Regeringens proposition

 1992/93:218

 om avreglering av arbetsförmedlingsmonopolet

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag

 som tagits upp i bifogade utdrag ur

 regeringsprotokollet den 25 mars 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Börje[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås en ny lag om privat

 arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft.

 Lagen ersätter 1991 års lag i samma ämne. Syftet

 med den föreslagna lagstiftningen är att åstadkomma

 en bättre fungerande arbetsmarknad genom att det

 s.k. arbetsförmedlingsmonopolet avregleras.

 Samtidigt skall den offentliga arbetsförmedlingens

 uppgift även i framtiden vara att tillhandahålla en

 god och avgiftsfri förmedling av arbete på hela

 arbetsmarknaden. Den offentliga arbetsförmedlingen

 skall också disponera över de

 arbetsmarknadspolitiska åtgärderna.

 I lagen föreslås att det nuvarande förbudet mot

 att bedriva privat arbetsförmedling mot ersättning

 avskaffas utom såvitt gäller arbetsförmedling för

 sjömän. Kravet på tillstånd av

 Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) för att få bedriva

 viss privat arbetsförmedling avskaffas också.

 AMS nuvarande tillsynsfunktion enligt lagen

 slopas, såväl när det gäller privat

 arbetsförmedling som uthyrning av arbetskraft. Som

 en följd av detta upphävs AMS möjligheter att

 ingripa med vitesföreläggande eller vitesförbud mot

 verksamhet som strider mot lagen. De privata

 arbetsförmedlingarna skall få bedriva sin

 verksamhet utan att styras av några i lag eller

 annan författning angivna riktlinjer.

 I syfte att förhindra oseriös verksamhet och skapa

 konkurrens på lika villkor föreslås emellertid ett

 straffsanktionerat förbud att ta betalt av

 arbetssökande eller arbetstagare. Det betyder att

 den som förmedlar eller hyr ut arbetskraft enbart

 får ta betalt av arbetsgivaren eller beställaren.

 När det gäller uthyrning av arbetskraft föreslås

 dessutom vissa lättnader i uthyrningsföretagens

 verksamhet. Den nuvarande begränsningen att en

 enskild arbetstagare får hyras ut eller hyras in

 för en sammanhängande tid av högst fyra månader

 avskaffas, liksom begränsningarna i förhållande

 till anställningsskyddslagen när det gäller möjlig-

 heten att träffa tidsbegränsade anställningar.

 Vidare försvinner alla krav som den nuvarande lagen

 ställer upp i förhållande till beställaren, bl.a.

 kravet att en beställare får anlita uthyrd

 arbetskraft endast om det föranleds av ett

 tillfälligt behov av extra arbetskraft.

 Lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1993.

 Propositionens lagförslag

 1. Förslag till

 Lag om privat arbetsförmedling och uthyrning av

 arbetskraft

 Regeringen föreskriver följande

 Lagens innehåll

 1 § Denna lag gäller arbetsförmedling som bedrivs

 av någon annan än den offentliga

 arbetsförmedlingen. Lagen gäller dock inte

 arbetsförmedling som sker genom skrifter,

 överföringar eller upptagningar på vilka

 tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihets-

 grundlagen är tillämplig.

 Med arbetsförmedling avses i denna lag verksamhet

 som har till ändamål att skaffa arbete till

 arbetssökande eller arbetskraft åt arbetsgivare och

 som inte innebär uthyrning av arbetskraft enligt 2

 §.

 2 § I lagen ges också bestämmelser om uthyrning av

 arbetskraft. Med uthyrning av arbetskraft avses ett

 rättsförhållande mellan en beställare och en

 arbetsgivare som innebär att arbetsgivaren mot

 ersättning ställer arbetstagare till beställarens

 förfogande för att utföra arbete som hör till

 beställarens verksamhet.

 Arbetsförmedling för sjömän

 3 § Arbetsförmedling för sjömän får inte bedrivas

 mot ersättning.

 Uthyrning av arbetskraft

 4 § Arbetsgivare som bedriver uthyrning av

 arbetskraft skall iaktta följande.

 1. Mellan arbetsgivaren och arbetstagaren skall

 det finnas ett skriftligt anställningsavtal som

 reglerar anställningsformen samt lön och allmänna

 anställningsvillkor.

 2. Arbetstagare får inte genom villkor i avtal

 eller på något annat sätt hindras att ta

 anställning hos beställare för vilka de utför eller

 utfört arbete.

 3. En arbetstagare som har sagt upp sig från en

 anställning och tar anställning hos en arbetsgivare

 som hyr ut arbetskraft får inte hyras ut till sin

 förra arbetsgivare tidigare än sex månader efter

 det att anställningen hos denne upphörde.

 5 § Avvikelser får göras från 4 § 1 genom

 kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en

 central arbetstagarorganisation.

 Förbud att ta betalt av arbetssökande eller

 arbetstagare

 6 § Den som bedriver arbetsförmedling eller

 uthyrning av arbetskraft får inte begära, avtala om

 eller ta emot ersättning av arbetssökande eller

 arbetstagare för att erbjuda eller anvisa dem

 arbete.

 Ansvar

 7 § Arbetsgivare som uppsåtligen eller av

 oaktsamhet handlar i strid med 4 §, utan att detta

 är tillåtet enligt avtal som avses i 5 §, döms till

 böter.

 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

 3 eller 6 § döms till böter eller fängelse i högst

 sex månader.

 ___________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993, då lagen

 (1991:746) om privat arbetsförmedling och uthyrning

 av arbetskraft skall upphöra att gälla.

 2. Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande

 i arbetslivet.

 Härigenom föreskrivs att 38 § lagen (1976:580) om

 medbestämmande i arbetslivet skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Facklig vetorätt i visst fall

 38 §[1]

 Innan arbetsgivare beslutar att låta någon utföra

 visst arbete för hans räkning eller i hans

 verksamhet utan att denne därvid skall vara arbets-

 tagare hos honom, skall han på eget initiativ

 förhandla med arbetstagarorganisation i förhållande

 till vilken han är bunden av kollektivavtal för

 sådant arbete. Arbetsgivaren är vid förhandlingen

 skyldig att lämna den information om det tilltänkta

 arbetet som arbetstagarorganisationen behöver för

 att kunna ta ställning i förhandlingsfrågan.

 Första stycket gäller Första stycket gäller ej,

 ej, om arbetet är av om arbetet är av

 kortvarig och tillfällig kortvarig och tillfällig

 natur eller kräver natur eller kräver

 särskild sakkunskap och särskild sakkunskap och

 det inte är fråga om det inte är fråga om

 anlitande av uthyrd anlitande av uthyrd

 arbetskraft enligt lagen arbetskraft enligt lagen

 (1991:746) om privat (1993:000) om privat

 arbetsförmedling och arbetsförmedling och

 uthyrning av uthyrning av arbetskraft.

 arbetskraft. Första Första stycket gäller ej

 stycket gäller ej heller heller om den tilltänkta

 om den tilltänkta åt- åtgärden i allt

 gärden i allt väsentligt väsentligt motsvarar

 motsvarar åtgärd som har åtgärd som har godtagits

 godtagits av av

 arbetstagarorganisationen. arbetstagarorganisationen.

 Om organisationen i Om organisationen i

 särskilt fall påkallar särskilt fall påkallar

 det, är arbetsgivaren det, är arbetsgivaren

 dock skyldig att dock skyldig att

 förhandla innan han förhandla innan han

 fattar eller verkställer fattar eller verkställer

 beslut. beslut.

 Om synnerliga skäl föranleder det, får

 arbetsgivaren fatta och verkställa beslut innan han

 har fullgjort sin förhandlingsskyldighet enligt

 första stycket. Påkallas förhandling enligt andra

 stycket, är arbetsgivaren icke skyldig att

 uppskjuta beslutet eller verkställigheten till dess

 förhandlingsskyldigheten har fullgjorts, om

 särskilda skäl föreligger mot uppskov. I fråga om

 förhandling enligt första och andra styckena äger

 14 § motsvarande tillämpning.

 Har förhandling påkallats enligt första eller

 andra stycket är arbetsgivaren skyldig att på

 begäran av arbetstagarorganisationen lämna sådan

 information om det tilltänkta arbetet som

 organisationen behöver för att kunna ta ställning i

 frågan.

 ________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

 **FOOTNOTES**

 [1]Senaste lydelse 1991:747.

 3. Förslag till

 Lag om ändring i allmänna tjänstepliktslagen

 (1959:83)

 Härigenom föreskrivs att 4 § allmänna

 tjänstepliktslagen (1959:83) skall ha följande

 lydelse.

 Arbetsförmedlingstvång m.m.

 4 §

 Konungen äger i den Regeringen får i den

 omfattning som prövas omfattning som behövs

 erforderlig förordna om föreskriva om förbud mot

 förbud mot annan annan arbetsförmedling än

 arbetsförmedling än den den offentliga samt om

 offentliga samt om inskränkning i rätten att

 inskränkning i rätten bedriva sådan annan

 att utöva sådan arbets- arbetsförmedling.

 förmedling vartill

 tillstånd meddelats med

 stöd av lagen den 18

 april 1935 med vissa

 bestämmelser om arbets-

 förmedling. Arbetsmarknadsstyrelsen

 får trots föreskrift som

 Utan hinder av avses i första stycket

 förordnande som nu sagts besluta att en annan

 må Arbetsmarknads- arbetsförmedling än den

 styrelsen medgiva, att offentliga tills vidare

 annan arbetsförmedling får bedrivas i samverkan

 än den offentliga må med den offentliga

 tills vidare utövas i arbetsförmedlingen på de

 samverkan med denna på villkor som styrelsen

 villkor som styrelsen bestämmer.

 föreskriver.

 ____________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

 Arbetsmarknadsdepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25

 mars 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

 statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

 Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

 ______________________

 Proposition om avreglering av arbetsförmedlings-

 monopolet

 1. InledningEn ny lag om privat arbetsförmedling

 och uthyrning av arbetskraft (1991:746) trädde i

 kraft den 1 januari 1992. Lagen innebär vissa upp-

 mjukningar i förhållande till 1935 års

 arbetsförmedlingslag främst när det gäller

 möjligheten att bedriva uthyrning av arbetskraft

 och förmedling av arbetskraft i företags- eller

 verksledande ställning. Samtidigt kan konstateras

 att reglerna fortfarande är omgärdade av ett stort

 antal begränsningar vilket innebär svårigheter för

 de aktuella företagen att fungera tillfredsställan-

 de. Det s.k. arbetsförmedlingsmonopolet påverkades

 inte heller, vilket innebär att privat arbetsför-

 medling mot ersättning även med den nya lagen är en

 i princip förbjuden verksamhet.

 I propositionen om en ny småföretagarpolitik

 (prop. 1991/92:51) anmälde regeringen att tiden nu

 är kommen att avskaffa arbetsförmedlingsmonopolet

 och att säga upp ILO-konventionen (nr 96) om av-

 giftskrävande arbetsförmedlingsbyrårer. Denna

 konvention ligger till grund för den svenska

 lagstiftningen och innebär att privat arbetsför-

 medling inte får bedrivas i vinstsyfte. Vidare

 uttalades att en utredning bör tillsättas med

 uppgift att lämna förslag till en avreglering av

 arbetsförmedlingsmonopolet och behandla frågan om

 uthyrning av arbetskraft.

 Regeringen föreslog därefter i prop. 1991/92:89

 att Sverige skulle säga upp ILO-konventionen nr 96.

 Riksdagen beslöt våren 1992 i enlighet härmed

 (bet.1991/92:AU10, rskr. 1991/92:174) Regeringen

 sade därefter upp konventionen. Registreringen hos

 ILO av den svenska uppsägningen skedde den 4 juni

 1992 vilket betyder att Sverige är bundet av

 konventionen till den 4 juni 1993.

 Genom beslut den 30 januari 1992 bemyndigade

 regeringen chefen för Arbetsmarknadsdepartementet

 att tillkalla en särskild utredare med uppgift att

 lämna förslag till en avreglering av

 arbetsförmedlingsmonopolet. Till utredare utsågs

 landshövdingen Birger[REDACTED_EFTERNAMN].

 Utredningen som antog namnet "Utredningen om

 avreglering av arbetsförmedlingsmonopolet"

 avlämnade i början av november 1992 betänkandet

 Privat förmedling och uthyrning av arbetskraft (SOU

 1992:116).

 Till protokollet i detta ärende bör fogas

 utredningens sammanfattning av betänkandet som

 bilaga 1.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning

 över remissinstanserna bör fogas till protokollet

 som bilaga 2.

 Remissyttrandena finns att tillgå i

 Arbetsmarknadsdepartementet (dnr 92/2434).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 25 februari 1993 att

 inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om

 privat arbetsförmedling och uthyrning av

 arbetskraft, lag om ändring i lagen (1976:580) om

 medbestämmande i arbetslivet och lag om ändring i

 allmänna tjänstepliktslagen (1959:83). Förslagen

 hade upprättats inom Arbetsmarknadsdepartementet på

 grundval av betänkandet Privat förmedling och

 uthyrning av arbetskraft (SOU 1992:116) av

 utredningen om avreglering av arbetsförmedlings-

 monopolet. De förslag som remitterades till

 Lagrådet bör fogas till protokollet som bilaga 3.

 Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som

 bilaga 4. Lagrådets granskning har lett till vissa

 redaktionella ändringar i lagförslagen. Jag

 behandlar Lagrådets synpunkter i samband med de

 olika sakfrågorna (se avsnitt 3.2, 3.5 samt 5.1 och

 5.3).

 Jag redovisar i det följande bakgrunden till det

 nuvarande regelsystemet. I övrigt hänvisas till

 betänkandet.

 2 Arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft

 2.1 Gällande bestämmelserArbetsförmedlingsmonopolet

 innebär i princip att arbetsförmedlingen i Sverige

 är en offentlig angelägenhet. Även privat

 arbetsförmedling får dock förekomma i viss

 begränsad omfattning och i noga reglerade former.

 Sådan arbetsförmedling regleras fr.o.m. den 1

 januari 1992 i lagen (1991:746) om privat

 arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft

 (arbetsförmedlingslagen).

 Lagen innebär vissa uppmjukningar i förhållande

 till vad som tidigare gällde enligt 1935 års

 arbetsförmedlingslag, men fortfarande gäller som

 huvudregel att arbetsförmedling inte får bedrivas i

 förvärvssyfte. De enda undantagen härifrån avser

 arbetsförmedling till och från utlandet av musiker

 och sceniska artister samt förmedling av

 arbetstagare som skall ha företags- eller

 verksledande ställning (s.k. head-hunting).

 Tillstånd till sådan verksamhet kan beviljas av

 Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) för högst ett år i

 sänder. Den som bedriver arbetsförmedling utan

 förvärvssyfte men mot ersättning måste också ha

 tillstånd av AMS. Sådana tillstånd får dock inte

 beviljas enskilda personer eller avse

 arbetsförmedling för sjömän.

 En förutsättning för att få tillstånd är att det

 finns ett behov av verksamheten från

 arbetsmarknadspolitisk synpunkt. När tillstånd

 meddelas skall AMS fastställa den högsta ersättning

 som får tas ut och även fastställa de villkor i

 övrigt för verksamheten som bedöms nödvändiga.

 Under vissa förutsättningar kan villkor återkallas

 eller ändrade villkor meddelas för verksamheten.

 När det gäller uthyrning av arbetskraft innebär

 1991 års lagstiftning att denna verksamhet

 legaliserades, samtidigt som den som hyr ut eller

 hyr in arbetskraft måste iaktta vissa regler som

 syftar till att arbetstagare som fått arbete via

 uthyrningsföretag inte skall hamna i svårigheter av

 olika slag. Bl.a. får uthyrd arbetskraft endast

 anlitas om detta föranleds av ett tillfälligt behov

 av extra arbetskraft. Vissa begränsningar gäller i

 förhållande till anställningsskyddslagens

 möjligheter att träffa tidsbegränsade

 anställningsavtal. En enskild arbetstagare får,

 inom ramen för uthyrningsuppdraget, ställas till en

 beställares förfogande för en sammanhängande tid av

 högst fyra månader. Genom kollektivavtal får

 avvikelser träffas från bl.a. den angivna

 tidsfristen.

 AMS är tillsynsmyndighet och kan gentemot den som

 bryter mot lagens bestämmelser i vissa avseenden

 meddela de förelägganden eller förbud som behövs

 för lagens efterlevnad. Ett sådant beslut kan

 förenas med vite. AMS får även från den som

 omfattas av tillsyn enligt lagen på begäran få de

 upplysningar och handlingar som behövs för

 tillsynen. Den som bedriver olaglig arbetsförmed-

 ling kan även dömas till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

 I syfte att förstärka de fackliga organisationer-

 nas möjligheter att utöva inflytande i samband med

 att en arbetsgivare avser att anlita icke anställd

 arbetskraft har också fr.o.m den 1 januari 1992

 vissa ändringar skett i medbestämmandelagen (SFS

 1991:747). Ändringarna innebär en förstärkt

 förhandlings- och informationsskyldighet.

 2.2 Vissa internationella förhållandenDen svenska

 lagstiftningen om privat arbetsförmedling hämtar

 sitt innehåll från ILO-konventioner om

 avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer. Även om

 konventionerna numera är uppsagda finns ändå an-

 ledning att kortfattat redovisa innehållet i dem

 samt i ett par andra konventioner som har betydelse

 för den privata och offentliga arbetsförmedlingen i

 Sverige.

 Konvention (nr 34) om avgiftskrävande arbetsförmed-

 lingsbyråer

 Under 1930-talet kom de privata

 arbetsförmedlingarnas ställning att omprövas. ILO

 antog år 1933 en konvention om avgiftskrävande

 arbetsförmedlingsbyråer (nr 34). Konventionen

 behandlade såväl privat arbetsförmedling som

 bedrevs i vinstsyfte som förmedling som bedrevs

 utan vinstsyfte eller utan ersättning.

 Bestämmelserna i konventionen syftade till att

 inskränka och reglera arbetsförmedling som bedrevs

 i privat regi. Enligt konventionen förband sig

 ratificerande stater att inom tre år från

 konventionens ikraftträdande avskaffa

 avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer som bedrevs

 i vinstsyfte.

 Avgiftskrävande byråer som drevs utan vinstsyfte

 skulle ha tillstånd av myndighet att driva sin

 verksamhet. De fick inte ta ut mer ersättning än

 enligt en av myndigheten fastställd taxa, beräknad

 efter självkostnadsprincipen.

 I konventionen fanns också en bestämmelse om att

 den som - mot avgift eller kostnadsfritt - bedrev

 arbetsförmedling skulle göra anmälan om detta till

 vederbörande myndighet.

 Konventionen ratificerades av Sverige år 1936 och

 trädde i kraft för Sveriges del den 1 januari 1937.

 Konventionen ratificerades - förutom av Sverige -

 endast av nio stater.

 Konventionen sades upp i samband med att Sverige

 ratificerade konventionen nr 96 (se nedan).

 Reviderad konvention (nr 96) om avgiftskrävande

 arbetsförmedlingsbyråer

 År 1949 antog ILO en reviderad konvention (nr 96)

 angående avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer.

 Frågan om en revision hade väckts av Sverige,

 närmast för att underlätta möjligheterna till

 internationell arbetsförmedling inom musiker- och

 artistbranschen.

 Den reviderade konventionen gav medlemmarna

 möjlighet att ratificera ettdera av två olika

 alternativ. Enligt det alternativ som Sverige valde

 (del II) skall, liksom enligt 1933 års konvention,

 avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer med

 vinstsyfte avskaffas. Del III föreskriver vissa

 villkor för och kontroll av sådana byråer, men de

 behöver inte avskaffas.

 Den reviderade konventionen ratificerades av

 Sverige den 18 juli 1950 och trädde i kraft ett år

 senare. Närmare fyrtio länder är bundna av

 konventionen (nr 96), varav flertalet har

 ratificerat del II. Konventionen kan sägas upp av

 ett medlemsland under en tolvmånadersperiod vart

 tionde år. Den senaste perioden löpte ut den 17

 juli 1992. Som tidigare nämnts sade Sverige upp

 konventionen under våren 1992. Uppsägningen

 registrerades hos ILO den 4 juni 1992, varför

 uppsägningen med ett års uppsägningstid, träder i

 kraft den 4 juni 1993.

 Konventionen (nr 88) angående den offentliga

 arbetsförmedlingens organisation

 Även i fråga om offentlig arbetsförmedling har ILO

 antagit en konvention, nämligen konvention (nr 88)

 angående den offentliga arbetsförmedlingens

 organisation. Konventionen som antogs år 1948,

 innebär att offentlig arbetsförmedling skall finnas

 och vara avgiftsfri, att sådan förmedling skall

 verka för bästa möjliga organisation av arbetsmark-

 naden och att syftet skall vara full sysselsättning

 samt utveckling och tillvaratagande av

 produktionsresurserna. Samverkan med representanter

 för arbetsgivare och arbetstagare skall tryggas

 genom rådgivande nämnder för verksamheten. Sverige

 ratificerade konventionen år 1949.

 Internationell tendens att mjuka upp monopolet

 ILO har konstaterat en alltmer bristande

 efterlevnad av konvention nr 96, del II i samband

 med en översyn av tillämpningen av konventionen som

 Internationella arbetsbyrån gjorde åren 1988-1990.

 I ett dokument till ILO:s styrelse i november 1991

 redovisades att flera länder under 1970-talet t.ex.

 tillåtit uthyrningsföretag, även om de reglerat

 deras verksamhet. Eftersom uthyrningsföretags och

 privata arbetsförmedlingars verksamhet uppvisar

 likheter innebär ländernas lagstiftning om

 uthyrningsföretag ett avsteg från principen om

 offentligt monopol. Rapporten slår också fast att

 privata förmedlingsbyråer har expanderat i

 medlemsländerna helt enkelt för att de förmått möta

 de behov som företagen har av tillfällig extra

 arbetskraft.

 ILO:s styrelse beslöt i november 1992 att på

 dagordningen för 1994 års arbetskonferens sätta upp

 ämnet Privata arbetsförmedlingars roll för

 arbetsmarknadens funktion. I detta sammanhang bör

 enligt arbetsbyrån övervägas om det är lämpligt att

 revidera konvention nr 96, anta ett helt nytt

 instrument eller bibehålla status quo.

 Förhållandena i vissa andra länder

 I betänkandet finns redovisat förhållandena i ett

 antal länder när det gäller privat arbetsförmedling

 och uthyrning av arbetskraft. Det gäller

 Storbritannien, Danmark, Norge, Finland och

 Tyskland.

 I Storbritannien finns ett system med

 licensgivning och tillsyn. I mars 1992 fanns 15 600

 licenserade privata förmedlingar och

 uthyrningsföretag. Lagen innehåller ett förbud att

 ta betalt av arbetssökande. I Danmark skedde den 1

 juli 1990 en i princip fullständig avreglering av

 arbetsförmedlingsmonopolet. I Norge och Finland är

 det i princip förbjudet att bedriva privat

 arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft.

 Vissa undantag finns dock och diskussioner pågår om

 att mjuka upp reglerna ytterligare. I Tyskland är

 såväl privat arbetsförmedling som uthyrning av

 arbetskraft förbjudet och noga reglerat i den

 inhemska lagstiftningen. För en närmare beskrivning

 av förhållandena i de nu angivna länderna hänvisas

 till betänkandet.

 EES-avtalet

 I början av maj 1992 undertecknade EFTA-länderna

 och EG avtalet om Europeiska ekonomiska samarbets-

 området (EES-avtalet). Avtalet, som ännu inte har

 trätt i kraft, innebär ett åtagande för Sverige att

 i svensk rätt införliva vissa EG-förordningar (EEG)

 bl.a. nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet

 inom gemenskapen. I regeringens proposition

 1991/92:170 bil. 10 föreslogs bl.a. att

 förordningens artikel 5, som innehåller regler om

 arbetsförmedling, skulle gälla som svensk lag.

 Skälet till lagform uppgavs i propositionen vara

 att kraven i artikel 5 riktar sig även mot privata

 arbetsförmedlingar. Riksdagen beslöt i enlighet med

 förslaget i propositionen

 (bet.1992/93:EU1,rskr.1992/93:18).

 Enligt artikel 5 skall en medborgare som söker

 anställning inom en annan medlemsstats territorium

 få samma hjälp där som den som ges av

 arbetsförmedlingarna i denna stat till dess egna

 medborgare som söker anställning. Det nu sagda

 innebär alltså att privata arbetsförmedlare i

 Sverige inte får ge sämre arbetsförmedlingsservice

 åt en "EES-medborgare" än den som ges till svenska

 medborgare när lagen träder i kraft.

 Ett viktigt inslag i EES-avtalet är den fria

 rörligheten för personer. Härigenom skapas en

 gemensam arbetsmarknad till vilken alla personer

 som omfattas av avtalet skall äga tillträde.

 Personer har rätt att förflytta sig fritt och söka

 anställningar inom de länder som slutit avtal.

 Hinder som begränsar möjligheten att ta arbete i

 annat land undanröjs inom områden som rör

 uppehållstillstånd, socialförsäkringsskydd,

 ömsesidigt erkännande av examina m.m.

 Inom EES kommer det att råda fri etableringsrätt

 och i princip kommer ingen särbehandling, som

 grundar sig på nationalitet, att tillåtas. Genom en

 ny lag, lagen (1992:160) om utländska filialer

 m.m., som trädde i kraft den 1 juli 1992, krävs

 inte längre näringstillstånd för en utländsk

 medborgare eller ett utländskt företag som vill

 bedriva näringsverksamhet i Sverige. Även den

 särskilda prövningen av rätten att bedriva

 verksamhet i Sverige genom filial har upphävts.

 Lagen ställer dock upp vissa villkor för hur

 verksamheten skall bedrivas, bl.a. att

 verksamheten skall bedrivas genom filial.

 EES-avtalets etableringsfrihet gäller även

 självständiga näringsidkare. Det nu sagda har

 tillämpning på utländska arbetsförmedlings- och

 uthyrningsföretag som vill bedriva näringsverksam-

 het i Sverige.

 EG-rätten

 I EG-rätten finns inte valet av privat eller

 offentlig arbetsförmedling eller balansen mellan

 dem reglerat. Det är en fråga för varje land att

 själv besluta om.

 EG-rättens konsekvenser för den offentliga

 arbetsförmedlingen har dock aktualiserats genom en

 dom i EG-domstolen våren 1991 (målet C-41/90 Höfner

 och Elser / Macrotron GmbH). Domen rörde den tyska

 lagstiftningen om offentlig arbetsförmedling.

 Frågan om Rom-fördragets regler om konkurrens var

 tillämpliga på en offentlig arbetsförmedling

 behandlades i domstolen. Domstolen kom fram till

 att så var fallet. Det nationella

 arbetsförmedlingsmonopolet i Tyskland var - såvitt

 gäller chefsrekrytering - inte förenligt med

 konkurrensreglerna. Reglerna i EG-rätten förbjuder

 visserligen inte monopol eller en dominerande

 ställning på marknaden. De syftar till att hindra

 att monopol eller dominerande ställning används för

 att försvåra uppkomsten av eller förekomsten av

 konkurrerande företag.

 Bland de slutsatser som kan dras av domen är att

 missbruk av marknadsdominerande ställning

 föreligger om utbudet av tjänster på det

 ifrågavarande området begränsas. Begränsningen kan

 ske dels genom att monopolföretaget saknar

 möjlighet att tillgodose efterfrågan, dels genom

 att privata företags verksamhet omöjliggörs på

 grund av att monopolet upprätthålls och avtal inom

 ramen för verksamheten ogiltigförklaras.

 Domen har inte anförts som skäl till att Tyskland

 sagt upp ILO-konventionen nr 96. Enligt vad

 utredningen inhämtat avser man för närvarande inte

 att göra några ändringar i den tyska

 arbetsförmedlingslagen. Enligt utredningens

 uppfattning får domen inte heller några

 konsekvenser för den svenska lagstiftningen på

 området - inte minst mot bakgrund av den

 legalisering av arbetsförmedling av företagsledande

 personer, som genomfördes med verkan från den 1

 januari 1992.

 EG-direktiv och förslag till direktiv

 EG-direktiv (91/383/EEG), antaget den 25 juni 1991,

 gäller förbättring av säkerhet och hälsa för

 arbetstagare med tidsbegränsade eller tillfälliga

 arbetsförhållanden.

 Där understryks att tillfälligt anställda och

 inhyrd arbetskraft bör ha tillgång till samma

 säkerhet i arbetsmiljön som andra anställda.

 Enligt direktivet skall arbetstagare som omfattas

 av direktivet informeras om de risker de utsätts

 för innan arbetet påbörjas. Informationen skall

 lämnas av det företag som arbetet utförs åt, dvs.,

 vid uthyrning av arbetskraft, av inhyraren. Även i

 andra avseenden har inhyraren ansvar för den

 inhyrda personalens säkerhet på arbetsplatsen.

 Enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) har

 arbetsgivaren huvudansvaret för de anställdas

 arbetsmiljö. Hur svensk lagstiftning på

 arbetsmiljöområdet skall anpassas till nämnda

 direktiv utreds för närvarande av Arbets-

 miljölagsutredningen (dir. 1991:75).

 Två förslag till direktiv (COM 90/228) finns som

 avser deltidsanställd och visstidsanställd

 arbetskraft samt uthyrd arbetskraft.

 Det ena förslaget till direktiv uttrycker att

 arbetskraft som omfattas av direktivet bör ha samma

 arbetsvillkor som fast anställda. De bör få samma

 möjligheter till vidareutbildning och åtnjuta samma

 sociala förmåner. För anställda i dessa tillfälliga

 arbeten skall finnas ett kontrakt som anger grunden

 för anställningsförhållandet. Lämpliga åtgärder

 skall vidtas av medlemsländerna för att

 uthyrningsföretagets förpliktelser mot sina

 anställda uppfylls, i synnerhet vad gäller ut-

 betalning av lön och sociala avgifter, även om

 uthyrningsföretaget inte är i stånd till det.

 Det andra förslaget till direktiv innebär att

 deltidsanställda, visstidsanställda och uthyrd

 arbetskraft bör ha samma sociala skydd som tillls-

 vidareanställda på full tid och alltså få samma

 möjligheter till betald semester m.m. Förslaget tar

 också upp att det i nationell lagstiftning bör

 finnas en gräns på tolv månader för vilken tid en

 arbetstagare sammanhängande kan hyras ut för ett

 och samma arbete. Med möjlighet till förlängning av

 uppdragslängden får den totala uthyrningstiden inte

 överstiga 36 månader.

 Båda förslagen är endast tillämpliga för anställda

 som arbetar minst åtta timmar per vecka. De skall

 gälla såväl anställda i privat som i offentlig

 tjänst.

 Det senare förslaget till direktiv lämnades till

 rådet i juni 1990 som diskuterade förslaget i

 november 1990. Därefter tycks behandlingen av

 förslaget ha stannat upp. Det är högst osäkert om

 dessa direktiv är en framkomlig väg att reglera

 uthyrningsverksamheten.

 Ytterligare ett förslag till direktiv berör

 uthyrning. Det är förslag avseende arbetsvillkor

 för tillfälliga arbeten i främmande medlemsstat

 (COM 91/230 final).

 Det går ut på att arbetstagare som arbetar i annat

 land än där företaget har säte måste ha ett visst

 socialt skydd i landet där arbetet utförs. Är

 arbetstagaren engagerad mer än tre månader, inom

 en period av ett år från första tillfället, så

 skall arbetstagaren ha samma villkor som

 värdlandets arbetstagare (minimivillkor) vad gäller

 t.ex. maximal arbetstid, betald semester och lön.

 De villkor som uthyrning av arbetskraft är

 reglerade med i värdlandet skall också gälla för

 den arbetskraft som avses i förslaget.

 Det är i dagsläget svårt att bedöma vad som kommer

 att hända med de nämnda direktivförslagen.

 3 Allmän motivering

 3.1 Den offentliga förmedlingens roll och ställning

 Min bedömning: Den offentliga arbetsförmedlingen

 bör även i framtiden vara anslagsfinansierad,

 heltäckande och avgiftsfri. Den bör bedriva en

 sammanhållen och effektiv arbetsmarknadspolitik

 samt förfoga över de arbetsmarknadspolitiska

 åtgärdsmedlen. Kontant stöd vid arbetslöshet bör

 även i fortsättningen förutsätta kontakt med den

 offentliga arbetsförmedlingen. Arbetsgivarnas

 skyldighet att anmäla lediga platser till den

 offentliga arbetsförmedlingen bör kvarstå. Den

 föreslagna avregleringen begränsas till den rent

 platsförmedlande funktionen.

 Utredningens bedömning: Överensstämmer med min

 bedömning

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har

 ställt sig bakom utredningens bedömning att den

 offentliga arbetsförmedlingen även fortsättningsvis

 skall vara anslagsfinansierad, heltäckande och

 avgiftsfri samt förfoga över de

 arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Handikappför-

 bundens Centralkommitté (HCK) anser att den

 offentliga arbetsförmedlingen skall ha skyldighet

 att fortlöpande informera de privata arbetsför-

 medlingarna om aktuella arbetsmarknadspolitiska

 stödåtgärder. Sveriges Akademikers Cen-

 tralorganisation (SACO) har föreslagit att den

 offentliga arbetsförmedlingen skall kunna ta betalt

 av arbetsgivarna för mer krävande förmed-

 lingstjänster. Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF)

 och Företagarnas Riksorganisation har föreslagit

 att arbetsgivarnas skyldighet att anmäla lediga

 platser till den offentliga arbetsförmedlingen bör

 upphöra. Landsorganisationen i Sverige (LO) har

 pekat på risken för uppkomsten av segregerade

 arbetsmarknader där den offentliga

 arbetsförmedlingen får ta hand om de svagare

 grupperna. Även Samhall AB och HCK har fört fram

 liknande synpunkter.

 Skälen för min bedömning: Den offentliga

 arbetsförmedlingen är det centrala instrumentet i

 en aktiv arbetsmarknadspolitik. Förmedlingen har

 befogenheter att ge ekonomiskt stöd av olika slag

 för att påverka utbud och efterfrågan på

 arbetskraft. Förmedlingen har också en kont-

 rollfunktion mot de arbetslösa medlemmarna i

 arbetslöshetskassorna när det gäller att bedöma om

 medlemmarna står till arbetsmarknadens förfogande.

 En arbetssökande kan kostnadsfritt orientera sig

 på arbetsmarknaden om utbudet av lediga platser

 samt vid behov få tillgång till vägledning eller

 annan service. Arbetsgivaren skall också

 kostnadsfritt kunna få tillgång till den samlade

 kunskapen om var det finns ledig arbetskraft och få

 hjälp med att tillsätta lediga platser.

 Genom den offentliga arbetsförmedlingen får

 arbetssökande och arbetsgivare kontakt med det

 samhällsorgan som har hand om de arbetsmark-

 nadspolitiska medlen. Att den offentliga

 arbetsförmedlingen har såväl platsförmedling som de

 arbetsmarknadspolitiska åtgärderna i sin hand ger

 den dess centrala roll.

 Enligt min mening måste den offentliga

 arbetsförmedlingen också fortsättningsvis förfoga

 över de arbetsmarknadspolitiska åtgärdsmedlen. Den

 offentliga förmedlingen måste kunna bedriva sin

 verksamhet enligt de arbetsmarknadspolitiska

 riktlinjer som statsmakterna lägger fast. Det an-

 kommer på statsmakterna att ge den offentliga

 förmedlingen förutsättningar för det. En

 uppsplittring av åtgärderna eller medlen på flera

 olika aktörer skulle försvåra statsmakternas

 möjligheter att bedriva en sammanhållen och

 effektiv arbetmarknadspolitik. Avregleringen av

 monopolet skall begränsas till den rent

 platsförmedlande funktionen.

 En väl fungerande offentlig förmedling motverkar

 också den risk för segregering av

 rekryteringsmarknaden som bl.a. LO och HCK pekat

 på. På en segregerad marknad får den offentliga

 förmedlingen enbart ta hand om den mest

 svårplacerade och minst attraktiva arbetskraften.

 Det kan gälla långtidsarbetslösa eller

 arbetshandikappade eller personer som av andra skäl

 har en svag ställning på arbetsmarknaden. Detta

 försämrar i sin tur möjligheterna för andra sökande

 som behöver utnyttja arbetsförmedlingens tjänster

 för att kunna hävda sig på arbetsmarknaden.

 Kontant stöd vid arbetslöshet skall även i

 fortsättningen förutsätta kontakt med den

 offentliga arbetsförmedlingen. Genom förmedlings-

 eller vägledningsinsatser skall den arbetslöse få

 erbjudande om arbete, utbildning eller annan åtgärd

 så att arbetslösheten bryts.

 För den enskilde arbetslöse är det viktigt att ha

 en fortlöpande och nära kontakt med den offentliga

 arbetsförmedlingen. Arbetsförmedlingen skall ha

 tillgång till i princip samtliga lediga platser och

 kan därtill diskutera olika individinriktade

 åtgärder med den arbetslöse. Även ur arbetsmark-

 nadspolitisk synvinkel är det nödvändigt att

 arbetsförmedlingen har ett fortlöpande

 informationsutbyte med alla arbetslösa för att

 kunna ge en rätt inriktad service till olika

 grupper på arbetsmarknaden. Givetvis är det

 ingenting som hindrar att olika former av samverkan

 etableras mellan offentlig och privat förmedling så

 att även privata arbetsförmedlingar kan få tillgång

 till information om lediga platser och aktuella

 åtgärdsmedel. Detta informationsutbyte bör

 emellertid inte regleras genom lagstiftning som ett

 par remissinstanser varit inne på, utan bör växa

 fram på frivillig väg inom ramen för offentlighets-

 principen.

 Ett aktivt engagemang från arbetsmarknadens parter

 i frågor rörande verksamhetens inriktning och dess

 genomförande är viktigt. Att parterna bidrar med

 sitt engagemang och kunnande på olika nivåer i

 Arbetsmarknadsverket har utomordentligt stor

 betydelse för att arbetsmarknadspolitiken kan

 genomföras på ett effektivt sätt.

 Av platsanmälningslagen (1976:157) framgår att

 arbetsgivare har en skyldighet att anmäla lediga

 platser till den offentliga förmedlingen. Frågan om

 den skyldigheten skall finnas kvar eller inte har

 stor betydelse för bedömningen av vilka effekter

 ett avskaffande av arbetsförmedlingsmonopolet får

 på arbetsmarknadens sätt att fungera och på möjlig-

 heterna att driva arbetsmarknadspolitik.

 Platsanmälan har också stor betydelse för den

 offentliga arbetsförmedlingens möjligheter att vara

 heltäckande.

 Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), SACO och

 HCK instämmer i utredningens bedömning att inga

 ändringar bör göras i lagen om allmän platsanmälan.

 Såväl SAF som Företagarnas Riksförbund har före-

 slagit att den nuvarande anmälningsskyldigheten bör

 upphöra. Enligt SAFs mening är den allmänna

 platsanmälan behäftad med så många felkällor att

 värdet av de insamlade uppgifterna inte motiverar

 en straffsanktionerad skyldighet att lämna dessa.

 Enligt SAF anmäler i vissa fall arbetsgivare, med

 arbetsförmedlingens goda minne, platser som i prak-

 tiken redan tillsatts.

 Enligt min mening är det viktigt att den allmänna

 platsanmälan bibehålls. Skälen är bl.a. följande.

 En effektiv arbetsmarknad måste ha en effektiv

 spridning av information om lediga platser.

 Platserna skall tillsättas så fort som möjligt och

 med rätt person. Möjligheten att snabbt och utan

 kostnad erhålla information om lediga arbeten

 underlättar sökprocessen för de arbetssökande.

 Arbetsgivare å sin sida får ett större antal

 sökande att välja mellan och därmed bättre

 möjligheter att kunna anställa "rätt person på rätt

 plats", eventuellt efter att en förmedlande länk

 medverkat vid urvalet.

 Samhällsekonomiskt är ett system med allmän

 platsanmälan effektivt. En effektiv lösning är i

 princip att den offentliga förmedlingen tar emot

 platsinformationen, bearbetar den och snabbt gör

 den tillgänglig för alla sökande, liksom för de

 övriga förmedlingar som önskar ta del av in-

 formationen.

 Den allmänna platsanmälan ger möjlighet att ge

 översiktlig information till arbetsgivare,

 arbetssökande och statsmakterna om hur delarbets-

 marknaderna ser ut och utvecklas. Den utgör ett

 underlag för t.ex. beslut om hur yrkesutbildningar

 skall dimensioneras. För vägledare, SYO-funktio-

 närer m.fl. är detta viktig information vid

 diskussionen om utbildnings- och yrkesval. För

 bedömning av den allmänna konjunkturutvecklingen är

 t.ex. flödena av nyanmälda platser en tidig

 indikator.

 Den allmänna platsanmälan har bidragit till att

 fler grupper av sökande - inte minst många

 tjänstemannagrupper - sökt sig till förmedlingen

 för att ta del av platsutbudet som exponerats

 alltmer lättillgängligt. Att platser med skilda

 utbildnings- och kvalifikationskrav finns hos den

 offentliga förmedlingen är en förutsättning för att

 den på ett effektivt sätt skall kunna arbeta med

 alla slags sökande som ställer krav på service vid

 arbetslöshet.

 När det gäller frågan om uppdragsintäkter för den

 offentliga arbetsförmedlingen föreslår utredningen

 att det inte skall öppnas några möjligheter att ta

 betalt för offentlig arbetsförmedlingsservice. SACO

 har här framhållit att det finns flera fördelar att

 vinna om den offentliga förmedlingen skulle

 tillåtas att ta betalt för mer krävande

 förmedlingstjänster av arbetsgivarna. Förutom att

 ge förmedlingen ett resurstillskott kommer

 möjligheten att ta betalt för vissa

 rekryteringstjänster att öka konkurrensen och

 förstärka kostnadsmedvetandet hos

 arbetsförmedlingspersonalen.

 Enligt min mening finns åtminstone två skäl att

 inte öppna några möjligheter att ta betalt för

 offentlig arbetsförmedlingsservice. Till en början

 föreskrivs i ILO-konventionen (nr 88) angående den

 offentliga arbetsförmedlingens organisation, vilken

 Sverige ratificerade år 1949, att offentlig

 arbetsförmedling skall vara avgiftsfri. Ett annat

 skäl är att den offentliga förmedlingens neutrala

 ställning mellan arbetsgivare och arbetssökande är

 viktig för att upprätthålla förtroendet för

 verksamheten.

 Att den offentliga arbetsförmedlingen inte skall

 ta betalt för arbetsförmedlingsservice får dock

 inte innebära att den avstår från att arbeta med

 enskilda resurskrävande förmedlingsuppdrag. Det kan

 vara väl förenligt med det arbetsmarknadspolitiska

 uppdraget att ägna kraft och tid åt enstaka

 uppdrag. I vissa lägen kan det vara motiverat av

 t.ex. regionalpolitiska skäl att lägga ner mycket

 resurser på att rekrytera nyckelpersoner eller

 annan arbetskraft. På motsvarande sätt kan sär-

 skilda resurser läggas ned på arbetskraft som har

 särskilt svårt att göra sig gällande på

 arbetsmarknaden. Det kan t.ex. röra sig om

 långtidsarbetslösa eller arbetssökande som på grund

 av handikapp, ålder eller av andra skäl har en svag

 ställning på arbetsmarknaden.

 3.2 Arbetsförmedlingsmonopolets avskaffande

 Mitt förslag: Det nuvarande förbudet mot att

 bedriva privat arbetsförmedling mot ersättning

 avskaffas utom såvitt avser arbetsförmedling för

 sjömän. Det innebär att kravet på tillstånd av

 AMS för att under vissa förutsättningar få be-

 driva arbetsförmedlingsverksamhet slopas.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt

 förslag

 Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna

 har tillstyrkt en avreglering av

 arbetsförmedlingsmonopolet i huvudsak i enlighet

 med utredningens förslag. Konkurrensverket och SAF

 har föreslagit att ILO- konventionen (nr 9)

 angående arbetsförmedling för sjömän bör sägas upp

 för att möjliggöra även privat sjömansförmedling.

 LO har avvisat utredningens förslag om en

 avreglering av arbetsförmedlingsmonopolet. Enligt

 TCO behövs en fortsatt särreglering för

 scenartister. HCK har förklarat att man vill

 avstyrka utredningens förslag om resultatet av

 avregleringen blir att funktionshindrade inte kan

 ges samma stöd och service som andra. HCK har även

 pekat på att frågan om den enskildes integritet och

 frågan om sekretess måste beaktas i ett kommande

 regeringsförslag.

 Skälen för mitt förslag: Som tidigare redovisats

 godkände riksdagen våren 1992 att Sverige sade upp

 ILO- konventionen (nr 96) angående avgiftskrävande

 arbetsförmedlingsbyråer.

 I propositionen som låg till grund för

 uppsägningen (prop.1991/92:89) framhölls att enligt

 ILO:s arbetsbyrå visade tillämpningen av konven-

 tionen på en alltmer bristande efterlevnad. Medan

 regeringar som antagit konventionens del II åtagit

 sig att inom viss tid avskaffa avgiftskrävande

 arbetsförmedlingsbyråer har den faktiska

 utvecklingen de senaste tio åren gått i motsatt

 riktning, dvs. en avtagande dominans för den

 offentliga förmedlingen och en gradvis utveckling

 av privata förmedlingar. Förutom Sverige har under

 perioden den 18 juli 1991-den 17 juli 1992 även

 Tyskland, Finland, Nederländerna och

 Elfenbenskusten sagt upp den aktuella konventionen

 (Nederländerna och Elfenbenskusten har dock

 ratificerat konventionen på nytt med accepterande

 av del III).

 Enligt min mening är det uppenbart, vilket också

 tillämpningen av konventionen utvisar, att statligt

 monopol på arbetsförmedlingsområdet har spelat ut

 sin roll. De skäl som en gång i tiden låg bakom

 förbudet att bedriva privat arbetsförmedling har

 idag, med en väl utbyggd offentlig

 arbetsförmedling, starka fackliga organisationer

 och en omfattande arbetsrättslig och social

 skyddslagstiftning inte någon större relevans.

 Några missförhållanden av det slag som förelåg vid

 tiden för förbudets införande skall inte behöva

 uppkomma vid en avreglering. På sätt jag senare

 kommer att föreslå kommer det inte heller att bli

 tillåtet för de privata förmedlingarna att ta

 betalt av de arbetssökande utan endast av

 arbetsgivare som söker arbetskraft.

 Inte desto mindre är det viktigt att Sverige har

 en heltäckande och avgiftsfri offentlig

 arbetsförmedling. Det finns emellertid inget som

 talar för att arbetsförmedling bedrivs bäst och

 mest rationellt enbart i form av ett offentligt

 monopol. Privata och andra fristående arbetsför-

 medlingar, som ett komplement till den offentliga

 arbetsförmedlingen, innebär flera fördelar.

 Argumenten för ökad valfrihet är relevanta även på

 detta område. Servicen till arbetssökande och

 arbetsgivare förbättras och torde även innebära en

 stimulans för den offentliga arbetsförmedlingen.

 Samtidigt delar jag utredningens uppfattning att de

 privata arbetsförmedlingarna inte kommer att bli

 några stora konkurrenter, annat än på vissa

 delarbetsmarknader, till den offentliga

 arbetsförmedlingen när det gäller de lediga

 platserna. Privata förmedlingar kommer att uppträda

 där det finns en betalningsvilja från

 arbetsgivarnas sida. Det kommer framför allt att

 gälla områden där arbetsgivarna redan idag lägger

 ned stora kostnader för sin rekrytering, t.ex. till

 högre arbetsledande befattningar och

 specialistfunktioner. Utredningen har här pekat på

 risken att vissa negativa effekter kan uppstå om

 branschvisa arbetsförmedlingar skulle etableras och

 få en så dominerande ställning inom sina områden

 att det i praktiken blir monopol. Enligt min mening

 bör faran för uppkomsten av sådana monopol inte

 överdrivas. Som Statens Arbetsgivarverk (SAV) har

 påpekat har arbetstagarna full frihet att på en

 öppen marknad kostnadsfritt anlita så många

 arbetsförmedlingar de önskar.

 Finns några skäl mot en fullständig avreglering ?

 De privata förmedlingarnas roll blir att

 komplettera den offentliga arbetsförmedlingen i

 själva platsförmedlingsarbetet. Utgångspunkten

 måste här vara att så långt det är möjligt avskaffa

 de regleringar som försvårar för kompletterande

 förmedlingsservice att etableras. Den dynamik och

 mångfald i förmedlingsverksamheten som en ny

 lagstiftning skall skapa förutsättningar för kräver

 att etableringshinder sätts upp i så liten

 utsträckning som möjligt.

 Det nu sagda innebär till en början att den

 nuvarande tillståndsprövningen inte kan

 upprätthållas. I de fall där AMS har lagliga

 möjligheter att bevilja tillstånd sker exempelvis

 en arbetsmarknadspolitisk prövning av behovet av

 verksamheten. På sätt som utredningen konstaterar

 får det anses vara principiellt felaktigt att den

 dominerande aktören på marknaden skall kunna

 kontrollera etableringen av förmedlingar som kan

 uppfattas som konkurrenter. Den omständigheten att

 AMS har att fastställa vilken högsta ersättning som

 får tas ut innebär vidare i praktiken en

 prisreglering. Som Konkurrensverket framhåller i

 sitt remissyttrande motverkar en centralt bestämd

 prissättning strukturförändringar på marknaden,

 vilket i sin tur bidrar till ett mindre effektivt

 utnyttjande av de samlade resurserna på

 arbetsförmedlingsområdet.

 Mot denna bakgrund föreslår jag, i likhet med

 utredningen, att det nuvarande tillståndskravet för

 privata arbetsförmedlingar helt tas bort. Över-

 vägande flertalet av remissinstanserna har också

 tillstyrkt förslaget på denna punkt. Utredningen

 har heller inte funnit några bärande skäl att

 föreslå någon särskild prövning av vandeln eller

 den personliga lämpligheten för den som vill

 bedriva arbetsförmedling. Jag delar denna uppfatt-

 ning och anser i likhet med utredningen att den

 prövning och registrering som sker hos länsstyrelse

 eller hos Patent- och registreringsverket vid

 etablering av företag är tillräcklig. Det betyder

 att jag inte delar TCO:s uppfattning om behovet av

 en fortsatt särreglering och tillståndsprövning för

 scenartister för att möjliggöra etablering av s.k.

 artistagenter.

 När det därefter gäller frågan om det finns några

 hinder för en fullständig avreglering med hänsyn

 till internationella åtaganden har utredningen

 pekat på ILO-konventionen (nr 9) angående

 arbetsförmedling för sjömän.

 Den nuvarande arbetsförmedlingslagen innebär ett

 förbud att mot ersättning bedriva arbetsförmedling

 för sjömän. Detta framgår av lagens 3 och 4 §§.

 Förbudet att bedriva arbetsförmedling för sjömän

 regleras emellertid inte i den av Sverige uppsagda

 ILO-konventionen nr 96 angående avgiftskrävande

 arbetsförmedlingsbyråer. Istället regleras detta

 förbud i en annan ILO-konvention, nämligen

 konventionen nr (9/1920) angående arbetsförmedling

 av sjömän. Denna konvention ratificerades av

 Sverige år 1921. Totalt har 32 länder ratificerat

 konventionen, bl.a. ett stort antal västeuropeiska

 länder. Konventionen kan sägas upp utan några

 särskilda bindningstider. En uppsägning träder i

 kraft ett år efter det att den registrerats.

 Förutom förbudet att bedriva avgiftskrävande

 arbetsförmedling för sjömän innehåller konventionen

 bestämmelser om hur den offentliga sjömans-

 förmedlingen skall vara organiserad. Bl.a. skall

 varje medlemsland tillse att ett effektivt system

 av avgiftsfria arbetsförmedlingsanstalter inrättas

 och upprätthålls. Rådgivande kommittéer skall

 upprättas med lika antal representanter för redare

 och sjömän. Enligt konventionen skall vid

 arbetsförmedlingen sjömännen fritt få välja fartyg

 och redarna fritt få välja besättning. I

 konventionen regleras också vad sjömännens

 anställningsavtal skall innehålla.

 Sammanfattningsvis kan sägas att konventionen

 huvudsakligen syftar till att reglera den

 offentliga sjömansförmedlingen. Mot denna bakgrund

 och med hänsyn till att det enligt utredningen inte

 framkommit att det skulle föreligga något egentligt

 behov av privat sjömansförmedling har utredningen

 bedömt att det vore förenat med betydande nackdelar

 att säga upp den aktuella konventionen enbart för

 att kunna möjliggöra privat arbetsförmedling för

 sjömän.

 Enligt Konkurrensverket och SAF finns det inga

 sakskäl till varför det inte skulle finnas ett

 behov av konkurrens även på detta område. Verket

 och SAF förordar därför att Sveriges anslutning

 till ILO-konventionen nr 9 sägs upp. Jag är

 emellertid inte beredd att nu föreslå att ILO-kon-

 ventionen nr 9 sägs upp. Frågan om en eventuell

 uppsägning bör dock analyseras närmare, inte minst

 mot bakgrund av själva syftet med en avreglering av

 arbetsförmedlingsmonopolet. Jag avser därför att om

 så visar sig erforderligt senare återkomma i denna

 fråga. Den föreslagna lagen bör därför tills vidare

 bibehålla ett uttryckligt förbud att mot ersättning

 bedriva arbetsförmedling för sjömän. Förbudet

 föreslås bli straffsanktionerat. I övrigt torde det

 på sätt utredningen konstaterat inte finnas några

 internationella åtaganden eller hinder av annat

 slag mot en fullständig avreglering.

 En annan fråga som bör tas upp i detta sammanhang

 och som rör lagens tillämpningsområde gäller

 undantaget i 1 § första stycket arbetsförmed-

 lingslagen (SFS 1991:746 ändrat genom SFS

 1991:1568) för arbetsförmedling som sker på det

 sätt som avses i tryckfrihetsförordningen eller

 yttrandefrihetsgrundlagen. Jag delar utredningens

 uppfattning att även den nu föreslagna lagen bör

 innehålla ett motsvarande undantag. Liksom ut-

 redningen vill jag emellertid understryka att

 exempelvis annonsering i tryckt skrift eller

 sändningar i radioprogram kan vara ett led i en mer

 omfattande arbetsförmedlingsverksamhet. Andra slag

 av åtgärder som vidtas i en sådan

 förmedlingsverksamhet, t.ex. direkta kontakter med

 enskilda arbetssökande och arbetsgivare samt

 förmedling av kontakt dem emellan kan därför komma

 att omfattas av lagens bestämmelser (jfr

 bet.1990/91:AU20 s.22-23 samt Högsta domstolens dom

 nr DB 141 den 5 mars 1992 i mål B 479/91).

 Enligt ett par remissinstanser kan den i

 betänkandet föreslagna 1 § första stycket vara svår

 att förstå. Jag delar uppfattningen att bestäm-

 melsen kan få en bättre utformning och föreslår

 därför att bestämmelsen ändras så att syftet med

 bestämmelsen framgår tydligare. Jag ansluter mig

 här till vad Lagrådet har föreslagit.

 När det slutligen gäller den av HCK berörda

 sekretessfrågan kommer de privata

 arbetsförmedlingarnas möjligheter till framgång att

 vila på om man lyckas att etablera ett

 förtroendefullt samarbete i förhållande till dem

 som anlitar förmedlingarna. Givetvis är det viktigt

 att man i detta sammanhang gör klart vilka

 uppgifter som bör hanteras med särskild

 försiktighet. När det gäller personregister som

 förs med hjälp av automatisk databehandling och

 personuppgifter i sådant register finns

 bestämmelser i datalagen (1973:289).

 3.3 Myndighetstillsynen avskaffas

 Mitt förslag: AMS myndighetstillsyn avskaffas,

 såväl när det gäller privat arbetsförmedling som

 uthyrning av arbetskraft, liksom AMS nuvarande

 möjligheter att ingripa med vitesföreläggande och

 vitesförbud. Den tillsyn som kan behövas för att

 förhindra oseriös verksamhet bör marknaden själv

 kunna klara av genom egen tillsyn i form av

 branschorganisationer, etiknämnder m.m. Någon

 särskild anmälningsplikt eller något registerför-

 farande föreslås heller inte. De privata förmed-

 lingarna skall få verka utan styrning i form av

 arbetsmarknadspolitiska riktlinjer och liknande.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt

 förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser

 instämmer i utredningens förslag att AMS

 tillsynsverksamhet bör upphöra. LO och TCO har

 förespråkat fortsatt tillsyn och kontroll. Samhall

 AB och HCK har framhållit vikten av att privata

 arbetsförmedlingar inte får diskriminera arbets-

 sökande med funktionshinder. Samhall AB har även

 förordat att särskilda lönebidragsmedel avsätts för

 att underlätta Samhall-anställdas övergångar till

 anställningar hos andra arbetsgivare. Svenska Per-

 sonaluthyrnings- och Rekryteringsförbundet (SPUR)

 har ställt sig positivt till tanken på en skyl-

 dighet för rekryteringsföretagen att lämna

 information till AMS som kunde komma branschen till

 godo som en slags marknadsinformation.

 Skälen för mitt förslag: Enligt 12 §

 arbetsförmedlingslagen utövar AMS tillsyn över

 efterlevnaden av lagen och enligt 13 § har AMS rätt

 att på begäran få de upplysningar och handlingar

 som behövs för tillsynen. Som en nyhet i 1991 års

 lagstiftningsärende infördes en möjlighet för AMS

 att gentemot den som bryter mot lagens bestämmelser

 meddela de förelägganden och förbud som behövs för

 lagens efterlevnad. Sådana beslut kan förenas med

 vite. Möjligheten för AMS att ingripa med

 förelägganden och förbud har dock inte utnyttjats

 under den tid lagen har varit i kraft.

 Frågan är då om det på en avreglerad arbetsmarknad

 behövs någon form av myndighetstillsyn för att

 kontrollera att de privata förmedlingarna bedriver

 en verksamhet som uppfyller vissa kvalitetskrav? En

 annan fråga gäller om de privata

 arbetsförmedlingarna borde styras med arbetsmark-

 nadspolitiska riktlinjer av liknande slag som

 gäller för den offentliga förmedlingen?

 Enligt min mening behövs det varken någon

 myndighetstillsyn med vitessanktioner eller några

 särskilda riktlinjer för förmedlingarnas verk-

 samhet.

 De privata arbetsförmedlingarna kommer att arbeta

 på en fri marknad och det är arbetsgivaren som

 kommer att betala för förmedlingstjänsten. Det bör

 därför, som Konkurrensverket också påpekat, vara

 aktörerna på marknaden, dvs arbetsgivarna samt de

 arbetssökande, som i första hand skall avgöra om

 förmedlingen håller tillräcklig kvalitet i sin

 verksamhet. Endast de som förmår skapa goda

 relationer med sina uppdragsgivare och får

 uppdragsinkomster har förutsättningar att etablera

 sig och bli kvar på marknaden.

 Tillämpningen av den nuvarande

 arbetsförmedlingslagstiftningen visar med önskvärd

 tydlighet på svårigheten att med en tillsyns- och

 kontrollagstiftning upprätthålla ett system som

 många anser försvårar och förhindrar ett effektivt

 utnyttjande av de samlade arbetsförmedlings-

 resurserna. Även de av utredningen redovisade

 erfarenheterna från Storbritannien går i samma

 riktning. Det kan konstateras att AMS traditionella

 tillsynsverksamhet helt enkelt inte fungerat och

 heller inte kan fungera på det sätt som det en gång

 i tiden var tänkt. En av orsakerna till detta är

 naturligtvis att AMS roll som servicemyndighet

 gentemot arbetsmarknadens aktörer inte är förenlig

 med rollen som tillsynsmyndighet gentemot samma

 aktörer och som dessutom i vissa avseenden kan

 uppfattas som konkurrenter på rekry-

 teringsmarknaden.

 Mot denna bakgrund anser jag, liksom utredningen

 och övervägande flertalet av remissinstanserna, det

 inte motiverat att föreskriva någon särskild

 myndighetstillsyn av de privata förmedlingarnas

 verksamhet. Samma resonemang kan för övrigt föras

 när det gäller uthyrningsföretagens verksamhet. Jag

 kommer senare att närmare redovisa mina förslag när

 det gäller förenklingar och avregleringar för

 uthyrningsverksamhetens del.

 Utredningen har i detta sammanhang pekat på att

 erfarenheterna från såväl Sverige som

 Storbritannien och Danmark visar att de frivilliga

 branschorganisationer som växer fram vill ta ett

 ansvar för att medlemsföretagen uppträder korrekt

 och etiskt. De kontakter utredningen haft med olika

 förmedlingsföretag visar att det finns ett intresse

 av starka branschförbund som verkar för goda

 normer. Det ger medlemsföretagen en "kvali-

 tetsstämpel". Jag delar således utredningens

 uppfattning att man vid en avreglering bör ge

 branschen möjligheten att genom egen tillsyn av

 medlemsföretagen se till att olika avarter för-

 hindras. Utvecklingen inom detta område bör dock

 följas noga och vara en viktig aspekt i den

 uppföljning och utvärdering av avregleringen som

 jag senare kommer att föreslå. Skulle det visa sig

 att branschen inte förmår att ta till vara detta

 förtroende kan det finnas skäl att överväga

 lagstiftning.

 Utredningen har även varit inne på frågan om

 privata förmedlingar som startar verksamhet skulle

 vara skyldiga att anmäla sig eller registrera sig

 hos AMS på samma sätt som avgiftsfria förmedlingar

 är skyldiga att göra idag. Någon prövning eller

 tillsyn skulle inte ske, men AMS skulle få kännedom

 om de företag som arbetar på marknaden och den

 vägen kunna få information från företagen om

 förhållanden av intresse för att följa utvecklingen

 på arbetsmarknaden. Även företagen skulle, på sätt

 SPUR framhållit kunna ha nytta av en sådan

 information. Jag delar emellertid här utredningens

 uppfattning att behovet av information om

 arbetsmarknadsutvecklingen ändå är väl tillgodosett

 genom bl.a. den allmänna platsanmälan och de

 särskilda undersökningar om rekryteringsmönster

 (AKU) som årligen görs. Jag är därför inte beredd

 att föreslå någon anmälningsplikt eller något

 registreringsförfarande för de privata

 arbetsförmedlingarna.

 Utredningen har också övervägt frågan om de

 privata förmedlingarnas verksamhet borde styras med

 arbetsmarknadspolitiska riktlinjer av liknande slag

 som gäller för de offentliga förmedlingarna. Dit

 hör t.ex. att verka för jämställdhet på

 arbetsmarknaden, att motverka långtidsarbetslöshet,

 att anstränga sig för att flyktingar och andra

 invandrare skall få arbete, att arbetshandikappade

 skall få ökad del i arbetsmarknadspolitiska

 åtgärder m.m. HCK har i detta sammanhang uttalat

 att utan riktlinjer blir det svårare för

 funktionshindrade att få del av den service som

 privata arbetsförmedlingar kan komma att ge.

 Enligt utredningens mening bör de privata

 förmedlingarna få verka på arbetsmarknaden utan

 några särskilda riktlinjer av angivet slag. Jag in-

 stämmer i denna bedömning. I enlighet med vad jag

 tidigare redovisat skall även i fortsättningen

 ansvaret för individinriktade arbetsmarknads-

 politiska åtgärder vila på den offentliga

 arbetsförmedlingen. Det är då inte lämpligt att

 splittra upp arbetsmarknadspolitiken genom att

 lägga något delansvar för denna på privata

 förmedlingar, exempelvis på det sätt som Samhall

 föreslagit, nämligen att lönebidragsmedel avsätts

 för Samhall-anställdas övergångar. En sådan åtgärd

 skulle dessutom strida mot syftet med en

 avreglering eftersom detta skulle förutsätta någon

 form av reglering och kontroll. Ett syfte med

 avregleringen är att privata förmedlingar skall

 kunna upptäcka områden där förutsättningar finns

 för att finansiera en kompletterande

 förmedlingsservice med uppdragsinkomster från den

 som söker arbetskraft. Uppställs krav på att

 privata förmedlingar skall ta särskild hänsyn till

 eller uppnå vissa resultat för olika grupper av

 sökande skulle detta förutsätta styrmedel i form av

 statsbidrag eller åtgärdsmedel eller en

 lagreglering. Detta är något som man enligt min

 mening bör undvika. Den roll som de privata

 arbetsförmedlingarna skall ha i syfte att

 effektivisera arbetsmarknaden skulle bli oklar om

 de arbetade med två olika uppdragsgivare.

 Det nu sagda hindrar naturligtvis inte att, på

 sätt utredningen framhållit, olika former av

 samverkan bör kunna växa fram mellan offentliga och

 privata arbetsförmedlingar. En samverkansform kunde

 t.ex. vara att privata förmedlingar får i uppdrag

 av den offentliga att arbeta med någon eller några

 svårplacerade sökandegrupper.

 Utredningen har i detta sammanhang särskilt

 uppmärksammat möjligheterna för människor med

 funktionshinder att utnyttja de privata förmed-

 lingarnas service. 1989 års Handikapputredning har

 i sitt slutbetänkande "Ett samhälle för alla" (SOU

 1992:52) betonat att de funktionshindrades behov av

 särskilda stöd- och vägledningsinsatser måste

 beaktas vid ett eventuellt upphävande av

 arbetsförmedlingsmonopolet. Handikapputredningen

 förutsätter att eventuellt tillkommande arbetsför-

 medlingar vid sidan av den offentliga också måste

 ha en lagfäst skyldighet att biträda arbetssökande

 med funktionshinder. En sådan lagfäst skyldighet

 har även Samhall AB föreslagit.

 På de skäl som jag nu har redovisats delar jag

 emellertid utredningens bedömning att någon lagfäst

 skyldighet att biträda arbetssökande med

 funktionshinder inte bör införas. Liksom

 utredningen utgår jag dock från att även utan en

 lagreglering de privata arbetsförmedlingarnas

 tjänster och service skall vara tillgängliga för

 arbetssökande med olika funktionshinder. I detta

 sammanhang vill jag också peka på det förslag till

 lag om arbetslivets tillgänglighet för personer med

 funktionshinder som Handikapputredningen föreslagit

 i det nämnda betänkandet. Betänkandet är för

 närvarande ute på remiss och kommer därefter att

 beredas inom regeringskansliet. Jag avser att även

 på detta område följa utvecklingen noga.

 3.4 Förbud att ta betalt av arbetssökande och

 arbetstagare

 Mitt förslag: Ett straffsanktionerat förbud för

 privata arbetsförmedlings- och uthyrningsföretag

 att begära, avtala om eller ta emot ersättning av

 arbetssökande eller arbetstagare för att erbjuda

 eller anvisa arbete införs i lagen.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt

 förslag

 Remissinstanserna: Övervägande flertalet

 remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller

 lämnat det utan erinran. Riksåklagaren (RÅ) har

 inget att erinra mot ett förbud men förordar inte

 någon straffsanktion. Företagarnas Riksorganisation

 och SAF anser att något förbud inte bör införas.

 Skälen för mitt förslag: I 3-5 §§ i 1991 års

 arbetsförmedlingslag regleras när arbetsförmedling

 får bedrivas mot ersättning. I de tillstånd som AMS

 meddelar med stöd av lagen anger AMS regelmässigt

 som villkor bl.a. att ersättning inte på något sätt

 får tas ut av de arbetssökande.

 Utredningen har i sina kontakter på den svenska,

 den brittiska och den danska förmedlingsmarknaden

 inte funnit någon som anser att privata

 arbetsförmedlingar skall kunna få ta betalt av

 arbetssökande för själva förmedlingsuppdraget.

 Tvärtom är exempelvis företrädare för brittiska

 privata förmedlare mycket angelägna om att ett

 förbud finns klart uttryckt i lagen. Det förhindrar

 oseriösa förmedlare och medverkar till att privata

 förmedlare och uthyrare uppfattas som seriösa bland

 allmänhet, arbetsgivare och sökande.

 De hittillsvarande danska erfarenheterna talar

 möjligen för att det inte uppstår så stora problem

 ens om man avstår från ett uttryckligt förbud.

 Etiska regler har framarbetats inom

 vikariebyråbranschen som anger att medlemmarna inte

 får ta betalt av sökande. Det förekommer att vissa

 andra förmedlingar kräver betalning av sökande,

 exempelvis för att komma i ett sökanderegister.

 Sådana förmedlingar har snabbt fått negativ

 publicitet. Erfarenheterna är dock grundade under

 en relativt kort tid.

 Utredningen har således kommit fram till att det

 är en utbredd uppfattning att arbetsförmedlingar

 inte skall ta betalt av arbetssökande. Utredningen

 har för sin del funnit att ett uttryckligt

 lagförbud är motiverat för att förhindra att någon

 otillbörligt utnyttjar en individs arbetslöshet.

 Enligt utredningen bör förbudet, mot bakgrund av

 att arbetsförmedling och uthyrning tenderar att

 växa samman, också omfatta ett förbud att ta betalt

 av arbetskraft som hyrs ut. Den som bryter mot

 förbudet skall kunna dömas till böter eller

 fängelse i högst sex månader.

 Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller

 inte haft någon erinran mot ett lagfäst förbud att

 ta betalt av arbetssökande eller arbetstagare. Ett

 par remissinstanser har emellertid anmält en

 avvikande eller åtminstone delvis avvikande mening.

 RÅ har inget att erinra mot ett förbud som sådant

 men förordar inte någon straffsanktion av förbudet.

 Med en sådan ordning skulle avtal om betalning i

 strid mot förbudet bli ogiltiga och den arbets-

 tagare som har lämnat betalning till en arbetsför-

 medling skulle i sista hand kunna kräva

 återbetalning i allmän domstol. Företagarnas

 Riksorganisation delar i princip slutsatsen att de

 privata förmedlingarna skall ta betalt av de

 arbetsgivare som anlitar dem och inte av de

 arbetsssökande. Enligt organisationen bör det dock

 inte i lagen införas ett förbud om detta utan det

 är tillräckligt att frivilliga överenskommelser i

 frågan träffas. Ett skäl till detta är att

 arbetstagaren inte får beskäras möjligheten att

 själv kunna upphandla en kvalificerad tjänst.

 Enligt SAF talar erfarenheterna från Danmark för

 att det inte uppstår några nämnvärda problem om man

 avstår från ett uttryckligt förbud mot att ta

 betalt av arbetssökande.

 Sammanfattningsvis råder det i stort sett

 samstämmighet om att det är arbetsgivarna och inte

 de arbetssökande som skall betala för förmedlings-

 företagens service. Ett skäl till denna ordning är

 bl.a. de allvarliga sociala konsekvenser av privat

 arbetsförmedlingsverksamhet som förelåg vid

 ILO-konventionens tillkomst en gång i tiden och som

 var en bidragande orsak till det förbud mot privat

 arbetsförmedling som fortfarande gäller för det

 stora flertalet av EG:s medlemsländer. I regel fick

 de arbetslösa själva betala de privata

 förmedlingarnas inskrivnings- och

 förmedlingsavgifter utan att för den sakens skull

 vara garanterade att få ett arbete. Förmed-

 lingsavgifterna kunde uppgå till en eller ett par

 månadslöner.

 Även om förhållandena idag på den svenska

 arbetsmarknaden är avsevärt annorlunda, ligger det

 ett värde i att, på sätt utredningen förordat, slå

 fast denna princip genom ett uttryckligt lagförbud.

 Det betyder att jag inte kan dela Företagarnas

 Riksorganisations uppfattning att det skulle räcka

 med att frivilliga överenskommelser träffas. Sådana

 överenskommelser skulle med all säkerhet komma att

 omfatta endast en del av marknaden och risken för

 uppkomsten av oseriösa förmedlare och en snedvriden

 konkurrens är uppenbar. Jag kan heller inte in-

 stämma i RÅ:s förslag om ett icke straff-

 sanktionerat förbud. Ur principiell synpunkt bör

 nämligen inte en föreskrift av detta slag i lag

 eller annan författning lämnas osanktionerad.

 Förbudet skall vara så utformat att det blir lätt

 att förstå och lätt att se när överträdelser sker.

 Den som förmedlar arbete eller hyr ut arbetskraft

 får inte begära, avtala om eller ta emot ersättning

 av en arbetssökande eller arbetstagare för att

 erbjuda eller anvisa arbete. Förbudet innebär bl.a.

 att en arbetssökande inte skall behöva betala för

 förmedlingsservice, varken direkt i samband med

 tjänsten, eller indirekt genom att betala för

 "kringservice" som ett villkor för att komma i

 åtnjutande av tjänsten. Något undantag från

 förbudet bör därför inte finnas. Förbudet gäller

 dock endast sådan arbetsförmedling som omfattas av

 lagen (jfr avsnitt 3.2). Även arbetsgivare som hyr

 ut arbetskraft omfattas av förbudet.

 Det nu sagda innebär att t.ex.

 registreringsavgifter för att finnas med i ett

 arbetssökanderegister omfattas av förbudet.

 Utredningen har erfarit att det redan i dag

 förekommer i viss utsträckning att

 förmedlingsbyråer försöker ta ut en registeravgift

 av arbetssökande. Ofta är det då fråga om

 arbetssökande inom speciella yrkes- eller

 utbildningsgrupper. För förmedlingar som är

 nystartade uppträder kostnader för register, data-

 utrustning etc. tidigt i verksamheten men

 uppdragsinkomster från arbetsgivare saknas. Det är

 därför sannolikt att vissa förmedlingsföretag

 skulle överväga möjligheten att finansiera sin

 verksamhet i starten genom olika former av s.k.

 registeravgifter från de sökande. Det är inte

 otänkbart att en arbetssökande skulle avkrävas

 återkommande registeravgifter för att behålla sin

 plats i arbetssökanderegistret.

 Förbudet mot att ta betalt av arbetssökande eller

 arbetstagare innebär sammanfattningsvis att privata

 arbetsförmedlingar och uthyrningsföretag inte får

 sätta upp några som helst ekonomiska krav för att

 de skall komma i åtnjutande av förmedlingsservicen

 eller bli anvisade arbete. Det kan exempelvis gälla

 avläggande av depositions- eller deponerings-

 avgifter eller att de måste utnyttja någon slags

 service som kan debiteras.

 Förbudet syftar bl.a. till att utestänga oseriösa

 förmedlare och skapa förutsättningar för konkurrens

 på lika villkor. Förmedlingarna blir beroende av

 uppdragsintäkter från företagen. Flertalet företag

 har erfarenhet av tidigare rekryteringar och kan

 bedöma seriositeten i den privata förmedlingens

 arbete.

 Förbudet mot att ta betalt för förmedlingstjänster

 av arbetssökande gäller naturligvis också

 intresseorganisationer, fackliga organisationer och

 liknande som avser att bedriva privat

 arbetsförmedling.

 Som tidigare framhållits bör förbudet vara

 straffsanktionerat. Den som uppsåtligen eller av

 oaktsamhet bryter mot förbudet skall kunna dömas

 till böter eller fängelse i högst sex månader.

 3.5 Uthyrning av arbetskraft

 Mitt förslag: Regelverket kring uthyrning av

 arbetskraft förenklas. AMS nuvarande tillsyns-

 funktion upphör, liksom möjligheten för AMS att

 ingripa med vitesföreläggande och vitesförbud.

 Den nuvarande begränsningen att en arbetstagare

 får hyras ut eller hyras in för en sammanhängande

 tid av högst fyra månader avskaffas, liksom in-

 skränkningarna i förhållande till anställnings-

 skyddslagen när det gäller möjligheten att träffa

 avtal om tidsbegränsade anställningar. Vidare

 försvinner alla krav som riktas mot en

 beställare, bl.a. kravet att en beställare får

 anlita uthyrd arbetskraft endast om detta föran-

 leds av ett tillfälligt behov av extra arbets-

 kraft. Vissa kvarstående regler som bl.a har till

 syfte att skydda den uthyrda arbetskraften före-

 slås bli straffsanktionerade.

 Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt

 förslag

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har

 tillstyrkt eller inte haft något att erinra mot

 förslagen. SAF menar dock att samtliga regler för

 uthyrning av arbetskraft kan tas bort. LO och TCO

 har ställt sig avvisande till en avreglering av

 regelverket och pekat på risken för en urholkning

 av anställningsskyddet och en ökad ekonomisk

 brottslighet. TCO har särskilt pekat på att någon

 form av kontroll och tillsyn är nödvändig för att

 komma tillrätta med avarterna. Enligt SACO bör

 övervägas om inte möjligheten till

 långtidsuthyrning skall begränsas till högst 12

 månader och att längre inhyrning än ett år borde

 medföra anställning hos inhyraren. RÅ har före-

 språkat ett bibehållande av möjligheten till

 vitesföreläggande istället för att införa

 straffbestämmelser. Ett par remissinstanser har

 haft smärre synpunkter på lagtexten.

 Skälen för mitt förslag: I prop.1990/91:124 Privat

 arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft m.m.

 beskrivs såväl fördelar som nackdelar med uthyrning

 av arbetskraft. Till fördelarna hör att anlitande

 av arbetskraft från ett uthyrningsföretag uppfattas

 som ett bekvämt och smidigt sätt att lösa

 tillfälliga eller snabbt uppkomna behov av extra

 arbetskraft. Behoven kan bero på sjukdom, semester

 eller annan ledighet, oväntade arbetstoppar eller

 omorganisation, vakanser, specialprojekt med be-

 gränsad varaktighet m.m. Uthyrningsföretaget

 debiterar kundföretaget (inhyraren) ersättning som

 täcker den anställdes lön, skatt, sociala avgifter

 samt de egna administrativa kostnaderna inkl.

 eventuell vinst.

 Till de problem som nämndes hörde

 otillfredsställande anställningstrygghet i

 uthyrningsföretagen, där s.k. uppdragsanställningar

 var vanliga, dvs. arbetstagarna anställs uppdrag

 för uppdrag. Det bäddade för oseriösa

 uthyrningsföretag som vältrar över

 arbetsgivaransvaret på de anställda.

 Uthyrningsföretag visade ibland bristande vilja att

 fullgöra sina skyldigheter mot det allmänna och

 försökte kringgå arbetsrättslig lagstiftning och

 gällande kollektivavtal samt undandra sig skatter

 och avgifter.

 Allmänna överväganden

 Enligt utredningen har det inte funnits möjlighet

 att avgöra om legaliseringen den 1 januari 1992 av

 uthyrningsföretagens verksamhet har påverkat

 antalet uthyrningsuppdrag. Legaliseringen har

 sammanfallit med en försvagning av

 arbetsmarknadsläget vilket givit en allmänt lägre

 efterfrågan på tjänster. Företag kan i större

 utsträckning under en lågkonjunktur kompensera

 tillfälliga personalbehov med omdisponeringar av

 egen personal som kanske inte har full

 sysselsättning.

 Uthyrningstjänster kommer emellertid att vara ett

 efterfrågat alternativ även i fortsättningen. Det

 finns alltid ett behov av att smidigt och utan

 onödigt besvär få en ersättare på plats vid

 oförutsedd frånvaro, såsom sjukdom etc. Att

 kostnader faktureras för inhyrd personal är ofta

 att föredra även om utgiften skulle vara högre än

 lönekostnaden för en anställd vikarie.

 Inhyrning som ett alternativ tillgrips också för

 att klara säsongsvariationer eller andra

 arbetstoppar. Företag finner det lönsamt att som

 ett alternativ till sin fasta bemanning överväga om

 variationer i sysselsättningen i stället skall

 mötas med inhyrning. Kostnader för att ha anställd

 personal som tidvis inte har full sysselsättning

 kan vara betydande.

 Uthyrning av arbetskraft förekommer över stora

 delar av arbetsmarknaden. Seriösa uthyrningsföretag

 medverkar till en effektiv arbetsmarknad. Deras

 verksamhet och möjligheterna att utnyttja deras

 service bör inte onödigtvis inskränkas. Ett problem

 som utredningen pekat på är att ut-

 hyrningsverksamheten som sådan tycks ge större

 möjligheter än annan näringsverksamhet för oseriösa

 företag att undandra sig skyldigheter mot anställda

 och det allmänna. Detta är emellertid något som

 enligt min uppfattning får lösas inom ramen för

 annan lagstiftning än den nu aktuella. Jag delar

 heller inte de farhågor som bl.a. LO och TCO har

 fört fram att det nu föreslagna förenklingarna

 skulle påverka risken för framväxandet av oseriös

 verksamhet av olika slag. Den stora förändringen

 när det gäller uthyrning av arbetskraft genomfördes

 nämligen redan med 1991 års lagstiftning då

 verksamheten legaliserades utan något krav på

 tillstånd.

 Jag har i det föregående (avsnitt 3.3) redovisat

 mina skäl till varför jag anser att AMS nuvarande

 tillsynsfunktion skall upphöra såväl när det gäller

 de privata arbetsförmedlingarnas verksamhet som när

 det gäller uthyrningsföretagens verksamhet. Något

 krav på anmälningsplikt eller registre-

 ringsförfarande föreslås inte heller. Något sådant

 krav på uthyrningsföretag finns för övrigt inte

 heller enligt gällande lagstiftning.

 Den s.k. fyramånadersregeln

 Enligt 9 § 1 arbetsförmedlingslagen får en

 arbetstagare, inom ramen för det enskilda

 uthyrningsuppdraget, ställas till en beställares

 förfogande för en sammanhängande tid av högst fyra

 månader. Bestämmelsen är dispositiv vilket innebär

 att avvikande regler kan träffas i form av kol-

 lektivavtal. Exempelvis har ett sådant

 kollektivavtal träffats mellan Handelns och

 Tjänsteföretagens Arbetsgivarorganisation (HAO)

 Centrala Gruppen och Handelstjänstemannaförbundet

 (HTF), det s.k. ambulerandeavtalet. I avtalet har

 den aktuella tidsbegränsningsregeln förhandlats

 bort.

 Begränsningen av längden på det enskilda

 uthyrningsuppdraget riktar sig mot både uthyrare

 och inhyrare och har kritiserats från olika ut-

 gångspunkter. I takt med en allt hårdare

 internationell konkurrens och minskad tillväxt blir

 det allt viktigare för företagen att inte ha mer

 personal än nödvändigt. Företagen blir sårbara för

 frånvaro och därmed ökar behovet av inhyrd

 arbetskraft. Gränsen om fyra månader innebär t.ex.

 att ett inhyrningsuppdrag inte kan sträcka sig över

 en normal föräldraledighet.

 Enligt utredningen har företrädare för

 kontorsservicebranschen uppgett att det ofta är

 svårt att från början avgöra hur lång den totala

 hyrestiden blir i varje enskilt uppdrag. Beställare

 vill inte sällan förlänga hyrestiden i perioder.

 Även om det i efterhand skulle visat sig att det

 vid längre uppdrag hade varit att föredra att

 anställa en vikarie eller annan visstidsanställd,

 så bestäms företagets beslut varje gång av den

 bedömning som då görs av hyrestidens längd. Detta

 vägs vid varje nytt tillfälle mot arbetet och

 kostnaderna att få en visstidsanställd på plats och

 i funktion.

 Det anses opraktiskt och ineffektivt att tvingas

 ersätta en inhyrd person som lärt sig

 arbetsuppgifterna med en annan. Det ligger därmed

 varken i inhyrarens eller samhällets intresse att

 sådana personalbyten tvingas fram av

 fyramånadersregeln.

 Det är relativt dyrt för en beställare att hyra in

 arbetskraft. Enligt utredningen är därför

 uthyrningstiderna normalt kortare än fyra månader.

 För telefonister, receptionister och annan personal

 som alltid måste finnas på plats är hyrtiderna

 oftast endast ett par dagar. För redovis-

 ningspersonal som hyrs i samband med bokslut etc.

 är hyrestiden längre. De längsta hyrtiderna inom

 kontorsområdet förekommer normalt för

 dataspecialister. Tiden kan där överstiga sex

 månader. Längre uthyrningstider kan också förekomma

 i andra branscher t.ex. byggnads- och

 verkstadsindustrin.

 Jag delar utredningens uppfattning att den s.k.

 fyramånadersregeln kan tas bort och att något behov

 av en ny tidsbegränsningsregel inte föreligger. Det

 stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker

 också den föreslagna ordningen. SACO har emellertid

 föreslagit en tidsbegränsning om högst 12 månader i

 enlighet med det tidigare redovisade förslaget till

 EG-direktiv. I dagsläget är det dock högst osäkert

 om och i så fall när detta direktivförslag kan

 tänkas bli antaget. Frågan om en tidsbe-

 gränsningsregel blir aktuellt först den dag Sverige

 åtager sig att införliva direktivet i den svenska

 rättsordningen. Liksom utredningen anser jag

 vidare, närmast som en konsekvens av tidsgränsens

 borttagande, att det nuvarande kravet på

 beställaren att en inhyrning måste vara föranledd

 av ett tillfälligt behov av extra arbetskraft kan

 avskaffas.

 Här skall inte bortses från de negativa effekter

 som skulle kunna uppstå om den framtida

 utvecklingen för med sig att uthyrningsperioderna

 tenderar att bli mycket långa, t.ex. över flera år.

 Det finns då anledning att överväga vilka

 konsekvenser detta kan få för den uthyrda

 arbetskraftens möjligheter att kunna arbeta på

 samma arbetsrättsliga villkor som andra

 arbetstagare. Detta bör särskilt uppmärksammas i

 den uppföljning av avregleringen som utredningen

 föreslår. Som SAV framhållit bör emellertid

 riskerna för långa uthyrningstider inte vara

 speciellt stora. Eftersom kostnaderna för hyrd

 arbetskraft är betydligt större än för anställd

 personal kommer arbetsgivarna att undvika längre

 hyresperioder.

 Särskilda regler för uthyrning av arbetskraft

 Enligt 9 § 2 första meningen arbetsförmedlingslagen

 föreskrivs att det mellan arbetsgivaren och

 arbetstagaren skall finnas ett skriftligt anställ-

 ningsavtal som reglerar anställningsformen samt lön

 och allmänna anställningsvillkor. Enligt 11 § får

 avvikelser göras från denna bestämmelse genom

 kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en

 central arbetstagarorganisation.

 EG har den 14 oktober 1991 utfärdat ett direktiv

 om arbetsgivarens skyldighet att skriftligen

 informera en arbetstagare om de förutsättningar och

 villkor som gäller för anställningen (91/533/EEG).

 I detta direktiv finns föreskrifter som delvis

 motsvarar innehållet i nuvarande 9 § 2 första

 meningen. Avsikten är att det svenska regelsystemet

 skall anpassas till EG-direktivet genom en för hela

 arbetsmarknaden gemensam reglering av frågan. Detta

 arbete bedrivs för närvarande inom ramen för 1992

 års Arbetsrättskommitté (dir. 1991:118). Mot denna

 bakgrund har utredningen inte behandlat frågan om

 skriftliga anställningsbevis närmare. Utredningen

 föreslår att bestämmelsen om skriftlighetskrav,

 liksom möjligheten att träffa kollektivavtal i

 frågan, förs över oförändrad till den nya lagen.

 Enligt SAF finns det i detta sammanhang inte något

 behov av särreglering eftersom en för hela

 arbetsmarknaden gemensam reglering av frågan

 övervägs av Arbetsrättskommittén. Enligt min

 mening finns det, i avvaktan på kommitténs slutliga

 förslag i frågan, inte skäl att frångå den nu

 gällande ordningen för uthyrningsföretagens del.

 Kravet på skriftlighet ligger rent allmänt i linje

 med det aktuella EG-direktivet, liksom även kravet

 att det av anställningsavtalet skall framgå vilken

 anställningsform som gäller för den aktuella

 anställningen. Detta senare är viktigt inte minst

 mot bakgrund av att jag i det följande kommer att

 föreslå en utökad möjlighet för uthyrningsföretagen

 att träffa tidsbegränsade anställningsavtal. Jag

 föreslår därför att kravet på skriftliga

 anställningsavtal liksom möjligheten att träffa

 avvikande regler i kollektivavtal förs över

 oförändrade till den nya lagen (lagförslagets 4 § 1

 och 5 §).

 Enligt 9 § 3 arbetsförmedlingslagen får en

 arbetstagare inte genom villkor i avtal eller på

 annat sätt hindras att ta anställning hos en be-

 ställare för vilken arbete utförs.

 Enligt 9 § 4 får en arbetstagare som har sagt upp

 sig från en anställning och tar anställning hos en

 annan arbetsgivare inte hyras ut till sin tidigare

 arbetsgivare tidigare än sex månader efter det att

 anställningen hos denne upphörde. Regeln syftar

 bl.a. till att motverka en oönskad rekryterings-

 verksamhet från uthyrningsföretagets sida.

 Båda dessa regler bör enligt utredningen finnas

 kvar i en ny lag, dock med den skillnaden att

 bestämmelserna, som idag riktar sig mot både

 uthyraren och beställaren, endast bör ta sikte på

 uthyrarens verksamhet.

 SAF har ifrågasatt om det i dessa fall verkligen

 finns ett behov av särregler och att i vart fall

 dessa inte är av den digniteten att det motiverar

 en reglering i lag. SPUR har pekat på att förbudet

 att inom sex månader hyra ut till den tidigare

 arbetsgivaren kan leda till gränsdragningsproblem

 bl.a. i den situationen då ett företag tar över en

 hel funktion på entreprenad från en kund.

 Landstingsförbundet har särskilt pekat på vikten av

 att förhindra osund rekryteringsverksamhet, som kan

 bli fallet, vid bristsituationer inom hälso- och

 sjukvårdens nyckelgrupper. Den övervägande majo-

 riteten av övriga remissinstanser har utan några

 närmare kommentarer tillstyrkt utredningens

 förslag. Även jag är av uppfattningen att

 bestämmelserna i stort sett oförändrade kan föras

 över till den nya lagen (lagförslagets 4 § 2 och

 3). På sätt utredningen föreslagit bör

 bestämmelserna enbart rikta sig till den som hyr ut

 arbetskraft och inte till beställaren. I motsats

 till SAF anser jag således att reglerna är av ett

 sådant skyddsintresse att en lagreglering är

 önskvärd. Det av SPUR angivna gränsdrag-

 ningsproblemet när ett företag tar över en hel

 funktion på entreprenad torde aldrig behöva

 aktualiseras med hänsyn till kravet att det

 aktuella arbetet måste utföras i den tidigare

 arbetsgivarens dvs. beställarens verksamhet för att

 lagens bestämmelser skall bli tillämpliga.

 Bestämmelsen i 9 § 3, vilket i den föreslagna lagen

 motsvaras av 4 § 2, bör emellertid få en något

 annorlunda utformning. Eftersom bestämmelsen, som

 Stockholms tingsrätt påpekat, även syftar till att

 förhindra att arbetsgivaren försvårar för

 arbetstagaren att ta anställning hos beställaren

 efter uppdragets slut bör detta uttryckligen framgå

 av bestämmelsen.

 Sanktioner

 Idag finns en möjlighet för AMS att ingripa med

 vitesföreläggande mot den som bryter mot de nu

 redovisade bestämmelserna. Mot bakgrund av

 utredningens förslag att AMS tillsynsfunktion skall

 upphöra föreslår utredningen att den arbetsgivare

 som inte iakttar skriftlighetskravet, utan att

 kollektivavtal träffats, liksom den arbetsgivare

 som i övrigt bryter mot lagförslagets 4 §, skall

 kunna dömas till böter. Någon möjlighet att före-

 lägga vite föreslås inte. Förslaget om straff

 istället för vite har inte närmare kommenterats av

 remissinstanserna. RÅ har emellertid ifrågasatt om

 det inte skulle bli både effektivare och samtidigt

 innebära en bättre hushållning med rättsväsendets

 resurser att behålla möjligheten till

 vitesföreläggande i stället för att införa

 straffbestämmelser.

 Enligt min mening förutsätter möjligheten för AMS

 eller någon annan myndighet att använda sig av

 vitespåföljd att denna myndighet också har ett

 tillsynsansvar. Eftersom ett sådant ansvar inte

 föreslås och reglerna inte bör lämnas

 osanktionerade delar jag utredningens förslag om

 införande av en straffbestämmelse. I lagförslagets

 7 § föreslås därför att arbetsgivare som

 uppsåtligen eller av oaktsamhet handlar i strid med

 4 §, utan att detta är tillåtet enligt avtal som

 avses i 5 §, döms till böter. Bestämmelsen har i

 förhållande till lagrådsremissens lagförslag

 genomgått en språklig justering efter förslag av

 Lagrådet.

 Ökade möjligheter till tidsbegränsade anställningar

 För uthyrningsföretag kan det vara av intresse att

 ha möjlighet att anställa arbetskraft endast för

 den tid ett enskilt uthyrningsuppdrag erhållits.

 Därigenom undviker företaget kostnader för den

 personal som inte har uppdrag. I stället kan det

 vara det allmänna som genom t.ex. arbetslöshetsför-

 säkringen eller på annat sätt får bära kostnaden

 för att arbetskraften inte är fullt sysselsatt.

 Mot denna bakgrund har det i 9 § 2 sista meningen

 arbetsförmedlingslagen föreskrivits att avtal om

 tidsbegränsad anställning inte får träffas i de

 fall som avses i 5 § 1 och 3 samt 6 § lagen

 (1982:80) om anställningsskydd (LAS). Föreskriften

 som riktar sig till arbetsgivare som avser att hyra

 ut arbetskraft innebär alltså vissa inskränkningar

 i förhållande till LAS möjligheter att träffa

 tidsbegränsade anställningsavtal. De fall som avses

 och där det alltså inte är möjligt att träffa

 tidsbegränsade avtal gäller tidsbegränsningar med

 hänsyn till arbetets särskilda beskaffenhet (5 §

 1), tillfällig arbetsanhopning (5 § 3) samt prov-

 anställningar (6 §).

 Av 11 § arbetsförmedlingslagen följer vidare att

 avvikelser från bl.a. 9 § 2 får göras genom

 kollektivavtal som slutits eller godkänts av en

 central arbetstagarorganisation. Av 14 § framgår

 slutligen att AMS får meddela föreläggande eller

 förbud (ev. förenat med vite) bl.a. gentemot den

 som i strid mot 9 § hyr ut arbetskraft utan att

 avtal om avvikelse har träffats enligt 11 §.

 Enligt föredragande departementschef (prop.

 1990/91:124 s. 39) var syftet med de angivna

 undantagen att hindra att de mer långtgående

 reglerna om anställningsskydd vid

 tillsvidareanställning skulle kunna kringgås genom

 utnyttjande av andra anställningsformer. I samman-

 hanget uttalade också departementschefen en

 förhoppning att frågan om vilka villkor som bör

 gälla inom olika branscher när det gäller uthyrd

 arbetskraft snarast skulle bli föremål för

 branschöverenskommelser mellan parterna på arbets-

 marknaden. Ett exempel på en sådan bransch-

 överenskommelse är det tidigare nämnda s.k.

 ambulerandeavtalet mellan HAO och HTF för vissa

 tjänstemän vid kontorsserviceföretag och skriv-

 byråer. I avtalet har bl.a. förhandlats bort de

 ovan nämnda förbuden för vissa tidsbegränsade an-

 ställningar. Anställningen skall dock gälla tills

 vidare om inte arbetsgivaren och tjänstemannen

 överenskommit om annat.

 Enligt utredningens uppfattning är det

 principiellt olyckligt att för vissa grupper av

 arbetstagare upprätthålla en särreglering i

 förhållande till reglerna i övrigt på

 arbetsmarknaden. En särreglering innebär ofta

 gränsdragningsproblem och svårigheter att

 överblicka och tillämpa regelsystemet på ett enkelt

 sätt. Detta gör sig gällande inte minst på ett

 område som uthyrning av arbetskraft, där

 exempelvis gränsdragningen mot entreprenadverk-

 samhet alltid har vållat problem.

 Enligt utredningen bör en särreglering på detta

 område upprätthållas endast om starka skäl talar

 för det och det är nödvändigt för att ifrågavarande

 arbetstagarkategori inte skall hamna utanför det

 anställningsskydd som LAS avser att tillförsäkra

 alla arbetstagare. Vidare är det svårt att motivera

 varför eventuella inskränkningar i rätten att

 träffa avtal om tidsbegränsningar bara skall gälla

 för uthyrningsarbetsgivare. Även inom andra områden

 förekommer att arbetsgivare mer eller mindre i

 syfte att kringgå lagens regler använder sig av

 tvivelaktiga anställningsformer. Detta har i så

 fall fått lösas inom ramen för LAS regelsystem.

 Jag delar utredningens uppfattning att LAS

 regelssystem bör gälla fullt ut även för anställda

 i uthyrningsföretag. Övervägande majoriteten av

 remissinstanserna har också ställt sig bakom

 förslaget i denna del.

 LAS innebär att anställning normalt skall gälla

 tills vidare och att tidsbegränsade anställningar

 bara får träffas i vissa angivna situationer. Med

 förslaget följer att även uthyrningsföretagen

 skulle få rätt att träffa tidsbegränsade

 anställningar under i denna lag angivna kriterier

 och att lovligheten inte blir beroende av var

 arbetsinsatsen utförs. Det kan tilläggas att

 Arbetsdomstolen när det gäller lovligheten av

 tidsbegränsade anställningar p.g.a. arbetets

 särskilda beskaffenhet eller när det gäller fall av

 upprepade anställningar för viss tid, har anlagt

 ett restriktivt synsätt, speciellt när det varit

 fråga om försök att kringgå lagens regler om

 tillsvidareanställning. Domstolen nöjer sig i

 regel inte med en noggrann prövning av om arbetet

 är av särskild beskaffenhet, utan prövar även om

 arbetsgivarens verksamhet i det enskilda fallet

 motiverat tidsbegränsad anställning eller om verk-

 samheten möjligen varit organiserad så att

 arbetstagaren bort tillsvidareanställas trots att

 anställningen i första hand avsett vissa

 tidsbegränsade arbetsuppgifter (jfr ex.vis AD 1977

 nr 17, 1984 nr 77; beträffande s.k. äkta vikariat

 se dock 1984 nr 66).

 Mot denna bakgrund torde det stå klart att vissa

 former av upprepade tidsbegränsade anställningar

 som i dag förekommer i samband med ut-

 hyrningsuppdrag och som innebär att arbetstagare

 anställs uppdrag för uppdrag (utan att något

 anställningsförhållande föreligger mellan upp-

 dragen) vid en rättslig prövning skulle komma att

 betraktas som otillåtna visstidsanställningar. När

 det gäller lovligheten av andra tidsbegränsade

 anställningar som är en följd av ett

 uthyrningsuppdrag är detta en fråga som från fall

 till fall får lösas i rättstillämpningen och inom

 ramen för det grundläggande syfte som bär upp

 bestämmelserna om tidsbegränsade anställningar

 enligt LAS.

 3.6 Medbestämmandelagen (MBL)

 Min bedömning: Inga ändringar i sak görs i 38 §

 MBL.

 Utredningens bedömning: Överensstämmer med min

 bedömning.

 Remissinstanserna: Endast ett fåtal

 remissinstanser har kommenterat förslaget i denna

 del. SAF, Företagarnas Riksorganisation och SPUR

 delar inte utredningens uppfattning att det kan

 vara av värde att behålla den förstärkta

 förhandlings- och informationsskyldigheten enligt

 38 § MBL i samband med inhyrning av arbetskraft.

 SACO stöder utredningens uppfattning.

 Skälen för min bedömning: I samband med

 arbetsförmedlingslagens tillkomst vidtogs även

 vissa ändringar i 38 § MBL. Ändringarna hade rent

 allmänt till syfte att stärka

 löntagarorganisationernas inflytande enligt 38 §.

 Bl.a. infördes en uttrycklig lagbestämmelse som

 innebar att undantagen i arbetsgivarens

 förhandlingsskyldighet i 38 § andra stycket

 avseende kortvarigt och tillfälligt arbete resp.

 arbete som kräver särskild sakkunskap slopades i

 det fall att den av arbetsgivaren tilltänkta

 åtgärden avsåg anlitande av uthyrd arbetskraft. I

 dessa fall blir arbetsgivaren alltid förhand-

 lingsskyldig innan han fattar beslut. Denna regel

 kan frångås endast genom att parterna träffar

 kollektivavtal om det.

 I samma lagstiftningsärende infördes också en

 förstärkt informationsskyldighet för arbetsgivaren

 i samband med förhandlingar enligt 38 §. Dels

 preciserades arbetsgivarens skyldighet att

 självmant lämna den information som

 arbetstagarorganisationen behöver för att kunna ta

 ställning i förhandlingsfrågan, dels infördes en

 rätt för arbetstagarorganisationen att på begäran

 få del av sådant som den anser angeläget.

 Utredningen har i sina överväganden inte funnit

 skäl att föreslå några ändringar i sak i 38 § MBL.

 Jag har ingen annan uppfattning i denna fråga.

 Förhandlings- och vetorättsreglerna i 38-40 §§ MBL

 är för närvarande föremål för en allmän översyn

 inom ramen för 1992 års Arbetsrättskommitté. Enligt

 direktiven (dir. 1991:118) skall kommittén utreda

 förutsättningarna för ett avskaffande av den

 fackliga vetorätten. Frågan skall behandlas med

 förtur. Det finns därför ingen anledning att i

 detta sammanhang föregripa kommitténs arbete.

 3.7 Kostnader

 Min bedömning: Förslagets direkta effekter på

 statsfinanserna torde bli obetydliga. En avreg-

 lering av arbetsförmedlingsmonopolet innebär till

 en början att polis- och åklagarmyndigheter samt

 allmänna domstolar avlastas ett antal ärende-

 grupper rörande brott mot arbetsförmedlingslagen.

 Den omständigheten att AMS tillstånds- och till-

 synsfunktion upphör, liksom AMS möjligheter att

 ingripa med föreläggande och förbud innebär

 kostnadsbesparande effekter hos AMS, allmänna

 förvaltningsdomstolar och regeringen. Genom

 avregleringen skapas en effektivare arbetsmarknad

 vilket är positivt för samhällsekonomin.

 Utredningens bedömning: Utredningen bedömer att de

 omedelbara effekterna av förslaget troligtvis blir

 små men att kostnadsbesparande effekter kan uppstå

 på sikt.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser har rent

 allmänt pekat på de fördelar som en avreglering

 innebär från konkurrenssynpunkt och i form av ett

 effektivare utnyttjande av de samlade

 arbetsförmedlingsresurserna.

 Skälen för min bedömning: Den offentliga

 arbetsförmedlingen skall även i fortsättningen

 finansieras över statsbudgeten. Såvitt kan bedömas

 kommer AMS utgifter inte att påverkas vid en

 avreglering. Anslagen kommer heller inte att

 påverkas nämnvärt genom att AMS tillstånds- och

 tillsynsfunktion upphör. Ett bättre utnyttjande av

 AMS resurser torde emellertid bli följden av en

 avreglering.

 Mål rörande olaga arbetsförmedling har ofta varit

 komplicerade och gått till högsta instans. Detta

 har varit resurskrävande och åsamkat staten kost-

 nader. Införandet av vitessanktion genom 1991 års

 lagstiftning innebär också en risk för uppkomsten

 av vissa merkostnader för förvaltningsdomstolarna.

 Med förslaget till avreglering försvinner dessa

 målgrupper, liksom regeringens befattning med från

 AMS överklagade tillståndsärenden. Härigenom

 uppstår vissa kostnadsbesparingar.

 Med förslaget kan ett par nya målgrupper komma upp

 vid de allmänna domstolarna. Vad som i praktiken

 kan bli aktuellt är fall där förbudet att ta betalt

 av arbetstagare eller arbetssökande prövas. Sam-

 mantaget är det emellertid min bedömning att

 kostnaderna för rättsväsendet till följd av

 förslaget kommer att minska.

 Syftet med avregleringen är att den skall bidra

 till en effektivare och flexiblare arbetsmarknad.

 Kompletterande förmedlingar kan medverka till

 snabbare och mer träffsäkra rekryteringar. Därmed

 minskar "väntekostnaden" som för den sökande yttrar

 sig i utebliven inkomst och för arbetsgivaren i

 produktionsbortfall. Snabbare tillsättningar av

 nyckelbefattningar med vissa sökande kan i sin tur

 också leda till att andra arbetssökande får kortare

 väntetider och därmed sänks väntekostnaden

 ytterligare. Mer träffsäkra rekryteringar påverkar

 produktiviteten gynnsamt.

 Om privata förmedlingar medverkar till att

 arbetskraft "låses in" i vissa yrkes- och

 branschområden finns det visserligen en risk att

 man härigenom motverkar en rörlighet som vore

 önskvärd ut arbetsmarknadspolitisk och

 samhällsekonomisk synvinkel. Som bl.a. SAV har

 framhållit bör emellertid inte risken för

 inlåsningseffekter överdrivas.

 Lättnaderna för uthyrningsverksamheten torde

 medföra att konkurrenskraften och produktiviteten i

 näringslivet ökar genom att inhyrning i vissa

 situationer kan bli en effektivare lösning än att

 anställa "egen" arbetskraft. En förutsättning för

 detta är naturligtvis, som ett par remissinstanser

 också har påpekat, att oseriös verksamhet inte

 tillåts breda ut sig på de seriösa företagens

 bekostnad.

 3.8 Uppföljning och utvärdering

 Min bedömning: En utvärdering och analys av

 effekter och konsekvenser av avregleringen bör

 göras efter en treårsperiod.

 Utredningens förslag: Utredningen föreslår en

 utvärdering efter två år.

 Remissinstanserna: Kommunförbundet,

 Landstingsförbundet, TCO, SACO och HCK har alla

 ställt sig bakom förslaget att en uppföljning och

 utvärdering av verksamheten görs inom en

 tvåårsperiod.

 Skälen för min bedömning: I det föregående har jag

 gjort vissa allmänna bedömningar av vad som kan

 hända efter en avreglering. Till en del är dessa

 bedömningar grundade på erfarenheter i

 Storbritannien och Danmark, som inte utan vidare

 kan överföras till svenska förhållanden. Det är med

 andra ord svårt att mer i detalj förutse vad som

 kommer att hända inom olika områden. Den allmänna

 ekonomiska utvecklingen kommer att ha stor

 betydelse för avregleringens effekter. Det finns

 därför goda skäl att följa utvecklingen efter

 avregleringen.

 Utredningen föreslår att reformen följs upp,

 förslagsvis efter två år. Eftersom mycket talar för

 att de närmaste två åren kommer att kännetecknas av

 en svag efterfrågan på arbetskraft är det enligt

 min mening lämpligt att senarelägga uppföljningen

 ytterligare ett år, dvs. efter tre år. Av de frågor

 som särskilt bör beaktas vid en uppföljning kan

 nämnas avregleringens effekter på den offentliga

 arbetsförmedlingen och informationen om lediga

 platser (platsanmälningslagen). Vidare bör

 effekterna för särskilt utsatta grupper samt

 uthyrning av arbetskraft analyseras.

 4 Upprättade lagförslagI enlighet med det anförda

 har inom Arbetsmarknadsdepartementet upprättats

 förslag till

 1. lag om privat arbetsförmedling och uthyrning av

 arbetskraft,

 2. lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestäm-

 mande i arbetslivet,

 3. lag om ändring i allmänna tjänstepliktslagen

 (1959:83).

 Förslagen har granskats av Lagrådet.

 5 Specialmotivering

 5.1 Förslaget till lag om privat arbetsförmedling

 och uthyrning av arbetskraft

 Lagens innehåll

 Under denna rubrik har samlats vissa regler om

 lagens tillämpningsområde samt definitioner av

 allmän betydelse för de följande bestämmelserna i

 lagen.

 1 §

 Paragrafen motsvarar i sak nuvarande 1 §. I

 paragrafen har endast gjorts vissa språkliga

 förändringar.

 I paragrafens andra stycke ges en definition på

 begreppet arbetsförmedling (se prop. 1990/91:124 s.

 24-27 och 51-52).

 2 §

 I paragrafen ges en definition på vad som avses med

 uthyrning av arbetskraft. Definitionen har direkt

 motsvarighet i nuvarande 2 § (se ovan nämnda prop.

 s. 18-21 samt 52).

 Arbetsförmedling för sjömän

 3 §

 I denna paragraf anges det enda undantaget när

 privat arbetsförmedling inte får bedrivas.

 Undantaget gäller arbetsförmedling mot ersättning

 för sjömän. Bestämmelsen har sin motsvarighet i

 nuvarande 3 § första stycket och 4 § andra

 meningen. Paragrafen som hämtar sitt innehåll från

 en ILO-konvention har närmare kommenterats under

 avsnitt 3.2. Av 7 § andra stycket framgår att den

 som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

 förbudet kan dömas till böter eller fängelse i

 högst sex månader.

 Uthyrning av arbetskraft

 4 och 5 §§

 I 4 § har från nuvarande 9 § förts över några av de

 bestämmelser som en arbetsgivare som hyr ut

 arbetskraft har att iaktta i sin verksamhet. Det

 gäller kravet på skriftliga anställningsavtal, att

 en arbetstagare inte får hindras att ta anställning

 hos beställaren samt att en arbetstagare inte får

 hyras ut till sin tidigare arbetsgivare tidigare än

 sex månader efter det att anställningen hos denne

 upphörde. När det gäller de närmare övervägandena

 till bestämmelsen hänvisas till avsnitt 3.5.

 Bestämmelsen har justerats enligt Lagrådets

 förslag. Av 7 § första stycket framgår att bestäm-

 melsen är straffsanktionerad.

 Av 5 § framgår att genom kollektivavtal som

 slutits eller godkänts av en central

 arbetstagarorganisation får avvikelser göras från

 kravet på skriftliga anställningsavtal.

 Bestämmelsen har delvis sin motsvarighet i

 nuvarande 11 §.

 Förbud att ta betalt av arbetssökande eller

 arbetstagare

 6 §

 I paragrafen, som saknar motsvarighet i gällande

 lag, stadgas ett förbud för privata

 arbetsförmedlings- och uthyrningföretag att begära,

 avtala om eller att ta emot ersättning av

 arbetssökande eller arbetstagare för att erbjuda

 eller anvisa dem arbete. Paragrafen, som justerats

 enligt Lagrådets förslag, har närmare behandlats

 under avsnitt 3.4.

 Förbudet innebär att privata arbetsförmedlings-

 och uthyrningsföretag inte får ställa upp några som

 helst ekonomiska krav, varken direkt eller

 indirekt, från arbetssökande eller arbetstagare för

 att dessa skall komma i åtnjutande av

 förmedlingsservicen eller bli anvisade arbete. Det

 kan gälla exempelvis registrerings- eller

 deponeringsavgifter av skilda slag eller att de som

 ett villkor måste utnyttja någon slags service som

 debiteras.

 Ansvar

 7 §

 Av paragrafens första stycke framgår att

 arbetsgivare som uppsåtligen eller av oaktsamhet

 handlar i strid med 4 §, utan att detta är tillåtet

 enligt avtal som avses i 5 §, döms till böter.

 Detta är en nyhet i förhållande till gällande rätt

 där AMS har en möjlighet att för överträdelser mot

 de aktuella bestämmelserna ingripa med föreläggande

 och förbud. Stycket har justerats enligt Lagrådets

 förslag.

 Paragrafens andra stycke föreskriver att den som

 uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbudet

 i 3 § mot sjömansförmedling eller förbudet i 6 §

 mot att begära, avtala om eller ta emot ersättning

 av en arbetssökande eller en arbetstagare kan dömas

 till böter eller fängelse.

 Ikraftträdande

 Lagen träder i kraft den 1 juli 1993. Samtidigt

 upphör lagen (1991:746) om privat arbetsförmedling

 och uthyrning av arbetskraft att gälla.

 5.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:580)

 om medbestämmande i arbetslivetI 38 § andra stycket

 MBL finns en hänvisning till den nu gällande

 arbetsförmedlingslagen. Som en konsekvens av den

 nya lagen om arbetsförmedling och uthyrning av

 arbetskraft har en följdändring vidtagits i 38 §

 MBL.

 5.3 Förslag till lag om ändring i allmänna

 tjänstepliktslagen (1959:83)Som en konsekvens av

 att arbetsförmedlingsverksamheten legaliseras har

 en följdändring vidtagits i 4 § tjänstepliktslagen.

 Bestämmelsen har formulerats i enlighet med

 Lagrådets förslag.

 6 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

 att anta förslagen till

 1. lag om privat arbetsförmedling och uthyrning av

 arbetskraft,

 2. lag om ändring i lagen (1976:580) om

 medbestämmande i arbetslivet,

 3. lag om ändring i allmänna tjänstepliktslagen

 (1959:83).

 7 Beslut

 Regeringen ansluter sig till föredragandens

 överväganden och beslutar att genom proposition

 föreslå riksdagen att anta de förslag som

 föredraganden lagt fram.

 Utredningens sammanfattning av betänkandet SOU

 1992:116

 En ny lag om privata arbetsförmedlingar och

 uthyrning av arbetskraft trädde i kraft år 1992.

 Lagen, som ersatte 1935 års arbetsförmedlingslag,

 innebär vissa uppmjukningar främst när det gäller

 möjligheten att hyra ut arbetskraft och att

 förmedla personer i företagsledande eller jämförbar

 ställning. Till grund för den svenska

 lagstiftningen ligger en ILO-konvention (nr 96)

 enligt vilken Sverige förbundit sig att förbjuda

 inrättandet av privata vinstsyftande

 arbetsförmedlingar och att avskaffa de som fanns.

 Konventionen har numera sagts upp av Sverige med

 verkan från och med den 4 juni 1993.

 Utredningens uppgift har varit att föreslå hur en

 avreglering av den offentliga arbetsförmedlingens

 monopol bör genomföras när Sverige inte längre är

 bundet av konventionen. Därvid har utredningen

 särskilt beaktat den offentliga arbetsförmedlingens

 roll och funktion.

 Det förslag till ny lag om privata

 arbetsförmedlingar som utredningen lägger fram

 innebär att regleringar, som försvårar för privata

 förmedlingar och uthyrningsföretag att etableras,

 avskaffas.

 De viktigaste förändringarna i förhållande till

 gällande lag kan sammanfattas enligt följande.

 -Privat arbetsförmedling får bedrivas i vinstsyfte

 och får etableras utan krav på licens eller annat

 tillstånd.

 -Arbetsmarknadsstyrelsens (AMS) tillsyn av de

 privata arbetsförmedlingarnas och

 uthyrningsföretagens verksamhet avskaffas. AMS

 möjligheter att ingripa med vitesföreläggande

 eller vitesförbud avskaffas också.

 -Ett uttryckligt och straffsanktionerat förbud mot

 att ta betalt av arbetssökande eller arbetstagare

 som hyrs ut införs i lagen.

 -Den nuvarande begränsningen att en enskild

 arbetstagare får hyras ut för en sammanhängande

 tid av högst fyra månader avskaffas.

 -Anställningsskyddslagens regler om

 anställningsform skall gälla vid uthyrning, dvs.

 tillsvidareanställning skall vara huvudregeln.

 Särregleringar för uthyrningsföretag avskaffas.

 När utredningen har bedömt vilka effekterna kan bli

 har en utgångspunkt varit att den offentliga

 förmedlingen även i fortsättningen skall vara an-

 slagsfinansierad, heltäckande och avgiftsfri. Den

 skall också disponera över de arbetsmarknadspoli-

 tiska åtgärderna. Skyldigheten att anmäla lediga

 platser till den offentliga arbetsförmedlingen

 skall kvarstå.

 De privata arbetsförmedlingarnas uppgift blir att

 upptäcka var det finns affärsmässiga

 förutsättningar för en kompletterande förmedlings-

 service, som arbetsgivare är beredda att betala

 för. Utredningen anser inte att de privata förmed-

 lingarna skall styras av några i lag eller annan

 författning angivna riktlinjer, ej heller att

 taxorna skall regleras.

 Utredningen räknar inte med att de privata

 arbetsförmedlingarna skall få någon stor

 omfattning. Deras verksamhet kommer bl.a. att bli

 mycket konjunkturkänslig. Inom vissa delar av

 arbetsmarknaden kan de dock få större betydelse.

 Det gäller - liksom i dag - för rekrytering av

 personer i företagsledande befattningar, men de kan

 också väntas få betydelse för vissa specialister

 samt för vissa yrkes- och branschområden.

 Arbetsförmedlingar drivna av fackförbund kan få

 större betydelse - inte minst om förmedlingen är

 avgiftsfri. Om ett ökat engagemang hos parterna i

 egna förmedlingar medför ett minskat engagemang för

 den offentliga arbetsförmedlingen eller om det

 uppstår monopolliknande tendenser på olika

 delarbetsmarknader, kan utredningen se risker med

 en sådan utveckling.

 Utredningen föreslår att en uppföljning av

 avregleringens effekter lämpligen sker efter två

 år.

 Förteckning över remissinstanser som avgivit

 yttrande över betänkandet (SOU 1992:116) Privat

 förmedling och uthyrning av arbetskraft.

 Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts

 av Riksåklagaren (RÅ), Svea hovrätt, Stockholms

 tingsrätt, Kommerskollegium, Statens

 Arbetsgivarverk (SAV), Konkurrensverket,

 Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), ILO-kommittén,

 Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet,

 Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Företagarnas

 Riksorganisation, Landsorganisationen i Sverige

 (LO), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO),

 Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO),

 Föreningen Sveriges Executive Search Konsulter

 (ESK), Svenska Personaluthyrnings- och

 Rekryteringsförbundet (SPUR), Samhall AB och

 Handikappförbundens Centralkommitté (HCK). LO har

 bifogat yttranden från Svenska Byggnads-

 arbetareförbundet, Svenska

 Metallindustriarbetareförbundet, Statsanställdas

 Förbund och LO-Rättsskydd AB. Slutligen har Senior

 Service inkommit med yttrande.

 Lagrådsremissens lagförslag

 1. Förslag till

 Lag om privat arbetsförmedling och uthyrning av

 arbetskraft

 Lagens innehåll

 1 § Denna lag gäller arbetsförmedling som bedrivs

 av någon annan än den offentliga

 arbetsförmedlingen. Lagen gäller dock inte

 arbetsförmedling som sker genom skrift som omfattas

 av tryckfrihetsförordningen eller genom media som

 omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen.

 Med arbetsförmedling avses i denna lag verksamhet

 som har till ändamål att skaffa arbete till

 arbetssökande eller arbetskraft åt arbetsgivare och

 som inte innebär uthyrning av arbetskraft enligt 2

 §.

 2 § I lagen ges också bestämmelser om uthyrning av

 arbetskraft. Med uthyrning av arbetskraft avses ett

 rättsförhållande mellan en beställare och en

 arbetsgivare som innebär att arbetsgivaren mot

 ersättning ställer arbetstagare till beställarens

 förfogande för att utföra arbete som hör till

 beställarens verksamhet.

 Arbetsförmedling för sjömän

 3 § Arbetsförmedling för sjömän får inte bedrivas

 mot ersättning.

 Uthyrning av arbetskraft

 4 § Arbetsgivare som hyr ut arbetskraft skall

 iaktta följande.

 1. Mellan arbetsgivaren och arbetstagaren skall

 det finnas ett skriftligt anställningsavtal som

 reglerar anställningsformen samt lön och allmänna

 anställningsvillkor.

 2. Arbetstagare får inte genom villkor i avtal

 eller på något annat sätt hindras att ta

 anställning hos beställare för vilka de utför eller

 utfört arbete.

 3. En arbetstagare som har sagt upp sig från en

 anställning och tar anställning hos en arbetsgivare

 som hyr ut arbetskraft får inte hyras ut till sin

 förra arbetsgivare tidigare än sex månader efter

 det att anställningen hos denne upphörde.

 5 § Avvikelser får göras från 4 § 1 genom

 kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en

 central arbetstagarorganisation.

 Förbud att ta betalt av arbetssökande eller

 arbetstagare

 6 § Den som förmedlar arbete eller hyr ut

 arbetskraft får inte begära, avtala om eller ta

 emot ersättning av arbetssökande eller arbetstagare

 för att erbjuda eller anvisa dem arbete.

 Ansvar

 7 § Arbetsgivare som uppsåtligen eller av

 oaktsamhet bryter mot 4 §, utan att avtal om

 avvikelse träffats enligt 5 §, döms till böter.

 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

 3 eller 6 §§ döms till böter eller fängelse i högst

 sex månader.

 ___________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993, då lagen

 (1991:746) om privat arbetsförmedling och uthyrning

 av arbetskraft skall upphöra att gälla.

 2. Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande

 i arbetslivet.

 Härigenom föreskrivs att 38 § lagen (1976:580) om

 medbestämmande i arbetslivet skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Facklig vetorätt i visst fall

 38 §[2]

 Innan arbetsgivare beslutar att låta någon utföra

 visst arbete för hans räkning eller i hans

 verksamhet utan att denne därvid skall vara arbets-

 tagare hos honom, skall han på eget initiativ

 förhandla med arbetstagarorganisation i förhållande

 till vilken han är bunden av kollektivavtal för

 sådant arbete. Arbetsgivaren är vid förhandlingen

 skyldig att lämna den information om det tilltänkta

 arbetet som arbetstagarorganisationen behöver för

 att kunna ta ställning i förhandlingsfrågan.

 Första stycket gäller Första stycket gäller ej,

 ej, om arbetet är av om arbetet är av

 kortvarig och tillfällig kortvarig och tillfällig

 natur eller kräver natur eller kräver

 särskild sakkunskap och särskild sakkunskap och

 det inte är fråga om det inte är fråga om

 anlitande av uthyrd anlitande av uthyrd

 arbetskraft enligt lagen arbetskraft enligt lagen

 (1991:746) om privat (1993:000) om privat

 arbetsförmedling och arbetsförmedling och

 uthyrning av uthyrning av arbetskraft.

 arbetskraft. Första Första stycket gäller ej

 stycket gäller ej heller heller om den tilltänkta

 om den tilltänkta åt- åtgärden i allt

 gärden i allt väsentligt väsentligt motsvarar

 motsvarar åtgärd som har åtgärd som har godtagits

 godtagits av av

 arbetstagarorganisationen.

 arbetstagarorganisationen.

 Om organisationen i Om organisationen i

 särskilt fall påkallar särskilt fall påkallar

 det, är arbetsgivaren det, är arbetsgivaren

 dock skyldig att dock skyldig att

 förhandla innan han förhandla innan han

 fattar eller verkställer fattar eller verkställer

 beslut. beslut.

 Om synnerliga skäl föranleder det, får

 arbetsgivaren fatta och verkställa beslut innan han

 har fullgjort sin förhandlingsskyldighet enligt

 första stycket. Påkallas förhandling enligt andra

 stycket, är arbetsgivaren icke skyldig att

 uppskjuta beslutet eller verkställigheten till dess

 förhandlingsskyldigheten har fullgjorts, om

 särskilda skäl föreligger mot uppskov. I fråga om

 förhandling enligt första och andra styckena äger

 14 § motsvarande tillämpning.

 Har förhandling påkallats enligt första eller

 andra stycket är arbetsgivaren skyldig att på

 begäran av arbetstagarorganisationen lämna sådan

 information om det tilltänkta arbetet som

 organisationen behöver för att kunna ta ställning i

 frågan.

 ________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

 **FOOTNOTES**

 [2]Senaste lydelse 1991:747.

 3. Förslag till

 Lag om ändring i allmänna tjänstepliktslagen

 (1959:83)

 Härigenom föreskrivs att 4 § allmänna

 tjänstepliktslagen (1959:83) skall ha följande

 lydelse.

 Arbetsförmedlingstvång m.m.

 4 §

 Konungen äger i den Regeringen får i den

 omfattning som prövas omfattning som behövs

 erforderlig förordna om föreskriva om förbud mot

 förbud mot annan annan arbetsförmedling än

 arbetsförmedling än den den offentliga samt om

 offentliga samt om inskränkning i rätten att

 inskränkning i rätten utöva sådan annan arbets-

 att utöva sådan arbets- förmedling.

 förmedling vartill

 tillstånd meddelats med

 stöd av lagen den 18

 april 1935 med vissa

 bestämmelser om arbets-

 förmedling. Arbetsmarknadsstyrelsen

 får trots detta

 Utan hinder av förordnande bestämma att

 förordnande som nu sagts en annan arbetsförmedling

 må Arbetsmarknads- än den offentliga på

 styrelsen medgiva, att styrelsens villkor tills

 annan arbetsförmedling vidare får utövas i

 än den offentliga må samverkan med den

 tills vidare utövas i offentliga arbetsförmed-

 samverkan med denna på lingen.

 villkor som styrelsen

 föreskriver.

 ____________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1993-03-23

 Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl,

 justitierådet Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet

 Anders Swartling.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 25

 februari 1993 har regeringen på hemställan av

 statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets

 yttrande över förslag till lag om privat

 arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft, m.m.

 Förslagen har inför lagrådet föredragits av

 hovrättsassessorn Hans Blyme.

 Förslagen föranleder följande yttrande av

 lagrådet:

 Förslaget till lag om privat arbetsförmedling och

 uthyrning av arbetskraft

 I 1 § bör undantaget för arbetsförmedling som sker

 genom media som skyddas av tryckfrihetsförordningen

 och yttrandefrihetsgrundlagen få följande lydelse:

 "Lagen gäller dock inte arbetsförmedling som sker

 genom skrifter, överföringar eller upptagningar på

 vilka tryckfrihetsförordningen eller

 yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig."

 Andra stycket i 1 § innehåller en definition av

 begreppet arbetsförmedling. Begreppet uthyrning av

 arbetskraft definieras i 2 §. Dessa definitioner

 används sedan endast i 3 § och i rubriken närmast

 före 4 §. Lagrådet förordar att begreppen i fråga

 kommer till användning så att första stycket i 4 §

 får lyda:

 "Arbetsgivare som bedriver uthyrning av

 arbetskraft skall iaktta följande"

 samt att 6 § formuleras på detta sätt:

 "Den som bedriver arbetsförmedling eller

 uthyrning av arbetskraft får inte begära, avtala om

 eller ta emot ersättning av arbetssökande eller

 arbetstagare för att erbjuda eller anvisa dem

 arbete."

 Straffbestämmelsen i 7 § första stycket bör

 förtydligas och lyda som följer:

 "Arbetsgivare som uppsåtligen eller av oaktsamhet

 handlar i strid med 4 §, utan att detta är tillåtet

 enligt avtal som avses i 5 §, döms till böter."

 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:580) om

 medbestämmande i arbetslivet

 Förslaget lämnas utan erinran.

 Förslaget till lag om ändring i allmänna

 tjänstepliktslagen (1959:83)

 Lagrådet föreslår följande formulering av 4 §:

 "Regeringen får i den omfattning som behövs

 föreskriva om förbud mot annan arbetsförmedling än

 den offentliga samt om inskränkning i rätten att

 bedriva sådan annan arbetsförmedling.

 Arbetsmarknadsstyrelsen får trots föreskrift som

 avses i första stycket besluta att en annan

 arbetsförmedling än den offentliga tills vidare får

 bedrivas i samverkan med den offentliga

 arbetsförmedlingen på de villkor som styrelsen

 bestämmer."

 Innehållsförteckning

 Propositionen...................................1

 Propositionens lagförslag.......................3

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 25 mars................8

 1 Inledning....................................8

 2 Arbetsförmedling och uthyrning av

 arbetskraft..................................9

 2.1 Gällande bestämmelser....................9

 2.2 Vissa internationella åtaganden.........10

 3 Allmän motivering...........................15

 3.1 Den offentliga förmedlingens roll och

 ställning...............................15

 3.2 Arbetsförmedlingsmonopolets

 avskaffande.............................18

 3.3 Myndighetstillsynen avskaffas...........22

 3.4 Förbud att ta betalt av arbetssökande

 och arbetstagande.......................25

 3.5 Uthyrning av arbetskraft................28

 3.6 Medbestämmandelagen (MBL)...............34

 3.7 Kostnader...............................35

 3.8 Uppföljning och utvärdering.............36

 4 Upprättade lagförslag.......................37

 5 Specialmotivering...........................37

 5.1 Förslaget till lag om privat arbets-

 förmedling och uthyrning av

 arbetskraft.............................37

 5.2 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1976:580) om medbestämmande i

 arbetslivet.............................39

 5.3 Förslag till lag om ändring i allmänna

 tjänstepliktslagen......................39

 6 Hemställan..................................40

 7 Beslut......................................40

 Bilaga 1 Utredningens sammanfattning av

 betänkandet SOU 1992:116.............41

 Bilaga 2 Sammanställning av inkommna remiss-

 yttranden............................43

 Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag..........44

 Bilaga 4 Lagrådets yttrande................. 49