Regeringens proposition

 1993/94:57

 Vårdnadshavares skadeståndsansvar

Prop.

 1993/94:57

 Regeringen föreslår riksdagen att anta

 det förslag som har tagits upp i

 bifogade utdrag ur regeringsprotokollet

 den 7 oktober 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 En vårdnadshavare är skyldig att betala

 skadestånd för skador som hans eller

 hennes barn har orsakat, om vårdnadshava-

 ren uppsåtligen eller av oaktsamhet har

 brustit i sin plikt att utöva tillsyn

 över barnet. Detta följer av den allmänna

 culparegeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen

 (1972:207), som föreskriver att var och

 en som uppsåtligen eller av vårdslöshet

 vållar person- eller sakskada skall

 ersätta skadan, såvida inte annat följer

 av skadeståndslagen. Den tillsyn som

 vårdnadshavaren skall ha över barnet

 regleras i 6 kap. 2 § föräldrabalken. Där

 sägs att barnets vårdnadshavare svarar

 för att barnet får den tillsyn som behövs

 med hänsyn till barnets ålder, utveckling

 och övriga omständigheter.

 I propositionen föreslås att

 tillsynsansvaret skall skärpas och

 preciseras i skadeförebyggande syfte. En

 vårdnadshavare skall sålunda i syfte att

 hindra att barnet orsakar skada för någon

 annan svara för att barnet står under

 uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder

 vidtas. Förslaget innebär att vårdnads-

 havaren kan bli skadeståndsskyldig enligt

 2 kap. 1 § skadeståndslagen, om han eller

 hon uppsåtligen eller av oaktsamhet har

 brustit i sin skyldighet att se till att

 barnet står under uppsikt eller att andra

 lämpliga åtgärder vidtas.Lagändringen

 föreslås träda i kraft den 1 januari

 1994.

 Propositionens lagförslag

 Förslag till

 Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 2 §

 föräldrabalken[1] skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 2 §[2]

 Barn står under vårdnad av båda

 föräldrarna eller en av dem, om inte

 rätten har anförtrott vårdnaden åt en

 eller två särskilt förordnade förmyndare.

 Vårdnaden om ett barn består till dess

 att barnet fyller arton år eller

 dessförinnan ingår äktenskap.

 Den som har Den som har

 vårdnaden om ett vårdnaden om ett

 barn har ett ansvar barn har ett ansvar

 för barnets för barnets

 personliga personliga

 förhållanden och förhållanden och

 skall se till att skall se till att

 barnets behov barnets behov enligt

 enligt 1 § blir

 1 § blir tillgodosedda.

 tillgodosedda. Barnets

 Barnets vårdnadshavare

 vårdnadshavare svarar även för att

 svarar även för att barnet får den

 barnet får den tillsyn som behövs

 tillsyn som behövs med hänsyn till dess

 med hänsyn till ålder, utveckling

 dess ålder, och övriga

 utveckling och omständigheter samt

 övriga skall bevaka att

 omständigheter samt barnet får

 skall bevaka att tillfredsställande

 barnet får försörjning och

 tillfredsställande utbildning. I syfte

 försörjning och att hindra att

 utbildning. barnet orsakar skada

 för någon annan

 skall

 vårdnadshavaren

 vidare svara för att

 barnet står under

 uppsikt eller att

 andra lämpliga

 åtgärder vidtas.

 Om ansvaret i frågor som gäller barnets

 ekonomiska förhållanden finns

 bestämmelser i 9-16 kap.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 **FOOTNOTES**

 [1] Balken omtryckt 1990:1526

 [2] Senaste lydelse 1983:47

 2

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 7 oktober 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 Proposition om vårdnadshavares

 skadeståndsansvar

 1 Inledning

 I svensk rätt finns ingen uttrycklig

 bestämmelse om vårdnadshavares

 skadeståndsansvar för skador som har

 orsakats av barn. Man får därför falla

 tillbaka på den allmänna culparegeln i 2

 kap. 1 § skadeståndslagen. Detta betyder

 att en vårdnadshavare är skade-

 ståndsskyldig för skador som barnet har

 orsakat, om vårdnadshavaren uppsåtligen

 eller av oaktsamhet har brustit i sin

 plikt att utöva tillsyn över barnet. Den

 tillsyn barnet skall få regleras i 6 kap.

 2 § föräldrabalken. Enligt denna

 bestämmelse svarar vårdnadshavaren för

 att barnet får den tillsyn som behövs med

 hänsyn till barnets ålder, utveckling och

 övriga omständigheter.

 I skilda sammanhang har det rests krav

 på en skärpning av vårdnadshavares

 skadeståndsansvar för skador som orsakats

 av barn. I riksdagen har motioner väckts

 med sådana förslag (se bet. 1987/88:LU4,

 1988/89:LU4, 1988/89:LU25, 1989/90:LU25

 och 1991/92:LU8). I motionerna har

 anförts bl.a. att ett ökat

 skadeståndsansvar skulle innebära en klar

 markering från samhällets sida av

 föräldrarnas ansvar för sina barn. Vid

 sin behandling av motioner under våren

 1990 uttalade lagutskottet att det under

 senare år har blivit allt mer vanligt att

 underåriga gör sig skyldiga till

 skadegörelse och andra brott, som orsakar

 skador som drabbar både enskilda personer

 och det allmänna. Utskottet framhöll att

 det är angeläget att olika vägar prövas i

 syfte att motverka denna utveckling samt

 att en lösning kan vara att

 vårdnadshavare stimuleras att ta ett

 större ansvar för sina barns handlande

 (se bet. 1989/90:LU25 s. 13). Utskottet

 har vidare hösten 1991 strukit under

 vikten av att ungdomsbrottsligheten

 motverkas genom olika åtgärder som bl.a.

 är ägnade att hos vårdnadshavare inskärpa

 det ansvar de har för sina barns

 handlande (se bet. 1991/92:LU8).

 Våren 1990 överlämnade

 Brottsförebyggande rådet (BRÅ) en rapport

 (BRÅ-PM 1990-1) Barnens brott och

 föräldrarnas ansvar till regeringen. I

 rapporten föreslås att en bestämmelse om

 ett beloppsbegränsat objektivt

 skadeståndsansvar för föräldrar och andra

 vårdnadshavare förs in i bestämmelsen om

 barns skadeståndsskyldighet i 2 kap. 2 §

 skadeståndslagen. I rapporten föreslås

 dessutom andra åtgärder i syfte att

 förbättra föräldrarnas möjligheter att ta

 ansvar för sina barn, särskilt när dessa

 är i tonåren.

 Våldskommissionen biträdde i sitt

 slutbetänkande (SOU 1990:92) Våld och

 brottsoffer förslagen i BRÅ-rapporten

 samt föreslog att det i 6 kap. 2 §

 föräldrabalken skulle föras in en

 bestämmelse om att barnets vårdnadshavare

 svarar för att barnet får det skydd och

 stöd barnet behöver, om det riskerar att

 utvecklas ogynnsamt.

 BRÅ-rapporten och Våldskommissionens

 betänkande har remissbehandlats.

 Remissyttrandena finns tillgängliga i

 Justitiedepartementet (dnr 1990-1563 och

 1990-2825). Så gott som alla

 remissinstanser var positiva till tanken

 att utvidga vårdnadshavares

 skadeståndsansvar. De flesta

 remissinstanserna motsatte sig dock

 tanken på att vårdnadshavares

 skadeståndsansvar skulle skärpas på det

 sätt som föreslogs i BRÅ-rapporten. När

 det gällde Våldskommissionens förslag

 hade de flesta remissinstanserna inte

 någon erinran mot kommissionens förslag

 om en ändring i 6 kap. 2 § föräldrabalken

 men några remissinstanser anförde att

 förslaget inte innebär någon ändring i

 förhållande till gällande rätt.

 Mot bakgrund av de nämnda förslagen om

 föräldrars och andra vårdnadshavares

 ansvar för sina barn och de synpunkter

 som har framförts av remissinstanserna

 har inom Justitiedepartementet upprättats

 departementspromemorian Vårdnadshavares

 skadeståndsansvar (Ds 1993:11). I

 promemorian föreslås att vårdnadshavares

 ansvar för skador som orsakas av barn

 skall utvidgas genom en skärpning av

 tillsynsansvaret i föräldrabalken. De

 förslag till andra åtgärder som lades

 fram i i BRÅ-rapporten behandlas inte i

 promemorian. Promemorian har remissbe-

 handlats. Till protokollet i detta ärende

 bör fogas en sammanfattning av pro-

 memorian som bilaga 1, det lagförslag som

 läggs fram i promemorian som bilaga 2 och

 en förteckning över remissinstanserna som

 bilaga 3. Remissyttrandena finns

 tillgängliga i lagstiftningsärendet

 (Justitiedepartementets dnr 93-621).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 9 september 1993

 att inhämta Lagrådets yttrande över det

 förslag som utarbetats i ärendet. Det

 till Lagrådet remitterade förslaget bör

 fogas till protokollet i detta ärende som

 bilaga 4.

 Lagrådet har godtagit den sakliga

 lösningen i det remitterade förslaget men

 föreslagit en omformulering av lagtexten

 för att markera dels att vårdnadshavaren

 inte alltid skall behöva ha en omedelbar

 tillsyn över barnet, dels att

 lagförslaget åsyftar en precisering av

 det gällande tillsynsansvaret. Som

 framgår av det följande ansluter jag mig

 i stort till Lagrådets synpunkter men

 förordar att lagtexten utformas på ett

 annat sätt än vad Lagrådet har

 föreslagit. Jag återkommer till Lagrådets

 synpunkter och ändringsförslag i det

 följande (avsnitten 2.2.4 och 2.2.5).

 Lagrådets yttrande bör fogas till

 protokollet i detta ärende som bilaga 5.

 2 Allmän motivering

 2.1 Gällande rätt

 2.1.1 Barns skadeståndsansvar

 Barns skadeståndsansvar regleras i 2 kap.

 2 § skadeståndslagen. Enligt denna

 bestämmelse skall den som inte har fyllt

 arton år och som vållar person- eller

 sakskada ersätta skadan i den mån det är

 skäligt med hänsyn till hans ålder och

 utveckling, handlingens beskaffenhet,

 föreliggande ansvarsförsäkring och andra

 ekonomiska förhållanden samt övriga

 omständigheter.

 Frågan om ett barn alls skall anses

 skadeståndsskyldigt prövas utifrån

 barnets beteende på liknande sätt som

 sker vid en bedömning av om en vuxen

 person har vållat en skada. Bedömningen

 sker dock utifrån mer objektiva

 kriterier, vilket torde innebära att man

 fäster mindre vikt vid vad barnet insåg

 eller borde inse (se Hellner, Skade-

 ståndsrätt, fjärde upplagan, s. 220).

 Barnets handlingssätt skall objektivt

 sett avvika från vad man kan kräva av en

 vuxen normalperson. När det gäller de

 minsta barnen kommer skadeståndsansvar

 nästan aldrig ifråga. De anses inte ha

 nått en sådan mognad eller ha sådana

 insikter som måste förutsättas för att

 deras handlande skall kunna anses som

 vållande (jfr Lagrådet i prop. 1972:5 s.

 630 och NJA 1977 s. 186). När det gäller

 större barn fastställs skadeståndet efter

 en skälighetsbedömning där hänsyn tas

 till samtliga de omständigheter som anges

 i lagrummet. Detta ger möjlighet att

 avpassa skadeståndet med hänsyn till

 barnets intellektuella utveckling och

 psykiska mognad. Vidare har handlingens

 beskaffenhet betydelse för bedömningen.

 Man tar t.ex. hänsyn till om barnet har

 varit inriktat på att vålla skada eller

 inte och till barnets uppfattning om

 risken för skada (jfr NJA 1976 s. 121 och

 1980 s. 670). Vid bedömningen av barnets

 ekonomiska förhållanden fästs stor vikt

 vid om ersättning för skadan kan betalas

 ur en ansvarsförsäkring eller inte. Om

 ansvarsförsäkring inte finns tas hänsyn

 till barnets egen betalningsförmåga. Om

 skadan täcks av en ansvarsförsäkring,

 jämkas inte skadeståndet (jfr anf. prop.

 s. 165). Ungdomar mellan femton och arton

 år har i princip fullt skadeståndsansvar.

 Den som har fyllt femton år anses

 nämligen normalt ha nått full intellek-

 tuell utveckling. Bedömningen bör därför

 i de flesta fall kunna ske på samma sätt

 som för en vuxen person och jämkning

 förekommer endast i undantagsfall. Vid

 bedömning av om jämkning bör ske när

 skada har vållats av en person i den

 åldern är det främst omständigheterna

 kring skadefallet och skadevållarens

 ekonomiska omständigheter som är av

 betydelse.

 Av bestämmelsen i 2 kap. 4 § skade-

 ståndslagen följer att ett barn som

 vållar ren förmögenhetsskada genom brott

 kan bli skadeståndsskyldigt enligt vad

 som föreskrivs i 2 kap. 2 §. Vad som

 avses med brott definieras i

 brottsbalken. Med brott menas en gärning

 för vilken det stadgas straff i

 brottsbalken eller i annan lag eller

 författning (1 kap. 1 § brottsbalken). Om

 inte annat sägs anses som brott enligt

 brottsbalken endast gärningar som har

 begåtts uppsåtligen (1 kap. 2 §

 brottsbalken). En gärning som den som är

 under femton år har begått uppsåtligen är

 brott även om påföljd är utesluten enligt

 1 kap. 6 § brottsbalken. Motsvarande

 gäller vid oaktsamhet om gärningen är

 brottslig om den begås av oaktsamhet.

 Barns skadeståndsskyldighet kan i

 princip också jämkas enligt den allmänna

 jämkningsregeln i 6 kap. 2 §

 skadeståndslagen men den regeln antas

 sakna större praktisk betydelse eftersom

 de billighetssynpunkter som regeln ger

 uttryck för redan tillvaratas i bestäm-

 melsen om barns skadeståndsskyldighet (se

 prop. 1975:12 s. 179).

 2.1.2 Vårdnadshavares skadeståndsansvar

 för bristande tillsyn över barn

 Vårdnaden om ett barn består till dess

 barnet fyller arton år eller dessförinnan

 ingår äktenskap. Vårdnadshavare är

 antingen barnets båda föräldrar, en av

 föräldrarna eller en eller två särskilt

 förordnade förmyndare (6 kap. 2 §

 föräldrabalken). Den som har vårdnaden om

 ett barn har ett ansvar för barnets

 personliga förhållanden och skall se till

 att barnets behov blir tillgodosedda. I

 vårdnaden ingår också ett visst

 tillsynsansvar och ett ansvar för att

 barnet får tillfredsställande försörjning

 och utbildning.

 Vårdnadshavares skadeståndsansvar för

 skador som barnet orsakar regleras inte i

 någon särskild bestämmelse i

 skadeståndslagen eller i någon annan lag.

 Ansvaret följer i stället av den allmänna

 culparegeln i 2 kap. 1 §

 skadeståndslagen. För att en vårdnads-

 havare skall kunna förpliktas att betala

 skadestånd krävs således att

 vårdnadshavaren uppsåtligen eller av

 oaktsamhet har brustit i sin skyldighet

 att utöva tillsyn över barnet.

 Den tillsyn barnet skall få regleras i 6

 kap. 2 § föräldrabalken. Enligt denna

 bestämmelse skall barnets vårdnadshavare

 se till att barnet får den tillsyn som

 behövs med hänsyn till barnets ålder,

 utveckling och övriga omständigheter.

 Tillsynsansvaret avser i första hand

 barnets bästa. Vårdnadshavaren är skyldig

 att skydda barnet så att det inte åsamkar

 sig själv skada eller skadas av någon

 annan eller något annat. Tillsynsplikten

 innebär emellertid också en skyldighet

 att se till att barnet inte åstadkommer

 skada för någon annan (se prop.

 1981/82:168 s. 23 och 61).

 I tillsynsplikten ligger att

 vårdnadshavaren skall förebygga och

 avvärja skadegörande handlingar av

 barnet. Vårdnadshavaren kan bli

 skadeståndsskyldig vid en konkret

 försummelse av tillsynsplikten som är

 uppsåtlig eller oaktsam. Det kan gälla

 t.ex. underlåtenhet att ge barnet

 erforderliga instruktioner när barnet

 använder ett farligt föremål, bristande

 övervakning av barnet i samband därmed

 eller underlåtenhet att avvärja en

 konkret skadegörande handling. De

 åtgärder som vårdnadshavaren skall vidta

 för att uppfylla sin tillsynsplikt och

 undgå skadeståndsskyldighet varierar

 beroende på bl.a. vilket föremål barnet

 använder, vad barnet sysselsätter sig med

 och vårdnadshavarens kännedom om

 aktiviteten. Även om tillsynsansvaret

 består till dess barnet fyller arton år

 eller dessförinnan ingår äktenskap,

 förändras den tillsyn som krävs alltefter

 barnets ålder och mognad. Det ligger i

 sakens natur att det ställs större krav

 på tillsynen när det gäller små barn än

 när det gäller ungdomar. Ett litet barn

 kan behöva ständig övervakning, medan

 tillsynsansvaret i fråga om ungdomar ofta

 kan anses uppfyllt genom att vårdnads-

 havaren ger instruktioner eller

 förmaningar (jfr NJA 1954 s. 450, NJA

 1970 s. 463, NJA 1976 s. 458 och

 underinstanserna i NJA 1977 s. 186).

 Vårdnadshavarens skadeståndsansvar

 förutsätter inte att barnet kan åläggas

 någon skadeståndsskyldighet. För

 skadeståndsskyldighet enligt

 skadeståndslagen krävs att skadan har

 orsakats uppsåtligen eller genom

 vårdslöshet. Om ett barn orsakar en skada

 genom en ren olyckshändelse, är barnet

 således inte skadeståndsskyldigt. Däremot

 kan vårdnadshavaren bli skadestånds-

 skyldig i ett sådant fall, om han eller

 hon har brustit i sin tillsyn över

 barnet.

 Den omedelbara tillsynen över barnet

 behöver inte utövas av vårdnadshavaren

 personligen utan den kan överlämnas till

 någon annan person. Om barnet då orsakar

 en skada, kan den person som har hand om

 barnet bli skadeståndsskyldig på grund av

 bristande tillsyn över barnet. Om

 vårdnadshavaren har varit vårdslös på det

 sättet att tillsynsansvaret har

 överlämnats till en person som inte själv

 kan ha erforderlig tillsyn över barnet,

 t.ex. till ett annat barn, kan vårdnads-

 havaren bli skadeståndsskyldig.

 Vårdnadshavare kan också ha ett särskilt

 ansvar för att se till att barnet inte

 begår brott. Ett exempel på detta är

 bestämmelsen i 34 § körkortslagen

 (1977:477). Enligt den bestämmelsen kan,

 om ett barn under femton år för moped

 eller terrängskoter, vårdnadshavaren

 dömas till dagsböter, om vårdnadshavaren

 har underlåtit att göra vad som ankommer

 på honom eller henne för att hindra

 förseelsen. Den som döms för brott enligt

 denna bestämmelse kan förpliktas att

 betala skadestånd enligt den allmänna

 principen att den som begår en brottslig

 gärning som orsakar skada skall ersätta

 skadan.

 I detta sammanhang vill jag också erinra

 om bestämmelserna i 23 kap. 6 §

 brottsbalken. Första stycket i den

 bestämmelsen stadgar en skyldighet för

 envar att avslöja vissa grövre brott. I

 andra stycket finns en särskild regel för

 föräldrar, andra uppfostrare eller för-

 myndare om skyldighet att förhindra

 brott. Dessa personer kan dömas till

 straff, om de underlåter att hindra den

 som står under deras vård eller lydnad

 från att begå brott. En förutsättning för

 att underlåtenheten skall vara straffbar

 är att brottet kan hindras utan fara för

 dem själva eller deras närmaste och utan

 anmälan till myndighet. Skyldigheten att

 hindra brott gäller inte bara den som är

 vårdnadshavare utan även den andre

 föräldern och en förmyndare eller någon

 annan som har en roll som uppfostrare

 t.ex. fosterföräldrar och, under vissa

 förhållanden, lärare. Enligt 2 kap. 5 §

 skadeståndslagen utgår inte ersättning

 för skada som har vållats genom under-

 låtenhet att avslöja brott enbart på

 grund av att straff för underlåtenheten

 kan följa enligt 23 kap. 6 § första

 stycket brottsbalken. Enbart den

 omständigheten att straff kan följa på

 underlåtenheten medför alltså inte utan

 vidare skadeståndsskyldighet enligt

 skadeståndslagen. För skadestånds-

 skyldighet förutsätts en längre gående

 handlingsplikt. Ett exempel på en sådan

 handlingsplikt är vårdnadshavares

 skyldighet att ge barnet tillsyn. Till-

 synsskyldigheten sträcker sig sålunda

 längre än den straffrättsliga

 skyldigheten att hindra brott. I

 tillsynsskyldigheten ligger nämligen att

 vårdnadshavaren är skyldig att på alla

 sätt vara verksam för att förhindra att

 barnet begår brott. Ibland kan en anmälan

 till myndighet eller annat avslöjande av

 pågående brott vara den enda vägen som

 står till buds. Om vårdnadshavaren inte

 uppfyller krav av detta slag, kan denne

 bli skadeståndsansvarig för skada som

 uppkommer genom brottet (se prop. 1972:5

 s. 592).

 Om en vårdnadshavares eller någon annans

 skyldighet att utge skadestånd är

 oskäligt betungande med hänsyn till den

 skadeståndsskyldiges ekonomiska

 förhållanden, kan skadeståndet jämkas

 efter vad som är skäligt, varvid även den

 skadelidandes behov av skadeståndet och

 övriga omständigheter skall beaktas, se 6

 kap. 2 § skadeståndslagen.

 2.1.3 Försäkringsförhållanden

 Som jag tidigare har anfört (se avsnitt

 2.1.1) tas hänsyn till om ansvarsför-

 säkring finns när det belopp som ett barn

 skall betala som skadestånd skall

 bestämmas (2 kap. 2 § skadeståndslagen).

 När det gäller vuxna personer tas hänsyn

 till om ansvarsförsäkring finns på det

 sättet att jämkning av skadeståndet

 enligt 6 kap. 2 § skadeståndslagen då

 inte kommer i fråga.

 Enligt villkoren för ansvarsförsäkringar

 utbetalas försäkringsersättning för

 skador som har orsakats av försäk-

 ringstagaren och personer som tillhör

 dennes hushåll. Detta innebär att det i

 de allra flesta fall är vårdnadshavarens

 ansvarsförsäkring som tas i anspråk för

 att betala ett barns skadestånd.

 Ansvarsförsäkringen täcker också

 skadestånd som vårdnadshavaren skall utge

 på grund av bristande tillsyn över

 barnet. Från försäkringsersättningen dras

 en självrisk, normalt 1 000 kr.

 Enligt försäkringsbolagens praxis

 ersätts även skador som inte kan

 föranleda skadeståndsansvar för barnet

 därför att det är så litet att det inte

 anses kunna vålla en skada uppsåtligen

 eller av oaktsamhet. Skador som har

 orsakats uppsåtligen av någon som har

 fyllt tolv år ersätts inte, jfr 32 och 33

 §§ konsumentförsäkringslagen (1980:38).

 Om en vårdnadshavare av oaktsamhet har

 brustit i sin tillsyn över ett barn över

 tolv år, gäller ansvarsförsäkringen

 däremot vårdnadshavarens

 skadeståndsansvar även om barnet har

 orsakat skadan uppsåtligen.

 Enligt BRÅ-rapporten (s. 104) torde

 80-90 procent av alla medborgare ha skydd

 av ansvarsförsäkring. Sådan försäkring

 ingår i de hemförsäkringar

 (villahemförsäkringar) som vanligen

 förekommer på marknaden.

 Även om det inte finns någon

 ansvarsförsäkring på den skade-

 ståndsskyldiges sida, kan den

 skadelidande i åtskilliga fall få

 ersättning ur sin egen försäkring. Förut-

 seende människor brukar t.ex. ha en

 försäkring som täcker skador på, i vart

 fall värdefull, egendom. Ett

 försäkringsbolag som har betalat ut

 ersättning enligt en sådan försäkring kan

 i sin tur kräva ersättning av den som är

 skadeståndsskyldig (regress).

 Regressrätten är dock begränsad bl.a. på

 det sättet att regressanspråk vid

 skadeförsäkring får framställas endast

 mot den som har vållat en skada

 uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet,

 se 25 § försäkringsavtalslagen (1927:77).

 Bestämmelsen är dispositiv och frågan om

 regressrätt kan regleras annorlunda i

 försäkringsvillkoren.

 I de fall då skadebeloppet inte uppgår

 till hälften av basbeloppet enligt lagen

 (1962:381) om allmän försäkring

 framställs ofta inte något regressanspråk

 mot den som har ansvarsförsäkring. Enligt

 en regressöverenskommelse mellan

 försäkringsbolag, som gäller regresskrav

 mot ansvarsförsäkring, får regress

 nämligen utövas endast om skadebeloppet

 är högre än ett halvt basbelopp.

 2.1.4 Norsk rätt

 BRÅ-rapporten innehåller en redogörelse

 för vad som gäller i några andra länder

 (se s. 55 f. i rapporten). Den norska

 lagstiftningen på området anser jag vara

 av särskilt intresse. I Norge har man

 nämligen infört särskilda lagbestämmelser

 om vårdnadshavares skadeståndsskyldighet.

 I det följande redovisar jag därför

 förhållandena beträffande norsk rätt.

 Enligt norsk rätt är föräldrar och andra

 vårdnadshavare skyldiga att betala

 skadestånd för skador som orsakas av barn

 under arton år, om föräldern eller

 vårdnadshavaren har brustit i sin tillsyn

 över barnet eller underlåtit att göra det

 som rimligen kan krävas för att hindra

 att barnet orsakar en skada. Vidare

 svarar föräldrar som har vårdnaden och

 bor tillsammans med barnet - oavsett egen

 skuld - för skada som har vållats av

 barnet uppsåtligen eller av oaktsamhet.

 Ansvaret är begränsat till 1 000 kr för

 varje skada. Ansvaret kan göras gällande

 bara om barnet vistas hos vårdnadshav-

 aren. När det gäller skador som har

 orsakats av barn under sex till sju års

 ålder, tillämpas det objektiva ansvaret

 endast i undantagsfall.

 Skadeståndsansvaret kan jämkas, t. ex. om

 föräldrarna har nedsatt

 betalningsförmåga.

 Enligt förarbetena till den norska

 bestämmelsen om ett objektivt ansvar

 finns det flera fördelar med en sådan

 regel (se 1965-66 Ot. prp. nr. 48 s. 18).

 Reparationsintresset tillgodoses,

 eftersom den skadelidande får större

 möjligheter att få ersättning för sin

 skada. En sådan regel är processekono-

 miskt fördelaktig, eftersom småskador

 regleras på ett enkelt sätt. Vidare får

 bestämmelsen en preventiv effekt,

 eftersom den stimulerar föräldrars

 intresse för sina barns förehavanden och

 ökar den allmänna förståelsen för att

 skadegörande handlingar av barn och

 ungdom bör motarbetas. Dessutom anses

 regeln stämma med den allmänna

 rättsuppfattningen.

 2.2 Överväganden

 2.2.1 Skall vårdnadshavares

 skadeståndsansvar utvidgas?

 Promemorians förslag: Överenstämmer med

 mitt (se promemorian s. 17).

 Remissinstanserna: Majoriteten av

 remissinstanserna är positiva till att

 vårdnadshavares ansvar för skador som

 orsakas av deras barn utvidgas.

 Skälen för mitt förslag: De nuvarande

 reglernas utformning och deras

 tillämpning medför i praktiken att

 föräldrar i relativt få fall anses ha

 försummat sin tillsynsplikt i samband med

 att deras barn har orsakat en skada. Till

 följd härav blir det skadeståndsansvar

 som föräldrar har för sina barns

 skadegörande handlingar inte särskilt

 omfattande.

 I BRÅ-rapporten anförs att den

 samhällsomvandling som har ägt rum i

 Sverige under det senaste seklet har

 inneburit en kraftig förändring av

 föräldrarnas förutsättningar att utöva

 sitt föräldraskap, eftersom deras

 uppgifter delvis har övertagits av skola,

 barnomsorg och andra institutioner.

 Vidare sägs att ökningen av ungdoms-

 brottsligheten har avstannat sedan i

 mitten av 1970-talet men att

 ungdomsbrottsligheten fortfarande är

 mycket omfattande och utgör ett

 allvarligt problem i samhället. Enligt

 BRÅ-rapporten bör föräldrarnas ansvar och

 möjligheter när det gäller att förebygga

 ett avvikande beteende bland de unga

 förstärkas genom att en bättre juridisk

 grund för deras agerande skapas.

 I syfte att markera den vikt som

 samhället bör tillskriva föräldrarnas

 brottsförebyggande roll föreslås i

 rapporten att det förs in en regel i 2

 kap. 2 § skadeståndslagen om att

 föräldrar och andra vårdnadshavare

 oavsett eget vållande skall, jämte den

 underårige, ansvara för skada som den

 underårige skall ersätta. Ansvaret skall

 vara begränsat till ett visst belopp och

 inte kunna täckas av ansvarsförsäkring. I

 rapporten föreslås också andra åtgärder i

 syfte att förbättra föräldrarnas

 möjligheter att ta ansvar för sina barn,

 såsom en systematisk genomgång av

 lagstiftningen och information om

 reglernas innehåll i en lättillgänglig

 publikation, en utvidgning av

 föräldrarnas möjlighet att vara lediga

 från arbetet för att delta i skolans

 aktiviteter och lokala insatser för att

 ge föräldrarnas engagemang en framskjuten

 plats.

 Enligt mitt synsätt är föräldrarna

 centrala i barns och ungdomars liv och

 betydelsefulla för deras utveckling. Inte

 minst har de en avgörande betydelse när

 det gäller att förmedla de normer som

 samhället vilar på. Jag är övertygad om

 att de flesta föräldrar är engagerade i

 sina barn och vill deras bästa och att de

 ser till att barnet får den tillsyn som

 krävs enligt 6 kap. 2 § föräldrabalken.

 Som BRÅ-rapporten beskriver är det ändå

 inte ovanligt att barn orsakar skador.

 Det sker i olika sammanhang, t.ex. under

 lek och i trafiken, och i ett inte

 obetydligt antal fall i samband med

 brott. Det finns ingen statistik över hur

 många skador barn orsakar som föranleder

 skadeståndsansvar för barnet eller

 vårdnadshavaren. När det gäller skador

 som orsakas av ungdomar har åtminstone en

 del av skadorna samband med att

 skadevållaren begår ett brott. För

 ungdomar över femton år kan därför

 brottsstatistiken ge ett visst mått på

 antalet skador. I promemorian (s. 18)

 lämnas några statistiska uppgifter. Det

 finns dock inga säkra uppgifter om i hur

 många fall skador har orsakats. Ofta är

 det dessutom så att skador uppkommer i

 samband med brott där det inte kan

 fastställas vem som har begått brottet.

 Även om det inte finns några helt säkra

 uppgifter om antalet skador i samband med

 brott, visar likväl statistiken att

 antalet är så stort att det måste

 betraktas som ett samhällsproblem. I

 många fall har skada orsakats uppsåtligen

 av ett barn över tolv år, vilket betyder

 att ansvarsförsäkringen inte ersätter

 skadorna. Detta leder till att både

 enskilda personer och det allmänna

 orsakas ekonomiska förluster. Även när

 barn orsakar skador utan samband med

 brott medför det naturligtvis problem för

 de skadelidande.

 Som jag tidigare har anfört (se avsnitt

 1) har riksdagen vid flera tillfällen

 framhållit vikten av olika åtgärder som

 är ägnade att hos vårdnadshavare inskärpa

 det ansvar de har för sina barns

 handlande (se bet. 1991/92:LU8 s. 5).

 Enligt min åsikt är det vårdnadshavaren

 som bör ha det största ansvaret när det

 gäller att förebygga och förhindra skade-

 görande handlingar av barnet. Om

 vårdnadshavaren ges ett utvidgat skade-

 ståndsansvar för barnets handlingar, kan

 det också tjäna som ett stöd för

 vårdnadshavaren när denne skall uppfostra

 barnet till en ansvarskännande person.

 Ett utvidgat ersättningsansvar för

 föräldrar torde också ha ett gott stöd i

 den allmänna opinionen. Enligt en

 attitydundersökning som har redovisats i

 BRÅ-rapporten ansåg en klar majoritet av

 de tillfrågade att föräldrar och barn

 gemensamt bör ansvara för barnens

 skadegörelse (78,8 %). Även i andra

 sammanhang har liknande synpunkter

 framförts. Många föräldrar betalar redan

 i dag frivilligt ersättning för skador

 som deras barn orsakar. Även en majoritet

 av remissinstanserna har ställt sig bakom

 ett utvidgat ersättningsansvar.

 Min slutsats blir därför att

 vårdnadshavares skadeståndsansvar för

 skador som har orsakats av deras barn bör

 utvidgas.

 Några remissinstanser framför att ett

 utvidgat skadeståndsansvar för

 vårdnadshavare inte ensamt kommer att få

 den skadeförebyggande effekt som

 eftersträvas. De efterlyser ytterligare

 insatser och hänvisar till de förslag

 till andra åtgärder som läggs fram i

 BRÅ-rapporten. Jag är medveten om att ett

 utökat skadeståndsansvar för vårdnads-

 havare endast är ett av flera medel som

 kan användas för att förebygga och

 förhindra att barn åstadkommer skador för

 andra. De förslag till andra åtgärder som

 framförs i BRÅ-rapporten har emellertid

 inte utvecklats närmare utan har karaktär

 av uppslag för vidare bearbetning. De rör

 både frågor som kräver lagstiftning och

 frågor som kräver andra åtgärder. Enligt

 min mening vore det inte ändamålsenligt

 att behandla frågorna i detta

 lagstiftningsärende. De får tas upp på

 nytt i andra sammanhang.

 2.2.2 Skall det utvidgade

 skadeståndsansvaret utformas som ett

 objektivt ansvar?

 Promemorians bedömning: Överensstämmer

 med min (se promemorian s. 20).

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna instämmer i

 promemorians bedömning. Några

 remissinstanser anser att vårdnadshavare

 bör ha ett till beloppet begränsat

 objektivt ansvar för skador som vållas av

 deras barn.

 Skälen för min bedömning: Mitt syfte med

 att föreslå ett utvidgat skadestånds-

 ansvar för vårdnadshavare är främst

 preventivt. Avsikten är att föräldrar och

 andra vårdnadshavare skall förmås att i

 större mån än nu förhindra att barnet

 orsakar skador.

 Enligt BRÅ-rapporten uppnås detta syfte

 bäst genom att vårdnadshavare åläggs ett

 strikt ansvar för skador som har vållats

 av deras barn. Ansvaret föreslås gälla

 både uppsåtliga och vårdslösa handlingar

 av barnet. Bedömningen av om en handling

 är vårdslös eller inte skall ske med

 utgångspunkt i vad som kan krävas av ett

 barn i den aktuella åldern. Det strikta

 ansvaret skall gälla vid sidan av det

 tillsynsansvar som redan nu gäller för

 vårdnadshavare. Det innebär att om föräl-

 dern eller vårdnadshavaren åläggs skade-

 ståndsansvar på grund av bristande

 tillsyn över barnet, det strikta ansvaret

 inte har någon betydelse. Ansvaret

 föreslås begränsat till ett belopp som

 motsvarar en femtedel av basbeloppet

 enligt lagen (1962:381) om allmän

 försäkring. För att det preventiva syftet

 med regeln skall uppnås föreslås att det

 strikta ansvaret inte skall kunna täckas

 av en ansvarsförsäkring (se BRÅ-rapporten

 s. 110 f.).

 Frågan om vårdnadshavare borde vara

 skadeståndsskyldiga oberoende av egen

 vårdslöshet (objektivt ansvar) för skador

 som orsakats av barn, diskuterades vid

 tillkomsten av den nu gällande

 skadeståndslagen. Skadeståndskommittén

 ansåg att ett sådant ansvar inte borde

 införas. Under remissbehandlingen

 framförde några remissinstanser att en

 regel om objektivt ansvar borde

 övervägas. Departementschefen anslöt sig

 emellertid till Skadeståndskommitténs

 ståndpunkt. Han tillade för egen del att

 ett objektivt ansvar skulle rimma illa

 med en utveckling av skadeståndsrätten

 mot ersättning via försäkringar och att,

 om ansvarsförsäkring finns, en tillämp-

 ning av reglerna om barns skadestån-

 dansvar ofta leder till samma resultat

 som en regel om objektivt ansvar,

 eftersom föräldrarna betalar kostnaden

 för den försäkring som tas i anspråk för

 att ersätta den skada som har orsakats av

 barnet (se prop. 1972:5 s. 170 f.).

 Frågan om man nu bör införa ett

 objektivt ansvar för vårdnadshavare är

 enligt min mening huvudsakligen av

 rättspolitiskt slag. Den allmänna

 debatten om ett skärpt skadeståndsansvar

 för föräldrar och andra vårdnadshavare

 har framför allt tagit sikte på att

 skador som uppkommer i samband med att

 barn begår brott, främst skadegörelse-

 brott och andra egendomsbrott i större

 skala, bör motverkas. En regel i enlighet

 med BRÅ-rapportens förslag om ett

 objektivt ansvar för föräldrar och andra

 vårdnadshavare motiveras också i första

 hand av en önskan att förebygga denna typ

 av skador. Några remissinstanser delar

 detta synsätt och anför att den

 skadeförebyggande effekt som man vill

 uppnå förutsätter att vårdnadshavaren är

 ansvarig oavsett eget vållande. De

 förordnar dock att ansvaret skall vara

 beloppsbegränsat.

 Även om syftet med ett utökat skade-

 ståndsansvar för vårdnadshavare främst är

 brottspreventivt, bör ambitionen vara att

 i möjligaste mån motverka att barn över-

 huvudtaget orsakar skador för andra. Jag

 tror också att detta synsätt ligger nära

 den allmänna rättsuppfattningen. Många

 föräldrar ersätter redan i dag skador som

 har orsakats av deras barn oavsett hur

 skadan har uppkommit, antingen av det

 skälet att de tror att de är ersättnings-

 skyldiga eller på grund av att de känner

 sig moraliskt förpliktade att ersätta

 skadan. Enligt min mening bör därför

 utgångspunkten för resonemanget om hur

 vårdnadshavares skadeståndsansvar bör

 utformas vara att ansvaret skall gälla

 oavsett om barnet har orsakat skada i

 samband med brott eller inte.

 Enligt min mening kan man ifrågasätta om

 ett objektivt ansvar verkligen har så

 stor preventiv effekt. Som jag tidigare

 har framhållit är det min övertygelse att

 de flesta föräldrar redan i dag tar

 ansvar för sina barn och betalar

 eventuella skador som barnen orsakar. I

 socialt utsatta familjer däremot kan

 situationen vara sådan att det är föga

 troligt att föräldrarna skulle fästa

 någon vikt vid ett ekonomiskt ansvar

 eller ha förmåga att erlägga ett

 eventuellt skadestånd. Dessa föräldrars

 uppfostran av och tillsyn över sina barn

 torde enligt min mening inte påverkas av

 ett objektivt skadeståndsansvar.

 Ett objektivt skadeståndsansvar skulle

 stå i strid med huvudregeln inom svensk

 skadeståndsrätt att det krävs uppsåt

 eller vårdslöshet för att någon skall

 anses vara skadeståndsskyldig. Ett

 objektivt skadeståndsansvar skulle

 innebära skadeståndsskyldighet i fall där

 vårdnadshavaren inte har några praktiska

 möjligheter att påverka händelseförloppet

 och därmed det egna skadeståndsansvaret.

 Enligt min mening skulle det vara

 stötande om en vårdnadshavare skulle bli

 skadeståndsskyldig trots att han eller

 hon har gjort allt som står i hans eller

 hennes makt för att barnet inte skall

 vålla skada och således inte har brustit

 i sin tillsynsplikt. Ansvaret kan då

 komma att framstå mer som en påföljd för

 vårdnadshavaren än som en skyldighet att

 betala ersättning till den skadelidande.

 När det gäller skador som orsakas av

 barn genom oaktsamhet anser jag att ett

 objektivt ansvar för barnets

 vårdnadshavare är alltför strängt. För

 vårdnadshavare som har barn som orsakar

 skador till stora belopp tillkommer

 aspekten att ett objektivt ansvar skulle

 kunna leda till att vårdnadshavaren får

 betala betungande skadestånd trots jämk-

 ningsmöjligheten i 6 kap. 2 §

 skadeståndslagen. I några fall kan en

 sådan regel tänkas leda till att

 föräldern inte längre anser sig kunna ha

 del i vårdnaden om ett barn som orsakar

 vårdnadshavaren skadeståndsskyldighet

 till betydande belopp. Bestämmelsen

 skulle i sådana fall få vidare och helt

 andra konsekvenser än avsett.

 Också med tanke på vad som har

 rapporterats från Norge anser jag att det

 kan ifrågasättas om ett till beloppet

 begränsat objektivt skadeståndsansvar för

 vårdnadshavare är en lämplig lösning.

 Erfarenheterna av motsvarande regel i

 norsk rätt har nämligen varit blandade.

 Regeln om objektivt ansvar är relativt

 okänd och föräldrar tror ofta att de har

 ett obegränsat ansvar för sina barns

 skador. Det har visat sig att vissa

 problem är förenade med tillämpningen av

 regeln. De föräldrar som har barn som

 orsakar många skador kan ofta inte betala

 det skadestånd de åläggs. Om skadan har

 orsakats i samband med att ett barn har

 begått en brottslig gärning, blir

 föräldern part i brottmålsrättegången. Om

 skadeståndsanspråk mot vårdnadshavaren

 skall handläggas tillsammans med

 brottmålet, leder det till att tiden för

 förundersökningen utsträcks. Om den

 skadelidande kräver mer än 1 000 kr i

 skadestånd av vårdnadshavaren, måste det

 utredas om denne har varit vårdslös eller

 inte (se BRÅ-PM 1990-1 s. 61 f.).

 En remissinstans förordar ett

 beloppsbegränsat objektivt ansvar med den

 ytterligare begränsningen att ansvaret

 bara skall gälla skador som barn mellan

 sju och femton års ålder har orsakat

 uppsåtligen. Det anförs att barn över

 femton år är så vuxna att de i stor ut-

 stäckning själva bestämmer sitt levnads-

 sätt och att det kan vara svårt att

 skilja mellan uppsåtliga och oaktsamma

 handlingar när det gäller barn under sju

 års ålder.

 För egen del vill jag, förutom de skäl

 som jag redan har anfört mot ett

 objektivt ansvar, framhålla att en

 fixering av ett objektivt ansvar till

 vissa åldersgränser kan medföra olyckliga

 konsekvenser eftersom barn mognar i olika

 takt. Jag delar uppfattningen att det kan

 vara svårt att skilja mellan ett barns

 uppsåtliga och oaktsamma handlingar men

 anser för egen del att detta kan gälla

 även litet äldre barn. Det syfte som

 avses med förslaget skulle i och för sig

 kunna åstadkommas genom att man inför en

 möjlighet att göra undantag från ett

 objektivt skadeståndsansvar när det är

 skäligt med hänsyn till omständigheterna

 i det speciella fallet. Denna lösning kan

 dock leda till vissa komplikationer i

 förhållande till den allmänna jämknings-

 regeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen.

 Sammantaget leder det jag har anfört

 till slutsatsen att ett objektivt

 skadeståndsansvar för vårdnadshavare i

 många fall inte skulle få avsedd verkan

 och i vissa fall få andra följder än vad

 som är avsett. Liksom majoriteten av

 remissinstanserna anser jag därför att en

 sådan bestämmelse inte bör införas utan

 att det i stället bör övervägas om

 vårdnadshavares skadeståndsansvar kan

 utvidgas på något annat sätt.

 2.2.3 Skall det utvidgade

 skadeståndsansvaret bygga på en

 presumtion för ansvar?

 Promemorians bedömning: Överensstämmer

 med min (se promemorian s. 24 f.)

 Remissinstanserna: Majoriteten av

 remissinstanserna instämmer i

 promemorians bedömning. En remissinstans

 anför att möjligheterna att införa ett

 presumerat culpaansvar för vårdnadshavare

 bör övervägas ytterligare.

 Skälen för min bedömning: Ett sätt att

 skärpa vårdnadshavares skadeståndsansvar

 är att införa ett presumerat ansvar. En

 bestämmelse om presumtionsansvar skulle

 kunna anknyta till tillsynsregeln i

 6 kap. 2 § föräldrabalken på så sätt att

 vårdnadshavaren presumeras ha brustit i

 sin tillsynsplikt, om inte annat visas.

 Ett sådant ansvar innebär inte att kravet

 på den tillsyn som vårdnadshavaren skall

 ha över barnet för att undgå skadestånds-

 ansvar ändras. Det innebär i stället att

 själva utgångspunkten ändras så att den

 tillsynsansvarige anses ha varit oaktsam

 i sin tillsyn över barnet och att

 motsatsen måste visas för att han skall

 undgå skadeståndsansvar. Oavsett hur högt

 beviskravet ställs - styrkt, sannolikt

 eller antagligt - torde en presum-

 tionsregel innebära att skadestånds-

 skyldighet inträder i fler fall än enligt

 nuvarande regler, eftersom det kan vara

 svårt för en vårdnadshavare att bevisa

 att han eller hon inte har varit vårdslös

 vid sin tillsyn över barnet. En

 remissinstans anför att en sådan skade-

 ståndsregel är att föredra eftersom den

 skulle stämma överens med hur frågan om

 vårdnadshavares skadeståndsskyldighet är

 reglerad i vissa andra europeiska länder.

 När ett presumtionsansvar diskuterades i

 förarbetena till skadeståndslagen

 avvisade departementschefen denna tanke.

 Han hänvisade bl.a. till

 Skadeståndskommitténs uttalande att

 rättspraxis knappast hade givit belägg

 för att bevissvårigheterna för den skade-

 lidande var så stora att något behov av

 en omkastad bevisbörda förelåg och att

 en regel om omvänd bevisbörda knappast

 kan inskränkas till att gälla föräldrar

 som har tillsyn över sina barn. Han

 tillade för egen del att också de skäl

 som kan anföras mot ett objektivt ansvar

 gör sig gällande vid bedömningen av om

 ett presumtionsansvar borde införas (se

 prop. 1972:5 s. 132 och 171).

 Jag anser att de synpunkter som har

 anförts mot ett presumtionsansvar i

 förarbetena till skadeståndslagen har

 beaktansvärd tyngd. En betydande nackdel

 med ett presumtionsansvar ligger också i

 att ett sådant ansvar skulle innebära att

 frågan om vårdnadshavares

 skadeståndsansvar skulle regleras

 annorlunda än annan skadeståndsskyldighet

 enligt skadeståndslagen. Det finns vidare

 anledning att ifrågasätta om en regel om

 omkastad bevisbörda innebär någon större

 saklig förändring. Även när utgångsläget

 i processen är att den skadelidande har

 bevisbördan torde det nämligen i

 allmänhet bli vårdnadshavarens sak att

 ange hur han eller hon anser att

 tillsynsplikten har fullgjorts. Därmed

 får vårdnadshavaren ett så stort ansvar

 för utredningen att bevisbördans formella

 placering minskar i betydelse. Härtill

 kommer att syftet med ett utvidgat

 skadeståndsansvar för vårdnadshavare inte

 i första hand är att tillförsäkra de

 skadelidande ersättning för skada. Frågan

 om ett utvidgat skadeståndsansvar för

 vårdnadshavare bör därför inte lösas på

 detta sätt.

 2.2.4 Skall det utvidgade

 skadeståndsansvaret bygga på ett

 skärpt och preciserat tillsynsansvar?

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 huvudsak med mitt (se promemorian s. 24).

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna godtar promemorians

 förslag. Flera remissinstanser anser dock

 att ett utvidgat tillsynsansvar bör

 kombineras med en regel i

 skadeståndslagen om vårdnadshavares

 skadeståndsansvar.

 Skälen för mitt förslag: Som jag

 tidigare har anfört (se avsnitt 2.1.2) är

 vårdnadshavare skadeståndsansvariga för

 skador som har orsakats av barnet, om

 vårdnadshavaren uppsåtligen eller av

 oaktsamhet har brustit i sin tillsyn över

 barnet. Detta följer av de allmänna

 skadeståndsreglerna i skadeståndslagen i

 förening med tillsynsreglerna i

 föräldrabalken (2 kap. 1 § skade-

 ståndslagen jämförd med 6 kap. 2 §

 föräldrabalken). Vårdnadshavares

 skadeståndsansvar är således inte

 reglerat särskilt i skadeståndslagen.

 Syftet med ett utvidgat skadeståndsans-

 var är främst preventivt (se avsnitt

 2.2.1). Avsikten är att få vårdnads-

 havarna att mer aktivt verka för att

 deras barn inte orsakar skador. Ett sätt

 att uppnå detta är att skärpa och

 precisera kraven på den tillsyn som en

 vårdnadshavare skall ha över sitt barn.

 Det preventiva syftet kan då uppnås genom

 att vårdnadshavaren ges ett ekonomiskt

 incitament att i större utsträckning än

 nu försöka förhindra att barnet orsakar

 skada. Lagrådet ifrågasätter om det

 preventiva syftet kan uppnås när skada

 orsakas av barn som kommer från hem med

 sociala och ekonomiska problem men godtar

 förslaget och anför att den föreslagna

 bestämmelsen när det gäller mera normala

 föräldraförhållanden kan tänkas bli ut-

 gångspunkt för ett mer aktivt engagemang

 och ge föräldrarna stöd i tillsynsrollen.

 Jag håller med Lagrådet om att man inte

 kan räkna med att ett utvidgat

 skadeståndsansvar motverkar skador i alla

 situationer. För de flesta familjer får

 det dock säkerligen en preventiv effekt.

 Jag vill i detta sammanhang dock peka på

 ansvarsförsäkringarnas roll. I den mån

 vårdnadshavarens skadeståndsskyldighet

 täcks av en ansvarsförsäkring begränsas

 hans eller hennes ekonomiska ansvar till

 självrisken.

 Även den skadelidandes intressen tas

 till vara genom ett skärpt

 tillsynsansvar. Man kan anta att många av

 de skador som orsakas av barn i samband

 med brott inte ersätts av ansvarsför-

 säkringen eftersom det är skador som

 orsakas uppsåtligen av barn som är över

 tolv år. Om vårdnadshavarnas

 tillsynsansvar skärps, kommer vårdnadsha-

 varna att i större utsträckning bli

 skadeståndsskyldiga. I de allra flesta

 fall torde vårdnadshavarnas skadestånds-

 skyldighet bero på oaktsamhet vid

 tillsynen över barnet. Detta innebär att

 det skadestånd som vårdnadshavaren skall

 utge täcks av ansvarsförsäkringen. Därmed

 ökar den skadelidandes möjligheter att få

 ersättning.

 Några remissinstanser ifrågasätter

 värdet av ett skärpt tillsynsansvar och

 anför att den skadelidande kan ha

 avsevärda svårigheter att skaffa fram den

 bevisning som behövs och att detta torde

 leda till att en vårdnadshavares

 påstående om att tillsynen har varit

 tillräcklig måste godtagas. Även Lagrådet

 pekar på risken för bevissvårigheter och

 anför att det kan vara besvärligt för en

 skadelidande att visa att en

 vårdnadshavare har varit oaktsam när det

 gäller andra typer av tillsyn än direkt

 uppsikt samt att det torde föreligga

 svårigheter att visa att det råder ett

 adekvat samband mellan t.ex. en utebliven

 förmaning och en inträffad skada.

 För egen del anser jag att risken för

 bevissvårigheter inte bör överdrivas.

 Visserligen följer av allmänna regler att

 det åligger den skadelidande att bevisa

 att en vårdnadshavare genom att brista i

 sin tillsyn över barnet har vållat

 skadan. Likaså torde det vara den

 skadelidandes sak att bevisa omfattningen

 av sina skador. Vad jag nu har anfört är

 dock endast ett par av flera faktorer som

 måste beaktas vid en diskussion om

 bevisbördan i ett mål om vårdnadshavares

 skadeståndsansvar. Redan det faktum att

 en skada har inträffat kan i vissa

 situationer vara bevis nog för att

 vårdnadshavaren inte har haft en

 tillräcklig beredskap för att förebygga

 skada. I andra situationer kan den

 skadelidande behöva bevisa att vårdnads-

 havaren borde ha vidtagit särskilda

 åtgärder för att förhindra skada. Som jag

 har varit inne på tidigare (se avsnitt

 2.2.3) bör det dock i allmänhet åligga

 vårdnadshavaren att bidra till

 utredningen med närmare uppgifter om vad

 han har gjort för att fullgöra sin

 tillsynsplikt. Ett blankt påstående om

 att tillsynen har varit tillräcklig

 behöver inte godtas utan vidare. Och om

 vårdnadshavaren vill åberopa ursäktande

 omständigheter torde han ha bevisbördan

 för dem. Det jag nu har anfört talar för

 att frågan om vållande måste bedömas

 nyanserat med hänsyn till många olika

 faktorer. Min åsikt är därför att man

 inte redan utifrån ett resonemang om

 bevisbördans placering kan dra den

 slutsatsen att den skadelidandes

 möjligheter till ersättning skulle vara

 otillräckliga, om skadeståndsreglerna

 bygger på ett tillsynsansvar.

 Ett skärpt tillsynsansvar har, utöver

 vad jag tidigare har nämnt, den fördelen

 att den rättstekniska lösningen ansluter

 till hur vårdnadshavares skadeståndsan-

 svar nu är reglerat i lagstiftningen.

 Lagrådet godtar också, som jag tidigare

 har nämnt, den rättstekniska lösningen

 och anför att det kan vara av värde från

 informationssynpunkt att det i lagtexten

 uttryckligen anges att vårdnadshavaren

 har ett ansvar för att barnet inte

 orsakar skada för någon annan. Jag är av

 samma uppfattning. Det preventiva syftet

 tillgodoses på ett bättre sätt om det

 direkt i den lagstiftning som reglerar

 den omsorg och tillsyn som ett barn skall

 få anges på ett tydligt sätt vad

 samhället förväntar sig av vårdnadsha-

 varna när det gäller vilka åtgärder de

 skall vidta för att förhindra att deras

 barn orsakar skador. Jag anser därför, i

 likhet med flertalet av remissin-

 stanserna, att den bästa lösningen är att

 i 6 kap. 2 § föräldrabalken lägga till en

 bestämmelse om ett skärpt tillsynsansvar,

 som innebär att vårdnadshavaren har ett

 ansvar för att barnet inte orsakar skada

 för någon annan.

 Några remissinstanser anser att ett

 utvidgat tillsynsansvar enligt

 föräldrabalken bör kombineras med en be-

 stämmelse i skadeståndslagen om

 vårdnadshavares skadeståndsansvar. Man

 menar att det preventiva syftet skulle

 tillgodoses bättre eftersom själva

 skadeståndsfrågan får en mer uttrycklig

 reglering. En remissinstans förordar att

 man direkt i skadeståndslagen inför en

 culparegel om vårdnadshavares skade-

 ståndsskyldighet.

 Mot en sådan lösning talar att en

 särskild culparegel i skadeståndslagen

 inte skulle innebära någon ändring i sak

 i förhållande till den vållandebedömning

 som skall göras enligt den allmänna

 culparegeln i 2 kap. 1 §

 skadeståndslagen. Och att utan skillnad i

 sakligt hänseende ha en särskild

 culparegel för vissa typer av

 skadevållare anser jag inte vara någon

 lämplig ordning. Tvärtom skulle detta

 kunna leda till oklarheter om vad som

 gäller. Jag är därför inte beredd att

 föreslå någon särskild culparegel för

 vårdnadshavares skadeståndsansvar.

 Även i Våldskommissionens slutbetänkande

 föreslås en ändring i 6 kap. 2 §

 föräldrabalken. Kommissionen föreslår att

 det i den paragrafen skall föras in en

 bestämmelse om att barnets vårdnadshavare

 skall svara för att barnet får det skydd

 och stöd barnet behöver, om det riskerar

 att utvecklas ogynnsamt.

 Ändringsförslaget innebär ingen

 utvidgning i förhållande till gällande

 rätt, utan syftar till att lyfta fram och

 definiera föräldrars ansvar att skydda

 och stödja barnet (se SOU 1990:92 s. 86).

 Våldskommissionens förslag är inriktat

 på barnets behov och är inte avsett att

 ålägga vårdnadshavaren något utvidgat

 ansvar gentemot tredje man. Att förslaget

 inte syftar till någon ändring i sak

 begränsar enligt min mening dess värde

 (jfr prop. 1991/92:100 bil. 3 s. 40). Mot

 förslagets utformning kan dessutom riktas

 den anmärkningen att bestämmelsen

 inbjuder till olämpliga motsatsslut när

 den inskränks till att gälla fall då

 barnet riskerar att utvecklas ogynnsamt.

 Jag anser därför att Våldskommissionens

 förslag till ändring i 6 kap. 2 §

 föräldrabalken inte bör genomföras.

 2.2.5 Innebörden av ett utvidgat

 skadeståndsansvar m.m.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i

 sak med mitt förslag (se promemorian s.

 24).

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna tillstyrker pro-

 memorieförslaget eller lämnar det utan

 erinran. Några remissinstanser lämnar

 synpunkter på bestämmelsens närmare

 utformning.

 Skälen för mitt förslag: Det nuvarande

 tillsynsansvaret i

 6 kap. 2 § föräldrabalken har tillkommit

 i första hand för att barnets bästa skall

 främjas. Men tillsynsansvaret innebär

 också en skyldighet för vårdnadshavaren

 att se till att barnet inte åstadkommer

 skada för tredje man. Flera remissin-

 stanser ifrågasätter om promemorians

 förslag om ett skärpt tillsynsansvar

 innebär någon skillnad i detta hänseende.

 Enligt min mening är det svårt att med

 ledning av doktrin och praxis exakt

 bestämma var gränsen för vårdnadshavares

 skadeståndsansvar går enligt gällande

 rätt. Till skillnad från den nuvarande

 tillsynsregeln tar promemorians förslag

 direkt sikte på skyddet för tredje man.

 Även om man kan vara tveksam om vad detta

 innebär i förhållande till gällande rätt,

 är en bestämmelse med denna inriktning

 enligt min mening av värde från

 brottsförebyggande synpunkt. I bestäm-

 melsen slås nämligen fast att vårdnads-

 havaren har ett uttryckligt ansvar för

 att barnet inte skadar tredje man.

 Bestämmelsen kan därigenom - som Göta

 hovrätt har framhållit - tjäna som

 utgångspunkt för vidare rättsbildning

 genom rättspraxis i riktning mot ett

 längre gående skadeståndsansvar för vård-

 nadshavarna.

 När det gäller bestämmelsens närmare

 utformning har promemorieförslaget

 kritiserats av några remissinstanser.

 Bl. a. har det hävdats att den föreslagna

 lagtexten inte ger ett helt träffande

 uttryck för de krav som avses ligga i

 tillsynsplikten. Jag finner kritiken i

 viss mån berättigad och vill därför

 allmänt framhålla följande om vad som bör

 vara tillsynspliktens innebörd.

 I tillsynsansvaret ingår naturligtvis,

 liksom enligt gällande rätt, att

 vårdnadshavaren skall ha en skyldighet

 att i en konkret situation avvärja en

 skadegörande handling av barnet.

 Innebörden av det utvidgade ansvaret är

 dock framför allt att vårdnadshavaren i

 större mån än enligt gällande rätt skall

 vara skyldig att ge barnet vägledning och

 ha uppsikt över barnet för att förebygga

 skadegörande handlingar. Därav följer att

 det kan ställas mer bestämda krav på

 aktivt handlande från vårdnadshavarens

 sida. På vilket sätt föräldern skall vara

 verksam för att fullgöra tillsynsansvaret

 beror bl.a. på barnets ålder och mognad

 samt på vad barnet sysselsätter sig med.

 Vissa typer av skador torde inte kunna

 förhindras på annat sätt än genom att

 barnet står under direkt tillsyn eller

 genom att det förhindras att företa sig

 vissa saker. I andra situationer kan det

 räcka med att barnet får förmaningar

 eller förhållningsorder eller på annat

 sätt får hjälp med att handla på lämpligt

 sätt.

 Naturligtvis bör ansvaret inte vara

 obegränsat utan hänsyn bör tas till vad

 som är möjligt för vårdnadshavaren, bl.a.

 måste beaktas vilka förutsättningar

 vårdnadshavaren har att förutse skade-

 görande handlingar av barnet. Givetvis

 bör skadeståndsansvaret vara begränsat av

 vad som följer av reglerna om adekvat

 kasualitet. Skadeståndsansvar torde bara

 kunna bli aktuellt när vårdnadshavaren i

 en konkret situation har brustit i sin

 skyldighet att ge barnet vägledning eller

 i skyldigheten att se till att barnet

 står under uppsikt.

 Lagrådet kritiserar lagrådsremissens

 lagförslag och ifrågasätter om ordet

 uppsikt bör ingå i lagtexten. Lagrådet

 menar att detta kan vara missvisande

 genom att det ger intryck av att det

 krävs att vårdnadshavaren i första hand

 har en omedelbar tillsyn över barnet,

 vilket inte är avsikten när det gäller i

 vart fall äldre barn. Lagrådet erinrar

 också om att ordet uppsikt tidigare har

 använts som beteckning för

 vårdnadshavares tillsynsansvar (jfr prop.

 1981/82:168 s. 23) och anför att det nu

 inte bör komma ifråga att åter införa den

 termen med den betydelse som anges i

 detta lagförslag. Lagrådet förordar

 därjämte att en bestämmelse om ett utökat

 tillsynsansvar formuleras så att den ger

 ett uttryck för att att det främst är

 fråga om en precisering av en del av det

 nuvarande tillsynsansvaret.

 Ordet uppsikt i mitt förslag tar direkt

 sikte på att barnet skall övervakas i

 syfte att det inte skall orsaka skada för

 någon annan. Enligt min mening beskriver

 ordet uppsikt väl den grad av tillsyn som

 i vissa fall kan krävas av

 vårdnadshavaren. När det gäller äldre

 barn innebär tillsynsansvaret, som

 Lagrådet har påpekat, i de flesta fall

 inte i första hand en skyldighet att ha

 direkt uppsikt över barnet utan främst en

 skyldighet att svara för att andra

 lämpliga åtgärder vidtas. Även

 beträffande barn i den åldern kan det

 dock som jag tidigare har nämnt bli fråga

 om direkt tillsyn. Jag förordar sålunda

 en bestämmelse som innebär att

 vårdnadshavaren skall svara för att

 barnet står under uppsikt eller att andra

 lämpliga åtgärder vidtas.

 Lagförslaget innebär visserligen, som

 Lagrådet har framhållit, en precisering

 av det tillsynsansvar som vårdnadshavare

 har enligt nu gällande lagstiftning.

 Syftet med lagförslaget är dock att ge

 vårdnadshavare ett särskilt ansvar för

 att barnet inte skadar någon annan.

 Vårdnadshavaren skall därvid ha en längre

 gående handlingsplikt än enligt nuvarande

 lagstiftning. Jag anser att lagtexten bör

 utformas på ett sätt som markerar detta.

 Mot bakgrund av vad jag nu har anfört

 bör bestämmelsen kunna utformas så att

 vårdnadshavaren i syfte att hindra att

 barnet orsakar skada för någon annan

 skall svara för att barnet står under

 uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder

 vidtas.

 Flera av remissinstanserna efterlyser

 också en mer ingående redogörelse för vad

 ett skärpt tillsynsansvar innebär i

 praktiken. Jag har i och för sig

 förståelse för önskemål om en precisering

 av vilka åtgärder som en vårdnadshavare

 bör företa för att tillgodose kravet på

 en utvidgad tillsyn. Barn kan emellertid

 orsaka skador i en rad olika situationer

 och huruvida vårdnadshavaren har uppfyllt

 sin tillsynsplikt måste enligt min mening

 bedömas i varje fall för sig. Sådana

 frågor får därför i stor utsträckning

 överlämnas till rättstilllämpningen. Jag

 återkommer emellertid i

 specialmotiveringen till vissa

 tillämpningsfrågor.

 Flera remissinstanser har synpunkter i

 frågan om vem det skärpta

 tillsynsansvaret skall gälla. En synpunkt

 som framförs är att det utvidgade

 ansvaret inte bör gälla föräldrar som

 visserligen har del i vårdnaden men som

 inte varaktigt bor tillsammans med

 barnet. Det anförs att tillsynsansvaret i

 dessa fall bör gälla endast den vårdnads-

 havare som med hänsyn till barnets

 faktiska vistelseort har möjlighet att

 direkt eller indirekt utöva sin

 tillsynsskyldighet. En annan synpunkt som

 framförs är att umgängesföräldrar i

 samband med umgänge med barnet skall

 anses åta sig att ha tillsyn i stället

 för vårdnadshavaren och således under

 denna tid ha samma skadeståndsansvar som

 vårdnadshavaren.

 Jag anser att det skärpta ansvaret bör,

 liksom är fallet med det nuvarande

 tillsynsansvaret, gälla endast föräldrar

 som har del i vårdnaden om barnet.

 Umgängesföräldrar bör, liksom enligt

 nuvarande regler, inte ha någon lagstad-

 gad tillsynsplikt. Om ett barn orsakar en

 skada när det vistas hos en förälder som

 inte har del i vårdnaden, får den

 förälderns skadeståndsansvar bedömas

 enligt allmänna skadeståndsrättsliga

 regler.

 Föräldrar som har gemensam vårdnad om

 sitt barn har ett gemensamt ansvar för

 allt som rör barnet, även om de bor isär.

 Ett skärpt tillsynsansvar bör därför

 gälla alla vårdnadshavare oavsett om de

 bor tillsammans med barnet eller inte.

 Vilka närmare skyldigheter som ansvaret

 medför för en vårdnadshavare får bedömas

 efter förhållandena i det enskilda

 fallet. För en vårdnadshavare som normalt

 inte bor tillsammans med barnet

 aktualiseras det skärpta tillsyns-

 ansvaret framför allt när den

 vårdnadshavaren har hand om barnet. Jag

 behandlar dessa frågor mer utförligt i

 specialmotiveringen.

 Ett skärpt tillsynsansvar kommer i

 första hand att bli aktuellt under den

 tid som barnet inte tillbringar i skolan,

 på daghem eller fritidshem. Anställda vid

 skolor, fritidshem och daghem har ett

 tillsynsansvar under den tid barnet

 vistas där. Om den anställde brister i

 tillsynen över barnet, kan arbetsgivaren

 bli skadeståndsskyldig (jfr prop. 1972:5

 s. 171 f. och NJA 1984 s. 764). Det

 skärpta tillsynsansvaret för

 vårdnadshavare är inte avsett att

 innebära någon förändring i det ansvar

 som dessa institutioner kan ha.-

 Några remissinstanser uttrycker

 osäkerhet om vilka skador en

 vårdnadshavare kan bli skyldig att

 ersätta. Jag föreslår inga särskilda

 regler om detta. Av skadeståndslagens

 allmänna regler kommer därför att framgå

 vilka slag av skador som omfattas av det

 utvidgade skadeståndsansvaret. Det gäller

 i första hand person- och sakskada (se 2

 kap. 1 § skadeståndslagen). Ersättning

 för ren förmögenhetsskada torde mer

 sällan komma i fråga. Sådan

 ersättningsskyldighet förutsätter

 nämligen normalt att den

 ersättningsskyldige har orsakat skadan

 genom brott (se 2 kap. 4 §

 skadeståndslagen), och tillsynsplikten

 enligt 6 kap. 2 § föräldrabalken är inte

 straffsanktionerad. Däremot torde ett

 skadeståndskrav för ren förmögenhetsskada

 kunna grundas på brott mot bestämmelsen i

 26 kap. 6 § andra stycket brottsbalken

 (se avsnitt 2.1.2).

 Det utvidgade skadeståndsansvaret kan

 bli ekonomiskt betungande för en

 vårdnadshavare vars barn orsakar en skada

 till ett stort ekonomiskt värde. Liksom

 nu kan i ett sådant fall vårdnadshavarens

 skadeståndsskyldighet jämkas enligt

 bestämmelsen i 6 kap. 2 § skadestånds-

 lagen. Jämkning kommer dock inte i fråga

 om ansvaret täcks av en ansvarsför-

 säkring.

 2.2.6 Ansvarsförsäkring m.m.

 Ansvarsförsäkringen täcker, som jag

 tidigare har nämnt, inte skador som har

 orsakats uppsåtligen av den som är över

 tolv år (se avsnitt 2.1.3). Om en

 förälder eller vårdnadshavare av

 oaktsamhet har underlåtit att ha den

 uppsikt över barnet som behövs för att

 förhindra att barnet åstadkommer skada,

 så gäller ansvarsförsäkringen däremot för

 förälderns eller vårdnadshavarens

 skadeståndsansvar även om skadan har

 orsakats uppsåtligen av barnet. Om

 ansvarsförsäkring finns, blir resultatet

 i de flesta fall att förälderns eller

 vårdnadshavarens ekonomiska insats

 begränsas till att betala premier för

 försäkringen och självrisk.

 Eftersom samma ansvarsförsäkring täcker

 både barnets och förälderns eller

 vårdnadshavarens skadeståndsansvar, blir

 det inte fråga om någon regressrätt från

 ansvarsförsäkringen. Om den skadelidande

 har utnyttjat sin försäkring för att få

 ersättning för sin skada, kan hans

 försäkringsbolag ha ett regressanspråk

 mot en skadeståndsskyldig vårdnadshavare

 eller mot dennes försäkringsbolag. Rätten

 att göra gällande regresskrav är dock

 begränsad bl.a. genom överenskommelser

 mellan försäkringsbolagen (se avsnitt

 2.1.3).

 2.3 Kostnader

 Den ändring av tillsynsansvaret som jag

 nu föreslår torde innebära att

 försäkringsersättning enligt ansvars-

 försäkring kommer att utbetalas i fler

 fall än tidigare. Å andra sidan innebär

 det att försäkringsersättningar som nu

 betalas ut genom den skadelidandes egen

 försäkring kommer att minska. Den nya

 ordningen kan också medföra att antalet

 svårbedömda försäkringsfall blir något

 större. En remissinstans anför att detta

 kan medföra vissa skade- och drifts-

 kostnadsökningar för försäkringsbolagen

 samt ökade premiekostnader för

 försäkringstagarna. Enligt min

 uppskattning kan ökningen av antalet

 svårbedömda fall inte antas bli mer än

 marginell. Efter hand som praxis

 utvecklas kan man också förutse att de

 svårbedömda fallen blir färre i antal.

 Jag bedömer att förslaget inte kommer att

 medföra någon beaktansvärd kostnadsökning

 för försäkringsbolagen eller för

 försäkringstagarna.

 I den mån antalet svårbedömda

 försäkringsfall ökar, skulle det kunna

 tänkas medföra fler tvister vid domstol.

 Risken för detta bör dock inte

 överdrivas. De överväganden som skall

 göras för att konstatera om en förälder

 eller en annan vårdnadshavare har brustit

 i sina skyldigheter enligt den nya

 bestämmelsen skiljer sig inte nämnvärt

 från den motsvarande bedömning som görs

 enligt gällande regler om skadeståndsan-

 svar på grund av bristande tillsyn över

 barnet. Dessa frågor regleras till

 största delen av försäkringsbolagen utan

 att tvisten dras inför domstol. Jag

 räknar därför inte med några ökade

 kostnader för domstolsväsendet.

 2.4 Ikraftträdande m.m.

 Lagändringen bör träda i kraft så snart

 som möjligt. Ett lämpligt datum kan vara

 den 1 januari 1994.

 Den nya bestämmelsen blir tillämplig i

 fråga om skadestånd med anledning av

 skadefall som inträffar efter

 ikraftträdandet, medan äldre lag skall

 tillämpas på skadefall som har inträffat

 dessförinnan. Detta följer av allmänna

 rättsgrundsatser och behöver inte

 regleras i några övergångsbestämmelser

 (jfr prop. 1972:5 s. 593).

 3 Upprättat lagförslag

 I enlighet med vad jag nu har anfört har

 inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till lag om ändring i

 föräldrabalken.

 Lagrådet har granskat lagförslaget.

 4 Specialmotivering

 Förslag till lag om ändring i

 föräldrabalken

 6 kap. 2 §

 Barn står under vårdnad av båda

 föräldrarna eller en av dem, om inte

 rätten har anförtrott vårdnaden åt en

 eller två särskilt förordnade förmyndare.

 Vårdnaden om ett barn består till dess

 att barnet fyller arton år eller

 dessförinnan ingår äktenskap.

 Den som har vårdnaden om ett barn har

 ett ansvar för barnets personliga

 förhållanden och skall se till att

 barnets behov enligt 1 § blir

 tillgodosedda. Barnets vårdnadshavare

 svarar även för att barnet får den

 tillsyn som behövs med hänsyn till dess

 ålder, utveckling och övriga

 omständigheter samt skall bevaka att

 barnet får tillfredsställande försörjning

 och utbildning. I syfte att hindra att

 barnet orsakar skada för någon annan

 skall vårdnadshavaren vidare svara för

 att barnet står under uppsikt eller att

 andra lämpliga åtgärder vidtas.

 Om ansvaret i frågor som gäller barnets

 ekonomiska förhållanden finns

 bestämmelser i 9-16 kap.

 Paragrafen innehåller regler dels om vem

 som skall ha vårdnaden om barn (första

 stycket), dels om vårdnadshavarens

 skyldigheter (andra stycket). I tredje

 stycket hänvisas till andra kapitel i

 föräldrabalken som gäller ansvaret för

 barnets ekonomiska förhållanden.

 Bland vårdnadshavarens skyldigheter

 anges i andra stycket att barnet skall få

 tillsyn. I tillsynsskyldigheten ligger

 att vårdnadshavaren skall skydda barnet

 så att det inte skadas men också att

 vårdnadshavaren skall se till att barnet

 inte orsakar skada för någon annan.

 I andra stycket har lagts till en

 bestämmelse om att vårdnadshavaren i

 syfte att hindra att barnet orsakar skada

 för någon annan svarar för att barnet

 står under uppsikt eller att andra

 lämpliga åtgärder vidtas. Avsikten med

 bestämmelsen är att vårdnadshavaren skall

 ha ett särskilt ansvar för att se till

 att barnet inte orsakar någon annan en

 skada. Om vårdnadshavaren försummar detta

 tillsynsansvar uppsåtligen eller av

 vårdslöshet, kan det medföra

 skadeståndsskyldighet enligt 2 kap. 1 §

 skadeståndslagen. Vårdnadshavarens ansvar

 är begränsat till vad som gäller enligt

 reglerna om adekvat kausalitet. Det

 innebär att vårdnadshavarens

 underlåtenhet att se till att barnet står

 under uppsikt eller att vidta andra

 lämpliga åtgärder skall kunna hänföras

 till en konkret situation i vilken barnet

 har orsakat skada och att vårdnadshavaren

 genom sitt förhållningssätt skall kunna

 anses ha vållat skadan.

 Bestämmelsen innebär inte att

 vårdnadshavaren skall anses ha försummat

 sin tillsynsplikt så snart barnet orsakar

 en skada. I tillsynsansvaret ligger att

 vårdnadshavaren, inom ramen för vad som

 är möjligt för honom, skall vidta de

 åtgärder som behövs för att barnet inte

 skall orsaka skada. Om skada uppstår

 trots att vårdnadshavaren har uppfyllt

 sin tillsynsplikt, blir vårdnadshavaren

 inte skadeståndsskyldig. Vårdnadshavarens

 ansvar är alltså inte objektivt.En

 förutsättning för att vårdnadshavaren

 skall kunna övervaka barnet för att

 förebygga och förhindra att barnet

 orsakar skada är att vårdnadshavaren

 känner till barnets aktiviteter.

 Vårdnadshavaren måste därför på ett

 aktivt sätt hålla sig underrättad om vad

 barnet företar sig och vara beredd att

 ingripa i den utsträckning som kan

 behövas.

 De åtgärder som vårdnadshavaren skall

 vidta måste bli olika beroende på barnets

 ålder och mognad och vad barnet

 sysselsätter sig med. Ett mycket litet

 barn fordrar i princip ständig passning.

 Äldre barn behöver stå under viss uppsikt

 men de kan i större utsträckning tillåtas

 att företa sig saker på egen hand.

 Lämpliga åtgärder kan då vara t.ex. råd,

 anvisningar eller förmaningar. Dessa

 måste anpassas till vad barnet har

 möjlighet att förstå och ta intryck av.

 Kravet på att vårdnadshavaren skall ha

 uppsikt över barnet innebär inte att han

 eller hon ständigt måste befinna sig i

 närheten av barnet. När det gäller barn

 som är så stora att de kan tillåtas att

 på egen hand lämna hemmet kan det inte

 rimligen krävas att föräldrarna i detalj

 känner till vad barnet företar sig.

 Tillsynskravet kan dock inte anses

 uppfyllt t.ex. om vårdnadshavaren vet

 eller har anledning att misstänka att

 barnet företar sig någonting som kan

 medföra en skada samt vårdnadshavaren har

 haft möjlighet att kontrollera hur barnet

 beter sig och därmed förebygga skada men

 inte gör det. Om vårdnadshavaren vet

 eller har anledning att misstänka att

 barnet använder ett farligt föremål,

 måste det i allmänhet krävas att

 vårdnadshavaren har - eller åtminstone

 försöker skaffa sig - en kontinuerlig

 uppsikt över barnet. Om barnet tidigare

 har gjort sig skyldigt till skadegörande

 handlingar, bör det ställas större krav

 på den kontroll som vårdnadshavaren skall

 ha över vad barnet företar sig. När det

 gäller ungdomar i tonåren blir det i

 allmänhet inte fråga om omedelbar

 tillsyn. Men direkt uppsikt kan i vissa

 situationer vara nödvändigt även

 beträffande tonåringar, t.ex. när

 tonåringen tillåts att använda ett

 farligt föremål.

 I den mån direkt uppsikt inte behövs kan

 det vara nödvändigt att vårdnadshavaren

 vidtar andra lämpliga åtgärder för att

 kravet på tillsyn skall vara uppfyllt.

 När det gäller tonåringar måste man räkna

 med att vårdnadshavarnas inflytande över

 vad ungdomarna gör utanför hemmet är

 ganska litet och det är naturligtvis en

 avvägningsfråga hur stor frihet en

 tonåring skall medges. Likväl bör det

 krävas att vårdnadshavaren ger barnet

 vägledning och aktivt bestämmer gränserna

 för barnets frihet. Det innebär att det i

 vissa situationer kan föreligga en

 skyldighet att ge barnet förhållnings-

 order, förmaningar och instruktioner för

 att vårdnadshavaren skall anses ha

 uppfyllt kravet på att vidta lämpliga

 åtgärder. I vissa fall kan det också

 krävas att vårdnadshavaren meddelar

 restriktioner när det gäller vad barnet

 tillåts att sysselsätta sig med.

 Om vårdnadshavaren känner till eller har

 anledning att misstänka att tonåringen

 håller på med något som kan orsaka en

 skada, bör det krävas att vårdnadshavaren

 aktivt ingriper för att försöka förhindra

 skada. Är situationen sådan att det inte

 kan begäras att vårdnadshavaren

 personligen ingriper mot tonåringens

 förehavanden, bör vårdnadshavaren vidta

 andra lämpliga åtgärder som kan förebygga

 skada, t.ex. att söka hjälp hos de

 sociala myndigheterna. Detta kan också

 bli nödvändigt om ett barn eller en

 tonåring inte rättar sig efter de gränser

 som vårdnadshavaren sätter. De uppgifter

 som vårdnadshavaren lämnar till sociala

 myndigheter är sekretessbelagda i den

 utsträckning som föreskrivs i

 sekretesslagen (1980:100).

 Regeln om det skärpta tillsynsansvaret

 är utformad så att vårdnadshavaren inte

 åläggs att alltid personligen hålla

 barnet under uppsikt eller vidta de andra

 åtgärder som kan anses lämpliga. Han

 eller hon får anförtro åt någon annan att

 göra det. Men vårdnadshavaren ansvarar då

 för att den som har fått denna uppgift

 fullgör uppgiften på ett betryggande

 sätt. Vårdnadshavaren kan inte genom ett

 uppdrag till någon annan befria sig från

 sitt ansvar. Detta får särskild betydelse

 vid bedömningen av tillsynsansvaret i

 sådana situationer där barnet mer

 regelmässigt vistas hos någon annan än

 vårdnadshavaren.

 Om barnets föräldrar gemensamt har

 vårdnaden men bor i sär, är båda

 ansvariga för att barnet står under

 erforderlig uppsikt. Vilken av föräldrar-

 na som i ett sådant fall kan åläggas

 skadeståndsskyldighet får avgöras efter

 vem av dem som hade barnet hos sig när

 skadan inträffade och som därmed kan

 anses ha försummat sin tillsynsplikt. En

 förälder som på överenskommet sätt har

 överlämnat barnet till den andra

 vårdnadshavaren får således normalt anses

 ha gjort vad som ankommer på honom eller

 henne för att se till att barnet får

 erforderlig tillsyn. Om den

 vårdnadshavare som inte har hand om

 barnet får kännedom om, eller har

 anledning att misstänka, att barnet

 företar sig något som kan orsaka skada,

 är han eller hon dock skyldig att vidta

 åtgärder även om barnet vistas hos den

 andre vårdnadshavaren. När det gäller

 andra åtgärder, t.ex. förmaningar och

 tillrättavisningar, är fördelningen av

 ansvaret mellan vårdnadshavarna inte i

 lika hög grad beroende av var barnet

 vistas.

 Om barnet vistas hos t.ex. en umgänges-

 förälder och därvid orsakar skada, kan

 det normalt sett knappast komma i fråga

 att vårdnadshavaren skulle kunna bli

 ansvarig för den skadan på grund av

 bristande tillsyn. Genom att barnet

 överlämnas till umgängesföräldern för att

 barnet skall få tillfälle till umgänge

 med denne får det nämligen normalt anses

 att vårdnadshavaren har uppfyllt sitt

 ansvar. Huruvida umgängesföräldern kan

 bli ansvarig för skadan regleras inte av

 förevarande bestämmelse utan får avgöras

 enligt allmänna skadeståndsrättsliga

 regler. I det sammanhanget bör observeras

 att umgängesföräldern inte har någon

 lagstadgad tillsynsplikt. Däremot får det

 möjligen anses att umgängesföräldern

 genom att ta emot barnet för utövande av

 umgänget har åtagit sig att i

 vårdnadshavarens ställe ha en i vart fall

 begränsad tillsyn över barnet.

 Om ett barn omhändertas för

 samhällsvård, påverkas inte den rättsliga

 vårdnaden. I allmänhet ändras dock

 förhållandena i sådan grad att det

 inverkar på bedömningen av

 vårdnadshavarens tillsynsansvar. Ett barn

 kan omhändertas för kortare eller längre

 tid. Orsakar ett barn skada när det

 vistas i ett särskilt ungdomshem enligt

 12 § lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga eller i ett

 hem för vård eller boende, kan

 vårdnadshavaren inte ställas till svars,

 om uppsikten över barnet har brustit. I

 ett sådant fall kan i stället personalen

 i hemmet, eller i första hand

 arbetsgivaren, bli skadeståndsskyldig, om

 barnet inte har stått under uppsikt i den

 utsträckning som krävs. Vårdnadshavarens

 ansvar bör bedömas på samma sätt, om

 barnet är placerat i familjehem. Huruvida

 de som tar emot barnet i familjehemmet

 kan göras ansvariga för skada som barnet

 orsakar under sin vistelse får avgöras

 enligt allmänna skadeståndsrättsliga

 regler.

 Vårdnadshavarens skadeståndsansvar

 gäller fullt ut, om barnet finns hos

 vårdnadshavaren trots att det är omhän-

 dertaget för samhällsvård. Vidare

 ansvarar vårdnadshavaren naturligtvis, om

 barnet vistas i ett annat enskilt hem i

 enlighet med vårdnadshavarens önskan.

 Detsamma gäller om vårdnadshavaren

 tillfälligtvis låter barnet bo på annan

 plats, t. ex. på ett läger eller en

 sommarkoloni. I de fall då vårdnadshava-

 ren placerar barnet hos någon annan

 avgörs skadeståndsansvaret i första hand

 efter en bedömning av om vårdnadshavaren

 har visat tillräcklig omsorg vid valet av

 placering.

 Vårdnadshavarens ansvar gäller oavsett

 om barnet är skadeståndsskyldigt. Om

 barnet har orsakat en skada genom en

 olyckshändelse och därför inte är

 skadeståndsskyldigt, kan dess

 vårdnadshavare ändå bli

 skadeståndsskyldig under förutsättning

 att han eller hon uppsåtligen eller av

 oaktsamhet har brustit i sin plikt se

 till att barnet får vägledning och står

 under uppsikt.

 Är både barnet och vårdnadshavaren

 skadeståndsskyldiga, svarar de

 solidariskt för skadeståndet, om inte

 annat följer av att begränsning gäller i

 den skadeståndsskyldighet som åvilar

 någon av dem (6 kap. 3 §

 skadeståndslagen). Det kan inträffa att

 vårdnadshavarens och barnets skade-

 ståndsskyldighet fastställs till olika

 belopp beroende på att förutsättningarna

 för jämkning är olika i 2 kap. 2 § och

 6 kap. 2 § skadeståndslagen.

 Frågan om regressrätt mellan barnet och

 vårdnadshavaren torde i de flesta fall

 sakna praktisk betydelse. Frågan har

 behandlats i förarbetena till

 skadeståndslagen (se prop. 1972:5 s. 176

 f.).

 Om barnet har orsakat en skada genom

 brott, kan den skadelidandes anspråk på

 skadestånd prövas i samband med åtal mot

 barnet (22 kap. 1 § rättegångsbalken).

 Hör brottet under allmänt åtal, är

 åklagaren skyldig att i samband med

 åtalet förbereda och utföra ett

 skadeståndsanspråk som riktas mot barnet,

 om det kan ske utan väsentlig olägenhet

 och den skadelidandes anspråk inte är

 uppenbart obefogat (22 kap. 2 §

 rättegångsbalken). I fråga om

 skadeståndsanspråk mot en vårdnadshavare

 gäller delvis andra regler. Skade-

 ståndsanspråket mot vårdnadshavaren

 grundas nämligen inte enbart på brottet.

 Ett sådant anspråk har åklagaren inte

 någon skyldighet att förbereda eller föra

 talan om. Det kan emellertid tas upp till

 behandling i samband med åtalet (22 kap.

 1 och 3 §§ rättegångsbalken).

 5 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslaget till lag om

 ändring i föräldrabalken.

 6 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta det förslag som föredraganden

 har lagt fram.

 3

 Sammanfattning av departementspromemorian

 1993:11 om vårdnadshavares skade-

 ståndsansvar

 En vårdnadshavare är skyldig att betala

 skadestånd för skador som hans eller

 hennes barn har orsakat, om vårdnadshava-

 ren uppsåtligen eller av oaktsamhet har

 brustit i sin tillsyn över barnet. Detta

 föl-

 jer av den allmänna culparegeln i 2 kap.

 1 § skadeståndslagen (1972:207), som

 föreskriver att var och en som

 uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar

 person- eller sakskada skall ersätta

 skadan, såvida inte annat följer av

 skadeståndslagen. Den tillsyn som

 vårdnadshavaren skall ha över barnet

 regleras i 6 kap. 2 § föräldrabalken. Där

 sägs att barnets vårdnadshavare svarar

 för att barnet får den tillsyn som behövs

 med hänsyn till barnets ålder, utveckling

 och övriga omständigheter.

 I promemorian föreslås att

 tillsynsansvaret skall skärpas och

 preciseras i skadeförebyggande syfte. En

 vårdnadshavare skall sålunda svara för

 att barnet står under uppsikt i den

 utsträckning som behövs för att barnet

 inte skall orsaka skada för någon annan.

 Förslaget innebär att vårdnadshavaren kan

 bli skadeståndsskyldig enligt 2 kap. 1 §

 skadeståndslagen, om han eller hon

 uppsåtligen eller av oaktsamhet har

 brustit i sin skyldighet att se till att

 barnet står under uppsikt.

 Lagändringen föreslås träda i kraft den

 1 januari 1994.

 29

 Promemorians lagförslag

 Förslag till

 Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 2 §

 föräldrabalken skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 2 §

 Barn står under vårdnad av båda

 föräldrarna eller en av dem, om inte

 rätten har anförtrott vårdnaden åt en

 eller två särskilt förordnade förmyndare.

 Vårdnaden om ett barn består till dess

 att barnet fyller arton år eller

 dessförinnan ingår äktenskap.

 Den som har Den som har

 vårdnaden om ett vårdnaden om ett

 barn har ett ansvar barn har ett ansvar

 för barnets för barnets

 personliga personliga

 förhållanden och förhållanden och

 skall se till att skall se till att

 barnets behov barnets behov enligt

 enligt 1 § blir

 1 § blir tillgodosedda.

 tillgodosedda. Barnets

 Barnets vårdnadshavare

 vårdnadshavare svarar även för att

 svarar även för att barnet får den

 barnet får den tillsyn som behövs

 tillsyn som behövs med hänsyn till dess

 med hänsyn till ålder, utveckling

 dess ålder, och övriga

 utveckling och omständigheter samt

 övriga skall bevaka att

 omständigheter samt barnet får

 skall bevaka att tillfredsställande

 barnet får försörjning och

 tillfredsställande utbildning. Vård-

 försörjning och nadshavaren svarar

 utbildning. vidare för att

 barnet står under

 uppsikt i den

 utsträckning som

 behövs för att

 barnet inte skall

 orsaka skada för

 någon annan.

 Om ansvaret i frågor som gäller

 barnets ekonomiska förhållanden finns

 bestämmelser i 9-16 kap.

 ___________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 30

 Förteckning över de remissinstanser som

 har yttrat sig över promemorian

 Vårdnadshavares skadeståndsansvar (Ds

 1993:11)

 Efter remiss har yttranden över

 promemorian avgetts av Göta hovrätt,

 Kammarrätten i Stockholm, Malmö

 tingsrätt, Länsrätten i Stockholms län,

 Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

 Brottsförebyggande rådet (BRÅ),

 Brottsskadenämnden, Socialstyrelsen,

 Skolverket, Statens ungdomsråd,

 Stockholms universitets juridiska

 fakultetsnämnd, Juridiska

 fakultetsstyrelsen vid Uppsala

 universitet, Riksdagens ombudsmän (JO),

 Svenska kommunförbundet, Stockholms

 kommun, Sveriges domareförbund, Sveriges

 advokatsamfund, Sveriges Försäkrings-

 förbund, Folksam, Försäkringsjuridiska

 föreningen, Riksförbundet hem och skola,

 AB Storstockholms Lokaltrafik och Svenska

 lokaltrafikföreningen.

 31

 Lagrådsremissens lagförslag

 Förslag till

 Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 2 §

 föräldrabalken[3] skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 kap.

 2 §[4]

 Barn står under vårdnad av båda

 föräldrarna eller en av dem, om inte

 rätten har anförtrott vårdnaden åt en

 eller två särskilt förordnade förmyndare.

 Vårdnaden om ett barn består till dess

 att barnet fyller arton år eller

 dessförinnan ingår äktenskap.

 Den som har Den som har

 vårdnaden om ett vårdnaden om ett

 barn har ett ansvar barn har ett ansvar

 för barnets för barnets

 personliga personliga

 förhållanden och förhållanden och

 skall se till att skall se till att

 barnets behov barnets behov enligt

 enligt 1 § blir

 1 § blir tillgodosedda.

 tillgodosedda. Barnets

 Barnets vårdnadshavare

 vårdnadshavare svarar även för att

 svarar även för att barnet får den

 barnet får den tillsyn som behövs

 tillsyn som behövs med hänsyn till dess

 med hänsyn till ålder, utveckling

 dess ålder, och övriga

 utveckling och omständigheter samt

 övriga skall bevaka att

 omständigheter samt barnet får

 skall bevaka att tillfredsställande

 barnet får försörjning och

 tillfredsställande utbildning. I syfte

 försörjning och att hindra att

 utbildning. barnet orsakar skada

 för någon annan

 skall

 vårdnadshavaren

 vidare svara för att

 barnet står under

 uppsikt eller att

 andra lämpliga

 åtgärder vidtas.

 Om ansvaret i frågor som gäller barnets

 ekonomiska förhållanden finns

 bestämmelser i 9-16 kap.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994.

 **FOOTNOTES**

 [3] Balken omtryckt 1990:1526

 [4] Senaste lydelse 1983:47

 32

 LAGRÅDET

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-09-30

 Närvarande: justitierådet Per Jermsten,

 justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN],

 regeringsrådet Sigvard Holstad.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde

 den 9 september 1993, varvid statsrådet

 Laurén varit föredragande, har regeringen

 för lagrådets yttrande överlämnat förslag

 till lag om ändring i föräldrabalken.

 Förslaget har inför lagrådet föredragits

 av hovrättsassessorn Gudrun Antemar.

 Förslaget föranleder följande yttrande av

 lagrådet:

 En vårdnadshavare är skadeståndsskyldig

 för skador som hans eller hennes barn

 orsakar, om vårdnadshavaren uppsåtligen

 eller av oaktsamhet har brustit i sin

 plikt att utöva tillsyn över barnet.

 Vårdnadshavarens tillsynsansvar regleras

 närmare i 6 kap. 2 § föräldrabalken (FB).

 Enligt paragrafens andra stycke svarar

 vårdnadshavaren för att barnet får den

 tillsyn som behövs med hänsyn till

 barnets ålder, utveckling och övriga

 omständigheter. I remissen föreslås att

 tillsynsansvaret skärps och preciseras

 genom att det till andra stycket fogas en

 ny mening av innehåll att vårdnadshavare

 skall vidare i syfte att hindra att

 barnet orsakar skada för någon annan

 svara för att barnet står under uppsikt

 eller att andra lämpliga åtgärder vidtas.

 Avsikten med förslaget anges vara att få

 till stånd en utvidgning av

 vårdnadshavarens skadeståndsansvar och då

 främst i preventivt syfte.

 Tillsynsansvaret enligt gällande

 bestämmelser avser i första hand barnets

 bästa. Barnet skall sålunda skyddas från

 att skada sig självt eller att skadas av

 någon annan. Det åvilar emellertid

 vårdnadshavaren även en skyldighet att se

 till att barnet inte orsakar skada för

 annan. Vårdnadshavaren är sålunda skyldig

 att förebygga och avvärja skadegörande

 handlingar av barnet. I

 tillsynsskyldigheten ligger vidare - som

 framhålls i remissen - att

 vårdnadshavaren är skyldig att på alla

 sätt vara verksam för att förhindra att

 barnet begår brott. Brister i

 vårdnadshavarens tillsyn har i

 rättspraxis föranlett skadeståndsansvar

 framför allt när det gäller små barn. I

 fråga om tonåringar är det däremot

 ovanligt att skadeståndskrav mot

 föräldrar vinner bifall (se Hellner,

 Skadeståndsrätt, 4:e upplagan s. 225). En

 orsak härtill kan vara att föräldrabalken

 liksom även rättspraxis har som

 utgångspunkt att barns omdöme och

 insikter utvecklas successivt och att

 ansvaret för barnets förhållanden därmed

 gradvis förskjuts från vårdnadshavaren

 till barnet självt allteftersom barnet

 blir äldre och mognar.

 Fråga är om lagförslaget kan antas

 tillgodose det i remissen angivna syftet,

 vilket flera remissinstanser betvivlat.

 Behovet av en skärpt tillsyn över barn

 gäller i första hand de äldre barnen. I

 fråga om dem kan det emellertid sällan

 bli tal om någon direkt uppsikt utan

 tillsynen torde oftast få inskränkas till

 förhållningsorder, förmaningar och

 instruktioner. Att en vårdnadshavare

 varit oaktsam i något sådant hänseende

 kan vara besvärligt för en skadelidande

 att visa. Svårigheter torde också

 föreligga att visa att det råder ett

 adekvat samband mellan exempelvis en

 utebliven förmaning och en inträffad

 skada. Det går inte heller att bortse

 från att tonåringar som vållar omfattande

 skador inte sällan kommer från hem med

 betydande sociala och ekonomiska problem.

 För dessa familjer torde det nu framlagda

 förslaget knappast få någon märkbar

 betydelse.

 Det är följaktligen tveksamt om

 remissförslaget kommer att få den

 preventiva effekt som åsyftats. När det

 gäller mera normala föräldraförhållanden

 kan dock den föreslagna bestämmelsen

 tänkas bli utgångspunkt för ett mer

 aktivt engagemang och ge föräldrarna ett

 stöd i tillsynsrollen. Det kan också vara

 av värde från informationssynpunkt att i

 lagtexten uttryckligen anges att

 vårdnadshavaren har ett ansvar för att

 barnet inte skadar annan. Som Göta

 hovrätt framhållit i sitt remissvar kan

 bestämmelsen även tjäna som utgångspunkt

 för en vidare rättsbildning genom

 rättspraxis i riktning mot ett längre

 gående ansvar för vårdnadshavare.

 Lagrådet anser sig med hänsyn till det

 anförda kunna godta en lagreglering av

 det slag som lagts fram i remissen. När

 det gäller bestämmelsens närmare

 utformning kan konstateras att flera

 remissinstanser kritiserat

 promemorieförslaget. I lagrådsremissen

 har bestämmelsen därför getts en något

 annorlunda formulering. Inte heller denna

 lagtext är emellertid invändningsfri.

 Ordet "uppsikt" är sålunda missvisande

 genom att det ger intryck av att det

 krävs att vårdnadshavaren i första hand

 har en omedelbar tillsyn över barnet,

 något som inte varit avsett, i vart fall

 inte när det gäller äldre barn. Lagrådet

 vill vidare erinra om att ordet "uppsikt"

 tidigare använts som beteckning för

 vårdnadshavarens tillsyn. Före den

 lagändring som trädde i kraft den 1

 januari 1983 gällde att vårdnadshavaren

 skulle utöva den uppsikt över barnet som

 var erforderlig med hänsyn till barnets

 ålder och övriga omständigheter (6 kap. 3

 § FB). I proposition 1981/82:168

 underströks (s. 23) att den dåvarande

 bestämmelsen omfattade en plikt att

 tillse både att barnet självt inte

 skadades och att barnet inte skadade

 annan. Föredragande statsrådet uttalade

 att han ansåg att bestämmelsen borde

 behållas men att termen "uppsikt" borde

 bytas ut mot ordet "tillsyn", som enligt

 hans mening bättre angav vad skyldigheten

 gällde. Att nu åter föra in termen

 "uppsikt" med den betydelse som angetts i

 remissen anser lagrådet inte böra komma

 ifråga.

 Bestämmelsen kan också kritiseras från en

 annan utgångspunkt, nämligen att

 ordalydelsen ger intryck av att en

 skyldighet att hindra barnet att orsaka

 skador är något som inte följer av

 vårdnadshavarens tillsynsplikt.

 Bestämmelsen bör där formuleras om så att

 den ger ett klarare uttryck för att det

 främst är fråga om en precisering av en

 del av tillsynsansvaret. Förslagsvis bör

 bestämmelsen kunna ges följande lydelse.

 "Vid tillsynen skall vårdnadshavaren

 genom lämpliga åtgärder verka för att

 barnet inte orsakar skada för någon

 annan".

 33

 INNEHÅLL

 Proposition 1

 Propositionens huvudsakliga innehåll 1

 Propositionens lagförslag 2

 Utdrag ur protokoll vid regeringssam-

 manträde den 7 oktober 1993 3

 1 Inledning 3

 2 Allmän motivering 5

 2.1 Gällande rätt 5

 2.1.1 Barns skadeståndsansvar5

 2.1.2 Vårdnadshavares

 skadeståndsansvar för

 bristande tillsyn över barn6

 2.1.3 Försäkringsförhållanden8

 2.1.4Norsk rätt 9

 2.2 Överväganden 10

 2.2.1 Skall vårdnadshavares

 skadeståndsansvar utvidgas?10

 2.2.2Skall det utvidgade

 skadeståndsansvaret

 utformas som ett objektivt

 ansvar? 12

 2.2.3Skall det utvidgade

 skadeståndsansvaret

 bygga på en presumtion för

 ansvar? 15

 2.2.4Skall det utvidgade

 skadeståndsansvaret

 bygga på ett skärpt och

 preciserat till-

 synsansvar? 16

 2.2.5Innebörden av ett utvidgat

 skadeståndsansvar m.m. 19

 2.2.6Ansvarsförsäkring m.m. 22

 2.3 Kostnader 23

 2.4 Ikraftträdande 23

 3 Upprättat lagförslag 24

 4 Specialmotivering 24

 5 Hemställan 28

 6 Beslut 28

 Bilaga 1Sammanfattning av departements-

 promemorian 1993:11 om vårdnads-

 havares skadeståndsansvar.....29

 Bilaga 2Promemorians lagförslag.......30

 Bilaga 3Förteckning över de

 remissinstanser som

 har yttrat sig över promemorian

 Vårdnads-

 havares skadeståndsansvar (Ds

 1993:11)..............................31

 Bilaga 4Lagrådsremissens lagförslag...32

 Bilaga 5Utdrag ur protokoll vid lagrådets

 sammanträde den 30 september 1993

 33

 36