Regeringens proposition

1999/2000:36

Ändringar i lagarna om insättningsgaranti och

investerarskydd m.m.

Prop.

1999/2000:36

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 25 november 1999

Lena Hjelm-Wallén

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att lagen (1995:1571) om insättningsgaranti

kompletteras på vissa punkter. Det gäller bestämmelser om ersättning då

insättaren fått utdelning i institutets konkurs samt vid pantsättning och

brottsligt förfarande. Insättningsgarantinämnden får möjlighet att anpassa

avgiften för garantin om ett institut upphör att vara anslutet till

insättningsgarantin under löpande kalenderår. Dessa ändringar innebär att

insättningsgarantilagen anpassas till vad som redan gäller enligt lagen

(1999:158) om investerarskydd.

Insättningsgarantin är begränsad när det gäller insättningar hos svenska

instituts filialer i andra EES-länder på så sätt att garantin inte får vara

mer omfattande än värdlandets egen garanti. Detta s.k. exportförbud, som

enligt EG:s insättningsgarantidirektiv är tidsbegränsat till utgången av år

1999, föreslås bli upphävt. Förslaget förutsätter dock att exportförbudet i

EG-direktivet inte förlängs. Även exportförbudet i investerarskyddslagen

föreslås bli upphävt. Också här är det en förutsättning att den EG-

direktivsbestämmelse som förbudet grundar sig på inte förlängs. Några

mindre ändringar föreslås vidare i lagen (1991:981) om värde-

pappersrörelse.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 april 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti 4

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om

investerarskydd 6

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse 7

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Ändringar i lagen om insättningsgaranti 10

4.1 Avräkning av utdelning i konkurs 10

4.2 Panthavares rätt 11

4.3 Penningtvätt utesluter rätt till ersättning 12

4.4 Uttag av avgifter i de fall ett institut upphör att vara

anslutet till insättningsgarantin 13

4.5 Exportförbudet 14

5 Ändring i lagen om investerarskydd 16

6 Ändring i lagen om värdepappersrörelse 18

7 Ikraftträdande 19

8 Ekonomiska konsekvenser 20

9 Författningskommentar 21

9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti 21

9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:158) om

investerarskydd 23

9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse 24

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

promemorian Ändringar i lagarna om insättningsgaranti

och investerarskydd m.m. 25

Bilaga 2 Lagrådsremissens lagförslag 26

Bilaga 3 Lagrådets yttrande 31

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 november 1999 32

Rättsdatablad 33

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti,

2. lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd,

3. lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1571) om insättnings-

garanti

dels att 7 § skall upphöra att gälla,

dels att 4 och 14 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 4 a och 4 b §§ av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Om en insättning omfattas av

garantin, har insättaren rätt till

ersättning motsvarande dels

insättningens belopp, dels

upplupen ränta till den dag då

ersättningsrätt inträder, dock för

varje institut med sammanlagt

högst 250 000 kronor.

Om en insättning omfattas av

garantin, har insättaren rätt till

ersättning motsvarande dels

insättningens belopp, dels

upplupen ränta till den dag då

ersättningsrätt inträder.

Ersättningen, tillsammans med

eventuell utdelning i institutets

konkurs för en förlust som enligt

denna lag är ersättningsgill, får

dock uppgå till sammanlagt högst

250 000 kronor för varje institut.

 4 a §

Om den insättning som

ersättningen avser är pantsatt,

skall panthavaren ha panträtt i

ersättningen.

 4 b §

Ett krav avseende tillgångar,

som enligt en lagakraftvunnen

dom har varit föremål för brott

enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a §

brottsbalken, skall inte ge rätt till

ersättning från insättningsgaran-

tin.

Om åtal har väckts för brott

enligt första stycket avseende viss

insättning och ersättning begärs

för insättningen, skall Insättnings-

garantinämnden besluta att er-

sättning tills vidare inte skall

betalas ut.

14 §

Om garantin för ett institut börjar gälla under ett löpande kalenderår

skall avgiften för det året fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt.

Avgiften skall grundas på summan av institutets insättningar vid årets

utgång och i övrigt beräknas på samma sätt som anges i 13 § andra

stycket.

Om garantin för ett institut

upphör att gälla under ett löpande

kalenderår skall avgiften för det

året fastställas med hänsyn till den

tid garantin gällt. Avgiften skall i

övrigt beräknas på samma sätt

som anges i 12 och 13 §§.

__________________

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om

investerarskydd

Härigenom föreskrivs att 4 och 9 §§ lagen (1999:158) om investerar-

skydd skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 4 §

Ett svenskt värdepappersinstitut tillhör investerarskyddet enligt denna

lag.

Investerarskyddet omfattar även

tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt

värdepappersinstituts filial i ett

annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES). Det svenska

investerarskyddets nivå och

omfattning överstiger i sådana fall

inte det skydd som gäller i det

landet.

Investerarskyddet omfattar även

tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt

värdepappersinstituts filial i ett

annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES).

Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett svenskt

värdepappersinstitut besluta om att skyddet enligt denna lag skall omfatta

även tillgångar enligt 3 § som finns hos en filial till institutet i ett land

utanför EES.

 9 §

En investerare har rätt till

ersättning enligt denna lag med

sammanlagt högst 250 000 kronor

för varje värdepappersinstitut.

En investerare har inte rätt till

ersättning från investerarskyddet

till den del han erhållit utdelning i

institutets konkurs, ersättning

genom institutets

ansvarsförsäkring eller

skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen

(1998:1479) om kontoföring av

finansiella instrument, för en

enligt denna lag ersättningsgill

förlust.

Ersättningen, tillsammans med

eventuell utdelning i institutets

konkurs, ersättning genom

institutets ansvarsförsäkring och

skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen

(1998:1479) om kontoföring av

finansiella instrument, för en

förlust som enligt denna lag är

ersättningsgill, får uppgå till

sammanlagt högst 250 000 kronor

för varje värdepappersinstitut.

____________________

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse skall ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1999/2000:23

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §

Ett värdepappersbolag och ett utländskt företag hemmahörande

utanför EES som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse får, med

Finansinspektionens tillstånd, som ett led i rörelsen

1. lämna råd i finansiella frågor,

2. ta emot värdepapper för förvaring,

3. ta emot medel med redovisningsskyldighet,

4. ta emot kunders medel på konto för att underlätta

värdepappersrörelsen,

5. lämna kunder kredit mot säkerhet för placeringar i finansiella

instrument för att underlätta värdepappersrörelsen,

6. utföra valutaväxlingstransaktioner.

Tillstånd enligt första stycket 4 får meddelas endast tillsammans med

tillstånd enligt 5.

Ett värdepappersbolag får, efter tillstånd av Finansinspektionen, driva

valutahandel.

När det finns särskilda skäl får inspektionen medge att ett

värdepappersbolag eller ett utländskt företag utövar annan verksamhet än

som anges i första eller tredje stycket, om verksamheten kan antas

komma att underlätta rörelsen.

Ett utländskt företag får beviljas tillstånd enligt första eller fjärde

stycket endast om företaget får bedriva motsvarande verksamhet i sitt

hemland.

Tillstånd för ett utländskt företag enligt första stycket 4 och 5 får bara

lämnas om insättningar hos filialen omfattas av garantin enligt lagen

(1995:1571) om insättningsgaranti eller av en utländsk garanti som

omfattar insättningar som anges i 2 § lagen om insättningsgaranti och har

en högsta ersättningsnivå som inte understiger ett belopp motsvarande

20 000 euro innan det i förekommande fall har gjorts avdrag för en

självrisk med högst 10 procent av en enskild insättares garanterade

insättning.

Tillstånd enligt första stycket 4

och 5 får inte lämnas om

insättningar hos filialen omfattas

av en utländsk garanti som har en

ersättningsnivå som överstiger den

som gäller enligt lagen om

insättningsgaranti. Ersättningen

får inte heller avse fler slag av

insättningar eller betalas till

andra insättare än vad som anges

i den lagen.

I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns

bestämmelser om rätt för värdepappersinstitut att bedriva

pensionssparrörelse.

________________

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Den 1 januari 1996 infördes lagen (1995:1571) om insättningsgaranti,

varigenom Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EEG av den 30

maj 1994 om system för garanti av insättningar (insättningsgaranti-

direktivet) genomfördes. Den svenska insättningsgarantin skyddar de

insättningar som gjorts hos svenska banker och värdepappersföretag med

tillstånd att ta emot medel på konto, om institutet går i konkurs.

Ersättning kan dock utgå med högst 250 000 kronor per insättare och

institut.

För att även skapa ett liknande skydd för finansiella instrument och

medel som investerare anförtrott värdepappersföretag eller kreditinstitut

antog Europaparlamentet och rådet direktivet 97/9/EG av den 3 mars

1997 om system för ersättning till investerare (investerarskydds-

direktivet). Ersättningssystemet skall, i likhet med insättningsgarantin,

träda in om företaget eller institutet går i konkurs eller på annat liknande

sätt sätts ur stånd att fullgöra sina ekonomiska åtaganden. En

förutsättning för att skyddssystemet skall träda in är vidare att en

investerare inte kan återfå finansiella instrument eller pengar som

institutet innehaft för investerarens räkning.

Den 1 maj 1999 införde Sverige ett investerarskydd genom lagen

(1999:158) om investerarskydd (prop. 1998/99:30, bet. 1998/99:FiU15,

rskr. 1998/99:131).

I samband med lagstiftningsarbetet med investerarskyddet

uppmärksammades att det finns ett behov av att komplettera

insättningsgarantilagen på några punkter. Inom Finansdepartementet

utarbetades därför en promemoria, Ändringar i lagarna om

insättningsgaranti och investerarskydd m.m., med förslag till

kompletterande lagändringar.

Promemorian behandlar även några ytterligare frågor. En sådan fråga

rör det s.k. exportförbudet, dvs. begränsningen av insättningsgarantin och

investerarskyddet när det gäller skyddet för insättningar respektive

tillgångar hos svenska filialer i andra EES-länder, vilka har ett mindre

omfattande ersättningssystem än det svenska.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över de

remissinstanser som har yttrat sig finns i bilaga 1. Remissyttrandena

finns tillgängliga i Finansdepartementets lagstiftningsärende (dnr

Fi1999/2995).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 november 1999 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 2.

Lagrådet har den 12 november 1999 lämnat förslagen utan erinran.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 3. Vissa redaktionella ändringar i

lagförslagen har gjorts.

4 Ändringar i lagen om insättningsgaranti

4.1 Avräkning av utdelning i konkurs

Regeringens förslag: Ersättning enligt insättningsgarantilagen,

tillsammans med eventuell utdelning i institutets konkurs för en

förlust som är ersättningsgill enligt samma lag, får uppgå till

sammanlagt högst 250 000 kronor för varje institut.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Finansinspektionen anser att det kan ifrågasättas

om den föreslagna bestämmelsen är nödvändig. Svenska Bankföreningen

och Svenska Fondhandlareföreningen menar att bestämmelsen bör

förtydligas (se författningskommentaren).

Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 § insättningsgarantilagen har

en insättare rätt till ersättning motsvarande insättningens belopp jämte

upplupen ränta till den dag då ersättningsrätt inträder. Det högsta belopp

som får utbetalas är 250 000 kronor.

Det är tänkbart att en insättare innan han kan få ersättning från

insättningsgarantin får utdelning i institutets konkurs för en sådan

insättning som är ersättningsgill enligt 4 § insättningsgarantilagen. I

sådana fall bör det utdelade beloppet avräknas mot den ersättning som

insättaren har rätt till enligt insättningsgarantin. I annat fall skulle en

insättare kunna ersättas två gånger för samma förlust.

Insättningsgarantinämnden bör således avräkna hela det belopp som

insättaren erhållit i konkursen till den del utdelningen i konkursen

grundar sig på en insättning i det konkursdrabbade institutet. Det betyder

att insättaren inte får någon ersättning från insättningsgarantin i de fall

insättaren fått utdelning i konkursen med ett belopp som uppgår till

250 000 kronor eller mer. En sådan ordning överensstämmer med vad

som gäller enligt investerarskyddet.

Det kan anmärkas att regeringen i prop. 1998/99:30 om

investerarskydd (s. 75) anförde att en insättares rätt till ersättning från

insättningsgarantin i fall då insättaren fått ersättning i institutets konkurs

borde regleras på samma sätt som för investerarskyddet. Regeringen

ansåg emellertid att en reglering av frågan borde avvakta

Banklagskommitténs (Fi 1995:09, dir. 1995:86) kommande förslag.

Banklagskommittén har ännu inte slutfört sitt arbete. Eftersom frågan är

av okomplicerad art, och förutsättningarna inte torde komma att ändras

genom kommitténs förslag, talar övervägande skäl för att frågan bör

behandlas i förevarande sammanhang.

4.2 Panthavares rätt

Regeringens förslag: Panthavare skall ha panträtt i ersättning från

insättningsgarantin i de fall insättningen är pantsatt.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Finansinspektionen ifrågasätter om den

föreslagna regeln är nödvändig med hänvisning till att det torde följa av

civilrättsliga regler att panthavaren har panträtt i ersättningen. Svenska

Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen har synpunkter på

den föreslagna bestämmelsens lydelse (se författningskommentaren).

Skälen för regeringens förslag: Det är möjligt att pantsätta

tillgodohavanden i banker. I insättningsgarantilagen sägs inget om vad

som gäller i en ersättningssituation, om insättningen är pantsatt.

I samband med lagstiftningsarbetet med investerarskyddet framförde

Sveriges advokatsamfund att ersättning i fall då det finansiella

instrumentet pantsatts borde regleras. Det togs därför in en bestämmelse i

11 § investerarskyddslagen om att panthavaren skall ha panträtt i

ersättningen om de finansiella instrument eller medel som ersättningen

avser är pantsatta.

I prop. 1998/99:30 om investerarskydd (s. 71 f) anförde regeringen att

en regel om panthavarens rätt i ersättning från investerarskyddet

överensstämmer med vad som enligt 54 och 58 §§ lagen (1927:77) om

försäkringsavtal gäller vid utbetalning av försäkringsersättning. Dessa

bestämmelser innebär bl.a. att en panthavare har panträtt i

försäkringsersättning avseende den egendom som försäkrats. Det

anfördes vidare i propositionen att det visserligen kan hävdas att man bör

avstå från att införa materiella civilrättsliga regler i en skyddslagstiftning

av ifrågavarande slag. Å andra sidan skulle en sådan bestämmelse öka

förutsebarheten och på så sätt kunna förhindra tvister om vem som har

rätt till ersättningen. Vidare anfördes att det torde vara mest förenligt

med den allmänna rättsuppfattningen om den som har panträtt i viss

egendom också har panträtt i surrogatet för det fall den pantsatta

egendomen skulle gå förlorad. Dessutom skulle det förenkla

Insättningsgarantinämndens handläggning av ersättningsärenden om det i

förväg klargörs vad som gäller vid pantsättning av de tillgångar

ersättningen avser. Avslutningsvis konstaterades att det med en regel om

att panthavaren i dessa fall har panträtt i ersättningen inte torde behövas

någon uttrycklig bestämmelse om till vem ersättningen skall betalas.

Samma synsätt som det nu redovisade bör anläggas när det gäller

panträtt i ersättning från insättningsgarantin. Insättningsgarantilagen bör

därför kompletteras med en bestämmelse motsvarande den som finns i

investerarskyddslagen.

4.3 Penningtvätt utesluter rätt till ersättning

Regeringens förslag: Ett krav avseende tillgångar som enligt en

lagakraftvunnen dom har varit föremål för penninghäleri eller någon

annan form av häleribrott, dvs. brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a §

brottsbalken, skall inte ge rätt till ersättning från insättningsgarantin.

Om åtal har väckts för nyss nämnda brott avseende viss insättning och

ersättning begärs för insättningen, skall Insättningsgarantinämnden

besluta att ersättning tills vidare inte skall betalas ut.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: I 14 § investerarskyddslagen

föreskrivs att ersättning från investerarskyddet inte skall betalas ut i de

fall ett krav har varit föremål för häleribrott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7

a § brottsbalken (se prop. 1998/99:30 s. 72, 99 och 101). För det fall att

åtal har väckts för brott enligt någon av de nyss nämnda bestämmelserna,

men en lagakraftvunnen dom ännu inte föreligger, föreskrivs i 18 §

samma lag att Insättningsgarantinämnden skall besluta att ersättning tills

vidare inte skall betalas ut. Bestämmelserna har sin grund i artikel 3 i

investerarskyddsdirektivet. Det sägs där att krav som härrör från

transaktioner i samband med något för vilken en fällande dom om

penningtvätt har meddelats, skall uteslutas från ersättning enligt

investerarskyddet. Det sägs vidare i artikel 9.3 i direktivet att utbetalning

av ersättning kan inhiberas i väntan på dom, om en ersättningsberättigad

person anklagats för brott som har samband med penningtvätt.

Insättningsgarantidirektivet har i artikel 2 en motsvarande

bestämmelse. Det sägs där att insättningar som härrör från transaktioner i

samband med något för vilket en brottmålsdom om tvättning av pengar

(såsom penningtvätt definieras i direktiv 91/308/EEG) har meddelats,

inte skall omfattas av återbetalning från insättningsgarantin. I artikel 10.5

sägs vidare att ersättning enligt insättningsgarantin kan inhiberas i väntan

på dom i de fall den som gör anspråk på ersättning har anklagats för brott

som har samband med tvättning av pengar.

I motiven till insättningsgarantilagen (prop. 1995/96:60 s. 84)

framhålls att svensk rätt redan innehåller bestämmelser som ger

möjlighet att tillgripa straffprocessuella tvångsmedel. Enligt 26 kap.

rättegångsbalken kan t.ex. kvarstad komma i fråga om någon är skäligen

misstänkt för brott och det befaras att han genom att avvika eller genom

att undanskaffa egendom eller på annat sätt låter bli att betala värdet av

förverkad egendom eller skadestånd. I motiven dras slutsatsen att någon

särskild bestämmelse med det innehåll som anges i direktivet inte

behöver införas.

De nu refererade motivuttalandena har strängt taget bäring endast på

artikel 10.5 i direktivet, dvs. på frågan om det var nödvändigt att införa

en bestämmelse i insättningsgarantilagen som gav

Insättningsgarantinämnden rätt att tills vidare inte betala ut ersättning.

Någon analys av om det fanns ett behov av att införa ett förbud i

insättningsgarantilagen motsvarande artikel 2 förfaller inte ha gjorts. I

den nuvarande lydelsen av insättningsgarantilagen finns således inte

några bestämmelser om ersättning vid penningtvätt, vare sig det gäller

fall då det föreligger en lagakraftvunnen dom eller då åtal väckts men

dom ännu inte vunnit laga kraft. För att tydligare anpassa

insättningsgarantilagen till artiklarna 2 och 10.5 i

insättningsgarantidirektivet bör därför lagen kompletteras med

bestämmelser som innebär att rätt till ersättning inte föreligger respektive

att utbetalning av ersättning kan hållas inne i dessa fall. Därigenom

erhålls också överensstämmelse med vad som gäller enligt 14 och 18 §§

investerarskyddslagen.

4.4 Uttag av avgifter i de fall ett institut upphör att vara

anslutet till insättningsgarantin

Regeringens förslag: Insättningsgarantinämnden får vid

bestämmande av den avgift som instituten skall betala för

insättningsgarantin möjlighet att beakta även att garantin för ett

institut upphör att gälla under ett löpande kalenderår.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Finansinspektionen, Insättningsgarantinämnden,

Svenska Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen påpekar

dock att ett institut vars garanti upphört under kalenderåret inte torde ha

några insättningar kvar vid årets slut, vilket bör föranleda en justering av

den i promemorian förslagna ändringen av 14 § insättningsgarantilagen.

Skälen för regeringens förslag: I 14 § insättningsgarantilagen

regleras vad som i avgiftshänseende skall gälla i de fall

insättningsgarantin börjar gälla för ett institut under löpande kalenderår. I

dessa fall skall avgiften fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt. I

praktiken innebär det att en avräkning skall göras för den del av

kalenderåret vilken institutet inte varit anslutet till insättningsgarantin. En

motsvarande bestämmelse saknas för det fall insättningsgarantin upphör

att gälla för ett institut under löpande kalenderår.

Bestämmelsen i 14 § insättningsgarantilagen bör därför ändras så att

Insättningsgarantinämnden inte bara kan reducera avgiften när en

anslutning till garantin sker under ett kalenderår utan även när den

upphör under kalenderåret.

Genom en sådan justering anpassas insättningsgarantilagen till vad

som redan gäller enligt 30 § investerarskyddslagen.

4.5 Exportförbudet

Regeringens förslag: Förbudet för filialer till svenska institut att

utnyttja den svenska insättningsgarantin i andra EES-länder med en

mindre omfattande insättningsgaranti det s.k. exportförbudet

upphävs. Förslaget förutsätter att exportförbudet i insättningsgaranti-

direktivet inte förlängs när det löper ut vid årsskiftet 1999/2000.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 4.1

insättningsgarantidirektivet skall en insättningsgaranti som införts och

officiellt erkänts i en medlemsstat omfatta insättare hos ett instituts

filialer i andra medlemsstater. Till utgången av år 1999 får varken nivån

på eller omfattningen av insättningsgarantin överstiga den täckning som

motsvarande garanti-system ger inom det EES-land där filialen finns.

Före den 31 december 1999 skall EG-kommissionen utarbeta en rapport

på grundval av de erfarenheter som har gjorts vid tillämpningen av

nämnda begränsningar av insättningsgarantin och bedöma behovet av om

bestämmelser om detta behöver behållas. Om så är lämpligt skall

kommissionen överlämna ett förslag till direktiv till Europaparlamentet

och rådet, i syfte att förlänga förbudets giltighetstid.

Motivet till detta s.k. exportförbud är att det vid den tidpunkt då

insättningsgarantidirektivet antogs fanns betydande skillnader mellan de

olika medlemsstaternas insättningsgarantier. Vissa medlemsstater

saknade helt insättningsgaranti, medan andra i varierande omfattning

hade ett skydd för insättningar. Med hänsyn till dessa skillnader och att

de inte omedelbart skulle jämnas ut fanns det en oro för att skillnaderna

skulle förorsaka marknadsstörningar. En insättare, var tanken, hade

kunnat lockas till ett institut av det skälet att institutet hade en mer

omfattande insättningsgaranti.

I dag har direktivet genomförts i medlemsstaterna och skillnaderna i

betydande utsträckning jämnats ut. Det finns således i varje medlemsstat

en insättningsgaranti som ersätter förluster. Miniminivån på den

ersättning som kan betalas ut är 20 000 euro.

För närvarande arbetar kommissionen med den ovan nämnda rapporten

i vilken en bedömning skall göras av om exportförbudet bör förlängas.

Visserligen är det fortfarande osäkert om en förlängning av förbudet kan

komma att föreslås av kommissionen. Detta förefaller emellertid mindre

troligt.

För svensk del innebär detta följande. Om exportförbudet, som

kommer till uttryck i 7 § insättningsgarantilagen, förlängs bör den

nuvarande svenska lagstiftningen behållas intakt, eftersom den är

anpassad till att ett exportförbud skall gälla. Om exportförbudet däremot

inte förlängs, saknas skäl att behålla bestämmelsen i 7 §

insättningsgarantilagen.

Ett problem med tanke på lagstiftningsprocessen är att ett besked

huruvida kommissionen avser föreslå en förlängning av exportförbudet

sannolikt kommer tidigast mot slutet av år 1999. Om exportförbudet i

enlighet med den nuvarande bestämmelsen i direktivet upphör att gälla

vid årsskiftet 1999/2000, bör den svenska lagstiftningen anpassas till det

i så nära anslutning till den tidpunkten som det är möjligt. Det är därför

nödvändigt för regeringen att redan nu förbereda denna anpassning

genom att lägga fram ett förslag om att 7 § insättningsgarantilagen

upphävs.

Praktiskt sett kan effekten av den föreslagna lagändringen antas bli

begränsad eftersom de flesta EES-länder har en insättningsgaranti som

ligger på en nivå som är jämförbar med den svenska.

5 Ändring i lagen om investerarskydd

Regeringens förslag: Förbudet för filialer till svenska institut att

utnyttja det svenska investerarskyddet i andra EES-länder med ett

mindre omfattande investerarskydd det s.k. exportförbudet

upphävs. Förslaget förutsätter att exportförbudet i

investerarskyddsdirektivet inte förlängs när det löper ut vid årsskiftet

1999/2000.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Ett investerarskydd som enligt artikel

7.1 investerarskyddsdirektivet införts och officiellt erkänts i en

medlemsstat skall även omfatta investerare hos ett värdepappersföretags

filialer i andra medlemsstater. Fram till utgången av år 1999 får

emellertid varken nivån på eller omfattningen av investerarskyddet

överstiga vare sig den högsta nivå eller den största omfattning som

motsvarande skydd ger inom den medlemsstat där filialen ligger. Före

den 31 december 1999 skall EG-kommissionen utarbeta en rapport på

grundval av de erfarenheter som har gjorts vid tillämpningen av

exportförbudet och bedöma om bestämmelser om detta behöver behållas.

Kommissionen skall, om det är lämpligt, överlämna ett förslag till

direktiv till Europaparlamentet och rådet i syfte att förlänga förbudets

giltighetstid.

Motivet till exportförbudet är i likhet med insättningsgarantins

exportförbud att det vid den tidpunkt då investerarskyddsdirektivet

antogs fanns betydande skillnader mellan de olika medlemsstaternas

investerarskydd. Vissa medlemsstater saknade helt investerarskydd,

medan andra i varierande omfattning hade ett skydd för investerare. Med

hänsyn till dessa skillnader och att de inte omedelbart skulle jämnas ut

fanns det en oro för att skillnaderna skulle förorsaka marknadsstörningar.

En investerare, var tanken, hade kunnat lockas till ett

värdepappersföretag av det skälet att företaget hade ett mer omfattande

skydd.

Liksom när det gäller insättningsgarantin har direktivet numera

genomförts i medlemsstaterna och skillnaderna mellan respektive lands

investerarskydd i betydande utsträckning jämnats ut. Det finns således i

varje medlemsstat ett investerarskydd som ersätter förluster.

Miniminivån på den ersättningen som kan betalas ut är 20 000 euro.

För närvarande pågår inom kommissionen arbete med den ovan

nämnda rapporten i vilken en bedömning skall göras av om

exportförbudet behöver finnas kvar. Det är således fortfarande osäkert

om en förlängning av förbudet kan komma att föreslås av kommissionen.

För svensk del innebär detta följande. Om exportförbudet, som

kommer till uttryck i 4 § andra stycket investerarskyddslagen, förlängs

bör den nuvarande lagstiftningen behållas intakt, eftersom den är

anpassad till att ett exportförbud skall gälla. Om exportförbudet däremot

inte förlängs, behöver bestämmelsen i 4 § andra stycket ändras.

För svenskt vidkommande gäller samma problem för investerarskyddet

som för insättningsgarantin, nämligen att ett besked huruvida

kommissionen ämnar föreslå en förlängning av exportförbudet sannolikt

kommer tidigast mot slutet av år 1999. Om exportförbudet i enlighet med

den nuvarande bestämmelsen i direktivet upphör att gälla vid årsskiftet

1999/2000, bör den svenska lagstiftningen anpassas till det i så nära

anslutning till den tidpunkten som det är möjligt. Regeringen finner det

därför nödvändigt att nu lägga fram ett förslag om att bestämmelsen i 4 §

andra stycket investerarskyddslagen upphävs.

Praktiskt sett kan effekten av den föreslagna lagändringen antas bli

begränsad eftersom de flesta EES-länderna har ett investerarskydd som

ligger på en nivå som är jämförbar med den svenska.

6 Ändring i lagen om värdepappersrörelse

Regeringens förslag: Bestämmelsen i 3 kap. 4 § sjunde stycket lagen

om värdepappersrörelse, att tillstånd till filialetablering avseende

länder utanför EES inte får lämnas om insättningar hos filialen

skyddas av en mer omfattande insättningsgaranti än den svenska, tas

bort.

Promemorian förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: När investerarskyddet infördes

gjordes samtidigt några ändringar i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse. En av ändringarna syftade till att upphäva

etableringsförbudet för filialer till företag från länder utanför EES där

hemlandsskyddet var mer omfattande än den svenska insättningsgarantin.

För att åstadkomma detta upphävdes 6 kap. 8 d § tredje stycket lagen om

värdepappersrörelse. Den numera upphävda bestämmelsen föreskrev att

ett tillstånd att etablera en filial till ett värdepappersföretag

hemmahörande i ett land utanför EES skulle återkallas av

Finansinspektionen, om insättningar hos filialen omfattades av en mer

omfattande insättningsgaranti än den svenska.

I den nu gällande regleringen i lagen om värdepappersrörelse sägs

emellertid i 3 kap. 4 § sjunde stycket att tillstånd till filialetablering

avseende länder utanför EES inte får lämnas om insättningar hos filialen

skyddas av en mer omfattande insättningsgaranti än den svenska. Den

bestämmelsen står i strid med syftet att ta bort det nyss nämnda

etableringsförbudet. Bestämmelsen i 3 kap. 4 § sjunde stycket bör därför

upphävas.

Motsvarande ändring har gjorts i bankrörelselagen (1987:617) genom

att 1 kap. 4 § tredje stycket upphävts (se prop. 1998/99:30).

7 Ikraftträdande

Förslagen om att upphäva förbudet för filialer till svenska institut att i

andra EES-länder utnyttja insättningsgarantin och investerarskyddet, när

dessa är mer omfattande än motsvarande ersättningssystem i värdlandet,

grundar sig på regler i EG-direktiv. Direktivens förbudsregler är

tidsbegränsade och löper ut vid årsskiftet 1999/2000, om de inte förlängs.

En förlängning förutsätter att EG-kommissionen lägger fram förslag om

detta. I utkast till rapport om tillämpning av exportförbudet beträffande

insättningsgarantin har kommissionen uttalat att förbudet inte bör

förlängas. Det förefaller därför sannolikt att kommissionen inte kommer

att föreslå en förlängning av exportförbudet beträffande

insättningsgarantin och att det därmed löper ut vid det kommande

årsskiftet. Kommissionen kan komma att göra samma bedömning för

exportförbudet i investerarskyddsdirektivet.

 Om exportförbuden inte förlängs, är det lämpligt att de förslag som

innebär att exportförbuden i lagen om insättningsgaranti och lagen om

investerarskydd tas bort träder i kraft så snart som möjligt. Även övriga

lagförslag bör för enkelhetens skull träda i kraft samtidigt.

8 Ekonomiska konsekvenser

Förslagen bedöms inte få några kostnadsmässiga effekter.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti

4 §

I paragrafen anges vilken ersättning som utgår ur ersättningsgarantin.

Ändringen innebär att det klargörs hur stor ersättningen skall vara i de

fall insättaren erhållit utdelning i institutets konkurs innan Insättnings-

garantinämnden gjort någon utbetalning.

 Ett exempel kan visa vilken ersättning som skall utgå i ett sådant fall

som omfattas av den föreslagna ändringen. En insättare har vid institutets

konkurs en behållning på sitt konto på 500 000 kronor. I konkursen får

han 100 000 kronor i utdelning. Hela det beloppet skall avräknas mot den

ersättning som Insättningsgarantinämnden skall betala ut. Insättaren har

således rätt till ersättning med 150 000 kronor från insättningsgarantin.

Om utdelningen i konkursen hade uppgått till 250 000 kronor eller mer

får insättaren inte rätt till någon ersättning alls enligt insättningsgarantin.

Vänder sig insättaren till Insättningsgarantinämnden utan att

dessförinnan ha fått utdelning från konkursboet har han rätt till ersättning

utan någon avräkning. Insättningsgarantinämnden övertar då enligt

bestämmelsen i 19 § insättarens rätt i förhållande till konkursboet.

Ett exempel kan visa hur denna ordning fungerar. Insättaren har

500 000 kronor på en bank som går i konkurs. Insättaren vänder sig till

Insättningsgarantinämnden som betalar ut ersättning till insättaren med

250 000 kronor. I och med utbetalningen övertar

Insättningsgarantinämnden insättarens rätt i förhållande till konkursboet

upp till det utbetalade beloppet. Följaktligen får nämnden en fordran i

konkursen på 250 000 kronor. Även insättaren har en fordran i konkursen

på 250 000 kronor, nämligen motsvarande det belopp som inte ersatts

från insättningsgarantin. Som framgår av 19 § har nämnden i dessa fall

rätt till utdelning före insättaren. Om utdelningen i konkursen uppgår till

250 000 kronor, går således hela det beloppet till insättningsgarantin. Om

utdelningen däremot uppgår till 300 000 kronor går 250 000 kronor till

insättningsgarantin och 50 000 kronor till insättaren.

Det är endast sådan utdelning i konkurs som har sin grund i förlusten

av en insättning som skall avräknas från den ersättning som betalas ut

enligt insättningsgarantin.

Genom den föreslagna regleringen anpassas insättningsgarantin till vad

som gäller för investerarskyddet enligt 9 § andra stycket

investerarskyddslagen. En skillnad är att det i investerarskyddslagen

föreskrivs att avräkning skall göras inte bara för utdelning i konkurs utan

också för ersättning på grund av skadestånd enligt 7 kap. lagen

(1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument eller från

institutets ansvarsförsäkring. Eftersom motsvarande möjligheter till

ersättning inte finns när det gäller insättningsgarantin saknas skäl att låta

avräkning beträffande insättningsgarantin omfatta annat än utdelning i

konkurs.

Den nu föreslagna utformningen av bestämmelsen, tar hänsyn till

Svenska Bankföreningens och Svenska Fondhandlareföreningens

påpekanden om förtydligande.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 4.1.

4 a §

Paragrafen, som är ny, behandlar den situationen att den insättning som

ersättningen avser har pantsatts. Enligt paragrafen skall panträtt i sådana

fall gälla i den utbetalade ersättningen (s.k. surrogation). Detta får till

följd att Insättningsgarantinämnden inte automatiskt skall betala ut

ersättningen till insättaren. Det blir i stället panthavaren som får

bestämma till vem utbetalningen skall ske.

Svenska Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen har

påpekat att bestämmelsen bör utformas så att det framgår att panträtt

fortsätter att gälla efter det att insättningsgarantin utlösts och att

panträtten således inte uppkommer vid det tillfälle då ersättningen betalas

ut. Den i promemorian föreslagna utformningen av bestämmelsen bör

dock behållas eftersom den överensstämmer med utformningen av

motsvarande bestämmelse i investerarskyddslagen. Den föreslagna

utformningen av bestämmelsen torde inte heller lämna någon tvekan om

hur bestämmelsen skall tillämpas.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 4.2.

4 b §

I paragrafen, som är ny, föreskrivs att tillgångar som varit föremål för

brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a § brottsbalken inte skall ge rätt till

ersättning. Hänvisningen gäller såväl häleri och häleriförseelse som de

nya brotten penninghäleri och penninghäleriförseelse. En konsekvens av

detta blir att ersättning aldrig skall betalas ut i hälerifall. Ersättning skall

således inte heller utgå om det rör sig om ett häleri som inte

sammanhänger med penningtvätt. Ett utförligt resonemang i denna fråga

fördes i motiven till investerarskyddslagen (se prop. 1998/99:30 s. 72 f.).

I bestämmelsen föreskrivs också att Insättningsgarantinämnden tills

vidare inte skall betala ut ersättning i de fall åtal har väckts avseende

nyss nämnda brott.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 4.3.

7 §

Genom att det s.k. exportförbudet upphävs kommer den svenska

insättningsgarantin att gälla fullt ut beträffande insättningar som görs hos

svenska instituts filialer i andra EES-länder. Detta gäller både det högsta

belopp med vilket ersättning kan betalas och de olika slag av insättningar

som garantin omfattar.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 4.5.

14 §

Paragrafen behandlar den situationen att ett institut påbörjar eller avslutar

sin verksamhet under löpande kalenderår eller kompletteringsansluter en

filial under året. Med stöd av bestämmelsen kan

Insättningsgarantinämnden ta hänsyn till detta när avgifterna fastställs för

institutet. Den föreslagna ändringen innebär att nämnden nu ges

uttryckligt lagstöd för att ta hänsyn även till de fall då ett institut eller en

filial upphör att vara anslutet under löpande kalenderår.

Såsom vissa remissinstanser påpekat finns det skäl att förtydliga den i

promemorian föreslagna ordalydelsen så att det av bestämmelsen framgår

att avgiften beräknas på olika underlag beroende på om ett institut

upphör att vara anslutet till garantin under löpande kalenderår eller om

det träder in i garantisystemet under löpande kalenderår.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 4.4.

9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:158) om

investerarskydd

4 §

Ändringen i paragrafen innebär att andra meningen i andra stycket

strukits.

Genom att det s.k. exportförbudet upphävs kommer det svenska

investerarskyddet att gälla fullt ut hos svenska värdepappersföretags

filialer i andra EES-länder. Detta gäller både det högsta belopp med

vilket ersättning kan betalas och de olika finansiella instrument m.m. som

skyddet omfattar.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 5.

9 §

Paragrafen har fått ändrad lydelse för att det av lagtexten tydligare skall

framgå att ersättningen från insättningsgarantin jämte utdelning i

institutets konkurs, ersättning genom institutets ansvarsförsäkring eller

skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen om kontoföring av finansiella

instrument aldrig får överstiga 250 000 kronor för en förlust som är

ersättningsgill enligt den förevarande lagen. Genom den ändrade lydelsen

uppnås också bättre överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i

lagen om insättningsgaranti, se den föreslagna ändringen av 4 § i den

lagen. Den ändrade lydelsen innebär ingen ändring i sak.

9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

3 kap. 4 §

Lagändringen innebär att det nuvarande sjunde stycket upphävs.

Därigenom utökas Finansinspektionens möjligheter att ge tillstånd till

utländska företag med filialer i Sverige. Dessa kommer att kunna få

tillstånd att ta emot kunders medel på konto för att underlätta

värdepappersrörelsen

eller lämna kunder kredit mot säkerhet för placeringar i finansiella

instrument för att underlätta värdepappersrörelsen även i de fall

insättningar hos filialen omfattas av en utländsk garanti som har en

ersättningsnivå som överstiger eller avser fler slag av insättningar eller

andra insättare än den svenska.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 6.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över promemorian Ändringar i lagarna om

insättningsgaranti och investerarskydd m.m.

Efter remiss har yttrande inkommit från Sveriges riksbank, Svea hovrätt,

Kammarrätten i Göteborg, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret,

Insättningsgarantinämnden, Konsumentverket, Fondbolagens förening,

Fristående Sparbankers Riksförbund, Svenska Bankföreningen, Svenska

Fondhandlareföreningen och Sveriges Advokatsamfund

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1571) om insättnings-

garanti

dels att 7 § skall upphöra att gälla,

dels att 4 och 14 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 4 a § och 4 b § av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Om en insättning omfattas av

garantin, har insättaren rätt till

ersättning motsvarande dels

insättningens belopp, dels

upplupen ränta till den dag då

ersättningsrätt inträder, dock för

varje institut med sammanlagt

högst 250 000 kronor.

Om en insättning omfattas av

garantin, har insättaren rätt till

ersättning motsvarande dels

insättningens belopp, dels

upplupen ränta till den dag då

ersättningsrätt inträder.

Ersättningen, tillsammans med

eventuell utdelning i institutets

konkurs för en förlust som enligt

denna lag är ersättningsgill, får

dock uppgå till sammanlagt högst

250 000 kronor för varje institut.

 4 a §

Om den insättning som

ersättningen avser är pantsatt,

skall panthavaren ha panträtt i

ersättningen.

 4 b §

Ett krav avseende tillgångar

som enligt en lagakraftvunnen

dom har varit föremål för brott

enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a §

brottsbalken, skall inte ge rätt till

ersättning från insättningsgaran-

tin.

Om åtal har väckts för brott

enligt första stycket avseende viss

insättning och ersättning begärs

för insättningen, skall

Insättningsgarantinämnden

besluta att ersättning tills vidare

inte skall betalas ut.

14 §

Om garantin för ett institut börjar gälla under ett löpande kalenderår

skall avgiften för det året fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt.

Avgiften skall grundas på summan av institutets insättningar vid årets

utgång och i övrigt beräknas på samma sätt som anges i 13 § andra

stycket.

Om garantin för ett institut

upphör att gälla under ett löpande

kalenderår skall avgiften för det

året fastställas med hänsyn till den

tid garantin gällt. Avgiften skall i

övrigt beräknas på samma sätt

som anges 12 och 13 §§.

__________________

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om

investerarskydd

Härigenom föreskrivs att 4 och 9 §§ lagen (1999:158) om investerar-

skydd skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 4 §

Ett svenskt värdepappersinstitut tillhör investerarskyddet enligt denna

lag.

Investerarskyddet omfattar även

tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt

värdepappersinstituts filial i ett

annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES). Det svenska

investerarskyddets nivå och

omfattning överstiger i sådana fall

inte det skydd som gäller i det

landet.

Investerarskyddet omfattar även

tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt

värdepappersinstituts filial i ett

annat land inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES).

Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett svenskt

värdepappersinstitut besluta om att skyddet enligt denna lag skall omfatta

även tillgångar enligt 3 § som finns hos en filial till institutet i ett land

utanför EES.

 9 §

En investerare har rätt till

ersättning enligt denna lag med

sammanlagt högst 250 000 kronor

för varje värdepappersinstitut.

En investerare har inte rätt till

ersättning från investerarskyddet

till den del han erhållit utdelning i

institutets konkurs, ersättning

genom institutets

ansvarsförsäkring eller skadestånd

enligt 7 kap. 2 § lagen (1998:1479)

om kontoföring av finansiella

instrument, för en enligt denna lag

ersättningsgill förlust.

Ersättningen, tillsammans med

eventuell utdelning i institutets

konkurs, ersättning genom

institutets ansvarsförsäkring eller

skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen

(1999:1479) om kontoföring av

finansiella instrument för en

förlust som enligt denna lag är

ersättninggill, får uppgå till

sammanlagt högst 250 000 kronor

för varje värdepappersinstitut.

____________________

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000.

Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §

Ett värdepappersbolag och ett utländskt företag hemmahörande

utanför EES som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse får, med

Finansinspektionens tillstånd, som ett led i rörelsen

1. lämna råd i finansiella frågor,

2. ta emot värdepapper för förvaring,

3. ta emot medel med redovisningsskyldighet,

4. ta emot kunders medel på konto för att underlätta

värdepappersrörelsen,

5. lämna kunder kredit mot säkerhet för placeringar i finansiella

instrument för att underlätta värdepappersrörelsen,

6. utföra valutaväxlingstransaktioner.

Tillstånd enligt första stycket 4 får meddelas endast tillsammans med

tillstånd enligt 5.

Ett värdepappersbolag får, efter tillstånd av Finansinspektionen, driva

valutahandel.

När det finns särskilda skäl får inspektionen medge att ett

värdepappersbolag eller ett utländskt företag utövar annan verksamhet än

som anges i första eller tredje stycket, om verksamheten kan antas

komma att underlätta rörelsen.

Ett utländskt företag får beviljas tillstånd enligt första eller fjärde

stycket endast om företaget får bedriva motsvarande verksamhet i sitt

hemland.

Tillstånd för ett utländskt

företag enligt första stycket 4 och

5 får bara lämnas om insättningar

hos filialen omfattas av garantin

enligt lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti eller av en

utländsk garanti som omfattar

insättningar som anges i 2 § lagen

om insättningsgaranti och har en

högsta ersättningsnivå som inte

understiger ett belopp

motsvarande 20 000 ecu innan det

i förekommande fall har gjorts

avdrag för en självrisk med högst

10 procent av en enskild insättares

garanterade insättning.

Tillstånd enligt första stycket 4

och 5 får inte lämnas om

insättningar hos filialen omfattas

av en utländsk garanti som har en

ersättningsnivå som överstiger den

som gäller enligt lagen om

insättningsgaranti. Ersättningen

får inte heller avse fler slag av

insättningar eller betalas till

andra insättare än vad som anges

i den lagen.

Tillstånd för ett utländskt

företag enligt första stycket 4 och

5 får bara lämnas om insättningar

hos filialen omfattas av garantin

enligt lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti eller av en

utländsk garanti som omfattar

insättningar som anges i 2 § lagen

om insättningsgaranti och har en

högsta ersättningsnivå som inte

understiger ett belopp

motsvarande 20 000 euro innan

det i förekommande fall har gjorts

avdrag för en självrisk med högst

10 procent av en enskild insättares

garanterade insättning.

I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns

bestämmelser om rätt för värdepappersinstitut att bedriva

pensionssparrörelse.

________________

Denna lag träder i kraft den 1 april 2000.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-11-12

Närvarande: f.d. justitierådet Lars C.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 4 november 1999 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti,

2. lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd,

3. lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet

Mats Walberg.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 25 november 1999

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:36 Ändringar i lagarna om

insättningsgaranti och investerarskydd m.m

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i lagen

394L0019

(1995:1571) om

insättningsgaranti

Lag om ändring i lagen

397L0009

(1999:158) om

investerarskydd

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om

system för

garanti av insättningar (EGT nr L 135, 31.5.1994, s. 5, Celex 394L0019).

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 97/9/EG av den 3 mars 1997 om

system för

ersättning till investerare (EGT L 84, 26.3.1997, s. 22, Celex 397L0009).

 Senaste lydelse 1996:1011.

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om

system för

garanti av insättningar (EGT nr L 135, 31.5.1994, s. 5, Celex 394L0019).

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 97/9/EG av den 3 mars 1997 om

system för

ersättning till investerare (EGT L 84, 26.3. 1997, s. 22, Celex 397L0009).

 Senaste lydelse 1996:1011.

Prop. 1999/2000:36

30

1

Prop. 1999/2000:36

Prop. 1999/2000:36

Prop. 1999/2000:xx

Prop. 1999/2000:36

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:36

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:36

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:36

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:36