå med på de begärda

åtgärderna kan saken, sedan utredningen avslutats, anmälas till rätten för

prövning.

 Regler om sekretess under förundersökningen finns i 5 kap. 1 § och

9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100). Förundersökningen är i princip

hemlig, vilket motiveras inte bara av hänsyn till undersökningens effekti-

vitet utan även av kravet att den misstänkte och andra som hörs under

utredningen inte skall utsättas för oberättigad uppmärksamhet. Den som

underkastas förhör kan åläggas tystnadsplikt angående vad som förekom-

mit vid förhöret. Också den misstänktes försvarare kan åläggas sådan

tystnadsplikt i förhållande till andra än den misstänkte.

 Förundersökningen och de åtgärder som vidtas under denna skall doku-

menteras i förundersökningsprotokollet.

 En förundersökning kan avslutas antingen genom att den läggs ned eller

genom beslut i åtalsfrågan.

 Har en fullständig förundersökning utförts, skall åklagaren ta ställning

till om åtal skall väckas och därefter meddela i frågan. Före beslutet i

åtalsfrågan skall s.k. slutdelgivning ha skett med den misstänkte och hans

försvarare. Det innebär att de bereds tillfälle att ta del av förundersök-

ningsprotokollet och att påkalla eventuell ytterligare utredning eller andra

åtgärder.

Vem är undersökningsledare?

Förundersökningen kan enligt 23 kap. 3 § första stycket RB inledas av

polismyndigheten eller åklagaren. Om det inte redan från början finns

någon skäligen misstänkt, är det vanligaste att polismyndigheten inleder

förundersökningen och behåller undersökningsledningen till dess att någon

skäligen kan misstänkas för brottet. Så snart utredningen kommit så långt

att någon är skäligen misstänkt för brottet skall åklagaren överta ledningen,

s.k. åklagarinträde. I vidlyftiga och mer komplicerade mål är det vanligt att

åklagaren inträder som undersökningsledare redan från beslutet att inleda

förundersökning. Om målet är av enkel beskaffenhet och det inte

uppkommer någon fråga där det krävs beslut av åklagare, kan

polismyndigheten vara undersökningsledare under hela förundersökningen.

En förundersökning som har inletts av åklagare kan överlämnas till

polismyndigheten därför att saken är av enkel beskaffenhet. När

förundersökning leds av åklagare får denne vid undersökningen anlita

biträde av polismyndighet och uppdra åt polisman att vidta åtgärder som

hör till utredningen.

 Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen har i samråd utfärdat föreskrifter

och allmänna råd om ledningen av förundersökning m.m., det s.k. fördel-

ningscirkuläret (RÅC I:95). I en bilaga till cirkuläret räknas det upp ett

antal brott, vilka som regel anses vara av enkel beskaffenhet. Förunder-

sökning beträffande dessa brott kan normalt ledas av polismyndighet. I

vissa fall skall dock åklagare inträda som undersökningsledare också när

det gäller utredning av sådana brott. Det gäller exempelvis om det upp-

kommer behov av tvångsmedel eller av åtgärd av domstol under förunder-

sökningen eller om särskild åtalsprövning är föreskriven för brottet. Åkla-

garen kan dessutom alltid ta över undersökningsledningen om det finns

särskilda skäl till det. I fördelningscirkuläret anges vidare ett antal fall i

vilka polismyndighet som undersökningsledare skall underrätta åklagaren.

När det gäller särskilt allvarlig brottslighet, t.ex. mord, skall polismyndig-

heten genast lämna meddelande om brottet till åklagaren och fortlöpande

hålla denne underrättad om förundersökningens gång. Härigenom har

åklagaren möjlighet att följa utredningen och, när det bedöms nödvändigt,

träda in som undersökningsledare.

 Polisen är undersökningsledare i majoriteten av de brottsutredningar

som genomförs. När det gäller brott med fängelse i straffskalan dominerar

dock de åklagarledda förundersökningarna. Särskilt markant är detta vid

grövre brott eller brott med komplicerade juridiska frågor eller krav på

specialistkunskaper. Därav följer att åklagaren regelmässigt är undersök-

ningsledare i ekobrottmål.

 När det gäller skattebrott är det praktiskt taget alltid åklagaren som

beslutar om att inleda förundersökning. Beslutet grundas i regel på en

anmälan om misstänkt skattebrott som skattemyndigheten lämnat till åkla-

garen enligt reglerna om anmälningsskyldighet (se avsnitt 4.2).

4.3.3 Straffprocessuella tvångsmedel

Användningen av straffprocessuella tvångsmedel är underkastad vissa

allmänna principer. De mest centrala principerna är ändamålsprincipen,

behovsprincipen och proportionalitetsprincipen. Proportionalitetsprincipen

är lagfäst i bl.a. 28 kap. 3 a § RB beträffande husrannsakan samt i 27 kap. 1

§ tredje stycket RB beträffande beslag. De båda andra principerna följer av

allmänna rättsgrundsatser.

 Enligt ändamålsprincipen får man inte använda ett tvångsmedel för

andra syften än de som anges i lagen. Ändamålsprincipen återspeglas i

lagtext genom att det anges för varje tvångsmedel för vilka ändamål det får

användas. När man verkställer ett tvångsmedel får man inte heller utnyttja

det för andra syften än de som lagen anger.

 Behovsprincipen innebär att ett tvångsmedel får användas bara om det

finns ett påtagligt behov av det och om man inte kan nå det avsedda resul-

tatet med andra, mindre ingripande medel.

 Proportionalitetsprincipen kräver att den som beslutar om en tvångs-

åtgärd prövar i varje enskilt fall om skälen för åtgärden uppväger det in-

trång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något

annat motstående intresse. Både arten och varaktigheten av ingripandet

måste stå i rimlig proportion till det önskade målet. Vid prövningen av om

ett tvångsmedel skall användas, skall åklagaren naturligtvis ta hänsyn till de

direkta följderna för den som utsätts för tvångsmedlet. Åklagaren skall

dock även beakta indirekta verkningar, som t.ex. att det rör sig om intrång i

en utomståendes (tredjemans) skyddade intressen.

 I det följande redogörs för tvångsmedlen beslag och husrannsakan.

Andra straffprocessuella tvångsmedel som inte utvecklas närmare här är

bl.a. hemlig teleövervakning (27 kap. 19 § RB), hämtning till förhör (23

kap. 7 § RB, 6 § förundersökningskungörelsen) och gripande av misstänkt

för brott.

Beslag

Bestämmelser om beslag i brottsutredningar i allmänhet finns i 27 kap. RB.

Enligt huvudregeln får föremål tas i beslag om de skäligen kan antas vara

av betydelse för en utredning om brott eller ha avhänts någon genom brott

eller kunna komma att förverkas på grund av brott.

 Skriftliga handlingar får i regel också tas i beslag, men inte

obegränsat.

Begränsningen gäller skriftliga handlingar som har ett innehåll som kan

antas vara sådant att ett vittne kan vägra att uttala sig om det på grund av

vissa fall av tystnadsplikt.

 Det är i regel undersökningsledaren eller en åklagare som skall besluta

att ett föremål eller en handling skall tas i beslag. Beslut om husrannsakan

verkställs av polisen.

 En polisman får beslagta föremål som han anträffar då han griper eller

anhåller någon eller då han verkställer häktning, husrannsakan, kropps-

visitation eller kroppsbesiktning. Även i andra fall får en polisman beslagta

ett föremål som han anträffar, när dröjsmål innebär fara, dock inte en

försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag. Även en

domstol kan förordna om beslag under vissa förutsättningar.

 Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande kan den som har

drabbats av beslaget begära att rätten prövar det. Om rätten förordnar om

beslag eller fastställer ett verkställt beslag skall rätten sätta ut den tid

inom

vilken åklagaren skall väcka åtal. Om den tiden inte är tillräcklig får rätten

medge förlängning.

 När polisen tar något i beslag skall det dokumenteras i ett protokoll. I

beslagsprotokollet skall det beslagtagna föremålet beskrivas noga. Där

skall vidare anges vad som är ändamålet med beslaget och andra

omständigheter av betydelse.

Husrannsakan

Husrannsakan i brottsutredningar i allmänhet regleras i 28 kap. RB. Med

husrannsakan avses undersökning av hus, rum eller annat slutet för-

varingsställe. Begreppet hus omfattar inte bara bostadshus utan även andra

typer av byggnader, som fabriker, magasin och uthus. Med rum avses bl.a.

kontor och lagerlokaler.

 En husrannsakan kan vara antingen reell eller personell. Reell husrann-

sakan görs för att söka efter föremål som kan komma att tas i beslag, eller

för att undersöka omständigheter som kan få betydelse för en utredning om

misstänkt brott. Personell husrannsakan tillgrips när en person eftersöks.

 För att en reell husrannsakan skall få göras förutsätts att det finns

anled-

ning att anta att det har begåtts ett brott på vilket fängelse kan följa. Man

får alltså inte göra en husrannsakan i syfte att upptäcka brott eller för att

skaffa information om annat brott än det som ligger till grund för åtgärden.

 Reell husrannsakan får ske hos den som är skäligen misstänkt för brot-

tet. I tre fall får husrannsakan ske även hos annan än den som är skäligen

misstänkt för brottet, nämligen hos den där brottet har förövats eller där

den misstänkte har gripits eller om det annars finns synnerlig anledning att

tro att åtgärden kommer att leda till det avsedda resultatet.

 Beslut om husrannsakan meddelas av undersökningsledaren, åklagaren

eller rätten. Husrannsakan verkställs av polisen. En polisman får också göra

husrannsakan utan föregående beslut av undersökningsledaren, åklagaren

eller rätten om dröjsmål innebär fara.

 Den som verkställer en husrannsakan får anlita biträde av t.ex. en sak-

kunnig om det behövs. I förundersökningar om misstänkt skattebrottslighet

är det vanligt att en revisor från skattemyndigheten biträder polisen som

sakkunnig och upplyser polisen om t.ex. vilka handlingar som kan vara av

värde för utredningen. En sakkunnig får emellertid inte genomsöka lokalen

efter handlingar.

Polisens befogenheter att använda våld

Polisen har enligt 10 § polislagen (1984:387) särskilda befogenheter att

genomföra tjänsteåtgärder med våld i vissa fall. Våldsbefogenheten får

bara användas om andra medel är otillräckliga och det är försvarligt med

hänsyn till omständigheterna i övrigt. Vidare har poliser samma rätt som

var och en att bruka våld i skilda nödsituationer m.m. enligt 24 kap. brotts-

balken.

 I 23 § polislagen finns regler som, under särskilda förutsättningar, ger

polismans rätt att bruka våld också till vissa andra befattningshavare än

polismän. Det gäller bl.a. personer som med laga stöd skall verkställa ett

frihetsberövande samt den som i myndighetsutövning har befogenhet att

verkställa vissa tvångsåtgärder såsom husrannsakan, beslag och kropps-

visitation.

4.3.4 Brottsutredning utanför förundersökning

Åklagarens och polisens verksamhet för att beivra brott regleras inte helt

uttömmande i rättegångsbalken. En allmän spaningsverksamhet, som till

skillnad från spaning under förundersökning inte förutsätter någon konkret

brottsmisstanke, sker med stöd av bestämmelserna i 2 § polislagen

(1984:387) om polisens uppgifter.

 Innan förundersökning formellt inleds kan det företas olika slag av

utredningsåtgärder som bl.a. avser att skapa underlag för en närmare

prövning av om förundersökning skall inledas eller inte. Hit hör

kriminalunderrättelseverksamhet och förutredning.

 Med kriminalunderrättelseverksamhet avses åtgärder som inte grundas

på en misstanke om ett konkret brott. Till skillnad från förutredning kan

kriminalunderrättelseverksamhet pågå under lång tid och innebära ett

omfattande utredningsarbete. Genom de uppgifter som kommer fram kan

brottsmisstankarna växa sig så starka att förundersökning skall inledas,

eller också kan det klarläggas att misstankarna saknar grund.

 Underrättelseverksamhet rörande ekobrott förekommer bl.a. vid Riks-

kriminalpolisen och länskriminalavdelningarna. En samverkan kan före-

komma med andra myndigheter, t.ex. skattemyndigheter och kronofogde-

myndigheter.

 Med förutredning avses som regel olika utredningsåtgärder som en

undersökningsledare behöver vidta för att få ett tillräckligt underlag för att

besluta om en formell förundersökning skall inledas. Det kan röra sig

exempelvis om att inhämta kompletterande upplysningar eller att

kontrollera dokument som har överlämnats till åklagarmyndigheten. När

det gäller ekonomisk brottslighet där affärstransaktionerna kan vara

komplicerade och den rättsliga bedömningen långtifrån självklar utnyttjas

inte sällan förutredningen för att söka klarhet i om ett visst förfarande är

straffbart eller inte. Skillnaden gentemot underrättelseverksamhet kan sägas

vara att förutredningen är klarare inriktad på ett konkret brott.

4.5 Myndigheternas bekämpning av skattebrottslighet

I avsnittet redovisas hur de regler för skattebrottsutredning m.m. som

behandlats tidigare fungerar i praktiken. Kapitlet bygger i allt väsentligt på

Ekobrottsberedningens rapport vilken i sin tur grundas på Riksrevisions-

verkets rapport RRV 1996:32 Tre skattemyndigheters hantering av skatte-

brott, en skrivelse i mars 1996 från Riksåklagaren m.fl. till Justitiedeparte-

mentet med årlig redovisning av ekobrottsbekämpningen i landet enligt 3 §

förordningen (1995:736) om regional myndighetssamverkan för be-

kämpning av ekonomisk brottslighet, en av Rikspolisstyrelsen genomförd

enkät gällande utredning av brott mot skatteförfattningarna som anmälts

under perioden mars 1995 till februari 1996 samt intervjuer som eko-

brottsberedningen har gjort med företrädare för skatte-, åklagar- och polis-

myndigheter.

Skattebrottsutredningarnas karaktär

Dagens skattebrottsling har i större utsträckning än tidigare ett kriminellt

förflutet. Även de skattebrottslingar som inte är kriminellt belastade kan

enligt polisen avvika från den traditionella bilden av skattebrottslingen.

Som exempel kan anges s.k. målvakter. En del förundersökningar om

skattebrott gäller brottslighet som utövas av organiserade grupper. Enligt

polisen domineras de förundersökningarna av polisiära inslag, medan de

skatterättsliga aspekterna i sig inte är komplicerade. Det gäller t.ex. många

mervärdesskattebedrägerier.

 Det förekommer i ökande utsträckning att ekonomisk brottslighet be-

drivs som ett led i en mera allmänt kriminell verksamhet. Erfarenheten vid

de flesta av polisens ekorotlar är dock att utredningar om skattebrott i de

flesta fall inte omfattar annan brottslighet. I bland förekommer dock skatte-

brottsligheten tillsammans med brottslighet av sekundär karaktär, särskilt

bokföringsbrott.

 Av de skattebrott som anmäldes under perioden mars 1995 till februari

1996 bedömdes i genomsnitt cirka 70 % kräva endast enkla utredningar

och en mindre utredningsinsats, inte omfatta tvångsmedel riktas mot person

samt innefatta beslag eller husrannsakan endast i mindre omfattning. De

fall där skattemyndighetens anmälan till åklagaren åtföljs av en färdigställd

revisionspromemoria uppskattas till i genomsnitt 74 %. De anmälningarna

sammanfaller huvudsakligen med de som anges som enkla utredningar.

 Det synes aldrig eller mycket sällan förekomma i skattebrottsutredning-

ar att polisen behöver använda våld. Det bör anmärkas att Stockholms län,

som har flest anmälningar om skattebrott, har ansett det omöjligt att ange

hur vanligt det är med våldsanvändning.

 Andelen utredningar där det förekommer tvångsmedel mot person anges

av ett fåtal län till omkring 30 %, medan flertalet län anger mellan något

enstaka fall och upp till 10 % av ärendena.

 I stort sett samtliga utredningar anges kunna genomföras av högst två

utredare. Även om bilden av skattebrottslingen håller på att förändras synes

det stora flertalet utredningar om skattebrott fortfarande vara relativt enkla

från utredningsteknisk synpunkt.

Hur en skattebrottsutredning initieras

Skattemyndigheterna skall enligt 17 § skattebrottslagen göra anmälan till

åklagare så snart det finns anledning att anta att brott enligt skattebrotts-

lagen har begåtts. Även brott enligt vissa andra författningar inom skatte-

området skall anmälas. Skattemyndigheterna har vidare rätt att anmäla

vissa brott utanför skatteområdet.

 Skattemyndigheterna behöver dock inte anmäla skattebrott m.m. om det

kan antas att brottet inte kommer att medföra påföljd eller om anmälan av

annat skäl inte behövs. En ringa grad av misstanke om brott är dock till-

räcklig.

 Det undandragna skattebeloppets storlek har stor betydelse vid bedöm-

ningen av hur allvarliga brotten är och om det över huvud taget föreligger

något brott. Riksåklagaren och Riksskatteverket har haft överläggningar

om vilka beloppsgränser som skall anses gälla för de olika brotten samt i

vilka fall anmälan om misstanke om brott kan underlåtas.

 Riksskatteverket har tagit fram en lathund som anger beloppsgränser för

undandragen skatt som riktmärken för när misstanke om olika brott bör

anmälas, t.ex.

 misstänkt skattebrott: 3/4 basbelopp per period,

 misstänkt vårdslös skatteuppgift: 1 basbelopp per år,

 misstänkt brottslighet i samband med innehållande och betalning av

personalens preliminärskatt: 2 basbelopp.

 Beloppen utgör endast riktmärken och de bör sättas lägre vid upprep-

ning eller särskilt allvarliga fall. I praktiken har dock väsentligt högre

beloppsgränser kommit att tillämpas på många håll.

 Brott kan upptäckas inom olika delar av skatteförvaltningens kontroll-

verksamhet även om det huvudsakligen är i revisionsverksamheten som

skattebrott upptäcks.

 Brottsmisstankar kan även uppkomma efter tips från andra myndigheter

eller från allmänheten. I de fall tipset inte kan placeras i en pågående kon-

troll, förekommer det att tipset utreds och föranleder att en kontroll av den

skattskyldige inleds.

 I vissa län är den verksamhet som är inriktad på brottsmisstankar

förlagd

till särskilda enheter på skattemyndigheten, medan den i andra län ligger på

de lokala skattekontoren. Det är vanligt att särskilda enheter på

skattemyndigheten utför revisioner där det föreligger misstanke om allvar-

ligare brottslighet. Det innebär att det inom skatteförvaltningen redan i dag

finns en viss organisation för handläggning av ärenden som har anknytning

till ekonomisk brottslighet.

Samarbetet mellan skattemyndigheten, åklagaren och polisen

När en misstanke om brott uppkommer inom kontrollverksamheten eller

när skatteförvaltningen tar emot ett tips om brott, tar man där fram de

uppgifter man har om den skattskyldige. Vidare kan komplettering ske

genom den registerslagning och annat inhämtande av uppgifter som skatte-

myndigheten kan utföra.

 Om revisorn på skattemyndigheten bedömer att det föreligger misstanke

om brott är det vanligt att han, i de fall misstankarna omfattar allvarlig eller

svårutredd brottslighet, tar underhandskontakt med polis eller åklagare. På

många håll förekommer det att revisorn sammanträffar med polis och

ibland åklagare. Vid sådana sammanträffanden presenterar revisorn sin

utredning och redogör för sina misstankar. Diskussionen kan resultera i en

bedömning att det föreligger en brottsmisstanke som bör föranleda en

formell anmälan till åklagaren. Men ibland mynnar diskussionen ut i att det

inte finns tillräckligt underlag för att inleda en förundersökning.

 I de fall det inte finns tillräckligt underlag för att inleda

förundersökning

kan utredningen komma att kompletteras från skatteförvaltningens sida,

eventuellt med bistånd från polisen som genomför en förutredning med

t.ex. spaning. Ärendet kan även bedömas som så utsiktslöst att några vidare

utredningsåtgärder inte vidtas.

 Finns det i förekommande fall efter nödvändig komplettering

tillräckligt underlag för att inleda förundersökning, gör skatteförvaltningen

i regel en anmälan om brottsmisstanke, om den misstänkta brottsligheten

anses tillräckligt allvarlig. När skattemyndigheten har gjort en anmälan om

misstänkt brottslighet och åklagaren har beslutat att inleda förundersök-

ning, är det polisens uppgift att utföra utredningsåtgärderna. I praktiken är

det mycket vanligt att polisen har kontakt med den tjänsteman på skatte-

myndigheten som har utfört skatteutredningen.

 De anmälningar som åtföljs av en färdigställd revisionspromemoria, där

skatteutredningen således är slutförd, medför för det mesta inga omfattande

utredningsåtgärder. I de enklaste fallen utgör revisionspromemorian det

huvudsakliga skriftliga materialet i förundersökningen och den komplet-

teras med förhör med den misstänkte och ibland med en revisor, leverantör

eller annan som haft kontakt med den skattskyldige angående verk-

samheten. I dessa fall kan kontakten med skattemyndigheten inskränka sig

till en telefonkontakt i samband med att polismannen sätter sig in i ärendet.

 I komplicerade fall kan polisen konsultera skattemyndigheten både vad

gäller omständigheterna i det enskilda fallet och rent skatterättsliga frågor.

Vidare kan tjänstemän från skattemyndigheten fungera som sakkunniga när

polisen gör husrannsakan och håller förhör. Det förekommer också att man

samlokaliserar de båda utredningarna för att uppnå högsta möjliga

effektivitet.

 Det förekommer emellertid också fall där polisen inte har utrednings-

resurser att ställa till åklagarens förfogande när denne tar emot skattemyn-

dighetens anmälan. Skattemyndigheten ställs då inför att antingen avvakta

med skatteutredningen tills vidare eller avsluta den utan att någon sam-

verkan med polisen kommer till stånd. Ingetdera alternativet är önskvärt. Å

ena sidan är skattemyndigheten skyldig att slutföra skatteutredningen så

snart det är möjligt, å den andra vinner båda utredningarna i effektivitet på

att samordnas.

 Att en skattemyndighet kan biträda polisen vid en husrannsakan, gagnar

förundersökningen. Skattemyndigheten har i regel bättre kännedom om

vilket material man behöver få tillgång till och som således bör tas i beslag.

I det avseendet kan skattemyndighetens medverkan innebära att det

material som tas i beslag begränsas till det som är relevant för utredningen.

Skattemyndigheten kan också bidra med kunskap om hur man får tillgång

till en skattskyldigs bokföring som förs på data m.m. Genom denna

medverkan av expertis från skattemyndigheten effektiviseras

husrannsakan.

 Förhör under förundersökningen med misstänkta och vittnen leds av

förhörsledare hos polisen. När skattemyndighet och polis samverkar under

en förundersökning deltar skattemyndigheten efter åklagarens bedömning i

varierande utsträckning vid förhören. När en tjänsteman från skattemyn-

digheten är närvarande under förhöret inleds det med att skattetjänsteman-

nens och förhörsledarens respektive roller i förhörssituationen klargörs för

förhörspersonen.

Flaskhalsproblem

Utredningar av skattebrott berör som tidigare nämnts flera myndigheter. De

olika myndigheterna har olika mål, styrsystem, verkskultur, kompetens etc.

Flera omständigheter, bl.a. bristande samlad styrning, leder till att skilda

myndigheter gör olika prioriteringar.

 I många skattebrottsutredningar av enkelt slag är det i praktiken

skatte-

myndigheten som står för huvuddelen av grundmaterialet i utredningen,

vilken redovisas i en revisionspromemoria som biläggs skattemyndighetens

brottsanmälan. I många fall behöver polisen endast komplettera med

mindre omfattande åtgärder. Balanssituationen hos polisen medför dock att

det kan ta mycket lång tid innan utredningen kan slutföras vilket kan

medföra att saken hinner preskriberas innan åtal kan väckas.

 Även i mer komplicerade ärenden kan polisens bristande resurser inne-

bära att förundersökningen inte kan ske i anslutning till skattemyndighetens

anmälan. I de fallen medför flaskhalssituationen att inte enbart

brottsutredningen utan emellanåt även skatteutredningen förlorar i effekti-

vitet. När polisen väl sätter igång brottsutredningen och påkallar hjälp från

skattemyndigheten, måste i många fall en skattetjänsteman sätta sig in i

ärendet på nytt och myndigheterna kan inte dra nytta av varandras åtgärder

på samma sätt som när skatteutredning och förundersökning bedrivs

samtidigt eller i nära anslutning till varandra.

 Skattemyndigheterna anmäler inte alla misstänkta brott. Detta gäller i

synnerhet mindre allvarliga brott, som inte anses lönsamma att utreda

eftersom de i regel blir liggande hos polisen i avvaktan på att förundersök-

ningen skall genomföras eller i sämsta fall att ärendet skall skrivas av

på grund av preskription.

 Det förekommer även att skattemyndigheter underlåter att anmäla mer

omfattande brottslighet. Så sker på vissa håll när man vid ett sammanträde

mellan skattemyndighet, polis och ibland åklagare bedömer att det i och för

sig finns skäl att inleda förundersökning och således att anmäla brotts-

misstanken, men att ärendet inte har sådan prioritet att polisen kan ställa

utredningsresurser till förfogande inom överskådlig framtid. I de fallen

underlåter vissa skattemyndigheter att göra anmälan eftersom man be-

dömer att någon förundersökning i praktiken inte kommer att genomföras.

4.6 Några statistiska uppgifter

Ekobrottsberedningen har redovisat läget beträffande olika typer av eko-

nomisk brottslighet både i rapporten Effektivare ekobrottsbekämpning

(Ds 1996:1) och i den nu aktuella Skattekriminal (Ds 1997:23). Uppgifter-

na avspeglar enligt beredningen inte i första hand den faktiska brottslig-

heten utan snarare myndigheternas och andra aktörers verksamhets-

inriktning, ambitionsnivå, effektivitet och observationsförmåga.

 Den dolda brottsligheten antas vara förhållandevis stor både på grund av

att inte alla skattebrott upptäcks, men även beroende på att brott som

skattemyndigheterna faktiskt upptäcker inte i full utsträckning anmälts till

åklagaren. Anmälningsbenägenheten har enligt uppgift påverkats bl.a. av

skattemyndigheternas uppfattning om utredningskapaciteten hos polis och

åklagare.

 Bedömningar försvåras också av att statistiken på området är bristfällig

inte bara genom det mörkertal som nyss berörts utan också genom att

jämförelser försvåras då de uppgifter som är tillgängliga bygger på olika

beräkningssätt hos myndigheterna och att rapporteringen i vissa fall bygger

på olika grundbegrepp.

 Ekobrottsberedningens förslag utgår också från en samlad bild av läget i

fråga om skattebrottsbekämpningen där de redovisade statistiska upp-

gifterna kompletterats med uppgifter som hämtats in vid kontakter med

myndigheter och personer med sakkunskap på området.

 Trots de nu nämnda bristerna i det statistiska underlaget kan det finnas

skäl att nämna några uppgifter som beredningen berör.

 Av den statistik som kommer från Brottsförebyggande rådet (den

allmänna kriminalstatistiken) kan utläsas att inflödet av skattebrotts-

misstankar ökar under senare år. Under 1994 anmäldes ca 6 000 nya

ärenden vilket är en ökning med ca 500 ärenden från året innan. Ingenting

tyder på att anmälningarna av skattebrott kommer att minska, snarare kan

en ytterligare ökning befaras.

 Av statistiken framgår att det under år 1994 klarades upp drygt 3 300

brottsmisstankar. Av dessa var 78 % anmälda före 1994. Endast en mindre

del av skattebrotten klarades alltså upp samma år som de anmäldes. Med

uppklarat avses i detta sammanhang "polisiärt uppklarat", huvudsakligen

genom någon form av åklagarbeslut.

 Genom de inventeringar av polisens och åklagarmyndigheternas

arbetssituation som skett under år 1995 och 1996 kan man konstatera att

inflödet av nya ärenden om ekonomisk brottslighet är stort. Nästan alla

anmälningar om skattebrott görs av skattemyndigheterna. Av den inven-

tering som gjordes år 1995 framgår att skattebrott utgjorde ca 26 % av den

totala mängden öppna ärenden om ekonomisk brottslighet och att av dessa

ca 1 200 var "rena skattebrottmål", dvs. ärenden som innehöll endast

misstankar om skattebrott och inte om någon annan typ av brottslighet. I

den inventering som gjordes 1996 (om än med något annorlunda

utgångspunkter) framgick att "balansen" av "rena" skatte- och uppbördsmål

uppgick till ca 2 000 stycken.

 När det gäller resursåtgången för bekämpningen av ekonomisk

brottslighet saknas enhetliga bedömningsgrunder. Det är därför mycket

svårt att bedöma hur stor del av polisens resurser som används för utred-

ning av skattebrott m.m. Av inhämtade uppgifter synes det framgå att det

finns variationer över tiden beroende bl.a. på olika satsningar på skatte-

brottsbekämpningen. Genom en enkät som genomförts av Rikspolis-

styrelsen avseende anmälningar som kommit in under perioden mars 1995

- februari 1996 framgår också att det finns stora variationer mellan olika

län. Det kan ändå finnas skäl att beröra vissa slutsatser av mer generellt

slag. Av särskilt intresse i sammanhanget är andelen enklare fall där endast

några få utredningsåtgärder återstår samt andelen fall vars handläggning

inte innefattar någon användning av personella tvångsmedel.

 Av 2 572 registrerade anmälningar uppgavs ca 70 % utgöras av utred-

ningar med enkel handläggning (dvs. handläggning i form av en mindre

polisiär arbetsinsats såsom något förhör samt eventuellt någon eller några

ytterligare utredningsatser). Dessa ärenden uppgavs inte omfatta beslut om

personella tvångsmedel och beslag och husrannsakan förekom endast i

begränsad omfattning. Till ca 74 % av fallen bifogades en färdig revisions-

promemoria. Andelen utredningar där personella tvångsmedel

aktualiserades uppgick enligt enkäten till ca 14 %.

4.7 Tullen

Ekobrottsberedningen har använt tullens brottsbekämpande verksamhet

som en utgångspunkt för hur en sådan verksamhet inom skatteförvalt-

ningen skulle kunna organiseras. Det finns därför anledning att närmare

beskriva tullens organisation och dess brottsbekämpande verksamhet.

Organisation

Tullverket består av Generaltullstyrelsen och tolv regionala tullmyndig-

heter. Tullverket fastställer och uppbär tullar m.m. som tas ut vid import

och export av varor. I Tullverkets uppgifter ingår även att kontrollera

trafiken över gränserna och att bestämmelser om in- och utförsel av varor

efterlevs samt att bekämpa och ingripa mot brottslighet inom sitt verksam-

hetsområde.

 Tullmyndigheterna bestämmer själva hur den brottsutredande verksam-

heten, tullkriminalverksamheten, skall organiseras. Organisationen av

tullkriminalverksamheten kan därför skilja sig åt mellan olika tullmyndig-

heter. Tullkriminalverksamheten är dock alltid organisatoriskt avskild från

tullens fiskala verksamhet. För tullkriminalverksamhet i olika organisa-

toriska former används fortsättningsvis benämningen tullkriminal.

 I den brottsbekämpande verksamheten samverkar de olika verksam-

heterna tullrevision, gränskontroll och tullkriminal. Tullkriminalen samver-

kar givetvis också med polisen.

 På Generaltullstyrelsen bedrivs ingen operativ tullkriminalverksamhet

men där finns en samordnings- och underrättelsefunktion.

Tullkriminalens arbetsuppgifter och befogenheter

Reglerna om tullens brottsutredande uppgifter och befogenheter finns i

varusmugglingslagen (1960:418), som är både en strafflag och en process-

lag. Tullmyndigheterna har en generell rätt att inleda förundersökning

beträffande brott enligt varusmugglingslagen. Även beträffande brott mot

andra författningar på tullagstiftningens område inleder tullmyndigheterna

förundersökning.

 Varusmugglingslagens reglering av när tullmyndighet får inleda och

utföra förundersökning är utformad i analogi med vad som gäller i fråga

om polismyndigheternas uppgifter enligt rättegångsbalken. Sålunda får

tullmyndigheten inleda förundersökningen och leda den, men ledningen

skall övertas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet

om inte saken är av enkel beskaffenhet eller om det är påkallat av särskilda

skäl.

 Tullmyndigheten har i princip samma befogenheter som polisen i för-

undersökningsverksamheten. Om förundersökningen leds av tullmyndig-

heten får åklagaren dock, till skillnad från vad som gäller när polisen leder

förundersökning, meddela anvisningar om hur undersökningen skall be-

drivas.

 När åklagare leder förundersökningen får han anlita biträde av tullen.

Han får vidare uppdra åt tulltjänsteman att vidta särskilda åtgärder som hör

till utredningen om åtgärdens beskaffenhet tillåter det.

 När en förundersökning leds av tullmyndigheten utövas befogenheterna

av en befattningshavare som Generaltullstyrelsen har förordnat, vanligen

myndighetschefen eller annan högre befattningshavare.

 Det är främst effektivitetsskäl som ligger bakom reglerna om tullmyn-

digheternas rätt att utföra och inleda förundersökning om brott mot varu-

smugglingslagen. Tullens personal behärskar det för utomstående kompli-

cerade och svårtillgängliga regelverket på tullens område, vilket medför att

tullen i många fall är bäst lämpad att utföra förundersökningarna. Eftersom

brotten i allmänhet upptäcks i samband med tullkontroll är det också

personal vid tullen som får den första kontakten med dem. Genom att

tullmyndigheterna leder förundersökningen i många av dessa fall vinner

man fördelen att såväl undersökningsledare som undersökningspersonal

hör till samma myndighet.

 När tullen utreder misstänkt brottslighet inom sitt verksamhetsområde

har tulltjänstemannen i princip samma befogenheter som en polisman har

enligt rättegångsbalken när han utreder brott. En tulltjänsteman har således

befogenhet att hålla förhör och att ta med en person, som befinner sig på

platsen där brottet har begåtts, till förhör. Vidare har en tulltjänsteman rätt

att gripa en person som är misstänkt för brottet.

 I en del fall har tulltjänstemannen en mer långtgående befogenhet än

polismannen när det gäller att på egen hand vidta straffprocessuella tvångs-

medel. Sådana från rättegångsbalken avvikande regler om tull-

tjänstemannens befogenheter föranleds av tullens särskilda tjänstgörings-

förhållanden i anslutning till rikets gränser m.m.

 Egendom som kan antas komma att bli förverkad får en tulltjänsteman

ta i beslag. När det gäller föremål som skäligen kan antas ha betydelse för

utredningen är det i regel undersökningsledaren eller åklagaren som beslu-

tar om beslag. I brådskande fall får emellertid tulltjänstemannen ta sådana

föremål i beslag men denne skall skyndsamt anmäla beslaget till under-

sökningsledaren eller åklagaren för prövning av om beslaget skall bestå.

 Också när det gäller att göra husrannsakan har en tulltjänsteman i många

fall befogenhet att besluta på egen hand. Tulltjänstemannen får sålunda

göra husrannsakan utan förordnande från undersökningsledaren eller

åklagare för att söka efter egendom som kan antas vara förverkad enligt

varusmugglingslagen, i s.k. tillhåll m.m.

 Tulltjänstemän får använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd om

någon som skall berövas friheten med stöd i lag försöker undkomma eller

tulltjänstemannen annars möts av motstånd när han skall verkställa ett

sådant frihetsberövande. Även i andra fall får tulltjänstemannen bruka våld,

dock endast om han eller den han biträder möts av motstånd. Dessa fall är

om tulltjänstemannen med stöd i lag skall verkställa eller biträda vid

kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag

eller annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan

som avses i rättegångsbalken.

 Inom tullen anser man att det underlättar förundersökningsverksamheten

att ha i förväg bestämda allmänna åklagare som kan tullproceduren. Man

föredrar alltså att tullmålen speciallottas inom åklagarmyndigheterna. Att

tidigt åklagarinträde gynnar förundersökningen har också starkt framhållits

från tullens sida. En åklagare som kopplas in i ett tidigt skede av en

brottsutredning har i regel tid att sätta sig in i utredningen och har ett gott

kunskapsunderlag när utredningen har framskridit så långt att det är dags

för åklagaren att fatta beslut i egenskap av undersökningsledare, exempel-

vis rörande användning av tvångsmedel. Det bidrar också till en god kom-

munikation med åklagaren generellt sett när det gäller förhandskontakter,

innan förundersökning inletts, angående strategier osv.

 Bestämmelserna i 48 kap. rättegångsbalken om strafföreläggande är

tillämpliga på varusmugglingsbrott som är att anse som ringa samt brott

mot tullagen och tullförordningen. Det är alltså möjligt att utfärda

strafföreläggande i stället för att väcka åtal för dessa gärningar. I vissa fall

kan en av Generaltullstyrelsen särskilt förordnad tullåklagare utfärda ett

strafföreläggande i stället för att ärendet skall lämnas till allmän åklagare

för åtal.

5 Skattemyndigheternas medverkan i

brottsutredningar

Regeringens förslag: En funktion för utredning av skattebrott inrättas

inom skatteförvaltningen. Skattebrottsutredningar hålls genom

bildandet av särskilda skattebrottsenheter organisatoriskt avskilda från

skatteutredningar enligt den modell som tillämpas vid tullkriminalen.

 Riksskatteverket ges ett övergripande ansvar för skattebrottsen-

heternas verksamhet.

 Sekretesslagens regler om förundersökningssekretess kompletteras så

att de gäller fullt ut även för skattebrottsenheter.

 Reformen genomförs efterhand som kompetens och organisation

byggs upp.

 Ekobrottsberedningens förslag överensstämmer i sak med regeringens

förutom att beredningens förslag innebär att man redan nu skall ta ställning

till en fullt utbyggd skattekriminalorganisation, det vill säga till både steg

ett och två.

 Remissinstanserna: Av 25 remissinstanser är tio positiva till en skatte-

kriminalreform. Dessutom tillstyrker två instanser att reformen begränsas

till steg ett. Av övriga instanser kan nämnas att Justitiekanslern är neutral

och att Rikspolisstyrelsen är tveksam till förslagen. Riksrevisionsverket är i

och för sig positivt till en skattekriminalreform, men anser att besluts-

underlaget är för bristfälligt för att man skall kunna ta ställning. Resterande

nio instanser, däribland Justitieombudsmannen och Riksåklagaren,

avstyrker förslagen. Av dem anser fyra att uppgifterna skall föras till Eko-

brottsmyndigheten och lika många att, om skattekriminaler införs, refor-

men nu bör begränsas till steg ett.

 I fråga om hur en skatteutredande funktion bör avgränsas och organise-

ras anser Göteborgs tingsrätt att det bör göras en klar åtskillnad mellan den

rent fiskala verksamheten och den brottsutredande verksamheten för att en

tillräcklig grad av rättssäkerhet skall uppnås. Riksskatteverket menar att

ytterligare effektivitetsvinster kan göras om skattekriminalen kan genom-

föra såväl skatte- som skattebrottsutredningen. Länsstyrelsen i Stockholms

län anser att argumenten för reformen, att seriekopplingen och

dubbelarbetet skall försvinna, motsägs av att det inte är tänkt att ske någon

samordning mellan den fiskala utredningen och skattebrottsutredningen

samt att sekretess skall råda mellan verksamhetsgrenarna. Flera åklagar-

myndigheter, Jusek, Industriförbundet och Svenska Arbetsgivareföreningen

har liknande uppfattningar. Riksrevisionsverket påpekar att det finns en risk

att personalrotationen mellan de fiskala delarna av skattemyndigheten och

skattekriminalen riskerar att bli liten på grund av utbildningskostnader och

att skattekompetensen därför kan bli sämre på grund av att den är en

färskvara. Advokatsamfundet betvivlar att det går att göra en rågång mellan

skattemyndighetens olika verksamheter. Kammarrätten i Jönköping menar

att man med den föreslagna lösningen inte kommer åt flask-

halsproblematiken i förhållande till åklagare vid Ekobrottsmyndigheten.

Även Riksskatteverket påpekar vikten av tillräckliga åklagarresurser för att

nya flaskhalsar inte skall uppstå. Verket anser att processen kan snabbas

upp om Ekobrottsmyndigheten avdelar särskilda åklagare som förunder-

sökningsledare som stöd åt skattekriminalen under den tid då kompetensen

byggs upp.

 Skälen för regeringens förslag: Bristerna i nuvarande ordning för

bekämpandet av den ekonomiska brottsligheten har uppmärksammats i en

rad sammanhang. Från senare år kan bl.a. nämnas riksdagens revisorers

rapport, Den ekonomiska brottsligheten och rättssamhället (Rapport

1993/94.6), som ingående behandlat frågor om myndigheters verksamhet,

effektivitet och organisation. Riksrevisionsverket har i rapporten Tre

skattemyndigheters hantering av skattebrott (RRV 1996:32) redovisat en

granskning av hanteringen av skattebrott vid vissa myndigheter inom

ramen för verkets effektivitetsrevision. Riksskatteverket föreslog i rappor-

ten Skattemyndigheternas medverkan i en effektivare ekobrottsbekämp-

ning (RSV Rapport 1995:9) att skattemyndigheterna skulle biträda åklaga-

re vid förundersökning.

 Med utgångspunkt i kritiken mot ekobrottsbekämpningen formulerade

Ekobrottsberedningen i rapporten Effektivare ekobrottsbekämpning

(Ds 1996:1) ett antal krav på ekobrottsbekämpningen i framtiden.

Regeringen ställde sig bakom dessa krav i 1997 års budgetproposition

(prop. 1996/97:1) och i sin skrivelse till riksdagen i oktober 1996 med

lägesrapport i fråga om den ekonomiska brottsligheten (skr. 1996/97:49).

Ställningstagandet i fråga om ekobrottsbekämpningen innebär bl.a. att en

ny myndighet skall inrättas, Ekobrottsmyndigheten.

 I syfte att förverkliga kraven på ekobrottsbekämpningen i framtiden har

Ekobrottsberedningen i rapporten Skattekriminal (Ds 1997:23) lagt fram

förslag till en skattekriminalreform. Den innebär att skattemyndigheterna

får i huvudsak samma uppgifter när det gäller att utreda brott inom skatte-

området som tullmyndigheterna redan har när det gäller att utreda brott

inom tullens område. Förslaget innebär att skattekriminalen skall tilldelas

befogenheter i två steg. I det första steget skall befogenheterna i huvudsak

begränsas till att biträda åklagare vid förundersökning i samband med

utredning av skattebrott. I det andra steget, som föreslås träda i kraft efter

beslut av regeringen, skall skattekriminalen få befogenhet att själv besluta

om och leda förundersökning samt att utfärda strafföreläggande. Steg två är

tänkt att träda i kraft först sedan skattemyndigheterna byggt upp en

kompetent och väl fungerande organisation med erfarenhet av brottsutred-

ning. Bland remissinstanserna finns en majoritet för steg ett medan flera är

negativt inställda till att man redan nu tar ställning till den fullt utbyggda

skattekriminalfunktion som steg två innebär. Regeringen delar remiss-

instansernas bedömning att man inte nu bör ta ställning till förslagen om en

fullt utbyggd skattekriminal. Det finns därför inte skäl att i detta samman-

hang närmare gå in på de frågar som ingår i steg två i beredningens förslag.

Diskussionen i det följande begränsas således till Ekobrottsberedningens

förslag avseende steg ett.

 Ekobrottsberedningen har funnit att det finns tre huvudorsaker till

prob-

lemen i den nuvarande hanteringen av skattebrottsutredningar. En huvud-

orsak är att flera myndigheter är inblandade i hanteringen av skattebrotts-

ärendena och att dessa myndigheter är seriekopplade till varandra och

därigenom beroende av varandras insatser i ärendehanteringen. Detta i

kombination med att myndigheterna gör olika prioriteringar skapar flask-

halsproblem. En tredje huvudorsak till nuvarande problem är att det finns

kompetensbrister i utredningsorganisationen.

 Regeringen instämmer i likhet med remissinstanserna i huvudsak

med beredningens problembeskrivning.

 En fråga som tas upp av några remissinstanser är om inte nuvarande

problem kan lösas genom att polis och åklagare tillförs ytterligare resurser.

Det finns enligt regeringens mening främst två starka skäl emot att till-

skjuta ytterligare resurser inom ramen för den befintliga organisatoriska

lösningen. Det ena är att de strukturella problemen inom ekobrottsbekämp-

ningen enligt vår bedömning i hög grad påverkar effektiviteten i

skattebrottsutredningarna. Detta är en viktig orsak till att ekobrottsbe-

kämpningen trots ett ambitiöst anslag och trots resursförstärkningar inte

svarat mot de berättigade kraven på en effektivare verksamhet. Det andra

skälet är kopplat till vad som nu sagts, nämligen att tidigare erfarenheter

tydligt visar att stärkta och riktade resurser i längden inte inneburit någon

märkbar förbättring. En lösning av problemen med hanteringen av skatte-

brottsutredningar bör därför enligt regeringens mening sökas på annat håll

än genom ytterligare resurstilldelning till befintliga organisationer.

 Skattebrottsutredningar har många särdrag i förhållande till

brottsutred-

ningar i allmänhet, bl.a. genom att de kräver särskilda kunskaper om hur

skattesystemet och dess kontrollfunktioner fungerar. Skattebrott förekom-

mer vidare, enligt uppgift från polis och åklagare, i förhållandevis stor

utsträckning som enda eller dominerande brottslighet. Som närmare ut-

vecklats under avsnitt 4.6 fanns år 1995 omkring 1 200 skattebrottsutred-

ningar vid polisen och för år 1996 uppskattas antalet rena skattebrotts-

utredningar uppgå till ca 2 000. Det finns skäl att anta att antalet misstänkta

skattebrott är ännu större med hänsyn till att skattemyndigheterna inte

synes anmäla alla misstänkta skattebrott till åklagaren. Skattebrottens

egenskaper och volym gör det enligt vår mening väl befogat att överväga

om inte utredningsinsatser beträffande skattebrott kan utföras av någon

annan myndighet än polisen.

 I den frågan anser några remissinstanser att Ekobrottsmyndigheten bör

utreda skattebrotten.

 Ekobrottsmyndigheten kommer att vara en åklagarmyndighet. Den

kommer att vara förlagd till de tre storstadsområdena. I övriga delar av

landet kommer Ekobrottsmyndigheten att ha uppgifter rörande de mest

kvalificerade brottsutredningarna samt ansvar för samordning m.m. Prob-

lemen med hantering av skattebrottsutredningar avser främst de polisiära

resurserna. Ett syfte med att låta en annan myndighet utreda skattebrott är

också att avlasta polisen. Redan med hänsyn till de intentioner som ligger

bakom inrättandet av Ekobrottsmyndigheten är det således enligt regering-

ens mening inte lämpligt att låta ett allmänt och grundläggande utred-

ningsarbete i fråga om alla typer skattebrott utföras inom

Ekobrottsmyndighetens organisation. Vi kan därför inte ansluta oss till

uppfattningen att Ekobrottsmyndigheten skall utreda alla skattebrott oavsett

svårhetsgrad.

 I den beskrivna situationen är det enligt vår mening i stället naturligt

 att

överväga om det inte vore möjligt att uppnå betydande fördelar i effektivi-

teten av hanteringen av skattebrottsutredningar om man utnyttjar det intima

samband som finns mellan skattemyndighetens skatteutredning och

skattebrottsutredningen genom att ge skattemyndigheterna brottsutredande

uppgifter i fråga om brott inom skatteområdet. Ekobrottsberedningen har

också gjort den bedömningen att stora effektivitetsvinster kan uppnås

genom en sådan omfördelning av arbetsuppgifter. Beredningen menar att

med en sådan organisation kommer man till rätta med huvudorsakerna till

problemen med hanteringen av skattebrottsutredningar nämligen de prob-

lem som hör samman med seriekopplade myndigheter och de som rör

den skatterättsliga kompetensen. Ett syfte med en sådan reform skulle

också vara att höja ambitionen på skattebrottsområdet, vilket bl.a. innebär

att enkla och medelsvåra ärenden i större utsträckning än i dag kan bli

föremål för utredningsinsatser.

 Remissinstanserna instämmer i huvudsak i beredningens bedömning att

problemen med seriekoppling upphör i den organisation som beredningen

föreslår och att en generell höjning av den skatterättsliga kompetensen i

skattebrottsutredningar är effektivitetsbefrämjande. Några remissinstanser

har dock ifrågasatt påståendet om att seriekopplingen upphör och att de

antagna effektivitetsvinsterna uppnås. De kritiska instanserna har pekat på

att tjänstemännen vid skattekriminalen måste sätta sig in i ärendet på sam-

ma sätt som en tjänsteman vid polisen nu gör.

 Enligt vår mening skulle det vara en viktig fördel för effektiviteten i

hanteringen av skattebrottsutredningar om den myndighet som rapporterar

nästan alla misstänkta skattebrott också har ett ansvar att utföra den därpå

följande brottsutredningen. I en sådan organisation har myndigheten be-

tydligt större möjlighet att anpassa resurserna i de olika verksamheterna till

varandra än om olika myndigheter själva ansvarar för respektive utredning.

Den största vinsten med att låta skattebrott utredas inom skatteför-

valtningen ligger just i att enhetliga prioriteringar kommer att styra hand-

läggningen från det att skatteutredningen inleds till dess att skatteärendet

och, i förekommande fall, brottsutredningen avslutas. Till skillnad från

polisen behöver inte heller en skattebrottsutredande verksamhet inom

skattemyndigheten konkurrera med andra brottsutredningar. Problemen

med seriekopplade myndigheter och flaskhalsproblem borde därför

minska betydligt, om det inrättas en skattebrottsutredande funktion vid

skattemyndigheterna. En sådan omfördelning av arbetsuppgifterna medför

också att polisen avlastas i sitt arbete med skattebrottsutredningar.

 Om skattebrottsutredande funktioner inrättas vid skattemyndigheterna

bör det också resultera i positiva effekter när det gäller den skatterättsliga

kompetensen. Som ett exempel på att samlad kompetens kan leda till både

hög effektivitet och hög kompetens kan nämnas tullen. Från många håll har

det framförts att tullens brottsutredande verksamhet, tullkriminalverk-

samheten, bedrivs mycket kompetent och effektivt. Det kan till stor del

antas bero på att tullkriminalen har en dubbel kompetens; man har en

kunskap om tullfrågorna samtidigt som man har den brottsutredande kom-

petensen. Inom Tullverket är det tjänstemän med sedvanlig tullutbildning

som, efter kompletterande utbildning i fråga om brottsutredning, svarar för

utredning av misstänkt varusmuggling och andra brott som utreds inom

tullkriminalerna. Det finns alltså skäl att tro att en samlad kompetens av

både skatteutredande och skattebrottsutredande slag stärker möjligheterna

till en effektiv brottsbekämpning också när det gäller skattebrott.

 För att utreda skattebrott behövs emellertid också kompetens i

straffrätt,

straffprocessrätt och polisiära arbetsmetoder. Skatteförvaltningen har i dag

inte så stora kunskaper inom dessa områden. En förutsättning för att en

brottsutredande organisation inom skatteförvaltningen skall kunna införas

är således att den behövliga kompetensen inom dessa områden byggs upp

inom den nya organisationen.

 Sammantaget gör vi den bedömningen att det finns tunga skäl som talar

för att effektiviteten i hanteringen av skattebrottsutredningarna påtagligt

förbättras om en funktion för utredning av skattebrott inrättas vid skatte-

myndigheterna.

 Om en förvaltningsmyndighet ges brottsutredande uppgifter, som annars

i princip endast finns hos polisen, kan det väcka vissa frågor som berör

rättssäkerheten. Som brottsmisstänkt har den enskilde vissa särskilda

rättigheter som han inte har i en skatteutredning. Även den utredande

myndigheten måste iaktta särskilda bestämmelser i fråga om brottsutred-

ningar. Det är således viktigt att en skattebrottsutredande funktion inom

skattemyndigheterna organiseras på ett sådant sätt att rättssäkerheten säker-

ställs. I det sammanhanget är det en betydelsefull fråga i vad mån

skatteutredningen får användas för att ta fram underlag som kommer till

användning i brottsutredningen, och vice versa.

 Brottsutredning och skatteutredning har olika syften och regleras av

olika regelverk. Bestämmelser om skatteutredning finns i skatteförfatt-

ningarna och syftar till att ta fram underlag för en korrekt beskattning.

Brottsutredningsförfarandet regleras i första hand i rättegångsbalken och

syftar till att ta fram underlag bl.a. för åklagarens ställningstagande till om

åtal skall väckas. Myndigheten måste således inte endast iaktta de lagliga

förutsättningarna för att vidta olika slag av utredningsåtgärder utan också

syftet med den utredning som utredningsåtgärden vidtas inom (ända-

målsprincipen). En åtgärd i skatteutredningen får alltså vidtas endast i den

mån den kan motiveras för att fullfölja syftet med den utredningen, dvs. att

ta fram underlag för en korrekt beskattning. En åtgärd inom brottsut-

redningen får på motsvarande sätt vidtas endast i den mån den kan motive-

ras från brottsutredningssynpunkt. Det är alltså med andra ord inte tillåtet

att, med stöd av regelverket för skatteutredningar, ta fram uppgifter som

inte behövs i skatteutredningen men som polisen behöver i brottsutred-

ningen eller vice versa. Ändamålsprincipen skall utgöra ett skydd för den

enskilde.

 Sekretesslagen (1980:100) reglerar bl.a. i vilken mån uppgifter får läm-

nas mellan myndigheter. I brottsutredning gäller förundersökningssekretess

enligt bl.a. 5 kap. 1 § sekretesslagen. Uppgifter kan dock lämnas ut till en

annan myndighet bl.a. med stöd av den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 §

efter en intresseavvägning i det enskilda fallet. Härigenom är det i de allra

flesta fall tillåtet för åklagare, polis och tullmyndighet att lämna ut

uppgifter till exempelvis en skattemyndighet som behöver uppgiften i sitt

arbete.

 I skatteutredningar gäller skattesekretess enligt 9 kap. 1 §

sekretesslagen

bl.a. för uppgifter om den enskildes personliga eller ekonomiska

förhållanden. Också i detta fall kan dock uppgifter lämnas ut med stöd av

bestämmelser i sekretesslagen, bl.a. 14 kap. 2 § fjärde stycket som innebär

att sekretess inte hindrar att uppgifter som angår misstanke om brott lämnas

till åklagarmyndighet, polismyndighet m.m., om fängelse är föreskrivet för

brottet och brottet kan antas föranleda annan påföljd än böter. Också den

nyss berörda generalklausulen kan tillämpas i många fall.

 Samma sekretessregler gäller mellan självständiga verksamhetsgrenar

inom en myndighet (1 kap. 3 § sekretesslagen). Inom tullens område

bedrivs den brottsutredande verksamheten organisatoriskt åtskild från den

fiskalt inriktade verksamheten, dvs. tullfrågor och brottsutredningar

handläggs av skilda tjänstemän. Sekretessreglerna gäller alltså i dag i fråga

om uppgiftsutbyte inom tullverket beträffande uppgifter i tullutredningar

respektive i utredningar om varusmuggling.

 Tullens arbetssätt och organisation visar att det är fullt möjligt att

bedri-

va fiskal och brottsutredande verksamhet inom samma myndighet under

former som är betryggande från rättssäkerhetssynpunkt.

 En viktig fråga är således hur en skattebrottsutredande verksamhet vid

skattemyndigheten bör avgränsas och organiseras i förhållande till den

fiskala verksamheten. Ekobrottsberedningen har övervägt en ordning där

skattekriminalen tar över skatteutredningen när förundersökning har inletts.

Det skulle enligt beredningen förmodligen innebära vissa rationalise-

ringsvinster eftersom färre personer skulle behöva arbeta med utredningar-

na. Beredningen har dock stannat för att föreslå att den fiskala utredningen

och brottsutredningen skall handläggas separat av olika tjänstemän. En

sådan ordning framstår enligt beredningen som mer betryggande när det

gäller att garantera att ändamålsprincipen upprätthålls i utrednings-

förfarandet. Beredningen har också ansett att en åtskillnad mellan hand-

läggningen av skatteutredning och brottsutredning ligger i linje med vad

som tillämpas av hävd här i landet och som allmänt torde anses naturlig

och rimlig.

 Ekobrottsberedningens förslag har i dessa delar fått ett brett stöd

bland

remissinstanserna. Flertalet av remissinstanserna pekar på det angelägna i

att ha en klar rågång mellan den fiskala verksamheten och den brotts-

utredande. I de delar kritik har förekommit har den snarare rört frågan om

den organisatoriska avgränsningen i praktiken kommer att vara ett tillräck-

ligt skydd för ändamålsprincipen än att låta skattekriminalen utföra också

den fiskala utredningen.

 Det är enligt vår mening en självklar utgångspunkt för hur en skatte-

brottsutredande funktion inom skatteförvaltningen skall avgränsas och

organiseras att den enskildes rättssäkerhet kan garanteras. En sådan orga-

nisation bör således inte medföra att de gränser som finns mellan skatte-

utredning och skattebrottsutredning blir otydliga. I dag tydliggörs dessa

gränser bl.a. genom att polisen ansvarar för brottsutredningen medan

skattemyndigheterna står för skatteutredningen. I vart fall i ett igångsätt-

ningsskede som det nu är fråga om saknas anledning att frångå en tydlig

organisatorisk gränsdragning mellan de olika slagen av utredningar. Rege-

ringen föreslår därför att den brottsutredande verksamheten skall drivas vid

särskilda enheter inom skatteförvaltningen och att skattebrottsutred-

ningarna skall hållas organisatoriskt åtskilda från skatteutredningarna. De

särskilda brottsutredande enheterna bör enligt vår mening benämnas skatte-

brottsenhet och inte skattekriminal som Ekobrottsberedningen föreslår.

 Den avgränsning och organisation som vi föreslår motsvarar således den

som gäller för tullen. Tullkriminalen driver förundersökningen organisa-

toriskt åtskild från den fiskala utredningen, tullutredningen. De erfarenheter

som finns av tullens kriminalverksamhet visar enligt vår mening att den

avgränsning och organisation som vi föreslår utgör ett tillräckligt skydd för

ändamålsprincipen.

 Den föreslagna lösningen innebär inte något hinder mot att på samma

sätt som sker i dag låta en skatterevisor eller annan skattetjänsteman som

handlägger skatteutredningen fungera som sakkunnig åt åklagaren och

skattebrottsenheten inom ramen för förundersökningen. Tvärtom kan det

vara betydelsefullt att använda skattehandläggarens kunskaper om de

faktiska omständigheterna i ärendet.

 Riksskatteverket bör ha ett övergripande ansvar för verksamheten vid

skattebrottsenheterna på motsvarande sätt som verket har ett övergripande

ansvar för beskattningsverksamheten i landet. På regional nivå bör

skattemyndigheterna ansvara för verksamheten. Riksskatteverkets och

skattemyndigheternas ansvar kommer dock att i betydande mån påverkas

av åklagarnas funktion i verksamheten. Åklagarna styrs ju i administrativt

hänseende av den myndighet de tillhör och av Riksåklagaren.

 Sekretesslagens regler om förundersökningssekretess bör kompletteras

så att de gäller fullt ut även för skattebrottsenheterna. Regeringen föreslår

därför ändringar i 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen.

6 Skattebrottsenhetens uppgifter

6.1 Förundersökning

Regeringens förslag: Åklagaren skall leda förundersökningar på

skatteområdet. Skattebrottsenheten skall biträda åklagaren vid

förundersökning i fråga om alla slags brott inom skatteområdet och i

fråga om bokföringsbrott. Skattebrottsenheten skall också kunna bi-

träda åklagaren vid förundersökning i fråga om andra brott, om åkla-

garen finner att det finns särskilda skäl för detta.

 Skattebrottsenheten skall självständigt få utföra förenklade brotts-

utredningar, men ges inte några befogenheter att använda straffproces-

suella tvångsmedel.

 Ekobrottsberedningens förslag överensstämmer med regeringens

förslag förutom att beredningen föreslagit att man nu skall ta ställning till

att skattekriminalen i en fullt utbyggd skattekriminalverksamhet i vissa fall

skall få leda förundersökningar. Ekobrottsberedningen har också föreslagit

att skattekriminalen i begränsad omfattning skall få använda straffproces-

suella tvångsmedel.

 Remissinstanserna: Justitieombudsmannen anser att en skattekriminal

riskerar att prestera ett stort antal utredningar som av åklagarna bedöms

som otjänliga som underlag för åtal och en fällande dom. Riksåklagaren

anser att åklagare alltid skall vara förundersökningsledare. Göteborgs

tingsrätt ser inte någon anledning att anta annat än att förundersökningar

om skattebrott kommer att hålla en tillräckligt hög kvalitet efter införandet

av en skattekriminal. Länsstyrelsen i Stockholms län avstyrker att skatte-

kriminalen skall kunna biträda i förundersökningar utanför skatteområdet

och bedriva förenklade utredningar. Jusek delar beredningens förslag om

avgränsning av skattekriminalens verksamhet, men anser att en åklagare

alltid bör leda förundersökningar där det är aktuellt med tvångsmedel.

Polisförbundet anser att inledning och ledning av förundersökning bör vara

förbehållet åklagare och polismyndighet. Skattekriminalen bör inte heller

ha rätt att utföra förenklade brottsutredningar. Rikspolisstyrelsen anser att

polisen alltid skall vara med genom handräckning vid användande av

tvångsmedel. Riksåklagaren och Polisförbundet avstyrker att

skattekriminalen ges möjlighet att använda straffprocessuella tvångsmedel.

Advokatsamfundet anser det främmande för svensk rättstradition med

polisiär verksamhet inom en förvaltningsmyndighet.

Skälen för regeringens förslag:

Förundersökning

Som angetts i avsnitt 4.3.2 syftar en förundersökning bl.a. till att utröna om

det föreligger ett brott och vem som i så fall skäligen kan misstänkas för

det för att åklagaren skall kunna ta ställning till om åtal skall väckas.

 Vid förundersökning i allmänhet fattas beslut om att inleda förunder-

sökning av polismyndigheten eller åklagaren. Om förundersökningen har

inletts av polismyndigheten skall ledningen av förundersökningen övertas

av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet, om inte

saken är av enkel beskaffenhet. Åklagaren övertar också ledningen om det

är påkallat av särskilda skäl. Det är i praktiken alltid en åklagare som in-

leder och leder förundersökning om skattebrott.

 Enligt regeringens bedömning bör det alltid vara en uppgift för åklaga-

ren att besluta om att inleda förundersökning och att vara undersöknings-

ledare i de förundersökningar som handläggs vid skattebrottsenhet. Detta

innebär en viktig garanti för effektivitet och rättssäkerhet när skattebrotts-

enhetens verksamhet inleds. Att åklagaren alltid skall inleda förundersök-

ning stämmer också överens med ekobrottsberedningens förslag i fråga om

steg ett och med remissinstansernas synpunkter.

 Eftersom förundersökningsledningen kommer att ligga på en åklagare

bör han få bestämma vem som faktiskt skall utföra utredningen. Detta

innebär att utredningsbefogenheterna kommer att ligga hos såväl skatte-

myndigheten som polisen. Härigenom uppnås stora fördelar under framför

allt inledningen av verksamheten. Reformen är tänkt att träda i kraft den 1

januari 1998. Verksamheten kan vid den tidpunkten inte vara igång i full

skala. Riksskatteverket har angett att utredningsverksamheten inledningsvis

kommer att organiseras i storstadsregionerna. Inrättandet av Ekobrotts-

myndigheten innebär stora fördelar när det gäller handläggningen av

skattebrottsutredningar. Myndigheten kommer att få ett direkt operativt

ansvar för utredningsverksamheten i storstäderna och ett samordnings-

ansvar för åklagarverksamheten i övriga landet. Inom organisationen kom-

mer en samlokalisering att ske med åklagarledda arbetsgrupper där poliser

och andra specialister från olika områden samverkar. Med åklagaren som

undersökningsledare i skattebrottmål underlättas också samordningen med

annan ekobrottsbekämpning. Den angivna lösningen möjliggör också en

flexibilitet efter lokala förhållanden samt att åklagarna skiktar ärenden efter

karaktär. Utredningar där man kan förutse ett behov av polisiära insatser

bör läggas hos polisen. Övriga ärenden bör styras till skattemyndigheten.

Enligt vår bedömning är den bästa ordningen att mer övergripande

gränsdragningsproblem löses genom att berörda myndigheter kommer

överens om i vilken omfattning ärenden skall handläggas av skatte-

myndigheten under ett uppbyggnadsskede.

Brott som bör utredas av skattemyndigheten

De argument som har anförts för att skattemyndigheten skall få utföra

förundersökningar har främst bäring på skattebrottslighet. Men även annan

brottslighet kan ha sådant samband med skattemyndigheternas verksamhet

att det är naturligt att skattemyndigheten utför förundersökningen.

 Det brott som mest typiskt är nära sammanhängande med många former

av skattebrottslighet, och inte sällan utgör en förutsättning för den

brottsligheten, är bokföringsbrott. På grund av att beskattningen av den

som är bokföringspliktig i allt väsentligt vilar på ett underlag som beräk-

nats på bokföringsmässiga grunder och med iakttagande av god redovis-

ningssed finns en mycket nära koppling mellan beskattning och bokföring.

Bokföringslagens regler faller därför inom skattemyndighetens kompe-

tensområde. När misstanke om bokföringsbrott uppkommer inom ramen

för en skatteutredning kan det därför många gånger vara både praktiskt och

effektivt att låta skattemyndigheten biträda åklagaren vid förunder-

sökningen.

 Utöver brott enligt skattebrottslagen och bokföringsbrott finns

ytterliga-

re några brott som faller inom skattemyndighetens verksamhetsområde.

Som exempel kan anges brott som gäller folkbokföringen. Den som under-

låter att fullgöra sin skyldighet att anmäla flyttning kan i vissa fall dömas

till penningböter (25, 26 och 40 §§ folkbokföringslagen [1991:481]).

Också kontroller enligt lagen (1996:598) om kontroll av yrkesmässiga

vägtransporter av mineraloljeprodukter, alkohol och tobak utförs av en

skattemyndighet. I sammanhanget kan nämnas att en skattemyndighet som

fattar misstanke om brott mot förbud att låna pengar av aktiebolag (12 kap.

7 § och 19 kap. 1 § första stycket 4 aktiebolagslagen [1975:1385])

respektive av pensionsstiftelse (11 § tredje stycket lagen [1967:531] om

tryggande av pensionsutfästelse m.m.) är skyldig att anmäla misstanken till

åklagaren (22 § taxeringsförordningen [1990:1236]). De nu nämnda

brotten hanteras redan i nuvarande system i betydande omfattning av

skattemyndigheterna och faller således inom skattemyndigheternas

specialkompetens. Det är därför enligt vår mening både rationellt och

lämpligt att brottsutredningar inom dessa områden handhas av skattebrotts-

enheter inom skattemyndigheterna.

 Skattebrottsenheterna bör kunna biträda åklagaren vid förundersök-

ningar om brott inom skatteområdet, även när dessa brott förekommer i

samma utredning som annan brottslighet. Vi anser, liksom ekobrottsbered-

ningen, att skattebrottsenheterna bör kunna biträda åklagaren även vid

förundersökning i fråga om andra slags brott än de vi nu särskilt nämnt, om

det är lämpligt med hänsyn till brottets beskaffenhet och dess samband med

misstänkt skattebrottslighet. Vid blandad brottslighet bör åklagaren ha en

ventil som i det enskilda fallet gör det möjligt att fördela uppgifterna

mellan skattebrottsenheterna och polisen för att åstadkomma en praktisk

och lämplig handläggning i enskilda ärenden. Åklagaren bör dock i dessa

fall kunna uppdra åt skattebrottsenheterna att genomföra utredningen en-

dast om det finns särskilda skäl. Förfalskning är ett brott som, med till-

lämpning av denna ventil, bör kunna utredas av skattebrottsenheterna

exempelvis när det ingår som ett led i skattebrottslighet. En annan sak är att

teknisk expertis från polisen kan behöva anlitas som ett led i förfalsk-

ningsutredningen. Avgörandet ligger emellertid som redan nämnts hos

åklagaren.

Förenklade brottsutredningar

En förundersökning behöver inte genomföras om det ändå finns tillräckliga

skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon

annan påföljd än böter (23 kap. 22 § rättegångsbalken). I vissa enkla fall

finns det alltså möjlighet att utreda brott utan att tillämpa reglerna om

förundersökning. Vid t.ex. många trafikbrott utgör polisens primärrapport

underlag för åklagarens beslut om att väcka åtal eller utfärda strafföreläg-

gande. Utredningsformen benämns i fortsättningen förenklad brottsutred-

ning.

 Ekobrottsberedningen har föreslagit att skattekriminalen i likhet med

polisen och tullkriminalen skall få utföra förenklade brottsutredningar.

Beredningen anser att förfarandet för skattekriminalens del har betydelse

särskilt när det gäller att ta fram utredningsunderlag för utfärdande av

strafföreläggande med hänsyn till den nära funktionella kopplingen mellan

strafföreläggandet och det förenklade utredningsförfarandet.

 Några remissinstanser, Justitieombudsmannen och Riksåklagaren, anser

att utrymmet för att använda ett förenklat utredningsförfarande är betydligt

mindre än vad ekobrottsberedningen föreställt sig. Bakgrunden till deras

ställningstagande synes främst vara att det enligt deras uppfattning inte

finns några eller i vart fall synnerligen få skattebrottsärenden av så enkel

beskaffenhet att det går att utreda dessa genom ett förenklat utrednings-

förfarande. Länsstyrelsen i Stockholms län anser att det inger betänk-

ligheter att låta skattekriminalen bedriva förenklade brottsutredningar.

 Enligt regeringens bedömning är det i dag närmast ogörligt att på ett

tillförlitligt sätt bedöma hur ofta ett förenklat utredningsförfarande kan

komma att användas vid utredningen av skattebrottslighet i framtiden.

Omständigheter som talar mot större volymer är bl.a. att det under 1994

utfärdades endast 120 strafförelägganden för brott mot skattebrottslagen

och uppbördslagen. Till detta kommer att betalbrottet i 6 § skattebrotts-

lagen skall avkriminaliseras den 1 november 1997 (jfr prop. 1996/97:100,

bet. 1996/97:SkU23, rskr. 1996/97:276, SFS 1997:486), vilket kommer att

minska det antal fall som kan tänkas bli föremål för ett förenklat förfaran-

de. Å andra sidan innebär förslagen till skattebrottsenheter en ambitions-

höjning på skattebrottsområdet. Enligt en uppskattning som gjorts av

Riksskatteverket kan det bli aktuellt att utfärda strafförelägganden i minst 1

000 ärenden per år. En viktig punkt i detta är att ärenden som i dag inte

prioriteras skall leda till lagföring. Förutom tveksamheten om antalet

brottsutredningar som kan bedrivas utan att förundersökning inleds har det

enligt regeringens bedömning inte kommit fram något som talar mot att

skattemyndigheterna får göra förenklade brottsutredningar. Enligt vår

uppfattning finns det i stället starka skäl för att låta skattemyndigheterna

självständigt få utföra förenklade utredningar. Rättssäkerhetsaspekterna

kommer även inledningsvis att tryggas genom att en åklagare slutligt tar

ställning till om utredningen ger ett tillräckligt underlag för att utfärda

strafföreläggande och att han, om så inte är fallet, alltid kan välja att låta

inleda en förundersökning.

 I vilken takt det förenklade utredningsförfarandet i realiteten skall

läg-

gas på skattemyndigheterna bör dock liksom andra frågor bli en sak för

Riksskatteverket och Riksåklagaren att komma överens om.

Straffprocessuella tvångsmedel

Vårt ställningstagande att åklagare i det nu aktuella perspektivet alltid skall

vara undersökningsledare i skattebrottsenheternas förundersökningar

innebär att endast åklagaren får besluta om tvångsmedel inom skattemyn-

digheternas område.

 Ekobrottsberedningen anser att det i vissa fall bör kunna vara en

uppgift

för skattekriminalen att verkställa åklagarens tvångsmedelsbeslut framför

allt i situationer då skattekriminalens skattekompetens kan utnyttjas. Ett

annat argument är att utredningsåtgärderna kan hållas ihop inom

skattekriminalen. Beredningen har därför föreslagit att skattekriminalen

skall få verkställa beslut om husrannsakan och beslag samt åtgärd enligt 27

kap. 15 § rättegångsbalken. Vid fara i dröjsmål föreslås att skattekriminalen

skall få ta egendom i beslag eller vidta åtgärd enligt 27 kap. 15 §

rättegångsbalken utan föregående beslut av åklagaren eller rätten. Sådan

åtgärd skall skyndsamt anmälas till åklagaren som omedelbart skall pröva

om åtgärden skall bestå. När skattekriminalen verkställer ett beslut om

husrannsakan skall myndigheten få bereda sig tillträde till slutet utrymme

eller lokal som inte är bostad, om det behövs för att åtgärden skall kunna

utföras. Beredningens förslag begränsas av att skattekriminalen inte skall

ha befogenhet att utöva våld mot person. Man har därför ansett att skatte-

kriminalen inte heller skall få göra gripande, hämta någon till förhör, göra

kroppsvisitation, ta fingeravtryck m.m. Andra områden som skattekrimi-

nalen enligt förslaget inte skall få ägna sig åt är hemlig teleövervakning och

vissa andra tekniska undersökningar.

 Flera remissinstanser har varit kritiska till att ge skattebrottsenheten

befogenheter i fråga om straffprocessuella tvångsmedel.

 Regeringen anser att det i och för sig kan finnas skäl att ge

skattebrotts-

enheterna vissa befogenheter i samband med tvångsmedelsanvändning.

Redan nu biträder skatterevisorer ofta polisen vid husrannsakningar.

Tvångsmedelsanvändning är inte heller i övrigt något okänt för

skatteförvaltningen. Skattemyndigheterna verkställer beslut om tvångs-

åtgärder enligt lagen om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet.

Trots detta anser regeringen att skattebrottsenheten inte nu bör få använda

straffprocessuella tvångsmedel. Det kan dock finnas skäl att på nytt ta upp

frågan i samband med en utvärdering av reformen. I de fall där

användandet av straffprocessuella tvångsåtgärder aktualiseras i en skatte-

brottsutredning bör således dessa åtgärder precis som i dag verkställas av

polisen eventuellt med biträde av skattebrottsenheten.

Vissa andra åtgärder under förundersökning

Ekobrottsberedningen anser att skattekriminalen inte skall få göra gripan-

den, hämta personer till förhör, utföra kroppsvisitationer eller ta finger-

avtryck m.m. Argumenten för detta är främst att vissa av åtgärderna förut-

sätter befogenhet att bruka våld mot person eller annars är typiskt polisiära

angelägenheter som det inte kommer att finnas något större behov av inom

skattebrottsutredande verksamheten. Regeringen delar beredningens

bedömning därvidlag. Om det uppstår behov av de nämnda åtgärderna bör

åklagaren som förundersökningsledare i stället begära att polisen

medverkar i nämnda hänseenden.

6.2 Uppgifter utanför förundersökning

6.2.1 Förutredning

Regeringens förslag: Skattebrottsenheten skall få utföra s.k. för-

utredningar.

 Ekobrottsberedningens förslag överensstämmer med vårt förslag.

 Remissinstanserna: Justitieombudsmannen anser bl.a. att beredningens

ståndpunkt saknar stöd i gällande rätt, eftersom det inte under en för-

utredning går att hämta in uppgifter från någon som under förundersök-

ningen kan komma att misstänkas för brott.

 Skälen för regeringens förslag: Åklagarens beslut om att inleda en

förundersökning grundas ofta på en anmälan. Åklagaren kan också inleda

en förundersökning på eget initiativ. I detta ligger att åklagaren ibland kan

behöva komplettera underlaget för att kunna ta ställning till om en förun-

dersökning skall inledas eller inte. Ett sådant inledande utredningsarbete

brukar benämnas förutredning. Förutredningar om skattebrottslighet utförs

i dag av polisen.

 De flesta förundersökningar om skattebrott grundas på en anmälan från

skattemyndigheten. Underlaget för anmälan redovisas vanligen i en revi-

sionspromemoria eller en underhandspromemoria. Promemorian utgör i de

flesta fall ett tillräckligt underlag för att åklagaren skall kunna ta ställning

till den objektiva sidan av brottsmisstankarna, alltså frågan om de faktiska

omständigheterna. Det kan dock ibland behövas kompletterande sakupp-

gifter för att göra en inledande bedömning av det subjektiva rekvisitet, dvs.

om det kan antas att den misstänkte handlat med uppsåt eller av vårds-

löshet.

 En förutredning kan avse utredningsåtgärder som registerslagning eller

inhämtande av muntliga uppgifter under hand. I regel handlar det om att ta

reda på enkla förhållanden, t.ex. vem som är arbetsgivare till en viss arbets-

tagare eller vem som är legal ställföreträdare för ett bolag. En förutredning

kan också ta sikte på den juridiska bedömningen av föreliggande fakta.

 Inrättandet av skattebrottsenheter vid skattemyndigheterna torde inte

påverka behovet av att göra förutredningar. I en organisation där åklagaren

anlitar biträde av en skattebrottsenhet vid förundersökningar om misstänkt

brottslighet inom skatteområdet bör det enligt vår mening vara en uppgift

för skattebrottsenheten att biträda åklagaren i det avseendet.

6.2.2 Underrättelseverksamhet

Regeringens förslag: Skattebrottsenheten skall få bedriva under-

rättelseverksamhet i fråga om brott inom skatteområdet.

 Skattebrottsenheten skall få brottsförebyggande uppgifter.

 Ekobrottsutredningens förslag överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens förslag.

 Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att ett samlat grepp bör tas på

underrättelseverksamheten på ekobrottsområdet och att skatteförvalt-

ningens personal inte skall bedriva sådan verksamhet. Rikspolisstyrelsen

anser att en uppdelning av kriminalunderrättelsetjänsten på skattekriminal,

Ekobrottsmyndighet och polis vore katastrofal. Riksskatteverket anser inte

att frågan om kriminalunderrättelseverksamhet bör anstå. Verket vill att

verksamheten byggs upp på liknande sätt som tullkriminalens

underrättelseverksamhet. Jusek ifrågasätter det meningsfulla i att bygga

upp parallella organisationer inom ekobrottsområdet för spaning, kriminal-

underrättelse, internationella kontakter och brottsförebyggande

verksamhet. Polisförbundet anser att all underrättelseverksamhet bör skötas

av polisen, men är positivt till att skattemyndigheterna deltar i det brotts-

förebyggande arbetet.

 Skälen för regeringens förslag: Kriminalunderrättelseverksamhet

tjänar bl.a. till att ta fram underlag för analyser som kan läggas till grund

för vilken inriktning i stort en verksamhet skall ha eller för att initiera

konkreta brottsutredningar. I vid bemärkelse kan underrättelseverksam-

heten sägas syfta till att klarlägga om brottslig verksamhet har förekommit,

pågår eller kan förutses. Kriminalunderrättelseverksamhet rörande ekobrott

förekommer bl.a. vid Rikskriminalpolisens underrättelseenhet. Även vid

länskriminalorganisationen finns underrättelsefunktioner under upp-

byggnad.

 Skatteförvaltningen bedriver inom ramen för skattekontrollen en verk-

samhet som har klara beröringspunkter med polisens underrättelseverk-

samhet. För skatteförvaltningens del handlar det om att samla in och ana-

lysera underlag för att ta ställning till inriktningen av skattekontrollen

t.ex. att en viss bransch skall kontrolleras eller att revision skall göras i

ett

visst företag. Ändamålet är således dels att göra skattekontrollen effektiv

dels att skaffa fram underlag för en korrekt beskattning. Det är också

vanligt att det kommer fram uppgifter vid skattekontrollen som väcker

misstankar om brott och som därför anmäls till åklagare. Skatteförvalt-

ningen får vidare en ingående kännedom om förhållanden som kan ha stor

betydelse för den brottsbekämpande verksamheten. Det handlar bl.a. om

branschförhållanden, utländska förhållanden, metoder för skatteundan-

dragande, personer och företag som ofta förekommer i tvivelaktiga affärs-

och skattesammanhang etc.

 Det är enligt regeringens mening en mer eller mindre självklar följd av

inrättandet av skattebrottsenheter vid skattemyndigheterna att dessa ges

befogenhet att bedriva kriminalunderrättelseverksamhet när det gäller brott

inom skatteområdet. Om skattebrottsenheten inte får möjlighet att bedriva

underrättelseverksamhet kommer den enligt vår mening att sakna ett

nödvändigt verktyg för att bedriva den skattebrottsutredande verksamheten

på ett effektivt sätt. Det ger också skattebrottsenheterna i princip samma

utredningsverktyg som skattemyndigheterna redan har inom ramen för den

fiskala verksamheten.

 Som några remissinstanser har påpekat innebär detta att kriminalunder-

rättelseverksamheten i fråga om brott inom skatteområdet delas upp på

flera myndigheter. Eventuella negativa konsekvenser av en uppdelning av

sådan verksamhet på flera myndigheter bör enligt vår mening inte över-

drivas. Risken för negativa konsekvenser måste även vägas mot de själv-

klara fördelar det innebär att ha specialkunskaper i fråga om skattebrotts-

lighet samlade hos en myndighet. Det har särskilt stor betydelse mot bak-

grund av att skattebrott många gånger begås isolerad från annan kriminali-

tet.

 Att skattebrottsenheterna vid skattemyndigheterna ges befogenhet att

bedriva underrättelseverksamhet inom skattebrottsområdet skall dock inte

ses som någon inskränkning av polisens nuvarande uppgifter i fråga brotts-

lighet inom skatteområdet. Det övergripande ansvaret att bekämpa brott

ligger alltjämt hos polisen. Det blir således polisens uppgift att se till att

det

tas ett helhetsgrepp på kriminaliteten inbegripet den inom skatteområdet.

Den föreslagna ordningen medför självfallet att de inblandade

myndigheterna måste skapa olika samarbetsformer så att effektiviteten i

kampen mot den ekonomiska brottsligheten i övrigt inte förloras.

 Skattebrottsenheternas befogenhet att samla in, bearbeta och analysera

information beträffande skattebrottsligheten aktualiserar frågor som rör

behovet av register för skattebrottsutredningar och även vilket slag av

information som bör få registreras. I praktiken kommer skattebrottsen-

heternas underrättelseverksamhet att begränsas av vilka uppgifter som får

registreras och föras med hjälp av automatisk databehandling. Dessa frågor

och vissa andra registerfrågor rörande utredningar om skattebrott m.m.

utreds för närvarande av Skattekriminalregisterutredningen (Fi 1996:15).

Vi återkommer i dessa frågor när utredningen slutfört sitt arbete.

Brottsförebyggande arbete

I regeringens strategi mot ekobrott (skr. 1994/95:217) framhålls att skatte-

kontrollen har en central funktion när det gäller att förebygga kriminalitet

inom skatteområdet. Det innebär att skattemyndigheterna redan i dag ge-

nom skattekontrollen svarar för den förmodligen mest effektiva brotts-

preventiva verksamheten inom sitt område. Någon bestämmelse i instruk-

tionen för skatteförvaltningen som ger skattemyndigheterna möjlighet att

vidta särskilda brottsförebyggande åtgärder finns emellertid inte.

 I och med att skattemyndigheterna till stor del kommer att utföra den

brottsutredande verksamheten vad gäller skattebrott bör de också enligt vår

mening utföra särskilda brottsförebyggande insatser i fråga om brott inom

skatteområdet. De brottsförebyggande insatser som avses är av samma slag

som gäller för polisen enligt 2 § polislagen (1984:387). Det kan t.ex.

innebära att skattemyndigheterna ger ut information som syftar till att

förebygga skattebrottslighet. Sådana insatser skulle skilja sig från övrig

information från skatteförvaltningen genom att ha ett uttalat skattebrottsligt

perspektiv i stället för ett skatterättsligt.

6.3 Spaning

Regeringens förslag: Skattebrottsenheterna skall få bedriva spaning i fråga

om brott på skatteområdet.

 Ekobrottsutredningens förslag stämmer i huvudsak överens med rege-

ringens förslag.

 Remissinstanserna: Justitiekanslern har pekat på att spaningsverksam-

heten enligt förslaget är helt oreglerad. Riksskatteverket vill att verk-

samheten byggs upp på liknande sätt som tullens spaningsverksamhet.

Verket anser att behovet av yttre spaning är större än vad som framgår av

beredningens rapport.

 Skälen för regeringens förslag: Spaning kan ingå som ett led både i en

förutredning och en förundersökning. Spaningen syftar i dessa fall till att

skaffa fram underlag för en konkret brottsmisstanke, dvs. det primära syftet

med spaningen är att införskaffa underlag för att bedöma om en

förundersökning skall inledas eller inte eller om åtal skall väckas.

Spaningsverksamheten kan också vara mer allmänt inriktad på att samla in,

bearbeta och analysera information som kan ha betydelse i ett framtida

spanings- eller utredningsarbete.

 Det förekommer såväl yttre som inre spaning. Yttre spaning kan bestå i

att hämta in upplysningar genom att observera misstänkta och andra, kart-

lägga kontakter, resor och andra förehavanden etc. Inre spaning avser att ta

fram ett informationsunderlag om exempelvis en person eller ett företag

genom att hämta uppgifter från register, gå igenom arkiverat material eller

på annat sätt bearbeta information inne på polishuset. Skälet kan vara att

man vill få en så fullständig bild av en misstänkt person som möjligt eller

att man vill kartlägga ett antal personer som, mot bakgrund av vad som

redan är känt om dem hos polisen, skulle kunna ha samband med ett brott

som har begåtts men där polisen ännu inte har någon misstänkt gärnings-

man.

 Polisens spaningsinsatser som inte utgör ett led i en förundersökning

sker med stöd av 2 § polislagen (1984:387). I princip kan emellertid var

och en som vill, bedriva spaning förutsatt att spaningen inte innefattar

brott, t.ex. ofredande. En annan sak är att vissa inslag i spaningen kan

innebära ingrepp mot enskilda som kan kräva särskilt lagstöd, t.ex. använ-

dande av tvångsmedel.

 Spaning utgör i princip en utredningsmetod. Frågan är om det bör ingå i

skattebrottsenheternas uppgifter att utföra spaning.

 Spaningsinsatser för utredning av skattebrott förekommer oftast när det

är fråga om blandad brottslighet, dvs. i de fall skattebrott ingår som en del

av kriminaliteten. Spaning i rena skattebrottsutredningar handlar vanligen

om att inhämta uppgifter som också behövs i skattekontrollen, t.ex.

omfattningen av en näringsidkares produktion eller förekomsten av svart

arbetskraft. Någon egentlig skillnad mellan den spaning som i dag sker i

polisens regi och det slag av utredningsverksamhet som bedrivs av

skattemyndigheten i den fiskala verksamheten finns inte. De uppgifter som

behöver samlas in, bearbetas och analyseras är i princip desamma i

skattebrottsutredningen som i skatteutredningen. Vi ser inget skäl att in-

skränka utredningsmöjligheterna i brottsutredningen i förhållande till den

fiskala verksamheten. I skattemyndigheternas uppgifter bör därför ingå att

bedriva spaning i fråga om brott inom skatteområdet i den utsträckning

som tillkommer polisen enligt polislagen. Befogenheten bör således avse

spaning oavsett om en förundersökning har inletts eller inte.

 I fråga om yttre spaning är det viktigt att påpeka att skattebrottsen-

heternas personal kommer att sakna många befogenheter som polisen har,

t.ex. möjligheten att använda våld i vissa situationer. Därigenom finns det

en naturlig gräns för skattebrottsenheternas spaningsverksamhet. T.ex. kan

yttre spaning med personal från skattebrottsenheterna komma i fråga en-

dast i okomplicerade fall där situationen framstår som ofarlig.

7 Lagteknisk lösning

Regeringens förslag: Skatteförvaltningens uppgifter vid utredning av

skattebrott regleras i en ny lag, lagen om skattemyndigheters med-

verkan vid brottsutredningar. I den nya lagen ges föreskrifter som

kompletterar rättegångsbalkens regler om förundersökning m.m.

Skatteförvaltningen skall få anmäla skattebrottslighet på bötesnivå till

skattebrottsenheten om den missstänkte kan antas erkänna gärningen.

 Ekobrottsberedningens förslag överensstämmer med regeringens

förutom att beredningen föreslagit att alla brott på bötesnivå skall kunna

anmälas till skattekriminalen.

 Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att erinra mot den lagtek-

niska lösningen som sådan. Justitieombudsmannen anser dock att lagtexten

bör utformas i närmare anslutning till varusmugglingslagen. Riksåklagaren

anser att brottsanmälningar alltid skall göras till åklagare.

 Skälen för regeringens förslag: De uppgifter som skattebrottsenheten

föreslås få regleras i dag huvudsakligen i rättegångsbalken. Ekobrotts-

beredningen har bedömt att en lösning innebärande att de nya reglerna förs

in i rättegångsbalken skulle bli snårig och otillgänglig eftersom den

ordning som föreslagits för skattekriminalens del i flera avseenden skiljer

sig från vad som gäller i fråga om polisen. Befintliga regler skulle behöva

byggas ut och modifieras. De skulle dessutom spridas ut på åtskilliga stäl-

len i kapitlen om förundersökning och tvångsmedel. Beredningen har

också funnit det olämpligt att föra in de nu föreslagna reglerna i skatte-

brottslagen (1971:69).

 Även om den nya lagen måste läsas mot bakgrund av rättegångsbalken

får en lösning med en särskild lag enligt vår bedömning ändå anses ha

betydande fördelar jämfört med en reglering i rättegångsbalken. En regle-

ring i skattebrottslagen skulle knappast heller ha några beaktansvärda

fördelar gentemot lösningen med en särskild lag. Regeringen delar därför

beredningens överväganden i dessa delar. Motiven för den närmare ut-

formningen av lagen framgår av avsnitt 11.1.

 Med den rollfördelning som följer av förslagen i det följande är det

naturligt att de flesta brottsanmälningar från skattemyndigheternas fiskala

gren skall göras till åklagare eftersom det är åklagaren som skall besluta

om förundersökning skall inledas eller inte.

 För brott där det finns anledning att anta att förundersökning inte

behö-

ver inledas för att s.k. förenklad brottsutredning är tillfyllest, se avsnitt

6.1,

bör dock anmälan kunna ske till skattebrottsenheten. Avsikten är ju i dessa

fall att skattebrottsenheten skall prestera ett underlag som gör det möjligt

för åklagaren att direkt utfärda strafföreläggande. Om skattebrottsenheten

gör en annan bedömning än skattemyndighetens fiskala gren om

möjligheten att använda sig av förenklad brottsutredning, eller om det

under utredningen framkommer att den misstänkte bestrider ansvar, bör

skattebrottsenheten överlämna ärendet till åklagare.

8 Skatteutredningar vid brottsmisstanke

8.1 Uppgiftsskyldigheten i skatteutredningen

Det svenska systemet för beskattning av inkomst och förmögenhet bygger

sedan början av seklet på uppgifter som den skattskyldige lämnar i själv-

deklarationen. Kontrolluppgiftsskyldigheten, dvs. skyldigheten att lämna

uppgifter till ledning för annans taxering, har efter hand byggts ut.

Löntagarbeskattningen sker numera till stor del på grundval av uppgifter

från tredje man. Fr.o.m. 1995 års taxering förtrycks uppgifter från kontroll-

uppgifterna på den förenklade självdeklarationen. Sker taxeringen på

grundval av en särskild självdeklaration lämnar den skattskyldige uppgifter

i deklarationen. Oavsett vilken typ av deklaration som lämnas, ansvarar

den skattskyldige själv för att uppgifterna är riktiga. De skattskyldiga har

en omfattande uppgiftsskyldighet utöver vad som framgår av dekla-

rationsformulären. Enligt 2 kap. 3 § lagen (1990:325) om självdeklaration

och kontrolluppgifter, LSK, skall var och en, utöver vad som framgår av

formulären, meddela de ytterligare upplysningar som kan vara av betydelse

för egen taxering.

 Uppgiftsskyldigheten upphör inte för den skattskyldige när deklara-

tionen lämnats in till skattemyndigheten. Han är också skyldig att med-

verka under en eventuell efterföljande skatteutredning genom att ge in de

handlingar och lämna de uppgifter som behövs för utredningen. Enligt 3

kap. 5 § taxeringslagen (1990:324), TL, får skattemyndigheten förelägga

den som är eller kan antas vara skattskyldig att lämna uppgift, visa upp

handling eller lämna över en kopia av handling som behövs för kontroll av

att uppgifterna i deklarationen är riktiga eller annars för hans taxering. Ett

föreläggande får förenas med vite om det finns anledning att anta att det

annars inte följs.

 De bestämmelser om uppgiftsskyldighet, liknande dem i lagen om själv-

deklaration och kontrolluppgifter och taxeringslagen, som tidigare fanns i

bl.a. uppbördslagen (1953:272), mervärdesskattelagen (1994:200) och

lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare finns

numera i skattebetalningslagen (1997:483). Motsvarande bestämmelser

finns också i lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter

och tullagen (1994:1550).

 För uppgifter som lämnas till skattemyndigheten råder sanningsplikt.

Skriftliga oriktiga uppgifter som skattemyndigheten inte kunnat rätta med

stöd av kontrolluppgift kan medföra skattetillägg enligt skatteförfattning-

arna och i grövre fall påföljd enligt skattebrottslagen (1971:69).

 För att en effektiv och likformig beskattning skall kunna åstadkommas

förutsätter beskattningssystemet ändamålsenliga regler för kontroll av att

de skattskyldiga fullföljer sin uppgiftsskyldighet och att skattelagarna

efterlevs. Skattemyndigheten har därför tämligen vida kontrollbefogen-

heter.

 Skattemyndigheten får, som tidigare nämnts, förelägga den skattskyldi-

ge att komma in med behövliga upplysningar samt att visa upp kvitton och

liknande handlingar. Om det finns anledning att anta att den skattskyldige

inte kommer att följa föreläggandet får det enligt 3 kap. 5 § TL förenas

med vite. Frågor som aktualiseras av den skattskyldiges uppgifter i dekla-

rationen kan, om han medger det, kontrolleras vid besök hos honom eller

vid annat personligt sammanträffande.

 Taxerings- och skatterevision är den djupaste nivån för kontroll av

uppgiftslämnandet. Vid revision kan revisorn granska alla handlingar som

har samband med verksamheten. Revisionen och granskningen får emel-

lertid omfatta endast de handlingar som behövs för att kontrollera att

deklarations- och uppgiftsskyldigheten fullgjorts. Huvudregeln är enligt

3 kap. 10 § TL att revisionen skall bedrivas i samverkan med den skattskyl-

dige. Vid revisionen skall den reviderade ge den hjälp som behövs. Han

skall tillhandahålla de handlingar och lämna de upplysningar som behövs

för granskningen. Vidare skall han lämna tillträde till utrymmen om det

behövs samt om möjligt ställa en ändamålsenlig arbetsplats till förfogande.

Om den reviderade inte medverkar vid revisionen får skattemyndigheten

enligt 3 kap. 12 § sista stycket TL förelägga honom vid vite att bl.a. till-

handahålla handlingar.

 Övriga skatter, t.ex. mervärdesskatt, arbetsgivaravgifter och punkt-

skatter, kontrolleras på liknande sätt.

 Om den skattskyldige inte medverkar eller om det finns risk att han

undanröjer bevis kan skattemyndigheten vidta vissa tvångsåtgärder med

stöd av lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsför-

farandet (tvångsåtgärdslagen). Lagen är tillämplig vid revision och annan

kontroll inom skatte- och avgiftsområdet.

 Sverige har tillträtt den europeiska konventionen av den 4 november

1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna (Europakonventionen). Konventionen har genom lagen

(1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna inkorporerats i

svensk rätt. I artikel 6 i Europakonventionen garanteras enskilda visst

skydd och vissa rättigheter i brottmål och vid tvister om civila rättigheter

eller skyldigheter.

 Skattekontrollutredningen (Fi 1995:05) har i betänkandet Artikel 6 i

Europakonventionen och skatteutredningen (SOU 1996:116) analyserat

hur den enskildes uppgiftsskyldighet i skatteutredningar förhåller sig till

konventionens sjätte artikel, främst mot bakgrund av Europadomstolens

dom i fallet Funke mot Frankrike.

8.2 Konflikten mellan skatteutredning och

skattebrottsutredning

Regeringens förslag: Finns det anledning att anta att den skattskyl-

dige eller, om den skattskyldige är juridisk person, ställföreträdare för

den skattskyldige har begått brott, får den skattskyldige inte föreläggas

vid vite att medverka i utredningen av en fråga som har samband med

den gärning som brottsmisstanken avser.

 Skattekontrollutredningens förslag: Utredningen föreslår att beskatt-

ningsmyndigheten inte skall få begära den skattskyldiges medverkan efter

den tidpunkt då myndigheten funnit att den skattskyldige skäligen kan

misstänkas för skattebrott eller brott mot vissa andra författningar utan att

först underrätta den skattskyldige om misstanken och om hans rätt att inte

medverka i skatteutredningen. Detsamma gäller om myndigheten redan

dessförinnan anmält misstanke om brott till åklagaren. Utredningen föreslår

också att reglerna om anmälningsskyldighet i bl.a. skattebrottslagen ändras

så att anmälan till åklagare skall göras senast vid den tidpunkt när någon

skäligen kan misstänkas för brott enligt skattebrottslagen.

 Remissinstanserna: Den helt övervägande delen av remissinstanserna

är positiva till någon form av lagreglering men många framför synpunkter

på hur den bör utformas. Adovokatsamfundet menar att den brottsmiss-

tänktes passivitetsrätt spänner över ett vidare fält än skatteutredningar.

Passivitetsrätten bör därför bli föremål för en särskild utredning. Samfundet

anser också att rättspraxis inte ger stöd för uppfattningen att den misstänkte

måste vara kvalificerat misstänkt för att få åberopa passivitetsrätten. Skulle

trots detta en kvalifikationsgrad införas måste den i sådant fall läggas på en

annan nivå för att harmoniera med konventionen. Riksåklagaren för fram

synpunkten att det är naturligt att den skattskyldige inte längre är skyldig

att medverka vid den tidpunkt då förundersökning skall inledas. Svea

hovrätt anser att frågan om vid vilken tidpunkt och under vilka

omständigheter i övrigt skyldigheten att medverka i skatteutredningen skall

upphöra kräver en analys av bl.a. vid vilken tidpunkt skattebrottet

fullbordats och under vilka omständigheter straffrihet på grund av frivilligt

tillbakaträdande upphör. Vad avser tidpunkt för anmälning av

brottsmisstanke menar Riksåklagaren att förslaget innebär ett väsentligt

avsteg från grundläggande principer i rättegångsbalken. I skattebrotts-

utredningar skulle med den föreslagna lösningen förundersökning regel-

mässigt komma att inledas vid en senare tidpunkt än vad som gäller för

andra typer av brottsutredningar. Riksåklagaren anser det principiellt fel-

aktigt och omotiverat att i detta sammanhang senarelägga tidpunkten för

när skattemyndigheterna skall göra brottsanmälan till åklagare. Reglerna

om anmälningsskyldighet och om inledande av förundersökning korre-

sponderar nämligen just av det skälet att åklagaren skall kunna fatta beslut

om att inleda förundersökning när så lämpligen bör ske från brottsutred-

ningssynpunkt. Att avgöra när skälig misstanke föreligger är sedan en sak

för förundersökningsledaren, dvs. i regel för åklagaren. Stockholms Han-

delskammare, Svenska Arbetsgivareföreningen, Bankföreningen, Industri-

förbundet och Svensk Industriförening, som alla hänvisar till ett yttrande

från Näringslivets skattedelegation, pekar på att den stora skillnaden mellan

en brottsutredning och en skatteutredning är att åklagare och polis-

myndighet inte har några tvångsmedel mot den som vägrar att yttra sig,

medan skattemyndigheten i en skatteutredning kan förena ett föreläggande

att visa upp handling med vite. Frågan vid vilken tidpunkt en skatteutred-

ning eventuellt övergår till att bli en brottsutredning är därmed av avgö-

rande betydelse. Det framstår som mycket egendomligt att lägga fram

förslag som flyttar fram tidpunkten för när anmälan skall göras, eftersom

utredningen knyter rättssäkerhetsgarantierna enligt artikel 6 till denna

tidpunkt.

 Skälen för regeringens förslag: Enskildas skyldighet att medverka i

skatteutredningar utgör en grundläggande förutsättning för ett rättvist

skattesystem. Skyldigheten är inskriven i åtskilliga lagar på det skatterätts-

liga området. Självklart kan dock ett skattesystem inte fungera enbart på

grundval av uppgifter som de skattskyldiga lämnar frivilligt. Beskattnings-

myndigheterna har därför möjligheter att vitesförelägga i syfte att få den

skattskyldige att lämna uppgifter, visa upp handling eller lämna över en

kopia av handling som behövs för att kontrollera att lämnade uppgifter är

riktiga eller annars för beskattningen av honom eller henne. Även i andra

situationer kan föreläggande förenas med vite. Revision är det kraftigast

verkande medlet för kontroll av uppgiftslämnandet.

 En skatteutredning leder inte sällan till att det visar sig att den

skattskyl-

dige har begått ett brott. Förvaltningsmyndigheter som handlägger frågor

om skatter eller avgifter skall enligt 17 § skattebrottslagen (1971:69) när

det inte är obehövligt göra anmälan till åklagaren så snart det finns anled-

ning att anta att ett brott enligt den lagen har begåtts. Utredningen av brot-

tet sker därefter enligt 23 kap. rättegångsbalken vid en förundersökning

som med nu gällande regler utförs av polis och åklagare i samarbete. De

uppgifter som den skattskyldige lämnat till beskattningsmyndigheten i en

skatteutredning, överlämnas i allmänhet till förundersökningsledaren och

blir därefter en del av förundersökningsmaterialet. Mot principen att den

skattskyldige i beskattningsärendet är skyldig att medverka till utredningen

står att någon motsvarande föreskrift inte finns i rättegångsbalken vid

utredningar om brott. Den misstänkte har alltså en rätt att iaktta tystnad

under brottsutredningen.

 Skattekontrollutredningen har haft till uppgift att pröva frågor bl.a.

om

hur reglerna om de skattskyldigas skyldighet att medverka i skatteutred-

ningar förhåller sig till Europakonventionen angående skydd för de mänsk-

liga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Den konventionen

gäller sedan år 1995 som lag i Sverige. På grundval av ett avgörande av

Europadomstolen rörande tillämpningen av artikel 6 i konventionen

föreslår utredningen att det i de lagar på skatteområdet där det finns be-

stämmelser om den skattskyldiges skyldighet att medverka i utredningen

införs vissa undantagsbestämmelser. Till sina huvuddrag innebär dessa

bestämmelser att en skattskyldig inte skall vara skyldig att medverka i en

skatteutredning avseende en fråga som har samband med den gärning som

omfattas av en under utredningen uppkommen misstanke om skattebrott.

En överväldigande majoritet av remissinstanserna ställer sig bakom att det

görs begränsningar i de skattskyldigas förpliktelser, men åtskilliga framför

kritik när det gäller frågor om hur systemet bör utformas.

 Som Lagrådet påpekar torde den konflikt som finns mellan regelsyste-

men för skatteutredning och skattebrottsutredning och som utgjorde moti-

vet till Skattekontrollutredningens uppdrag att utreda frågan ha motsvarig-

heter på andra rättsområden. Skattekontrollutredningens utredningsuppdrag

avsåg dock endast skatteområdet och det är på skatteområdet som

konflikten är tydliggjord. Regeringen anser det därför angeläget att nu gå

fram med lagstiftning på det område där frågeställningen aktualiseras mest

frekvent och där det också finns ett underlag för ett ställningstagande. Detta

utesluter dock inte att man i ett senare sammanhang, efter ytterligare

utredning, återkommer med förslag som omfattar även andra rättsområden.

 Det avgörande av Europadomstolen som Skattekontrollutredningen

bygger sina slutsatser på meddelades år 1993 i fallet Funke mot Frankrike.

Hos Funke hade vid en husrannsakan upptäckts kontoutdrag från utländska

banker som tydde på valutabrott. Fynden ledde inte till åtal men gav

upphov till ytterligare utredningar. På begäran från en fransk tullmyndighet

ålades Funke av fransk domstol att vid vite förete handlingar som utvisade

hans tillgodohavande de tre senaste åren i vissa namngivna utländska

banker. Europadomstolen fann att tullmyndigheten försökt tvinga Funke att

själv presentera bevis om de överträdelser som han påstods ha begått och

att tullagstiftningens speciella karaktär inte kunde berättiga en sådan kränk-

ning av rätten för var och en som är charged with a criminal offence att

förhålla sig tyst och inte behöva bidra till anklagelserna mot sig själv.

Frankrike ansågs därför ha brutit mot artikel 6 i konventionen.

 Avgörandet i Funkefallet avser alltså frågor om otillåtligheten av

vites-

föreläggande medan Skattekontrollutredningens förslag avser undantag

från skyldigheten att vid brottsmisstanke medverka vid en skatteutredning.

 En betydelsefull fråga i det nu berörda sammanhanget är om den skatt-

skyldige skall behöva informeras om sina faktiska möjligheter att utan

konsekvenser hålla tyst. Enligt utredningens förslag krävs det en sådan

information innan skattemyndigheten begär en medverkan av den som är

skäligen misstänkt för brott rörande utredningen av en fråga som har sam-

band med den gärning som omfattas av brottsmisstanken. Den typen av

upplysningar ges åt alla misstänkta enligt anglosaxisk rätt, men det finns

knappast någonting som tyder på att Europakonventionen skulle ställa

motsvarande krav. Systemet är främmande för svensk rätt och ett införande

av en upplysningsplikt i enlighet med vad utredningen föreslår kan vara

ägnat att bidra till en för svensk rättsuppfattning väsensfrämmande forma-

lisering av bevisrätten utan att i sig öka den skattskyldiges rättssäkerhet.

Det kan i anslutning till detta vara värt att anmärka att i England den skatt-

skyldige normalt är skyldig att medverka i skatteutredningen vid straff-

ansvar, medan några motsvarande regler inte finns i svensk rätt.

 Att avgörandet i fallet Funke innebär att de svenska regler som ger

möjlighet till vitesföreläggande i skatteärenden behöver justeras för att det

svenska systemet skall vara helt förenligt med konventionens krav är klart.

Vad frågan gäller är om avgörandena också bör föranleda att den skatt-

skyldige i vissa situationer inte längre skall behöva medverka i skatte-

utredningen. Det finns inte något fall som antyder att Europadomstolen

skulle hysa den uppfattningen att skattskyldiga inte skulle kunna ha en

allmängiltig skyldighet att medverka vid skatteutredningar. Ser man frågan

ur skatterättslig synvinkel är det närmast uppenbart att en i lag fastslagen

allmän skyldighet att medverka i skatteutredningar är ett naturligt element i

beskattningssystemet. En skatteutredning syftar endast till att åstadkomma

ett gott beslutsunderlag i skattefrågan. Skatteutredningen är ingen

brottsutredning och det förefaller inte finnas någonting som talar för att

skatteförfarandet i sig är underkastat de krav som ställs upp i konven-

tionens sjätte artikel. Det kan också ifrågasättas om den skattskyldige över

huvud taget kan sägas vara skyldig att medverka i de fall där det inte får

utövas något tvångsmedel för att förmå honom eller henne att medverka

och inte heller något straffansvar är kopplat till kravet på medverkan. Det

finns därför inte anledning att nu göra avsteg från skyldigheten att med-

verka vid en skatteutredning annat än i den mån detta är befogat av de

hänsyn som måste tas till kravet på en rättssäker process i brottmål. Efter-

som de kraven inte synes innebära mer än att den skattskyldige inte får

tvingas att faktiskt medverka i brottsutredningen mot sig själv, bör enligt

regeringens mening Skattekontrollutredningens förslag genomföras i den

formen att skattemyndigheter under vissa förutsättningar inte tillåts in-

hämta utredning med hjälp av vitesförelägganden. Regeringen föreslår

därför att i taxeringslagen, skattebetalningslagen, lagen om punktskatter

och prisregleringsavgifter samt tullagen införs förbud mot vitesföreläg-

ganden i vissa fall. Med hänsyn till att förslagen är begränsade till skatte-

området är en reglering i lagen (1985:206) om viten inte lämplig.

 Lagrådet har i sitt yttrande ifrågasatt om inte bestämmelser om

vitesförbud också borde föras in i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvo-

skatt och i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter.

Enligt Lagrådets mening saknas det också anledning att i skatte-

betalningslagen begränsa förbudet till förelägganden enligt 14 kap. 3 §

och, vad gäller förslaget till ändring i tullagen, begränsa hänvisningen till

68 §.

 På skatteområdet finns vitesbestämmelser, förutom i de i remissen upp-

tagna lagarna och i de två lagar som Lagrådet tar upp i sitt yttrande, också i

andra lagar, t.ex. kupongskattelagen (1970:624), lagen (1984:404) om

stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter och fastighetstaxeringslagen

(1979:1152). Andra skattelagar innehåller hänvisningar som omfattar

vitesbestämmelser. Enligt regeringens mening bör de nya reglerna ta sikte

på de bestämmelser som i praktiken kan innebära en kränkning av

passivitetsrätten. De regler om föreläggande att lämna kontrolluppgift som

finns i 3 kap. lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter, 14 kap. 4 §

skattebetalningslagen, 69 § tullagen samt 3 kap. 5 § lagen om punktskatter

och prisregleringsavgifter som ju innefattar kontroll av annan än upp-

giftslämnaren bör därför inte omfattas. Inte heller bör reglerna om före-

läggande att lämna deklaration omfattas. Europadomstolens praxis ger som

redan nämnts knappast underlag för att anse att ett föreläggande att lämna

deklaration kränker passivitetsrätten. Förfarandereglerna i lagen om

arvsskatt och gåvoskatt skiljer sig i betydelsefulla avseenden från

regelverket i övrigt inom skatteområdet. Lagen är för närvarande föremål

för översyn. Inom ramen för den översynen bör också övervägas om

bestämmelser om vitesförbud i vissa situationer bör föras in i en ny

lagstiftning. Regeringen anser mot bakgrund av det anförda att

regelförändringarna bör omfatta förelägganden att lämna uppgift, visa upp

handling eller lämna över en kopia av handling som behövs för kontroll av

att uppgifterna i den enskildes deklaration är riktiga och förelägganden om

att fullgöra skyldigheter vid revision. Regeringen anser det inte lämpligt att

 som Lagrådets förslag innebär vitesförbudet får olika omfattning i

skattelagarna beroende på den lagstiftningsteknik som använts i den

enskilda lagen.

 De omedelbara konsekvenser man kan dra av Funkefallet begränsar sig

till en mycket speciell situation, nämligen den där den skattskyldiges med-

verkan avser framtagandet av handlingar vilka faktiskt sett inte gärna kan

komma att bli annat än bevis om lagöverträdelser. En reform bör emellertid

inte begränsa sig till sådana omedelbara konsekvenser av fallet. Som redan

angetts täcker utredningens förslag in alla de fall där den skattskyldige

skulle ha haft att medverka i en utredning av en fråga som har samband

med den gärning som omfattas av en under utredningen uppkommen

brottsmisstanke. Regeringen menar att samma avgränsning bör gälla ett

förbud mot vitesförelägganden. Att grunden för misstanken om brott till-

förts skatteärendet från en annan skatteutredning eller från en förunder-

sökning rörande brott bör inte tillmätas någon betydelse. Även i detta fall

bör således förbudet mot vitesföreläggande kunna bli tillämpligt.

 Utredningsförslaget är begränsat till att avse misstankar om brott

enligt

skattebrottslagen eller brott mot 12 kap. 7 § aktiebolagslagen (1975:1385),

2 kap. 6 § stiftelselagen (1994:1220) eller 11 § tredje stycket lagen

(1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m. eller annat brott som

skattemyndigheten avser att anmäla till åklagaren. Regeringen har den

uppfattningen att varje försök att avgränsa vilka brott som skall omfattas

leder till gränsdragningsproblem och ser inget hinder mot att förbudet mot

att i vissa situationer använda vitesförelägganden formellt får ta sikte på

samtliga typer av brott. Förbudet mot vitesförelägganden bör alltså inte

begränsa sig till fall där det föreligger misstankar om en viss typ av brotts-

lighet. Att det praktiskt sett endast blir fråga om brott mot skattelagstift-

ningen är en annan sak.

 Förbudet i vissa fall mot att använda vitesföreläggande förutsätter

givet-

vis att det finns en brottsmisstanke. En brottsmisstanke kan variera i styrka

och i rättegångsbalken förekommer flera uttryck för att beskriva skilda

styrkegrader. En förundersökning i brottmål skall sålunda enligt 23 kap. 1

och 3 §§ rättegångsbalken inledas av polismyndighet eller åklagare redan

när det finns anledning att anta att ett brott har förövats. En misstanke som

har vuxit i styrka kan innebära att en skattskyldig är skäligen misstänkt.

När misstanken är så stark skall enligt 23 kap. 18 § rättegångsbalken en

misstänkt underrättas om misstanken när han hörs. Skattekontrollutred-

ningen föreslår, med utgångspunkt i åtskilliga av Europadomstolen pröva-

de fall, att den tidpunkt vid vilken en skattskyldig inte längre skall vara

obligatoriskt skyldig att medverka i skatteutredningen bestäms till när

misstankens styrka nått den senare graden. Utredningen ser en koppling till

en regel i 17 § skattebrottslagen som enligt sin nuvarande lydelse innebär

att en skattemyndighet i normala fall skall göra en anmälan till åklagaren så

snart det finns anledning att anta att brott enligt skattebrottslagen har

begåtts. Utredningen föreslår att den regeln ändras till att gälla den tidpunkt

då någon skäligen kan misstänkas för brott enligt skattebrottslagen.

Utredningen menar nämligen att det är naturligt att anmälningstidpunkten

knyts till den tidpunkt då rätten att vara tyst inträder och att den nuvarande

regeln leder till onödiga anmälningar och därmed till obehag för de

skattskyldiga.

 När det först gäller den tidpunkt då en skattemyndighet skall göra an-

mälan till åklagaren är det klart att den nuvarande regeln har ett viktigt

samband med reglerna om förundersökningens inledande och bedrivande.

Dessa regler är motiverade av rättssäkerhetsskäl. Med den lösning rege-

ringen valt för att göra det svenska regelsystemet förenligt med konventio-

nen, och som inte bygger på regler om begränsningar i den skattskyldiges

skyldighet att medverka utan på begränsningar i möjligheten att vitesföre-

lägga, finns det ingen anledning att förskjuta den nuvarande anmälnings-

tidpunkten till en senare tidpunkt. Tvärtom ökar behovet av den nuvarande

klara gränsdragningen mellan skatteutredning och förundersökning med

hänsyn till vårt förslag om att inrätta brottsutredande enheter vid skatte-

myndigheterna (se avsnitt 5). Skulle anmälan inte behöva göras förrän vid

en tidpunkt efter den då förundersökningen inleds, kommer ju faktiskt sett

personer vid skattemyndigheten att fullgöra vissa av en förundersöknings-

ledares uppgifter under en del av utredningsstadiet. Regeringen anser

därför att det inte finns skäl att ändra reglerna om den tidpunkt vid vilken

skattemyndigheter skall göra en brottsanmälan.

 Trots att anmälningstidpunkten får förbli oförändrad kan man tänka sig

att regler om förbud mot vitesföreläggande i vissa situationer begränsas till

sådana fall där misstanken om brott har nått sådan styrka att man kan tala

om skälig misstanke. Bevisnivån skälig misstanke kan visserligen utifrån

en rent språklig utgångspunkt te sig lättuppnådd, men uttrycket tolkas i

gällande rätt som innebärande att misstanken har en relativt hög styrkegrad.

Det är långt ifrån klart att Europakonventionens krav inte sträcker sig

längre genom att omfatta även fall med lägre grader av styrka hos

misstanken, och det finns inte någon anledning att på den berörda punkten

låta reformen ligga på konventionens marginal. Självfallet finns det också

ett egenvärde i att man har ett så enkelt system som möjligt när det gäller så

svårtillämpade rekvisit som de vilka avser brottsmisstankars styrka. Man

bör alltså inte i onödan använda sig av olika styrkegrader. Mot den

bakgrunden anser regeringen att ett förbud i vissa situationer mot

vitesförelägganden bör inträda vid samma tidpunkt som med nuvarande

regler en brottsanmälan bör göras till åklagaren.

 Utredningen gör genom en hänvisning till 17 § skattebrottslagen undan-

tag från sin reglering för det fallet att det kan antas att det brott för vilket

den skattskyldige misstänks inte kommer att medföra någon påföljd enligt

den lagen eller att någon anmälan från skattemyndigheten till åklagaren av

någon annan anledning är obehövlig. Emellertid kan det ju vara så att just

vitesföreläggandet får fram den utredning som får utredningsläget att väga

över så att en påföljd för skattebrott framstår som adekvat. Utrednings-

förslaget gör undantag också för det fallet att en åklagare redan fattat beslut

om att inte inleda förundersökning beträffande den aktuella gärningen eller

att lägga ned sådan förundersökning. Även efter ett åklagarbeslut kan det

dock vara så att just vitesföreläggandet får fram den utredning som får

utredningsläget att väga över och åklagarbeslutet kan alltid återtas när det

finns skäl för det. Regeringen är därför inte beredd att göra några undantag

från den nya regleringen i enlighet med vad utredningen föreslagit.

 Det finns anledning att nämna att det i 5 § lagen (1994:466) om sär-

skilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet finns en bestämmelse om

att skattemyndigheten får genomföra en revision i den skattskyldiges verk-

samhetslokaler, bl.a. om den skattskyldige inte medverkat på föreskrivet

sätt. Bestämmelsen är inte på något sätt avsedd att tvinga den skattskyldige

att lägga fram bevisning mot sig själv och det finns därför ingen anledning

att ändra den av konventionsskäl (jfr RÅ 1996 ref. 97).

 Regeringen vill också påpeka att de förslag som regeringen nu lägger

fram inte har den betydelse för utredningssituationen i ett skatteärende att

de kan få några återverkningar på frågor om bevisbörda och beviskrav i

skatteärenden. På den punkten har regeringen samma inställning som

utredningen.

 Bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 januari 1998. Några över-

gångsbestämmelser föreslås inte.

 Det finns skillnader i regleringen av viten så till vida att enligt

tullagen

kan ett vitesföreläggande överklagas. I övrig skattelagstiftning är inte

vitesföreläggandet överklagbart. I stället får vid prövning av en ansökan

om utdömande av vite även vitets lämplighet bedömas. Lagrådet påpekar

att den valda regleringen, såvitt gäller det föreslagna vitesförbudet i

tullagen, innebär att de nya bestämmelserna skall tillämpas i fråga om viten

som förelagts före ikraftträdandet men som till följd av överklagande

prövas efter nämnda tidpunkt. Besvärsinstansen och den instans som med-

delade det överklagade beslutet kommer med andra ord att tillämpa skilda

regelsystem. En sådan ordning brukar normalt undvikas, men med tanke på

angelägenheten av att den åsyftade anpassningen till Europakonventionen

inte onödigtvis begränsas har dock Lagrådet inget att erinra mot den före-

slagna lösningen. I tydlighetens intresse borde dock frågan kommenteras i

det fortsatta lagstiftningsarbetet. Vad gäller vitesföreläggande som med-

delas med stöd av övriga i remissen berörda lagar torde enligt Lagrådet

motsvarande övergångsfråga inte uppkomma.

 Som Lagrådet påpekar innebär frånvaron av övergångsbestämmelser att

de nya bestämmelserna skall tillämpas vid prövning som sker efter ut-

gången av år 1997. Detta gäller även vid prövning i högre instans (se RÅ

1996 ref. 57 och RÅ 1988 ref. 132). Den av Lagrådet påpekade effekten

torde uppkomma även i fråga om annan skattelagstiftning vid prövning

efter utgången av år 1997 av en ansökan om utdömande av ett vite som

förelagts före lagens ikraftträdande. Ett vite bör inte dömas ut om det vid

tiden för utdömandet kan konstateras att situationen omfattas av vitesför-

budet. Vid prövningen skall ju vitets lämplighet bedömas. Det kan också

konstateras att Europakonventionen, som det föreslagna vitesförbudet

grundar sig på, sedan den 1 januari 1995 är inkorporerad i svensk rätt (SFS

1994:1219). Gällande tolkningsprinciper torde normalt innebära att för det

fall skattelagstiftningen strider mot Europakonventionen så har konven-

tionen företräde (jfr RÅ 1997 ref. 6, prop. 1993/94:117 och bet.

1993/94:KU24). Enligt regeringens mening har därför frågan om över-

gångsbestämmelser i förevarande fall underordnad betydelse.

9 Skattetillägg vid periodiseringsfel

Regeringens förslag: Uttagsnivån på skattetillägg vid oriktig uppgift

avseende periodiseringsfel eller därmed jämställd fråga halveras.

 Riksskatteverkets förslag: Skattetillägg vid periodiseringsfel enligt

mervärdesskattelagen (1994:200) och lagen (1984:151) om punktskatter

och prisregleringsavgifter skall sättas ned till 5 %.

 Industriförbundets förslag: Skattetillägg vid periodiseringsfel avseen-

de mervärdesskatt och punktskatter skall utgå endast i form av en kostnads-

ränta. Vidare föreslås att eftergiftsgrunderna skall mjukas upp och att

skattetilläggsinstitutet skall ses över i sin helhet.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig är positiva

till en förändring av skattetilläggsreglerna vid periodiseringsfel. Flertalet

stöder härvid Industriförbundets förslag. Många menar att en översyn av

skattetilläggsreglerna bör komma till stånd. Ett mindre antal har uttalat sig

om förslaget om ändring av eftergiftsgrunderna. Utfallet i denna del är

blandat.

 Skälen för regeringens förslag: För att skattesystemet skall kunna

fungera tillfredsställande är det en nödvändig förutsättning att uppgifts-

skyldigheten fullgörs på ett riktigt sätt. Skattemyndigheterna är beroende

av att det finns effektiva sanktioner mot dem som lämnar oriktiga uppgifter

i deklarationer, kontrolluppgifter etc. eller lämnar sådana uppgifter för sent

eller inte alls. Förutom skattetillägg och förseningsavgift finns i sank-

tionshänseende bestämmelser i skattebrottslagen (1971:69).

 Ärenden om skattetillägg handläggs av beskattningsmyndigheterna vid

sidan av det straffrättsliga systemet. Skattetillägg påförs i princip på objek-

tiva grunder, dvs. utan krav på uppsåt eller oaktsamhet. I de flesta fall är

skattetillägg den enda reaktionen från samhällets sida. Varje år tas ca 50

000 skattetillägg ut vid inkomsttaxeringen och ungefär lika många på

mervärdesskatteområdet.

 Skattetillägg påförs skattskyldiga som lämnat oriktig uppgift i deklara-

tion eller annat skriftligt meddelande till ledning för beskattningen. Skatte-

tillägget uppgår vid inkomsttaxeringen till 40 % och på mervärdesskatte-

och punktskatteområdena till 20 % av det skattebelopp som inte skulle ha

påförts den skattskyldige eller som felaktigt skulle ha räknats honom till

godo om den oriktiga uppgiften godtagits. Skattetillägget uppgår dock till

20 respektive 10 % när den oriktiga uppgiften avser periodisering eller

därmed jämställd fråga.

 Den lägre uttagsnivån på skattetillägg vid periodiseringsfel tillkom

genom lagstiftning år 1991 (prop. 1991/92:43, bet. 1991/92:SkU7, rskr.

1991/92:100, SFS 1991:1902 m.fl.). Frågan om lägre skattetillägg hade då

diskuterats under en längre tid mot bakgrund av att det i dessa fall ofta inte

är fråga om något egentligt skatteundandragande utan om en förskjutning

av beskattningen mellan beskattningsperioder.

 Det är inte helt problemfritt att avgränsa de situationer som omfattas

av

den lägre sanktionen. Genom uttryckssättet periodisering eller därmed

jämställd fråga understryks att bestämmelsen är tillämplig inte enbart när

det är fråga om fel som i redovisningsteknisk mening anses vara periodi-

seringsfel utan också i andra fall som i avgiftshänseende bör jämställas

med periodiseringsfel (prop. 1991/92:42 s. 110).

 Skattetillägget kan efterges om felaktigheten eller underlåtenheten kan

antas ha ett sådant samband med den skattskyldiges ålder, sjukdom, bris-

tande erfarenhet eller liknande förhållande att den framstår som ursäktlig.

Detsamma gäller om den framstår som ursäktlig med hänsyn till uppgiftens

beskaffenhet eller annan särskild omständighet eller om det framstår som

uppenbart oskäligt att ta ut skattetillägget. Att fråga är om ett

periodiseringsfel är dock inte i sig grund för eftergift. Felets art har redan

beaktats genom den lägre uttagsnivån för skattetillägget. I stället får

bedömas om det finns grund för eftergift i varje enskilt fall. I rättspraxis har

ansetts att enbart det förhållandet att ett skattetillägg uppgår till ett

avsevärt

belopp inte utgör en sådan omständighet som gör eftergiftsgrunden

 uppenbart oskäligt tillämplig (jfr RÅ 1995 ref 5).

 Såväl Riksskatteverket som Industriförbundet har pekat på att

förhållandevis enkla fel i kombination med korta redovisningsperioder kan

leda till skattetillägg som knappast framstår som rimliga i förhållande till

felens art. Riksskatteverket och Industriförbundet har i sina skrivelser

redovisat ett stort antal exempel på fall där bestämmelserna om

skattetillägg vid periodiseringsfel slagit på ett olyckligt sätt.

 Samtliga remissinstanser ställer sig bakom att reglerna om skattetillägg

vid periodiseringsfel ändras. De flesta förordar Industriförbundets förslag.

 Regeringen delar uppfattningen att något bör göras åt skattetillägget i

dessa fall. I valet mellan Riksskatteverkets förslag och det förslag som förts

fram av Industriförbundet kan konstateras att Riksskatteverkets förslag är

enkelt såväl att genomföra som att tillämpa genom att det enbart utgör en

halvering av gällande procentsats. Det bryter inte heller på något avgörande

sätt systematiken i nuvarande regelsystem om man bortser från det

förhållandet att hanteringen av ytterligare en procentsats i

skattetilläggssystemet är en komplikation. Av Industriförbundets skrivelse

framgår dock att enbart en halvering av uttagsprocenten enligt förbundet

inte löser problemen helt; tilläggen kan även fortsättningsvis bli högre än

vad i varje enskilt fall kan ses som motiverat. Industriförbundets förslag att

skattetillägget skall utgå i form av en kostnadsränta har den fördelen att

sanktionen sätts i relation till den ränteförlust staten åsamkats på grund av

den oriktiga uppgiften. Ett sådant synsätt avviker dock helt från

skattetilläggssystemet i övrigt och inrymmer också andra komplikationer.

 Industriförbundet knyter i sin framställning an till kostnadsräntan i

skattebetalningslagen. Även om själva ränteberäkningen i sig inte är komp-

licerad skulle för skattetilllägg vid periodiseringsfel krävas ett system vid

sidan av såväl skattekontosystemet där ju ränta utgår endast vid

underskott på kontot som det nuvarande ADB-stödet vid påföring av

skattetillägg. Skatteförvaltningens resurser är ytterligt ansträngda med

anledning av den systemutveckling som krävs inför ikraftträdandet av

skattekontosystemet den 1 november 1997. Det är därför inte möjligt att nu

utveckla ett särskilt system för beräkning av skattetillägg vid periodise-

ringsfel. Ett senare ikraftträdande av ändringen i skattetilläggsreglerna än

den 1 januari 1998 är inte önskvärt. Att utfoma en sanktionsregel med

anknytning till ränta är inte heller någon enkel uppgift, särskilt om en sådan

regel inte bör begränsas till mervärdesskatt och punktskatter utan omfatta

även andra skatteslag.

 Regeringen avser att inom kort tillsätta en utredning med uppdrag att se

över skattetilläggsinstitutet i sin helhet. Det är emellertid angeläget att i

avvaktan på resultatet av utredningens arbete redan nu föreslå ändringar i

sanktionssystemet vad avser periodiseringsfel. Mot denna bakgrund anser

regeringen att Riksskatteverkets förslag om en halvering av uttagsprocen-

ten i fråga om skattetillägg vid periodiseringsfel är att föredra framför

Industriförbundets förslag. En eventuell ränteanknytning av skattetillägget

vid periodiseringsfel bör utredas inom ramen för den tilltänkta utredningen.

 Förslagen i såväl Riksskatteverkets som Industriförbundets skrivelser

tar

sikte endast på periodiseringsfel i mervärdesskatte- och punktskatte-

deklarationer. Något förslag avseende periodiseringsfel när mervärdesskatt

redovisas i självdeklaration och periodiseringsfel i fråga om andra skatte-

slag läggs inte fram i framställningarna.

 Mervärdesskatt redovisas enligt den nyligen beslutade skattebetalnings-

lagen (1997:483) från kommande årsskifte tillsammans med avdragen

preliminär skatt och arbetsgivaravgifter i en skattedeklaration. Även om

några uttalade problem vad gäller periodiseringsfel avseende arbetsgivar-

avgifter inte finns anser regeringen att en skatte- eller avgiftspost i skatte-

deklarationen inte bör särbehandlas i sanktionshänseende. Skattetillägget i

skattebetalningslagen vad gäller oriktig uppgift avseende periodiseringsfel

bör därför halveras.

 Skattskyldiga vars beskattningsunderlag för beskattningsåret uppgår till

högst 1 miljon kr får redovisa mervärdesskatten i självdeklarationen. För

denna grupp skattskyldiga kan som argument för en sänkning av avgifts-

uttaget inte åberopas att det är fråga om kortperiodiska redovisningar. Den

typ av fel det är fråga om i skattedeklarationer överensstämmer dock i stort

med dem som förekommer i självdeklarationer. Det finns enligt rege-

ringens mening inte skäl att behandla periodiseringfelen olika enbart bero-

ende på hur skatten redovisas. Regeringen föreslår därför att uttagsnivån

sänks till 5 % även i fråga om mervärdesskatt som redovisas i självdekla-

rationen.

 Vad slutligen avser inkomsttaxeringen anser regeringen att en halvering

av procentsatsen är motiverad även här.

 Förslaget föranleder ändringar i 15 kap. 1 § skattebetalningslagen

(1997:483), 7 kap. 1 § lagen (1984:151) om punktskatter och prisreg-

leringsavgifter och 5 kap. 1 § taxeringslagen (1990:324).

 Industriförbundet har även föreslagit en ändring i reglerna om eftergift

av skattetillägg. Regeringen finner inte skäl att nu gå in på frågan om

ändringar i eftergiftsbestämmelserna. Frågan om utformningen av efter-

giftsgrunderna bör omfattas av den översyn av skattetilläggssystemet som

regeringen avser initiera.

 Förslagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998. Några övergångs-

bestämmelser föreslogs inte i lagrådsremissen. Som Lagrådet påpekat

innebär en sådan reglering att den föreslagna halveringen av nivån på

skattetillägg avseende periodiseringsfel kan komma att tillämpas även på

oriktiga uppgifter som lämnats till ledning för tidigare års taxeringar. En

annan lösning valdes när bestämmelserna om en lägre procentsats för

oriktiga uppgifter avseende periodiseringsfel första gången infördes. I det

sammanhanget föreskrevs att de nya bestämmelserna om skattetilägg vid

periodiseringsfel skulle träda i kraft den 1 januari 1992 och tillämpas första

gången vid 1992 års taxering. Lagrådet menar att en övergångs-

bestämmelse av motsvarande innehåll bör övervägas även nu.

 Regeringen föreslår, med beaktande av Lagrådets synpunkter, att de nya

reglerna om skattetillägg vid periodiseringsfel inte skall vara tillämpliga på

förhållanden som är hänförliga till tid före innevarande år. I fråga om

taxeringslagen innebär det att de nya bestämmelserna skall tillämpas första

gången vid 1997 års taxering. Motsvarande övergångsbestämmelser

föreslås beträffande punktskatter. Tillämpningen av de nya

bestämmelserna avseende arbetsgivaravgifter och mervärdesskatt för tid

före den 1 januari 1998 föreslås reglerad i en ny punkt 11 i

övergångsbestämmelserna till skattebetalningslagen.

10 Ikraftträdande och ekonomiska konsekvenser

De brottsutredande enheterna inom skattemyndigheterna kommer enligt

vårt förslag att biträda åklagaren vid förundersökning och förutredning och

självständigt utföra förenklade brottsutredningar i fråga om all slags

brottslighet på skatteområdet. De kommer också att bedriva spanings- och

underrättelseverksamhet och få vissa brottsförebyggande uppgifter. Vi

föreslår att de bestämmelser som krävs för genomförandet skall träda i

kraft den 1 januari 1998. Själva genomförandet kommer att ske successivt i

takt med att organisation och kompetens byggs upp. Inledningsvis kommer

det att krävas betydande utbildningsinsatser samtidigt som den operativa

verksamheten kommer att vara av begränsad omfattning. Genom att

åklagarna kan välja att låta skattemyndigheten eller polisen genomföra

förundersökningar säkerställs att övergången kan klaras på ett smidigt sätt.

 Antalet utredningar som kommer att handläggas vid skattemyndig-

heterna och hur stora resurser som behövs är svårt att beräkna. Detta beror

bl.a. på att det statistiska underlaget är osäkert. Vidare kommer, som nyss

nämnts, reformen att genomföras successivt i takt med att skattemyndig-

heterna bygger upp kompetens och organisation. Till detta kommer att det

är svårt att förutse hur brottsligheten kommer att utvecklas.

 Enligt statistik från Riksskatteverket anmälde skattemyndigheterna år

1995 omkring 3 700 brott till åklagare. Därav avser omkring 2 200 anmäl-

ningar brott mot skattebrottslagen och 1 000 anmälningar brott mot upp-

bördslagen eller andra författningar inom skatteområdet, medan återstoden

eller omkring 500 anmälningar avser annan brottslighet, främst brotts-

balksbrott som bokföringsbrott (ca 200) eller förfalskningsbrott (ca 150).

 De nu redovisade siffrorna ger en uppfattning om den yttre ramen för

skattemyndigheternas brottsutredande verksamhet vid en oförändrad am-

bitionsnivå. Antalet brottsanmälningar bör dock minska något eftersom

betalbrottet avkriminaliserats från den 1 november 1997. En faktor som

påverkar i motsatt riktning är den höjning av ambitionsnivån som reformen

innebär i sig. Inte minst gäller det i fråga om att utreda och lagföra brott

som bör kunna avgöras genom strafföreläggande. Enligt vår bedömning är

ekobrottsberedningens skattning av antalet sådana fall till 1 000 per år

rimlig. Uppskattningen får dock mot bakgrund av vad bl.a. Justitie-

ombudsmannen och Riksåklagaren angett i sina remissvar bedömas som

osäker. Sammantaget innebär det anförda att en fullt utbyggd brotts-

utredande verksamhet vid skattemyndigheterna kan beräknas få ett inflöde

av omkring 3 000 4 000 ärenden per år.

 Vid bedömningen av resursbehovet är arbetskraftsåtgången för skatte-

brottsutredningar i dag av intresse. På ekorotlarna tjänstgör i dag enligt

uppgifter från Rikspolisstyrelsen omkring 350 380 utredare. Därtill kom-

mer en del utredare som arbetar med ekobrottsutredningar lokalt. Enligt

uppgifter som inhämtats från ett antal ekorotlar utgör ärenden som avser

skattebrottslighet cirka 30 % av antalet ekobrottsutredningar. Arbets-

kraftsåtgången varierar dock från rotel till rotel. Vidare måste beaktas att

det i dag utförs en del dubbelarbete i så måtto att polisekonomer och

sakkunniga revisorer från skattemyndigheterna arbetar jämsides med

polisutredarna. Vid de brottsutredande enheterna vid skattemyndigheterna

kommer däremot utredarna att själva ha en sådan kompetens i skattefrågor

att de i regel kommer att kunna handlägga brottsutredningarna utan sådant

biträde.

 Ekobrottsberedningen har beräknat att en fullt utbyggd skattekriminal-

verksamhet i hela landet enligt den långsiktiga lösningen skulle komma att

omfatta totalt 250 personer och kräva en budget på överslagsmässigt 160

miljoner kronor. Mot bakgrund av att de brottsutredande enheter vi föreslår

inte själva kommer att besluta om eller leda förundersökningar och inte

heller utfärda strafförelägganden kommer resursåtgången att bli väsentligt

mindre. Till detta kommer att ärendemängderna kan antas minska något på

grund av avkriminaliseringen av betalbrottet.

 Riksskatteverket har i sin fördjupade anslagsframställning för 1997

1999 bl.a. behandlat den brottsutredande verksamhet som föreslagits i

rapporten Skattemyndigheternas medverkan i en effektivare eko-

brottsbekämpning (RSV Rapport 1995:9). Riksskatteverket har bedömt att

den i rapporten föreslagna verksamheten kommer att medföra dels en

engångsutgift på en miljon kronor, dels en årlig resursåtgång på tio miljo-

ner kronor. I budgetunderlaget för perioden 1998 2000 har de totala utgif-

terna av engångsnatur för reformen angivits till fem miljoner kronor.

 Regeringen gör bedömningen att verksamheten under ett inledande

skede kan bedrivas utan att skatteförvaltningen tillförs några ytterligare

resurser. Därefter ökar medelsförbrukningen i takt med att verksamheten

byggs upp. Som framgår av 1998 års budgetproposition anser regeringen

att förslagen om en regionalisering av skatteförvaltningen frigör resurser

inom förvaltningen som möjliggör att skattebrottsenheter inrättas utan att

inkräkta på utrymmet för övrig operativ verksamhet.

 Även åklagarna och domstolarna kan i ett längre perspektiv komma att

påverkas av den föreslagna reformen bl.a. på den grunden att inrättandet av

särskilda brottsutredande enheter inom skatteförvaltningen möjliggör en

ambitionsökning när det gäller att utreda och beivra brott inom skatte-

området. Det gäller både svårare brott och sådana mindre allvarliga brott

som i dag i praktiken lämnas obeivrade. Ekobrottsberedningen har bedömt

behovet av åklagarinsatser för en fullt utbyggd skattekriminal till omkring

40 årsarbetskrafter. Beredningen har inte uttalat sig om domstolarna.

 Att ha en bestämd uppfattning om vilket arbete en fullt utbyggd verk-

samhet i enlighet med det förslag regeringen nu lägger fram kommer att

generera för åklagarnas och domstolarnas del är naturligtvis vanskligt.

Regeringen gör den bedömningen att verksamheten vid åklagarmyndig-

heter och domstolar under i vart fall ett inledande skede inte kräver några

ytterligare resurser.

 De övriga förslag som läggs fram i propositionen har inte några ekono-

miska konsekvenser.

11 Författningskommentar

11.1 Förslaget till lag om skattemyndigheters

medverkan i brottsutredningar

Inledande bestämmelser

1 §

I första stycket anges vilka brott som skall omfattas av lagen. Det är fråga

om ren skattebrottslighet men även brott mot låneförbuden i 12 kap. 7 §

aktiebolagslagen (1975:1385) vilka är straffbelagda enligt 19 kap. 1 §

första stycket 4 samma lag och 11 § tredje stycket lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse m.m. eftersom dessa brott ligger inom

skattemyndigheternas kompetensområde. Låneförbuden skall nämligen

beaktas i den fiskala verksamheten. Även brott mot folkbokföringslagen

(1991:481) kan handläggas av skattemyndigheterna eftersom

folkbokföringen är en uppgift för skatteförvaltningen. Bokföringsbrott bör

också falla inom skattemyndigheternas kompetensområde eftersom

bokföringsbrott ofta är intimt förknippade med skattebrottslighet.

 Andra stycket innehåller en regel som gör det möjligt för åklagare att

låta en skattemyndighet medverka vid undersökning också i fråga om annat

brott än som anges i första stycket, om åklagaren finner att det finns

särskilda skäl för detta (se avsnitt 6.1). Med begreppet undersökning avses

såväl förundersökning som andra utredningar som omfattas av lagen.

Förundersökning

2 §

Av första stycket följer att det alltid är åklagare som skall besluta om och

inleda förundersökning inom det område som täcks av lagen. Åklagaren får

vid undersökningens verkställande anlita biträde av skattemyndigheten.

 Eftersom paragrafen endast reglerar skattemyndigheternas medverkan i

förundersökning innebär föreskrifterna inte någon begränsning vad gäller

polisens befogenheter att utreda brott. Begränsningen till skattemyndig-

heternas medverkan innebär också att lagens föreskrifter måste läsas mot

den närmare reglering av förundersökningar som ges i 23 kap. rättegångs-

balken. Den nu föreslagna lagen kan därför sägas vara accessorisk till

rättegångsbalkens regler.

 Avsikten är att skattemyndigheterna efter en inledande uppbyggnadsfas

av den brottsutredande verksamheten i princip skall utreda samtliga brott

inom sitt område. Även i fortsättningen kan det dock vara lämpligt att

polisen utreder brott på det skatterättsliga området där skattefrågan är av

underordnad betydelse och där befogenheter och kompetens som ligger

inom det rent polisiära området är i förgrunden. Åklagaren kan också i s.k.

samverkansärenden låta polisen stå för vissa delar av utredningen medan

skattemyndigheten tar andra delar.

 Av andra stycket följer att åklagaren kan begära hjälp av skattemyndig-

heten i fråga om utredning av brott innan förundersökning hunnit inledas,

s.k. förutredningar (se avsnitt 6.2.1).

 Skattemyndigheten får inte verkställa beslut om tvångsmedel, vilket

anges i tredje stycket. Primärt avses härmed de straffprocessuella tvångs-

medel som regleras i 27 och 28 kap. rättegångsbalken. Skattemyndigheten

skall dock inte heller få verkställa andra beslut som innefattar tvång, såsom

beslut om hämtning till förhör eller åklagares beslut om att anhålla en

person i utevaro.

 Någon särskild forumregel anser vi inte vara nödvändig. Åklagaren bör i

princip få begära biträde från den skattemyndighet han finner lämplig.

Förenklad brottsutredning

3 §

Skattemyndigheten får enligt första stycket göra s.k. förenklade brotts-

utredningar, dvs. utreda brott utan att tillämpa reglerna om förundersök-

ning. Befogenheten har kopplats till ärenden där åklagaren så småningom

kan antas utfärda strafföreläggande och där skattemyndighetens fiskala del

skall anmäla brottsmisstankarna till brottsutredande enhet (se avsnitt 6.1,

kommentaren till ändringen i 17 § skattebrottslagen [1971:69] samt före-

skrifterna i 23 kap. 22 § rättegångsbalken).

 Av andra stycket följer att föreskrifterna i första stycket endast

gäller i

ärenden där den misstänkte fyllt tjugoett år.

Spaning m.m.

4 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om skattemyndigheternas

brottsbekämpande uppgifter utanför en förundersökning. I huvudsak gäller

motsvarande bestämmelser för polisen enligt 2 § polislagen (1984:387).

 Första stycket 1 innehåller ett allmänt stadgande om att skattemyndig-

heten får bedriva spaning. De närmare skälen för regeringens förslag i

fråga om spaning framgår av avsnitt 6.3.

 I första stycket 2 anges att skattemyndigheterna får bedriva verksamhet

som består i att samla och bearbeta information för att kartlägga om brotts-

lig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas. Härmed avses

underrättelseverksamhet i fråga om brott som faller inom skattebrotts-

enhetens område. Definitionen av underrättelseverksamhet är densamma

som regeringen föreslår i prop. 1997/98:11 i fråga om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet (4 § förslag till lag om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet). Beträffande regeringens närmare syn på

skattebrottsenheternas underrättelseverksamhet hänvisas till avsnitt 6.2.

 Skattemyndigheterna skall också verka för att förebygga brottslighet

inom skatteområdet, vilket framgår av andra stycket. Den närmare inne-

börden av denna bestämmelse utvecklas i avsnitt 6.2.

Övrigt

5 §

I paragrafen anges att Riksskatteverket har ett övergripande ansvar för

skattemyndigheternas verksamhet i landet. Föreskriften om verkets ansvar

är nödvändig mot bakgrund av att den brottsutredande verksamheten är

skild från verkets ansvar för beskattningen i landet (jfr t.ex. 2 kap. 1 §

taxeringslagen, 1990:324).

Ikraftträdandebestämmelsen

Lagen träder i kraft den 1 januari 1998. De befogenheter som skattemyn-

digheten får enligt lagen kommer dock att kunna tas i anspråk först sedan

kompetens och organisation byggts upp.

11.2 Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

 (1971:69)

17 §

Ändringen i första stycket innebär att skattemyndighet får fullgöra anmäl-

ningsskyldigheten till brottsutredande enhet inom skatteförvaltningen om

det inte finns skäl att anta att brottet föranleder annan påföljd än böter och

den misstänkte kan antas erkänna gärningen. Avsikten är att brott där man

kan anta att åklagare efter en förenklad brottsutredning kan besluta om

strafföreläggande skall anmälas till brottsutredande enhet inom skattemyn-

digheten. Övriga brott skall anmälas till åklagare.

11.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

5 kap.

1 §

Ändringarna innebär att reglerna om s.k. förundersökningssekretess skall

gälla i skattemyndigheternas brottsutredande verksamhet. Sekretessen skall

förutom i rena förundersökningar gälla i skattemyndighetens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, och i annan

verksamhet hos myndighet för att biträda skattemyndighet med att

uppdaga, utreda eller beivra brott som angår misstanke om att en gäldenär

har begått brott.

9 kap.

17 §

Ändringen innebär att sekretess kommer att gälla inom den brottsutredande

verksamheten hos skattemyndigheterna av hänsyn till skyddet för enskilds

förhållanden av såväl personlig som ekonomisk natur. Sekretesskyddet

gäller, om inte annat följer av 18 §, vid förundersökning i brottmål och i

skattemyndighetens verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda

eller beivra brott. För sekretess krävs att det skall kunna antas att den

enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften

röjs.

11.4 Förslaget till lag om ändring i förvaltningslagen

 (1986:223)

32 §

Ändringen innebär att bestämmelserna i förvaltningslagens 8 30 §§ inte

kommer att gälla i skattemyndigheternas brottsbekämpande verksamhet.

Motsvarande ordning gäller redan för t.ex. åklagar- och polismyndighets

brottsbekämpande verksamhet.

11.5 Förslaget till lag om ändring i taxeringslagen

(1990:324)

3 kap.

5 och 12 §§

Förslagen innebär att möjligheterna att utfärda vitesförelägganden begrän-

sas i det fall det finns anledning att anta att den skattskyldige, eller om den

skattskyldige är juridisk person, ställföreträdare för den skattskyldige har

begått brott. Motiven till ändringarna utvecklas i avsnitt 8. Förbudet

inträder vid samma tidpunkt som en brottsanmälan bör göras till åklagare.

Detta innebär att det måste föreligga någon faktisk omständighet som tyder

på att brott har begåtts. Bestämmelser om vite finns också i 7 kap. 1 och 2

§§.

 Motsvarande ändringar föreslås i skattebetalningslagen, lagen om punkt-

skatter och prisregleringsavgifter och tullagen.

5 kap.

1 §

Genom ändringen halveras skattetillägget vid oriktig uppgift avseende

periodiseringsfel eller därmed jämställd fråga. Motiven till ändringen

framgår av avsnitt 9. Vad som avses med uttrycket oriktig periodisering

eller därmed jämställd fråga har utvecklats i prop. 1991/92:43 om vissa

ändringar i bestämmelserna om skattetillägg, preliminär B-skatt m.m.

11.6 Förslaget till lag om ändring i skattebetalningslagen

(1997:483)

15 kap.

1 §

Genom ändringen halveras skattetillägget vid oriktig uppgift avseende

periodiseringsfel eller därmed jämställd fråga. Motiven till ändringen

framgår av avsnitt 9.

23 kap.

2 §

Motiven till ändringen framgår av avsnitt 8.

11.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) om

 punktskatter och prisregleringsavgifter

3 kap.

3 och 13 §§

Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 8. Se också förslagen till änd-

ringar i 3 kap. 5 och 12 §§ taxeringslagen.

7 kap.

1 §

Genom ändringen halveras skattetillägget vid oriktig uppgift avseende

periodiseringsfel eller därmed jämställd fråga. Motiven till ändringen

framgår av avsnitt 9.

11.8 Förslaget till lag om ändring i tullagen (1994:1550)

74 och 99 §§

Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 8. Se också förslagen till änd-

ringar i 3 kap. 5 och 12 §§ taxeringslagen.

Ekobrottsberedningens sammanfattning av

rapporten Skattekriminal (Ds 1997:23)

Ny myndighetsstruktur

Ekobrottsberedningen lade i januari 1996 fram rapporten Effektivare eko-

brottsbekämpning (Ds 1996:1) med förslag om en ny myndighetsstruktur

för bekämpning av ekonomisk brottslighet. Förslaget består av två delar: ett

förslag om inrättande av en ny myndighet, Ekobrottsmyndigheten, och ett

principförslag om inrättandet av skattekriminaler vid skattemyndigheterna.

 Förslaget innebär att de flesta slag av ekonomisk brottslighet utreds

vid

Ekobrottsmyndigheten, där åklagare, poliser och olika slag av specialister

arbetar tillsammans i åklagarledda arbetsgrupper. När det gäller skattebrott

innebär förslaget att åklagarna biträds av brottsutredare som ingår i skatte-

myndigheterna (skattekriminal).

 I 1997 års budgetproposition har regeringen tagit ställning för att

inrätta

Ekobrottsmyndigheten under år 1997.

 Den nu föreliggande rapporten utgör ett detaljförslag till det princip-

förslag om skattekriminalverksamhet som lades fram i rapporten Effekti-

vare ekobrottsbekämpning.

Problembilden

Vårt förslag bygger på att skattebrottsutredningar företer flera viktiga

särdrag i förhållande till brottsutredningar i allmänhet. I flertalet skatte-

brottsutredningar ligger de juridiska svårigheterna främst inom det skatte-

rättsliga området. För handläggningen krävs specialistkompetens i skatte-

frågor, en kompetens som generellt sett finns inom skatteförvaltningen i

högre grad än inom polisen.

 Det finns vidare ett nära sakligt samband mellan skattebrottsutredningen

och den bakomliggande skatteutredningen, dvs. den fiskala utredning som

skattemyndigheten har gjort inom ramen för skattekontrollen. Brotts-

utredningen bygger i större eller mindre grad på skatteutredningen och i

enklare fall utgör den färdigställda skatteutredningen (revisionspromemo-

rian) ofta huvudkomponenten i brottsutredningen.

 Handläggningsordningen är normalt att skattemyndigheten anmäler

misstänkt brottslighet till åklagaren, som i förekommande fall beslutar om

att inleda förundersökning och att uppdra åt polisen att utföra förunder-

sökningen. Revisorer och andra befattningshavare vid skattemyndigheten

biträder ofta polis och åklagare som sakkunniga.

 Erfarenheten har visat på viktiga olägenheter med denna handlägg-

ningsordning. Myndigheterna är seriekopplade i förhållande till varan-

dra. Olikheter i fråga om skilda myndigheters prioriteringar har ofta skapat

flaskhalsar, med stora arbetsbalanser som följd. När handläggningen av ett

ärende har återupptagits har sammanhanget i utredningsarbetet gått

förlorat. De stora arbetsbalanserna av skattebrottsutredningar hos polisen

har lett till att skattemyndigheterna i många fall har funnit det gagnlöst att

anmäla misstänkta skattebrott.

Förebilder

I vårt arbete har vi studerat exempel både i Sverige och utomlands på hur

utredning av fiskal brottslighet kan organiseras så att problem med kom-

petensunderskott och seriekopplade myndigheter inte uppstår. Det hand-

lar i dessa fall om att den fiskala myndigheten svarar för brottsutredande

uppgifter i stället för polisen.

 I Sverige har tullverket sådana uppgifter när det gäller att utreda

brott

mot varusmugglingslagen och andra brott inom tullområdet (tullkriminal).

I Tyskland utreds skattebrott vid särskilda skattekriminalenheter som ingår

i skattemyndigheterna. I bägge fallen utövas förundersökningsledningen

som huvudregel av åklagare vid de allmänna åklagarmyndigheterna. Både

den svenska tullkriminalen och den tyska skattekriminalen har vidare

befogenheter när det gäller strafföreläggande. Verksamheten fungerar både

effektivt och rättssäkert. En liknande ordning finns också i vissa andra

länder.

En skattekriminalreform i två etapper

Det förslag till en skattekriminalreform som vi nu lägger fram bygger i

första hand på förebilder från den svenska tullkriminalen. Vi har dock

anpassat förslagen till specifika förhållanden inom skatteområdet.

 Förslagen innebär att skattemyndigheterna får i huvudsak samma upp-

gifter när det gäller att utreda brott inom skatteområdet, som tullmyndig-

heterna redan har när det gäller att utreda brott inom tullens område. Med

den viktiga inskränkningen att skattemyndigheterna inte ges polisiära

befogenheter att använda våld i tjänsteutövningen.

 Det kommer att ta tid att utveckla en skattekriminalverksamhet med

denna ambitiösa inriktning. Vi föreslår därför att reformen genomförs i två

etapper. I det korta perspektivet ges skattekriminalen mera begränsade

uppgifter och befogenheter. Därigenom får skatteförvaltningen möjlighet

att efter hand och i rättssäkra former växa in i rollen som brottsutredande

myndighet.

Uppgifter

Skattekriminalen skall i första hand utreda brott mot skattebrottslagen

(1971:69) och andra författningar inom skatteområdet. Också bokförings-

brott bör falla inom kompetensområdet, liksom brott mot folkbokförings-

lagen (1994:481). I undantagsfall skall åklagaren kunna uppdra åt skatte-

kriminalen att utreda också annan brottslighet.

Regler för brottsutredningen

De regler i rättegångsbalken m.m. som reglerar förundersökning i allmän-

het skall i princip tillämpas också i fråga om de förundersökningar där

skattekriminalen medverkar. Vissa undantag föreslås dock när det gäller

skattekriminalens befogenheter att använda tvångsmedel. Enkelt uttryckt

skall skattekriminalen kunna använda tvångsåtgärder mot egendom, såsom

husrannsakan och beslag. Däremot inte gripande eller andra tvångsåtgärder

mot person.

 Förundersökningen kommer i de flesta fall att ledas av en åklagare vid

Ekobrottsmyndigheten. I det långa perspektivet föreslås att skattekrimina-

len i likhet med polisen och tullkriminalen själv skall få leda förunder-

sökningar om saken är av enkel beskaffenhet.

 Skattekriminalen föreslås inom sitt område få också andra uppgifter som

i dag sköts av polisen, nämligen brottsförebyggande arbete, kriminal-

underrättelseverksamhet, spaning och s.k. förutredning.

 Polisen kommer att ha kvar vissa uppgifter inom det aktuella brotts-

området. Det gäller särskilt i det korta perspektivet, där åklagaren från fall

till fall skall bestämma om en viss utredning skall handläggas av polisen

eller skattekriminalen eller båda i samarbete. I det långa perspektivet förut-

sätts skattekriminalen i princip utreda alla brott som faller inom dess

område. Men också då kommer polisen i vissa fall att behöva kopplas in,

nämligen när det gäller att genomföra tvångsåtgärder mot person eller

andra åtgärder där skattekriminalen saknar befogenhet. Erfarenheterna från

den tyska skattekriminalen tyder på att polisen endast sällan kommer att

behöva anlitas för sådana uppgifter.

 När brottsutredningen rör både skattebrott och annan kriminalitet (blan-

dad brottslighet) kommer både skattekriminalen och polisen att arbeta med

utredningen under samma åklagares ledning. En lämplig form kan vara att

använda gemensamma arbetsgrupper där, allt efter omständigheterna,

skattebrottsutredare från skattekriminalen, poliser och andra ekobrotts-

utredare från Ekobrottsmyndigheten samt narkotikautredare eller andra

poliser från länskriminalpolisen eller Rikskriminalpolisen arbetar under

ledning exempelvis av en åklagare vid Ekobrottsmyndigheten.

Strafföreläggande

I det långa perspektivet föreslås befattningshavare vid skattemyndigheten

få befogenheter att utfärda strafföreläggande. Brottsutredningen förutsätts

därvid i de flesta fall kunna ske med stöd av regler om förenklad brotts-

utredning (jämför 23 kap. 22 § rättegångsbalken). Det innebär att skatte-

kriminalen i enkla fall utreder brottet utan medverkan av åklagare och utan

att bestämmelserna om förundersökningsförfarande blir tillämpliga.

 I det korta perspektivet förutsätts att skattekriminalen, efter den

förenk-

lade brottsutredningen, redovisar också dessa enkla ärenden till åklagaren.

Denne kan då utfärda strafföreläggande, om han anser att förutsättningarna

för detta föreligger.

 Den föreslagna ordningen gör det möjligt att, utan stora resursinsatser,

beivra sådana enklare brott mot skatteförfattningarna som i dag aldrig

hinner åtgärdas på grund av arbetsbelastningen inom polisen.

Organisation

Skattekriminalverksamheten bör bedrivas vid särskilda enheter som ingår i

skattemyndigheterna. Skattekriminalverksamheten kommer på det sättet att

utgöra en självständig verksamhetsgren i förhållande till skatteförvalt-

ningens övriga verksamhet. Därigenom kommer samma sekretessförhål-

landen att gälla mellan skatteförvaltningens fiskala verksamhetsgren och

skattekriminalen, som i dag gäller i förhållandet mellan skattemyndigheten

och polisen.

 För tjänstgöring inom skattekriminalenheterna bör i första hand rekryte-

ras skatterevisorer och andra lämpliga befattningshavare inom skatte-

förvaltningen. Dessa bör ges en kompletterande utbildning i fråga om

brottsutredning. Vi förordar en utbildning på omkring åtta månader, inne-

fattande både teori och praktik på polismyndighet.

 Befogenheten att (i det långa perspektivet) utfärda strafförelägganden

bör utövas av högre jurister inom skattemyndigheterna som särskilt för-

ordnas av Riksåklagaren.

Lagteknisk lösning m.m.

Vi föreslår att skattekriminalverksamheten regleras i en ny lag: lagen om

skattemyndigheters medverkan vid förundersökning, m.m. De lagrum som

avses gälla först i det långa perspektivet bör sättas i kraft genom beslut av

regeringen, när kompetens och organisation hos skattekriminalen har byg-

gts upp och verksamheten har nått erforderlig stadga.

 Vi förordar att skattemyndigheternas nuvarande, lagreglerade skyldighet

att anmäla misstänkt skattebrottslighet till åklagare modifieras så att

anmälan i stället får göras till skattekriminalen när det gäller brott på bötes-

nivå.

 Det bör observeras att en särskild utredare inom kommittéväsendet har

tillkallats för att se över bl.a. frågor om register och sekretess i skatte-

kriminalens verksamhet.

Ekobrottsberedningens förslag till lagtext

1 Förslag till

lag om skattemyndigheters medverkan vid

förundersökning, m.m.

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

Lagens innehåll

1 § Denna lag gäller skattemyndigheters medverkan vid förundersökning

och andra åtgärder mot brott inom skatteområdet m.m. (skattekriminal-

verksamhet).

Skattekriminalverksamhet

2 § Skattemyndigheterna bedriver, inom ramen för skattekriminalverk-

samheten, spaning och utredning i fråga om brott som avses i denna lag

samt verkar för att förebygga sådana brott.

 Med skattemyndighet avses också Riksskatteverket.

Polisens medverkan

3 § Föreskrifterna i denna lag innebär inte något hinder för polisen att

medverka vid förundersökning i fråga om de brott som avses i 4 § i enlig-

het med vad som följer av rättegångsbalken eller andra författningar.

Förundersökning m.m.

Vilka brott som lagen avser

4 § En skattemyndighet får, i de avseenden som anges i denna lag, med-

verka vid förundersökning som avser

1. brott enligt skattebrottslagen (1971:69),

2. brott enligt 14 § lagen (1996:598) om kontroll av yrkesmässiga vägtran-

sporter av mineraloljeprodukter, alkohol och tobak,

3. brott enligt 19 kap. 1 § 4 aktiebolagslagen (1975:1385),

4. brott enligt 11 § tredje stycket lagen (1967:531) om tryggande av pen-

sionsutfästelse m.m.,

5. brott enligt folkbokföringslagen (1994:481),

6. bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § brottsbalken samt

7. annat brott om åklagaren finner att det finns särskilda skäl för detta.

Tillämpning av rättegångsbalken

5 § För förundersökningens bedrivande gäller reglerna i rättegångsbalken

och andra författningar angående förundersökning i allmänhet, med de

skillnader som följer av denna lag.

Ledning av förundersökning

6 § Förundersökningen inleds av skattemyndigheten eller åklagaren. Har

den inletts av skattemyndigheten och är saken inte av enkel beskaffenhet,

skall ledningen övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan miss-

tänkas för brottet. Åklagaren skall också annars överta ledningen, när det är

påkallat av särskilda skäl.

 Åklagare som leder förundersökning får vid undersökningens verkstäl-

lande anlita biträde av skattemyndigheten.

Tvångsmedel

7 § Skattemyndigheten får besluta om och verkställa beslut om tvångs-

medel i samband med förundersökning endast i den mån det följer av 8 10

§§.

 Skattemyndighet får inte bruka våld enligt bestämmelsen i 23 § polis-

lagen (1984:387) i vidare mån än som framgår av 10 §.

8 § Skattemyndigheten får verkställa undersökningsledarens, åklagarens

eller rättens beslut om beslag enligt 27 kap. 1 § rättegångsbalken, åtgärd

enligt 27 kap. 15 § rättegångsbalken och husrannsakan enligt 28 kap. 1 §

rättegångsbalken.

 När skattemyndigheten leder en förundersökning, får den såsom under-

sökningsledare besluta om åtgärder som avses i första stycket.

9 § Vid fara i dröjsmål eller när skattemyndigheten verkställer ett beslut om

husrannsakan får myndigheten ta egendom i beslag eller vidta åtgärd enligt

27 kap. 15 § rättegångsbalken utan föregående beslut av undersök-

ningsledaren, åklagaren eller rätten. Sådan åtgärd skall skyndsamt anmälas

till undersökningsledaren eller åklagare som omedelbart skall pröva om

åtgärden skall bestå.

10 § När skattemyndigheten verkställer ett beslut om husrannsakan får

myndigheten, även utan föregående beslut av undersökningsledaren eller

åklagaren, bereda sig tillträde till tillslutet utrymme eller lokal som inte är

bostad, om det behövs för att åtgärden skall kunna utföras.

Förenklad brottsutredning

11 § Skattemyndigheten får, utan tillämpning av reglerna om förundersök-

ning, utreda sådan brottslighet som anges i 4 § 1 6 under de förutsättningar

som följer av 23 kap. 22 § rättegångsbalken.

Strafföreläggande

12 § När skattemyndigheten har varit undersökningsledare eller utfört en

brottsutredning enligt 11 §, får en av Riksåklagaren utsedd befattnings-

havare vid skattemyndighet utfärda strafföreläggande i fråga om brott som

avses i 4 § 1 6. Därvid gäller föreskrifterna i 48 kap. rättegångsbalken med

följande skillnader.

1. Vad som sägs i 48 kap. rättegångsbalken om åklagare tillämpas på

befattningshavaren vid skattemyndigheten.

2. Strafföreläggandet får inte avse annat än böter och avgift enligt lagen

(1994:419) om brottsofferfond.

3. Om det är tveksamt huruvida den misstänkte har godkänt föreläggandet,

skall ärendet överlämnas till åklagaren.

 I mål om klagan enligt 59 kap. rättegångsbalken på strafföreläggande

som har utfärdats enligt första stycket är allmän åklagare motpart till den

klagande.

Övrigt

13 § I ärenden där den misstänkte inte har fyllt tjugoett årgäller inte vad

som anges i

 6 § om skattemyndighetens egen ledning av förundersökningar,

 11 § om förenklade brottsutredningar samt

 12 § om utfärdande av strafförelägganden.

_________________

 1. 6 § första stycket, 8 § andra stycket samt 12 § denna lag träder i

kraft

den dag regeringen bestämmer.

 2. I övrigt träder lagen i kraft den 1 januari 1998.

 3. Under tiden till dess lagen har trätt i kraft i sin helhet skall

åklagaren,

vid beslut om skattemyndighet skall biträda vid förundersökning, särskilt

beakta utredningens förutsedda svårighetsgrad och vilken erfarenhet skatte-

myndigheten har hunnit skaffa i fråga om brottsutredning.

2 Förslag till

lag om ändring i lagen (1964:167) om unga lagöverträdare

 Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ lagen (1964:167)1 om unga lag-

överträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §2

 I denna lag finns särskilda be-

stämmelser om handläggning hos

polis, åklagare och domstol av

mål och ärenden om brott där den

misstänkte inte har fyllt tjugoett

år.

 I denna lag finns särskilda be-

stämmelser om handläggning hos

polis, skattemyndighet åklagare

och domstol av mål och ärenden

om brott där den misstänkte inte

har fyllt tjugoett år.

 I övrigt gäller rättegångsbalkens regler och andra bestämmelser.

2 §3

 Förundersökning mot den som inte har fyllt arton år skall, om det inte

möter hinder, ledas av en åklagare eller polisman som, med avseende på

intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är särskilt läm-

pad för uppgiften.

 Har den unge tidigare varit

föremål för förundersökning eller

utredning enligt 31 §, skall om

möjligt samma åklagare och

polismän anlitas för den nya för-

undersökningen.

 Har den unge tidigare varit före-

mål för förundersökning eller

utredning enligt 31 §, skall om

möjligt samma åklagare och

polismän eller tjänstemän vid

skattemyndighet anlitas för den

nya förundersökningen.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1 Lagen omtryckt 1994.1760.

2 Senaste lydelse 1994:1760.

3 Senaste lydelse 1994:1760.

3 Förslag till

lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs att 17 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

17 §1

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till

åklagaren så snart det finns

anledning att anta att brott enligt

denna lag har begåtts. Detta gäller

dock inte om det kan antas att

brottet inte kommer att medföra

påföljd enligt denna lag eller om

anmälan av annat skäl inte be-

hövs.

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till

åklagaren så snart det finns

anledning att anta att brott enligt

denna lag har begåtts. Detta gäller

dock inte om det kan antas att

brottet inte kommer att medföra

påföljd enligt denna lag eller om

anmälan av annat skäl inte be-

hövs. Skattemyndigheter får full-

göra anmälningsskyldigheten till

enhet inom skatte förvaltningen

som handlägger ärenden om

brottsutredning (skattekriminal),

om det inte finns skäl att anta att

brottet föranleder annan påföljd

än böter.

 Har i lag eller förordning meddelats bestämmelse som avviker från

föreskrifterna i första stycket gäller den bestämmelsen.

________________________

 Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

1 Senaste lydelse 1985:105.

4 Förslag till

lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen

(1980:100)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 kap.

1 §2

 Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till

 1. förundersökning i brottmål,

 2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott,

 3. verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud,

 4. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott, eller

 4. åklagarmyndighets, polismyn-

dighets, skattemyndighets, tull-

myndighets eller kustbevakning-

ens verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott, eller

 5. Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt insider-

lagen (1990:1342) eller efterlevnaden av 7 kap. 1 § lagen (1991:980) om

handel med finansiella instrument,

om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motver-

kas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

 Motsvarande sekretess gäller i annan verksamhet hos myndighet för att

biträda åklagarmyndighet, polismyndighet, tullmyndighet eller kustbevak-

ningen med att uppdaga, utreda eller beivra brott samt hos tillsynsmyndig-

het i konkurs och inom exekutionsväsendet för uppgift som angår miss-

tanke om att en gäldenär har begått brott som avses i 11 kap. brottsbalken

eller annat brott som har samband med gäldenärens näringsverksamhet.

 Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, tullmyndighet

eller kustbevakningen med att

uppdaga, utreda eller beivra brott

samt hos tillsynsmyndighet i kon-

kurs och inom exekutions-

väsendet för uppgift som angår

misstanke om att en gäldenär har

begått brott som avses i 11 kap.

brottsbalken eller annat brott som

har samband med gäldenärens

näringsverksamhet.

 Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, skattemyndighet,

tullmyndighet eller kustbevak-

ningen med att uppdaga, utreda

eller beivra brott samt hos till-

synsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för

uppgift som angår misstanke om

att en gäldenär har begått brott

som avses i 11 kap. brottsbalken

eller annat brott som har samband

med gäldenärens närings-

verksamhet.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst fyrtio

år.

9 kap.

17 §3

 Sekretess gäller, om inte annat följer av 18 §, i

 1. utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål,

 2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott eller som avser register-

kontroll och särskild personutredning enligt säkerhetsskyddslagen

(1996:627),

 3. åklagarmyndighets,

polismyndighets, tullmyndighets

eller kustbevakningens

verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott

 för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska

förhållanden, om det kan antas att

den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men

om uppgiften röjs.

 3. åklagarmyndighets,

polismyndighets,

skattemyndighets, tullmyndighets

eller kustbevakningens

verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott

 för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska

förhållanden, om det kan antas att

den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men

om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att

någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

 Utan hinder av sekretessen får uppgift lämnas till enskild enligt vad

som

föreskrivs i den särskilda lagstiftningen om unga lagöverträdare.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

_________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1Lagen omtryckt 1992:1474.

2Senaste lydelse 1996:1017.

3Senaste lydelse 1996:628.

5 Förslag till

lag om ändring i förvaltningslagen (1986:226)

 Härigenom föreskrivs att 32 § förvaltningslagen (1986:226) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

32 §1

 Bestämmelserna i 8-30 §§ gäl-

ler inte kronofogdemyndigheter-

nas exekutiva verksamhet och

inte heller polis-, åklagar- och

tullmyndigheternas eller kust-

bevakningens brottsbekämpande

verksamhet.

 Bestämmelserna i 8-30 §§ gäller

inte kronofogdemyndigheternas

exekutiva verksamhet och inte

heller polis-, åklagar-, skatte- och

tullmyndigheternas eller kust-

bevakningens brottsbekämpande

verksamhet.

________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1 Senaste lydelse 1988:449.

Förteckning över remissinstanser beträffande

rapporten Skattekriminal

Följande remissinstanser har avgett yttrande. Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Hov-

rätten över Skåne och Blekinge, Kammarrätten i Jönköping, Göteborgs

tingsrätt, Länsrätten i Stockholms län, Generaltullstyrelsen, Riksskatte-

verket, Riksrevisionsverket, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen

i Älvsborgs län, Föreningen auktoriserade revisorer, Företagarnas Riks-

organisation, Sveriges Industriförbund, Sveriges Advokatsamfund, Svens-

ka Arbetsgivareföreningen, Landsorganisationen i Sverige och EBM-ut-

redningen.

 Sveriges Industriförbund och Svenska Arbetsgivareföreningen har

avgett ett gemensamt yttrande.

 Sveriges Akademikers Centralorganisation har överlämnat ett yttrande

från JUSEK.

 Tjänstemännens centralorganisation har överlämnat yttranden från

Polisförbundet och Stattjänstemannaförbundet.

 EBM-utredning har avgett sitt yttrande i rapporten Ekobrottsmyndig-

heten och den nya organisationen för bekämpning av ekonomisk brottslig-

het.

 Finansinspektionen har avstått från att yttra sig.

Skattekontrollutredningens sammanfattning av

delbetänkandet Artikel 6 i Europakonventionen

och skatteutredningen (SOU 1996:116)

Den Europeiska konventionen den 4 november 1950 angående skydd för

de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakon-

ventionen) har från och med den 1 januari 1995 inkorporerats i svensk rätt.

Utredningen har bl.a. i uppdrag att analysera hur den enskildes upp-

giftsskyldighet i skatteutredningar förhåller sig till artikel 6 i Europakon-

ventionen samt lägga fram de förslag som motiveras av analysen.

 Syftet med artikel 6 är att tillförsäkra den enskilde en opartisk

prövning

av rättsliga anspråk. Artikeln omfattar inte alla ärenden utan bara sådana,

som avser en tvist om en civil rättighet eller skyldighet eller en anklagelse

för brott. I betänkandet redovisas först hur begreppen civila rättigheter och

skyldigheter tolkats vid tillämpning av artikeln. Utredningen redogör där-

efter kortfattat för de rättssäkerhetsgarantier som omfattas av artikeln.

 Skattetillägget är en administrativ sanktion vars huvudsakliga syfte är

att

förmå de skattskyldiga att dels fullgöra deklarationsskyldigheten, dels

lämna korrekta uppgifter i övrigt på det sätt som är föreskrivet bl.a. i lagen

(1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter. Utredningen har

undersökt om det svenska förfarandet vid påförande av skattetillägg kan

anses avse en anklagelse för brott enligt artikel 6. I betänkandet redovisas

några avgöranden från Europadomstolen där domstolen tagit ställning till

hur olika slag av administrativa sanktioner förhåller sig till artikel 6.

 Vid bedömningen av om en gärning omfattas av artikel 6 tycks Europa-

domstolen tillämpa två olika tillvägagångssätt. Domstolen har i fallet Engel

m.fl. (dom den 8 juni 1976) lyft fram tre rekvisit som den anser vara

utmärkande för en kriminell handling vid tillämpning av artikeln, nämligen

gärningens klassificering i den nationella rätten, gärningens art och straffets

natur och svårhetsgrad. När det gäller gärningar som traditionellt är

kriminaliserade, såsom t.ex. trafikförseelser, prövar domstolen de tre

rekvisit som medför att beivrandet av en gärning innefattar en anklagelse

för brott vid tillämpning av artikel 6.

 När det åter gäller gärningar som traditionellt inte är kriminaliserade

och

som hanteras i ett administrativt förfarande gör domstolen en helhets-

bedömning av de omständigheter som framkommit.

 Flera konventionsstater tillämpar administrativa sanktionssystem vid

överträdelser mot skattelagstiftning. Av dessa har Europadomstolen prövat

endast det franska skattetillägget, nämligen i fallet Bendenoun (dom den 24

februari 1994). Domstolen fann vid en helhetsbedömning att fyra faktorer

ledde till att det franska skattetilläggsförfarandet var en anklagelse för brott

enligt artikel 6.

 Utredningen anser att en bedömning av om det svenska skattetilläggs-

förfarandet omfattas av artikel 6 i första hand bör göras mot bakgrund av

fallet Bendenoun. I betänkandet görs en jämförelse mellan det svenska

skattetilläggsförfarandet och det franska. Därvid har framkommit att det

svenska skattetilläggsförfarandet i flera väsentliga avseenden avviker från

det franska. Utredningen har vid en helhetsbedömning av hittillsvarande

praxis och annat tillgängligt material funnit att övervägande skäl talar för

att det svenska skattetilläggsförfarandet inte omfattas av artikeln. Utred-

ningens slutsats är att de svenska skattetillläggsreglerna för närvarande inte

kräver någon åtgärd på grund av att de skulle stå i strid med artikel 6.

 Utredningen har av samma skäl gjort bedömningen att inte heller reg-

lerna om förseningsavgift står i strid med artikel 6.

 Lämnande av en oriktig uppgift kan också få till följd att den

skattskyl-

dige blir eftertaxerad eller efterbeskattad. Eftertaxeringen är ingen sanktion

utan endast en rättelse av taxeringen. Utredningen anser att eftertaxe-

ringsförfarandet inte kan anses avse en anklagelse för brott enligt artikel 6.

 Lämnande av oriktiga uppgifter kan slutligen leda till att den

skattskyl-

dige blir anklagad för skattebrott. Skattebrottsutredningen genomförs av

polisen under ledning av åklagaren. Skattemyndigheten är enligt nuvarande

17 § skattebrottslagen (1971:69) skyldig att till åklagaren anmäla misstanke

om brott när det finns anledning att anta att ett brott har begåtts. Vid

anmälan skall myndigheten ange de omständigheter som utgjort grund för

brottsmisstanken. Gränsdragningen mellan utredningarna kompliceras av

att skatterevisorn ofta anlitas som sakkunnig i brottsutredningen och att

uppgifter som lämnas i skatteutredningen kan komma att lämnas över till

brottsutredningen. I skatteutredningen lämnas uppgifter under straffansvar

och uppgifter kan framtvingas genom hot om vite. Vid brottsutredningen

har den som skäligen är misstänkt för brott rätt att tiga och behöver inte

medverka i utredningen.

 Eftersom myndigheterna samarbetar under utredningen måste artikel 6

beaktas i skatteutredningen i sådan utsträckning att skattebrottsutredningen

inte kommer i konflikt med artikel 6. Utredningen anser att rätten att tiga i

skattebrottsutredningen i vissa fall kan kränkas genom skyldigheten att

medverka i skatteutredningen. Av denna anledning föreslår utredningen att

det i taxeringslagen (1990:324) m.fl. skattelagar införs bestämmelser som

innebär att den skattskyldige inte längre är skyldig att medverka i

skatteutredningen när sådana omständigheter framkommit att han skäligen

kan misstänkas för skattebrott. Denna rätt att förhålla sig passiv gäller bara

när det är fråga om sådana brott som skall anmälas till åklagaren och bara i

utredningen av sådana frågor som har samband med den gärning som

brottsmisstanken avser. Skyldigheten att medverka återinträder om

åklagaren beslutar att inte inleda förundersökning eller om den läggs ned.

 Det är från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att skattemyndigheten beaktar

den skattskyldiges rätt att tiga om han skäligen kan misstänkas för skatte-

brott eller annat brott som myndigheten avser att anmäla till åklagaren.

Utredningen har därför funnit att det är naturligt att tidpunkten för anmälan

av brottet till åklagaren knyts till den tidpunkt då rätten att tiga inträder.

Utredningen föreslår att anmälningstidpunkten i 17 § skattebrottslagen och

andra lagar ändras så att anmälan senast skall ske när någon skäligen kan

misstänkas för brott.

 Rätten att tiga inträder enligt förslaget redan vid anmälningstidpunkten

om skattemyndigheten anmält brottet vid en lägre grad av misstanke.

 I betänkandet diskuteras slutligen hur tvångsåtgärderna i lagen

(1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet förhåller

sig till artikel 6. Tvångsåtgärderna förutsätter i sig ingen medverkan från

den skattskyldige och bör av den anledningen inte komma i konflikt med

artikel 6. Emellertid är en av grunderna för tillämpning av tvångsåtgärds-

lagen tredska. Utredningen anser att det kan ifrågasättas om det är förenligt

med syftet i artikel 6 att tillämpa tvång på den grunden att den skatt-

skyldige inte frivilligt medverkar i en utredning när det skäligen kan miss-

tänkas att han gjort sig skyldig till ett brott. Utredningen föreslår därför att

grunden tredska inte får tillämpas om den skattskyldige kan misstänkas för

skattebrott.

Skattekontrollutredningens förslag till lagtext

1 Förslag till lag om ändring i

skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs att 17 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 17 §1

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till åkla-

garen så snart det finns anledning

anta att brott enligt denna lag har

begåtts. Detta gäller dock inte om

det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd enligt

denna lag eller om anmälan av an-

nat skäl inte behövs.

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till åkla-

garen senast vid den tidpunkt när

någon skäligen kan misstänkas för

brott enligt denna lag. Detta gäller

dock inte om det kan antas att

brottet inte kommer att medföra

påföljd enligt denna lag eller om

anmälan av annat skäl inte behövs.

 Har i lag eller i förordning meddelats bestämmelse som avviker från

föreskrifterna i första stycket gäller den bestämmelsen.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Senaste lydelse 1985:105.

2 Förslag till lag om ändring i

taxeringslagen (1990:324)

 Härigenom föreskrivs att det i taxeringslagen (1990:324) skall införas

en ny paragraf, 3 kap. 19 §, samt närmast före 3 kap. 19 § en ny rubrik av

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 kap.

Upphörande av skyldigheten att

medverka i skatteutredning

19 §

 Har det vid utredningen

framkommit omständigheter som

medför att den skattskyldige eller,

om den skattskyldige är juridisk

person, ställföreträdare för den

skattskyldige skäligen kan miss-

tänkas för brott enligt skattebrotts-

lagen (1971:69) eller brott mot 12

kap. 7 § aktiebolagslagen

(1975:1385), 2 kap. 6 § stiftelsela-

gen (1994:1220) eller 11 § tredje

stycket lagen (1967:531) om tryg-

gande av pensionsutfästelse m.m.

eller annat brott som skattemyndig-

heten avser att anmäla till åklaga-

ren, är den skattskyldige eller

ställföreträdaren inte längre skyldig

att medverka i en utredning av en

fråga som har samband med den

gärning som omfattas av brotts-

misstanken. Har skattemyndigheten

redan dessförinnan gjort anmälan

om misstanke om brottet till åkla-

garen inträder rätten att inte med-

verka vid denna tidigare tidpunkt.

Skattemyndigheten får i dessa fall

begära den skattskyldiges eller

ställföreträdarens medverkan en-

dast om denne upplysts om sin rätt

att inte medverka.

 Första stycket gäller inte om

anmälan inte behöver göras enligt

17 § första stycket skattebrottslagen

eller om åklagaren fattat beslut om

att inte inleda förundersökning be-

träffande den aktuella gärningen

eller att lägga ned sådan förunder-

sökning.

_________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

3 Förslag till förordning om ändring i

taxeringsförordningen (1990:1236)

 Härigenom föreskrivs att 22 § taxeringsförordningen (1990:1236) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 22 §

 Skattemyndigheten skall göra

anmälan till åklagaren så snart det

finns anledning att anta att brott

enligt skattebrottslagen (1971:69)

eller brott mot 12 kap 7 § aktie-

bolagslagen (1975:1385) eller 11 §

tredje stycket lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse

m.m. har begåtts. Detta gäller dock

inte om det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd eller

om anmälan av annat skäl inte be-

hövs. I anmälan skall anges de om-

ständigheter som utgjort grund för

misstanken om brott.

 Skattemyndigheten skall göra

anmälan till åklagaren senast vid

den tidpunkt när någon skäligen

kan misstänkas för brott enligt

skattebrottslagen (1971:69) eller

brott mot 12 kap. 7 § aktiebolags-

lagen (1975:1385), 2 kap. 6 § stif-

telselagen (1994:1220) eller 11 §

tredje stycket lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse

m.m. Detta gäller dock inte om det

kan antas att brottet inte kommer att

medföra påföljd eller om anmälan

av annat skäl inte behövs. I anmälan

skall anges de omständigheter som

utgjort grund för misstanken om

brott.

 På akten i taxeringsärendet

skall antecknas den tidpunkt då

skälig misstanke om brott uppkom-

mer eller anmälan enligt första

stycket annars görs.

______________

 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1997.

4 Förslag till lag om ändring i lagen

(1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvo-

skatt1 skall införas en ny paragraf, 68 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

68 §2

 Om någon skäligen kan miss-

tänkas för brott enligt skattebrotts-

lagen (1971:69), är han inte längre

skyldig att medverka i en utredning

av en fråga som har samband med

den gärning som omfattas av brotts-

misstanken. Har beskatt-

ningsmyndigheten redan dessförin-

nan gjort anmälan om misstanke

om brottet till åklagaren inträder

rätten att inte medverka vid denna

tidigare tidpunkt. Beskattningsmyn-

digheten får i dessa fall begära den

enskildes medverkan endast om

denne upplysts om sin rätt att inte

medverka.

 Första stycket gäller inte om

anmälan inte behöver göras enligt

17 § första stycket skattebrottslagen

eller om åklagaren fattat beslut om

att inte inleda förundersökning

beträffande den aktuella gärningen

eller att lägga ned sådan förunder-

sökning.

____________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1Senaste lydelse av lagens rubrik 1974:857.

2Förutvarande 68 § upphävd genom 1971:77.

5 Förslag till lag om ändring i lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter skall införas en ny paragraf, 3 kap. 17 §, samt när-

mast före 3 kap. 17 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 kap.

Upphörande av skyldigheten att

medverka i skatteutredning

17 §

 Har det vid utredningen fram-

kommit omständigheter som medför

att den skattskyldige eller, om den

skattskyldige är juridisk person,

ställföreträdare för den skattskyldi-

ge skäligen kan misstänkas för brott

enligt skattebrottslagen (1971:69),

är den skattskyldige eller

ställföreträdaren inte längre skyldig

att medverka i en utredning av en

fråga som har samband med den

gärning som omfattas av brotts-

misstanken. Har beskatt-

ningsmyndigheten redan

dessförinnan gjort anmälan om

misstanke om brottet till åklagaren

inträder rätten att inte medverka vid

denna tidigare tidpunkt. Beskatt-

ningsmyndigheten får i dessa fall

begära den skattskyldiges eller

ställföreträdarens medverkan en-

dast om denne upplysts om sin rätt

att inte medverka.

 Första stycket gäller inte om

anmälan inte behöver göras enligt

17 § första stycket skattebrottslagen

eller om åklagaren fattat beslut om

att inte inleda förundersökning

beträffande den aktuella gärningen

eller att lägga ned sådan förunder-

sökning.

______________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

6 Förslag till förordning om ändring i

förordningen (1984:247) om punktskatter och

prisregleringsavgifter

 Härigenom föreskrivs att 23 § förordningen (1984:247) om punkt-

skatter och prisregleringsavgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 23 §

 Finns det anledning att anta att

ett brott enligt författning som

nämns i 1 kap. 1 eller 2 § § lagen

(1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter har begåtts

skall beskattningsmyndigheten göra

anmälan om detta till åklagaren.

Detta gäller dock inte om det kan

antas att brottet inte kommer att

medföra påföljd eller om anmälan

av annat skäl inte behövs.

 Beskattningsmyndigheten skall

senast vid den tidpunkt när någon

skäligen kan misstänkas för brott

enligt författning som nämns i 1

kap. 1 eller 2 § lagen (1984:151)

om punktskatter och prisreglerings-

avgifter göra anmälan om detta till

åklagaren. Detta gäller dock inte om

det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd eller

om anmälan av annat skäl inte be-

hövs.

 På akten i ärendet skall anteck-

nas den tidpunkt då skälig miss-

tanke om brott uppkommer eller an-

mälan enligt första stycket annars

görs.

__________

 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1997.

7 Förslag till lag om ändring i

mervärdesskattelagen (1994:200)

 Härigenom föreskrivs att det i mervärdesskattelagen (1994:200) skall

införas en ny paragraf, 17 kap. 8 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 17 kap.

8 §

 Har det vid utredningen

framkommit omständigheter som

medför att den skattskyldige eller,

om den skattskyldige är juridisk

person, ställföreträdare för den

skattskyldige skäligen kan miss-

tänkas för brott enligt skattebrotts-

lagen (1971:69), är den skattskyldi-

ge eller ställföreträdaren inte läng-

re skyldig att medverka i en utred-

ning av en fråga som har samband

med den gärning som omfattas av

brottsmisstanken. Har skattemyn-

digheten redan dessförinnan gjort

anmälan om misstanke om brottet

till åklagaren inträder rätten att inte

medverka vid denna tidigare tid-

punkt. Skattemyndigheten får i

dessa fall begära den skattskyldiges

eller ställföreträdarens medverkan

endast om denne upplysts om sin

rätt att inte medverka.

 Första stycket gäller inte om

anmälan inte behöver göras enligt

17 § första stycket skattebrottslagen

 eller om åklagaren fattat beslut om

att inte inleda förundersökning

beträffande den aktuella gärningen

eller att lägga ned sådan förunder-

sökning.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

8 Förslag till förordning om ändring i

mervärdesskatteförordningen (1994:223)

 Härigenom föreskrivs att 17 § mervärdesskatteförordningen (1994:223)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 17 §

 Så snart det finns anledning att

anta att ett brott enligt skatte-

brottslagen (1971:69) begåtts, skall

skattemyndigheten anmäla detta till

åklagaren. Detta gäller dock inte om

det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd eller

om anmälan av något annat skäl

inte behövs. I anmälan skall anges

de omständigheter som utgjort

grund för misstanken om brott.

 Skattemyndigheten skall, senast

vid den tidpunkt när någon skäligen

kan misstänkas för brott enligt

skattebrottslagen (1971:69), anmäla

detta till åklagaren. Detta gäller

dock inte om det kan antas att

brottet inte kommer att medföra

påföljd eller om anmälan av något

annat skäl inte behövs. I anmälan

skall anges de omständigheter som

utgjort grund för misstanken om

brott.

 På akten i ärendet skall

antecknas den tidpunkt då skälig

misstanke om brott uppkommer

eller anmälan enligt första stycket

annars görs.

 __________

 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1997.

9 Förslag till lag om ändring i lagen

(1958:295) om sjömansskatt

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1958:295) om sjömansskatt1 skall

införas en ny paragraf, 19 e §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 19 e §

 Har det vid utredningen fram-

kommit omständigheter som medför

att redaren eller, om redaren är

juridisk person, ställföreträdare för

redaren skäligen kan misstänkas för

brott enligt skattebrottslagen

(1971:69), är redaren eller ställ-

företrädaren inte längre skyldig att

medverka i en utredning av en fråga

som har samband med den gärning

som omfattas av brottsmisstanken.

Har skattemyndigheten redan dess-

förinnan gjort anmälan om

misstanke om brottet till åklagaren

inträder rätten att inte medverka vid

denna tidigare tidpunkt. Skatte-

myndigheten får i dessa fall begära

redarens eller ställföreträdarens

medverkan endast om denne

upplysts om sin rätt att inte

medverka.

 Första stycket gäller inte om

anmälan inte behöver göras enligt

17 § första stycket skattebrottslagen

eller om åklagaren fattat beslut om

att inte inleda förundersökning be-

träffande den aktuella gärningen

eller att lägga ned sådan förunder-

sökning.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1Senaste lydelse av lagens rubrik 1974:777.

10 Förslag till förordning om ändring i

sjömansskattekungörelsen (1958:301)

 Härigenom föreskrivs att 22 § sjömansskattekungörelsen (1958:301)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 22 §1

 Så snart det finns anledning att

anta att brott enligt skattebrotts-

lagen (1971:69) eller lagen

(1958:295) om sjömansskatt be-

gåtts, skall sjömansskattekontoret

anmäla detta till åklagaren. Detta

gäller dock inte om det kan antas att

brottet inte kommer att medföra

påföljd eller om anmälan av något

annat skäl inte behövs. I anmälan

som avses i detta stycke skall anges

de omständigheter som utgjort

grund för misstanken om brott.

 Sjömansskattekontoret skall

anmäla till Sjömansskattenämnden

fall i vilka betalningsskyldighet

enligt 17 § 1 mom. tredje stycket

lagen om sjömansskatt eller 21 §

lagen (1984:668) om uppbörd av

socialavgifter från arbetsgivare kan

komma ifråga. Kan sådan

betalningsskyldighet komma i fråga

i samband med ansvar för brott

enligt första stycket, skall nämnden

anmäla detta till åklagare.

 Skattemyndigheten skall, senast

vid den tidpunkt när någon skäligen

kan misstänkas för brott enligt

skattebrottslagen (1971:69) anmäla

detta till åklagaren. Detta gäller

dock inte om det kan antas att

brottet inte kommer att medföra

påföljd eller om anmälan av något

annat skäl inte behövs. I anmälan

som avses i detta stycke skall anges

de omständigheter som utgjort

grund för misstanken om brott.

 På akten i ärendet skall anteck-

nas tidpunkten för anmälan enligt

första stycket.

 Skattemyndigheten skall anmäla

till Sjömansskattenämnden fall i

vilka betalningsskyldighet enligt

17 § 1 mom. tredje stycket lagen

om sjömansskatt eller 21 § lagen

(1984:668) om uppbörd av social-

avgifter från arbetsgivare kan

komma i fråga. Kan sådan

betalningsskyldighet komma i fråga

i samband med ansvar för brott

enligt första stycket, skall nämnden

anmäla detta till åklagare.

___________

 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Senaste lydelse 1984:950.

11 Förslag till lag om ändring i

uppbördslagen (1953:272)

 Härigenom föreskrivs att det i uppbördslagen (1953:272)1 skall införas

en ny paragraf, 83 a §, och närmast före 83 a § en ny rubrik av följande

lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

Upphörande av skyldigheten att

medverka i skatteutredning

83 a §

 Har det vid utredningen fram-

kommit omständigheter som medför

att den skattskyldige eller arbets-

givaren eller, om den skattskyldige

eller arbetsgivaren är juridisk per-

son, ställföreträdare för honom

skäligen kan misstänkas för brott

enligt skattebrottslagen (1971:69),

är den skattskyldige, arbetsgivaren

eller ställföreträdaren inte skyldig

att medverka i en utredning av en

fråga som har samband med den

gärning som omfattas av brotts-

misstanken. Har skattemyndigheten

redan dessförinnan gjort anmälan

om misstanke om brottet till

åklagaren inträder rätten att inte

medverka vid denna tidigare tid-

punkt. Skattemyndigheten får i

dessa fall begära den

skattskyldiges, arbetsgivarens eller

ställföreträdarens medverkan

endast om denne upplysts om sin

rätt att inte medverka.

 Första stycket gäller inte om

anmälan inte behöver göras enligt

17 § första stycket skattebrottslagen

eller om åklagaren fattat beslut om

att inte inleda förundersökning

beträffande den aktuella gärningen

eller att lägga ned sådan förunder-

sökning.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1Lagen omtryckt 1991:97.

12 Förslag till förordning om ändring i

uppbördsförordningen (1967:626)

 Härigenom föreskrivs att 66 § uppbördsförordningen (1967:626)1 skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

66 §

 Så snart det finns anledning att

anta att brott enligt skattebrotts-

lagen (1971:69) eller uppbördslagen

(1953:272) begåtts, skall skatte-

myndigheten anmäla detta till

åklagaren. Detta gäller dock inte om

det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd eller

om anmälan av annat skäl inte be-

hövs. I anmälan skall anges de om-

ständigheter som utgjort grund för

misstanken om brott.

 Skattemyndigheten skall, senast

vid den tidpunkt när någon skäligen

kan misstänkas för brott enligt

skattebrottslagen (1971:69) anmäla

detta till åklagaren. Detta gäller

dock inte om det kan antas att brot-

tet inte kommer att medföra påföljd

eller om anmälan av annat skäl inte

behövs. I anmälan skall anges de

omständigheter som utgjort grund

för misstanken om brott.

 På akten i ärendet skall an-

tecknas den tidpunkt då skälig miss-

tanke om brott uppkommer eller

anmälan enligt första stycket

annars görs.

________

 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1997.

1Senaste lydelse av förordningens rubrik 1984:919. Förordningen omtryckt

1992:1676.

13 Förslag till lag om ändring i lagen

(1991:586) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta

 Härigenom föreskrivs att 21 § lagen (1991:586) om särskild inkomst-

skatt för utomlands bosatta skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 21 §1

 I fråga om särskild inkomstskatt

gäller i tillämpliga delar vad som

sägs om överflyttning av besluts-

behörighet i 2 a §, om anstånd med

inbetalning av skatt i 49 och 51 §§,

om dröjsmålsavgift i 58 §, om in-

drivning i 59 §, om ansvar för skatt

som påförts en avliden eller ett

dödsbo i 61 §, om central tillsyn

m.m. i 72 §, om rätt att ta del av

preliminär självdeklaration m.m. i

73 §, om arbetsgivares ansvarighet

för arbetstagares skatt, m.m. i 77,

77 a, 77 c och 78 §§, om vite i 83 §,

om omprövning m.m. i 84-94 §§,

om beslut om särskilda debiterings-

åtgärder i 95 § samt om över-

klagande m.m. i 96-103 §§ upp-

bördslagen (1953:272). Beslut om

anstånd som avses i 49 § den lagen

meddelas av beskattningsmyndig-

heten enligt denna lag. Beslut om

anstånd skall skyndsamt meddelas

den skattskyldige utan kostnad för

denne.

 I fråga om särskild inkomstskatt

gäller i tillämpliga delar vad som

sägs om överflyttning av besluts-

behörighet i 2 a §, om anstånd med

inbetalning av skatt i 49 och 51 §§,

om dröjsmålsavgift i 58 §, om in-

drivning i 59 §, om ansvar för skatt

som påförts en avliden eller ett

dödsbo i 61 §, om central tillsyn

m.m. i 72 §, om rätt att ta del av

preliminär självdeklaration m.m. i

73 §, om arbetsgivares ansvarighet

för arbetstagares skatt, m.m. i 77,

77 a, 77 c och 78 §§, om vite i 83 §,

om upphörande av skyldigheten att

medverka i skatteutredning i 83 a §,

om omprövning m.m. i 84-94 §§,

om beslut om särskilda debite-

ringsåtgärder i 95 § samt om över-

klagande m.m. i 96-103 §§ upp-

bördslagen (1953:272). Beslut om

anstånd som avses i 49 § den lagen

meddelas av beskattningsmyndig-

heten enligt denna lag. Beslut om

anstånd skall skyndsamt meddelas

den skattskyldige utan kostnad för

denne.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Senaste lydelse 1996:678

14 Förslag till lag om ändring i lagen

(1991:591) om särskild inkomstskatt för

utomlands bosatta artister m.fl.

 Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1991:591) om särskild inkomst-

skatt för utomlands bosatta artister m.fl. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

23 §1

 I fråga om särskild inkomstskatt

gäller i tillämpliga delar vad som

sägs om anstånd av skatt i 49 och

51 §§, om dröjsmålsavgift i 58 §,

om indrivning i 59 §, om ansvar för

skatt som påförs en avliden eller ett

dödsbo i 61 §, om rätt att ta del av

preliminär självdeklaration m.m. i

73 §, om arbetsgivares ansvarighet

för arbetstagares skatt, m.m. i 77,

77 a, 77 c och 78 §§, om vite i 83 §,

om omprövning m.m. i 84-94 §§,

om beslut om särskilda debiterings-

åtgärder i 95 § samt om över-

klagande m.m. i 97, 99, 101 och

103 §§ uppbördslagen (1953:272).

Vad som där sägs om arbetsgivare

skall då gälla den som är redovis-

ningsskyldig enligt 14 § denna lag

och vad där sägs om skattemyndig-

het skall gälla Skattemyndigheten i

Dalarnas län. Med uppbörds-

deklaration avses enligt denna lag

redovisning enligt 14 §. Beslut om

anstånd skall skyndsamt meddelas

den skattskyldige utan kostnad för

denne.

 I fråga om särskild inkomstskatt

gäller i tillämpliga delar vad som

sägs om anstånd av skatt i 49 och

51 §§, om dröjsmålsavgift i 58 §,

om indrivning i 59 §, om ansvar för

skatt som påförs en avliden eller ett

dödsbo i 61 §, om rätt att ta del av

preliminär självdeklaration m.m. i

73 §, om arbetsgivares ansvarighet

för arbetstagares skatt, m.m. i 77,

77 a, 77 c och 78 §§, om vite i 83 §,

om upphörande av skyldigheten att

medverka i skatteutredning i 83 a §,

om omprövning m.m. i 84-94 §§,

om beslut om särskilda debite-

ringsåtgärder i 95 § samt om över-

klagande m.m. i 97, 99, 101 och

103 §§ uppbördslagen (1953:272).

Vad som där sägs om arbetsgivare

skall då gälla den som är redovis-

ningsskyldig enligt 14 § denna lag

och vad där sägs om skattemyndig-

het skall gälla Skattemyndigheten i

Dalarnas län. Med uppbörds-

deklaration avses enligt denna lag

redovisning enligt 14 §. Beslut om

anstånd skall skyndsamt meddelas

den skattskyldige utan kostnad för

denne.

 I 3 § lagen (1959:551) om beräkning av pensionsgrundande inkomst

enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring finns bestämmelser om

skyldighet för arbetsgivare att lämna särskild kontrolluppgift för beräkning

av pensionsgrundande inkomst.

_______

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1 Senaste lydelse 1996:679 och prop. 1995/96:224.

15 Förslag till lag om ändring i lagen

(1984:668) om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1984:668)om uppbörd av social-

avgifter från arbetsgivare 1 skall införas en ny paragraf, 27 c §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 27 c §

 Har det vid utredningen fram-

kommit omständigheter som medför

att arbetsgivaren eller ställföre-

trädare för arbetsgivaren skäligen

kan misstänkas för brott enligt

skattebrottslagen (1971:69), är

arbetsgivaren eller ställföreträda-

ren inte längre skyldig att medverka

i en utredning av en fråga som har

samband med den gärning som -

omfattas av brottsmisstanken. Har

skattemyndigheten redan dess-

förinnan gjort anmälan om miss-

tanke om brottet till åklagaren in-

träder rätten att inte medverka vid

denna tidigare tidpunkt. Skattemyn-

digheten får i dessa fall begära

arbetsgivarens eller ställföreträda-

rens medverkan endast om denne

upplysts om sin rätt att inte med-

verka.

 Första stycket gäller inte om

anmälan inte behöver göras enligt

17 § första stycket skattebrottslagen

eller åklagaren fattat beslut om att

inte inleda förundersökning beträf-

fande den aktuella gärningen eller

att lägga ned sådan förundersök-

ning.

_______

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

1Lagen omtryckt 1991:98.

16 Förslag till lag om ändring i lagen

(1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1990:325) om självdeklaration

och kontrolluppgifter skall införas en ny paragraf, 3 kap. 65 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 kap.

65 §

 Har det vid utredningen fram-

kommit omständigheter som medför

att den uppgiftsskyldige eller, om

den uppgiftsskyldige är juridisk

person, ställföreträdare för den

uppgiftsskyldige skäligen kan miss-

tänkas för brott enligt skattebrotts-

lagen (1971:69), är den uppgifts-

skyldige eller ställföreträdaren inte

skyldig att medverka i en utredning

av en fråga som har samband med

den gärning som omfattas av brotts-

misstanken. Har skattemyndigheten

redan dessförinnan gjort anmälan

om misstanke om brottet till

åklagaren inträder rätten att inte

medverka vid denna tidigare

tidpunkt. Skattemyndigheten får i

dessa fall begära den uppgiftsskyl-

diges eller ställföreträdarens med-

verkan endast om denne upplysts

om sin rätt att inte medverka.

 Första stycket gäller inte om an-

mälan inte behöver göras enligt 17

§ första stycket skattebrottslagen

eller om åklagaren fattat beslut om

att inte inleda förundersökning

beträffande den aktuella gärningen

 eller att lägga ned sådan för-

undersökning.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

17 Förslag till lag om ändring i tullagen (1994:1550)

 Härigenom föreskrivs att det i tullagen (1994:1550) skall införas en ny

bestämmelse, 80 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

80 a §

 Har det vid utredningen

framkommit omständigheter som

medför att den tullskyldige eller, om

den tullskyldige är juridisk person,

ställföreträdare för den tullskyldige

skäligen kan misstänkas för brott

enligt denna lag är den tullskyldige

eller ställföreträdaren inte skyldig

att medverka i en utredning av en

fråga som har samband med den

gärning som omfattas av brotts-

misstanken. Tullmyndigheten får i

dessa fall begära den tullskyldiges

eller ställföreträdarens medverkan

endast om denne upplysts om sin

rätt att inte medverka.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

18 Förslag till lag om ändring i lagen

(1984:404) om stämpelskatt vid

inskrivningsmyndigheter

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1984:404) om stämpelskatt vid

inskrivningsmyndigheter skall införas en ny paragraf, 28 a §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

28 a §

 Har det vid utredningen

framkommit omständigheter som

medför att den skattskyldige eller,

om den skattskyldige är juridisk

person, ställföreträdare för den

skattskyldige skäligen kan miss-

tänkas för brott enligt skattebrotts-

lagen (1971:69), är den skattskyldi-

ge eller ställföreträdaren inte skyl-

dig att medverka i en utredning av

en fråga som har samband med den

gärning som omfattas av brotts-

misstanken. Har inskriv-

ningsmyndigheten redan dessförin-

nan gjort anmälan om misstanke

om brottet till åklagaren inträder

rätten att inte medverka vid denna

tidigare tidpunkt. Inskrivningsmyn-

digheten får i dessa fall begära den

skattskyldiges eller ställföreträda-

rens medverkan endast om denne

upplysts om sin rätt att inte med-

verka.

 Första stycket gäller inte om an-

mälan inte behöver göras enligt

17 § skattebrottslagen eller om

åklagaren fattat beslut om att inte

inleda förundersökning beträffande

den aktuella gärningen eller att

lägga ned sådan förundersökning.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

19 Förslag till lag om ändring i lagen

(1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i

beskattningsförfarandet

 Härigenom föreskrivs att 5, 7 och 9 §§ lagen (1994:466) om särskilda

tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 5 §

 Revision får genomföras i den

reviderades verksamhetslokaler

även om den reviderade inte lämnat

sitt medgivande till det, om revisio-

nen inte utan svårighet kan

genomföras på någon annan plats.

Detsamma gäller om den revidera-

de inte medverkar på föreskrivet

sätt, eller om det finns en påtaglig

risk att han kommer att undanhålla

eller förvanska det som får gran-

skas, inventeras eller besiktigas.

 Revision får genomföras i den

reviderades verksamhetslokaler

även om den reviderade inte lämnat

sitt medgivande till det, om revisio-

nen inte utan svårighet kan

genomföras på någon annan plats.

 Detsamma gäller om

 1. den reviderade inte med-

verkar på föreskrivet sätt eller

 2. det finns en påtaglig risk att

han kommer att undanhålla eller

förvanska det som får granskas,

inventeras eller besiktigas.

 Andra stycket 1 gäller inte om

den reviderade inte behöver med-

verka i utredning av en skattefråga

på grund av att denne eller ställ-

företrädare för denne skäligen kan

misstänkas för brott.

 Om det finns en påtaglig risk att den reviderade kommer att undanhålla

eller förvanska det som får granskas, inventeras eller besiktigas, får åtgär-

den genomföras utan att den reviderade underrättats om att revision skall

ske.

 7 §

 När revision inte genomförs i den reviderades verksamhetslokaler, får

handling som omfattas av revisionen eftersökas i verksamhetslokalerna och

omhändertas för granskning om

 1. föreläggande att lämna ut handlingen inte följts eller

 2. det finns en påtaglig risk för att handlingen undanhålls eller för-

vanskas.

 Första stycket 1 gäller inte om

den reviderade inte behöver med-

verka i utredning av en skattefråga

på grund av att hon eller han skäli-

gen kan misstänkas för brott.

 Om förutsättningarna i första stycket 2 är uppfyllda, får åtgärden

genomföras utan att den reviderade underrättats om att revision skall ske.

 9 §

 I annat fall än som avses i 7 eller 8 § får handlingar som omfattas av

ett

föreläggande enligt någon av de i 1 § nämnda lagarna eftersökas och

omhändertas för granskning, om föreläggandet inte följts och det finns

särskild anledning att anta att den begärda handlingen finns hos den som

förelagts.

 Vad nu sagts gäller inte om den

som förelagts inte behöver med-

verka i utredning av en skattefråga

på grund av att han eller hon skäli-

gen kan misstänkas för brott.

_________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

Förteckning av remissinstanser beträffande

delbetänkandet Artikel 6 i Europakonventionen

och skatteutredningen

Följande remissinstanser har avgett yttrande. Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Riksskatteverket, Svea

hovrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt,

Länsrätten i Stockholms län, Länsrätten i Jönköpings län, Juridiska

fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet, Föreningen Auktoriserade Revi-

sorer FAR, Företagens uppgiftslämnardelegation FUD, Stockholms

Handelskammare, Svenska Arbetsgivareföreningen, Svenska Bankföre-

ningen, Svenska Revisorsamfundet SRS, Sveriges Advokatsamfund och

Sveriges Industriförbund.

 Svensk Industriförening har kommit in med ett yttrande.

 Stockholms Handelskammare, Svenska Arbetsgivareföreningen,

Svenska Bankföreningen, Sveriges Industriförbund och Svensk

Industriförening har i sina remissvar anslutit sig till ett gemensamt yttrande

från Näringslivets skattedelegation.

 Landsorganisationen i Sverige LO, Sveriges Akademikers

Centralorganisation och Tjänstemännens Centralorganisation har avstått

från att yttra sig.

Förteckning över remissinstanser beträffande

Riksskatteverkets och Sveriges Industriförbunds

framställningar

Följande remissinstanser har avgett yttrande. Domstolsverket, Riksskatte-

verket (såvitt avser framställningen från Sveriges Industriförbund), Hov-

rätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Uppsala

län, Länsrätten i Skåne län, Bokföringsnämnden, Föreningen Auktorisera-

de Revisorer FAR, Företagarnas Riksorganisation, Svenska Kommun-

förbundet, Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Arbetsgivare-

föreningen, Svenska Bankföreningen. Svenska revisorsamfundet SRS,

Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Industrförbund (såvitt avser fram-

ställningen från Riksskatteverket) och Sveriges Redovisningskonsulters

förbund.

 Riksdagens ombudsmän, Sveriges Akademikers Centralorganisation

och Tjänstemännens Centralorganisation har antingen meddelat att fram-

ställningarna inte föranleder någon kommentar eller avstått från att yttra

sig. Sveriges Bokförings- och Revisionsbyråers Förbund har inte låtit sig

avhöra.

 Byggentreprenörerna, Svensk Industriförening och Stockholms Han-

delskammare har kommit in med yttranden.

 Svenska Arbetsgivareföreningen, Svenska Bankföreningen, Sveriges

Industriförbund, Svensk Industriförening och Stockholms Handels-

kammare har i sina remissvar anslutit sig till ett gemensamt remissvar från

Näringslivets skattedelegation.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om skattemyndigheters medverkan i

brottsutredningar

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Skattemyndigheternas verksamhet enligt denna lag omfattar brott enligt

 1. skattebrottslagen (1971:69),

 2. 14 § lagen (1996:598) om kontroll av yrkesmässiga vägtransporter av

mineraloljeprodukter, alkohol och tobak,

 3. 19 kap. 1 § 4 aktiebolagslagen (1975:1385),

 4. 11 § tredje stycket lagen (1967:531) om tryggande av pensions-

utfästelse m.m.,

 5. folkbokföringslagen (1994:481) samt

 6. 11 kap. 5 § brottsbalken (bokföringsbrott).

 En skattemyndighet får medverka vid undersökning också i fråga om

annat brott än som anges i första stycket, om åklagaren finner att det finns

särskilda skäl för detta.

Förundersökning

2 § Åklagare som leder förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken

får vid undersökningens verkställande anlita biträde av skattemyndigheten.

Skattemyndigheten får inte verkställa beslut om tvångsmedel.

 Åklagaren får begära biträde av skattemyndigheten också i fråga om

utredning av brott innan förundersökning har inletts.

Förenklad brottsutredning

3 § Skattemyndigheten får utreda sådan brottslighet som anges i 1 § första

stycket utan att tillämpa reglerna om förundersökning under de förutsätt-

ningar som följer av 23 kap. 22 § rättegångsbalken, om det finns skäl att

anta att brottet inte föranleder annan påföljd än böter och den misstänkte

kan antas erkänna gärningen.

 Vad som anges i första stycket gäller inte i ärenden där den misstänkte

inte har fyllt tjugoett år.

Spaning m.m.

4 § En skattemyndighet får bedriva spaning och utredning samt verka för

att förebygga sådan brottslighet som avses i 1 § första stycket.

Övrigt

5 § Riksskatteverket har ett övergripande ansvar för skattemyndigheternas

verksamhet enligt denna lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

2 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)

 Härigenom föreskrivs att 17 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 17 §1

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till

åklagaren så snart det finns anled-

ning att anta att brott enligt denna

lag har begåtts. Detta gäller dock

inte om det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd enligt

denna lag eller om anmälan av an-

nat skäl inte behövs.

 Förvaltningsmyndigheter som

handlägger frågor om skatter eller

avgifter skall göra anmälan till åkla-

garen så snart det finns anledning

att anta att brott enligt denna lag har

begåtts. Detta gäller dock inte om

det kan antas att brottet inte

kommer att medföra påföljd enligt

denna lag eller om anmälan av an-

nat skäl inte behövs. Skattemyndig-

heter får fullgöra anmälnings-

skyldigheten till den enhet inom

skatteförvaltningen som skall med-

verka vid brottsutredning, om det

inte finns skäl att anta att brottet

föranleder annan påföljd än böter

och den misstänkte kan antas er-

känna gärningen. Detta gäller dock

endast om den misstänkte fyllt 21

år.

 Har i lag eller förordning meddelats bestämmelse som avviker från

föreskrifterna i första stycket gäller den bestämmelsen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1 Senaste lydelse 1985:105.

3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen

(1980:100)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 5 kap.

 1 §2

 Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till

 1. förundersökning i brottmål,

 2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott,

 3. verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud,

 4. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott, eller

 4. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, skattemyndighets, tull-

myndighets eller kustbevakningens

verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott, eller

 5. Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt

insiderlagen (1990:1342) eller efterlevnaden av 7 kap. 1 § lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument, om det kan antas att

syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida

verksamheten skadas om uppgiften röjs.

 Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, tullmyndighet eller

kustbevakningen med att uppdaga,

utreda eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för

uppgift som angår misstanke om att

en gäldenär har begått brott som

avses i 11 kap. brottsbalken eller

annat brott som har samband med

gäldenärens näringsverksamhet.

 Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, skattemyndighet,

tullmyndighet eller kustbevak-

ningen med att uppdaga, utreda

eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för

uppgift som angår misstanke om att

en gäldenär har begått brott som

avses i 11 kap. brottsbalken eller

annat brott som har samband med

gäldenärens näringsverksamhet.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst fyrtio

år.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 9 kap.

 17 §

 Sekretess gäller, om inte annat följer av 18 §, i

 1. utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål,

 2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott eller som avser register-

kontroll och särskild personutredning enligt säkerhetsskyddslagen

(1996:627),

 3. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott

 3. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, skattemyndighets,

tullmyndighets eller kustbevak-

ningens verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott

 för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om

det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada

eller men om uppgiften röjs.

 Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att

någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

 Utan hinder av sekretessen får uppgift lämnas till enskild enligt vad

som

föreskrivs i den särskilda lagstiftningen om unga lagöverträdare.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1Lagen omtryckt 1992:1474.

2Senaste lydelse 1996:155.

4 Förslag till lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223)

 Härigenom föreskrivs att 32 § förvaltningslagen (1986:223) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 32 §1

 Bestämmelserna i 8 30 §§ gäller

inte kronofogdemyndigheternas

exekutiva verksamhet och inte hel-

ler polis-, åklagar- och tullmyndig-

heternas eller kustbevakningens

brottsbekämpande verksamhet.

 Bestämmelserna i 8 30 §§ gäller

inte kronofogdemyndigheternas

exekutiva verksamhet och inte hel-

ler polis-, åklagar-, skatte- och tull-

myndigheternas eller kustbevak-

ningens brottsbekämpande verk-

samhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1Senaste lydelse 1988:449.

5 Förslag till lag om ändring i taxeringslagen (1990:324)

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5 och 12 §§ samt 5 kap. 1 § taxerings-

lagen (1990:324) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 kap.

 5 §1

 Skattemyndigheten får förelägga den som är eller kan antas vara skatt-

skyldig att lämna uppgift, visa upp handling elle lämna över kopia av

handling som behövs för kontroll av att uppgifterna i hans självdeklaration

är riktiga eller annars för hans taxering.

 Ett föreläggande får förenas med

vite om det finns anledning att anta

att det annars inte följs.

 Ett föreläggande får förenas med

vite om det finns anledning att anta

att det annars inte följs. Har det i

ärendet kommit fram omständig-

heter som medför att den skatt-

skyldige eller, om den skattskyldige

är juridisk person, ställföreträdare

för den skattskyldige kan misstänkas

för brott, får den skattskyldige inte

föreläggas vid vite att medverka i

utredningen av en fråga som har

samband med den gärning som om-

fattas av brottsmisstanken.

 12 §2

 Vid taxeringsrevision skall den reviderade tillhandahålla revisorn de

handlingar och lämna de upplysningar som behövs för revisionen. Han

skall också lämna tillträde till utrymmen som huvudsakligen används i

verksamheten för sådan åtgärd som avses i 11 § andra stycket och om

möjligt ställa en ändamålsenlig arbetsplats till förfogande. Den reviderade

skall i övrigt ge den hjälp som behövs vid revisionen.

 Revisorn skall på begäran ges tillfälle att själv använda terminal eller

annat tekniskt hjälpmedel för att ta del av upptagning som kan uppfattas

endast med sådant hjälpmedel, om inte den reviderade i stället tillhanda-

håller en kopia av upptagningen och denna utan svårighet kan granskas

med annat tillgängligt tekniskt hjälpmedel. Revisorn får kontrollera att

kopian stämmer överens med den upptagning som finns hos den revidera-

de.

 Vid granskning av upptagning som avses i andra stycket får endast de

tekniska hjälpmedel och sökbegrepp användas, som behövs för att

tillgodose ändamålet med revisionen. Granskningen får inte verkställas via

telenät.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket, får skattemyndig-

heten förelägga honom vid vite att

fullgöra dem.

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket, får skattemyndig-

heten förelägga honom vid vite att

fullgöra dem. Har det i ärendet

kommit fram omständigheter som

medför att den reviderade eller, om

den reviderade är juridisk person,

ställföreträdare för den reviderade

kan misstänkas för brott, får den

reviderade inte föreläggas vid vite

att medverka i utredningen av en

fråga som har samband med den

gärning som omfattas av brotts-

misstanken.

 5 kap.

 1 §3

 Om en skattskyldig på något annat sätt än muntligen under förfarandet

har lämnat en uppgift till ledning för taxeringen och uppgiften befinns

oriktig, skall en särskild avgift (skattetillägg) tas ut. Detsamma gäller, om

en sådan uppgift har lämnats i ett mål om taxering och uppgiften inte har

godtagits efter prövning i sak.

 Skattetillägg enligt första stycket tas ut med tjugo procent av den mer-

värdesskatt och med fyrtio procent av sådan skatt som avses i 1 kap. 1 §

första stycket 1-6 och 8 som, om den oriktiga uppgiften hade godtagits, inte

skulle ha påförts den skattskyldige eller hans make eller, i fråga om

förmögenhetsskatt, person som sambeskattas med honom, eller vad gäller

mervärdesskatt, felaktigt skulle ha tillgodoräknats honom. Skulle den

oriktiga uppgiften, om den hade godtagits, ha medfört sådant underskott i

förvärvskälla i inkomstslaget näringsverksamhet eller tjänst som inte ut-

nyttjas taxeringsåret, skall skattetillägg i stället beräknas på ett underlag

som utgör en fjärdedel av den minskning av underskottet som rättelsen av

den oriktiga uppgiften medfört.

 Avgiftsberäkning enligt andra

stycket sker efter tjugo procent el-

ler, vad gäller mervärdesskatt, tio

procent av underlaget när

 1. den oriktiga uppgiften har

rättats eller hade kunnat rättas med

ledning av kontrollmaterial som

normalt är tillgängligt för skatte-

myndigheten och som varit till-

gängligt för myndigheten före ut-

gången av november taxeringsåret,

Nuvarande lydelse

 2. den oriktiga uppgiften avser

periodisering eller därmed jämställd

fråga.

 Avgiftsberäkning enligt andra

stycket sker efter tjugo procent el-

ler, vad gäller mervärdesskatt, tio

procent av underlaget när den orik-

tiga uppgiften har rättats eller hade

kunnat rättas med ledning av

kontrollmaterial som normalt är

tillgängligt för skattemyndigheten

och som varit tillgängligt för myn-

digheten före utgången av novem-

ber taxeringsåret. Om den oriktiga

uppgiften avser

Föreslagen lydelse

periodisering eller därmed jämställd

fråga sker avgiftsberäkningen efter

tio procent eller, vad gäller

mervärdesskatt, fem procent av

underlaget.

_________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1Senaste lydelse 1994:467.

2Senaste lydelse 1994:467.

3Senaste lydelse 1997:494.

6 Förslag till lag om ändring i skattebetalningslagen

 (1997:483)

 Härigenom föreskrivs att 15 kap. 1 § och 23 kap. 2 § skattebetalnings-

lagen (1997:483) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

15 kap.

1 §

 Om en skattskyldig på något annat sätt än muntligen under förfarandet

har lämnat en uppgift till ledning för beskattningen och uppgiften befinns

oriktig, skall en särskild avgift (skattetillägg) tas ut. Detsamma gäller, om

en sådan uppgift lämnats i ett mål om beskattning och uppgiften inte har

godtagits efter prövning i sak.

 Skattetillägget är 20 % av den skatt som, om den oriktiga uppgiften

hade godtagits, inte skulle ha påförts eller felaktigt skulle ha tillgodoräknats

den skattskyldige.

 Skattetillägget är i stället 10 %

när

 1. skattemyndigheten har rättat

eller hade kunnat rätta den oriktiga

uppgiften med ledning av kontroll-

material som normalt är tillgängligt

för myndigheten före utgången av

året efter beskattningsåret, eller

 2. den oriktiga uppgiften avser

periodisering eller en därmed jäm-

ställd fråga.

 Skattetillägget är i stället 10 %

när skattemyndigheten har rättat

eller hade kunnat rätta den oriktiga

uppgiften med ledning av kontroll-

material som normalt är tillgängligt

för myndigheten före utgången av

året efter beskattningsåret. Om den

oriktiga uppgiften avser periodise-

ring eller en därmed jämställd fråga

är skattetillägget 5 %.

 23 kap.

 2 §

 Ett föreläggande enligt denna lag

får förenas med vite, om det finns

anledning anta att det annars inte

följs. Vite får dock inte föreläggas

staten, ett landsting, en kommun

eller en tjänsteman i tjänsten.

Nuvarande lydelse

 Ett föreläggande enligt denna lag

får förenas med vite, om det finns

anledning anta att det annars inte

följs. Vite får dock inte föreläggas

staten, ett landsting, en kommun

eller en tjänsteman i tjänsten. Har

det i ärendet kommit fram omstän-

digheter som medför att den dekla-

rationsskyldige eller, om den dekla-

rationsskyldige är juridisk person,

Föreslagen lydelse

ställföreträdare för den

deklarationsskyldige kan miss-

tänkas för brott, får den deklara-

tionsskyldige inte föreläggas enligt

14 kap. 3 § vid vite att medverka i

utredningen av en fråga som har

samband med den gärning som om-

fattas av brottsmisstanken.

 Om vite har förelagts också med stöd av en bestämmelse i taxerings-

lagen (1990:324) eller lagen (1990:325) om självdeklaration och kontroll-

uppgifter, prövas frågan om att döma ut vitet av den länsrätt som är behörig

enligt dessa lagar.

 Vid prövning av en fråga om utdömande av vite får även vitets lämplig-

het bedömas.

___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 3 och 13 §§ samt 7 kap. 1 § lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 3 kap.

 3 §1

 Beskattningsmyndigheten får förelägga den som är eller kan antas vara

deklarationsskyldig att lämna uppgift, visa upp handling eller lämna över

en kopia av handling som behövs för kontroll av att uppgifterna i

deklarationen är riktiga eller annars för beskattningen samt prov och

beskrivning på varor som används, säljs eller tillhandahålls på annat sätt i

verksamheten.

 Föreläggande får förenas med

vite, om det finns anledning att anta

att det annars inte följs.

 Föreläggande får förenas med

vite, om det finns anledning att anta

att det annars inte följs. Har det i

ärendet kommit fram

omständigheter som medför att den

deklarationsskyldige eller, om den

deklarationsskyldige är juridisk

person, ställföreträdare för den

deklarationsskyldige kan

misstänkas för brott, får den

deklarationsskyldige inte föreläggas

vid vite att medverka i utredningen

av en fråga som har samband med

den gärning som omfattas av

brottsmisstanken.

 13 §2

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt 12 § får

beskattningsmyndigheten förelägga

honom vid vite att fullgöra dem.

Nuvarande lydelse

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt 12 § får

beskattningsmyndigheten förelägga

honom vid vite att fullgöra dem.

Har det i ärendet kommit fram

omständigheter som medför att den

reviderade eller, om den reviderade

är juridisk person, ställföreträdare

för den reviderade kan misstänkas

för brott, får den reviderade inte

föreläggas vid vite att medverka i

Föreslagen lydelse

utredningen av en fråga som har

samband med den gärning som om-

fattas av brottsmisstanken.

7 kap.

1 §3

 Om den skattskyldige på något annat sätt än muntligen under förfaran-

det har lämnat en uppgift till ledning för beslut rörande beskattningen och

uppgiften befinns oriktig, skall en särskild avgift (skattetillägg) tas ut.

Skattetillägget är tjugo procent av det skattebelopp som inte skulle ha

påförts om den oriktiga uppgiften hade godtagits. Detsamma gäller, om

sådan uppgift har lämnats i mål om skatt och uppgiften inte har godtagits

efter prövning i sak.

 Avgiftsberäkning enligt första

stycket sker efter tio procent när

den oriktiga uppgiften avser perio-

disering eller därmed jämställd frå-

ga.

 Avgiftsberäkning enligt första

stycket sker efter fem procent när

den oriktiga uppgiften avser perio-

disering eller därmed jämställd frå-

ga.

 Har avvikelse från deklaration skett med stöd av 4 kap. 13 §,

påförs

den skattskyldige skattetillägg. Skattetillägget är tjugo procent av den skatt

som till följd av uppskattningen påförs den skattskyldige utöver vad som

annars skulle ha påförts honom. Till den del uppskattningen innefattar

rättelse av en oriktig uppgift från den skattskyldige påförs dock skatte-

tillägg enligt första eller andra stycket.

 Har den skattskyldige inte lämnat deklaration och har skatt beslutats

genom uppskattning enligt 4 kap. 13 §, påförs den skattskyldige skatte-

tillägg. Skattetillägget är tjugo procent av den skatt som till följd av upp-

skattningen påförs den skattskyldige utöver den skatt som skulle ha påförts

enligt uppgifter han på något annat sätt än muntligen kan ha lämnat till

ledning för beskattningen. Till den del uppskattningen innefattar rättelse av

en oriktig uppgift från den skattskyldige påförs dock skattetillägg enligt

första eller andra stycket.

 Underlag för skattetillägg skall bestämmas utan hänsyn till invändningar

rörande annan fråga än den som föranlett tillägget.

______________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

1Senaste lydelse 1994:474.

2Senaste lydesle 1994 474.

3Senaste lydelse 1997:492.

8 Förslag till lag om ändring i tullagen (1994:1550)

 Härigenom föreskrivs att 74 och 99 §§ tullagen (1994:1550) skall ha

följande följande lydelse.

Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse

 74 §

 Vid revision skall den reviderade tillhandahålla revisorn de handlingar

och lämna de upplysningar som behövs för revisionen. Han skall också

lämna tillträde till utrymmen som huvudsakligen används i verksamheten

för sådan åtgärd som avses i 73 § och om möjligt ställa en ändamålsenlig

arbetsplats till förfogande samt i övrigt ge den hjälp som behövs vid revi-

sionen.

 Revisorn skall på begäran ges tillfälle att själv använda tekniskt

hjälp-

medel för att ta del av ipptagning som kan uppfattas endast med sådant

hjälpmedel, om inte den reviderade i stället tillhandahåller en kopia av

upptagningen och denna utan svårighet kan granskas med annat tillgängligt

tekniskt hjälpmedel. Revisorn får kontrollera att kopian stämmer överens

med den upptagning som finns hos den reviderade.

 Vid granskning av upptagning som avses i andra stycket får endast de

tekniska hjälpmedel och sökbegrepp användas, som behövs för att till-

godose ändamålet med revisionen. Granskningen får inte verkställas via

telenät.

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket får tullmyndigheten

förelägga honom vid vite att full-

göra dem.

 Om den reviderade inte fullgör

sina skyldigheter enligt första eller

andra stycket får tullmyndigheten

förelägga honom vid vite att full-

göra dem. Har det i ärendet kommit

fram omständigheter som medför

att den reviderade eller, om den

reviderade är juridisk person, ställ-

företrädare för den reviderade kan

misstänkas för brott, får den revide-

rade inte föreläggas vid vite att

medverka i utredningen av en fråga

som har samband med den gärning

som omfattas av brottsmisstanken.

 99 §

 När en tullmyndighet med stöd

av tulllagstiftningen förelägger tull-

skyldig eller annan att vidta åtgärd

som behövs för förtullning eller

annan tullklarering eller för Tull-

verkets kontrollverksamhet, kan

vite föreläggas.

Nuvarande lydelse

 När en tullmyndighet med stöd

av tulllagstiftningen förelägger tull-

skyldig eller annan att vidta åtgärd

som behövs för förtullning eller

annan tullklarering eller för Tull-

verkets kontrollverksamhet, kan

vite föreläggas. Har det i

Föreslagen lydelse

ärendet kommit fram omständig-

heter som medför att den tull-

skyldige eller, om den tullskyldige

är juridisk person, ställföreträdare

för den tullskyldige kan misstänkas

för brott, får den tullskyldige inte

föreläggas enligt 68 § vid vite att

medverka i utredningen av en fråga

som har samband med den gärning

som omfattas av brottsmisstanken.

 Vite kan även föreläggas, om någon underlåtit att lämna uppgift eller

inge handling enligt föreskrift i tullagstiftningen eller att fullgöra skyldig-

het som föreskrivs i 62 § eller med stöd av 65 §.

 Vite får inte fastställas till lägre belopp än femhundra kronor eller

högre

belopp än femtusen kronor.

 Frågor om utdömande av vite prövas av Genraltullstyrelsen.

 Bestämmelserna i 36 § tillämpas även i fråga om viten.

 I övrigt gäller bestämmelserna i lagen (1985:206) om viten.

__________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-09-23

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet

Arne Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 11 september 1997 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar,

2. lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69),

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

4. lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223),

5. lag om ändring i taxeringslagen (1990:324),

6. lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:483),

7. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och pris-

 regleringsavgifter,

8. lag om ändring i tullagen (1994:1550).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorerna Ulf

Rehnberg och Anita Saldén Enérus.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Allmänna synpunkter

I lagrådsremissen föreslås ändringar på tre olika områden, nämligen i fråga

om skattemyndigheternas medverkan i brottsutredningar, användandet av

vitesföreläggande i skatteutredningar när det finns brottsmisstanke och

skattetillägg vid oriktig uppgift som har sin grund i periodiseringsfel.

Lagrådet kommer i det följande att föreslå några mindre ändringar av

förslagen på de två sistnämnda områdena. Här redovisas vissa allmänna

synpunkter i fråga om förslaget angående vitesföreläggande i skatteutred-

ningar.

 Förslaget angående vitesföreläggande grundar sig på resultatet av

Skattekontrollutredningens översyn av hur skyldigheten att medverka i

skatteutredningar förhåller sig till Europakonventionen angående skydd för

de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Utredningens

förslag innebar i princip att beskattningsmyndigheten efter den tidpunkt

då myndigheten funnit att en skattskyldig skäligen kan misstänkas för

skattebrott inte skall få begära den skattskyldiges medverkan utan att

först underrätta honom om misstanken och hans rätt att inte medverka i

skatteutredningen. Enligt utredningens förslag skulle vidare den tidpunkt

då skattemyndigheterna skall göra anmälan till åklagare ändras till att avse

den tidpunkt då någon skäligen kan misstänkas för brott i stället som f.n.

den tidpunkt då det finns anledning anta att brott har begåtts.

 I lagrådsremissen begränsas förslagen på området till att gälla skatte-

myndigheternas rätt att använda vitesförelägganden. Enligt remissen får en

skattskyldig som kan misstänkas för brott inte föreläggas vid vite att med-

verka i utredningen av en fråga som har samband med den gärning som

omfattas av brottsmisstanken. Någon skyldighet att underrätta en brotts-

misstänkt om hans rätt att inte medverka i skatteutredningen föreslås inte.

Inte heller ändras tidpunkten för skattemyndigheternas brottsanmälan.

 Europakonventionen har genom lag (SFS 1994:1219) inkorporerats i

svensk rätt fr.o.m. den 1 januari 1995. I artikel 6 i konventionen garanteras

enskilda visst skydd och vissa rättigheter i brottmål och vid tvister om

civila rättigheter eller skyldigheter. Som har framgått föreslås med

anledning härav i lagrådsremissen att reglerna på skatteområdet ändras så

att det inte blir tillåtet att använda vitesföreläggande i en utredning sedan

brottsmisstanke har uppkommit mot den skattskyldige. Förslagen är således

begränsade till skatteområdet. Den konflikt som finns mellan regel-

systemen för skatteutredning och skattebrottsutredning torde emellertid ha

motsvarigheter på andra rättsområden. Det hade därför varit önskvärt om

det i remissen hade redovisats vilka överväganden som legat bakom ställ-

ningstagandet att nu föreslå ändringar bara på skatteområdet. Detta gäller

inte minst om man som föreslås i remissen begränsar förslagen till an-

vändandet av vitesförelägganden. Det kan nämligen vid sådant förhållande

ifrågasättas om det inte hade varit lämpligt att införa en generell regel i

lagen (1985:206) om viten med avseende på vitesförelägganden i fall där

brottsmisstanke föreligger. Lagrådet har inte möjlighet att på grundval av

den utredning som föreligger avgöra om en generell reglering hade varit att

föredra. Lagrådet har ingen anledning att motsätta sig att en reglering nu

sker på skatteområdet men vill framhålla att frågan om en generell

reglering bör övervägas i ett större sammanhang.

 När det sedan gäller frågan om ändringarna av nuvarande regler på

skatteområdet kan begränsas till användandet av vitesförelägganden är

detta en fråga som ytterst är beroende av den rättspraxis angående

Europakonventionen som utbildas inom Europadomstolen i Strasbourg.

Regeringen har grundat sitt ställningstagande på en analys av rättsläget mot

bakgrund av de rättsfall som finns på området. Lagrådet går inte in på

frågan om ytterligare åtgärder behövs med hänsyn till konventionen utan

begränsar granskningen till de frågor som har direkt anknytning till de re-

mitterade förslagen.

 En fråga som därvid aktualiseras är om remissförslagen täcker alla

skatteområden och situationer där ett vitesföreläggande kan tänkas före-

komma mot en brottsmisstänkt. En skatt som inte omfattas av förslagen är

arvs- och gåvoskatten. I lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt finns

bestämmelser om vitesföreläggande i 67 §. Regler om vitesföreläggande

finns även i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter.

Lagrådet ifrågasätter om inte förbudet att förelägga vid vite borde föras in i

dessa lagar.

Förslaget till lag om ändring i taxeringslagen (1990:324)

Ikraftträdande m.m.

Enligt förslaget avses samtliga ändringar i lagen träda i kraft den 1 januari

1998. Några övergångsbestämmelser föreslås inte.

 Den valda regleringen innebär såvitt Lagrådet kan finna att bestämmel-

serna i 5 kap. 1 § om halvering av nivån på skattetillägg avseende periodi-

seringsfel kan komma att tillämpas även på oriktiga uppgifter som lämnats

till ledning för tidigare års taxeringar (jfr RÅ 1996 ref. 57 med vidare

hänvisningar). En oriktig uppgift som lämnats till ledning för exempelvis

1996 års taxering (normalt 1995 års inkomst) kommer således att bedömas

på ett sätt om skattetilläggets storlek prövas före ingången av år 1998 och

på ett annat sätt om prövningen sker efter nämnda tidpunkt.

 Lagrådet vill erinra om att en annan lösning valdes när bestämmelserna

om en lägre procentsats för oriktiga uppgifter avseende periodiseringsfel

första gången infördes (prop. 1991/92:43, SkU 7, SFS 1991:1902). I det

sammanhanget föreskrevs att de nya bestämmelserna om skattetillägg vid

periodiseringsfel skulle träda i kraft den 1 januari 1992 och tillämpas första

gången vid 1992 års taxering. En övergångsbestämmelse av motsvarande

innehåll bör övervägas även nu.

Förslaget till lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:483)

23 kap.

2 §

Förbudet i den nya tredje meningen att förena ett föreläggande enligt lagen

med vite avser endast förelägganden enligt 14 kap. 3 §. Lagrådet

ifrågasätter om inte också förelägganden enligt andra bestämmelser i lagen,

t.ex. 14 kap. 4 §, kan innebära att den deklarationsskyldige åläggs att

medverka i utredningen av en fråga som har samband med den gärning

vilken omfattas av en under utredningen uppkommen brottsmisstanke.

Enligt Lagrådets mening saknas anledning att begränsa förbudet till före-

lägganden enligt 14 kap. 3 §. Förbudet bör ta sikte på alla förelägganden

enligt lagen som innefattar en sådan skyldighet. Hänvisningen till nämnda

paragraf bör alltså utgå.

Ikraftträdande m.m.

Enligt förslaget avses samtliga ändringar i lagen träda i kraft den 1 januari

1998. Lika lite som i fråga om lagen om ändring i taxeringslagen föreslås

några övergångsbestämmelser.

 Lagrådet vill erinra om att en annan lösning valdes när bestämmelserna

om en lägre procentsats för oriktiga uppgifter avseende periodiseringsfel

första gången infördes i den då gällande lagen (1968:430) om mervärde-

skatt och lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare

(prop. 1991/92:43, SkU 7, SFS 1991:1905 och 1991:1907). Övergångs-

bestämmelser av motsvarande innehåll bör övervägas även nu (jfr vad

Lagrådet anfört i anslutning till förslaget om ändring i taxeringslagen).

Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter

och prisregleringsavgifter

Ikraftträdande m.m.

På de skäl Lagrådet redovisat i anslutning till förslagen om ändring i taxe-

ringslagen och skattebetalningslagen förordar Lagrådet att behovet av

övergångsbestämmelser för den i 7 kap. 1 § föreslagna halveringen av

nivån på skattetillägg övervägs.

Förslaget till lag om ändring i tullagen (1994:1550)

99 §

I överensstämmelse med vad Lagrådet har anfört beträffande den före-

slagna ändringen i 23 kap. 2 § skattebetalningslagen förordar Lagrådet att

hänvisningen till 68 § i den nya andra meningen i förevarande paragraf

utgår.

Ikraftträdande m.m.

Enligt förslaget avses samtliga ändringar i lagen träda i kraft den 1 januari

1998. Några övergångsbestämmelser föreslås inte.

 Den valda regleringen torde innebära att de nya bestämmelserna skall

tillämpas i fråga om viten som förelagts före ikraftträdandet men som till

följd av överklaganden prövas efter nämnda tidpunkt (jfr RÅ 1996 ref. 57

med vidare hänvisningar). Besvärsinstansen och den instans som med-

delade det överklagade beslutet kommer med andra ord att tillämpa skilda

regelsystem. En sådan ordning brukar normalt undvikas. Med tanke på

angelägenheten av att den åsyftade anpassningen till Europakonventionen

inte onödigtvis begränsas har Lagrådet emellertid inget att erinra mot att de

föreslagna vitesreglerna tillämpas fullt ut efter ikraftträdandet. I tydlig-

hetens intresse synes dock frågan böra kommenteras under det fortsatta

lagstiftningsarbetet. Lagrådet vill i sammanhanget nämna att mot-

svarande övergångsfråga inte torde uppkomma beträffande vitesföreläg-

gande som meddelas med stöd av övriga i remissen berörda lagar. I dessa

lagar finns generella förbud mot att överklaga föreläggande vid vite.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 oktober 1997

Närvarande: Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:10 Skattemyndigheternas med-

verkan i brottsutredningar , m.m.

 1

 2

 4

 22

 55

 72

 76

 85

 86

 89

 111

 112

 113

 133

 138