Regeringens proposition

1999/2000:32

Lönebildning för full sysselsättning

Prop.

1999/2000:32

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 2 december 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås ändringar i lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet och sekretesslagen (1980:100). Vidare

föreslås inrättandet av en ny myndighet, Medlingsinstitutet.

Förslagen syftar till att främja en lönebildning i samhällsekonomisk

balans som tål de påfrestningar en långvarigt ökad arbetskraftsefterfrågan

medför och därmed gör det möjligt att kombinera höjda reallöner med

låg arbetslöshet och stabila priser. Förslagen innebär dock ingen

begränsning i arbetsmarknadens parters möjligheter och ansvar för hur

avtalslösningar utformas.

Medlingsinstitutet skall enligt förslaget ha i uppgift att medla i arbets-

tvister och verka för en väl fungerande lönebildning. I uppgiften att verka

för en väl fungerande lönebildning ingår att agera tidigt och

Medlingsinstitutet skall bland annat kalla parter till överläggningar eller

på annat sätt informera sig om kommande eller pågående

avtalsförhandlingar. Medlingsinstitutet bör svara för att det årligen

publiceras en rapport om löneutvecklingen medan Konjunkturinstitutet

bör ansvara för att en årlig rapport om de samhällsekonomiska

förutsättningarna för löneförhandlingar tas fram. Medlingsinstitutet

föreslås bli statistikansvarig myndighet för den officiella lönestatistiken

från den 1 januari 2001.

Efter samtycke från parter som förhandlar om kollektivavtal kan

Medlingsinstitutet utse en eller flera förhandlingsledare eller medlare.

Om det föreligger risk för stridsåtgärder eller om stridsåtgärder redan har

påbörjats föreslås institutet ha rätt att utse medlare även utan parternas

samtycke. Detta gäller dock inte om parterna är bundna av ett registrerat

avtal om förhandlingsordning med regler om bl.a. medling liknande det

så kallade Industriavtalet.

Varseltiden förlängs från sju dagar till sju arbetsdagar. Den part som

underlåter att varsla Medlingsinstitutet kan bli skyldig att betala en

varselavgift till staten om minst 30 000 kronor och högst 100 000 kronor.

Om det främjar en god lösning av tvisten får Medlingsinstitutet på

medlarens begäran besluta om att en part skall skjuta upp varslade

stridsåtgärder i högst 14 dagar. Beslut om uppskjutande får meddelas en

gång för varje medlingsuppdrag. Den som vidtar en stridsåtgärd i strid

mot institutets beslut kan bli skyldig att betala en förhöjd varselavgift till

staten om minst 300 000 kronor och högst 1 000 000 kronor.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juni 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet 6

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 12

3 Ärendet och dess beredning 14

4 Behovet av en förbättrad lönebildning 14

4.1 Utgångspunkter 14

4.2 De höga sysselsättningsambitionerna förutsätter en väl

fungerande lönebildning 17

4.3 Statens roll i lönebildningen 18

4.4 Syfte 21

5 Förutsättningarna för lönebildningen 21

5.1 Förändrade ekonomiska restriktioner för lönebildningen 21

5.2 Lönekostnadsutvecklingen i Sverige och omvärlden 26

5.3 Betydelsen av ett ökat samförstånd 28

6 Internationella konventioner 30

6.1 Europarådet 30

6.1.1 Europakonventionen 30

6.1.2 Sociala stadgan 30

6.2 ILO 32

7 Gällande rätt 33

7.1 Reglering i lag och avtal 33

7.1.1 Medbestämmandelagen 34

7.2 Särreglering i lag och avtal inom den offentliga sektorn 38

7.2.1 Lagen om offentlig anställning 38

7.3 Tillfälliga tvångsingripanden 39

8 Medlingsinstitutet 40

8.1 Medlingsinstitutet inrättas 40

8.2 Medlingsinstitutets uppgift 42

8.2.1 Medla i arbetstvister och verka för en väl

fungerande lönebildning 42

8.2.2 Tidigt agerande för en förbättrad lönebild-

ning 44

8.3 Externa medlare 53

8.4 Lönestatistik 55

8.4.1 Statistikansvarig myndighet för den officiella

lönestatistiken 55

8.4.2 Förbättrad lönestatistik 59

8.5 Rapporter om löneutveckling och samhällsekonomi samt

utskottsutfrågningar 63

8.6 Jämställdhet och diskriminering 68

9 Regler vid avtalsförhandlingar och konflikt 70

9.1 Medling 70

9.1.1 Förhandlingsledare och medlare 70

9.1.2 Tvångsmedling 71

9.1.3 Medlarens uppgift och förhandlingsskyldighet

vid vite 73

9.1.4 Förlikningskommission och särskild

förlikningsman 75

9.2 Varselregler och möjlighet att skjuta upp varslad

stridsåtgärd 76

9.2.1 Varseltid 76

9.2.2 Varselavgift 79

9.2.3 Rätt för Medlingsinstitutet att besluta om

uppskjutande av en varslad stridsåtgärd 81

9.2.4 Förhöjd varselavgift 85

9.2.5 Avbrytande av icke varslade stridsåtgärder 85

9.3 Skiljeförfarande och skiljenämnd 87

9.4 Stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag 88

9.5 Stridsåtgärders proportionalitet 90

10 Konsekvenser 91

11 Ikraftträdande 92

12 Författningskommentar 92

12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet 92

12.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 97

Bilaga 1 Sammanfattning av utredningens förslag 99

Bilaga 2 Betänkandets lagförslag 101

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna 111

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 114

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 122

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 december 1999 127

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:580) om medbestämmande

i arbetslivet

dels att 52 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 49 § skall betecknas 52 §,

dels att 45 48, 50, 51, nya 52 och 63 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fem nya paragrafer, 47 a, 47 b, 49, 53

och 62 a §§, och närmast före 45 och 62 a §§ nya rubriker av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Varsel

45 §

Arbetsgivarorganisation eller

arbetsgivare och

arbetstagarorganisation är

sinsemellan skyldiga att, om giltigt

hinder ej möter, skriftligen varsla

motparten minst sju dagar i förväg,

när de avser att vidtaga

stridsåtgärd eller att utvidga

pågående stridsåtgärd. Omfattar

stridsåtgärd från arbetsgivarsidan

även arbetstagare som ej är

medlemmar i berörd

arbetstagarorganisation, bör de

varslas genom allmänt synliga

anslag på arbetsplatsen eller på

annat lämpligt sätt.

När en arbetsgivarorganisation,

arbetsgivare eller

arbetstagarorganisation avser att

vidta en stridsåtgärd eller att

utvidga en pågående stridsåtgärd,

skall den skriftligen varsla

motparten och Medlingsinstitutet

minst sju arbetsdagar i förväg.

Som arbetsdag räknas varje dag

utom lördag, söndag, annan

allmän helgdag, midsommarafton,

julafton och nyårsafton.

Tidsfristen skall räknas från

samma tidpunkt på dagen som den

då stridsåtgärden skall inledas.

Omfattar en stridsåtgärd från

arbetsgivarsidan även arbetstagare

som inte är medlemmar i berörd

arbetstagarorganisation, bör de

varslas genom allmänt synliga

anslag på arbetsplatsen eller på

annat lämpligt sätt.

Varselskyldigheten gäller inte

om det finns giltigt hinder mot att

varsla. Skyldighet att varsla finns

inte i fråga om stridsåtgärd som

avses i 41 § tredje stycket.

Varsel enligt första stycket skall

innehålla uppgift om anledningen

till stridsåtgärden och om

stridsåtgärdens omfattning.

Skyldighet att varsla finns inte i

fråga om stridsåtgärd som avses i

41 § tredje stycket.

Varsel enligt första och andra

styckena skall innehålla uppgift

om anledningen till stridsåtgärden

och om stridsåtgärdens

omfattning.

46 §

För medling i arbetstvister

mellan å ena sidan arbetsgivare

eller arbetsgivarorganisation och å

andra sidan arbetstagare eller

arbetstagarorganisation finns en

statens

förlikningsmannaexpedition.

Expeditionen skall följa

förhållandena på

arbetsmarknaden. Har den fått

kännedom om arbetstvist som

hotar att medföra eller redan har

medfört stridsåtgärd, skall den

utse förlikningsman att medla i

tvisten, när medverkan av

förlikningsman kan anses ägnad

att främja en lösning av denna.

Förlikningsmannen skall kalla

parterna till förhandling eller

vidtaga annan lämplig åtgärd

samt verka för att part uppskjuter

eller inställer stridsåtgärd.

Enligt expeditionens

bestämmande skall förlikningsman

på begäran gå parter på

arbetsmarknaden till handa med

råd och upplysningar rörande

förhandlingar och kollektivavtal

samt leda förhandlingar mellan

parterna.

För medling i arbetstvister

mellan å ena sidan arbetsgivare

eller arbetsgivarorganisation och å

andra sidan arbetstagare eller

arbetstagarorganisation finns

Medlingsinstitutet. Institutet skall

verka för en väl fungerande

lönebildning.

47 §

Är någon enligt 45 § skyldig att

lämna varsel skall han inom tid

och på sätt som där anges göra

detta även till

förlikningsmannaexpeditionen.

Den som bryter häremot döms till

penningböter.

Medlingsinstitutet skall genom

överläggningar med parter eller

på annat sätt informera sig om

kommande eller pågående

avtalsförhandlingar.

Institutet skall också ge råd och

upplysningar till parterna på

arbetsmarknaden om

förhandlingar och kollektivavtal.

En part som träffat

kollektivavtal om löner och

allmänna anställningsvillkor skall

på begäran ge in en kopia av

avtalet till Medlingsinstitutet.

47 a §

Efter samtycke från parter som

förhandlar om kollektivavtal kan

Medlingsinstitutet utse en eller

flera förhandlingsledare eller

medlare.

47 b §

Om Medlingsinstitutet bedömer

att det i en tvist finns risk för

stridsåtgärder eller om

stridsåtgärder redan har

påbörjats, får institutet även utan

samtycke från parterna utse en

eller flera medlare för att medla i

tvisten.

Medlingsinstitutets beslut enligt

första stycket får inte överklagas.

Parter som är ense om att de är

bundna av ett avtal om

förhandlingsordning som

innehåller tidsplaner för

förhandlingar, tidsramar och

regler för tillsättning av medlare,

regler om medlarens befogenheter

och regler om uppsägning av

avtalet kan anmäla avtalet till

Medlingsinstitutet för registrering.

När avtalet har registrerats, får

under dess giltighetstid medlare

inte utses utan samtycke från

parterna.

48 §

Vid förhandling enligt 46 § skall

förlikningsman söka få till stånd

överenskommelse mellan parterna

på grundval av förslag som

kommer från dem själva.

Förlikningsmannen är dock

oförhindrad att föreslå jämkningar

och medgivanden för att främja en

god lösning av tvisten.

En medlare som utsetts av

Medlingsinstitutet skall försöka få

till stånd en överenskommelse

mellan parterna. Medlaren skall

för det ändamålet kalla parterna

till förhandling eller vidta annan

lämplig åtgärd. För att främja en

god lösning av tvisten, kan

medlaren lägga fram egna förslag

till överenskommelse.

Medlaren skall också verka för

att en part uppskjuter eller

inställer en stridsåtgärd.

49 §

Har en part som enligt 10 § är

förhandlingsskyldig kallats till

förhandling inför förlikningsman

och försummar parten att inställa

sig eller underlåter han annars att

fullgöra vad som åligger honom

enligt 15 §, kan förlikningsmannen

på begäran av motpart anmäla

förhållandet hos arbetsdomstolen.

Denna kan förelägga parten vid

vite att fullgöra sin

förhandlingsskyldighet och kan på

anmälan av förlikningsmannen

utdöma vitet.

Om det främjar en god lösning

av tvisten, får Medlingsinstitutet

på medlarens begäran besluta att

en part skall skjuta upp varslade

stridsåtgärder under en

sammanhängande tid av högst 14

dagar för varje stridsåtgärd eller

utvidgning av en stridsåtgärd. Ett

sådant beslut får meddelas endast

en gång för varje

medlingsuppdrag. Tidsfristen skall

räknas från den dag då åtgärden

enligt varselmeddelandet skall

påbörjas eller utvidgas. Beslutet

skall om möjligt föregås av

samråd med parterna.

Medlingsinstitutets beslut enligt

första stycket får inte överklagas.

50 §

Parts skyldighet enligt 18 § att

vid förhandling hålla skriftlig

handling tillgänglig för motparten

gäller även i förhållande till

förlikningsman som medverkar vid

förhandlingen.

En parts skyldighet enligt 18 §

att vid förhandling hålla skriftlig

handling tillgänglig för motparten

gäller även i förhållande till en

medlare som medverkar vid

förhandlingen.

51 §

Uppnås icke enighet mellan

parterna vid förhandling inför

förlikningsman, kan han föreslå

dem att låta tvisten avgöras av

skiljemän. Han kan också

medverka vid utseende av

skiljemän.

Förlikningsman får ej åtaga sig

skiljemannauppdrag i arbetstvist,

om icke

förlikningsmannaexpeditionen i

särskilt fall medger det.

En medlare kan föreslå parterna

att låta en tvist avgöras genom

skiljeförfarande.

Medlingsinstitutet kan medverka

vid utseende av skiljemän.

Om stridsåtgärder har

påbörjats, kan Medlingsinstitutet

uppmana parterna att låta tvisten

avgöras genom skiljeförfarande.

En medlare får inte åta sig

skiljemannauppdrag i arbetstvist,

om inte Medlingsinstitutet i

särskilt fall medger det.

52 §

I arbetstvist av större

betydenhet kan regeringen utse

förlikningskommission att medla i

tvisten. Även enskild person kan av

regeringen utses att som särskild

förlikningsman medla i sådan

tvist.

Föreskrifterna i 49 och 50 §§

äger motsvarande tillämpning vid

medling av förlikningskommission

eller särskild förlikningsman.

Om en part har kallats till en

överläggning enligt 47 § första

stycket och inte infinner sig, kan

Medlingsinstitutet förelägga

parten vid vite att komma till en

överläggning.

Om en part, som enligt 10 § är

förhandlingsskyldig, har kallats

till en förhandling inför medlare

men inte infinner sig eller om

parten på annat sätt underlåter att

fullgöra sina skyldigheter enligt

15 § första stycket, kan

Medlingsinstitutet på begäran av

medlaren förelägga parten vid vite

att fullgöra sin

förhandlingsskyldighet.

Medlingsinstitutets beslut enligt

första och andra styckena får inte

överklagas.

Talan om utdömande av vite

förs av Medlingsinstitutet vid

Arbetsdomstolen. I mål om

utdömande av vite får

Arbetsdomstolen bedöma även

vitets lämplighet.

53 §

Om en part underlåter att

fullgöra sin skyldighet enligt 47 §

tredje stycket att ge in en kopia av

ett kollektivavtal, kan

Medlingsinstitutet förelägga

parten vid vite att ge in kopian.

Medlingsinstitutets beslut enligt

första stycket får inte överklagas.

Talan om utdömande av vite

förs av Medlingsinstitutet vid

Arbetsdomstolen. I mål om

utdömande av vite får

Arbetsdomstolen bedöma även

vitets lämplighet.

Varselavgift

62 a §

Den som underlåter att varsla

Medlingsinstitutet enligt 45 § skall

åläggas att betala en varselavgift

till staten. Varselavgiften skall

bestämmas till lägst 30 000 kr och

högst 100 000 kr. Om det finns

särskilda skäl kan varselavgiften

bestämmas till ett lägre belopp

eller helt falla bort.

Den som vidtar en stridsåtgärd i

strid mot Medlingsinstitutets

beslut enligt 49 § att en varslad

stridsåtgärd skall skjutas upp skall

åläggas att betala en förhöjd

varselavgift om minst 300 000 kr

och högst 1 000 000 kr till staten.

Om det finns särskilda skäl kan

varselavgiften bestämmas till ett

lägre belopp eller helt falla bort.

Varselavgiften åläggs av

tingsrätt på talan av

Medlingsinstitutet. Talan skall

väckas inom ett år från den dag

varsel skulle ha lämnats eller, när

det gäller förhöjd varselavgift

enligt andra stycket, den dag då

stridsåtgärden vidtogs.

Försummas det får talan inte

väckas.

63 §

I mål, vari denna lag skall

tillämpas, gäller lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister. Är

fråga om överträdelse av 47 eller

53 §, gäller dock vad som är

föreskrivet om rättegång i

allmänhet.

I mål, vari denna lag skall

tillämpas, gäller lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister.

I fråga om mål enligt 62 a §

tillämpas för rättegången vad som

är föreskrivet om tvistemål där

förlikning om saken inte är

tillåten. Överklagande av

tingsrättens avgörande sker till

Arbetsdomstolen. I sådant fall

tillämpas lagen om rättegången i

arbetstvister med beaktande av

första meningen i detta stycke.

I fråga om mål om utdömande

av vite enligt 52 § tredje stycket

och 53 § andra stycket gäller vad

som i 8 § lagen (1985:206) om

viten föreskrivs om allmän

domstols handläggning av mål om

vitets utdömande.

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000.

2.2

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100) att 8 kap.

15 § och 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

15 §

Sekretess gäller för uppgift som

part i arbetstvist har lämnat till

förlikningsman, särskild

förlikningsman eller

förlikningskommission, om

uppgiftslämnaren har gjort

förbehåll därom.

Sekretess gäller för uppgift som

en part i en arbetstvist har lämnat

till en medlare eller till

Medlingsinstitutet, om

uppgiftslämnaren har gjort

förbehåll om detta.

Sekretess gäller hos

Medlingsinstitutet även för uppgift

i ett kollektivavtal om en parts

affärs- eller driftförhållanden eller

en annan enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden, om det

kan antas att parten eller den

enskilde lider skada eller men om

uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1

§ första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt

är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

8 kap. 8 § andra stycket

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § eller 15 §

8 kap. 21 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1

§ första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt

är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

8 kap. 8 § andra stycket

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § eller 15 § första stycket

8 kap. 21 §

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Genom ett beslut den 24 april 1997 bemyndigade regeringen statsrådet
[REDACTED_EFTERNAMN] att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att lämna förslag

till ett förstärkt förlikningsmannainstitut. Utredningen om ett förstärkt

förlikningsmannainstitut lämnade i november 1997 i delbetänkandet

Medlingsinstitut och lönestatistik (SOU 1997:164) förslag om ett nytt

medlingsinstitut och en förbättrad lönestatistik. I november 1998

lämnade utredningen i slutbetänkandet Medling och lönebildning (SOU

1998:141) förslag om ändringar i medbestämmandelagens regler om

fredsplikt och medling samt i övrigt om medlingsinstitutets befogenheter

och uppgifter. En sammanfattning av utredningens förslag finns i

bilaga 1 och utredningens lagförslag finns i bilaga 2.

Såväl delbetänkandet som slutbetänkandet har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. Som bilaga till

utredningens slutbetänkande finns en sammanställning av

remissyttrandena avseende förslagen i delbetänkandet. En

sammanställning av remissyttrandena över förslagen i slutbetänkandet

finns tillgänglig i Näringsdepartementet (dnr N1999/1818/ARM).

Regeringen gav den 21 januari 1999 förre statsministern Ingvar
[REDACTED_EFTERNAMN] och generaldirektören Svante[REDACTED_EFTERNAMN] i uppdrag att utreda

möjligheterna för arbetsmarknadens parter att komma överens om

spelreglerna kring lönebildningen. Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN] och Svante[REDACTED_EFTERNAMN]

redovisade sitt uppdrag i en rapport till regeringen i mars 1999 (dnr

N1999/5784/ARM).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 november 1999 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns

i bilaga 5. Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag. Lagrådets

synpunkter behandlas i avsnitt 8.2.2, 9.1.2, 9.1.3, 9.2.1 och 9.2.3 samt i

författningskommentaren. I propositionens lagförslag har också vissa

redaktionella ändringar gjorts.

4 Behovet av en förbättrad lönebildning

4.1 Utgångspunkter

Utsikterna för svensk ekonomi ser just nu bättre ut än på mycket länge.

Mycket talar för att vi i Sverige har framför oss några år med stark

tillväxt och stabila priser. Goda förutsättningar har skapats för en

växande sysselsättning och reallöneökningar.

Saneringen av de offentliga finanserna har berett vägen för en låg

räntenivå. Målet om ett överskott i de offentliga finanserna på två procent

över en konjunkturcykel innebär att statsskulden betalas tillbaka i en takt

som påtagligt minskar sårbarheten för den offentliga ekonomin och

välfärden.

Regeringens politik är inriktad på rättvisa, full sysselsättning och ökat

välstånd genom en god och uthållig tillväxt. En viktig förutsättning för

att nå dessa mål är att lönebildningen fungerar väl.

Lönebildningen avgör inte bara löneutvecklingen och fördelningen av

inkomster mellan individer, grupper och olika sektorer i ekonomin. Den

har också avgörande betydelse för tillväxt, sysselsättning och

konkurrenskraft.

Lönebildningen bestämmer i stor utsträckning pris- och

kostnadsutvecklingen för det svenska näringslivet och den offentliga

sektorn och påverkar därmed också hur snabbt sysselsättningen kan öka i

Sverige. Möjligheterna för långtidsarbetslösa och andra grupper som står

utanför arbetsmarknaden att få jobb avgörs av hur väl lönebildningen

fungerar.

Huvudansvaret för lönebildningen vilar på arbetsmarknadens parter.

Men staten har ett övergripande samhällsekonomiskt ansvar, liksom ett

ansvar att företräda intressena för de grupper som står utanför

arbetsmarknaden. Lönebildningsprocessen som helhet får inte leda till

ohållbara resultat som försämrar förutsättningarna att skapa nya jobb.

Både sett ur ett samhällsperspektiv och ur den enskilde löntagarens

synvinkel har lönebildningen i Sverige under flera decennier inte

fungerat tillfredsställande. Kombinationen av ett allt sämre samspel

mellan olika delar av arbetsmarknaden i avtalsförhandlingarna, ett svagt

institutionellt ramverk för lönebildningen och upprepade

stabiliseringspolitiska misslyckanden har på olika sätt bidragit till att

samhällsintresset av en löneutveckling som på lång sikt överensstämmer

med produktivitetsutvecklingen inte tillgodosetts.

Högre nominella löneökningar än i vår omvärld har drivit upp

inflationen och urholkat reallönerna. Trots löneökningar på sammanlagt i

storleksordningen 150 procent steg reallönerna inte alls mellan 1980 och

1995. För att rädda sysselsättningen tvingades Sverige till devalveringar,

som i sin tur drev upp inflationstakten.

Sverige försöker inte längre upprätthålla en fast växelkurs för kronan.

Däremot har riksdagen i bred politisk enighet slagit fast att

inflationsmålet inte får överskridas. I en ekonomi med stabila priser är

lönebildningen en viktig förutsättning för möjligheterna att klara

sysselsättningsmålet. Högre löneökningar än vad samhällsekonomin tål

slår direkt mot sysselsättningen och drabbar i första hand de grupper som

har en svag ställning på arbetsmarknaden.

Förutsättningarna har också i övrigt ändrats. Globaliseringen har ökat

omvandlingstakten i näringslivet. Beslut i den ekonomiska politiken i

enskilda länder framkallar omedelbara räntereaktioner på den

internationella finansmarknaden. Sammantaget har marginalen för

misstag krympt.

Regeringen vill trygga en fortsatt bra utveckling av den svenska

ekonomin. Med stärkta spelregler för lönebildningen får parterna på

arbetsmarknaden ett bättre stöd att träffa avtal som leder till fler jobb,

goda reallöner och en stärkt välfärd. Styrkan och tydligheten i

spelreglerna skall bidra till att hävda de svagares ställning på

arbetsmarknaden.

Sverige har sedan lång tid tillbaka en ordning där parterna på

arbetsmarknaden själva tar ansvaret för träffade avtal, utan inblandning

av regeringen och riksdagen. Den fria förhandlingsrätten är en grundsten

på svensk arbetsmarknad. Löntagarnas strejkrätt och arbetsgivarnas rätt

till lockout finns inskriven i grundlagen. Denna grundläggande

förutsättning för lönebildningen ligger även i fortsättningen fast.

Ansvaret för lönebildningen ligger fortsatt kvar på arbetsmarknadens

parter.

Staten skall vara neutral mellan parterna. Löneökningarnas storlek och

fördelningen mellan olika löntagargrupper skall avgöras i

förhandlingarna. Men även samhällsintresset måste tillgodoses i

lönebildningen. Löntagarna skall ha rätt till kamp för sina relativa

lönepositioner och arbetsgivarna skall ha rätt att driva sin uppfattning om

hur lönesättningen bör ske men summan får inte bli löneinflation och

färre jobb. Kollektivavtalen skall respekteras dock under den självklara

förutsättningen att de inte bryter mot den lagstiftning som finns om bland

annat förbud mot lönediskriminering.

Mycket av inspirationen till de stärkta spelregler som regeringen

föreslår har hämtats från de samarbetsavtal som finns på delar av

arbetsmarknaden, bland annat på industrins område. De nya spelreglerna

kan förhoppningsvis bidra till att andan av konstruktiv samsyn växer och

så småningom utsträcks till hela arbetsmarknaden.

Erfarenheten visar att osäkerhet och bristande information om andra

gruppers avtalsresultat kan bidra till att försvåra en väl fungerande

lönebildning. Regeringens förslag innebär att informationen inför

förhandlingarna förbättras. Alla parter skall kunna utgå från samma

faktaunderlag vad gäller lönestrukturer och löneutveckling. För att

undvika att konkurrens mellan löntagarorganisationerna driver upp

inflationen skall öppenheten och informationsutbytet mellan

förhandlingarna på olika områden förbättras.

Regeringens förslag innebär inte någon begränsning av konflikträtten.

Däremot innebär inrättandet av ett starkt medlingsinstitut att

förutsättningarna för ett förbättrat samspel i avtalsrörelserna främjas.

Något förlängda varseltider och rätt för medlare att i undantagsfall begära

att en konflikt skall skjutas upp syftar till att främja ett konstruktivt

förhandlings- och medlingsarbete för att nå en lösning. Genom debatt

och normbildning skall allmänintresset stärkas.

Under 1999 har uppgången i den svenska ekonomin blivit allt mer

markant. Den starka efterfrågan förväntas bestå ytterligare något år fram

i tiden. Samtidigt tar avtalsrörelsen sin början. Lönebildningen ställs då

inför ett avgörande prov.

Den starka tillväxten och förbättringen av sysselsättningsläget gör att

lönebildningen kommer att utsättas för starka påfrestningar. En

förstärkning av spelreglerna för lönebildningen kommer att underlätta att

nå fram till ett resultat som ger löntagarna bra reallöner samtidigt som

det långsiktiga samhällsintresset av en fortsatt god

sysselsättningsutveckling tillgodoses.

4.2 De höga sysselsättningsambitionerna förutsätter en

väl fungerande lönebildning

Den ekonomiska politiken är inriktad på att uppnå full sysselsättning.

Riksdagen har ställt upp två mål. Den öppna arbetslösheten skall halveras

från 8 procent år 1997 till 4 procent år 2000 och 80 procent av

befolkningen i åldern 20 64 år skall år 2004 vara sysselsatta. Staten och

arbetsmarknadens parter har ett gemensamt intresse av att verka för att

målen uppnås. Om målen uppfylls breddas skattebasen samtidigt som

utgifterna för arbetslösheten minskas, vilket skapar utrymme för en god

välståndsutveckling för alla grupper i samhället. Sveriges starka

internationella konkurrenskraft i kombination med stabilt låga

inflationsförväntningar och starka offentliga finanser har skapat en god

grund för den ökning av efterfrågan på arbetskraft som behövs för att de

mål för sysselsättningsutvecklingen som satts upp skall kunna uppnås.

En viktig förutsättning för att den ökade efterfrågan på arbetskraft skall

kunna resultera i en fortsatt god sysselsättningsutveckling är att

löneökningstakten hålls inom en samhällsekonomisk hållbar ram också

vid en lägre arbetslöshet och en betydligt högre sysselsättningsnivå än i

dag. Svensk lönebildning har under andra hälften av 1990-talet, trots en

för svenska förhållanden hög arbetslöshet, fortsatt att generera något

högre genomsnittliga ökningar av arbetskraftskostnaderna än i våra

viktigare konkurrentländer, vilket inger farhågor om problem vid en

starkare efterfrågan på arbetskraft. Den utveckling som på allvar inleddes

under 1998 års avtalsrörelse, med en anpassning av löneökningstakten till

den i våra viktigare konkurrentländer, måste därför fortsätta. Därmed

motverkas det tryck uppåt på den nominella löneökningstakten som

stigande efterfrågan på arbetskraft erfarenhetsmässigt tenderar att ge

upphov till. Om detta mönster skulle resultera i ökad inflation, riskeras

en penningpolitisk åtstramning. En sådan utveckling skulle återigen

försämra sysselsättningsutvecklingen vilket i första hand slår mycket hårt

mot de grupper i samhället som av olika skäl står utanför

arbetsmarknaden eller som riskerar att hamna utanför. Staten har ett

ansvar för att försvara de arbetslösas och andra ekonomiskt utsatta

gruppers intressen gentemot de grupper som har låg risk för arbetslöshet

och därför kan tänkas vilja premiera en snabb löneutveckling framför en

fortsatt god sysselsättningsutveckling. Staten har härmed ett

övergripande ansvar för att lönebildningen fungerar väl i ett större

perspektiv.

Om lönebildningen inte klarar att hantera den snabba ökningen av

efterfrågan på arbetskraft, kommer den goda sysselsättningsutvecklingen

snabbt att bromsas upp. Bristen på arbetskraft inom vissa områden kan

komma att driva upp löneökningarna för specifika grupper vilket sedan i

avtalsrörelsen riskerar att sprida sig till andra grupper. De ökningar av

arbetskraftskostnaderna som detta leder till får till följd att företagens

produktionskostnader ökar. Möjligheterna att vältra över ökade kostnader

på produktpriserna är samtidigt små på grund av en hårdnande

internationell konkurrens som pressar priserna och en penningpolitik som

syftar till prisstabilitet. I stället skulle ökade arbetskraftskostnader leda

till att arbetslösheten åter drivs upp. Det finns därför numera ett mer

direkt samband mellan löneökningarnas storlek och

sysselsättningsutvecklingen.

Den svenska lönebildningen fungerar i flera andra avseenden väl. I ett

internationellt perspektiv har under de senaste åren få arbetsdagar gått

förlorade på grund av konflikter. Flera områden på den svenska

arbetsmarknaden kännetecknas av en bred samsyn mellan parterna om

vilka krav som ställs på en gynnsam verksamhetsutveckling. Större

utrymme har skapats för att anpassa kollektivavtalens innehåll till de

skiftande lokala förhållandena. Arbetsmarknadens parter har vid flera

tillfällen under 1990-talet visat god förmåga att ta hänsyn till de

samhällsekonomiska förutsättningarna vid förhandlingar om

kollektivavtalens innehåll och samsynen på den lokala nivån är ofta

mycket god.

Samtidigt är kraven på flexibilitet och förnyelse stora på

arbetsmarknaden. Sverige är i dag en låginflationsekonomi som utsätts

för en hårdnande internationell konkurrens och ett allt starkare

omvandlingstryck. Kampen om resursernas fördelning i samhället har

därmed delvis förändrats. Tidigare handlade lönebildningen till stor del

om fördelningen av det samlade produktionsresultatet mellan arbete och

kapital. I dag handlar det dessutom i större utsträckning än tidigare om

fördelningen mellan olika grupper av löntagare. Denna process har flera

dimensioner. En dimension är den mellan privat och offentlig

verksamhet, en annan är den mellan den konkurrensutsatta sektorn och

verksamheter som inte utsätts för internationell konkurrens. En tredje

dimension är den mellan kvinno- och mansdominerade yrken och en

fjärde är den mellan låg- och höginkomsttagare.

Avkastningskravet på kapital har i allt högre utsträckning blivit

internationellt givet. Om löntagarorganisationerna i ett enskilt land

pressar upp löneökningstakten till en betydligt högre nivå än i andra

länder leder det till att investeringarna och sysselsättningen minskar i det

landet. Samtidigt har även olika förhållanden som påverkar

produktivitetsutvecklingen och resursutnyttjandet betydelse för

avkastningen på kapital. Även en lönebildning som stimulerar

produktivitetstillväxten och matchningen på arbetsmarknaden kan därför

på sikt medverka till att sysselsättningen ökar. Det får dock inte i

förlängningen leda till att de genomsnittliga kostnadsökningarna stiger

till en nivå som är oförenlig med en fortsatt god

sysselsättningsutveckling. Givet produktivitetsutvecklingstakten kan vi

inte ha snabbare löneökningar än i våra konkurrentländer utan att det

påverkar sysselsättningen negativt.

Lönebildningen måste medverka till att Sveriges internationella

konkurrenskraft bibehålls även i tider med hög aktivitet i ekonomin och

en större efterfrågan på arbetskraft. Sverige skall dock inte nå hög

sysselsättning och låg arbetslöshet genom låglönekonkurrens. Allmänt

goda förutsättningar bör därför skapas för en fortsatt stark

produktivitetsutveckling som ger utrymme för att kombinera en fortsatt

god sysselsättningsutveckling med en god reallöneutveckling.

4.3 Statens roll i lönebildningen

En viktig utgångspunkt för utformningen av regelverket för

lönebildningen är att arbetsmarknadens parter har en självklar rätt att

hävda sina intressen. Detta tar sig bland annat uttryck i att förenings- och

förhandlingsrätten är fri samt att arbetstagarnas strejkrätt och

arbetsgivarnas rätt till lockout är skyddad i grundlagen. Arbetsgivarna

har legitima vinstkrav för sin verksamhet samtidigt som arbetstagarna för

en legitim kamp för sin andel av det samlade produktionsresultatet och

för sitt relativa löneläge.

Formerna för lönebildningen är enligt regeringens mening i första hand

en fråga för arbetsmarknadens parter. Avtalslösningar för

förhandlingsordningar och begränsningar av rätten att vidta stridsåtgärder

är att föredra framför lagstiftning. Regler som utformats av parterna i

samförstånd får ofta hög stabilitet och legitimitet.

Det behövs dock samtidigt ett starkt och tydligt nationellt ramverk

inom vilket parterna kan agera och som reglerar områden där

avtalslösningar inte kunnat nås. Detta är viktigt inte minst för att

tillgodose det legitima intresse av en väl fungerande lönebildning som de

grupper har som inte i första hand representeras av parterna på

arbetsmarknaden, exempelvis arbetslösa och personer utanför

arbetskraften som studerande, förtidspensionärer och ålderspensionärer.

Det nationella ramverket får emellertid inte utformas på ett sätt som stör

de avtalslösningar som redan uppnåtts eller hindrar uppkomsten av

avtalslösningar på andra områden.

I det nuvarande ramverket finns brister som riskerar att medföra att det

långsiktiga gemensamma samhällsintresset av en fortsatt god

sysselsättningsutveckling inte i tillräckligt hög grad kommer att beaktas

när nya avtal om löner och anställningsvillkor skall förhandlas fram.

Öppenheten, samsynen och den ömsesidiga respekten måste förbättras på

ett sätt som innebär att den sammantagna effekten av de lönekrav som

reses på olika delar av arbetsmarknaden i högre grad svarar mot det

samhällsekonomiska utrymme för löneökningar som skapats. Ramarna

för lönebildningen måste därför ändras. Det är väsentligt att ramverket

utformas på ett sätt som har ett brett stöd i samhället. Samtidigt måste

olika intressen vägas mot varandra vid utformningen av ramverket vilket

gör att alla grupper inte kan få alla krav tillgodosedda.

Staten har ett övergripande samhällsansvar för att lönebildningen

fungerar på ett sådant sätt att den inte leder till ökad arbetslöshet och

därmed hotar den långsiktiga välfärdsutvecklingen för landets

medborgare. De instrument som staten i första hand kan använda sig av

är de traditionella stabiliseringspolitiska instrumenten. En balanserad

ekonomisk utveckling via en väl avvägd finans- och penningpolitik

understödd av en effektiv arbetsmarknads- och utbildningspolitik utgör

en första viktig förutsättning för att lönebildningen skall fungera väl.

Riksdagen och regeringen har därutöver ett intresse att bevaka att den

genomsnittliga löneökningstakten i ekonomin inte utvecklas på ett

destabiliserande sätt och att nya avtal kan träffas utan allvarliga

konflikter på arbetsmarknaden. Regeringens förslag inriktas därför på att

begränsa risken för att lönebildningsprocessen i sin helhet leder till

ohållbara resultat. Detta kan uttryckas som att lönekostnadsutvecklingen

i Sverige vid en given produktivitetstillväxt inte bör överstiga den i våra

viktigare konkurrentländer.

Frågor om utvecklingen av relativlöner för olika grupper samt

lönenivåer och allmänna anställningsvillkor för enskilda grupper eller

individer är frågor för vilka arbetsmarknadens parter har det fulla

ansvaret. Riksdagen och regeringen påverkar emellertid indirekt

förutsättningarna för hur dessa frågor kan lösas genom utformningen av

den ekonomiska politiken, utbildningssystemet, lagstiftningen om

stridsåtgärder och medling, arbetslöshetsförsäkringen samt

skyddslagstiftningen för arbetstagarna.

Det innebär också att staten och arbetsmarknadens parter i mer

allmänna termer har ett gemensamt ansvar för att en tillräcklig snabb och

stabil tillväxt av det totala reallöneutrymmet i ekonomin kommer till

stånd. I första hand är det grupper med en svagare position på

arbetsmarknaden som genom ökad arbetslöshet får betala priset av en för

låg och för instabil tillväxt. Staten kan inte förhålla sig neutral till en

sådan utveckling utan måste på olika sätt verka för en snabb och stabil

tillväxt som leder till att arbetsmarknaden vidgas och att fler personer

kan få arbete. Däremot är det parterna som på egen hand ansvarar för

fördelningen av det reallöneutrymme som skapas.

Staten förhåller sig vidare i detta sammanhang neutral till om

arbetsmarknadens parter väljer att förlägga förhandlingar på central nivå,

förbundsnivå, lokal nivå eller individuellt mellan arbetstagare och

arbetsgivare. Endast arbetsmarknadens parter har tillräcklig kunskap för

att åstadkomma en lönebildning som är effektiv i den meningen att den

kan bidra till en ökning av välfärden genom att locka arbetstagare till

yrken där efterfrågan på arbetskraft är stor och premiera goda

arbetsinsatser samtidigt som den uppfattas som rimlig och rättvis. På

samma sätt kan endast arbetsmarknadens parter utveckla löneformer och

anställningsvillkor som är anpassade till dagens och morgondagens

arbetsmarknad med dess snabba omvandlingstakt och allt större variation

i arbetsorganisation, anställningsformer och arbetstid. Den låga

inflationen gör också att nya krav ställs på flexibilitet i de nominella

arbetskraftskostnaderna.

Av stor betydelse är även andra avtalsfrågor än de direkta

lönefrågorna, exempelvis arbetsmiljö, arbetstid, arbetsorganisation och

kompetensutveckling i vid mening. Kostnadseffekten av förändringar

inom dessa områden är ofta svår att mäta. Beroende på hur

överenskommelserna ser ut kan de dock bidra till att

produktivitetstillväxten såväl ökar som minskar och därmed på samma

sätt som löneavtalen såväl dämpa som öka utvecklingen av

arbetskraftskostnaderna. När lönebildningen diskuteras är det väsentligt

att fånga in den totala arbetskraftskostnaden inklusive effekten av den

påverkan lönerna kan ha på produktivitetsutvecklingen.

Lönebildning är ett vitt begrepp som kan beskrivas på många sätt. Det

lönebildningsbegrepp som avses här är den samlade

arbetskraftskostnadsutvecklingen för arbetsmarknaden i dess helhet. En

väl fungerande lönebildning kännetecknas av att den dels förmår

kombinera en god reallöneutveckling med långsiktigt hållbar

sysselsättningstillväxt genom att generera en kostnadsutveckling som

givet produktivitetsutvecklingstakten inte överstiger den i våra viktigare

konkurrentländer, dels i så liten utsträckning som möjligt ger upphov till

arbetsmarknadskonflikter som orsakar kostnader eller andra negativa

effekter för tredje man.

4.4 Syfte

Syftet med regeringens förslag är att främja en lönebildning i

samhällsekonomisk balans som tål de påfrestningar en långvarigt ökad

arbetskraftsefterfrågan medför. Förslagen innebär dock ingen

begränsning i parternas möjligheter och ansvar för hur avtalslösningar

utformas.

Förslagen syftar bland annat till följande:

 Utvecklingen av arbetskraftskostnaderna och dess konsekvenser för

den samhällsekonomiska utvecklingen lyfts fram tydligare genom

förbättrad lönestatistik och mer regelbundet genomförda analyser av

hur lönebildningen fungerar. Genom att informationen förbättras på

detta sätt motverkas risken för att olika grupper på arbetsmarknaden i

konkurrens med varandra driver upp löneökningarna på ett sätt som i

slutändan skapar ett sämre utfall för alla.

 Ansvarsfördelningen mellan arbetsmarknadens parter och staten

tydliggörs. Arbetsmarknadens parter har huvudansvaret för

lönebildningen medan staten har ett övergripande samhällsekonomiskt

ansvar som går utöver det ansvar som parterna har för lönebildningen.

I detta övergripande samhällsekonomiska ansvar ingår bland annat att

tillvarata alla samhällsmedborgares legitima intresse av en väl

fungerande lönebildning. Inga principiella förändringar i

ansvarsfördelningen mellan arbetsmarknadens parter och staten

föreslås.

 Fördelen med avtal för reglering av förhandlingsordningar och

vidtagande av stridsåtgärder framhålls. För de fall där avtalslösningar

inte kan nås förstärks lagstiftningen genom att vägen till konflikt görs

trögare och att ett kraftfullare konfliktlösningssystem tillhandahålls.

5 Förutsättningarna för lönebildningen

5.1 Förändrade ekonomiska restriktioner för

lönebildningen

De instrument som riksdagen och regeringen använt sig av för att ta det

övergripande samhällsekonomiska ansvaret inom lönebildningens

område har varierat över tiden. Metoderna som använts för detta

ansvarstagande skiljer sig också åt mellan olika länder.

På 1950- och 1960-talen, när produktivitetstillväxten var hög och det

fanns ett stort samförstånd mellan arbetsmarknadens parter på central

nivå, som på den tiden hade en dominerande ställning på

arbetsmarknaden, var behovet av statligt agerande begränsat. När den

genomsnittliga löneökningstakten från mitten av 1970-talet steg och

produktivitetstillväxten i ekonomin avtog, ökade behovet av ett mer

aktivt agerande från statens sida. Från mitten av 1970-talet till början av

1980-talet genomfördes såväl i Sverige som i flera andra länder flera

devalveringar i syfte att motverka de negativa effekter som de höga

löneökningarna riskerade att medföra för sysselsättningen och därmed

även övriga samhällsmedborgares välståndsutveckling. Via

devalveringarna korrigerade staten i efterhand storleken på de

genomsnittliga reala lönekostnadsökningarna.

Det blev dock efterhand uppenbart att de återkommande

devalveringarna inte var någon långsiktigt hållbar strategi utifrån vilken

riksdagen och regeringen kunde ta ett övergripande ansvar för den

samhällsekonomiska utvecklingen. Flera länder övergav

devalveringspolitiken redan i början av 1980-talet och gick i stället mer

aktivt in för att bekämpa inflationen. Vissa länder genomförde en

genomgripande avreglering av arbetsmarknaden, ofta i stark

konfrontation mot löntagarorganisationerna. Andra länder satsade i stället

på ett bredare samförstånd där staten ibland tilläts komma in som en

tredje part i förhandlingarna.

I Sverige dröjde det ända till början av 1990-talet innan ett definitivt

beslut togs om att på allvar försöka bryta inflationsutvecklingen. Som ett

led i denna politik tog regeringen 1991 initiativ till en större samordning

av avtalsrörelsen. Detta skedde via medlare som agerade aktivare än

tidigare för att uppnå en samsyn om betydelsen av att stabilisera

kostnadsutvecklingen, bland den mångfald av förbund på den privata och

offentliga sidan, som efterhand vuxit sig allt starkare.

Stabiliseringsavtalet 1991 1992 bidrog till en påtaglig nedväxling av den

nominella löneökningstakten men även till en hård styrning av avtalens

innehåll.

Dämpningen av den nominella löneökningstakten och inflationen var

en nödvändig anpassning till den allt lägre inflationstakten som efterhand

uppnåtts i alla för Sverige viktiga konkurrentländer. Men den hårda

styrningen av avtalens innehåll var i längden svår att förena med den

process mot ett större lokalt och branschvist inflytande över

lönebildningen, som präglat den svenska arbetsmarknaden sedan början

av 1980-talet. Efter 1992 har staten till skillnad från tidsperioden 1976

1992 avstått från att vidta direkta åtgärder i syfte att påverka de

genomsnittliga reala lönekostnadsökningarna.

Den snabba lönekostnadsökningen som följde på 1995 års avtal gav

dock, inte minst mot bakgrund av den för svenska förhållanden mycket

höga arbetslösheten, anledning till förnyad oro över lönebildningen.

Våren 1996 inbjöd därför regeringen parterna på arbetsmarknaden att till

mars 1997 gemensamt formulera nödvändiga förändringar av

lönebildningssystemet för att säkerställa en bättre fungerande

lönebildning. På central nivå lyckades inte parterna nå någon

överenskommelse. Däremot inkom förslag från enskilda organisationer

och i vissa fall från flera organisationer gemensamt. Förslagen skilde sig

åt i såväl omfattning som inriktning. En bred samsyn framkom emellertid

om betydelsen av en bättre fungerande lönebildning. Samtliga svarande

sade sig vara beredda att på olika sätt bidra till en förbättring av

lönebildningen. Flera framhöll också behovet av en översyn av

förlikningsmannainstitutionens verksamhet. Utredningen har därefter

analyserat konsekvenserna av de inkomna förslagen.

Inom industrin lyckades parterna i mars 1997 komma överens om ett

fördjupat samarbete genom sitt samarbetsavtal om industriell utveckling

och lönebildning (Industriavtalet), som bland annat omfattar regler vid

förhandling och konflikt. Ett samarbetsavtal med delvis liknande innehåll

har sedan ingåtts mellan arbetsgivarna och tjänstemännen inom handels-

och tjänstesektorn. Industriavtalet spelade en betydelsefull roll för den

minskning av den nominella löneökningstakten som kom till stånd i 1998

års avtalsrörelse. Överenskommelsen hade troligen även stor betydelse

för att avtalsrörelsen i stort sett blev konfliktfri.

Diskussioner om framtida förhandlingsordningar och konfliktregler

pågår även inom andra delar av arbetsmarknaden. På stora delar av

arbetsmarknaden saknas dock fortfarande avtalsreglerade ordningar för

förhandling och konflikt.

De diskussioner som fördes mellan parterna under hösten 1998 om en

tänkt allians för tillväxt, vilken även skulle innefatta spelreglerna för

lönebildningen, resulterade inte i någon överenskommelse. Regeringen

gav därför i januari 1999 förre statsministern Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN] och

generaldirektören Svante[REDACTED_EFTERNAMN] i uppdrag att i egenskap av samsynsmän

utreda möjligheterna för parterna att komma överens om spelreglerna för

lönebildningen. Samsynsmännens rapport som lämnades i mars 1999

visade att det finns betydande motsättningar mellan parterna om hur

spelreglerna bör utformas men att en samsyn finns om vissa principer för

lönebildningen.

Utvecklingen under de senaste åren skall ses i ljuset av att de

grundläggande förutsättningarna för den svenska lönebildningen

påtagligt förändrats under 1990-talet.

Internationellt låg inflation och låga nominella löneökningar

Såväl inflationstakten som den nominella löneökningstakten har under

1990-talet sjunkit i hela OECD-området och skillnaden i inflations- och

löneökningstakt mellan länderna har minskat. I EU har processen

påskyndats av de krav som ställts för medlemskap i den ekonomiska och

monetära unionen (EMU) enligt de så kallade konvergenskriterierna.

Skillnaden är i detta avseende betydande jämfört med 1970- och 1980-

talen då den nominella löneökningstakten var betydligt högre och

skillnaden i ökningstakt mellan olika länder var stor.

Den penning- och valutapolitiska regimen

Sveriges övergång från fast till flytande växelkurs, införandet av ett

preciserat inflationsmål samt de institutionella förändringar som i

enlighet med riksdagens beslut har genomförts i syfte att öka

Riksbankens oberoende i ansvaret för penningpolitiken har förändrat

karaktären på de penning- och valutapolitiska restriktionerna på

lönebildningen. Fast växelkurs ställer krav på att de nominella

produktionskostnaderna inom den konkurrensutsatta sektorn utvecklas i

takt med produktionskostnaderna hos de viktigaste utländska

konkurrenterna. Även en för snabb löneökningstakt inom den inhemskt

orienterade delen av ekonomin kan på sikt försvaga industrins

internationella konkurrenskraft eftersom den tenderar att sprida sig även

till den konkurrensutsatta delen av ekonomin. För att minska denna risk

har bl.a. i de nordiska länderna modeller för lönebildningen utvecklats

där stark betoning ges till den konkurrensutsatta industrins

lönenormerande roll.

Vid flytande växelkurs och med en penningpolitik som styrs av ett

inflationsmål, är det i stället inflationsmålet som sätter en gräns för hur

snabbt de nominella produktionskostnaderna kan öka, utan att negativa

effekter på sysselsättningen uppkommer. Ett uttalat inflationsmål innebär

därför att en direktare restriktion finns för löneökningstakten även inom

den inhemskt orienterade delen av ekonomin. Vid flytande växelkurs

finns det ingen direkt koppling till de nominella

produktionskostnadsökningarna i andra länder. I praktiken är det dock för

Sveriges del ingen skillnad på de krav som ställdes på följsamhet med

omvärlden när vi hade fast växelkurs och de krav som ställs nu när vi har

flytande växelkurs. Detta gäller eftersom penningpolitiken i alla för oss

viktiga konkurrentländer styrs utifrån en ambition att hålla inflationen på

samma låga nivå.

Den nuvarande svenska penningpolitiken styrs i praktiken av de

prognoser för inflationen på ett till två års sikt som Riksbanken löpande

gör. Anledningen till detta är att det i allmänhet dröjer ett till två år innan

en höjning av Riksbankens styrränta får full effekt på efterfrågan i

ekonomin. Om de genomsnittliga nominella lönekostnadsökningarna

tenderar att bli för höga finns en uppenbar risk för att den framtida

inflationen kan komma att överstiga det mål som satts upp om en

inflation på två procent plus/minus en procentenhet. Riksbanken kommer

i ett sådant läge att strama åt penningpolitiken genom räntehöjningar. På

motsvarande sätt har Riksbanken till uppgift att via räntesänkningar

stimulera den inhemska efterfrågan om en återhållsam lönebildning

skulle visa sig leda till en för svag efterfrågan i ekonomin och en

inflation som på sikt tenderar att understiga inflationsmålet. Oavsett vad

som händer med löneutvecklingen och arbetslösheten är det därför

rimligt att förvänta sig att den genomsnittliga inflationstakten över en

längre tidsperiod kommer att ligga runt två procent. De analyser av

inflationsförväntningarna som regelbundet genomförs visar också att

förtroendet för att Riksbanken skall lyckas med sin ambition att på

medellång sikt stabilisera inflationen runt två procent stärkts påtagligt

under senare år.

På kort sikt finns dock ett utbytesförhållande mellan arbetslöshet och

inflation. För att de insatser som görs för att minska arbetslösheten skall

få ett bestående genomslag på sysselsättningen ställs stora krav på en väl

fungerande lönebildning. Det gäller oavsett om Sverige ansluter sig till

EMU eller ej, givet inflationsmålet. Om Sverige skulle välja att ansluta

sig till den europeiska monetära unionen är det inte möjligt att med en

ändring av den svenska penningpolitiken påverka inflationen i Sverige.

Högre löneökningar än i våra viktigare konkurrentländer kommer då att

undergräva vår konkurrenskraft utan att det ens i teorin skulle finnas

någon möjlighet att med penning- eller valutapolitik korrigera misstagen.

De krav som måste ställas på lönebildningen vid ett eventuellt EMU-

medlemskap kommer därför att bli minst lika hårda som i dag. På längre

sikt är det heller inte rimligt att förvänta sig att produktivitetsökningarna

i Sverige skulle vara högre än i andra länder och att vi av den

anledningen skulle kunna ha en något högre löneökningstakt än i andra

länder.

Finansiella restriktioner inom den offentliga sektorn

Under 1990-talet har ett antal institutionella förändringar genomförts,

vilka innebär att de ekonomiska restriktionerna på lönebildningen inom

den offentliga sektorn har blivit tydligare. Samtidigt har förändringarna

förbättrat förutsättningarna för att tillgodose sektorns rekryteringsbehov

genom konkurrenskraftiga löner. Vid sidan av de omfattande

besparingsprogrammen inom den offentliga sektorn har även

förändringar i budgetprocessen genomförts och balanskrav införts i syfte

att öka de offentliga finansernas stabilitet.

Den statliga budgetprocessen har förändrats. Ett tak för utgifterna inom

den statliga sektorn och socialförsäkringssektorn har införts. Varje vår

fattar riksdagen beslut om dels den maximala nivån för de nominella

utgifterna under de tre kommande budgetåren, dels preliminära

budgetramar för 26 olika utgiftsområden.

Även utrymmet för kostnadsökningar, inklusive löneökningar, inom de

statliga myndigheterna styrs via en rambudgetprocess.

Den andel av de statliga myndigheternas ramanslag för

förvaltningskostnader som används till löner justeras årligen med

utgångspunkt i ett index som beräknas av Statistiska centralbyrån

avseende arbetskostnadsutvecklingen i tillverkningsindustrin. Därigenom

skapas förutsättningar för de statliga myndigheterna att klara sin

kompetensförsörjning genom konkurrenskraftiga löner. En

grundförutsättning är emellertid att löneutvecklingen inom det statliga

avtalsområdet inte inverkar negativt på den konkurrensutsatta sektorns

konkurrenskraft. Eftersom det nominella löneökningsutrymmet inom

industrin till en del skapas genom produktivitetsförbättringar måste även

en del av löneökningsutrymmet inom staten skapas genom

produktivitetsökningar. Om de statliga lönekostnaderna ökade lika

mycket som inom tillverkningsindustrin utan krav på

produktivitetsökningar skulle annars kostnaden för detta behöva

finansieras genom ökade statliga skatter, vilket skulle öka den

konkurrensutsatta sektorns kostnader och försämra dess konkurrenskraft.

Vid den årliga omräkningen av myndigheternas anslag reduceras därför

arbetskostnadsindexet med ett produktivitetskrav, motsvarande ett

genomsnitt av produktivitetsutvecklingen i den privata tjänstesektorn

under de senaste tio åren.

Om utgifterna för de anställdas löner inom en statlig myndighet ökar

mer än den årliga löneomräkningen av anslagen måste myndigheten via

omprioriteringar på egen hand finansiera mellanskillnaden.

Myndigheterna kompenseras alltså inte för sådana kostnadsökningar som

föranleds av löneavtal inom den statliga sektorn på det sätt som gällde

innan ramanslagssystemet infördes.

Institutionella förändringar har även genomförts inom den kommunala

sektorn, som påverkar utrymmet för löneökningarna inom den

kommunala och landstingskommunala verksamheten. Riksdagen har

beslutat om ett lagreglerat balanskrav för kommuner och landsting från år

2000. Balanskravet innebär att budgeten varje år skall upprättas så, att

intäkterna överstiger kostnaderna. Ett eventuellt negativt resultat skall

återställas inom två år. Även den successiva övergången till ett fonderat

pensionssystem för de kommunala avtalspensionerna skall rymmas inom

balanskravet.

Den höga arbetslösheten

Den för svenska förhållanden mycket höga arbetslösheten under 1990-

talet har förändrat förutsättningarna för lönebildningen. En hög

arbetslöshet verkar återhållande på löneökningarna. Den höga

arbetslösheten innebär såväl ett kraftigt slöseri med mänskliga resurser

som ett betydande produktionsbortfall. Det tar sig bl.a. uttryck i stora

påfrestningar på de offentliga finanserna. Därtill kommer kommunernas

sociala utgifter för arbetslösa kommunmedborgare och de lägre

skatteintäkter som arbetslösheten ger upphov till. En återhållsam

nominell löneutveckling, som skapar förutsättningar för en reducering av

arbetslösheten, kan därför förväntas ha stor betydelse inte enbart för den

framtida ekonomiska ställningen bland dem som i dag är arbetslösa utan

även för en allmänt positiv utveckling av löntagarnas disponibla

inkomster.

5.2 Lönekostnadsutvecklingen i Sverige och omvärlden

Den nominella löneökningstakten har dämpats under 1990-talet. Detta

har skett under en period som inleddes med en djup lågkonjunktur, en

stigande och därefter kvardröjande hög arbetslöshet och med en

penningpolitik som bedrivits med stark inriktning på prisstabilitet. Tiden

efter det så kallade stabiliseringsavtalet 1992 har samtidigt kännetecknats

av en ökad förståelse bland arbetsmarknadens parter för behovet av att ta

hänsyn till den samhällsekonomiska utvecklingen i lönebildningen.

Tabell 1. Genomsnittlig timlöneutveckling i Sverige

Procent

1997

1998

1999

2000

Avtal

3,8

2,8

2,4

2,7

Löneglidning m.m.

0,7

1,0

1,1

0,5

Totalt

4,5

3,8

3,4

3,2

Källa: Proposition 1999/2000:1 Bilaga 2

Anm: Skillnaden mellan å ena sidan summan av avtal och löneglidning och å andra

sidan totalen för år 1999 har

uppkommit som en följd av avrundningen av ökningstalen.

Den politik för ökad sysselsättning och minskad arbetslöshet som

regeringen presenterade i budgetpropositionen för år 2000 bygger på

antagandet att de svenska timlönerna i genomsnitt ökar med 3,5 procent

per år under åren 1998 2000. Jämfört med perioden 1995 1997 skulle

detta innebära en betydande minskning av den årliga löneökningstakten

även om lönekostnaderna i Sverige fortfarande ökar i något snabbare takt

än i våra viktigare konkurrentländer. Mycket talar för att de svenska

löneökningarna under 1999 kommer att bli måttliga.

Ett mått som vanligen används vid internationella jämförelser av

lönekostnadsutvecklingen är löner inklusive kollektiva avgifter per

anställd i näringslivet. Näringslivets lönekostnader i EU-området

beräknas ha ökat med 2,6 procent mellan 1997 och 1998. I de länder som

deltar i EMU från start var ökningen mindre och uppgick till knappt 2

procent. De svenska lönekostnaderna steg samtidigt med drygt 4 procent.

Tabell 2. Lönekostnadsökningar inklusive kollektiva avgifter per

anställd i näringslivet

Procent per år

1990

1997

1994

1997

1997

2000OECD

1997

2000EU

Sverige

4,5

4,0

4,2

3,9

Hela nuvarande EU

4,2

3,5

2,8

2,8

Nuvarande EMU-länder

3,9

2,8

2,1

2,2

OECD OECD:s prognos juni 1999

EU EU-kommissionens prognos maj 1999

Källor: OECD, Economic Outlook, juli 1999 och EU-kommissionen

Under perioden 1990 1997 steg EU-ländernas lönekostnader med 4,2

procent per år och Sveriges med 4,5 procent per år. Skillnaden i

genomsnittlig årlig kostnadsutveckling under denna period är relativt

liten. En viktig förklaring till det är den låga svenska löneökningstakten

krisåren 1992 1993. Dessutom har även flera andra EU-länder liksom

Sverige tvingats att depreciera sin valuta efter alltför snabba

kostnadsstegringar. Jämför man Sverige med de länder som deltar i EMU

blir skillnaden i kostnadsutveckling för perioden 1990 1997 större. De

svenska löneökningarna var i genomsnitt 0,6 procentenhet högre per år.

Under perioden 1994 1997 översteg de svenska

lönekostnadsökningarna dem i EMU-länderna med över 1 procentenhet

vilket inverkade negativt på den svenska sysselsättningsutvecklingen. De

höga svenska löneökningarna som följde av 1995 års avtalsrörelse

orsakades av att den vid tillfället försvagade svenska kronan skapade

förväntningar om ökade exportvinster vilket till synes gav ett utrymme

för löneökningar inom exportberoende verksamheter samtidigt som

inflationsförväntningarna var höga. Löneökningstalen i de först tecknade

avtalen blev riktmärke för övriga delar av arbetsmarknaden. Detta skedde

trots att dessa löneökningar översteg vad som var förenligt med

samhällsekonomisk balans.

Enligt bedömningar från såväl OECD som EU-kommissionen kommer

motsvarande marginal för perioden 1997 2000 att öka till cirka 2

procentenheter per år, detta framför allt till följd av den kraftiga ökningen

av arbetskraftsefterfrågan i Sverige. Den svenska löneökningstakten

förefaller därför fortfarande vara långt ifrån fullt anpassad till

utvecklingen i våra viktigare konkurrentländer.

5.3 Betydelsen av ett ökat samförstånd

Regeringen har vid flera tillfällen framhållit att det är parterna på

arbetsmarknaden som har huvudansvaret för lönebildningen. Såväl

legitimitets- som effektivitetsskäl kan anföras för att ansvaret i första

hand skall ligga på parterna själva. Legitimiteten för de

överenskommelser som träffas blir betydligt större om de förhandlas

fram utan någon inblandning från statens sida. Ett avtal företräds på

arbetsplatsen av båda parterna och ett samförstånd mellan parterna

skapar stabilitet över mandatperioderna. Det är dessutom parterna själva

som har bäst kunskap om hur förhållandena ser ut inom det egna

avtalsområdet. Avtal ger en bättre möjlighet än lagstiftning till lösningar

som är anpassade till olika branschers särskilda villkor, samtidigt som det

ger möjlighet för parterna att själva utveckla sitt samarbete utifrån

gemensamma erfarenheter och nya förutsättningar. Förutsättningarna för

att hitta smidiga och effektiva lösningar på de problem som diskuteras är

därför större om parterna kan komma överens på egen hand. Avtal är

bättre än lag.

Riksdagen och regeringen har ett starkt intresse av att relationerna

mellan arbetsmarknadens parter är goda. Det gäller på såväl lokal nivå

och förbundsnivå som på central nivå. Goda relationer mellan parterna på

arbetsmarknaden förbättrar förutsättningarna för en god ekonomisk

utveckling och har en positiv inverkan på samhällsklimatet i stort. Det

finns därför starka motiv för staten att på olika sätt bistå parterna i deras

strävanden att upprätthålla goda relationer och att hjälpa parterna att lösa

de konflikter som uppkommer.

Riksdagen och regeringen har ett övergripande samhällsekonomiskt

ansvar som går utöver det ansvar parterna har för lönebildningen. Det

sammanhänger framför allt med att en dåligt fungerande lönebildning

påverkar välfärden för alla samhällsmedborgare, även dem som inte

representeras av parterna på arbetsmarknaden. Det är i första hand via

den allmänna demokratiska processen och det inflytande som regering

och riksdag har över förutsättningarna för lönebildningen som dessa

gruppers legitima intressen av en väl fungerande lönebildning kan

bevakas.

Sett enbart utifrån de enskilda organisationernas intressen kan det

ibland vara rationellt att kräva mycket höga löneökningar. Om

arbetsgivarna kan kompensera sig genom prishöjningar kan en del av

kostnaderna och andra konsekvenser av löneökningarna övervältras på

andra aktörer i samhället. Om dessa i sin tur inte lyckas kompensera sig,

kan köpkraftsförbättringen för medlemmarna i den organisation som

först fick sina krav tillgodosedda bli mycket stor. Om däremot de andra

aktörerna lyckas kompensera sig fördelas de höga samhällsekonomiska

kostnaderna, som i ett sådant läge kan uppstå t.ex. i form av hög inflation

eller hög arbetslöshet, över många samhällsmedborgare. Vinsterna för

den organisation som kräver höga löneökningar kan därför ibland bli

mycket stor i förhållande till den förlust som uppkommer för

organisationens medlemmar om strategin misslyckas.

För löntagarkollektivet i sin helhet ser dock förhållandet mellan den

potentiella vinsten av för högt ställda lönekrav och kostnaderna för dessa

oftast helt annorlunda ut. De vinster som höga nominella löneökningar

kan ge är små, och på sikt obefintliga, i förhållande till de kostnader som

kan uppkomma. Under 1970- och 1980-talen resulterade de höga

nominella löneökningarna i höga prisökningar vilket fick till följd att

reallöneutvecklingen för löntagarkollektivet i sin helhet blev mycket

dålig. Numera ger alltför höga löneökningar framför allt upphov till

kostnader i form av högre arbetslöshet och en svagare

sysselsättningsutveckling.

Olika former av koordinering av avtalsförhandlingarna har i såväl

Sverige som många andra länder spelat en viktig roll för att söka

överbrygga de motsättningar som på så sätt kan finnas mellan

kollektivets och de enskilda organisationernas intressen. I den senaste

avtalsrörelsen på den svenska arbetsmarknaden tilläts industrin spela en

ledande roll. Förhandlingar bedrevs där utifrån det för hela sektorn

gemensamma samarbetsavtalet om industriell utveckling och

lönebildning och den nya förhandlingsordningen. För den statliga sektorn

underlättas anpassningen av avtalsförhandlingarna till industrins

uppgörelser genom den s.k. rambudgetmodellen som innebär att

exportindustrins löneutveckling skall vara anslagsnormerande.

Möjligheten att övervältra kostnaderna av höga löneökningar på andra

ekonomiska aktörer varierar mellan olika branscher och sektorer och har

dessutom förändrats över tiden. Exportindustrin brukar ofta nämnas som

ett exempel på en sektor där möjligheterna till övervältring av

kostnaderna är små, givet prisstabilitet och en stabil växelkurs.

Konkurrensen på världsmarknaden är ofta hård och priserna till stor del

givna. Inom den inhemska privata marknaden finns ofta större

möjligheter att övervältra kostnader i form av högre priser på såväl

insatsvaror som den slutliga konsumtionen. Möjligheterna har dock

begränsats till följd av det inflationsmål som numera är styrande för

penningpolitiken. Olika inhemska verksamheter har också olika

möjligheter att övervältra kostnader beroende på hur

konkurrensförhållandena ser ut och om verksamheten är

anslagsfinansierad eller ej.

I Sverige, liksom i många andra starkt exportberoende länder, finns det

en bred uppslutning kring synsättet att den konkurrensutsatta sektorn bör

ha en lönenormerande roll. Den konkurrensutsatta sektorn ger via sina

avtal en möjlighet för andra sektorer att bedöma vilken löneökningstakt

som är möjlig att uppnå. Lönenormering avser inte relativlönenivåer för

olika grupper utan endast löneökningstakten. I praktiken är det ofta de

avtal som först tecknas i en avtalsrörelse som blir lönenormerande.

Eftersom möjligheterna att övervältra kostnader på andra är minst inom

områden med tydlig konkurrens, som exportindustrin, är

förutsättningarna för en framgångsrik utveckling störst om sådana

områden tecknar nya avtal före andra.

Den viktigaste uppgiften för ett medlingsinstitut under de närmast

kommande åren blir att verka för att parterna agerar på ett sådant sätt att

utvecklingen mot en anpassning av löneutvecklingstakten till den i våra

konkurrentländer fortsätter med oförminskad styrka. Regeringen kan

därigenom begränsa sig till att agera utifrån de förhållanden som indirekt

påverkar förutsättningarna för lönebildningen. Det gäller bland annat den

makroekonomiska stabiliteten, arbetsmarknads- och utbildningspolitiken,

konkurrensfrågor och socialpolitiken.

6 Internationella konventioner

Förenings- och förhandlingsrätten samt rätten att vidta stridsåtgärder är

garanterad i ett antal konventioner som Sverige har ratificerat.

Bestämmelserna i konventionerna sätter således en gräns för åtgärder

som kan vidtas av regering och riksdag t.ex. genom lagstiftning.

Arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer kan dock i kollektivavtal med

giltig verkan förbinda sig att avstå från att utnyttja rättigheter som de har

på grund av konventionsåtaganden om förhandlingsrätt och strejkrätt.

Här följer en redovisning av konventioner som har arbetats fram inom

Europarådet och ILO och som ratificerats av Sverige. Utöver dessa har

Sverige förbundit sig att iaktta kraven på föreningsrätt och rätt till

stridsåtgärder i FN:s universella förklaring om de mänskliga rättigheterna

(artikel 23:4), FN-konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella

rättigheter (artikel 8) och FN-konventionen om medborgerliga och

politiska rättigheter (artikel 22).

6.1 Europarådet

6.1.1 Europakonventionen

Den europeiska konventionen från 1950 angående skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna

(Europakonventionen) ratificerades av Sverige år 1952 och trädde i kraft

1953. Sedan den 1 januari 1995 gäller den som lag i Sverige (SFS

1994:1219). Kontrollen av att staterna iakttar konventionen sker genom

att talan mot en stat kan väckas vid domstolen för de mänskliga

rättigheterna (Europadomstolen). Såväl enskilda personer som

medlemsstater kan påtala brott mot konventionen. Europarådets

ministerkommitté har till uppgift att övervaka att länderna följer

Europadomstolens domar.

Europakonventionen innehåller inte någon regel om fackliga

stridsåtgärder. Det hindrar inte att stridsåtgärder som vidtas i Sverige kan

komma att prövas mot bakgrund av konventionen, se bl.a. fallet Torgny
[REDACTED_EFTERNAMN] ./. Sverige, 1996. Enligt artikel 11 i Europakonventionen har

var och en rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till

föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till

fackföreningar för att skydda sina intressen. I Europadomstolens

tillämpning har skyddet kommit att omfatta även den negativa

föreningsrätten, dvs. rätten att stå utanför en organisation.

6.1.2 Sociala stadgan

Väsentliga rättigheter på det sociala och arbetsrättsliga området har blivit

föremål för en annan konvention inom Europarådet, nämligen den

europeiska sociala stadgan (Europarådets sociala stadga) från 1961. I den

finns bestämmelser om förenings- och förhandlingsrätt och strejkrätt.

Stadgan ratificerades av Sverige 1962. En reviderad stadga, som 1998

ratificerats av Sverige, trädde i kraft den 1 juli 1999.

Tillämpningen av stadgan övervakas genom att de fördragsslutande

länderna kontinuerligt avger rapporter om ändringar i sin nationella

lagstiftning m.m. Rapporterna granskas av en kommitté av oberoende

experter som kan ifrågasätta eller rikta kritik mot tillämpningen. Enligt

ett särskilt förfarande, som infördes 1993, har en annan kommitté

bestående av representanter för ländernas regeringar till uppgift att, på

grundval av expertkommitténs kritik, föreslå fall som skall bli föremål

för s.k. rekommendation, dvs. en uppmaning till landet att vidta åtgärder

så att stadgan efterlevs. Europarådets ministerkommitté beslutar slutligt i

frågan om en rekommendation skall avges. Utöver det nu redovisade

förfarandet har ett klagomålsförfarande för organisationer införts 1998.

Sverige har inte fått någon rekommendation såvitt gäller här berörda

åtaganden i stadgan.

Rättigheter och principer i artiklarna får inte inskränkas eller begränsas

annat än med stöd av artikel G i reviderade stadgan (artikel 31 i sociala

stadgan). Där medges undantag som är föreskrivna i lag och som är

nödvändiga i ett demokratiskt samhälle som garanti för annans fri- och

rättigheter eller som skydd för samhällets intresse, nationell säkerhet,

allmän hälsa eller moral.

Enligt artikel 5 i stadgan får de fördragsslutande staterna inte utforma

eller tillämpa sin nationella lagstiftning så att föreningsrätten kränks.

Rätten skall omfatta alla arbetstagare. Vissa undantag får göras för

poliser och militärer. Expertkommittén har haft åtskilliga frågor att

bedöma när det gäller den närmare tillämpningen av artikeln. Enligt

kommittén omfattar skyddet även den negativa föreningsrätten.

Kommittén har vidare uttalat att artikel 5 innefattar ett skydd mot statlig

inblandning i fackliga organisationers sätt att utforma sin interna

verksamhet. Bestämmelser enligt vilka fackliga stridsåtgärder skall

föregås av hemlig medlemsomröstning i den fackliga organisationen har

dock inte ansetts vara oförenliga med stadgan.

Artikel 6, som handlar om den kollektiva förhandlingsrätten, innehåller

i korthet följande åtaganden:

1. att främja gemensamt samråd mellan arbetstagare och arbetsgivare,

2. att främja förfarande för frivilliga kollektivavtalsförhandlingar,

3. att främja förfarande för förlikning och frivillig skiljedom i arbets-

tvister, samt

4. att erkänna arbetstagarnas och arbetsgivarnas rätt att vidta kollektiva

åtgärder i händelse av intressekonflikter, däri inbegripet strejk, om inte

annat följer av förpliktelser enligt gällande kollektivavtal.

När det gäller åtagandet i artikel 6:2 finns en omfattande praxis

beträffande statliga ingrepp i kollektivavtalsförhandlingar. Sådana har

förekommit exempelvis genom att medlemsländer infört ett obligatoriskt

skiljeförfarande med resultat som är bindande för parterna.

Begränsningar av den fria förhandlingsrätten har endast ansetts

godtagbara om de är nödvändiga ur ett allmänt intresse för att komma till

rätta med ekonomiska och sociala problem. De måste alltid föregås av

uttömmande samråd med alla berörda parter på arbetsmarknaden. Det

skall röra sig om undantagsåtgärder under begränsad tid i situationer då

det har visats att det inte går att uppnå samma mål med mindre

ingripande metoder.

Åtagandet i artikel 6:4 har ett nära samband med det nyss redovisade

åtagandet i artikel 6:2. Vad som redan har sagts om otillåtna

begränsningar i förhandlingsrätten gäller även för begränsningar i

strejkrätten. Expertkommittén har uttalat att det är tillåtet att inskränka

strejkrätten under en nedkylningsperiod , som anges i lag, då

förhandlingar eller medling pågår. Genom undantagsmöjligheten i artikel

G kan det vara tillåtet att inskränka strejkrätten för vissa kategorier av

offentliganställda. Politiska strejker omfattas inte av förpliktelsen i

artikel 6:4. Rätten till sådana strejker kan således inskränkas utan hinder

av stadgan.

Även EU skall beakta Europarådets sociala stadga enligt den nya

målsättningsartikeln om socialpolitik i Amsterdamfördraget (artikel 136).

6.2 ILO

Inom Internationella arbetsorganisationen (ILO) är det främst fyra

konventioner som har beröring med frågor som regeringen behandlar.

Det är

 konvention (nr 87) angående föreningsfrihet och skydd för

organisationsrätten,

 konvention (nr 98) angående tillämpningen av principerna för

organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten,

 konvention (nr 151) om skydd för organisationsrätten och om

förfarande för fastställande av anställningsvillkor i offentlig tjänst

samt

 konvention (nr 154) om främjande av kollektiva förhandlingar.

Samtliga har ratificerats av Sverige.

Övervakning av tillämpningen sker genom regelbunden rapportering

från de konventionsanslutna ländernas regeringar. Rapporterna granskas

av oberoende jurister i ILO:s expertkommitté. En rapport från den

kommittén tillställs Internationella arbetskonferensens trepartiska utskott

för konventionstillämpning med företrädare för regeringarna och

arbetsmarknadens parter. Inför detta utskott står regeringarna till svars

vid överträdelser. Genom ett särskilt förfarande kan också arbetsgivar-

och arbetstagarorganisationer framföra klagomål beträffande

tillämpningen av konventioner till ILO. Klagomålen prövas i ILO:s

styrelse som ibland tillsätter en särskild granskningskommitté. Klagomål

som gäller konventionerna nr 87 och 98 behandlas först i den permanent

inrättade kommittén för föreningsfrihet och därefter i ILO:s styrelse.

Rätten att vidta stridsåtgärder nämns inte uttryckligen i någon av ILO-

konventionerna, men strejkrätt har i övervakningsorganens praxis ansetts

följa av den föreningsfrihet, som skall garanteras enligt konvention nr 87.

Inskränkningar i strejkrätten anses godtagbara endast i situationer då ett

land befinner sig i akut kris. Även obligatoriska skiljeförfaranden vars

resultat inte kan frångås av parterna är i princip oförenliga med

konventionen. Strejkrätten skall med vissa undantag gälla även för

offentliganställda. Det är dock möjligt att inskränka den för strejk som

berör myndighetsutövning eller väsentliga samhällsfunktioner.

Vid politiska strejker och sympatiåtgärder riktas inte de strejkandes

krav mot den egna arbetsgivaren. Rätt till strejk i rent politiskt syfte

omfattas inte av skydd enligt konvention nr 87. Sådana strejker kan alltså

förbjudas. Sympatistrejk skall däremot vara tillåten så länge den

stridsåtgärd som den vidtas till förmån för inte är olaglig.

Obligatorisk medling före konfliktåtgärd ligger i linje med de tankar

om fredligt förhandlingssamarbete, som har legat till grund för

konventionerna. Proceduren får dock inte bli onödigt långdragen. En

obligatorisk varselperiod eller annan påtvingad väntetid godtas som

medel att åstadkomma ytterligare förhandlingar. Tidsperioden skall dock

vara relativt kort, i synnerhet om medling redan har ägt rum.

Enligt konvention nr 98 skall ett konventionsanslutet land uppmuntra

och främja frivilliga förhandlingar mellan arbetsgivar- och

arbetstagarorganisationer för att åstadkomma reglering av

anställningsvillkor i kollektivavtal. Bestämmelser om att kollektivavtal

inte blir giltiga förrän de godtagits av en myndighet eller en domstol har i

princip ansetts oförenliga med konventionen. Obligatoriskt

skiljeförfarande som påbörjas på begäran av en av parterna tillåts inte

annat än undantagsvis. Det kan anses godtagbart som medel att uppnå ett

första kollektivavtal eftersom erfarenheten visar att det bidrar till att

åstadkomma en bestående avtalsrelation som fungerar. Skiljeförfarande

utan att någon part har begärt det anses inte ligga i linje med tankarna

bakom konventionen men kan inte helt uteslutas som metod för att lösa

en förhandlingsfråga när läget är låst. En uppgörelse skall alltid komma

till stånd på frivillig väg.

Det förekommer att medlemsstater gör ingripanden i

kollektivavtalsförhandlingarna för att stabilisera det ekonomiska läget i

landet. Detta gäller särskilt för offentliganställda. Endast kortvariga

regleringar i akuta krislägen under omständigheter som inte får

långtgående konsekvenser när det gäller levnadsstandarden för de

berörda arbetstagarna, har ansetts vara förenliga med konvention nr 98.

Artikel 7 i konvention nr 151 tillåter en viss flexibilitet när det gäller

metoderna för att besluta anställningsvillkoren i offentlig sektor. Enligt

konventionen nr 98 undantas tjänstemän i allmän tjänst (public servants

engaged in the administration of the state) från konventionen. Andra

offentliganställda skall dock ha samma förhandlingsrätt som

privatanställda. Tjänstemän i allmän tjänst skall kunna vara fackligt

anslutna. Deras organisationer skall också ha möjlighet att påverka deras

förhållanden även om inskränkningar i förhandlingsrätten får

förekomma.

Konvention nr 154 innehåller inte några bestämmelser som inte

förekommer i de tidigare nämnda konventionerna.

7 Gällande rätt

7.1 Reglering i lag och avtal

Vissa grundläggande regler om rätten att vidta stridsåtgärder och

föreningsrätt finns i regeringsformen. Den närmare regleringen finns

framför allt i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, som

innehåller bestämmelser om föreningsrätt, förhandlingsrätt,

kollektivavtal, fredsplikt och medling. De lagregler som behandlas här är

tvingande. Det betyder att rättigheter och skyldigheter enligt reglerna inte

får upphävas eller inskränkas genom avtal. I kollektivavtal får det dock

föreskrivas en längre gående fredsplikt eller ett längre gående

skadeståndsansvar än vad som följer av lagen. För en närmare

redogörelse för gällande rätt och för de kollektivavtal som finns på

området, hänvisas till utredningens betänkande.

7.1.1 Medbestämmandelagen

Förhandlingsrätt

Parterna på arbetsmarknaden har rätt till avtalsförhandling i frågor som

rör förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare (10 §). I lagen

anges vad som krävs för att en part skall anses ha fullgjort sin

förhandlingsskyldighet (15 §). Parten skall själv eller genom ombud

inställa sig vid förhandlingssammanträde. Om det behövs skall parten

också lägga fram ett motiverat förslag till lösning av den fråga som

förhandlingen avser. Enligt Arbetsdomstolens praxis krävs en aktiv

medverkan vid förhandlingen. Parten skall bidra till att föra

förhandlingen framåt genom att klart ange sin ståndpunkt i sak och gå in

i saklig överläggning med motparten i förhandlingsfrågan. Det innebär

att parten skall lämna besked om grunden för sitt ställningstagande och

uppge vad som styrker påståenden som motparten inte vill godta. En part

som åberopar skriftlig handling vid förhandlingen är skyldig att hålla

handlingen tillgänglig för motparten, om denne begär det (18 §).

Det finns också regler i medbestämmandelagen om ordningen för att

påkalla och hålla en förhandling (16 §). Den som vill förhandla skall göra

en förhandlingsframställning hos motparten. Det skall enligt praxis vara

en tydlig framställning där ämnet för förhandlingen skall anges. Om inte

parterna är överens om något annat skall förhandlingen hållas inom två

(eller i vissa fall tre) veckor från det att motparten fick framställningen.

Förhandlingen skall bedrivas skyndsamt. Det skall, om en part begär det,

föras ett protokoll som justeras av båda parter. En förhandling skall, om

inte parterna kommer överens om annat, anses avslutad när en part som

fullgjort sin förhandlingsskyldighet har gett motparten skriftligt besked

om att han frånträder förhandlingen.

Om en part inte går med på att förhandla anvisar lagen en metod för att

ändå få förhandling till stånd. Den part som inte kan få den andra parten

att komma till förhandlingsbordet kan vända sig till förlikningsman och

begära att motparten kallas till förhandling inför förlikningsmannen. Om

motparten inte heller efter en sådan kallelse fullgör sin

förhandlingsskyldighet kan förlikningsmannen anmäla det hos

Arbetsdomstolen. Domstolen kan förelägga parten vid vite att fullgöra

förhandlingsskyldigheten och kan på anmälan av förlikningsmannen

döma ut vitet (49 §).

Den som vägrar att medverka vid förhandling kan åläggas att betala

skadestånd till motparten för sin vägran (54 och 55 §§).

Fredsplikt

Rätten till fackliga stridsåtgärder är grundlagsskyddad. Enligt 2 kap. 17 §

regeringsformen har förening av arbetstagare samt arbetsgivare och

förening av arbetsgivare rätt att vidta fackliga stridsåtgärder, om inte

annat följer av lag eller avtal. Av bestämmelsen följer att regeringen inte

genom eget beslut kan inskränka rätten till stridsåtgärder. En sådan

bestämmelse kan endast utfärdas efter beslut av riksdagen som ensam

stiftar lag. Lagregler om fredsplikt finns i medbestämmandelagen.

Därutöver finns det vissa bestämmelser i sjölagen och i lagen om skydd

mot vräkning i arbetskonflikter, som det saknas anledning att gå in på i

detta sammanhang. Särskilda bestämmelser för den offentliga sektorn

redovisas längre fram i avsnittet.

Fredspliktsreglerna i 41 § medbestämmandelagen innebär

inskränkningar i stridsrätten. Enligt dessa bestämmelser är det i vissa fall

förbjudet att vidta eller delta i arbetsinställelse (lockout eller strejk),

blockad, bojkott eller annan därmed jämförlig stridsåtgärd. Förbudet

gäller arbetsgivare och arbetstagare som är bundna av kollektivavtal.

Fredsplikten omfattar tre situationer. Stridsåtgärd får inte vidtas:

1. utan behörigt beslut av den organisation (på den angripande sidan)

som har ingått kollektivavtalet.

2. om den strider mot ett kollektivavtal som innehåller en längre

gående fredsplikt än lagen.

3. om åtgärden har till ändamål att

a) utöva påtryckning i en rättstvist som gäller ett kollektivavtal,

b) åstadkomma ändring i avtalet,

c) genomföra bestämmelse som skall tillämpas sedan avtalet upphört

att gälla, eller

d) vidta sympatiåtgärd när den som skall stödjas genom åtgärden inte

själv får vidta en stridsåtgärd.

Indrivningsblockad, dvs. en blockad som har till syfte att utverka

betalning av en klar och förfallen fordran på lön eller annan ersättning för

utfört arbete, räknas inte som en olovlig stridsåtgärd. En sådan blockad är

tillåten om den har beslutats av en facklig organisation i behörig ordning.

Det finns inte något krav på att en stridsåtgärd skall vara riktad mot

motparten. Stridsåtgärd riktad mot tredje man är tillåten även i fall då

tredje man inte på något sätt har med tvisten att göra eller har givit

uttryck för lojalitet med motparten.

Det finns inte några regler i medbestämmandelagen om förbud mot

stridsåtgärd som berör samhällsviktiga funktioner. Frågan om s.k.

samhällsfarliga stridsåtgärder har varit föremål för flera utredningar men

har enbart lösts genom avtal.

Organisationer och medlemmar som är bundna av fredsplikt kan ändå

delta i tillåtna sympatiåtgärder. Sympatiåtgärder är tillåtna när de vidtas

till förmån för någon som vidtar en lovlig stridsåtgärd. När det gäller

utländska konflikter finns ett vidare utrymme för tillåtna

sympatiåtgärder.

En arbetsgivare får inte som stridsåtgärd eller som ett led i en

stridsåtgärd hålla inne lön eller annan ersättning för utfört arbete, som

har förfallit till betalning (41 a §).

En arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation får inte anordna eller på

annat sätt föranleda en olovlig stridsåtgärd. Den får inte heller

understödja eller medverka till en sådan åtgärd. Det gäller även om

organisationen inte är bunden av kollektivavtal. En organisation som

själv är bunden av kollektivavtal är skyldig att försöka hindra åtgärden

eller verka för att den upphör (42 §). Vid olovlig stridsåtgärd är

arbetsgivaren och den berörda arbetstagarorganisationen skyldiga att

omedelbart ta upp överläggningar och verka för att stridsåtgärden skall

upphöra (43 §).

Lagen ger en part rätt att i ett specialfall vidta stridsåtgärder för egna

syften även om fredsplikt gäller i övriga frågor. Det brukar kallas

kvarlevande stridsrätt (44 §). Den kvarlevande stridsrätten får endast

användas för att driva krav om medbestämmandeavtal. En förutsättning

är att en part vid kollektivavtalsförhandlingar har begärt att

medbestämmandeavtal skall träffas och att något sådant avtal inte har

kommit till stånd när avtal ingåtts.

En part är skyldig att varsla motparten minst sju dagar i förväg om en

förestående stridsåtgärd (45 §). Detta gäller dock inte om giltigt hinder

föreligger, t.ex. om det är fråga om blockad mot lossning av en båt, som

skall avgå inom kort. Varselskyldigheten omfattar alla typer av

stridsåtgärder utom indrivningsblockad. Även sympatiåtgärder måste

varslas. Varsel skall vara skriftligt och skall lämnas minst sju dagar i

förväg. Skyldigheten att varsla gäller både när avsikten är att påbörja en

ny stridsåtgärd och när den är att utvidga en redan pågående stridsåtgärd.

Det går bra att i ett och samma varselbesked varsla både om inledande

stridsåtgärder och om utvidgning av åtgärderna vid en senare tidpunkt.

Om en part på begäran av förlikningsmannen har gått med på att skjuta

upp varslade stridsåtgärder så länge förhandlingar pågår, kan åtgärderna

verkställas utan nytt varsel så snart förhandlingarna har strandat.

Om en arbetsgivare tänker vidta en stridsåtgärd som skall omfatta även

arbetstagare som inte är medlemmar i den berörda

arbetstagarorganisationen, bör dessa varslas om åtgärden genom allmänt

synliga anslag på arbetsplatsen. Varsel skall innehålla uppgift om

anledningen till stridsåtgärden och om stridsåtgärdens omfattning.

Den som vidtar en olovlig stridsåtgärd kan bli skyldig att betala

ekonomiskt och allmänt skadestånd (54 och 55 §§). Det finns särskilda

regler om jämkning av skadestånd. Vidare gäller en begränsning av

skadeståndsansvaret för enskilda arbetstagare.

Även försumlighet att iaktta varselregeln är ett brott mot lagen och kan

leda till skyldighet att betala allmänt skadestånd till motparten. Uteblivet

varsel medför emellertid inte att stridsåtgärden anses olovlig och kan

därför inte heller leda till skyldighet att betala skadestånd för ekonomisk

skada som motparten har orsakats genom stridsåtgärden.

Medling

Enligt medbestämmandelagen har Statens förlikningsmannaexpedition

till uppgift att följa förhållandena på arbetsmarknaden. Om expeditionen

får kännedom om en arbetstvist, som hotar att medföra eller redan har

medfört stridsåtgärd skall den utse en förlikningsman för att medla i

tvisten om medverkan av förlikningsman kan anses ägnad att främja en

lösning av konflikten (46 §). Bedömningen av om det är meningsfullt att

tillsätta en förlikningsman görs mot bakgrund av hur det förhåller sig i

det enskilda fallet. Statens förlikningsmannaexpedition tillämpar numera

bestämmelsen så att den kan utse mer än en förlikningsman för en och

samma tvist. Särskilt förordnande meddelas för varje medlingsuppdrag.

Vidare förordnas med stöd av förordningen (1976:826) om medling i

arbetstvister ett antal (högst åtta) förlikningsmän för ett år i taget med

bestämda verksamhetsområden spridda över landet.

Den som är skyldig att varsla om en förestående stridsåtgärd är också

skyldig att lämna varsel till förlikningsmannaexpeditionen (47 §).

Underlåtenhet att göra det kan leda till åtal. Påföljden för brott mot

bestämmelsen är penningböter, för närvarande lägst 100 och högst 2 000

kr.

En förlikningsman skall kalla parterna till förhandling eller vidta annan

lämplig åtgärd. Förlikningsmannen kan inte själv gripa in och hindra,

uppskjuta eller avstyra varslade stridsåtgärder. Enligt lagen skall

förlikningsmannen dock verka för att stridsåtgärder uppskjuts eller ställs

in. Vidare skall förlikningsmannen, på begäran, hjälpa parterna på

arbetsmarknaden med råd och upplysningar om förhandlingar och

kollektivavtal samt leda förhandlingar mellan parterna (46 §).

I lagtexten ges vissa övergripande riktlinjer för hur medlingsuppdraget

skall hanteras. Förlikningsmannen skall försöka få till stånd en

överenskommelse mellan parterna på grundval av förslag som kommer

från dem själva. Vidare anges att förlikningsmannen är oförhindrad att

föreslå jämkningar och medgivanden för att främja en god lösning av

tvisten (48 §). Är situationen den att en part inte vill förhandla ger lagen

möjlighet för förlikningsmannen att på motpartens begäran tvinga fram

en förhandling genom att anmäla förhållandet hos Arbetsdomstolen.

Domstolen kan därefter förelägga parten vid vite att fullgöra

förhandlingsskyldigheten och kan på anmälan av förlikningsmannen

döma ut vitet (49 §).

Om enighet inte uppnås vid förhandling inför förlikningsmannen kan

förlikningsmannen föreslå parterna att låta tvisten avgöras av skiljemän.

Han kan också medverka till utseende av skiljemän. Förlikningsmannen

själv får inte åta sig skiljemannauppdrag i arbetstvist om inte

förlikningsmannaexpeditionen i särskilt fall medger det (51 §). Hur

skiljeförfarandet i övrigt skall gå till är inte lagreglerat.

En förlikningsmans behörighet att agera vid en arbetstvist enligt 46 §

gäller även om den arbetstagarorganisation som är part i konflikten inte

har några medlemmar hos arbetsgivaren. Det kan t.ex. vara fallet vid

organisationstvister. Även då förhandlingsskyldighet saknas kan en

förlikningsman således vidta åtgärder. Har t.ex. varsel utfärdats om

stridsåtgärd mot någon som inte har velat förhandla om kollektivavtal,

kan det enligt förarbetena vara lämpligt med underhandskontakter för att

söka få förhandlingar till stånd.

För tvister av större betydelse finns det möjlighet för regeringen att

ingripa och utse en förlikningskommission eller en särskild

förlikningsman att medla i tvisten (52 §). Efter 1987 har någon

förlikningskommission inte utsetts av regeringen. I stället har det blivit

vanligt att förlikningsmannaexpeditionen utser mer än en person för att

medla i en tvist.

Enligt 8 kap 15 § sekretesslagen har förlikningsman, särskild

förlikningsman och förlikningskommission tystnadsplikt i fråga om

uppgifter som har lämnats av en part i en arbetstvist, om

uppgiftslämnaren har gjort förbehåll om sekretess. Den som bryter mot

tystnadsplikten kan dömas till böter eller fängelse samt förpliktas att

betala skadestånd enligt de allmänna reglerna om skadestånd i

skadeståndslagen. Den tidigare redovisade skyldigheten att hålla skriftlig

handling tillgänglig för motparten vid förhandling gäller även i

förhållande till förlikningsman som medverkar vid förhandlingen (50 §).

7.2 Särreglering i lag och avtal inom den offentliga

sektorn

De offentligt anställda i Sverige har en långtgående förhandlings- och

konflikträtt. Medbestämmandelagen gäller även för den offentliga

sektorn. Parallellt med den lagen infördes dock en särskild lagstiftning,

lagen om offentlig anställning, som innebar vissa inskränkningar i

medbestämmande- och konflikträtten inom den offentliga sektorn. Den

ersattes av en ny lag om offentlig anställning 1994. Det särskilda

huvudavtalet hanterar frågor om kollektivavtal och den politiska

demokratin och tillkom på initiativ av staten i samband med 1976 års

arbetsrättsreform. De nu gällande huvudavtalen inom den offentliga

sektorn innebär också vissa regleringar av konflikträtten enligt

medbestämmandelagen. För en närmare redogörelse om gällande rätt

samt om kollektivavtal, hänvisas till utredningens betänkande.

7.2.1 Lagen om offentlig anställning

I lagen (1994:260) om offentlig anställning finns särskilda bestämmelser

om arbetskonflikter (23 29 §§). Reglerna är av tvingande karaktär och

kan alltså inte sättas ur spel genom kollektivavtal. Lagen är tillämplig vid

statliga myndigheter under regeringen liksom riksdagen och dess

myndigheter. De särskilda bestämmelserna om arbetskonflikter gäller

emellertid även arbetstagare hos kommuner och landsting.

Lagen om offentlig anställning begränsar stridsåtgärderna vid

myndighetsutövning. I arbeten som består av myndighetsutövning eller

som är oundgängligen nödvändiga för att genomföra

myndighetsutövning får stridsåtgärder genomföras bara i form av

lockout, strejk, övertidsvägran eller nyanställningsblockad (23 § första

stycket). Andra stridsåtgärder, t.ex. partiella åtgärder, sittstrejk,

maskning, resevägran m.m. är otillåtna i sådana arbeten. Lagen skiljer

alltså mellan myndighetsutövning och annan verksamhet. I fråga om

annan offentlig verksamhet än myndighetsutövning är

medbestämmandelagens regler om stridsåtgärder tillämpliga.

För arbeten som avser myndighetsutövning finns ytterligare

begränsningar av konfliktåtgärderna (23 § andra stycket). Stridsåtgärder

får inte genomföras på grund av något annat än förhållandet mellan

arbetsgivare och de arbetstagare som omfattas av lagen. Det innebär att

sympatiåtgärder inte får vidtas till stöd för parter på den privata

arbetsmarknaden. Vidare är det otillåtet med stridsåtgärder som syftar till

att påverka inhemska politiska förhållanden (23 § tredje stycket). Det

gäller både myndighetsutövning och annan offentlig verksamhet.

Åtgärder som tar sikte på politiska förhållanden i utlandet kan på grund

av det nyss nämnda förbudet (23 § andra stycket) inte förekomma i

arbete som avser myndighetsutövning. Detsamma gäller sympatiåtgärder

med bakgrund i utländska förhållanden. Inom annan offentlig verksamhet

gäller samma regler för stridsåtgärder med sådant syfte som på den

privata delen av arbetsmarknaden.

Om det uppkommer tvist om huruvida en viss stridsåtgärd är tillåten

enligt lagen om offentlig anställning får åtgärden inte genomföras förrän

tvisten har avgjorts slutligt (24 §). Lagstiftaren har på så sätt velat hindra

att en otillåten stridsåtgärd kommer till stånd till följd av en felaktig

uppfattning om rättsläget.

En arbetstagare får enligt lagen delta i en stridsåtgärd bara efter beslut

av den arbetstagarorganisation som har anordnat stridsåtgärden (25 §).

Flertalet fall av stridsåtgärder som vidtas utan beslut av

arbetstagarorganisation är olovliga redan på grund av regler i

medbestämmandelagen och kan leda till skadestånd för de arbetstagare

som deltar. Återstående fall täcks in av den här bestämmelsen.

En arbetstagarorganisation får inte anordna eller på något annat sätt

föranleda stridsåtgärder som är otillåtna enligt de nyss redovisade

bestämmelserna (26 §). En sådan organisation får inte heller genom

understöd eller på något annat sätt medverka vid otillåtna stridsåtgärder.

Om en arbetstagare som tillhör en arbetstagarorganisation planerar att

inleda eller har inlett en otillåten stridsåtgärd, är organisationen skyldig

att försöka hindra åtgärden eller verka för dess upphörande.

Det finns vidare en överläggningsskyldighet för organisationerna i

händelse av otillåten konflikt. Om en arbetstagare som tillhör en

arbetstagarorganisation har inlett en stridsåtgärd utan behörigt beslut av

organisationen skall arbetsgivaren och organisationen omedelbart ta upp

överläggning med anledning av stridsåtgärden och gemensamt verka för

att den upphör (27 §). Skyldigheten gäller den lokala

arbetstagarorganisationen om annat inte har föreskrivits i kollektivavtal.

Bestämmelsen skiljer sig från motsvarande bestämmelse i

medbestämmandelagen på det sättet att den gäller även om arbetstagaren

i fråga inte är bunden av kollektivavtal.

Det finns i lagen om offentlig anställning vidare särskilda

bestämmelser om skadestånd på grund av brott mot de ovan redovisade

bestämmelserna (28 och 29 §§).

7.3 Tillfälliga tvångsingripanden

Lagstiftning för att lösa konflikter på arbetsmarknaden är mycket

ovanligt i Sverige. Endast vid fem tillfällen under de senaste drygt 50

åren har regeringen gått till riksdagen med förslag till ingrepp i

lönerörelsen. Endast två gånger har riksdagen behövt ta ställning till

förslagen och vid det ena av dessa båda tillfällen kom lagen aldrig att

tillämpas. En uppräkning av de fall som varit aktuella finns i

utredningens betänkande.

8 Medlingsinstitutet

8.1 Medlingsinstitutet inrättas

Regeringens förslag: En myndighet med namnet Medlingsinstitutet

inrättas den 1 juni 2000. I samband därmed avvecklas Statens

förlikningsmannaexpedition.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i

huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att

Medlingsinstitutet inrättas senast den 1 januari 2000.

Remissinstanserna: Remissopinionen är delad angående inrättandet

av ett medlingsinstitut. Omkring hälften av remissinstanserna ställer sig

positiva till inrättandet, däribland Landsorganisationen i Sverige (LO),

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU),

Arbetsgivaralliansen, Arbetslivsinstitutet, Kooperationens

Förhandlingsorganisation (KFO), Svenska Kommunförbundet

(Kommunförbundet), Sveriges Verkstadsindustrier (VI),

Arbetsgivarverket, Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), Länsstyrelsen i

Stockholms län, Bankinstitutens Arbetsgivareorganisation (BAO),

Riksskatteverket (RSV) och Uppsala universitet. Vissa menar dock att

Medlingsinstitutet bör ges ett mer begränsat uppdrag än vad utredningen

förslår. Förslaget avvisas av Statens förlikningsmannaexpedition

(Förlikningsmannaexpeditionen), Svenska Arbetsgivareföreningen

(SAF), Sveriges akademikers centralorganisation (SACO),

Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Stockholms tingsrätt,

Tidningsutgivarna och Företagarnas Riksorganisation.

SAF anser att det finns en uppenbar risk för statlig inkomstpolitik med

den föreslagna inriktningen av institutets uppgifter och menar att vad

som främst behövs för en bättre fungerande lönebildning är konkreta

förändringar i konfliktreglerna för att åstadkomma en bättre balans

mellan de förhandlande parterna. Förlikningsmannaexpeditionen anser

att Medlingsinstitutets föreslagna befogenheter att tidigt gå in och ta ett

starkt grepp om avtalsförhandlingarna inger farhågor om att institutet blir

ett organ för statlig inkomstpolitik.

I ett gemensamt yttrande menar SACO och TCO tillsammans med

Privattjänstemannakartellen (PTK), Offentliganställdas Förhandlingsråd

(OFR), Sveriges akademikers centralorganisation Statliga sektorn

(SACO-S) samt Lärarförbundets och Lärarnas Riksförbunds

Samverkansråd, nedan benämnt SACO och TCO med flera, att

Medlingsinstitutets föreslagna roll motverkar en fri och decentraliserad

lönebildning och leder till att staten tar över parternas befogenheter och

ansvar. Vidare menar man att de avtal som slutits på senare år motsäger

att lönebildningen skulle utgöra ett hot mot sysselsättning och välfärd.

Arbetslivsinstitutet stöder inrättandet av Medlingsinstitutet och gör

bedömningen att ett förstärkt medlingsinstitut kan spela en positiv roll

för att hålla nere de nominella löneökningarna i Sverige under

förutsättning att det inte innebär att steg tas mot en statlig inkomstpolitik.

Skälen för regeringens förslag: Enligt regeringens mening finns det

starka motiv för att vidta åtgärder som syftar till bättre förutsättningar för

en långsiktigt väl fungerande lönebildning. Grunderna för detta har

utvecklats närmare i avsnitt 4 och 5. Genom inrättandet av ett

medlingsinstitut skapas bättre förutsättningar för att tillvarata

samhällsintresset i lönebildningen samtidigt som de avtalsslutande

parternas ansvar betonas och resurserna för konfliktlösning stärks.

Enligt den bedömning som de så kallade samsynsmännen Ingvar
[REDACTED_EFTERNAMN] och Svante[REDACTED_EFTERNAMN] gjorde i sin rapport till regeringen i mars

1999 finns en bred samsyn bland arbetsmarknadens parter om behovet av

ett medlingsinstitut med utökade resurser. Den kritik som riktats mot

inrättandet av det av utredningen föreslagna medlingsinstitutet avser

främst farhågor om en otillbörlig statlig inblandning i

förhandlingsprocessen samt uppfattningen att utvecklingen under 1990-

talet visar att svensk lönebildning fungerar tillfredsställande.

Som framgår av regeringens övriga förslag kommer inrättandet av ett

medlingsinstitut inte att innebära något ökat inslag av statlig

inkomstpolitik. I stället tydliggörs parternas och statens respektive

ansvarsområden. Ett huvudsyfte med de föreslagna förändringarna är att

lönebildningen skall kunna fungera väl inte bara när arbetslösheten är

hög, som den varit under 1990-talet, utan också under tider när

lönebildningen utsätts för hårda påfrestningar till följd av stark tillväxt,

en kraftig ökning av efterfrågan på arbetskraft och betydligt högre

sysselsättning än i dag.

Enligt regeringens bedömning är det lämpligast att en ny myndighet

inrättas för att utföra uppgifterna att verka för en väl fungerande

lönebildning och medla i arbetstvister. Den nya myndigheten kommer att

få en vidare uppgift för sin verksamhet än Förlikningsmannaexpeditionen

och de anställda bör ha kompetens inom områdena samhällsekonomi,

lönebildning, avtalsförhandlingar, arbetsrätt, lönestatistik, avtalstolkning

och jämställdhet. Därutöver kommer den nya myndigheten ha möjlighet

att i vissa fall anlita extern expertis för utrednings-, analys- och

forskningsuppdrag. Vidare avser regeringen att ge myndigheten i uppgift

att inrätta expertråd med representanter för arbetsmarknadens parter inom

områdena samhällsekonomi, lönestatistik och avtalsförhandlingar.

Myndigheten ges ekonomiska resurser dimensionerade för ett tiotal

anställda.

När den nya myndigheten inrättas avvecklas

Förlikningsmannaexpeditionen. De uppgifter som i dag ligger på

Förlikningsmannaexpeditionen enligt medbestämmandelagen skall

fortsättningsvis ingå i den nya myndighetens uppgifter.

Avtalen på stora delar av arbetsmarknaden löper ut under första

halvåret 2001. Regeringen anser att det är väsentligt att den nya

myndigheten inrättas i sådan tid att den aktivt kan verka redan under

nästa avtalsrörelse. Ett tidigare inrättande än den 1 juni 2000 är dock inte

praktiskt möjligt att genomföra.

Regeringen instämmer i utredningens förslag att den nya myndigheten

skall ges namnet Medlingsinstitutet i stället för benämningen förliknings-

mannainstitut som användes i utredningsdirektiven. Namnet på den nya

myndigheten skall vara enkelt och könsneutralt vilket gör namnet

Medlingsinstitutet lämpligt. Av samma skäl instämmer regeringen i

utredningens bedömning att begreppet medlare i arbetstvister skall

användas istället för förlikningsman liksom att begreppet medling, som

används i dagligt tal, skall användas istället för det mindre vanliga

begreppet förlikning.

8.2 Medlingsinstitutets uppgift

8.2.1 Medla i arbetstvister och verka för en väl fungerande

lönebildning

Regeringens förslag: Medlingsinstitutets uppgift skall vara att medla

i arbetstvister och verka för en väl fungerande lönebildning.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med

regeringens.

Remissinstanserna: LO, Kommunförbundet, BAO, KFO, AMS, RSV,

Uppsala universitet och Riksrevisionsverket (RRV) stöder förslaget.

Förslaget avvisas av SACO och TCO med flera,

Förlikningsmannaexpeditionen, SAF, Företagarnas Riksorganisation,

Handelsanställdas förbund, Civilekonomernas riksförbund,

Forskningsrådsnämnden, Facken inom industrin och Ledarna.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen instämmer i utredningens

förslag att Medlingsinstitutet bör ha till uppgift att medla i arbetstvister

och verka för en väl fungerande lönebildning samt att detta bör framgå av

medbestämmandelagen.

Även med beaktande av att en stridsåtgärd är ett legitimt sätt att

verkningsfullt påverka en arbetstvist är det av stor betydelse för samtliga

medborgare i samhället att de konflikter som bryter ut mellan parterna på

arbetsmarknaden får en snabb lösning. Medlingsinstitutet skall därför

aktivt medverka till att lösa sådana arbetstvister och dessutom söka

medverka till att parterna kan lösa tvister utan att stridsåtgärder kommer

till stånd. Det skall vara Medlingsinstitutets uppgift att säkerställa

tillgången på kompetenta medlare, skiljemän och andra utomstående

personer som kan medverka till lösning av intressetvister. Institutet skall

ha en god överblick över förhållanden på arbetsmarknaden, sammanställa

och tolka statistik, sammanställa och analysera träffade kollektivavtal,

följa förhållandena på arbetsmarknaden i Sverige och i omvärlden,

särskilt i Europa, och ha erforderlig kompetens i jämställdhetsfrågor och

diskrimineringsfrågor i allmänhet.

För att det skall vara möjligt att skapa fortsatt goda förutsättningar för

en hög sysselsättningstillväxt är det väsentligt att Medlingsinstitutet inte

enbart har i uppgift att medla utan även på andra sätt verkar för en väl

fungerande lönebildning. Även om de nominella löneökningarna har

dämpats och antalet konflikter är lågt ligger den svenska genomsnittliga

löneökningstakten något över de viktigare konkurrentländernas. En

fortsatt låg inflation och hög sysselsättningstillväxt är nödvändig om

regeringens sysselsättningsmål skall uppnås. En reformering av

lönebildningen bidrar till en framtida utveckling där reallöneökningar

förenas med ökad sysselsättning. I syfte att befrämja en sådan

sysselsättningsutveckling är det enligt regeringens uppfattning viktigt att

det uppdrag som Medlingsinstitutet tilldelas är mer långtgående än det

uppdrag som Förlikningsmannaexpeditionen haft.

Flera remissinstanser framför farhågor om ett ökat inslag av statlig

inkomstpolitik. Det som remissinstanserna framför allt stödjer sina

farhågor på är att det i utredningens definition av begreppet en väl

fungerande lönebildning ingår formuleringar om att institutet bland

annat skall verka för samordning av förhandlingar och avtalens innehåll.

Exempelvis avvisar Arbetsgivarverket utredningens precisering av

begreppet med motiveringen att det i huvudsak kommer att innebära att

Medlingsinstitutet verkar för samordning av avtalsförhandlingarna och

avtalsperioder. Arbetsgivarverket föreslår därför att formuleringen en

väl fungerande lönebildning endera utgår eller alternativt formuleras i

termer av lönebildningens samhällsekonomiska konsekvenser. Facken

inom industrin anser att Medlingsinstitutets huvuduppgift skall vara att

medla i arbetstvister och varnar för att utredningens förslag skulle leda

till att parternas ansvar i lönebildningen minskar.

Regeringen är angelägen om att förtroendet för Medlingsinstitutets

verksamhet är stort på arbetsmarknaden. Det är därför viktigt att

tydliggöra innebörden av Medlingsinstitutets uppgifter och vad som

därmed avses med att verka för en väl fungerande lönebildning.

Regeringen delar utredningens bedömning att det bör ingå i

Medlingsinstitutets uppgift att agera så att det underlättar för parterna att

ta samhällsekonomiska hänsyn. Det bör ske till exempel genom att

institutet på ett tidigt stadium överlägger med parterna om de

samhällsekonomiska förutsättningarna inför kommande förhandlingar.

Däremot anser inte regeringen att Medlingsinstitutets bör verka för

samordning av avtalens materiella innehåll. Att parterna tar

samhällsekonomiska hänsyn innebär enligt regeringens mening att de i

sina förhandlingar med respektive motparter agerar på ett sätt som inte är

till nackdel vare sig för medlemmar eller utanförstående. Det kan till

exempel gälla högt ställda lönekrav som försämrar

sysselsättningsutsikterna inte enbart inom det egna avtalsområdet utan

även indirekt inom andra områden. Medlingsinstitutet skall skaffa

information och åstadkomma öppenhet, jämförbarhet mellan avtal och

avtalsområden, transparens, informationsutbyte och samsyn genom en

väl avvägd kombination av överläggningar och informella kontakter. Hur

denna avvägning skall ske bör avgöras av Medlingsinstitutet.

Medlingsinstitutet bör också söka förebygga och bidra till att lösa de

konflikter som kan uppkomma till följd av att en parts agerande påverkar

de ekonomiska förutsättningarna för andra aktörer. Även på andra sätt

bör Medlingsinstitutet underlätta en aktiv dialog mellan alla parter på

arbetsmarknaden i syfte att hitta lösningar på olika konflikter som

innebär att utfallet för löntagarkollektivet som helhet blir så bra som

möjligt. Erfarenheten från flera andra länder visar att ett brett

samförstånd mellan arbetsmarknadens parter kan ge upphov till

betydande ekonomiska framgångar. Medlingsinstitutet skall i detta

sammanhang utgå från att parter som omfattas av avtal med

förhandlingsordning inte skall behöva föra parallella förhandlingar.

Kommunförbundet anser att begreppet en väl fungerande

lönebildning bör tolkas på ett sätt som innebär att Medlingsinstitutet

inte enbart får i uppgift att verka för att den samlade löneökningstakten

inte överstiger ökningstakten i våra viktigaste konkurrentländer utan även

att lönerelationerna mellan olika branscher och yrken speglar tillgång och

efterfrågan på arbetskraft. Regeringen delar inte Kommunförbundets

uppfattning. Det är i första hand via utbildningspolitiken och den aktiva

arbetsmarknadspolitiken som staten kan se till att tillgången på

arbetskraft inom olika branscher och yrken svarar mot den efterfrågan

som finns. Om lönebildningen skall fungera väl är det också av betydelse

att fördelningspolitiken fungerar på ett bra sätt. Kommunförbundet har

rätt i att även förändringar av lönerelationerna kan spela en viktig roll för

att återställa balansen mellan tillgång och efterfrågan på arbetskraft men

den takt med vilken lönerelationerna skall anpassas är parternas sak att

själva bestämma. Om parterna så önskar har dock Medlingsinstitutet

möjlighet att medverka till att befrämja diskussioner om sådana frågor

parterna emellan.

Medlingsinstitutet måste självfallet agera på ett sådant sätt att institutet

får respekt hos de avtalsslutande parterna. Det går inte att på förhand

ange hur Medlingsinstitutet skall agera för att fullgöra detta uppdrag.

Som framgår av lagtexten kan det ske genom att kalla parterna till

överläggningar eller på annat sätt. Medlingsinstitutet bör ha stor frihet att

välja sina arbetsformer.

Medlingsinstitutet bör dessutom, både inom ramen för sin

rapporteringsskyldighet och för vad som allmänt gäller för myndigheter

(jämför verksförordningen [1995:1322]), löpande bedöma sina

möjligheter att agera. Medlingsinstitutets verksamhet bör utvärderas efter

tre år.

8.2.2 Tidigt agerande för en förbättrad lönebildning

Regeringens förslag: Medlingsinstitutet skall

 genom överläggningar eller på annat sätt informera sig om

kommande eller pågående avtalsförhandlingar,

 vid vite kunna förelägga en part att komma till en överläggning

samt

 ge parterna på arbetsmarknaden råd och upplysningar om

förhandlingar och kollektivavtal.

En part som träffat kollektivavtal skall på begäran och ytterst vid

vite tillställa Medlingsinstitutet en kopia av träffat kollektivavtal om

löner och allmänna anställningsvillkor.

Regeringens bedömning: Medlingsinstitutet bör

 verka för att parterna upprättar tidsplaner för avtalsförhandlingar

som syftar till att nya avtal sluts innan föregående avtalsperiod löper

ut och att tidsplanerna även kan samordnas när så är lämpligt,

 samråda med parterna om de samhällsekonomiska

förutsättningarna för förhandlingarna samt

 tillvarata och upprätthålla den breda samsyn som finns på

arbetsmarknaden om den konkurrensutsatta sektorns lönenormerande

roll och, när så är lämpligt, verka för giltighetsperioder för

kollektivavtalen som befrämjar en väl fungerande lönebildning och att

förhandlingar inom internationellt konkurrensutsatta avtalsområden

avslutas först om det förs i tiden parallella förhandlingar.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i stora

delar med regeringens.

Remissinstanserna: Utredningens förslag om tidigt agerande genom

överläggningar har ett brett stöd. LO, SAF, KFO, RRV, AMS, Facket för

service och kommunikation (SEKO), Uppsala universitet, Facken inom

industrin, RSV, RRV, Statskontoret, Kommunförbundet,

Arbetsgivarverket, SACO och TCO med flera, Landstingsförbundet och

Förlikningsmannaexpeditionen stöder förslaget. Förslaget avstyrks av

Tidningsutgivarna och Ledarna.

Utredningens förslag om befogenhet att verka för en samordning av

tidsplaner för kollektivavtalsförhandlingar samt giltighetsperioder för

kollektivavtal stöds av LO, SEKO, Uppsala universitet och AMS.

Förslaget om befogenhet att verka för en samordning av förhandlingar

om löner och allmänna anställningsvillkor stöds av samma

remissinstanser samt RRV. Förslagen om befogenhet att verka för en

samordning av tidsplaner för kollektivavtalsförhandlingar,

giltighetsperioder för kollektivavtal samt samordning av förhandlingar

om löner och allmänna anställningsvillkor avstyrks av SAF, SACO och

TCO med flera, Arbetsgivarverket, Ledarna, BAO,

Förlikningsmannaexpeditionen, VI, Tidningsutgivarna, Facken inom

industrin, Arbetslivsinstitutet och RSV. Samordning av tidsplaner för

kollektivavtalsförhandlingar samt giltighetsperioder för kollektivavtal

avstyrks även av Landstingsförbundet, Sveriges Riksbank, Lunds

universitet, IFAU och Kommunförbundet. Samordning av förhandlingar

om löner och allmänna anställningsvillkor avstyrks även av

Länsstyrelsen i Stockholms län och Kommunförbundet.

Skälen för regeringens förslag och bedömning

Behov av ett tidigt agerande

Regeringen konstaterar att det krävs noggranna överväganden för att

avgöra vilka uppgifter och befogenheter Medlingsinstitutet bör tilldelas.

Utgångspunkten för regeringens ställningstagande är den

ansvarsfördelning mellan parterna och staten som diskuteras i avsnitt 4

och 5. Det är av stor vikt att en statlig myndighet inte ges uppgifter på

områden där det är parternas ansvar att fälla avgöranden och där det inte

är sannolikt att allmänintresset skulle gagnas av ett statligt agerande.

Förbättrad öppenhet och informationsutbyte mellan olika delar av

arbetsmarknaden är, enligt regeringens bedömning, emellertid väsentligt

för en bättre fungerande lönebildning. Härmed minskar risken för att

situationer skall uppkomma där avtal på olika avtalsområden som

isolerat ter sig rationella leder till ohållbara sammantagna utfall med

alltför snabba kostnadsökningar.

De resurser staten bör tillhandahålla är i första hand förbättrad

information och fördjupade analyser vilket ger ökad transparens i

lönebildningen och en säkrare spelplan . Genom förbättrad lönestatistik

och fördjupade analyser ges parterna ett bättre beslutsunderlag som

tydliggör konsekvenserna av för snabba lönekostnadsökningar.

Därutöver behöver medlarnas befogenhet att verka för att parterna i

större utsträckning beaktar helheten förtydligas.

Bland remissinstanserna finns en utbredd uppfattning om att det är av

värde om ett medlingsinstitut kan agera tidigt. SAF menar att ett tidigt

agerande är ägnat att öka kvaliteten i förhandlingarna och minska

konfliktrisken. Facken inom industrin konstaterar att det är förenligt med

ett nytt medlingsinstituts roll att på ett tidigt stadium bilda sig en

uppfattning om förutsättningarna inför en stundande avtalsrörelse och

föra samtal med parterna om avtalsrörelsens tänkbara förlopp.

Enligt den nu gällande bestämmelsen i 46 § medbestämmandelagen

skall Förlikningsmannaexpeditionen följa utvecklingen på

arbetsmarknaden. Om expeditionen har fått kännedom om en arbetstvist,

som hotar eller redan har medfört stridsåtgärd, skall den utse

förlikningsman att medla i tvisten, när medverkan av förlikningsman kan

anses ägnad att främja en lösning av denna. Däremot finns det inte stöd i

medbestämmandelagen för att Förlikningsmannaexpeditionen på ett mer

aktivt sätt skulle kunna verka på ett tidigt stadium för att underlätta eller

medverka i avtalsförhandlingarna, exempelvis på det sätt som de

opartiska ordförandena inom industrins område gjorde i 1998 års

avtalsförhandlingar.

Regeringen menar att det finns goda skäl för att ge Medlingsinstitutet i

uppdrag att agera tidigare och på fler sätt än vad som ligger inom

Förlikningsmannaexpeditionens uppgifter. Medlingsinstitutet bör därför

som utredningen föreslagit ges i uppdrag att genom överläggningar eller

på annat sätt informera sig om kommande eller pågående

avtalsförhandlingar. Om en part inte kommer till överläggningen bör

Medlingsinstitutet ges rätten att vid vite kalla parten till överläggning. På

samma sätt som tidigare skall även Medlingsinstitutet ge parterna på

arbetsmarknaden råd och upplysningar om förhandlingar och

kollektivavtal. Regeringen anser, som utredningen, att en

kollektivavtalspart på begäran skall tillställa Medlingsinstitutet kopia av

träffat kollektivavtal om löner och allmänna anställningsvillkor. Även en

sådan begäran anser regeringen bör kunna vitessanktioneras. Beslutet om

vitesföreläggande bör inte kunna överklagas. Talan om utdömande av

vite skall föras av Medlingsinstitutet vid Arbetsdomstolen. Som Lagrådet

anfört, bör Arbetsdomstolen vid utdömandet av vite kunna bedöma även

vitets lämplighet (se vidare avsnitt 9.1.3). Det nu nämnda anser

regeringen skall regleras i medbestämmandelagen.

Ett kollektivavtal som inkommit till Medlingsinstitutet på begäran eller

på annat sätt är allmän handling och offentlig. Utredningen har föreslagit

att sekretess skall gälla om uppgiftslämnaren gjort förbehåll om det.

Regeringen anser dock inte att det finns skäl att sådan sekretess som

huvudregel skall gälla för uppgifter i kollektivavtal hos

Medlingsinstitutet. Dock bör sekretess gälla för det fall avtalet innehåller

uppgift om en parts affärs- eller driftförhållanden eller uppgift om en

annan enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden och det kan

antas att parten eller personen kan lida skada eller men om uppgiften

röjs.

Medlingsinstitutet bör också verka för att parterna upprättar tidsplaner

för avtalsförhandlingar som syftar till att nya avtal sluts innan föregående

avtalsperiod löper ut och att tidsplanerna även kan samordnas när så är

lämpligt, samråda med parterna om de samhällsekonomiska

förutsättningarna för förhandlingarna samt tillvarata och upprätthålla den

breda samsyn som finns på arbetsmarknaden om den konkurrensutsatta

sektorns lönenormerande roll och, när så är lämpligt, verka för att

giltighetsperioder för kollektivavtalen befrämjar en väl fungerande

lönebildning och att förhandlingar inom internationellt konkurrensutsatta

avtalsområden avslutas först om det förs i tiden parallella förhandlingar.

Medlingsinstitutet bör också kunna begära att få kopior av tillgänglig

lönestatistik. Dessa uppgifter avser regeringen att återkomma till i

Medlingsinstitutets instruktion.

Ett tidigt agerande kan bidra till att skapa realistiska förväntningar om

utfall i kommande avtalsförhandlingar och en samsyn om vilka

avtalslösningar som är förenliga med ökade reallöner och de

samhällsekonomiska målen om god ekonomisk tillväxt och ökande

sysselsättning. Det kan också bidra till att parterna fastställer tidsplaner

för förhandlingarna som gagnar ett rimligt utfall. Slutligen kan

Medlingsinstitutet genom att tidigt ta kontakt med parterna inom ett

avtalsområde bidra till att lösa besvärliga tvistefrågor, till exempel

genom att erbjuda förhandlingsledare, medlare eller annan

expertmedverkan.

Överläggningar för information om tidsplaner och yrkanden

Medlingsinstitutet skall således ha rätt att på ett tidigt stadium kalla

arbetsmarknadens parter till överläggningar, bland annat för att informera

sig om tidsplaner och yrkanden inför kommande eller pågående

avtalsförhandlingar. Härigenom stimuleras parterna att komma i gång

med sina förhandlingar i så god tid att nya avtal kan träffas innan de

gamla har löpt ut, vilket diskuteras närmare nedan.

Arbetsgivarverket menar att befogenheten att kalla till sig parterna inte

bör gälla områden med förhandlingsordningsavtal. SACO och TCO med

flera, Landstingsförbundet och Förlikningsmannaexpeditionen anser att

informationsutbytet mellan parterna och medlingsinstitutet bör ske på

frivillig grund. Landstingsförbundet menar att en befogenhet som kan

användas mot parternas vilja inte gagnar förhandlingsprocessen. SACO

och TCO med flera argumenterar för att samtal ändå kommer att föras

där tidig information lämnas om parterna har förtroende för institutets

opartiskhet och kompetens.

Enligt regeringens bedömning är det väsentligt att kallelse till dessa

överläggningar kan avse parter inom alla avtalsområden, även där avtal

om förhandlingsordning gäller. Medlingsinstitutet behöver ha en

överblick över förhandlingarna på hela arbetsmarknaden för att kunna

utföra sin uppgift med framgång, exempelvis för att kunna göra

bedömningar om det kommande behovet av förhandlingsledare och

medlare. Det är viktigt att det råder en stor öppenhet i

informationsutbytet mellan Medlingsinstitutet och parterna på

arbetsmarknaden. Regeringen vill framhålla att Medlingsinstitutets

uppgift i denna del avser ett tidigt agerande. Överläggningarna syftar till

att utbyta information om och tydliggöra yrkanden och tidsplaner. Ju

närmare reella förhandlingar man kommer i tiden, desto större

försiktighet bör Medlingsinstitutet visa när det gäller befogenheten att

kalla till överläggningar. Det bör inte komma i fråga att utan parternas

medgivande kalla till överläggningar samtidigt som avtalsförhandlingar

pågår. Detta är av särskild vikt när det gäller parter som är bundna av

avtal om förhandlingsordning där det har etablerats en egen ordning för

tidsplaner för förhandlingar, tidsramar, regler för tillsättande av medlare

och regler om medlarens befogenheter. Medlingsinstitutet skall inte

använda överläggningar på ett sådant sätt att det uppstår parallella

ordningar för överläggningar eller förhandlingar, dvs. dubbla processer.

Befogenheten att kalla parterna till överläggningar bör givetvis

tillämpas med urskillning. Alla avtalsområden behöver inte täckas och

ibland finns det bättre sätt att informera sig. Det är också viktigt att

Medlingsinstitutet respekterar parternas bedömning av vad de anser sig

kunna informera om på olika stadier inför och i förhandlingar. Parterna

avgör själva vilken information de är beredda att lämna vid

överläggningen.

RSV menar att man bör överväga en skyldighet för parterna att

underrätta Medlingsinstitutet när parterna bedömer att det föreligger en

uppenbar risk för strandning. Regeringen menar emellertid att en sådan

skyldighet inte är nödvändig eftersom befogenheten att kalla parterna till

överläggningar ger Medlingsinstitutet möjlighet att informera sig om

förhandlingsläget. Medlingsinstitutet skall ju genom överläggningar eller

på annat sätt informera sig om kommande eller pågående

avtalsförhandlingar.

Tidsplaner som syftar till nya avtal innan föregående avtalsperiods slut

Regeringen anser att Medlingsinstitutet skall verka för att parterna

upprättar tidsplaner för avtalsförhandlingar som syftar till att nya avtal

sluts innan föregående avtalsperiod löper ut. Enligt den bedömning som

samsynsmännen Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN] och Svante[REDACTED_EFTERNAMN] gjorde i sin rapport

till regeringen i mars 1999 finns en bred samsyn bland arbetsmarknadens

parter om att det är bra med ordningar som främjar att nya avtal sluts

innan de gamla löpt ut.

Om avtalsförhandlingar effektivt förs på ett sådant sätt att nya avtal

huvudsakligen kan träda i kraft när de gamla löper ut undviks långa

perioder av osäkerhet om vilka villkor som skall komma att gälla. Det

skall finnas tid för noggrann analys och genomgång av faktaunderlag och

parternas ståndpunkter. En viktig del av förhandlingen sker på detta sätt

under fredsplikt. Därmed minskar risken för onödiga stridsåtgärder.

Regeringen menar därför att den föreslagna uppgiften för

Medlingsinstitutet kommer att påverka lönebildningen i positiv riktning.

Genom sin befogenhet att agera tidigt och kalla parterna till

överläggningar har Medlingsinstitutet en möjlighet att bidra till att få

igång förhandlingarna på ett tidigt skede genom att fråga efter tidsplaner

och parternas yrkanden. Det kan i vissa fall vara svårt för parterna att på

egen hand skapa tillräckligt tryck i förhandlingarna, när det är lång tid

kvar till dess att det går att sätta kraft bakom yrkandena genom att varsla

om stridsåtgärder. Genom att tidsplaner och yrkanden läggs på bordet

minskar osäkerheten i förhandlingarna avseende exempelvis hur olika

sektorer kommer att agera, vilket också underlättar för parterna att

komma fram till avtal. På områden som saknar förhandlingsordningsavtal

med regler om tidsplaner kan Medlingsinstitutet på detta sätt komma att

få en liknande funktion som Industriavtalets opartiske ordförande som

träder in på ett tidigt stadium och aktivt verkar för en fredlig uppgörelse.

Om det på ett avtalsområde finns förhandlingsordningsavtal om

tidsplaner, skall Medlingsinstitutet inte söka påverka dessa tidsplaner.

Enligt Industriavtalets regler skall förhandlingarna inledas tre månader

innan de tidigare avtalen löper ut genom att parterna framställer sina

krav. En månad innan avtalen löper ut skall parterna biträdas av en

opartisk ordförande, som på eget initiativ skall inträda i förhandlingarna

och efter egen bedömning inom förhandlingsavtalets ram vidta de

åtgärder som behövs för att slutföra förhandlingarna i rätt tid. Facken

inom industrin skriver i sitt remissvar att en grundläggande tanke när

Industrins förhandlingsavtal utformades var att parternas

förhandlingsarbete skulle komma igång med bra kvalitet. Av Facken

inom industrins egen utvärdering av 1998 års avtalsrörelse framgår,

skriver man, att den tidsplan som parterna hade att hålla sig till var av

stort värde.

Samråd med parterna om de samhällsekonomiska förutsättningarna

Medlingsinstitutet skall inte ha i uppdrag att verka för en samordning av

avtalens materiella innehåll. Däremot bör institutet ha till uppgift att

samråda med parterna i syfte att skapa samsyn om de

samhällsekonomiska förutsättningarna för förhandlingarna. I uppgiften

bör också ingå att föra diskussioner med parterna om de

samhällsekonomiska konsekvenserna av olika tänkbara avtalsutfall.

Härigenom skapas förutsättningar för ett bättre samspel mellan olika

avtalsområden.

Genom att agera tidigt kan Medlingsinstitutet påverka de

beslutsunderlag som kommer att ligga till grund för parternas yrkanden i

kommande förhandlingar. Förväntningar om den samhällsekonomiska

utvecklingen spelar en väsentlig roll när parterna fastställer sina

yrkanden. Regeringen menar därför att en samsyn i dessa frågor

underlättar förhandlingarna och skapar förutsättningar för

överenskommelser som är förenliga med fortsatt god ekonomisk tillväxt

och sysselsättningsutveckling.

Ett underlag för institutets diskussioner med parterna är de rapporter

om löneutveckling m.m. och samhällsekonomi som regeringen anser bör

publiceras årligen, vilket utvecklas i avsnitt 8.5. Här kan exempelvis ingå

känslighetsberäkningar av konsekvenserna för sysselsättningen vid olika

antaganden om arbetskraftskostnadsutvecklingen.

I uppgifter som berör normbildning bör de tre expertråd involveras

som regeringen har för avsikt att ge institutet i uppgift att inrätta. Expert-

rådet för lönestatistik bör ha till uppgift att bedöma utfallet av föregående

avtalsrörelse och löneutvecklingen på arbetsmarknaden som helhet. Hit

kan exempelvis höra avtalens utfall, förändrade lönestrukturer,

chefslönesättning, jämställdhetsfrågor och andra diskrimineringsfrågor.

Expertrådet för samhällsekonomi bör ha till uppgift att diskutera de

samhällsekonomiska rapporterna. Härvid bör lönebildningsproblem

kopplat till rekryteringsproblem, kompetensbrister, höga övertidsuttag

och andra tecken på flaskhalsar och överhettning uppmärksammas.

Expertrådet för avtalsförhandlingar bör ha till uppgift att utvärdera

föregående avtalsrörelse och diskutera vilka slutsatser, som bör dras för

de kommande förhandlingarna mot bakgrund av bedömningar av

utvecklingen av samhällsekonomin, utvecklingen på arbetsmarknaden i

Sverige och omvärlden och annat, som kan vara av betydelse för

förhandlingarna.

SACO och TCO med flera har i sitt gemensamma remissvar framfört

att det inte bör vara en uppgift för Medlingsinstitutet att samråda med

parterna om de samhällsekonomiska förutsättningarna för

förhandlingarna. Om parterna har förtroende för institutets opartiskhet

och kompetens menar man att sådana samtal ändå kommer att föras. Som

framgår av resonemanget ovan ser dock regeringen ett stort värde i att

Medlingsinstitutet har denna uppgift. Parternas uppfattning att det är av

värde om en samsyn kan nås om de samhällsekonomiska

förutsättningarna har också bekräftats genom den så kallade

Europanormen som utarbetades på parternas initiativ. Europanormen

formulerades som att arbetskostnaderna per timme, i genomsnitt för

samtliga löntagare i Sverige, inklusive uppkommen löneglidning i alla

former, på medellång sikt får öka i samma takt som de västeuropeiska

arbetskraftskostnaderna per timme.

Utredningen föreslår att Medlingsinstitutet, utöver uppgiften att

samråda om de samhällsekonomiska förutsättningarna, också bör ha i

uppgift att när det är lämpligt verka för en samordning av avtalens

materiella innehåll vad gäller löner och allmänna anställningsvillkor.

Uppgiften skulle syfta till att uppnå en lönebildning i balans med de

samhällsekonomiska förutsättningarna. Utredningen anser att

övervägande skäl talar för en högre grad av samordning av

avtalsinnehållet i förhandlingar om löner och allmänna avtalsvillkor och

att Medlingsinstitutet bör ha i uppgift att verka för en sådan samordning.

Detta är emellertid som utredningen själv konstaterar ingen självklar

slutsats.

Utredningen hänvisar till en samhällsekonomisk studie av Calmfors

och Driffill som tyder på att det är en fördel att antingen gå mot mer

samordnade avtalsförhandlingar eller mot mer lokal lönebildning.

Företagsvisa avtal respektive samordnade centrala avtal ger enligt studien

det bästa resultatet i bemärkelsen att låg arbetslöshet har kunnat

kombineras med låg inflation. Motsatt gäller att okoordinerade

branschvisa förhandlingar tenderar att ge högre arbetslöshet. Senare

skattningar har inte visat stabila resultat men utredningen menar att det i

samordnade förhandlingar finns bättre förutsättningar att utforma avtalen

så, att de tar hänsyn till sysselsättningen på arbetsmarknaden i stort.

Utredningen hänvisar också till goda resultat av samordnade

förhandlingar i Finland och Irland, där system med nationella

inkomstpolitiska uppgörelser tillämpas, samt i Danmark och Norge, där

samordning sker genom medlingen.

I sin samlade bedömning skriver utredningen att det finns både

teoretiska argument och erfarenheter från andra länder, som talar för att

en högre grad av samordning kan ge ett bättre resultat än okoordinerade

branschvisa löneförhandlingar. Alternativet att övergå till en lokal

lönebildning, skriver utredningen, skulle troligen också ge ett bättre

resultat, men torde inte vara möjligt att genomföra på grund av den höga

organisationsgraden och den internationellt sett starka inriktningen på

relativt små inkomstskillnader i det svenska samhället.

Ett stort antal remissinstanser avvisar utredningens förslag i denna del.

Arbetslivsinstitutet skriver att det bakomliggande antagandet för en

samordning tycks vara att mer centraliserade avtalsförhandlingar skapar

förutsättning för en lugnare löneutveckling. Några definitiva bevis för

detta föreligger inte enligt Arbetslivsinstitutet, som menar att olikheterna

mellan olika länder är så stora att det är mycket vanskligt att dra några

slutsatser av komparativ prägel. Arbetslivsinstitutet skriver vidare det är

osäkert vilka reaktioner från parternas sida som starka påtryckningar för

att öka samordningen kommer att mötas av. Av historiska skäl är det,

enligt Arbetslivsinstitutet, inte omöjligt att sådana påtryckningar kommer

att motverka sitt syfte.

SAF avstyrker förslaget med motivet att det riskerar att leda till statlig

inkomstpolitik. Det är en brist, skriver SAF, att utredningens förslag inte

beaktar lönebildningen på den lokala nivån eftersom en betydande del av

lönebildningen sker lokalt. Ledarna för ett likartat resonemang. SACO

och TCO med flera menar att det är fel att söka befästa en centralt styrd

normbildning eftersom det leder till minskad flexibilitet och ökad

konfrontation mellan normer och marknadsmässigt initierade

löneökningar.

Facken inom industrin stöder enligt sitt yttrande en utveckling där

samordningen av kommande avtalsrörelser ökar, antingen genom att

parterna kommer överens om formerna för förhandlingarna, eller genom

att de processregler som utredningen föreslår kan komma att gälla för

övriga parter på arbetsmarknaden. Enligt Facken inom industrin är det

däremot principiellt felaktigt att detta, såsom utredningen anger,

exempelvis kan ske genom ett förfarande där Medlingsinstitutet kan ge

en medlare en instruktion, som binder medlaren till att lägga ett

avtalsförslag med en viss inriktning.

Arbetsgivarverket menar att varje sektor måste kunna ha löne- och

anställningsvillkor som passar de egna behoven och att systemen lätt

skall kunna anpassas till förändringar i den egna sektorns verksamhet.

Det finns enligt Arbetsgivarverket risk för att detta försvåras om

Medlingsinstitutet får den diskuterade befogenheten och att en

samordning skulle leda till sämre lösningar.

Regeringen gör bedömningen att ett uppdrag till Medlingsinstitutet att

verka för samordning av avtalens materiella innehåll inte är förenligt med

de principer om ansvarsfördelning mellan parterna och staten som

diskuteras i avsnitt 4 och 5. För utvecklingen av relativlöner för olika

grupper har arbetsmarknadens parter det fulla ansvaret. Utvecklingen

avseende större eller mindre grad av likhet i avtalsinnehållet mellan olika

avtalsområden är inte en fråga riksdagen och regeringen har att ta

ställning till. Det legitima intresse staten har är att verka för att de

samlade arbetskraftskostnaderna utvecklas på ett sådant sätt som är

förenligt med en god ekonomisk tillväxt och sysselsättningsutveckling.

Genom att tillhandahålla statistik och analyser kan staten genom att

skapa ökad öppenhet underlätta ett bättre samspel mellan olika

avtalsområden.

Samsyn om den konkurrensutsatta sektorns lönenormerande roll

Medlingsinstitutet bör enligt regeringen ha i uppgift att tillvarata och

upprätthålla den breda samsyn som finns på arbetsmarknaden om den

konkurrensutsatta sektorns lönenormerande roll och ha möjlighet att, när

så är lämpligt, verka för giltighetsperioder för kollektivavtalen som

befrämjar en väl fungerande lönebildning och att förhandlingar inom

internationellt konkurrensutsatta avtalsområden avslutas först om det förs

i tiden parallella förhandlingar.

Enligt den bedömning som Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN] och Svante[REDACTED_EFTERNAMN] gjorde i

sin rapport till regeringen i mars 1999 finns en bred samsyn bland

arbetsmarknadens parter om att det är bra om förhandlingar inom

internationellt konkurrensutsatta avtalsområden avslutas först om det förs

i tiden parallella förhandlingar. Den konkurrensutsatta sektorn har små

möjligheter att övervältra sina produktionskostnader på andra aktörer,

vilket diskuteras närmare i avsnitt 4 och 5. Konkurrensen på

världsmarknaden är ofta hård och priserna till stor del givna.

Möjligheterna till en väl fungerande lönebildning över hela

arbetsmarknaden är därför störst om exportberoende verksamheter

tecknar nya avtal före andra avtalsområden.

Flera remissinstanser anser att en tidsmässig samordning försämrar

möjligheterna att hitta lösningar på branschspecifika problem och att ta

hänsyn till branschers olika bärkraft. Landstingsförbundet menar att

förbundets förhandlingar med Vårdförbundet 1995 antagligen inte hade

kunnat lösas om en tidsmässig samordning med övriga varit nödvändig.

Kommunförbundet framhåller att avtalsförhandlingar inte bara handlar

om löner utan att en överenskommelse kan innebära att parterna löser

flera frågor. Ibland är kopplingen till löneavtalet den enda möjligheten att

komma fram till en överenskommelse, menar Kommunförbundet, som

anser att sådana överenskommelser mycket väl kan motivera en

avvikande avtalsperiod i förhållande till andra avtalsområden. BAO för

ett liknande resonemang.

Tidningsutgivarna menar att en samordning av tidsplaner som har till

syfte att underlätta för parterna att komma överens om avtal som är

förenliga med de samhällsekonomiska målsättningarna inte tar hänsyn till

de avsevärt olika branschförutsättningar som kan finnas. Resultatet av en

sådan samordning kan enligt Tidningsutgivarna bli att vissa branscher får

högre avtal än de egentligen kan bära.

Lunds universitet anser att en risk med samordning är att felaktiga

bedömningar får stora konsekvenser genom att alla gör samma misstag.

Riksbanken för fram liknande argument. IFAU menar att

avtalsperiodernas längd kan vara svåra, och knappast önskvärda, att

samordna på en heterogen arbetsmarknad eftersom det riskerar att skapa

onödiga flaskhalsproblem i en situation där relativlöner mellan yrken och

sektorer kan behöva förändras.

Regeringen anser att en utifrån påtvingad samordning av

avtalsperioderna inte är önskvärd. Däremot kan det vara av stort värde att

Medlingsinstitutet för diskussioner med parterna om hur de olika

kollektivavtalens giltighetstider och slutdatum bör utformas. Det kan i

vissa lägen vara en fördel att mer komplicerade förhandlingar slutförs

först när flertalet övriga avtalsområden redan är klara. Vidare konstaterar

regeringen att frågan om vilket materiellt innehåll parterna kan enas om i

hög grad påverkas av vilken tidsrymd avtalet avser. Genomgripande

arbetsorganisatoriska förändringar inom ett avtalsområde kan kräva en

längre avtalsperiod än vad som är vanligt förekommande på

arbetsmarknaden. Samrådet i denna del syftar därför inte till att alla

förhandlingar skall föras parallellt, eller att alla avtalsperioder bör vara

lika långa och löpa ut på samma datum. Syftet är i stället att genom ökad

öppenhet och bättre samspel mellan olika avtalsområden bidra till att de

olika intressemotsättningar som finns på arbetsmarknaden kan lösas på

ett så smidigt och för den samhällsekonomiska utvecklingen fördelaktigt

sätt som möjligt.

Det är inte heller här meningen att skapa parallella ordningar för

överläggningar eller förhandlingar för de parter som har avtal om

förhandlingsordning.

Även om det råder samsyn om den konkurrensutsatta sektorns

lönenormerande roll måste Medlingsinstitutet i sin verksamhet beakta

andra sektorers behov av att uppnå balanserade lönestrukturer

exempelvis i syfte att motverka rekryteringsproblem och

lönediskriminering.

8.3 Externa medlare

Regeringens bedömning: Den direkta medlingsverksamheten bör

även i framtiden huvudsakligen bedrivas av externa medlare.

Utredningens förslag: Enligt utredningens förslag bör

Medlingsinstitutet ha tre medlare anställda, varav en också är

Medlingsinstitutets chef.

Remissinstanserna: LO, Svenska Kommunalarbetareförbundet

(SKAF), Arbetsgivarverket, Tidningsutgivarna och Svenska

Träindustriarbetarförbundet stöder eller har inget att invända mot

förslaget om anställda medlare vid Medlingsinstitutet. Förslaget avvisas

av SACO och TCO med flera, Förlikningsmannaexpeditionen,

Arbetslivsinstitutet, Forskningsrådsnämnden och KFO.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningen menar att dess

förslag till uppgifter och befogenheter för Medlingsinstitutet förutsätter

anställda medlare. Medlarnas arbetssätt förändras enligt utredningens

förslag vilket skulle innebära att de måste kunna verka lång tid innan

avtalen löper ut och i ett tidigt skede av förhandlingarna. De ökade

befogenheter för medlarna som utredningen föreslår förutsätter också

enligt utredningen en organisatorisk stabilitet, som inte har varit

nödvändig tidigare. Utredningen framhåller vidare att det är vanligt med

anställda medlare i andra länder med statliga medlingsinstitut som Norge

och Finland. Ett alternativ är enligt utredningens mening emellertid att

endast en medlare anställs inledningsvis eftersom behovet av statliga

medlare är svårbedömt.

Utredningen lyfter fram en rad osäkerhetsfaktorer avseende behovet av

statliga medlare. En fråga gäller om större delar av arbetsmarknaden

kommer att omfattas av avtal om egna ordningar för konfliktlösning och

om dessa kommer att göra att parterna inte behöver anlita medlare från

Medlingsinstitutet. En annan fråga är i hur stor utsträckning parterna

kommer att vilja att Medlingsinstitutet erbjuder förhandlingsledare. Det

är vidare oklart om antalet svårlösta intressetvister på arbetsmarknaden

kommer att öka eller minska samt hur många medlare som kommer att

behövas om flera medlingar pågår parallellt. Ytterligare en fråga är om,

och i så fall i vilken takt och utsträckning, lönebildningen blir mer lokal,

vilket skulle kunna komma att kräva större insatser ifrån

Medlingsinstitutet.

Förslaget om anställda medlare kritiseras av flera remissinstanser. Som

skäl för att avvisa förslaget framförs bland annat medlingens karaktär av

förtroendeuppdrag och den stora variationen över tiden i behovet av

medlarinsatser. Flexibiliteten som finns i dagens system skulle enligt

dessa remissinstanser inte heller vara möjlig att åstadkomma i det system

utredningen föreslår. Även flera av de remissinstanser som stöder

förslaget om anställda medlare menar att möjligheterna att anlita externa

medlare bör utökas i förhållande till utredningens förslag.

SACO och TCO med flera anser att medlare, liksom hittills, bör väljas

ur en krets av personer som parterna har stort förtroende för.

Medlingsfunktionens roll inom Medlingsinstitutet bör, skriver man

vidare, begränsas till att intressera lämpliga personer för medlaruppgiften

och svara för utbildning av och information till medlare.

Arbetslivsinstitutet framhåller att det råder stor konsensus bland

arbetsmarknadens parter om att olika medlare skall kunna användas vid

olika tillfällen.

Förlikningsmannaexpeditionen menar att nuvarande system med sin

stora flexibilitet gör det möjligt att rekrytera de för medlingsuppgifter vid

varje tillfälle bäst lämpade personerna med avseende på kunskaper,

erfarenheter och personliga egenskaper. En grundförutsättning för att

kunna utföra uppdraget är enligt Förlikningsmannaexpeditionen att

medlaren har parternas förtroende. När en medlare skall förordnas

inhämtas därför regelmässigt parternas synpunkter. Denna möjlighet för

parterna att påverka valet av medlare har alltid ansetts grundläggande i

det svenska medlingsförfarandet skriver expeditionen. Det är därför

enligt expeditionen av stort värde att ha stor frihet i valet av medlare och

inte vara bunden vid ett fåtal. Erfarenheterna av den nuvarande

ordningen, som grundar sig på en 90-årig tidsperiod, är enligt

Förlikningsmannaexpeditionen mycket goda och utredningen har enligt

expeditionen inte redovisat några skäl till varför den skulle frångås.

Förlikningsmannaexpeditionen menar också att de nuvarande fasta

förlikningsmännens verksamhet inte utretts tillräckligt och att det därför

inte finns grund för att avveckla systemet.

Vid en samlad bedömning av utredningens argument och de

synpunkter som framförts av remissinstanserna finner regeringen att det

inte finns skäl att införa ett system där medlingsverksamheten i huvudsak

skall bedrivas av medlare som är anställda vid Medlingsinstitutet. Det

främsta skälet för regeringens bedömning är medlarfunktionens karaktär

av förtroendeuppdrag. För en framgångsrik medling är det av stor vikt att

medlaren har båda parters förtroende. En viktig grund för förtroende är

att parterna vet att medlaren är fristående och inte agerar på någon

annans uppdrag. Det är troligt att ett litet antal anställda medlare genom

ett välavvägt agerande faktiskt skulle kunna bygga upp ett sådant

förtroende på stora delar av arbetsmarknaden. De nackdelar som skulle

uppkomma om detta misslyckas är emellertid omfattande. Regeringen ser

därför betydande fördelar med ett system där ett större antal medlare

finns att tillgå. Ingenting hindrar emellertid att parter som så önskar

anlitar en person som är anställd vid Medlingsinstitutet för

medlingsuppdrag.

De mer kontinuerliga arbetsuppgifterna för medlarna som utredningen

beskriver kan enligt regeringens bedömning med fördel utföras av

Medlingsinstitutets personal. Kontakterna mellan medlarna och

Medlingsinstitutet bör vara regelbundna och medlarna kan väntas ha stor

nytta av det underlag Medlingsinstitutet kan tillhandahålla.

Enligt regeringens bedömning bör Medlingsinstitutet knyta till sig en

grupp externa medlare som består av ett tillräckligt stort antal personer

för att parterna skall ha möjlighet att välja mellan olika medlare även

under en anhopning av parallella konflikter på arbetsmarknaden.

Det är Medlingsinstitutets ansvar att det finns en sådan grupp personer

som är förberedda av institutet för att med kort varsel kunna åta sig ett

medlingsuppdrag samt att återväxten av nya medlare säkras. Detta

fordrar att institutet regelbundet har konferenser och utbildning för

personer som är aktuella för medlingsuppdrag. Särskilt bör tid avsättas

för att vidareutveckla konfliktlösningsmetoder, utbyta erfarenheter med

andra personer som har medlingsuppdrag och med medlare i andra länder

samt att genomföra övningar och förhandlingsspel.

Den praxis Förlikningsmannaexpeditionen tillämpat sedan flera år där

två medlare förordnas i flertalet tvister torde vara värd att arbeta vidare

med. Metoden syftar till att introducera nya medlare för parterna

samtidigt som det ger mindre erfarna medlare en möjlighet att pröva

uppgiften som medlare.

Vidare förutsätts att institutet för diskussioner med medlarna om

utvecklingen på arbetsmarknaden och redovisar institutets bedömningar

inför kommande avtalsförhandlingar samt att medlarna deltar i

utvärderingar av genomförda avtalsrörelser.

Systemet med så kallade fasta förlikningsmän vid lokala konflikter bör

enligt regeringens uppfattning bibehållas. I dag finns det sex fasta

förlikningsmän som i form av bisyssla medlar i lokala ärenden.

Medlingsinstitutet bör emellertid utvärdera systemet och föreslå sådana

eventuella förändringar som är till gagn för lösandet av lokala konflikter.

8.4 Lönestatistik

8.4.1 Statistikansvarig myndighet för den officiella

lönestatistiken

Regeringens förslag: Medlingsinstitutet blir statistikansvarig

myndighet för den officiella lönestatistiken från den 1 januari 2001.

Regeringens bedömning: Samrådsförfarandet med andra

statistikanvändare bör fördjupas.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med

regeringens.

Remissinstanserna: LO, Handelsanställdas förbund,

Kommunalarbetareförbundet, KFO, Facken inom industrin, RRV, RSV,

BAO och Kommunförbundet stöder förslaget. Några anger vissa

förutsättningar för sitt stöd.

Förslaget avvisas av Förlikningsmannaexpeditionen,

Arbetsgivaralliansen, SAF, VI, SACO och TCO med flera, SCB,

Socialvetenskapliga forskningsrådet, IFAU, Näringslivets Nämnd för

Regelgranskning (NNR), Tidningsutgivarna, Uppsala universitet och

Arbetsgivarverket. Arbetsgivarverket menar att Konjunkturinstitutet i

stället bör ha statistikansvaret.

Skälen för regeringens förslag

Principer för statistikansvaret

Remissopinionen är delad i frågan om var statistikansvaret för

lönestatistiken bör ligga. Bland de remissinstanser som förordar

Medlingsinstitutet som statistikansvarig myndighet finns LO och RSV

som menar att förslagen ligger väl i linje med den mer aktiva och

normbildande roll som Medlingsinstitutet ges enligt utredningens förslag.

Flera remissinstanser, även sådana som anser att SCB bör kvarstå som

statistikansvarig myndighet, menar att användarnas inflytande över

statistiken behöver förstärkas. Exempelvis skriver SACO och TCO med

flera i sitt gemensamma remissvar att olika intressenters inflytande över

statistiken bör förstärkas genom en tydligare beställar- och

utförarrelation.

Skälen som anges av de remissinstanser som avvisar förslaget varierar.

SAF anser att en statlig myndighet inte samtidigt skall svara för en

allmän medlingsfunktion och vara statistikansvarig eftersom en

sammanblandning av rollerna kan leda till en centralism och likformighet

som försvårar och skadar lönebildningsprocessen. Andra menar att det

faktum att statistiken har en bred användarkrets talar för SCB som

statistikansvarig myndighet.

SCB hävdar att Medlingsinstitutets intresse gäller statistik som

underlag för förhandlingar och att Medlingsinstitutet därför inte har

något entydigt stort intresse för lönestatistik. Institutets behov av den

officiella lönestatistiken kommer enligt SCB:s bedömning huvudsakligen

att vara av mer övergripande art såsom underlag för samhällsekonomiska

analyser. Med den inriktning som institutet föreslås få menar SCB att

stora delar av den löne- och sysselsättningsstatistik som produceras vid

SCB kommer att ligga utanför institutets intresseområde. Det finns

vidare enligt SCB:s uppfattning starka motiv för en produktionsmässig

samordning av hela lönestatistiken. Det omfattande arbetet gentemot

Eurostat ställer enligt SCB mycket höga krav på samordning både inom

och utom SCB. En flyttning av statistikansvaret till det nya

Medlingsinstitutet skulle enligt SCB också skapa problem med den

samordning av den ekonomiska statistiken som görs inom SCB. SCB

menar vidare att man redan i dag har ett gott samarbete med

arbetsmarknadens parter avseende lönestatistikens utformning och i den

löpande statistikproduktionen.

Vissa remissinstanser har framfört farhågor om att Medlingsinstitutet

inte skulle vara ett tillräckligt obundet organ för att kunna verka för en

neutral lönestatistik. Farhågor finns både för att Medlingsinstitutet i syfte

att upprätthålla en god relation med parterna skulle komma att vilja

redovisa en mer dämpad löneutveckling än vad som är fallet och att

Medlingsinstitutet i form av ett slags lönepolis skulle vilja överdriva

löneutvecklingen i samhället. Regeringen konstaterar att båda dessa

uppfattningar baseras på missuppfattningar om Medlingsinstitutets roll.

Det är väsentligt att påpeka att Medlingsinstitutet med sin

analysfunktion inte är parternas organ utan en myndighet som bland

annat har att bevaka statens övergripande samhällsekonomiska ansvar på

lönebildningsområdet. Medlingsinstitutet har alltså inte något intresse av

att statistiken förvanskas i enlighet med ett resonemang om att parterna i

ohelig allians skulle vilja redovisa en långsammare löneutveckling än

vad som är fallet. Inte heller finns incitament för Medlingsinstitutet att

överdriva löneutvecklingen. För att Medlingsinstitutet med någon

framgång skall kunna referera till statistiken i sina diskussioner med

parterna krävs att den är så välunderbyggd att parterna inte kan negligera

den med argumentet att den inte ger en rättvisande bild. I stället har

Medlingsinstitutet intresse av att den lönestatistik som produceras är så

rättvisande och av så god kvalitet som möjligt.

Regeringen konstaterar också att Medlingsinstitutets intresse för den

officiella lönestatistiken inte påverkas av huruvida parterna själva i sina

förhandlingar använder sig av den som underlag. Viljan att

överhuvudtaget referera till lönestatistik i förhandlingar varierar påtagligt

mellan olika organisationer på arbetsmarknaden medan

Medlingsinstitutets intresse har sin grund i uppgiften att bevaka att

samhällsintresset tillvaratas i lönebildningen.

Enligt regeringens bedömning skulle det inte inverka negativt på

förtroendet för den officiella lönestatistiken om Medlingsinstitutet görs

till statistikansvarig myndighet. Tvärtom kommer den sakkunskap och

goda beställarkompetens som Medlingsinstitutets anställda representerar

att, enligt regeringens bedömning, resultera i ett stärkt förtroende för

statistiken. En kritik som ofta framförts mot den officiella lönestatistiken

är nämligen att SCB saknar tillräcklig kunskap för att kunna tolka

statistiken tillräckligt väl.

Ett skäl till att SCB i dag är statistikansvarig myndighet är att det

hittills inte gått att peka ut en entydig huvudanvändare av statistiken.

Riksdagen har tidigare fastlagt principer för ansvaret och finansieringen

av den statliga statistiken. Enligt principerna skall SCB ansvara för

officiell statistik som griper över flera sektorer, som saknar en entydig

huvudanvändare eller där det påtagligt gagnar förtroendet för statistiken.

Enligt regeringens mening uppfylls inte dessa kriterier för lönestatistiken

när Medlingsinstitutet inrättats.

Inrättandet av Medlingsinstitutet innebär att ett samlat ansvar för att

följa och analysera svensk lönebildning kommer att finnas vid en och

samma myndighet. Analysarbetet kommer att bedrivas utifrån olika

perspektiv där en viktig del är att tolka den uppmätta löneutvecklingen.

Medlingsinstitutet skall också publicera månadsvisa och årsvisa rapporter

om lönebildning och löneutveckling. Den funktion Medlingsinstitutet

föreslås få motsvaras inte av verksamheten vid någon i dag existerande

statlig myndighet. Medlingsinstitutet framstår därmed som en

huvudanvändare av lönestatistiken. Regeringen anser därför att

statistikansvaret bör föras över från Statistiska centralbyrån, som i dag

har detta ansvar, till Medlingsinstitutet.

De anställda vid Medlingsinstitutet kommer med sin kompetens inom

bland annat områdena samhällsekonomi, lönebildning, lönestatistik,

avtalsförhandlingar och avtalstolkning att ha en mycket god kunskap om

vad som krävs för utformningen av en användbar lönestatistik. Därför

kommer Medlingsinstitutet att besitta en god beställarkompetens.

Medlingsinstitutets statistikansvar bör avse både den månadsvisa

lönestatistiken, ibland benämnd konjunkturstatistiken, och den årsvisa

lönestatistiken, ibland benämnd strukturstatistiken. Statistikansvaret bör

inte omfatta den kvartalsvisa sysselsättningsstatistiken som numera är

separerad från lönestatistiken. Vidare bör statistikansvaret inte heller

omfatta Arbetskraftsundersökningarna (AKU) och annan statistik som

inte produktionstekniskt är kopplad till den månadsvisa lönestatistiken.

Överföringen av ansvaret bör enligt regeringens mening ske så snart

som är möjligt med beaktande av att Medlingsinstitutet inrättas den 1

juni 2000. Det är väsentlig att Medlingsinstitutet ges tid att hinna bygga

upp en tillräcklig kompetens inom myndigheten dessförinnan. Enligt

regeringens bedömning framstår den 1 januari 2001 som en lämplig

tidpunkt för överföringen av statistikansvaret.

Regeringen instämmer vidare i remissynpunkten från SACO och TCO

med flera att det är av värde om beställarrollen och utförarrollen skiljs åt

för framtagandet av lönestatistiken. Detta skulle stärka såväl

kvalitetskraven som kostnadsmedvetandet och effektivitetskraven i

statistikproduktionen. Det är därmed väsentligt att Medlingsinstitutet i

sin beställarroll beaktar de produktionstekniska vinster och

kostnadsmässiga besparingar som kan åstadkommas om

lönestatistikproduktionen samordnas med angränsande statistik. Enligt

den bedömning utredningen gjorde kommer huvuddelen av den officiella

lönestatistiken att produceras av Statistiska centralbyrån även om

statistikansvaret tas över av Medlingsinstitutet.

Fördjupat samrådsförfarande

Samtidigt som Medlingsinstitutet kan utpekas som en huvudanvändare av

lönestatistik är det av högsta vikt att andra användares statistikbehov

tillgodoses samt att samrådet med dessa sker regelbundet och i fasta

former. De väsentligaste övriga användningsområdena för den officiella

lönestatistiken är konjunkturbedömning, samhällsvetenskaplig forskning,

jämställdhetsarbete och allmäninformation. Vidare används den av

arbetsgivare som underlag för lönesättning. Ytterligare

användningsområden är, som SCB lyfter fram i sitt remissvar, underlag i

annan statistikproduktion som nationalräkenskaperna samt internationell

rapportering till Eurostat, ILO och OECD.

En allmänt förekommande fråga som tas upp av remissinstanserna är

behovet av större inflytande över statistikens utformning. BAO, Facken

inom industrin, Kommunförbundet, Uppsala universitet och IFAU

framför sådan synpunkter. Regeringen avser att ge Medlingsinstitutet i

uppgift att inrätta ett expertråd för lönestatistik som bland annat skall

fungera som ett organ för att tillvarata andra intressenters behov i

utformningen av lönestatistiken. Det kan ske genom att olika intressenter

kan påverka uppläggningen på ett tidigt stadium och får möjlighet att

gemensamt tolka utfall, ingångna avtals effekter m.m. Rådet bör alltid

sammankallas som förberedelse till beslut som påverkar

statistikproduktionen.

I rådet bör enligt regeringen företrädare för arbetsmarknadens parter

ingå. Enligt utredningens förslag bör därutöver Konjunkturinstitutet och

SCB adjungeras till rådet. Regeringen instämmer i utredningens

bedömning men menar att även representanter för den

samhällsvetenskapliga forskningen bör adjungeras till rådet samt att

Medlingsinstitutet också regelbundet bör samråda med andra intressenter

som Jämställdhetsombudsmannen och Ombudsmannen mot etnisk

diskriminering.

Konjunkturinstitutet och andra organ på konjunkturbedömningens

område är starkt beroende av främst den månadsvisa lönestatistiken.

Konjunkturinstitutet måste därför genom ett välutvecklat

samrådsförfarande tillförsäkras ett stort inflytande på

statistikproduktionen i för konjunkturbedömningen relevanta avseenden.

Det är vidare väsentligt att samråd sker med SCB i frågor som gäller

behov av allmäninformativ statistik, inbegripet statistik som belyser

jämställdhetsfrågor, samt när det gäller krav från Eurostat och andra

internationella organ. Särskilt väsentligt är att samordningen med den

ekonomiska statistiken och de krav som följer av att även lönestatistiken

och dess bakomliggande register bör utgöra en integrerad del av

statistiksystemet beaktas väl.

IFAU framför i sitt remissvar farhågor om att ett byte av huvudman

riskerar att medföra brott i de statistiska tidsserierna vilket försvårar

forskningens arbete. Regeringen menar att sådana frågor bör hanteras i

det fördjupade samrådet. Det faktum att Medlingsinstitutet blir en

huvudanvändare av lönestatistik får enligt regeringen inte innebära att

andra användares intressen åsidosätts. Den utformning av

samrådsförfarandet som regeringen föreslår syftar till att på ett bättre sätt

än i dag tillgodose statistikanvändarnas synpunkter. Skulle det som vissa

remissinstanser befarar ändå uppstå en situation där viktiga användares

intressen åsidosätts är regeringen beredd att ompröva förslaget om

förläggningen av ansvaret för den officiella lönestatistiken. Regeringen

har därför för avsikt att låta utvärdera konsekvenserna av förändringen

när det nya systemet verkat en tid. Vidare avser regeringen att uppdra åt

Medlingsinstitutet att redovisa hur man avser att säkerställa att kraven på

den officiella statistiken tillgodoses.

8.4.2 Förbättrad lönestatistik

Regeringens bedömning: Regeringen avser att ge Statistiska

centralbyrån i uppdrag att under år 2000 vidta åtgärder som kommer

att förbättra lönestatistiken. Den månadsvisa statistiken bör förbättras

genom en utförligare redovisning av retroaktiva löneutbetalningar.

Den årsvisa lönestatistiken bör utvidgas genom att statistik redovisas

för ett 50-tal branscher, med fördelning på kön och på arbetare och

tjänstemän. Statistiken bör vidare redovisas snabbare än i dag varför

produktionen bör effektiviseras.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med

regeringens. Därutöver föreslår utredningen vissa förbättringar som SCB

redan genomfört eller för närvarande genomför avseende månadsvis

statistik även för staten samt full täckning av kommun- och

landstingssektorerna.

Remissinstanserna: Arbetstagarorganisationerna är allmänt positiva

till förslagen om en förbättrad lönestatistik medan flera

arbetsgivarorganisationer är kritiska. En majoritet av övriga

remissinstanser förespråkar en förbättrad lönestatistik.

Skälen för regeringens bedömning

Månadsvis lönestatistik

SCB har från och med år 1999 tagit över produktionen av den

månadsvisa lönestatistiken avseende kommuner och landsting från

Kommunförbundet och Landstingsförbundet. Den SCB-producerade

statistiken täcker samtliga kommuner och landsting. SCB har vidare

börjat producera den statliga statistiken månadsvis under 1999.

Statistiken planeras att publiceras från och med nästa år. Regeringen

anser att månadsvis lönestatistik bör produceras för alla sektorer i

ekonomin eftersom en enhetlig periodicitet möjliggör beräkningar för

den totala ekonomin. Det är därför tillfredsställande att sådan statistik

kan redovisas avseende samtliga sektorer från och med år 2000.

Det är enligt regeringens mening också viktigt att redovisningen av

retroaktiva löneutbetalningar förbättras i syfte att snabbt erhålla en så god

bild som möjligt av den faktiska löneutvecklingen. Enligt SCB pågår

arbete med en bättre redovisning av retroaktiva löneutbetalningar.

Uppgifter om retroaktiva betalningar samlas in löpande, och fördelas i

efterhand på de månader betalningarna avser. Revideringar görs således

bakåt i tiden. I vissa fall dröjer SCB med att publicera sådana

revideringar i avvaktan på ytterligare kompletterande information. Det är

emellertid enligt regeringen önskvärt att revideringar med hänsyn till

retroaktiva betalningar görs så snabbt som möjligt, även om det blir fråga

om preliminära revideringar. Vidare bör precisionen i nivåförändringar

redovisas.

Medlingsinstitutet bör utarbeta rutiner för att göra skattningar av löne-

utfallet för hela arbetsmarknaden när endast en del av de

uppgiftslämnande företagen vid en viss tidpunkt har haft möjlighet att

ange retroaktiva betalningar.

Vidare bör Medlingsinstitutet svara för att en samlad månadsvis

publicering sker av statistiken. I publikationen bör även procentuella

ökningstal för hela ekonomin och de stora sektorerna anges.

Årsvis lönestatistik

Regeringen instämmer i utredningens förslag om förbättringar av den

årliga lönestatistiken. För att kunna följa löneutvecklingen för kvinnor

och män på områden som relativt väl ansluter till de löneavtal som

träffas, krävs en lönestatistik som är detaljerad och fördelad både på kön

och i förekommande fall på arbetare och tjänstemän. Regeringen

instämmer i utredningens bedömning att det krävs en redovisning på

cirka 50 områden eller branscher samt att det kan krävas utökade urval

för att erhålla tillräcklig kvalitet i statistiken exempelvis vid uppdelning

på kön.

LO och flera LO-förbund har i sina remissvar framfört synpunkter om

att statistiken bör redovisas per avtalsområde. Regeringen instämmer i

utredningens bedömning och slutsats att mycket talar mot framtagandet

av en sådan statistik. Utöver vad utredningen anfört anser regeringen

dessutom att det skulle innebära stora praktiska svårigheter och kostnader

att samla in en heltäckande avtalsområdesuppdelad statistik. Insamlandet

skulle exempelvis innebära en påtagligt ökad uppgiftslämnarbörda.

Problemen förstoras av att avtalsområdena inte är givna en gång för alla,

utan kan delas upp eller slås samman från avtalsrörelse till avtalsrörelse.

Produktionstiden för statistiken bör enligt regeringens mening

förkortas för att uppnå en högre grad av aktualitet i statistiken. Strävan

bör vara att genom effektiviserande åtgärder redovisa statistiken i början

av året efter det år statistiken avser.

Medlingsinstitutet bör enligt regeringen svara för att årsstatistiken

publiceras i form av en årlig rapport, som även innefattar analyser samt

jämförelser med resultaten av konjunkturstatistiken. Rapporten

diskuteras närmare i avsnitt 8.5.

Medlingsinstitutets behov av detaljerad statistik på avtalsområden,

exempelvis vid medling, förutsätts kunna tillgodoses genom att

partsgemensam, eller av ena parten producerad, förhandlingsstatistik

ställs till institutets förfogande när så erfordras. Regeringen instämmer i

utredningens slutsats att det inte finns skäl att lagstifta om att parterna

gemensamt skall producera lönestatistik. Tvångsmedel kan inte

åstadkomma den förtroendeskapande effekt som frivilliga statistikavtal

kan ge. Att lagstifta om att parterna gemensamt skall producera statistik

skulle vara ett främmande inslag i den svenska rättsordningen och

innebära ett omfattande ingrepp i organisationernas

självbestämmanderätt.

Förbättringen av såväl den årsvisa som den månadsvisa statistiken bör

genomföras redan år 2000. Ett viktigt skäl för detta är behovet av

jämförbar statistik när nästa avtalsrörelse analyseras. Regeringen

kommer att ge Statistiska centralbyrån i uppdrag att under år 2000 vidta

åtgärder som kommer att förbättra lönestatistiken. Uppdraget omfattar

förbättringar av den månadsvisa statistiken genom en utförligare

redovisning av retroaktiva löneutbetalningar samt av den årsvisa

lönestatistiken genom att statistik redovisas för ett 50-tal branscher, med

fördelning på kön och i förekommande fall arbetare och tjänstemän. SCB

får också i uppdrag att producera löpande statistik över vakanser och

arbetskonflikter samt att komplettera databasen LINDA enligt

nedanstående riktlinjer.

Forskningsdatabasen LINDA

Forskningen om lönebildningen och angränsande frågor har under senare

år alltmer fått en inriktning som kräver data för enskilda individer och att

individerna kan följas över tiden. Dessa behov tillgodoses inte

automatiskt av den officiella statistiken i dess nuvarande utformning.

Exempel på frågeställningar som i endast begränsad utsträckning kan

analyseras med den nuvarande lönestatistiken är arbetslöshetens inverkan

på löneutvecklingen, olika slag av lönediskriminering och

lönebildningens fördelningseffekter. Det sistnämnda kan bland annat

gälla löneutvecklingen för individer med små ekonomiska resurser

respektive för de mest välbeställda.

Regeringen delar utredningens bedömningen att forskningens behov

bäst tillgodoses genom komplettering av individdatabasen LINDA.

(Longitudinal INdividual DAta for Sweden). Denna databas är under

utveckling som ett samarbetsprojekt mellan Uppsala Universitet, SCB,

Riksförsäkringsverket samt Regeringskansliet. I databasen ingår

uppgifter om omkring 300 000 individer samt deras familjemedlemmar.

Databasen saknar ännu heltäckande data om individernas löner och

arbetstid. Sådana data skulle i hög grad öka databasens

forskningsmässiga användbarhet. LINDA innehåller en lång tidsserie av

uppgifter baserade på registerdata, vilket gör den både kostnadseffektiv

och särskilt lämpad för forskningen. SACO och TCO med flera,

Socialvetenskapliga forskningsrådet, Institutet för

arbetsmarknadspolitisk utvärdering, SCB och LO har i sina remissvar

gett uttryck för att de stödjer utredningens förslag.

LINDA innehåller redan i dag individuella uppgifter om årsvis

inkomst, hämtade från inkomstskatteregistren. Det är i detta material

möjligt att särskilja löneinkomster och andra inkomstslag. Av detta kan

emellertid inga slutsatser dras om lönenivåerna, eftersom man inte vet

vilken arbetstid individerna har haft, hur stor del av året de arbetat, hur

många arbetsgivare de haft m.m. En möjlighet är att fråga individerna

själva om deras löner och arbetstider, på likartat sätt som man nu samlar

in annan arbetsmarknadsinformation i Arbetskraftsundersökningarna

(AKU). Detta förfarande anses emellertid ge osäkra resultat och är

mycket kostsamt. Bättre precision till en förhållandevis låg extra kostnad

kan erhållas om man tillför LINDA-basen individinformation från SCB:s

årsvisa lönestatistik. En nackdel är att man härigenom inte kan få fram

lönedata för alla individer i LINDA, även om de där har registrerats för

löneinkomst. Problem kan också uppstå när det gäller individer med flera

arbetsgivare, tillfälliga anställningar etc.

Regeringen anser, trots de svårigheter som kan finnas, att

forskningsdatabasen LINDA bör kompletteras med heltäckande

individuppgifter om löner från SCB:s årsvisa lönestatistik. Det skulle

avsevärt förbättra forskningens möjligheter att studera lönebildningen.

Det är dessutom av speciell betydelse för forskningen om osaklig

lönediskriminering på grund av bland annat kön och etnicitet. För att

erhålla ett representativt urval av löner för hela arbetsmarknaden bör

urvalet av små företag i SCB:s årsvisa lönestatistik samordnas med det

urval som finns i LINDA. En kompletterande datainsamling kan också

behöva göras för dem som inte finns med i underlaget för SCB:s årsvisa

lönestatistik. För att ta till vara forskningens synpunkter och önskemål

vad gäller lönestatistik bör Medlingsinstitutet vidare upprätthålla

regelbundna kontakter med forskningen på berörda områden. Det bör

ankomma på Medlingsinstitutet självt att bestämma om formerna för

detta.

8.5 Rapporter om löneutveckling och samhällsekonomi

samt utskottsutfrågningar

Regeringens bedömning: Konjunkturinstitutet bör svara för att en

årlig rapport om de samhällsekonomiska förutsättningarna för

löneförhandlingar tas fram. Medlingsinstitutet bör svara för att det

årligen publiceras en rapport om löneutveckling m.m.

Medlingsinstitutets chef bör, om riksdagen finner det lämpligt, inför

riksdagens finansutskott och arbetsmarknadsutskott årligen redogöra

för utvecklingen inom lönebildningens område och det sätt på vilket

institutet tagit sig an sin uppgift att verka för en väl fungerande

lönebildning.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i stora

delar med regeringens bedömning avseende rapporter om

samhällsekonomi och löneutveckling. Utredningen föreslog dock att

Medlingsinstitutet skulle svara för den årliga publiceringen av rapporten

om de samhällsekonomiska förutsättningarna. I utredningen framfördes

inga förslag om att institutets chef även bör avrapportera direkt till

riksdagen.

Remissinstanserna: Facken inom industrin, BAO, KFO, IFAU, AMS,

RSV och Statskontoret är positiva till förslaget. SACO och TCO med

flera, Ledarna, SAF, Förlikningsmannaexpeditionen och

Forskningsrådsnämnden avvisar förslaget. Arbetsgivarverket föreslår att

rapporterna i stället bör utarbetas av Konjunkturinstitutet. Länsstyrelsen i

Stockholms län instämmer i Arbetsgivarverkets synpunkt och föreslår

dessutom att även RRV skulle kunna ges en roll i detta sammanhang.

Skälen för regeringens bedömning

Rapport om de samhällsekonomiska förutsättningarna

Konjunkturinstitutet bör svara för att en årlig rapport om de

samhällsekonomiska förutsättningarna för löneförhandlingar utarbetas.

Rapporten skall vara framtidsinriktad och innehålla bedömningar av hur

den ekonomiska utvecklingen kan förväntas se ut under de närmast

kommande åren i Sverige och omvärlden. Särskilt viktigt är det att

beskriva den omvärld, som Sverige har att verka i och konkurrera med.

Beskrivningarna bör vara mångfacetterade och inte försöka lägga fast en

norm för löneökningstakten i form av ett enda procenttal.

Utgivningstidpunkten bör anpassas till vad som är lämpligt med hänsyn

till avtalsperiodernas löptider på olika avtalsområden.

Ett kvalificerat faktaunderlag från en oberoende instans underlättar för

såväl parterna som Medlingsinstitutet att kunna utgå från en likartad

verklighetsbild. Detta gynnar en konstruktiv förhandlingsprocess både

om parterna väljer att göra upp på egen hand eller ej. Möjligheterna till

samsyn kring de samhällsekonomiska förutsättningarna skall tillvaratas

även om det också måste understrykas att olika bedömningar legitimt kan

göras av förhandlingsutrymmet utifrån skilda teoretiska och

värderingsmässiga utgångspunkter.

Det är dessutom viktigt att parterna på lokal nivå får tillgång till de

fakta och analyser, som har utgjort ett underlag för förhandlingarna på

central nivå. Lönebildningen sker i dag i betydande utsträckning på de

enskilda arbetsplatserna i samband med de lokala förhandlingarna.

Genom att rapporter publiceras kan en intresserad allmänhet ta del av

fakta och analyser. Det är värdefullt att få till stånd en bred debatt om

förutsättningarna för lönebildningen, eftersom det annars finns risk för

att resultatet av löneförhandlingarna inte uppfattas som legitimt.

Erfarenheterna från de länder där parterna samverkar kring rapporter

om samhällsekonomiska frågor är goda. Samverkan om analyser av de

samhällsekonomiska frågorna tycks ha en tendens att förbättra

samförståndsandan mellan parterna. Utredningen redovisar sådana

erfarenheter från Norge, Nederländerna, Irland och Österrike. Den

gemensamma analysen bidrar bland annat till att fokusera intresset på

lönebildningens roll för konkurrenskraften och sysselsättningen.

Även i Sverige finns det positiva erfarenheter från

Rehnbergkommissionen och framåt av rapporter om samhällsekonomiska

förutsättningar för avtalsförhandlingar, t.ex. den s.k. Edingruppens

arbete. Det gäller även i den senaste avtalsrörelsen, i vilken Industrins

ekonomiska råd hade denna funktion. De opartiska ordförandena

tillmäter Industrins ekonomiska råd en utomordentlig vikt, i sin

utvärdering av 1998 års förhandlingar. Genom rådet har det varit möjligt

att på ett effektivare sätt än tidigare få utlåtanden och rekommendationer

i ekonomiska frågor och det blev möjligt att integrera de ekonomiska

bedömningarna direkt i avtalsrörelsens beslutsprocesser.

SACO och TCO med flera har i sitt gemensamma remissvar framhållit

att utgivningen av rapporter i och för sig ryms i den renodlade roll som

de vill ge Medlingsinstitutet men att institutet inte bör få ett explicit

uppdrag om detta av regering och riksdag. Det skulle enligt SACO och

TCO innebära att Medlingsinstitutet i lätt maskerad form tilldelas den

normbildande roll som de anser vara oförenlig med medlingsuppgiften.

Även SAF och BAO har i sina remissvar framfört farhågor om att

rapporterna kan ge upphov till en centralstyrning av lönebildningen som

de inte vill se.

Regeringen instämmer till viss del i dessa bedömningar. Enligt

regeringen är det därför att föredra att den samhällsekonomiska rapporten

utarbetas av Konjunkturinstitutet i stället för av Medlingsinstitutet. I

övrigt vill regeringen återigen framhålla att utredningens förslag innebär

att beskrivningarna i rapporten skall vara mångfacetterade och att man

inte bör sträva efter att lägga fast en norm för löneökningstakten i form

av ett enda procenttal. Regeringen delar dessutom det synsätt som IFAU

gett uttryck för att Medlingsinstitutet har en viktig pedagogisk roll i den

mening att det skall söka skapa samsyn hos parterna om de

samhällsekonomiska förutsättningarna för löneökningar men att de

slutsatser som dras i rapporterna inte kan lyftas fram som en etablerad

sanning eftersom det rör sig om frågor som rör vetenskapsområden som

är ickeexakta till sin natur. Regeringen har heller ingen anledning att

söka påverka parterna i valet mellan att bedriva förhandlingarna på

central eller lokal nivå.

Regeringen vill samtidigt starkt betona att arbetet med att söka uppnå

en bredare samsyn mellan parterna om det samhällsekonomiska

förutsättningarna för löneförhandlingarna inte får gå ut över parternas

förtroende för medlarnas verksamhet. Förutom TCO, SACO, SAF och

BAO har även Arbetsgivarverket framfört farhågor för att så skall ske.

Rapporten om de samhällsekonomiska förutsättningarna bör därför inte

utarbetas av Medlingsinstitutet.

Rapport om löneutvecklingen m.m.

Medlingsinstitutet bör ges i uppdrag att årligen rapportera om

löneutvecklingen och andra faktorer som har anknytning till

lönebildningen. I den årliga rapporten om löneutvecklingen m.m. bör en

beskrivning ges av betydelsefulla förändringar vad gäller löner,

arbetskraftskostnader, produktivitetsutveckling, inkomstfördelning,

inkomstutveckling, sysselsättning, avtalskonstruktioner,

förhandlingssystem och arbetsmarknadslagstiftning i Sverige och i

omvärlden. Lönebildningens strukturpåverkande effekter skall också

uppmärksammas. Avsikten är att rapporten skall innehålla en fyllig

redovisning av den senaste utvecklingen i Sverige och i våra viktigaste

konkurrentländer. Genom den ökade integrationen mellan länderna finns

behov av bättre kunskap om avtalssystem och arbetsrätt för att bättre

bedöma förändringen av konkurrenskraften för olika branscher och

yrkesgrupper. Lönestatistiken behöver också redovisas för branscher,

yrkesgrupper, uppdelning på kön etc och gärna med spridningsmått. För

att göra en rättvisande beskrivning fordras dock ingående kännedom om

statistikkällor och tolkningsproblem. Det är därför av stort värde att

Medlingsinstitutet även har i uppgift att samla in och analysera

kollektivavtal om löner och allmänna anställningsvillkor.

Rapporten bör inte enbart vara beskrivande till sin karaktär utan även

innehålla analyser om hur utvecklingen av arbetskraftskostnaderna

påverkat den samhällsekonomiska utvecklingen och i synnerhet

sysselsättningsutvecklingen. Regeringen har vid flera tillfällen framhållit

att en väl fungerande lönebildning är av avgörande betydelse för

möjligheterna att återgå till ett läge med full sysselsättning. Det måste

vara möjligt att förena en god reallöneutveckling med låg arbetslöshet

och hög sysselsättning även med dagens ambitiösa inflationsmål. Även

om utvecklingen just nu tycks positiv finns en betydande osäkerhet om

hur lönebildningen kommer att fungera i detta avseende under de

kommande årens fortsatt starka tillväxt. Medlingsinstitutet kommer

därför att få en viktig uppgift vad gäller att förse riksdagen och

regeringen med relevant beslutsunderlag för de ställningstaganden som i

framtiden kan behöva göras för att de höga sysselsättningsambitioner

som finns skall kunna uppfyllas. Inom ramen för den årliga rapporten är

det dessutom viktigt att fördelningspolitiska analyser och väl

genomarbetade beslutsunderlag vad gäller osaklig lönediskriminering tas

fram. Även jämställdhets- och integrationsfrågor bör därför ges en

central plats i rapporten.

Vidare anser regeringen att rapporten även bör innehålla en

redovisning och analys av de stridsåtgärder som arbetsmarknadens parter

har vidtagit under året. Som utredningen anför, har förhållandena på

arbetsmarknaden förändrats under de senaste decennierna. Den tekniska

utvecklingen har gjort företagen mer sårbara. Risken har ökat för att ett

företag, som inte klarar att leverera enligt avtal, får problem att få nya

order. Produktionstekniken har samtidigt inneburit att fler arbetstagare

har nyckelpositioner i den meningen att de är så viktiga för verksamheten

att hela produktionen avbryts om de tas ut i strejk. Beroendet mellan

olika led i produktionen har ökat. Det finns således stora möjligheter att

genom en stridsåtgärd som kostar mycket lite för den egna

organisationen, orsaka motparten stora kostnader. En sådan typ av

stridsåtgärder, s.k. nålsticksåtgärder, är ofta även mycket kännbara för

tredje man. Alltmer specialiserade arbetsuppgifter gör också att det finns

en ökad risk för att vissa arbetstagare bildar egna organisationer som för

att slå sig in på ett avtalsområde vidtar stridsåtgärder som lamslår en stor

verksamhet.

De förändrade förhållandena på arbetsmarknaden har vidare inneburit

att de fackliga organisationerna har olika förhandlingsstyrka. Vissa

förbund organiserar fler nyckelpersoner än andra och har då större

möjligheter att orsaka ett mycket stort produktionsbortfall till en liten

kostnad för den egna konfliktfonden. Det är nu fler aktörer än tidigare

som fattar beslut om stridsåtgärder och det sker mindre samordning inom

huvudorganisationerna. På många områden individualiseras också

lönesättningen. Antalet avtalsområden har ökat och samarbetet mellan

förbund, som är medlemmar i olika centralorganisationer har utvecklats.

Uppdelningen av arbetsmarknaden i allt fler avtalsområden har lett till att

förhandlingarna inom ett avtalsområde lättare får följdverkningar inom

andra områden. Den internationella konkurrensen gör också att enskilda

företag ogärna deltar i en lockout. I stället förekommer uttalanden om att

produktionen i ett företag kan flyttas till ett annat land. Sett ur ett

samhällsekonomiskt perspektiv och med målet att öka sysselsättningen

och minska arbetslösheten i Sverige, är det en svarsåtgärd som inte

gagnar utvecklingen i landet.

Samtidigt har den höga arbetslösheten och ett ökat antal tidsbegränsade

anställningar lett till en försvagad position för vissa arbetstagargrupper.

Den ökade internationella rörligheten för företagen har också stärkt

arbetsgivarnas ställning.

Det förhållandet, att få konflikter förekommit under de senaste åren,

tyder i och för sig på att parterna tar sitt ansvar. Det är därför viktigt att

Medlingsinstitutet i sin årliga rapport även uppmärksammar parternas

agerande i konflikter, till exempel när det gäller stridsåtgärder som i

realiteten snarare berör konflikter mellan olika arbetstagarorganisationer

än mellan arbetstagare och arbetsgivare.

Breda och omsorgsfullt genomförda analyser kan även vara av stort

värde för de förhandlande parterna. Betydelsen av det faktaunderlag som

parterna har tillgång till har bland annat lyfts fram i den forskning som

bedrivits om förhandlingsprocesser. Det gäller inte enbart bedömningar

av de samhällsekonomiska förutsättningarna för avtalsförhandlingarna

utan även annat faktaunderlag. Om en större klarhet kan nås om de

troliga konsekvenserna av olika handlingsalternativ och båda parter har

tillgång till samma information ökar sannolikheten att parterna skall göra

upp i godo. Det faktaunderlag och de analyser som finns att tillgå

påverkar även de förutsättningar som finns för parterna att få stöd bland

den allmänna opinionen i en konfliktsituation. Att alla för den

samhällsekonomiska utvecklingen relevanta aspekterna på

lönebildningen lyfts fram och analyseras omsorgsfullt är dessutom av

stor betydelse för den samhällsekonomiska debatten. Det kan vara av

speciellt stor betydelse för de aktörer som ej är direkt berörda av

förhandlingarna men för vilka de ekonomiska förhållandena ändå kan

komma att förändras som en följd av förhandlingsutfallet.

Redogörelse inför finansutskottet och arbetsmarknadsutskottet

Medlingsinstitutets chef bör, om riksdagen finner detta lämpligt, årligen

inför riksdagens finansutskott och arbetsmarknadsutskott svara på frågor

och redogöra för sin syn på hur lönebildningen, arbetskraftskostnaderna

och sysselsättningen utvecklats, samt hur institutet tagit sig an sin uppgift

att verka för en väl fungerande lönebildning utan att frånta parterna deras

ansvar för lönebildningen. Chefen bör också på begäran redogöra för

vilka konflikter som förekommit på arbetsmarknaden och vilka

konsekvenser parternas stridsåtgärder har fått.

Riksdagen har ett övergripande ansvar för att de institutionella

förhållandena i samhället är utformade på ett sätt som ger goda

förutsättningarna för en såväl snabb som välbalanserad

samhällsekonomisk utveckling. För att fullfölja denna uppgift bör

riksdagen ha god information och tillgång till kvalificerade bedömningar

av utvecklingen inom en mängd olika områden. Det finns flera skäl till

att lönebildningen bör lyftas fram som ett i detta avseende viktigt

område.

Lönebildningen tillhör tillsammans med finans- och penningpolitiken

de viktigaste faktorerna för den makroekonomiska balansens

efterfrågesida. För att uppnå en snabb och välbalanserad

samhällsekonomisk utveckling är det viktigt att samspelet mellan dessa

tre faktorer fungerar på ett smidigt sätt. Beslut om den finanspolitiska

inriktningen tas av riksdagen. Ansvaret för penningpolitiken är delegerat

till Riksbanken som sorterar direkt under riksdagen. Riksbankschefen

kallas regelbundet till riksdagen för att inför finansutskottet redogöra för

de bedömningar av den makroekonomiska utvecklingen som Riksbanken

gör och för att utskottsledamöterna skall ha möjlighet att ställa frågor om

bl.a. den penningpolitik som bedrivs. Ansvaret för lönebildningen ligger

hos parterna på arbetsmarknaden. Det ansvar de har för lönebildningen

kan inte liknas vid det ansvar som Riksbanken har för penningpolitiken i

den bemärkelsen att parterna agerar på uppdrag av de egna medlemmarna

och inte på uppdrag av riksdagen. Trots detta finns det ett egenvärde i att

riksdagen på motsvarande sätt kan få tillgång till kvalificerade

bedömningar av lönernas och arbetskraftskostnadernas utveckling, samt

vilken effekt det kan tänkas ha på sysselsättningen. Medlingsinstitutets

chef kan med stöd av den kompetens och den samlade information som

skall finnas vid institutet förse riksdagsmännen med en

helhetsbedömning som de har svårt att få från annat håll.

Medlingsinstitutet har vidare i uppgift att verka för en väl fungerade

lönebildning. Denna uppgift skall utföras utan att parterna fråntas sitt

ansvar för lönebildningen. Det kan i många fall vara en svår balansgång

men är inte desto mindre en mycket viktig uppgift. Institutets verksamhet

behöver därför regelbundet granskas. Utöver de organ som normalt

granskar de statliga myndigheternas verksamhet, vore det enligt

regeringen av värde om en granskning också genomfördes direkt av

riksdagen. Regelbundna utskottsförhör skulle kunna vara ett lämpligt

forum för en sådan granskning.

Ett tredje skäl till att arrangera speciella utskottsutfrågningar av

institutets chef är att riksdagen behöver ett bra beslutsunderlag för att

bedöma i vilken grad det är möjligt att förbättra matchningen på

arbetsmarknaden med hjälp av arbetsmarknads- och utbildningspolitik

och vilket bidrag som lönebildningen kan lämna till en bättre fungerande

matchning. Hur balansen skall se ut mellan, å ena sidan arbetsmarknads-

och utbildningspolitikens, å andra sidan relativlöneförändringarnas

betydelse för matchningen är en svår avvägningsfråga där partsintressena

kan vara starka. Balansen förändras dessutom över tiden.

En aktiv statlig politik påverkar arbetsmarknadens funktionssätt.

Arbetsmarknadspolitiken har till exempel historiskt givit ett väsentligt

bidrag till matchningen på arbetsmarknaden. Trots påskyndandet av

strukturomvandlingen som drevs fram av den solidariska lönepolitiken

förblev den öppna arbetslösheten låg. Under den djupa lågkonjunkturen i

början av 1990-talet då arbetslösheten steg till rekordhöga nivåer lades

emellertid en alltför stor börda på den aktiva arbetsmarknadspolitiken.

Arbetsmarknadspolitiken kunde inte på egen hand klara det stora

efterfrågefall som drabbade den svenska arbetsmarknaden. I stället fick

arbetsmarknadspolitiken frångå sin kärnuppgift och inriktas på att

överbrygga och behålla människor i arbetskraften. Den förbättrade

konjunkturen gör att arbetsmarknadspolitiken åter kan inriktas på att

underlätta matchningen på arbetsmarknaden. Närings- och

regionalpolitik skall ge förutsättningar för en god utveckling över hela

landet. Integrations- och jämställdhetspolitiken är viktig för att alla skall

bli delaktiga av sysselsättningsuppgången. Det är riksdagen som ytterst

ansvarar för hur stor del av ansvaret för att förbättra matchningen på

arbetsmarknaden som arbetsmarknads- och utbildningspolitiken kan stå

för och hur stor del som måste överlämnas till parterna på

arbetsmarknaden att hantera.

8.6 Jämställdhet och diskriminering

Regeringens bedömning: De förbättringar av den årsvisa

lönestatistiken och den komplettering av forskningsdatabasen LINDA

som regeringen förordar kommer att förbättra möjligheten att följa

och analysera löneutvecklingen för kvinnor och män. De årliga

rapporter om löneutveckling m.m. i Sverige och omvärlden som

regeringen avser att ge Medlingsinstitutet i uppgift att publicera bör

innehålla ett särskilt kapitel som analyserar löneutvecklingen ur ett

jämställdhetsperspektiv. Medlingsinstitutet bör säkerställa att det har

tillräcklig kompetens på jämställdhetsområdet. Medlingsinstitutet bör

också följa frågan om diskriminering i lönesättningen på andra

grunder än kön.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med

regeringens bedömning avseende jämställdhet men tar inte upp frågan

om diskriminering av andra orsaker än kön.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna stöder utredningens

förslag eller har inget att invända mot dem. Förslaget stöds av

Jämställdhetsombudsmannen (JämO), Landstingsförbundet, SACO och

TCO med flera, IFAU, Facken inom industrin, SEKO, RRV, BAO och

Rådet för arbetslivsforskning (RALF). Förslaget avvisas av

Tidningsutgivarna, Arbetsgivarverket och Handelsanställdas Förbund.

Skälen för regeringens bedömning: Sakliga löner är en central del av

jämställdhetspolitiken. Förekomsten av osakliga löneskillnader mellan

kvinnor och män har getts särskild uppmärksamhet i jämställdhetslagen

och i Jämställdhetsombudsmannens arbete. En osaklig löneskillnad

strider mot jämställdhetslagens lönediskrimineringsförbud. Genom

förslagen i avsnitt 8.4 om förbättrad lönestatistik ökar möjligheten att

följa och analysera löneutvecklingen för kvinnor och män.

Kompletteringen av databasen LINDA med löneuppgifter som föreslås i

samma avsnitt förbättrar möjligheterna att bedriva forskning om vad som

har betydelse för löneutvecklingen för kvinnor och män. Dessa

förbättrade möjligheter skall tas tillvara genom att Medlingsinstitutet i ett

särskilt kapitel i den rapport om löneutveckling m.m., som institutet

ansvarar för att publicera, analyserar löneutvecklingen ur ett

jämställdhetsperspektiv. Vidare har Medlingsinstitutet möjlighet att lägga

ut särskilda forskningsuppdrag som kan beröra jämställdhetsaspekter.

Medlingsinstitutet bör därför säkerställa att det har tillräcklig kompetens

på jämställdhetsområdet.

JämO menar att det är troligt att framtida konflikter mellan parterna

kommer att handla om just jämställdheten mellan könen. Förbättringar av

jämställdheten i lönesättningen försvåras enligt JämO av att lönepotter är

knutna till avtalsområden och att vissa avtalsområden är

kvinnodominerade medan andra är mansdominerade. Sett ur

arbetsgivarens synpunkt innebär det, konstaterar JämO, att det är dyrt att

göra justeringar av lönerelationer mellan anställda som tillhör olika

förbund eftersom arbetsgivaren då behöver skjuta till extra pengar.

Landstingsförbundet för i sitt yttrande en liknande diskussion om en

förbättring av de kvinnodominerade vårdyrkenas löneläge. Regeringen

instämmer i stora delar av JämO:s och Landstingsförbundets synpunkter

men konstaterar samtidigt att det är arbetsmarknadens parters uppgift att

värdera lönerna för olika yrkesgrupper och branscher mot varandra.

Arbetsgivarverket menar att en seriös analys av om lönerna hos en

arbetsgivare är sakligt motiverade kräver nära kännedom om de

individuella arbetsuppgifterna och prestationerna vilket gör att eventuell

diskriminering måste åtgärdas på lokal nivå. Vidare menar

Arbetsgivarverket att en allmän uppvärdering av lönerna för kvinnligt

dominerade yrkesgrupper inom samhället i stort, kräver omfattande

omfördelningar av ekonomiska resurser mellan arbetsgivare eller

omfattande omstruktureringar av arbetslivet, vilket enligt

Arbetsgivarverket är frågor som ligger utanför Medlingsinstitutets

ansvarsområde. Arbetsgivarverket drar därför slutsatsen att det inte är ett

uppdrag för Medlingsinstitutet att bevaka och analysera löneutvecklingen

ur ett jämställdhetsperspektiv, vare sig som underlag för

löneförhandlingar eller för mer allmänna politiska bedömningar.

Regeringen delar inte Arbetsgivarverkets slutsats. Enligt regeringens

bedömning kommer Medlingsinstitutets analyser av löneutvecklingen för

kvinnor och män att förbättra parternas beslutsunderlag vilket är av stort

värde.

Handelsanställdas Förbund avvisar i sitt yttrande utredningens

samlade förslag med motivet att de försvagar rättigheterna för de

arbetstagare som redan har en svag ställning på arbetsmarknaden, vilket

enligt förbundets bedömning oftast är kvinnor. För att få en reell

möjlighet att bedöma vad som är likvärdiga arbeten och för att kunna

jämföra löner i olika branscher krävs enligt Handelsanställdas förbund

avtalsområdesvisa uppdelningar av lönestatistik samt möjlighet för

arbetstagarorganisationerna att jämföra löner på ett individuellt plan

genom tillgång till primärdata.

Regeringen anser att de nu lagda förslagen förbättrar läget för grupper

som i dag har en svag ställning på arbetsmarknaden. Medlingsinstitutets

verksamhet syftar till en väl fungerande lönebildning som ger ökad

sysselsättning och en god reallöneutveckling för alla grupper.

Regeringens skäl för att inte föreslå en lönestatistik som är fördelad på

avtalsområden redovisas i avsnitt 8.4. Tillgången till primärdata är en

fråga som parterna kan reglera genom statistikavtal.

Regeringen gör bedömningen att Medlingsinstitutet även bör följa

frågan om diskriminering i lönesättningen på andra grunder än kön,

exempelvis etniskt ursprung. En central del i integrationspolitiken är,

som uppmärksammas i lagen mot etnisk diskriminering i arbetslivet och

Diskrimineringsombudsmannens arbete, att motverka lönediskriminering

på etniska grunder. Medlingsinstitutet bör regelbundet samråda med

Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Handikappombudsmannen

och Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning

och uppmärksamma diskrimineringsfrågor i den årliga rapporten om

löneutveckling m.m. Regeringen ser emellertid för närvarande inte några

möjligheter att med hjälp av utökad lönestatistik underlätta bevakningen

av diskriminering i lönesättningen på andra grunder än kön. Däremot ger

kompletteringen av forskningsdatabasen LINDA med löneuppgifter, som

redovisas i avsnitt 8.4, möjlighet till analyser av diskriminering på grund

av etniskt ursprung. Parterna bör vidare se det som en viktig uppgift att

med lönestatistiken som grund se till att diskriminering inte förekommer.

9 Regler vid avtalsförhandlingar och konflikt

9.1 Medling

9.1.1 Förhandlingsledare och medlare

Regeringens förslag: Efter samtycke från parter som förhandlar om

kollektivavtal kan Medlingsinstitutet utse en eller flera

förhandlingsledare eller medlare.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av remissinstanserna i de fall

de yttrar sig över förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 46 § medbestämmandelagen

skall Statens förlikningsmannaexpedition utse förlikningsman först om

stridsåtgärd hotar eller har påbörjats. Utredningen har föreslagit att

Medlingsinstitutet bör ha till uppgift att erbjuda parter som så önskar

förutom medlare även en förhandlingsledare. Medlare föreslås kunna

utses även om stridsåtgärd inte hotar. Regeringen instämmer i detta.

Genom att utse förhandlingsledare tidigt eller en medlare även om

stridsåtgärd inte hotar kan Medlingsinstitutet effektivare bistå parterna i

förhandlingsarbetet. Därmed kan Medlingsinstitutet också stimulera

parterna att intensifiera förhandlingarna i god tid innan avtalen löper ut,

vilket minskar risken för konflikter. De personer som Medlingsinstitutet

utser bör ha god kunskap om alternativa avtalslösningar och kunna bidra

med konstruktiva idéer till att hitta lösningar på parternas problem.

Med en förhandlingsledare avses en person, som parterna ger i uppdrag

att leda förhandlingarna, för att parterna i samförstånd skall söka

lösningar på frågor som är aktuella i förhandlingarna. Med en medlare

avses en person, som främst har till uppgift att söka överbrygga

motsättningar mellan parterna för att underlätta att få en

överenskommelse till stånd utan stridsåtgärder.

Institutet bör kunna neka att utse förhandlingsledare eller medlare om

man anser att det inte är meningsfullt.

Möjligheten att bistå parterna med en förhandlingsledare som opartisk

ordförande fanns enligt den lagstiftning som gällde före

medbestämmandelagen. Industriavtalet har givit ny aktualitet åt rollen

som opartisk ordförande. Erfarenheterna från tillämpningen av

Industriavtalet visar att de opartiska ordförandena spelar en viktig roll,

varför det även inom ramen för medbestämmandelagens regler bör finnas

möjlighet att utse förhandlingsledare som alternativ till medlare. En

viktig skillnad föreligger dock. En opartisk ordförande inom

Industriavtalet har långtgående befogenheter medan befogenheterna

enligt lagen föreslås förbehållas medlarna och Medlingsinstitutet.

9.1.2 Tvångsmedling

Regeringens förslag: Om Medlingsinstitutet bedömer att det i en

tvist finns risk för stridsåtgärder eller om stridsåtgärder redan har

påbörjats, får Medlingsinstitutet utse en eller flera medlare även utan

samtycke från parterna.

Parter som är ense om att de är bundna av ett avtal om

förhandlingsordning som innehåller tidsplaner för förhandlingar,

tidsramar och regler för tillsättning av medlare, regler om medlarens

befogenheter och regler om uppsägning av avtalet kan anmäla det till

Medlingsinstitutet för registrering. När avtalet har registrerats, får

under dess giltighetstid medlare inte utses utan parternas samtycke.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget. LO,

SACO och TCO med flera, Svenska Transportarbetareförbundet

(Transportarbetareförbundet) och Handelsanställdas förbund avstyrker

förslaget om tvångsmedling.

Skälen för regeringens förslag: Utredningen har föreslagit att

Medlingsinstitutet skall ha rätt att utse en eller flera medlare även utan

parternas samtycke. Utredningen konstaterar att det har varit oklart

huruvida förlikningsmannaexpeditionen kan utse medlare mot en parts

eller parternas vilja och att nuvarande bestämmelser har både tolkats och

tillämpats olika över åren. Enligt utredningen bör bestämmelserna därför

förtydligas.

LO, Transportarbetareförbundet och Handelsanställdas förbund anser

att förslaget innebär en allvarlig inskränkning i den fria förhandlings- och

strejkrätten. SACO och TCO med flera med undantag av facken inom

industrin, anser att tvångsmedling bör regleras i avtal. De anser att

lagstiftning i frågan riskerar att hindra utvecklingen av samarbetsavtal.

I likhet med utredningen anser dock regeringen att medlare bör kunna

utses även om endera eller båda parterna är negativt inställda till

medling. Därmed får Medlingsinstitutet också en starkare ställning. En

stridsåtgärd berör i regel inte bara de inblandade parterna utan får även

konsekvenser för tredje man. Samhället har därför en uppgift när det

gäller att bevaka följderna av sådana åtgärder. En part som har lämnat

varsel har ett ansvar för att tvisten löses. Befogenheten att tillsätta

medlare mot parternas vilja måste givetvis utövas på ett sådant sätt att

medlingsuppdraget kan bedrivas så att en lösning av tvisten kan uppnås.

Utredningen har föreslagit att tvångsmedlare inte skall kunna utses om

parterna är bundna av kollektivavtal med en förhandlingsordning, som

innefattar en samsyn om utvecklingen på området och innehåller regler

om tidsramar för förhandlingar och medling. Det är enligt utredningens

uppfattning allmänt sett bättre med avtalslösningar om medling än med

lagstiftning. Utredningen har även ansett att Medlingsinstitutet skall

kunna ge förhandsbesked om ett avtal kan undantas från reglerna om

obligatorisk medling och att avtalet i så fall skall kunna registreras hos

institutet.

Förlikningsmannaexpedition anser att kriterierna för att avtal med

förhandlingsordningar skall godkännas behöver anges tydligare i lagen

och att frågan om ett avtal är av sådan beskaffenhet bör avgöras av

institutets styrelse. Kommunförbundet anser att Medlingsinstitutets

skyldighet att ge förhandsbesked i frågan om ett avtal uppfyller

kriterierna bör framgå av lagen.

Regeringen anser, liksom utredningen, att parter som är bundna av

sådana samarbetsavtal med förhandlingsordning om medling som t.ex.

föreligger inom industrins område, inte bör kunna underkastas

tvångsmedling. Kriterierna för denna typ av förhandlingsordningsavtal

bör dock, som förlikningsmannaexpeditionen påpekat, anges tydligare.

Avtalen bör således innehålla tidsplaner för förhandlingar, tidsramar och

regler för tillsättning av medlare, regler om medlarens befogenheter och

regler om uppsägning av förhandlingsordningsavtalet.

Svea hovrätt konstaterar att Medlingsinstitutet kan hamna i situationen

att behöva tolka kollektivavtal. Om parterna är oense i frågan om en

sådan förhandlingsordning finns som anges i medbestämmandelagen,

påpekar hovrätten att det ytterst är Arbetsdomstolen som har att avgöra

saken.

Regeringen anser att det är angeläget inför en kommande avtalsrörelse

att såväl kollektivavtalsparterna som Medlingsinstitutet har klart för sig

vilka regler som kan bli tillämpliga. Utredningens förslag om att

Medlingsinstitutet skall ge ett förhandsbesked till parterna om avtalet

uppfyller de krav som ställs i lagen innebär, som Svea hovrätt

konstaterat, att institutet gör en tolkning av kollektivavtalet. Med hänsyn

till att kollektivavtalet kan underställas Arbetsdomstolens tolkning,

varvid partsviljan har betydelse, anser regeringen det mindre lämpligt att

institutet genom ett förhandsbesked gör en egen tolkning. Bestämmelsen

bör därför utformas på det sättet att om kollektivavtalsparterna är ense

om att de är bundna av ett sådant avtal som anges i lagen, kan de anmäla

avtalet för registrering hos Medlingsinstitutet. Institutet har därvid en

skyldighet att registrera det. Regeringen utgår från att arbetsmarknadens

parter tar ett sådant ansvar som hittills kännetecknat den svenska

arbetsmarknaden och att det därför inte föreligger risk för att skenavtal

upprättas.

När registrering skett, blir inte bestämmelsen om utseende av

tvångsmedlare tillämplig. Som Lagrådet påpekat, bör undantaget

begränsas till det registrerade avtalets giltighetstid.

9.1.3 Medlarens uppgift och förhandlingsskyldighet vid vite

Regeringens förslag: Medlare skall försöka få till stånd en

överenskommelse mellan parterna. Medlaren skall för det ändamålet

kalla parterna till förhandling eller vidta annan lämplig åtgärd. För att

främja en god lösning av tvisten, kan medlaren lägga fram egna

förslag till överenskommelse. Medlaren skall också verka för att en

part uppskjuter eller inställer en stridsåtgärd.

Medlingsinstitutet kan på begäran av medlaren förelägga en part vid

vite att fullgöra sin förhandlingsskyldighet.

Arbetsdomstolen kan på talan av Medlingsinstitutet döma ut vitet.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller yttrar sig

inte över förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Några remissinstanser har lämnat

synpunkter på vad som bör ingå i medlarens uppdrag. SAF och VI anser

att uppgiften att medla bör innehålla en skyldighet att beakta såväl

samhällsekonomiska faktorer som konkurrenskraft, stabilt penningvärde,

ökad sysselsättning som företagsekonomiska faktorer såsom lönsamhet

och effektivitet och att detta bör framgå av Medlingsinstitutets

instruktion.

Regeringen anser att det är väsentligt att medlaren agerar på uppdrag

av parterna eftersom det är avgörande för medlarens framgång att ha

förtroende hos båda parter. Det är därför inte lämpligt att ange vilka

faktorer medlaren skall ta hänsyn till i sitt arbete. Medlaren är fri att föra

de resonemang och ta upp de frågor han eller hon anser vara till gagn för

lösandet av konflikten. Resultatet av det analysarbete Medlingsinstitutet

bedriver kommer dock att fungera som ett underlag för såväl medlaren

som parterna själva. Regeringen kan konstatera att samhällsekonomiska

hänsyn har fått en större roll i medlingen under 1990-talet än tidigare.

Det nya arbetssättet utvecklades först i den s.k. Rehnberggruppen. I

senare avtalsrörelser under 1990-talet har de medlare, som har utsetts av

förlikningsmannaexpeditionen normalt strävat efter att få parterna att ta

samhällsekonomiska hänsyn. I medlarnas förslag till avtal har ofta

infogats texter om det samhällsekonomiska läget. Att medlarna har infört

ett sådant arbetssätt där de själva fört in texter som inte bygger på

yrkanden från parterna i förhandlingen har accepterats.

Enligt 46 § medbestämmandelagen skall en förlikningsman kalla till

förhandling eller vidta annan lämplig åtgärd och enligt 48 § skall

förlikningsmannen därvid söka få till stånd överenskommelse mellan

parterna på grundval av förslag som kommer från dem själva.

Förlikningsmannen är dock oförhindrad att föreslå jämkningar och

medgivanden för att främja en god lösning av tvisten. Medlarens uppdrag

bör även fortsättningsvis vara det samma, dvs. medlaren bör ha i uppdrag

att få till stånd en överenskommelse mellan parterna. För att främja en

god lösning av tvisten, bör medlaren kunna lägga fram egna förslag till

överenskommelser.

De nu gällande reglerna om hur en part vid vite kan förmås att fullgöra

sin förhandlingsskyldighet är enligt utredningen både omständliga och

tidsödande att tillämpa. Förlikningsmannaexpeditionen kan inte

självständigt initiera ett vitesföreläggande. Det kan bara åstadkommas

mot en part på den andra partens begäran. Expeditionen har inte heller

rätt att utfärda föreläggande, utan kan bara göra en anmälan till

Arbetsdomstolen. Det är Arbetsdomstolen som har rätt att förelägga

parten vid vite att fullgöra sin förhandlingsskyldighet. Enligt utredningen

är reglerna i praktiken så ineffektiva att de nästan aldrig har använts, trots

att det ibland har funnits behov av att utnyttja dem. Regeringen

instämmer i utredningens bedömning att regler, som ger

Medlingsinstitutet rätt att vid behov kalla en eller båda parterna vid vite

till förhandling, kan underlätta för en part att återgå till

förhandlingsbordet även om förhandlingarna har kommit in i låsta lägen.

Medlingsinstitutet bör alltså ha tvångsmedel till sitt förfogande för att

förmå parter att komma till förhandling när medlare kallar.

Enligt utredningen bör Medlingsinstitutet ha rätt att på begäran av

medlaren utfärda vitesföreläggande till en part att komma till förhandling

för medling för det fall parten uteblir eller på annat sätt underlåter att

fullgöra sin förhandlingsskyldighet. Tidningsutgivarna anser att

befogenheterna bör tillkomma de enskilda medlarna och inte institutet.

Regeringen delar utredningens bedömning att det är nödvändigt att

Medlingsinstitutet på medlarens begäran kan förena kallelse till

förhandling med vitesföreläggande för det fall en part inte fullgör sin

förhandlingsskyldighet. Eftersom detta innebär myndighetsutövning och

medlarna inte föreslås vara anställda av institutet, bör beslutet om

vitesföreläggandet fattas av institutet.

Lagrådet har efterlyst ett klarläggande beträffande möjligheten att

förelägga vite när en part underlåter att uppfylla

förhandlingsskyldigheten om annan form än sammanträde valts för

förhandlingen.

Regeringen anser att institutet bör ha möjlighet att utfärda

vitesföreläggande på medlarens begäran även i sådana fall då medlaren

valt ett annat sätt att förhandla än sammanträdesform.

Lagrådet har också anfört att ett beslut försett med viteshot innehåller

så långtgående verkningar för adressaten att beslutet, om inget annat

sägs, kommer att bli överklagbart enligt allmänna förvaltningsrättsliga

principer. I praktiken skulle detta innebära enligt Lagrådet att beslutet

kan överklagas hos länsrätt enligt 22 a § förvaltningslagen.

Regeringen anser att det finns processekonomiska skäl för att beslutet

om vitesföreläggande inte bör kunna överklagas. Lagrådet har påpekat att

det av lagtexten bör framgå att beslutet inte får överklagas. Regeringen

anser att det i detta fall finns skäl att i lagtexten särskilt ange att

vitesföreläggandet inte får överklagas.

Utdömande av vitet bör på samma sätt som i dag ske av

Arbetsdomstolen. Med hänsyn till att beslutet om vitesföreläggande inte

är möjligt att överklaga, bör Arbetsdomstolen, i enlighet med Lagrådets

förslag, också ha rätt att pröva vitet i dess helhet och således även frågan

om vitets lämplighet.

Syftet med de förtydligade och skärpta bestämmelserna är att

befogenheterna skall få en preventiv betydelse genom att alla berörda

känner till att Medlingsinstitutet har en stark position och i ett allvarligt

läge kan åstadkomma medling även då parterna inte visar vilja att

samarbeta. Medlingsinstitutet bör emellertid i sin vanliga verksamhet så

långt möjligt undvika att utnyttja tvångsmedel. Det finns en lång och

värdefull tradition av ansvarstagande hos parterna på den svenska

arbetsmarknaden och den bör vidmakthållas även i framtiden.

9.1.4 Förlikningskommission och särskild förlikningsman

Regeringens förslag: Bestämmelsen enligt vilken regeringen har

möjlighet att utse förlikningskommission eller särskild

förlikningsman tas bort.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller yttrar sig inte

över förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Utredningen har föreslagit att den

nuvarande bestämmelsen i medbestämmandelagen, enligt vilken

regeringen i en arbetstvist av större betydenhet kan utse en

förlikningskommission eller en särskild förlikningsman bör tas bort.

Regeringen instämmer i utredningens förslag. Bestämmelsen har

tidigare givit upphov till problem, genom att det har rått osäkerhet i

frågan om det bör vara regeringen eller förlikningsmannaexpeditionen,

som utser förlikningsman i tvister av stor betydelse. Den har därför inte

tillämpats under lång tid. Det nya Medlingsinstitutet bör ha tillräcklig

kapacitet att hantera även arbetstvister av större betydelse. Det är mot

denna bakgrund inte meningsfullt att behålla den aktuella bestämmelsen i

medbestämmandelagen. Detta innebär dock inte att regeringen är

förhindrad att utse en förlikningskommission om den så skulle önska.

9.2 Varselregler och möjlighet att skjuta upp varslad

stridsåtgärd

9.2.1 Varseltid

Regeringens förslag: Varseltiden förlängs från sju dagar till sju

arbetsdagar. Som arbetsdag räknas varje dag utom lördag, söndag,

annan allmän helgdag, midsommarafton, julafton och nyårsafton.

Tidsfristen skall räknas från samma tidpunkt på dagen som den då

stridsåtgärden skall inledas.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att varseltiden

förlängs till 14 dagar.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget. LO,

Facken inom industrin, Transportarbetareförbundet, Handelsanställdas

förbund och SEKO facket för service och kommunikation avstyrker

förslaget eftersom längre varseltider starkt minskar effekten av

stridsåtgärden. SACO och TCO med flera anser att frågan bör regleras i

avtal och inte i lagstiftning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 45 § medbestämmandelagen är

en part skyldig att skriftligen varsla motparten minst sju dagar i förväg

om en förestående stridsåtgärd. Det gäller dock inte om giltigt hinder

föreligger. Varselskyldigheten omfattar alla typer av stridsåtgärder utom

indrivningsblockad. Även sympatiåtgärder måste varslas. Skyldigheten

att varsla gäller både när avsikten är att påbörja en ny stridsåtgärd och

när den är att utvidga en redan pågående stridsåtgärd. Det möter inget

hinder att en part i ett och samma varselbesked varslar både om en

inledande stridsåtgärd och om en utvidgning av åtgärden vid en senare

tidpunkt.

Utredningen har föreslagit att varseltiden bör förlängas från sju till 14

dagar. Som skäl för förslaget har utredningen anfört att det är viktigt att

medlaren ges rimlig tid för sitt arbete. Om medlaren får möjlighet att

sätta sig in i problemställningarna och att samtala med parterna innan

stridsåtgärder bryter ut ökar förutsättningarna för en fredlig lösning av

konflikten.

Förlikningsmannaexpeditionen har i sitt yttrande över utredningens

delbetänkande pekat på problem med tillämpningen av nuvarande

varselregler. Under 1990-talet har medlingsarbetet, enligt expeditionens

mening, försvårats. Parterna har i ökande utsträckning motsatt sig

medling under varseltiden. Minst sju dagar behövs för medlingsarbete

innan en konflikt tillåts bryta ut. Expeditionen anför att under lång tid

tillämpades medlingsreglerna så att en eller flera berörda parter

kontaktade expeditionen och begärde att medlare skulle utses. Med några

få undantag ville parterna få igång medling så snart som möjligt. Parterna

respekterade medlarnas behov av att få åtminstone varseltiden till

förfogande innan en konflikt bröt ut. Under senare år har det enligt

expeditionen hänt att varseltiden har utnyttjats som en del i

förhandlingstaktiken och att parter på olika sätt har försökt hindra att

medling kommer igång. Ett sätt har varit att lämna varsel sent på en

fredag, vara oanträffbar under helgen och därefter ha svårt att finna tid

för överläggningar om medling under de kommande vardagarna.

Förslaget om förlängd varseltid stöds även av flertalet

arbetsgivarorganisationer. Exempelvis menar SAF att en förlängd

varseltid lämnar utrymme för fortsatta förhandlingar och medling som

kan leda fram till en uppgörelse utan att stridsåtgärder bryter ut.

LO och SEKO anser att det inte behövs en längre varseltid om

Medlingsinstitutet och medlaren kommer in tidigt i

förhandlingsprocessen och har kontakter med parterna innan

förhandlingarna leder till varsel. Facken inom industrin och

Handelsanställdas förbund menar att förslaget om längre varseltid skall

bedömas tillsammans med förslaget om Medlingsinstitutets rätt att skjuta

upp en varslad stridsåtgärd. Den sammanlagda tiden från varsel till

konflikt blir enligt förbunden för lång.

Liksom utredningen, anser regeringen att det finns behov av en

förlängning av varseltiden. Förutsättningarna ökar därmed för att

parterna skall kunna komma fram till en avtalslösning utan att

stridsåtgärderna vidtas. Det ger mer tid för medlare att stämma av att alla

möjligheter till en förhandlingslösning är uttömda. Det är också en fördel

att medlare får längre tid för att utarbeta ett förslag till avtal. Risken för

att det skall uppstå tolkningsproblem vid tillämpningen av avtalet torde

vara mindre om medlare slipper arbeta fram sina förslag under sträng

tidspress. En längre varseltid kan vidare öka förutsättningarna för att

parterna gör en realistisk bedömning av det sannolika utfallet i en

konflikt. Det gör också att det finns mer tid att klarlägga innebörden av

ett varsel, och att klara ut vad en varslad stridsåtgärd kan komma att leda

till. Det förbättrar även möjligheterna för den som varslet riktas mot att

förbereda sig för att minska skadeverkningarna av en stridsåtgärd.

Regeringen delar emellertid arbetstagarorganisationernas bedömning

att den varseltid utredningen föreslagit är alltför lång. En nackdel med

längre varseltid kan vara att det kan ta längre tid innan förhandlingarna

kommer igång på allvar. En annan nackdel kan vara att en längre

varseltid leder till fler varsel och till ett minskat ansvarstagande från

parternas sida. Det kan finnas risk för att parter i större utsträckning

skulle varsla för säkerhets skull eller på annat sätt för tidigt. Som LO

och Handelsanställdas förbund pekar på kan uppgörelser vanligtvis nås

först när varseltiden löper mot sitt slut och risken för en öppen konflikt är

överhängande. SACO och TCO med flera anför att långa varseltider

ibland kan vara till nackdel för berörda verksamheter. Som exempel kan

nämnas trafikflyget, där ett strejkvarsel kan medföra att passagerare

bokar om till andra bolag. Ett strejkvarsel kan då få en effekt på

arbetsgivarens ekonomi som liknar en skarp åtgärd. Förlängd varseltid

kan således i vissa fall skapa en icke avsedd obalans mellan parterna.

Även SAF som tillstyrkt utredningens förslag har också påpekat att redan

ett varsel kan medföra stora skador för företagen.

Regeringen anser att varseltiden bör bestämmas till sju arbetsdagar.

Som arbetsdagar räknas i detta sammanhang varje dag utom lördagar,

söndagar eller annan allmän helgdag, midsommarafton, julafton och

nyårsafton. Problemen som enligt Förlikningsmannaexpeditionen

uppstått när varsel lämnats vid helger motverkas genom detta, samtidigt

som parternas möjligheter att vidta effektiva sympatiåtgärder inte

begränsas i något större avseende. Vissa remissinstanser har invänt att

den sammanlagda tiden innan stridsåtgärd får vidtas, dvs. varseltiden i

förening med Medlingsinstitutets möjlighet att skjuta på varslade

stridsåtgärder i 14 dagar, blir för lång. Genom att varseltiden föreslås bli

kortare än utredningens förslag tillgodoses också delvis dessa

synpunkter.

Varselreglerna bör liksom i dag vara desamma för primäråtgärder och

sympatiåtgärder. Ett argument, som skulle kunna hävdas för att behålla

dagens varseltider för sympatiåtgärder, är att den förlängda varseltiden

inte skulle behövas till medling, eftersom medling mellan parterna i

sekundärkonflikten inte kan lösa den tvist, som har föranlett

stridsåtgärderna. Det finns emellertid starka skäl, som talar för att det

skall vara samma förlängda varseltid för primäråtgärder och

sympatiåtgärder. Ett skäl är att varsel om sympatiåtgärder kan innebära

en väsentlig upptrappning av stridsåtgärderna och öka behovet av

medlingsinsatser för att lösa primärkonflikten. Ett annat skäl är att

lagstiftningen inte bör ge incitament till parterna att vidta

sympatiåtgärder i stället för primäråtgärder. Om man skulle behålla en

kortare tid för att varsla om sympatiåtgärd, skulle det kunna motivera

organisationerna att, vid en utvidgning av en konflikt, välja att varsla om

sympatiåtgärder, eller vädja till andra att göra det, i stället för att utvidga

primärkonflikten. Det kan vidare antas att olika tider för primär- och

sekundärkonflikter skulle leda till ett antal rättsliga tvister om hur en

stridsåtgärd skall betecknas, vilket bör undvikas.

SACO och TCO med flera anser att det måste klarläggas att avtal med

regler om varsel och igångsättning av konflikter m.m. gäller före lagens

regler oberoende av om samtliga eller endast vissa av lagens regler

omfattas av avtalet. En lagreglering som inte är dispositiv skulle enligt

förbunden hindra utvecklingen av samarbetsavtal.

Regeringen delar emellertid utredningens uppfattning att

varselreglerna bör gälla även för områden med avtal om

förhandlingsordningar liknande Industriavtalets. Det är viktigt att

Medlingsinstitutet är informerat om vad som händer även på sådana

områden, även om institutet inte är involverat i medling.

Någon förändring vad gäller undantagen från skyldigheten att varsla

föreslås inte. Liksom tidigare kan således en part ha giltigt hinder för att

varsla och varselskyldighet finns inte vid indrivningsblockad.

Lagrådet har föreslagit att bestämmelsen om varselskyldighet skall

placeras efter bestämmelsen om att för medling i arbetstvister finns

Medlingsinstitutet och att rubriken före dessa bestämmelser skall ges

lydelsen Varsel och medling . Ett annat alternativ kan enligt Lagrådet

vara att bestämmelsen om Medlingsinstitutet flyttas till avsnittet

 Inledande bestämmelser som en ny 6 a §. Som skäl har Lagrådet anfört

att det framstår som naturligare att på samma sätt som i hittillsvarande

lydelse av 45 47 §§ medbestämmandelagen myndigheten omtalas

innan parternas skyldighet mot myndigheten regleras. Regeringen kan i

och för sig instämma i Lagrådets synpunkt. Ett annat sätt att lösa frågan

vore att reglera skyldigheten gentemot parter i en bestämmelse och

gentemot Medlingsinstitutet i en annan bestämmelse. Regeringen anser

dock att skyldigheten bör hållas samman i en och samma bestämmelse

och att olägenheten att placera den innan Medlingsinstitutet presenteras

är mindre än att bestämmelsen placeras som den första därefter.

Regeringen anser att denna lösning även är att föredra framför det andra

alternativ Lagrådet föreslagit. Presentationen av Medlingsinstitutet bör

enligt regeringen finnas i avsnittet om medling.

9.2.2 Varselavgift

Regeringens förslag: I stället för penningböter kan den som

underlåter att varsla Medlingsinstitutet bli skyldig att betala en

varselavgift till staten. Varselavgiften skall bestämmas till lägst 30

000 kr och högst 100 000 kr. Om det finns särskilda skäl kan avgiften

bestämmas till lägre belopp eller helt falla bort.

Varselavgift åläggs av tingsrätt på talan av Medlingsinstitutet.

Talan skall väckas inom ett år från den dag varsel skulle ha lämnats.

Avgörandet får överklagas till Arbetsdomstolen.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit en lägsta avgift om 10 000 kr och ingen

högsta avgift samt att Arbetsdomstolen som enda instans skall döma ut

avgiften på ansökan av Medlingsinstitutet om en part uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet har underlåtit att varsla institutet.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte

yttrat sig över förslaget. LO och SEKO avstyrker förslaget. Stockholms

tingsrätt och Svea hovrätt har vissa synpunkter på den tekniska

utformningen av förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Den som är skyldig att varsla

motparten om en förestående stridsåtgärd är enligt 47 § också skyldig att

lämna varsel till Förlikningsmannaexpeditionen. Den som underlåter att

varsla en motpart om stridsåtgärder kan bli skyldig att betala skadestånd.

För underlåtenhet att varsla Förlikningsmannaexpeditionen gäller en

annan sanktion, nämligen penningböter.

Utredningen har föreslagit att sanktionen bör skärpas och göras om så

att Medlingsinstitutet kan reagera mot försummelser att lämna varsel till

Medlingsinstitutet. Utredningen har föreslagit att det i stället för dagens

böter införs en varselavgift.

Regeringen instämmer i utredningens förslag att en varselavgift bör

införas. De nu föreslagna vidgade befogenheterna för Medlingsinstitutet

och medlarna gör det än viktigare än tidigare att skyldigheten att varsla

institutet efterlevs. Böter är av flera skäl inte någon lämplig sanktion. De

som är varselskyldiga är arbetsgivarorganisationer eller arbetsgivare och

arbetstagarorganisationer. Det är alltså oftast juridiska personer som har

skyldighet att varsla och därmed kan bryta mot bestämmelsen. Juridiska

personer kan inte ställas till ansvar för brott. Endast fysiska personer kan

dömas till en straffrättslig påföljd. När den nu gällande bötessanktionen

skall tillämpas, måste en allmän åklagare väcka åtal mot en företrädare

för den organisation eller arbetsgivare, som hade skyldighet att varsla om

stridsåtgärden. Frågan prövas därefter i ett brottmål av allmän domstol.

Regeringen anser i likhet med utredningen att en sanktion för

underlåtenhet att varsla bör riktas mot den organisation eller arbetsgivare

som hade skyldighet att varsla, och inte mot en enskild företrädare.

Varselavgiften bör uppgå till ett högre belopp än vad utredningen

föreslagit och bestämmas till lägst 30 000 och högst 100 000 kr.

Liknande avgifter förekommer i annan lagstiftning, t.ex. i lagen

(1974:13) om anställningsfrämjande åtgärder och arbetstidslagen

(1982:673). Det högsta bötesbelopp som kan utdömas med dagens regler

är 2 000 kr. För att vara effektiv bör avgiften vara större än böterna är i

dag. Beloppets storlek bör bestämmas mot bakgrund av

omständigheterna i det enskilda fallet. Hänsyn bör därvid tas till

omfattningen och arten av den stridsåtgärd, som har varslats eller inletts

utan att Medlingsinstitutet har underrättats. Till skillnad från utredningen

anser regeringen inte att det bör krävas att en part uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet underlåtit att varsla för att varselavgift skall kunna utgå.

Om det finns särskilda skäl bör dock varselavgiften kunna bestämmas till

lägre belopp än 30 000 kr eller bortfalla helt. Möjligheten att jämka

varselavgiften bör komma i fråga endast i rena undantagsfall. Avgiften

bör tillfalla staten.

LO anser att förslaget innebär stora risker för att institutet gör en

skönsmässig bedömning av om brott föreligger mot varselskyldigheten.

Enligt LO är det synnerligen ovanligt att en part underlåter att varsla och

tvister kring varsel gäller oftast varslets utformning. För att undvika

oklarheter bör enligt LO varselavgifter kunna utdömas endast i de fall en

part helt har försummat att varsla. Regeringen anser emellertid att

varselreglerna i denna del inte bör ändras utan att varslet skall vara

skriftligt och innehålla uppgift om anledningen till stridsåtgärden och om

stridsåtgärdens omfattning. Varselavgift bör därför kunna utgå även då

en part varslat men på ett otillräckligt sätt.

Stockholms tingsrätt är tveksam till att ansökningsförfarande skall

användas och påpekar att enligt lagen om anställningsfrämjande åtgärder

skall talan väckas för att ett åläggande om varselavgift skall komma till

stånd. Svea hovrätt ifrågasätter förslaget att Arbetsdomstolen skall pröva

varselavgiften och anför att avgiften har närmast straffrättslig karaktär.

Regeringen delar Stockholms tingsrätts uppfattning att varselavgiften

bör utdömas på talan av Medlingsinstitutet. Ansökningsförfarande är

mindre lämpligt med hänsyn till den tvåpartsprocess det kommer att bli

fråga om.

Till skillnad mot utredningen anser regeringen att frågan bör prövas av

tingsrätt som första instans. Det är rimligt att en part har möjlighet att få

saken prövad i två instanser. Mål om varselavgift kommer nämligen inte,

som arbetstvister i Arbetsdomstolen, att föregås av tvisteförhandlingar

mellan parterna. Tingsrättens avgörande bör kunna överklagas till

Arbetsdomstolen. Tvister mellan parter på arbetsmarknaden om

skadestånd med anledning av uteblivet eller otillräckligt varsel prövas av

Arbetsdomstolen. Det är därför lämpligt att domstolen även prövar

frågan om varselavgift när inte Medlingsinstitutet har varslats.

Ett mål om varselavgift skiljer sig emellertid från andra tvistemål som

prövas i Arbetsdomstolen där arbetsgivare, arbetstagare eller deras

organisationer står på vardera partssidan och där förlikning i målet är

möjlig. Med Medlingsinstitutet som kärandepart och varselavgiften som

skall tillfalla staten bör målet handläggas som ett indispositivt tvistemål.

En liknande instans- och processordning föreligger i mål om

konkurrensskadeavgift enligt konkurrenslagen (1993:20).

Utredningen har föreslagit att institutet skall kunna ansöka om

varselavgift inom en tid av ett år från den dag, då varsel skulle ha

lämnats. LO påpekar att en arbetsgivare har tre månaders preskriptionstid

för att kräva skadestånd. Samma preskriptionstid bör enligt LO gälla för

varselavgift.

Regeringen anser att det inte bör vara samma tidsgränser för

Medlingsinstitutet att föra talan om varselavgift som för part som vill

väcka talan om skadestånd. Tidsfristen om tre månader löper från det att

tvisteförhandlingar mellan arbetsgivaren och arbetstagarorganisationen

avslutats. Några sådana tvisteförhandlingar förs inte med

Medlingsinstitutet. Enligt regeringen bör Medlingsinstitutet väcka talan

om varselavgift inom ett år från den dag då varsel skulle ha lämnats.

Samma preskriptionstid gäller för övrigt för varselavgift som utgår enligt

lagen om anställningsfrämjande åtgärder.

9.2.3 Rätt för Medlingsinstitutet att besluta om uppskjutande

av en varslad stridsåtgärd

Regeringens förslag: Om det främjar en god lösning av tvisten, får

Medlingsinstitutet på medlarens begäran meddela beslut om att en

part skall skjuta upp varslade stridsåtgärder under en

sammanhängande tid av högst 14 dagar för varje stridsåtgärd eller

utvidgning av en stridsåtgärd. Ett sådant beslut får meddelas endast en

gång för varje medlingsuppdrag. Tidsfristen skall räknas från den dag

då åtgärden enligt varselmeddelandet skall påbörjas eller utvidgas.

Beslutet skall om möjligt föregås av samråd med parterna.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen.

Förlikningsmannaexpeditionen, LO, SACO och TCO med flera och

Handelsanställdas förbund avstyrker förslagen, främst för att varseltiden

blir för lång och för att förtroendet för medlaren sätts i fara.

Skälen för regeringens förslag

Behov av längre tid för medling

Utredningen har föreslagit att Medlingsinstitutet skall få befogenhet att

skjuta upp en varslad stridsåtgärd och har anfört följande. Stridsåtgärder

ställer till skada både för de direkt inblandade parterna och för tredje

man. Dagens produktionsförhållanden gör att skadorna kan bli mycket

stora redan vid en kortvarig konflikt. Den utsedde medlaren bör därför

verka för att parterna uttömmer alla möjligheter till förhandlingslösning

innan en konflikt bryter ut. I det sammanhanget är det en fördel om

institutet har möjlighet att under en kortare tid skjuta upp en varslad

stridsåtgärd och fortsätta medlingsarbetet. Utredningen har också

hänvisat till att det föreslagna systemet är etablerat på en väsentlig del av

den svenska arbetsmarknaden genom det s.k. Industriavtalet. Vidare har

utredningen hänvisat till regleringen i andra nordiska länder.

Bestämmelser om temporär fredsplikt i samband med

förlikningsförhandlingar har sedan länge funnits i lagstiftningen i

Danmark, Finland och Norge.

LO, Facken inom industrin och Handelsanställdas förbund anser att

förslaget om Medlingsinstitutets rätt att skjuta upp varslade stridsåtgärder

kombinerat med förslaget om att varseltiden skall uppgå till 14 dagar

innebär en allvarlig inskränkning i den fria förhandlingsrätten och strejk-

rätten. Eftersom ett varsel under vissa förutsättningar kan vara en

stridsåtgärd i sig, kan det betyda att en utvidgning eller sympatiåtgärd

kan varslas först efter fyra veckor. En sådan sympatiåtgärd kan därför

inte vidtas förrän åtta veckor från det att den ursprungliga stridsåtgärden

varslats. Förslaget står enligt dessa remissinstanser i konflikt med en lång

svensk förhandlingstradition där parterna kan och måste ta ett

långtgående ansvar mot de egna medlemmarna och mot övriga delar av

samhället för de egna uppgörelserna. Även SACO och TCO med flera

anser att uppgiften bör regleras i avtal och inte genom lagstiftning.

Förlikningsmannaexpeditionen anser att medlarens behov av att få

tillräcklig tid till sitt förfogande tillgodoses genom att den ordinarie

varseltiden förlängs till 14 dagar.

Regeringen delar utredningens uppfattning att det är angeläget att

uttömma alla förhandlingsmöjligheter innan en stridsåtgärd bryter ut.

Liksom utredningen anser regeringen att det kan finnas fall när medlaren

behöver ytterligare tid på sig, utöver de sju arbetsdagar som enligt

regeringens förslag skall utgöra den ordinarie varseltiden.

Medlingsinstitutet bör därför ges befogenhet att besluta om att en part

skall skjuta på varslade stridsåtgärder i upp till 14 dagar. Beslutet kan

således omfatta alla de varslade stridsåtgärder som föreligger vid den

tidpunkten.

Att införa en möjlighet att skjuta upp en varslad stridsåtgärd skulle

kunna innebära ett otillåtet ingrepp i parternas rätt till stridsåtgärder.

Lagrådet har påpekat att eftersom ett beslut om uppskjutande kan avse

flera skilda perioder, så kan den sammanlagda effekten tänkas bli så

omfattande att ingreppet i parternas rätt till stridsåtgärder inte framstår

som väl förenligt med den europeiska sociala stadgan och de olika ILO-

konventioner, som reglerar den kollektiva förhandlingsrätten och rätten

till fackliga stridsåtgärder. Detta måste enligt lagrådet beaktas av

Medlingsinstitutet.

Enligt regeringens mening är den tidsperiod som uppskjutandet kan

omfatta så kort att förslaget inte torde vara oförenligt med

bestämmelserna i de internationella konventionerna. Även om ett beslut

kan omfatta flera varslade stridsåtgärder, kan ingen enskild stridsåtgärd

skjutas upp längre än 14 dagar. Som Lagrådet anför, måste dock

Medlingsinstitutet ta i beaktande att effekterna av ett beslut om

uppskjutande inte strider mot Sveriges internationella åtaganden.

Beslut om uppskjutande om det främjar en god lösning av tvisten

SEKO och Förlikningsmannaexpeditionen menar att det finns en risk att

medlare och Medlingsinstitut som skjuter upp en stridsåtgärd mot en

parts vilja inte kommer att betraktas som opartiska. De pekar också på,

liksom Handelsanställdas förbund, att förslagen kan leda till att

förhandlingsprocessen fördröjs eftersom parterna vanligen inte gör upp

förrän tidpunkten för stridsåtgärdernas ikraftträdande närmar sig. IFAU

anser att det finns risk för att samtliga organisationer varslar om

stridsåtgärd från det datum avtalen löper ut. Svea hovrätt har påpekat att

det inte framgår av lagtexten vilka rekvisit Medlingsinstitutet har att

beakta vid sin prövning. Med hänsyn till att det rör sig om

inskränkningar i rätten att vidta stridsåtgärder anser hovrätten att det även

finns anledning att överväga överprövningsmöjligheter.

Regeringen gör följande bedömning. Medlingsinstitutet skall kunna

fatta beslut om uppskjutande om det främjar en god lösning av tvisten.

Detta bör också framgå av lagtexten. Det måste således framstå som

meningsfullt att skjuta upp stridsåtgärden. En sådan bedömning måste

göras i varje enskilt fall. Med hänsyn till att tiden under vilken

stridsåtgärden inte får vidtas skall användas till att nå en

förhandlingslösning, är det nödvändigt att parterna har att rätta sig efter

Medlingsinstitutets beslut. Det skulle därför inte vara lämpligt att ge en

förhandlingspart möjlighet att överklaga institutets beslut. Regeringen

delar således utredningens uppfattning att beslutet inte skall få

överklagas.

Medlingsinstitutet bör kunna besluta om att en part skall skjuta upp en

stridsåtgärd inom alla avtalsområden och förhandlingsnivåer. Det saknas

anledning att begränsa befogenheten till vissa typer av

avtalsförhandlingar eller till vissa typer av situationer.

Regeringen vill understryka att befogenheten att skjuta upp en varslad

stridsåtgärd inte skall användas slentrianmässigt utan endast i vissa fall.

Risken för att parterna kalkylerar med ett uppskjutande motverkas om

Medlingsinstitutet använder befogenheten selektivt. Genom att inte

regelmässigt besluta om uppskjutande och genom att variera

uppskjutandetiden kan Medlingsinstitutet motverka att möjligheten blir

ett led i en förhandlingstaktik. Befogenheten för Medlingsinstitutet att

meddela beslut, varigenom den eller de varslade åtgärderna skjuts upp,

bör vidare endast användas om institutet bedömer att det är meningsfullt

för att uppnå en lösning av konflikten. Slentrianmässiga uppskjutningar

för sällan förhandlingarna framåt. De kan i stället leda till att det dröjer

längre tid innan ett avtal kommer till stånd.

Till skillnad från utredningen anser emellertid regeringen dessutom att

möjligheten att skjuta upp en varslad stridsåtgärd bör kunna ske endast

en gång för varje medlingsuppdrag. En sådan konstruktion blir ett

ytterligare skydd för att beslut om uppskjutande inte fattas

slentrianmässigt. Om det bara finns en möjlighet att skjuta upp en varslad

konflikt per medlingsuppdrag, kan det antas att ett beslut inte meddelas

förrän det är absolut nödvändigt. Å andra sidan kommer ett sådant beslut

sannolikt att då få stor effekt.

Om t.ex. en stridsåtgärd varslas på så sätt att den skall bryta ut en dag

och utvidgas på visst sätt vid senare tidpunkter eller motåtgärd varslats,

kan beslutet om uppskjutande omfatta både den första åtgärden och

utvidgningarna samt motåtgärder. Varje varslad åtgärd kan genom

beslutet skjutas upp från den dag stridsåtgärden skulle ha brutit ut och

uppskovet kan gälla högst 14 dagar från den dagen.

Regeringen förutsätter att Medlingsinstitutet kommer att eftersträva att

få parternas förtroende och att institutet därför kommer att tillämpa

befogenheten på ett väl avvägt sätt. Medlingsinstitutet bör normalt inte

meddela beslut utan att först ha samrått med parterna angående frågan

om uppskjutande av stridsåtgärden. Medlingsinstitutet bör vid samrådet

reda ut vad tvisten gäller, vilka förutsättningarna är för en lösning av den

samt vilka följder de varslade stridsåtgärderna kommer att få. Endast om

det inte är möjligt att få kontakt med en part bör beslut kunna meddelas

utan att parterna på något sätt har hörts.

Det bör inte vara en förutsättning för uppskjutande att en part har

begärt det. Även i fall då parterna på båda sidor anser att de har

förhandlat färdigt bör Medlingsinstitutet på medlarens begäran ha

möjlighet att skjuta på stridsåtgärden.

I likhet med utredningen anser regeringen att befogenheten att besluta

om uppskjutande bör vara förbehållen Medlingsinstitutet som ett led i

dess myndighetsutövning. Det gäller även efter det att en medlare har

utsetts. Förlikningsmannaexpeditionen är kritisk till att beslutet inte

fattas av medlaren utan centraliseras till institutet. Regeringen anser

emellertid att det är viktigt, inte minst med tanke på att möjligheten att

skjuta upp stridsåtgärden skall tillämpas restriktivt, att befogenheten

tillkommer Medlingsinstitutet efter begäran av den utsedde medlaren.

Stockholms tingsrätt har pekat på att det bör framgå av lagtexten att

Medlingsinstitutet inte skall ha möjlighet att skjuta upp en stridsåtgärd

om parterna är bundna av förhandlingsavtal.

I likhet med utredningen anser regeringen att möjligheten för

Medlingsinstitutet att skjuta upp en varslad stridsåtgärd inte blir aktuell

om medling sker i enlighet med ett avtal om förhandlingsordning, vilket

innefattar bestämmelser om detta. En medlare har då inte utsetts enligt

medbestämmandelagen och det finns därför inte möjlighet för den

medlare parterna själva utsett, att begära uppskjutande hos

Medlingsinstitutet. För det fall parter med avtal om förhandlingsordning

ändå har vänt sig till Medlingsinstitutet för att få en medlare och medlare

har utsetts, bör medlaren och institutet ha samma befogenheter som i

vanliga fall, dvs. även ha möjlighet att skjuta upp en varslad stridsåtgärd

om detta främjar en god lösning av tvisten.

9.2.4 Förhöjd varselavgift

Regeringens förslag: Den som vidtar en stridsåtgärd i strid mot

Medlingsinstitutets beslut om uppskjutande kan bli skyldig att betala

en förhöjd varselavgift till staten. Den förhöjda varselavgiften skall

bestämmas till minst 300 000 kr och högst 1 000 000 kr. Om det finns

särskilda skäl kan avgiften bestämmas till lägre belopp eller helt falla

bort.

Varselavgiften åläggs av tingsrätt på talan av Medlingsinstitutet.

Talan skall väckas inom ett år från den dag varsel skulle ha lämnats.

Avgörandet får överklagas till Arbetsdomstolen.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att stridsåtgärd som

vidtas i strid mot Medlingsinstitutets beslut om att skjuta upp

stridsåtgärden skall anses olovlig.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inte

yttrat sig över förslaget. Förlikningsmannaexpeditionen, LO, SACO och

TCO med flera och Handelsanställdas förbund avstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Till skillnad från utredningen anser

regeringen att en vidtagen stridsåtgärd efter Medlingsinstitutets beslut

inte bör bli olovlig utan sanktioneras på annat sätt. Att göra

stridsåtgärden olovlig får anses alltför ingripande med hänsyn till vad

som skall uppnås, nämligen att ge medlaren möjlighet att verka under en

längre tid än vad den vanliga varselperioden tillåter. Enligt regeringens

mening kan man utgå från att parterna kommer att respektera

Medlingsinstitutets beslut att skjuta upp en varslad stridsåtgärd, även om

beslutet inte får till följd att en vidtagen stridsåtgärd blir olovlig. Som

sanktion bör i stället en varselavgift utgå, om betydligt större belopp än

vad som kan utgå vid underlåtenhet att varsla. Den förhöjda

varselavgiften bör bestämmas till minst 300 000 kr och högst 1 000 000

kr.

Även i detta fall bör beloppet kunna jämkas om det föreligger särskilda

skäl. Möjligheten att jämka varselavgiften bör komma i fråga endast i

rena undantagsfall.

Mål om förhöjd varselavgift bör föras vid tingsrätt på talan av

Medlingsinstitutet och kunna överklagas till Arbetsdomstolen på samma

sätt som föreslås beträffande varselavgift vid underlåtenhet att varsla, se

avsnitt 9.2.2.

9.2.5 Avbrytande av icke varslade stridsåtgärder

Regeringens bedömning: Medlingsinstitutet bör inte ges rätt att

avbryta en icke varslad stridsåtgärd.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att

Medlingsinstitutet skall ha rätt att avbryta icke varslade stridsåtgärder om

inte giltigt hinder funnits för parten att underlåta varsel. En stridsåtgärd

som vidtas efter Medlingsinstitutets beslut skall anses olovlig.

Remissinstanserna: Uppsala universitet och Tidningsutgivarna

tillstyrker förslaget. Arbetstagarorganisationerna avstyrker förslaget

liksom Arbetsdomstolen som anser att Medlingsinstitutet inte bör ha rätt

att avbryta icke varslade stridsåtgärder.

Skälen för regeringens bedömning: Arbetsdomstolen anser att

Medlingsinstitutets rättsliga bedömning i varselfrågan får avgörande

betydelse för frågan om stridsåtgärdens lovlighet för tiden efter beslutet.

Reellt sett får beslutet samma verkningar som ett interimistiskt beslut av

Arbetsdomstolen. Att institutet gör bedömningar som det normalt

ankommer på domstol att göra och att beslutet inte är överklagbart är inte

godtagbart från rättsliga utgångspunkter.

LO och Handelsanställdas förbund anser att det är svårt för institutet

att avgöra när det funnits giltigt hinder mot varsel. SACO och TCO med

flera anser att avbrytande av en stridsåtgärd med hänvisning till formella

brister i varslet riskerar att strida mot den konstitutionella rätten att vidta

stridsåtgärder och mot Sveriges internationella åtaganden.

Regeringen delar Arbetsdomstolens bedömning att det inte är

godtagbart från rättsliga utgångspunkter att ge Medlingsinstitutet

befogenhet att avbryta en icke varslad stridsåtgärd för det fall parten

saknat giltigt hinder för att inte varsla. Ett möjligt alternativ är att

Arbetsdomstolen skulle kunna förklara en icke varslad stridsåtgärd

olovlig. Detta skulle emellertid innebära ett väsentligt ingrepp jämfört

med nuvarande bestämmelser. Reglerna om varsel utgör i dag

formföreskrifter och sanktioneras genom skadestånd och penningböter

inte genom att stridsåtgärden betraktas som olovlig.

Utredningens förslag har inte sin grund i någon bristande respekt från

parternas sida för varselreglerna. Anledningen till att utredningen har

föreslagit att Medlingsinstitutet skall ha rätt att avbryta en icke varslad

stridsåtgärd hänger samman med utredningens förslag att institutet skall

ha rätt att skjuta upp en varslad stridsåtgärd och att stridsåtgärden efter

institutets beslut skall vara olovlig. En sådan rätt för institutet skulle

enligt utredningen göra det lockande för en part att strunta i att varsla en

stridsåtgärd. Utredningen föreslog därför att Medlingsinstitutet skulle få

befogenheter att agera kraftfullt även mot en part som inte varslar en

stridsåtgärd.

Som framgår av avsnittet ovan, anser regeringen att Medlingsinstitutet

bör få rätt att skjuta upp en varslad stridsåtgärd men att överträdelse av

beslutet bör medföra att parten påförs en hög varselavgift. Även om

denna sanktion får anses relativt ingripande, är den inte så långtgående

som att göra stridsåtgärden olovlig om den vidtas efter institutets beslut

om uppskjutande. Med hänsyn härtill och till att Medlingsinstitutets

befogenhet att besluta om uppskjutande skall tillämpas restriktivt, bör

risken minska för att en part underlåter att varsla. Regeringen föreslår för

övrigt även skärpta sanktioner mot uteblivet varsel i form av varselavgift.

Regeringen anser därför att det inte är nödvändigt att införa regler om att

en icke varslad stridsåtgärd skall kunna avbrytas och att stridsåtgärden

efter ett sådant beslut skall vara olovlig.

9.3 Skiljeförfarande och skiljenämnd

Regeringens förslag: En medlare skall, på samma sätt som i dag

gäller för förlikningsman, kunna föreslå parterna att låta en tvist

avgöras genom skiljeförfarande. Medlingsinstitutet skall kunna

medverka vid utseende av skiljemän.

Om stridsåtgärder har påbörjats, kan Medlingsinstitutet uppmana

parterna i en tvist att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande.

Regeringens bedömning: Det bör inte inrättas en fast skiljenämnd

som är knuten till Medlingsinstitutet.

Utredningens förslag: Stämmer huvudsakligen överens med

regeringens. Utredningen har föreslagit att det bör finnas en skiljenämnd

som är knuten till Medlingsinstitutet. Skiljenämnden skall enligt

utredningen kunna avgöra en tvist när alla möjligheter till medling är

uttömda, om nödvändigt efter ett särskilt beslut av riksdagen.

Remissinstanserna: Arbetsgivarorganisationerna tillstyrker

förslagen. Arbetstagarorganisationerna och

Förlikningsmannaexpeditionen avstyrker förslaget om fast skiljenämnd.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt nu gällande

regler kan en förlikningsman föreslå parter, som inte kan enas om ett

avtal, att låta tvisten avgöras av skiljemän. Förlikningsmannen kan också

medverka till utseende av skiljemän. Hur själva skiljeförfarandet skall gå

till är inte lagreglerat. I lagen 1999:116 om skiljeförfarande finns det

regler om skiljeförfarande, men de kan inte utan vidare tillämpas på

intressetvister utan är skrivna för rättstvister, dvs. tvister som kan lösas

på rättslig väg, i sista hand genom en rättegång. En förlikningsman kan

inte utan vidare åta sig skiljemannauppdrag i en arbetstvist. Det får bara

ske om förlikningsmannaexpeditionen i särskilt fall medger det.

Bestämmelser om tvångsskiljeförfarande har aldrig funnits i den svenska

kollektivavtalsrätten.

Utredningens förslag är att det bör finnas en skiljenämnd knuten till

Medlingsinstitutet, vilken kan avgöra en tvist när alla möjligheter till

medling är uttömda. Det förslaget skall ses i ljuset av att utredningen inte

ansett det möjligt att föreslå att medlaren har rätt att lägga samman

medlarbud för flera olika arbetsområden till ett paket som alla berörda

parter måste ta ett samlat ställningstagande till. Sammanläggning

fungerar i Danmark som ett sätt att främja arbetsfred på hela

huvudavtalsområdet. I Norge uppnås en motsvarande effekt genom

användning av obligatoriskt skiljeförfarande. Utredningen har som skäl

för förslaget anfört att man bör utveckla en ordning, som gör att det sätts

stark press på parterna att själva nå fram till ett avtal och som samtidigt

bygger på att ansvaret både för stridsåtgärder och avtal skall ligga kvar

på parterna själva.

Förlikningsmannaexpeditionen och flera av

arbetstagarorganisationerna anför att skiljeförfarande på förslag av

förlikningsman nästan aldrig varit aktuellt i praktiken. De har anfört

följande. Det finns inte på den svenska arbetsmarknaden någon tradition

av att använda skiljeförfarandet som konfliktlösningsmetod i

intressetvister. Den fasta skiljenämndens roll enligt utredningsförslaget

är mycket oklar i förhållande till medlingen i situationer då förfarandet

fortfarande är frivilligt. Något behov av en fast skiljenämnd kan inte

anses föreligga. Det är också väsentligt att regeringen inte är bunden av

ett visst handlingssätt om en situation uppkommer när väsentliga

samhällsintressen hotas av konfliktåtgärder.

Förlikningsmannaexpeditionen anser också att om ett system införs där

 slutsteget alltid är tvångsskiljedom, innebär det en risk för att vissa

parter räknar med det som ett led i förhandlingarna.

LO anför att skiljedom ger avtal med mycket låg legitimitet. En

permanent skiljenämnd ökar risken för att parterna avhänder sig ansvaret

och ökar risken för tvångslagstiftning. Även SACO och TCO med flera

avstyrker förslaget att inrätta en fast skiljenämnd och anser att för det fall

ett skiljeförfarande blir aktuellt är det att föredra att skiljenämnden sätts

samman på ett sätt som passar den aktuella situationen och de berörda

parterna.

Regeringen gör följande bedömning. Som

Förlikningsmannaexpeditionen påpekat, finns det ingen tradition på den

svenska arbetsmarknaden att innehållet i kollektivavtal bestäms genom

skiljedom. Det är givetvis önskvärt, att avtal kommer till stånd utan att

konfliktåtgärder behöver vidtas. Den idealiska situationen är dock att

parterna själva når en överenskommelse. Regeringen vill inte utesluta att

det kan vara lämpligt med skiljedom i vissa fall, om parterna själva så

önskar. Det kan emellertid inte i sig vara en målsättning att

skiljeförfarande skall användas i större utsträckning än vad som sker i

dag. Risken med en utökad användning av skiljedom i intressetvister är

att parterna avhänder sig en del av ansvaret för kollektivavtalen.

Regeringen delar den uppfattning som flera remissinstanser uttryckt, att

om en fast skiljenämnd inrättas, pekas skiljedom ut som ett sista steg i

avtalsförhandlingarna. Det är inte någon önskvärd utveckling.

Regeringen anser därför att någon fast skiljenämnd som knyts till

Medlingsinstitutet inte bör inrättas.

Med anledning av detta, anser regeringen att det liksom i dag bör ligga

i medlarens uppdrag att kunna föreslå parterna att låta en tvist avgöras

genom skiljeförfarande. Medlingsinstitutet bör kunna medverka vid

utseende av skiljemän. Om stridsåtgärder påbörjats och medlaren har

uttömt alla möjligheter till en lösning av tvisten, bör Medlingsinstitutet

kunna uppmana parterna att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande.

Medlingsinstitutets möjlighet att uppmana parterna att låta tvisten

avgöras genom skiljeförfarande bör inte användas gentemot parter som är

bundna av ett förhandlingsordningsavtal som innehåller regler som ger

möjlighet att vidta åtgärder efter det att konflikt har utbrutit.

9.4 Stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag

Regeringens bedömning: Stridsåtgärder mot enmans- eller

familjeföretag bör inte förbjudas.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det förbud mot

stridsåtgärder mot enmans- eller familjeföretag som gällde 1994

återinförs.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga

synpunkter på förslaget. SAF och Företagarna anser att även

anställningsblockader bör omfattas av förbudet. LO, Svenska

Byggnadsarbetareförbundet, Transportarbetareförbundet, Svenska

Bleck- och Plåtslagareförbundet, Svenska Elektrikerförbundet, Svenska

Målareförbundet och Handelsanställdas förbund avstyrker förslaget.

Bakgrund: Frågan om stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag

har varit föremål för riksdagsbehandling vid ett flertal tillfällen under

1990-talet. Ett förslag om förbud mot sådana åtgärder lämnades av 1992

års arbetsrättskommitté. Regeringen föreslog riksdagen att införa ett

förbud i enlighet med kommitténs förslag. Riksdagen antog förslaget och

ett sådant förbud infördes genom att en ny bestämmelse infördes i

medbestämmandelagen (prop. 1993/94:67, bet.1993/94:AU4). Förbudet

gällde under år 1994. Därefter upphävdes förbudet med motiveringen att

det inte hade påvisats några allvarliga olägenheter och att konflikträtten

därför inte borde inskränkas på detta område.

Skälen för regeringens förslag: Inom LO-SAF-området ger avtal,

som har sin grund i Saltsjöbadsavtalet skydd mot stridsåtgärder riktade

mot enmans- och familjeföretag. Dessa bestämmelser täcker dock inte

hela LO-SAF-området. Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Svenska

Målareförbundet, Svenska Transportarbetareförbundet och Grafiska

fackförbundet är exempel på organisationer som inte omfattas av dessa

bestämmelser.

Utredningen har anfört att sedan förbudet upphävdes har det på nytt

vidtagits stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag. Sättet att

använda stridsåtgärder har väckt kritik och riskerar enligt utredningen att

skada förhandlingssystemets legitimitet.

De arbetstagarorganisationer som avstyrker förslaget anför att

bemanningsbehovet inom vissa branscher varierar mycket snabbt och att

det är svårt att övervaka när ett enmans- eller familjeföretag anställer

någon. Förbunden påpekar att arbetstagaren då inte omfattas av ett

kollektivavtal och av det grundläggande sociala skydd för arbetstagare,

som följer därav. Vidare anför förbunden att frågan om stridsåtgärder

mot enmans- eller familjeföretag inte har något samband med

lönebildningen.

Regeringen anser att för det fall företagen anställer arbetstagare, är det

viktigt att dessa omedelbart kan omfattas av kollektivavtal och ett

försäkringsskydd. Detta gäller särskilt sådana branscher med små

arbetsplatser där det är svårt för arbetstagarorganisationerna att övervaka

när en anställning sker. Genom ett träffat kollektivavtal garanteras

således att nyanställda redan från första anställningsdagen ges

anställningsvillkor och försäkringsskydd enligt kollektivavtalet.

Förpliktelserna enligt avtalet inträder alltså när arbetsgivaren anställer en

arbetstagare. I och med det träffade avtalet har dock arbetsgivare i vissa

fall ålagts att betala vissa avgifter även om arbetsgivaren inte haft några

anställda. Skäligheten i detta kan ifrågasättas. LO har nu emellertid

rekommenderat de förbund som står utanför Saltsjöbadsavtalet att ändra

sina avtal, så att enmans- och familjeföretag inte åläggs kostnader eller

andra förpliktelser innan det finns någon anställd. Regeringen bedömer

att om enmans- och familjeföretag inte åläggs kostnader eller andra

förpliktelser innan det finns någon anställd, bortfaller behovet av

lagstiftning. Regeringen avser dock att följa utvecklingen noga och är

beredd att återkomma, om så krävs.

9.5 Stridsåtgärders proportionalitet

Regeringens bedömning: Lagstiftning om att stridsåtgärder skall

vara proportionerliga bör inte införas.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att ett

proportionalitetskrav införs för stridsåtgärder, som vidtas vid

förhandlingar mellan parter som är eller brukar vara bundna av

kollektivavtal i förhållande till varandra. En stridsåtgärd skall på yrkande

av den part, mot vilken åtgärden riktas, kunna förklaras olovlig av

Arbetsdomstolen i följande situationer:

 När en stridsåtgärd, som är partiell eller på annat sätt begränsad, kan

förväntas leda till skada eller annan olägenhet, som står i uppenbart

missförhållande till åtgärdens omfattning.

 När en stridsåtgärd, som har varslats som svar på en annan

stridsåtgärd, är väsentligt mer omfattande än vad som är rimligt med

hänsyn till den åtgärd, som har orsakat svarsåtgärden.

 När en sympatiåtgärd, som har varslats till stöd för en part i dennes

tvist om förnyande av kollektivavtal, kan förväntas leda till skada eller

annan olägenhet som står i ett uppenbart missförhållande till åtgärdens

eller primäråtgärdens omfattning.

Arbetsmarknadens parter skall kunna avtala om avvikelse från de

föreslagna kraven på proportionalitet.

Remissinstanserna: Sveriges riksbank,

Förlikningsmannaexpeditionen, RSV, Uppsala universitet och

arbetsgivarorganisationerna tillstyrker förslaget. Flera av

arbetsgivarorganisationerna anser dock att proportionalitetskravet bör

omfatta fler fall än dem utredningen föreslagit.

Arbetstagarorganisationerna avstyrker förslaget. Arbetsdomstolen har

invändningar mot förslagets utformning.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har som skäl för sitt

förslag anfört att ett krav på proportionalitet i lagstiftningen skulle ge en

rimligare balans mellan parterna på arbetsmarknaden genom att det

begränsar möjligheten till åtgärder som kostar lite för den egna

organisationen men orsakar stora kostnader för motparten eller tredje

man. Utredningen har pekat på att flera forskare stöder förslaget om att

införa ett lagstadgat krav på proportionalitet och att sådana krav finns i

rättstraditionen i flera länder i Kontinentaleuropa. Enligt utredningens

uppfattning är även ett lagstadgat krav på proportionalitet väsentligt för

att få ett brett stöd för ett paket av åtgärder, som skulle kunna förbättra

lönebildningen.

LO anför att utredningens definitioner av de stridsåtgärder som skulle

kunna anses oproportionerliga omfattar nästan alla stridsåtgärder som

används i praktiken. För att vara säker på att undgå att domstolen anser

stridsåtgärden oproportionerlig och därmed olovlig, skulle en facklig

organisation tvingas ta ut samtliga arbetstagare på hela avtalsområdet i

total strejk. Reglerna om proportionalitet kommer enligt LO därmed att

försvåra, fördyra och försena förhandlingsprocessen. LO anför vidare att

arbetsgivarsidan kommer att angripa varje stridsåtgärd som

oproportionerlig, varvid stor energi och stort engagemang kommer att

behöva läggas ned på juridisk formalia i stället på den bakomliggande

tvisten. LO anser även att lagstiftningens utformning strider både mot

regeringsformen och mot internationella konventioner. Även SACO och

TCO med flera ifrågasätter förslagets förenlighet med Europarådets

sociala stadga. Organisationerna anser det också mycket tveksamt att en

domstol skall göra lämplighetsprövningar av det slag förslaget innebär.

Ett flertal remissinstanser, däribland Arbetsdomstolen, anser att regler

om proportionalitet blir svårtillämpade, i varje fall om reglerna inte i

avsevärt större utsträckning än som skett förses med vägledande

uttalanden om hur man tänker sig att tillämpningen skall göras.

Stockholms tingsrätt menar att utredningens förslag om att även

tredjemansintressen skall tillvaratas genom en proportionalitetsprincip

passar dåligt in i medbestämmandelagen, som endast reglerar

förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare samt deras

organisationer.

Regeringen delar de remissinstansers uppfattning som anser att det inte

finns skäl att lagstifta om stridsåtgärders proportionalitet. Med anledning

av vad som anförts under avsnitt 8.5 om nya förhållanden på

arbetsmarknaden och deras betydelse för stridsåtgärders effekter har

regeringen för avsikt att noga följa utvecklingen på området. För att

underlätta denna bedömning bör Medlingsinstitutet i sina rapporter om

löneutvecklingen och andra faktorer som har anknytning till

lönebildningen även redogöra för hur konflikter på arbetsmarknaden har

genomförts och vilka konsekvenser dessa har medfört.

10 Konsekvenser

Inrättandet av Medlingsinstitutet syftar till att säkerställa goda

förutsättningar för en väl fungerande lönebildning som gynnar

ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning. Medlingsinstitutets

verksamhet kan därmed väntas leda till en minskad statsfinansiell

belastning och en samhällsekonomisk vinst.

Genom att statistikansvaret för lönestatistiken förs över från SCB till

Medlingsinstitutet förbättras beställarkompetensen för statistiken vilket

leder till en högre kvalitet i statistiken vid given resursinsats. Den

förbättring av statistiken regeringen därutöver föreslår syftar till att skapa

ett bättre beslutsunderlag för parterna i löneförhandlingarna. Även

förbättringen av lönestatistiken kan därmed väntas ge en minskad

statsfinansiell belastning och en samhällsekonomisk vinst.

Finansieringen av Medlingsinstitutets förvaltningskostnader samt Kon-

junkturinstitutets kostnader för den årliga rapporten om de

samhällsekonomiska förutsättningarna för löneförhandlingar sker, som

redovisats i budgetpropositionen för 2000, genom en omfördelning av

medel inom utgiftsområde 14 Arbetsmarknad och arbetsliv. Kostnaderna

beräknas totalt uppgå till cirka 15 miljoner kronor per år. Även de ökade

resurser för lönestatistik, statistik över vakanser och arbetskonflikter

samt komplettering av forskningsdatabasen LINDA som regeringen

föreslår bör finansieras genom en omfördelning inom utgiftsområde 14.

Någon nämnvärd ytterligare arbetsbelastning för de allmänna

domstolarna eller allmänna förvaltningsdomstolarna kan inte förväntas.

I övrigt gör regeringen bedömningen att propositionens förslag ger

vissa positiva konsekvenser för jämställdheten genom att förbättringar av

den officiella lönestatistiken underlättar analyser av kvinnors och mäns

löneutveckling.

Förbättringen av lönestatistiken kan leda till en viss ökning av

uppgiftslämnarbördan för företagen. Regeringen gör dock bedömningen

att denna ökning blir marginell.

11 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft den 1 juni

2000.

Skälen för regeringens förslag: Det är viktigt att Medlingsinstitutet

inrättas i god tid före nästa avtalsrörelse. Huvuddelen av avtalen löper ut

i början av år 2001. Lagändringarna bör därför träda i kraft den 1 juni

2000.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet

45 §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.2.1.

Genom en ändring i första stycket förlängs varseltiden från minst sju

dagar till sju arbetsdagar. Med arbetsdag avses då inte lördag, söndag,

annan allmän helgdag, midsommarafton, julafton eller nyårsafton. Tiden

beräknas med utgångspunkt från den tidpunkt stridsåtgärden är avsedd att

påbörjas. Om en stridsåtgärd skall påbörjas t.ex. måndag kl. 15.00, skall

varsel läggas senast sju arbetsdagar i förväg, kl. 15.00. Första stycket

sista meningen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Skyldigheten för en part att även varsla Medlingsinstitutet har förts in i

denna bestämmelse. Skyldigheten att varsla

förlikningsmannaexpeditionen reglerades tidigare i 47 §.

Ändringen i andra stycket är endast redaktionell.

Till tredje stycket förs de bestämmelser som anger när en part inte är

skyldig att varsla, dvs. dels när det föreligger giltigt hinder mot att varsla,

dels när det är fråga om en s.k. indrivningsblockad. Även här är det fråga

om en redaktionell ändring. Vad som kan vara giltigt hinder har

utvecklats i prop. 1975/76:105 sid. 410.

I fjärde stycket har skett en konsekvensändring med anledning av att

bestämmelsen strukturerats om.

46 §

Statens förlikningsmannaexpedition har ersatts av Medlingsinstitutet.

Innebörden av begreppet en väl fungerande lönebildning har utvecklats

närmare i avsnittet 8.2.1.

Innehållet i bestämmelsen såvitt avser utseende av medlare återfinns

numera i 47 a § och 47 b §, såvitt avser medlarens uppgift i 48 § och

såvitt avser att ge råd och upplysningar i 47 §.

47 §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.2.2.

Enligt första stycket skall Medlingsinstitutet kalla parter till

överläggningar eller på annat sätt informera sig om kommande eller

pågående avtalsförhandlingar. En närmare redogörelse för syftet med

sådana överläggningar återfinns i det nämnda avsnittet. Bestämmelsen

innebär ett förtydligande och en mer uttalad möjlighet för institutet att

agera jämfört med vad som tidigare gällde för

förlikningsmannaexpeditionen som skulle följa förhållandena på

arbetsmarknaden .

Enligt andra stycket skall institutet också ge råd och upplysningar till

parter på arbetsmarknaden rörande förhandlingar och kollektivavtal.

Bestämmelsen motsvaras av 46 § tredje stycket i dess tidigare lydelse,

med den skillnaden att skyldigheten att ge råd och upplysningar enligt

förslaget skall ligga på Medlingsinstitutet och inte på förlikningsmannen.

En regel om möjlighet att kalla part till överläggning vid vite finns i

52 §.

Enligt tredje stycket skall en part på begäran tillställa

Medlingsinstitutet kopia av träffade kollektivavtal om löner och allmänna

anställningsvillkor. Bestämmelsen är ny. Sekretess för uppgifter som

tillställs Medlingsinstitutet regleras i 8 kap. 15 § sekretesslagen

(1980:100).

47 a §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.1.1.

Enligt bestämmelsen kan förhandlingsledare eller medlare utses. Att

förhandlingsledare kan utses är nytt. Att medlare kan utses innan

stridsåtgärd hotar är också nytt. Utseende av förhandlingsledare är tänkt

att kunna ske redan vid en tidpunkt när parterna ännu inte har klarlagt

sina ståndpunkter. Även när så har skett skall en förhandlingsledare

kunna utses för att underlätta kontakterna mellan parterna. Om parterna

har börjat tvista i förhandlingsfrågor kan det i stället vara dags att utse

medlare. Medlare kan således tillsättas i ett något tidigare skede än vad

som angavs tidigare i 46 §.

47 b §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.1.2.

Medlingsinstitutet kan enligt första stycket utse en eller flera medlare

utan samtycke från parterna om institutet bedömer att det i en tvist finns

risk för stridsåtgärder eller om stridsåtgärder redan har inletts. Ett sådant

beslut får enligt andra stycket inte överklagas.

I tredje stycket undantas fall när parterna har låtit registrera ett avtal

om förhandlingsordning som de är ense om innehåller sådana

bestämmelser som anges i lagen. Registreringen sker hos

Medlingsinstitutet efter anmälan av samtliga parter som träffat det

aktuella avtalet. Om en medlare hunnit utses innan parterna anmäler

avtalet för registrering, får han eller hon fortsätta sitt uppdrag utan hinder

av att avtalet om förhandlingsordning registrerats. I enlighet med vad

Lagrådet anfört, är det endast under det registrerade avtalets giltighetstid

som medlare inte kan utses utan parternas samtycke.

48 §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.1.3.

Av bestämmelsen framgår hur medlare skall gå till väga vid

medlingsarbetet. Bestämmelsen motsvarar delvis den tidigare regleringen

i 46 § andra stycket samt i 48 §. Medlaren är numera något friare i sin

medling och det anges inte längre uttryckligen att medlaren skall utgå

från förslag som kommer från parterna själva. I praktiken innebär den

föreslagna bestämmelsen dock inte någon förändring i förhållande till hur

förlikningsmännen arbetar i dag. En självklar utgångspunkt i medlingen

är parternas förslag. Medlaren kan emellertid också själv lägga fram

förslag till lösningar. Bestämmelsen har utformats huvudsakligen i

enlighet med Lagrådets förslag.

Att Medlingsinstitutet på begäran av medlare kan förena kallelse till

förhandling med vitesföreläggande framgår av 52 §.

49 §

Bestämmelsen är ny och har behandlats i avsnitt 9.2.3.

Enligt första stycket får Medlingsinstitutet på medlares begäran

meddela beslut, varigenom varslade stridsåtgärder skjuts upp i högst 14

dagar. Förutsättningen är att det främjar en god lösning av tvisten att

besluta om uppskjutande.

Ett beslut om uppskjutande, får meddelas endast en gång för varje

medlingsuppdrag. Med medlingsuppdrag avses det uppdrag den eller de

utsedda medlarna har i den aktuella tvisten. För det fall institutet en gång

meddelat beslut om uppskjutande på medlarnas begäran men någon

överenskommelse inte kunnat nås och medlarna därför byts ut, har

institutet möjlighet att på de nya medlarnas begäran skjuta upp en varslad

stridsåtgärd.

Beslutet om uppskjutande får inte omfatta flera tidsperioder utan skall

avse en viss sammanhängande tid om högst 14 dagar per stridsåtgärd.

Om en stridsåtgärd varslas på så sätt att den skall bryta ut en dag och

utvidgas på visst sätt vid senare tidpunkter, eller om motåtgärd varslats,

kan beslutet om uppskjutande omfatta både den första åtgärden och

utvidgningarna samt motåtgärder. Tidsfristen skall räknas från den dag

då åtgärden enligt varselmeddelandet skall påbörjas eller utvidgas. Om

möjligt skall beslutet föregås av samråd med parterna. Det kan finnas

situationer då det inte går att nå en part inom rimlig tid och i sådana fall

möter det inget hinder att beslut fattas utan föregående samråd. En part

som inte följer Medlingsinstitutets beslut kan åläggas att betala

varselavgift enligt 62 a §. Första stycket har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

Av andra stycket framgår att ett beslut från Medlingsinstitutet enligt

första stycket inte får överklagas.

50 §

Ändringen är redaktionell och innebär att ordet förlikningsman ersätts av

ordet medlare.

51 §

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.3.

Bestämmelsen reglerar medlarens och Medlingsinstitutets

förhållningssätt till skiljeförfarande. Enligt första stycket kan medlare

föreslå parter att låta en tvist avgöras genom skiljeförfarande. Enligt

andra stycket kan institutet medverka vid utseende av skiljemän.

Förändringen i dessa delar är i huvudsak redaktionell.

Enligt tredje stycket kan Medlingsinstitutet, om stridsåtgärder har

påbörjats, uppmana parterna i en tvist att låta tvisten avgöras genom

skiljeförfarande. Denna del av bestämmelsen är ny.

Ändringen i fjärde stycket är redaktionell. För det fall en rättslig tvist

förlikts genom medling kan det som Lagrådet påpekat framstå som

invändningsfritt att medlaren utses till skiljeman.

52 §

Bestämmelsen i första stycket har behandlats i avsnitt 9.1.3. Av första

stycket framgår att Medlingsinstitutet vid vite kan förelägga en part som

tidigare inte infunnit sig, att komma till en överläggning enligt 47 §.

Av andra stycket framgår att en part, som vägrar att delta i förhandling

inför medlare, kan tvingas att göra det genom vitesföreläggande.

Bestämmelsen motsvarar regleringen i den tidigare 49 § med den

skillnaden att det är Medlingsinstitutet som på begäran av medlare kan

vitesförelägga en part. Ett vitesföreläggande kan göras utan föregående

samråd eller samtycke från den andra parten i tvisten. Det möter heller

inget formellt hinder att båda parterna i en tvist kallas till förhandling

genom vitesföreläggande. Vitesföreläggande kan även utfärdas om en

part ålagts att komma in med en skrift men underlåter att göra detta. En

förutsättning för vitesföreläggande är att en part är förhandlingsskyldig

enligt 10 § samt att parten har kallats till förhandling inför en medlare

och inte infunnit sig eller på annat sätt underlåtit att fullgöra sina

skyldigheter enligt 15 §. Den paragrafen har den 1 januari 1995 tillförts

två nya stycken som inte har betydelse i sammanhanget. Hänvisning görs

därför till 15 § första stycket. En annan förutsättning för

vitesföreläggande är att en utsedd medlare har begärt att

Medlingsinstitutet skall förelägga parten vid vite att fullgöra sin

förhandlingsskyldighet. Andra stycket har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

I tredje stycket har på Lagrådets förslag tagits in en bestämmelse om

att beslutet om vitesföreläggande inte kan överklagas.

Enligt fjärde stycket kan Arbetsdomstolen på talan av

Medlingsinstitutet döma ut ett förelagt vite. Som Lagrådet föreslagit, kan

Arbetsdomstolen då också pröva även lämpligheten av vitet.

Den tidigare bestämmelsen i 52 § om regeringens rätt att utse

förlikningskommission eller särskild förlikningsman samt vilka

föreskrifter i lagen som skall gälla för dessa har upphävts (se avsnitt

9.1.4).

53 §

Bestämmelsen är ny och har behandlats i avsnitt 8.2.2.

En part som träffat kollektivavtal skall enligt 47 § tredje stycket på

begäran tillställa Medlingsinstitutet en kopia av träffat kollektivavtal om

löner och allmänna anställningsvillkor. För det fall en part underlåter att

göra detta kan Medlingsinstitutet enligt första stycket förelägga parten att

vid vite inkomma med avtalet.

I andra stycket finns på Lagrådets förslag en uttrycklig bestämmelse

att beslutet om vitesföreläggande inte kan överklagas. Enligt tredje

stycket dömer Arbetsdomstolen ut vitet på talan av Medlingsinstitutet. I

likhet med vad som anges i 52 § kan Arbetsdomstolen då också pröva

vitets lämplighet.

62 a §

Bestämmelsen är ny och har behandlats i avsnitt 9.2.2 och 9.2.4.

Den som underlåter att varsla Medlingsinstitutet skall enligt första

stycket åläggas att betala en varselavgift till staten. Liknande regler finns

i lagen (1974:13) om anställningsfrämjande åtgärder och i arbetstidslagen

(1982:673). Varselavgiften skall bestämmas till lägst 30 000 kr och högst

100 000 kr. Avgiftens storlek bör bero på omfattningen och arten av den

stridsåtgärd som varslats eller inletts utan att Medlingsinstitutet har

underrättats. Varselavgiften ersätter den sanktion i form av penningböter

som tidigare fanns i 47 §.

I andra stycket regleras att den som vidtar en stridsåtgärd i strid mot

Medlingsinstitutets beslut att skjuta upp en varslad stridsåtgärd skall

åläggas en förhöjd varselavgift som uppgår till minst 300 000 kr och

högst 1 000 000 kr. Andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets

förslag.

Enligt första och andra styckena kan såväl varselavgift som förhöjd

varselavgift jämkas eller bortfalla helt under förutsättning att det

föreligger särskilda skäl. Beloppet bör kunna jämkas endast i

undantagsfall om t.ex. ren försummelse lett till att Medlingsinstitutet inte

har varslats.

Medlingsinstitutet har enligt tredje stycket inte självständigt

befogenhet att bestämma varselavgiften utan det skall göras av tingsrätt

på talan av Medlingsinstitutet. Talan måste väckas inom ett år från den

dag varsel skulle ha lämnats eller, såvitt det är fråga om talan enligt andra

stycket, inom ett år från den dag då stridsåtgärden vidtogs.

Av 63 § framgår att ett mål om varselavgift kan överklagas till

Arbetsdomstolen. Där anges även vilka bestämmelser som skall tillämpas

vid handläggningen.

63 §

Förändringen i första stycket innebär att förutvarande andra meningen

tagits bort. I andra meningen reglerades två fall, då lagen om rättegången

i arbetstvister inte skulle gälla. Det ena var då någon enligt 47 § skall

dömas till penningböter, vilket inte längre skall förekomma (se avsnitt

9.2.2). Det andra var vid tillämpning av 53 § som tidigare har upphävts.

Enligt det nya andra stycket handläggs mål om varselavgift som förs i

tingsrätt i enlighet med rättegångsbalkens bestämmelser om tvistemål där

förlikning om saken inte är tillåten. En motsvarande reglering finns i

konkurrenslagen (1993:20) beträffande konkurrensskadeavgift som

prövas av Stockholms tingsrätt på talan av Konkurrensverket.

Mål om varselavgift överklagas till Arbetsdomstolen och handläggs

där i enlighet med tillämpliga bestämmelser i lagen om rättegången i

arbetstvister. I den mån arbetstvistlagens regler inte passar i ett

indispositivt tvistemål, skall rättegångsbalkens bestämmelser om

överklagande av sådana mål till hovrätt tillämpas. Vad som sägs där om

hovrätten skall i stället gälla för Arbetsdomstolen.

Tredje stycket har tillkommit på förslag av Lagrådet. I bestämmelsen

görs en hänvisning till vad som sägs i lagen (1985:206) om viten om

allmän domstols handläggning av mål om vites utdömande. Viteslagens

bestämmelser innebär att målen handläggs som bötesmål. Samma

bestämmelser om handläggningen skall tillämpas i Arbetsdomstolen i

mål om utdömande av vite. Det gäller dock inte processuella viten som

kan dömas ut inom ramen för en pågående process.

12.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

8 kap.15 §

Första stycket anger att sekretess gäller för uppgifter som en part lämnat

till en medlare eller Medlingsinstitutet i en arbetstvist. Sekretess gäller

endast om parten gjort förbehåll därom. Nytt är att uppgifter i en

arbetstvist kan komma att ges in till Medlingsinstitutet. I övrigt har

begreppet medlare ersatt förlikningsman. Eftersom bestämmelsen i 52 §

medbestämmandelagen om förlikningskommission och särskild

förlikningsman upphävs nämns sådana begrepp inte längre i paragrafen.

Att meddelarfriheten är begränsad för denna typ av uppgifter framgår av

16 kap. 1 §.

I det nya andra stycket införs en bestämmelse om sekretess för en

uppgift i kollektivavtal som lämnats in till Medlingsinstitutet. Det första

fallet gäller uppgift som rör en kollektivavtalsparts affärs- eller

driftförhållanden. Om det kan antas att parten lider skada eller men om

uppgiften röjs, gäller sekretess. Sådana uppgifter kan t. ex. finnas i

kollektivavtal mellan enskilda företag och en arbetstagarorganisation.

Det andra fallet gäller uppgift om annan än kollektivavtalsparts

personliga eller ekonomiska förhållanden. Även här gäller sekretess om

det kan antas att personen lider skada eller men om uppgiften röjs.

Sekretess kan således vara aktuellt om t. ex. enskilda arbetstagare pekas

ut i kollektivavtalet och dessa kan lida skada eller men av att uppgifter

om deras personliga eller ekonomiska förhållanden lämnas ut. För sådana

uppgifter som anges i detta stycke är meddelarfriheten inte begränsad.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.2.2.

16 kap. 1 §

Regleringen i 16 kap 1 § sekretesslagen innebär att rätten enligt

tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen att fritt meddela

uppgifter och underrättelser begränsas endast avseende uppgifter för

vilka gäller sekretess enligt 8 kap. 15 § första stycket.

Sammanfattning av utredningens förslag

Utredningen om ett förstärkt förlikningsmannainstitut lämnar i

delbetänkandet Medlingsinstitut och lönestatistik (SOU 1997:164) och

slutbetänkandet Medling och lönebildning (SOU 1998:141) förslag på

följande områden.

1) Medlingsinstitut. Utredningen föreslår att ett nytt och starkare

Medlingsinstitut bör bildas senast den 1 januari 2000. Det bör ha två

uppgifter, att medla och att verka för en väl fungerande lönebildning.

Medlingsinstitutet bör ha en ämbetsmannastyrelse på fem personer och

tre anställda medlare varav en riksmedlaren bör vara institutets chef.

Medlingsinstitutet bör ha ytterligare cirka tio anställda, bland annat med

kompetens inom samhällsekonomi, lönestatistik och juridik.

Medlingsinstitutet bör knyta till sig tre expertråd i avtalsfrågor,

samhällsekonomi respektive lönestatistik för samverkan med

arbetsmarknadens parter.

2) Utökade befogenheter. Utredningen föreslår att

 Medlingsinstitutet bör få befogenhet att agera tidigt och kalla parterna

till överläggningar bland annat för att informera sig om tidsplaner och

yrkanden inför kommande förhandlingar,

 Medlingsinstitutet bör verka för en samordning av tidsplaner för

förhandlingar och avtalsperioder,

 Medlingsinstitutet bör verka för en samordning av

avtalsförhandlingar,

 varseltiden för stridsåtgärder bör förlängas från 7 till 14 dagar,

 Medlingsinstitutet bör kunna skjuta upp varslade stridsåtgärder i högst

14 dagar,

 Medlingsinstitutet bör kunna uppmana parter att lösa en intressetvist

genom skiljeförfarande och att en fast skiljenämnd utses,

 parter bör vara skyldiga att infinna sig om Medlingsinstitutet kallar,

 det inte bör vara möjligt att besluta om sammanläggning av

medlingsbud.

3) Stärkt normbildning. Utredningen föreslår att

 den månadsvisa lönestatistiken bör förbättras genom att månadsvis

statistik tas fram även för staten, full täckning uppnås av kommun-

och landstingssektorerna samt att redovisningen av retroaktiva

löneutbetalningar blir bättre,

 den årsvisa lönestatistiken bör publiceras snabbare och utvidgas

genom att statistik redovisas för ett 50-tal branscher, med fördelning

på kön och i förekommande fall arbetare och tjänstemän,

 forskningsdatabasen LINDA bör kompletteras med individuella

lönestatistiska data,

 Medlingsinstitutet bör vara beställare av den statliga lönestatistiken,

samt att

 en rapport om löneutveckling med mera i Sverige och omvärlden och

en rapport om de samhällsekonomiska förutsättningarna för

löneförhandlingarna bör utarbetas varje år.

4) Stramare konfliktregler. Utredningen föreslår att

 rätten till sympatiåtgärder inte bör tas bort, men begränsas,

 ett proportionalitetskrav bör införas för att begränsa möjligheten till

stridsåtgärder som kostar lite för den egna organisationen, men

orsakar stora kostnader för motparten och tredje man,

 förbud mot stridsåtgärder mot enmans- eller familjeföretag bör

återinföras, men att

 ett krav på medlemsomröstning före stridsåtgärder inte bör införas.

5) Jämställdhet. Utredningen föreslår att

 lönestatistiken bör förbättras vilket ökar möjligheterna att följa

löneutvecklingen för kvinnor och män,

 underlaget för forskning om kvinnor och mäns löner förbättras genom

en komplettering av databasen LINDA med löneuppgifter,

 de årliga rapporterna om löneutveckling med mera bör innehålla ett

särskilt kapitel om löneutvecklingen ur ett jämställdhetsperspektiv

samt att

 Medlingsinstitutet tillförs erforderlig kompetens på

jämställdhetsområdet.

Utredningen föreslår slutligen att regeringen inrättar ett råd för

regelbundna överläggningar med arbetsmarknadens parter för att åter

stärka samförstånd och samsyn.

Utredningens förslag är utformade på ett sådant sätt att de inte skall

störa förhandlingarna på områden med förhandlingsordningsavtal

liknande Industriavtalet.

Betänkandets lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Ett avtal är ogiltigt i den mån det innebär att rättighet eller skyldighet

enligt denna lag upphävs eller inskränks.

Genom ett kollektivavtal får det

dock göras avvikelser från 11, 12,

14, 19 22 och 28 §§, 29 § tredje

meningen, 33 40 §§, 43 § andra

stycket samt 64 och 65 §§.

Kollektivavtalet får inte innebära

att mindre förmånliga regler skall

tillämpas för arbetstagarsidan än

som följer av EG-rådets direktiv

75/129/EEG av den 17 februari

1975, 77/187/EEG av den 14

februari 1977 och 92/56/EEG av

den 24 juni 1992.

Genom ett kollektivavtal får det

dock göras avvikelser från 11, 12,

14, 19 22 och 28 §§, 29 § tredje

meningen, 33 40 §§, 41 c §, 43 §

andra stycket samt 64 och 65 §§.

Kollektivavtalet får inte innebära

att mindre förmånliga regler skall

tillämpas för arbetstagarsidan än

som följer av EG-rådets direktiv

75/129/EEG av den 17 februari

1975, 77/187/EEG av den 14

februari 1977 och 92/56/EEG av

den 24 juni 1992.

I ett kollektivavtal får det också

föreskrivas längre gående

fredsplikt än som anges i 41, 41 a

och 44 §§ eller ett längre gående

skadeståndsansvar än som följer

av denna lag.

41 a, 41 b och 44 §§ eller ett

I ett kollektivavtal får det också

föreskrivas längre gående

fredsplikt än som anges i 41, 41 a,

41 b och 44 §§ eller ett längre

gående skadeståndsansvar än som

följer av denna lag.

Fredsplikt

41 §

Arbetsgivare och arbetstagare som är bundna av kollektivavtal får inte

vidta eller delta i arbetsinställelse (lockout eller strejk), blockad, bojkott

eller annan därmed jämförlig stridsåtgärd, om avtalet har ingåtts av en

organisation och denna organisation inte i behörig ordning har beslutat

åtgärden, om åtgärden strider mot en bestämmelse om fredsplikt i

kollektivavtal eller om åtgärden har till ändamål

1. att utöva påtryckning i en tvist om ett kollektivavtals giltighet,

bestånd eller rätta innebörd eller i en tvist huruvida ett visst förfarande

strider mot avtalet eller mot denna lag,

2. att åstadkomma ändring i avtalet,

3. att genomföra bestämmelse, som är avsedd att tillämpas sedan

avtalet har upphört att gälla, eller

4. att stödja någon annan, när denne inte själv får vidta stridsåtgärd.

Stridsåtgärder som har vidtagits

i strid mot första stycket betecknas

som olovliga.

Stridsåtgärder som har vidtagits

i strid mot första stycket är

olovliga. Även stridsåtgärder som

har vidtagits i strid mot beslut som

Medlingsinstitutet har meddelat

med stöd av 45 § tredje stycket och

48 § är olovliga.

Första stycket hindrar inte arbetstagare att delta i en blockad som har

beslutats av en arbetstagarorganisation i behörig ordning och som har till

ändamål att utverka betalning av klar och förfallen fordran på lön eller på

någon annan ersättning för utfört arbete (indrivningsblockad). En sådan

stridsåtgärd är inte olovlig.

41 b §

En arbetstagare får inte vidta

eller delta i en stridsåtgärd som

har till ändamål att kollektivavtal

skall träffas med ett företag som

inte har några arbetstagare eller

där bara företagaren eller

företagarens familjemedlemmar är

arbetstagare och ensamma ägare.

Detsamma gäller när en

stridsåtgärd har till ändamål att

stödja någon som vill träffa

kollektivavtal med ett sådant

företag. Vad som nu sagts hindrar

inte en arbetstagare från att delta i

en anställningsblockad som riktar

sig mot ett sådant företag och som

har beslutats i behörig ordning av

en arbetstagarorganisation.

Stridsåtgärder som har vidtagits

i strid mot första stycket är att

anse som olovliga. Förändringar i

anställnings- eller

ägarförhållanden som har

inträffat sedan en stridsåtgärd har

varslats eller inletts skall inte

beaktas vid bedömningen av om en

stridsåtgärd är att anse som

olovlig enligt första stycket.

41 c §

För stridsåtgärder som vidtas i

samband med avtalsförhandlingar

mellan parter som är eller brukar

vara bundna av kollektivavtal i

förhållande till varandra skall

följande gälla.

Om en part har varslat om en

stridsåtgärd som är partiell eller

på annat sätt begränsad och

åtgärden kan förväntas leda till

skada eller annan olägenhet som

står i uppenbart missförhållande

till åtgärdens omfattning, kan

åtgärden förklaras olovlig.

En stridsåtgärd som har

varslats som svar på en annan

stridsåtgärd kan också förklaras

olovlig, om den är väsentligt mer

omfattande än vad som är rimligt

med hänsyn till den åtgärd som

orsakat svarsåtgärden.

Även en sympatiåtgärd som har

varslats till stöd för en part i en

tvist mellan parter, som är eller

brukar vara bundna av

kollektivavtal i förhållande till

varandra kan förklaras olovlig.

Det kan ske om den varslade

sympatiåtgärden kan förväntas

leda till skada eller annan

olägenhet som står i ett uppenbart

missförhållande till åtgärdens

eller primäråtgärdens omfattning.

Talan om olovligförklaring

enligt andra, tredje och fjärde

styckena kan endast föras av den

arbetsgivare eller organisation

mot vilken åtgärden riktas Med

stöd av bestämmelserna i andra,

tredje eller fjärde stycket kan en

stridsåtgärd interimistiskt

förklaras olovlig för tiden fram till

dess ett slutligt avgörande

föreligger.

Yrkande om olovligförklaring

enligt andra, tredje eller fjärde

stycket och yrkande om

interimistisk prövning enligt femte

stycket skall framställas inom sju

dagar från den dag då varsel

lämnades till motparten enligt 45

§ första stycket. Försummas det

får sådana yrkanden inte

framställas.

45 §

Arbetsgivarorganisation eller

arbetsgivare och

arbetstagarorganisation är

sinsemellan skyldiga att, om giltigt

hinder ej möter, skriftligen varsla

motparten minst sju dagar i förväg,

när de avser att vidtaga

stridsåtgärd eller att utvidga

pågående stridsåtgärd. Omfattar

stridsåtgärd från arbetsgivarsidan

även arbetstagare som ej är

medlemmar i berörd

arbetstagarorganisation, bör de

varslas genom allmänt synliga

anslag på arbetsplatsen eller på

annat lämpligt sätt.

Arbetsgivarorganisation eller

arbetsgivare och

arbetstagarorganisation är

sinsemellan skyldiga att, om giltigt

hinder ej möter, skriftligen varsla

motparten och Medlingsinstitutet

minst 14 dagar i förväg, när de

avser att vidtaga stridsåtgärd eller

att utvidga pågående stridsåtgärd.

Omfattar stridsåtgärd från

arbetsgivarsidan även arbetstagare

som ej är medlemmar i berörd

arbetstagarorganisation, bör de

varslas genom allmänt synliga

anslag på arbetsplatsen eller på

annat lämpligt sätt. Skyldighet att

varsla finns inte i fråga om

stridsåtgärd som avses i 41 §

tredje stycket.

Varsel enligt första stycket skall innehålla uppgift om anledningen till

stridsåtgärden och om stridsåtgärdens omfattning.

Skyldighet att varsla finns inte i

fråga om stridsåtgärd som avses i

41 § tredje stycket.

Medlingsinstitutet får meddela

beslut, varigenom en part åläggs

att avbryta en stridsåtgärd som

har påbörjats utan att varsel har

lämnats 14 dagar i förväg till

Medlingsinstitutet. Ett sådant

beslut skall inte meddelas om det

enligt 45 § första stycket har

funnits giltigt hinder mot varsel.

Ett beslut enligt föregående

stycke får inte överklagas.

Den som uppsåtligen eller av

grov vårdslöshet underlåter att

varsla Medlingsinstitutet skall

åläggas att betala en särskild

varselavgift till staten.

Varselavgiften skall bestämmas till

lägst 10 000 kr och högst 100 000

kr. Om det finns särskilda skäl kan

varselavgiften bestämmas till

lägre belopp eller bortfalla helt.

Varselavgift åläggs av

Arbetsdomstolen på ansökan av

Medlingsinstitutet. Sådan ansökan

kan göras inom ett år från den dag

varsel skulle ha lämnats.

Försummas det får ansökan inte

göras. En part som enligt tredje

stycket har ålagts att avbryta en

stridsåtgärd får inte åläggas

varselavgift för sin försummelse.

Medling

46 §

För medling i arbetstvister

mellan å ena sidan arbetsgivare

eller arbetsgivarorganisation och å

andra sidan arbetstagare eller

arbetstagarorganisation finns en

statens

förlikningsmannaexpedition.

För medling i arbetstvister

mellan å ena sidan arbetsgivare

eller arbetsgivarorganisation och å

andra sidan arbetstagare eller

arbetstagarorganisation finns

Medlingsinstitutet. Institutet skall

verka för en väl fungerande

lönebildning.

Expeditionen skall följa

förhållandena på

arbetsmarknaden. Har den fått

kännedom om arbetstvist som

hotar att medföra eller redan har

medfört stridsåtgärd, skall den

utse förlikningsman att medla i

tvisten, när medverkan av

förlikningsman kan anses ägnad

att främja en lösning av denna.

Förlikningsmannen skall kalla

parterna till förhandling eller

vidtaga annan lämplig åtgärd

samt verka för att part uppskjuter

eller inställer stridsåtgärd.

Enligt expeditionens

bestämmande skall förlikningsman

på begäran gå parter på

arbetsmarknaden till handa med

råd och upplysningar rörande

förhandlingar och kollektivavtal

samt leda förhandlingar mellan

parterna.

Medlingsinstitutet skall, när det

är lämpligt, verka för samordning

av förhandlingar om löner och

allmänna anställningsvillkor samt

för en samordning av

giltighetsperioder för

kollektivavtal.

46 a §

Parterna på arbetsmarknaden

skall på begäran tillställa

Medlingsinstitutet kopior av

träffade kollektivavtal och

tillgänglig lönestatistik avseende

det egna avtalsområdet

47 §

Är någon enligt 45 § skyldig att

lämna varsel skall han inom tid

och på sätt som där anges göra

detta även till

förlikningsmannaexpeditionen.

Den som bryter häremot döms till

penningböter.

Medlingsinstitutet kan kalla

parter till överläggningar och på

annat sätt informera sig om

kommande eller pågående

avtalsförhandlingar.

Efter samtycke från parter som

för kollektivavtalsförhandlingar

kan Medlingsinstitutet ställa en

förhandlingsledare till parternas

förfogande eller utse medlare.

Institutet kan också ge råd och

upplysningar till parter på

arbetsmarknaden rörande

förhandlingar och kollektivavtal.

Om det enligt

Medlingsinstitutets bedömning

föreligger risk för stridsåtgärder,

kan institutet utan samtycke från

parterna utse medlare för att

medla i tvisten. Ett sådant beslut

får inte överklagas.

Medlare kan kalla parterna till

förhandling eller vidta annan

lämplig åtgärd och skall försöka

få till stånd en överenskommelse

mellan parterna. Om medlingen

inte leder till att parterna når en

överenskommelse får medlare,

efter samråd med parterna, lägga

fram förslag till lösning av tvisten.

Medlare kan inte utses utan

samtycke från parterna i en tvist,

om de är bundna av ett

kollektivavtal med en

förhandlingsordning, som

innefattar en samsyn om

utvecklingen på området och

innehåller regler om tidsramar för

förhandlingar och medling.

48 §

Vid förhandling enligt 46 § skall

förlikningsman söka få till stånd

överenskommelse mellan parterna

på grundval av förslag som

kommer från dem själva.

Förlikningsmannen är dock

oförhindrad att föreslå jämkningar

och medgivanden för att främja en

god lösning av tvisten.

Medlingsinstitutet får på

medlares begäran meddela beslut,

varigenom parterna åläggs att

skjuta upp en varslad men ännu

inte påbörjad stridsåtgärd, en

utvidgning av en sådan åtgärd

eller en åtgärd till stöd för annan

parts stridsåtgärd. Ett sådant

beslut får meddelas en gång för

varje varslad sådan åtgärd och får

avse en viss sammanhängande tid

om högst 14 dagar. Tidsfristen

skall räknas från den dag då

åtgärden enligt varselmeddelandet

skall påbörjas eller utvidgas.

Beslutet skall om möjligt föregås

av samråd med parterna.

Ett beslut från

Medlingsinstitutet enligt

föregående stycke kan inte

överklagas.

49 §

Har part som enligt 10 § är

förhandlingsskyldig kallats till

förhandling inför förlikningsman

och försummar parten att inställa

sig eller underlåter han annars att

fullgöra vad som åligger honom

enligt 15 §, kan förlikningsmannen

på begäran av motpart anmäla

förhållandet hos arbetsdomstolen.

Denna kan förelägga parten vid

vite att fullgöra sin

förhandlingsskyldighet och kan på

anmälan av förlikningsman

utdöma vitet.

Har en part som enligt 10 § är

förhandlingsskyldig kallats till

förhandling inför en medlare och

försummar parten att komma eller

underlåter parten på annat sätt att

fullgöra sina skyldigheter enligt

15 § första stycket, kan Medlings

institutet på begäran av en

medlare förelägga parten vid vite

att fullgöra sin

förhandlingsskyldighet.

Medlingsinstitutet kan även vid

vite förelägga en part att komma

till en överläggning enligt 47 §

första stycket. Arbetsdomstolen

kan på anmälan av

Medlingsinstitutet döma ut vitet.

50 §

Parts skyldighet enligt 18 § att

vid förhandling hålla skriftlig

handling tillgänglig för motparten

gäller även i förhållande till

förlikningsman som medverkar vid

förhandlingen.

En parts skyldighet enligt 18 §

att vid förhandling hålla skriftlig

handling tillgänglig för motparten

gäller även i förhållande till

medlare som medverkar vid

förhandlingen.

51 §

Uppnås icke enighet mellan

parterna vid förhandling inför

förlikningsman, kan han föreslå

dem att låta tvisten avgöras av

skiljemän. Han kan också

medverka vid utseende av

skiljemän.

Medlingsinstitutet kan föreslå

parter att låta en tvist avgöras

genom skiljeförfarande. Institutet

kan också ställa skiljemän till

parternas förfogande.

Om stridsåtgärder har

påbörjats, kan Medlingsinstitutet

uppmana parterna i en tvist att

låta tvisten avgöras genom

skiljeförfarande.

En medlare får inte åta sig

skiljemannauppdrag i arbetstvist,

om inte Medlingsinstitutet i

särskilt fall medger det.

Förlikningsman får ej åtaga sig

skiljemannauppdrag i arbetstvist,

om icke

förlikningsmannaexpeditionen i

särskilt fall medger det.

52 §

I arbetstvist av större

betydenhet kan regeringen utse

förlikningskommission att medla i

tvisten. Även enskild person kan av

regeringen utses att som särskild

förlikningsman medla i sådan

tvist.

Föreskrifterna i 49 och 50 §§

äger motsvarande tillämpning vid

medling av förlikningskommission

eller särskild förlikningsman.

63 §

I mål, vari denna lag skall

tillämpas, gäller lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister. Är

fråga om överträdelse av 47 eller

53 §, gäller dock vad som är

föreskrivet om rättegång i

allmänhet.

I mål, vari denna lag skall

tillämpas, gäller lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister.

Denna lag träder i kraft den

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

15 §

Sekretess gäller för uppgift som

part i arbetstvist har lämnat till

förlikningsman, särskild

förlikningsman eller

förlikningskommission om

uppgiftslämnaren har gjort

förbehåll därom.

Sekretess gäller för uppgift som

part på arbetsmarknaden har

lämnat till Medlingsinstitutet

enligt 46 a § lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet

eller som part i arbetstvist har

lämnat till medlare, om

uppgiftslämnaren har gjort

förbehåll därom.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Denna lag träder i kraft den

Förslag till lag om ändring i lagen (1974: 371) om rättegången i

arbetstvister

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

1 §

Arbetsdomstolen skall som första domstol uppta och avgöra tvist som

väcks av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller av arbetsgivare

som själv slutit kollektivavtal, om målet gäller

1. tvist om kollektivavtal eller annan arbetstvist som avses i

lagen(1976:580) om medbestämmande i arbetslivet,

2. arbetstvist i övrigt under förutsättning att kollektivavtal gäller

mellan parterna eller att enskild arbetstagare som berörs av tvisten

sysselsätts i arbete som avses med kollektivavtal vilket arbetsgivaren är

bunden av.

Arbetsdomstolen är behörig domstol enligt första stycket även när

kollektivavtal tillfälligt inte gäller.

Gemensamt med arbetstvist enligt första eller andra stycket får

handläggas även annan arbetstvist mellan samma eller olika parter, om

domstolen med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter finner

sådan handläggning lämplig. När det föreligger skäl, kan domstolen åter

särskilja målen.

Arbetsdomstolen är alltid

behörig att som första domstol

uppta och avgöra tvist om

stridsåtgärd som avses i 41 § lagen

(1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet.

Arbetsdomstolen är alltid

behörig att som första domstol ta

upp och avgöra en tvist om

stridsåtgärd som avses i 41, 41 b

och 41 c §§ lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet.

Denna lag träder i kraft den

Förteckning över remissinstanserna

Förteckning över remissinstanser som har lämnat skriftliga

synpunkter över delbetänkandet Medlingsinstitut och lönestatistik

(SOU 1997:164)

Stockholms Tingsrätt

Socialvetenskapliga forskningsrådet

Statskontoret

Statistiska centralbyrån

Riksrevisionsverket

Konjunkturinstitutet

Arbetsgivarverket

Umeå universitet

Arbetsmarknadsstyrelsen

Arbetslivsinstitutet

Rådet för arbetslivsforskning

Arbetsdomstolen

Statens förlikningsmannaexpedition

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering

Jämställdhetsombudsmannen

Ombudsmannen mot etnisk diskriminering

Länsstyrelsen i Stockholms län

Arbetsgivaralliansen

Svenska Arbetsgivareföreningen

Tidningsutgivarna

Bankinstitutens Arbetsgivareorganisation

Sveriges Verkstadsindustrier

Svenska Kommunförbundet

Landstingsförbundet

Landsorganisationen i Sverige

Handelsanställdas Förbund

SEKO Facket för Service och Kommunikation (I LO:s remissvar)

Svenska Kommunalarbetareförbundet

Svenska Metallindustriarbetareförbundet (I Facken inom industrins re-

missvar)

Tjänstemännens Centralorganisation (Gemensamt remissvar med SACO)

Svenska Industritjänstemannaförbundet (I Facken inom industrins re-

missvar)

Vårdförbundet SHSTF (I Offentliganställdas Förhandlingsråds

remissvar)

Offentliganställdas Förhandlingsråd

Sveriges Akademikers Centralorganisation (Gemensamt remissvar med

TCO)

SACO-S

Företagens Uppgiftslämnardelegation (Bytt namn till Näringslivets

Nämnd för Regelgranskning)

Synpunkter har även på eget initiativ inkommit från:

Kooperationens Förhandlingsorganisation

Svenska Träindustriarbetareförbundet (I LO:s remissvar)

Försäkringsanställdas förbund (I LO:s remissvar)

Svenska Byggnadsarbetareförbundet (I LO:s remissvar)

Facken inom Industrin (Svenska Pappersindustriarbetareförbundet, Indu-

strifacket, Civilinjenjörsförbundet, Svenska Skogsarbetareförbundet,

Svenska Träindustriarbetareförbundet, Svenska

Livsmedelsarbetareförbundet, Svenska Industritjänstemannaförbundet

och Svenska Metallindustriarbetareförbundet)

Förteckning över remissinstanser som har lämnat skriftliga

synpunkter över slutbetänkandet Medling och lönebildning (SOU

1998:141)

Svea Hovrätt

Stockholms tingsrätt

Socialvetenskapliga forskningsrådet

Statskontoret

Statistiska centralbyrån

Riksrevisionsverket

Riksskatteverket

Riksförsäkringsverket

Konjunkturinstitutet

Arbetsgivarverket

Lunds universitet

Umeå universitet

Uppsala universitet

Länsstyrelsen i Stockholms län

Sveriges Riksbank

Datainspektionen

Ombudsmannen mot etnisk diskriminering

Forskningsrådsnämnden

Arbetsmarknadsstyrelsen

Arbetslivsinstitutet

Rådet för arbetslivsforskning

Arbetsdomstolen

Statens förlikningsmannaexpedition

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering

Jämställdhetsombudsmannen

ILO-kommittén

Bankinstitutens Arbetsgivareorganisation

Offentliganställdas Förhandlingsråd

Företagarnas Riksorganisation

Landsorganisationen i Sverige

Landstingsförbundet

SEKO Facket för Service och Kommunikation

Svenska Arbetsgivareföreningen

Sveriges Akademikers Centralorganisation

Sveriges Verkstadsindustrier

Tidningsutgivarna

Tjänstemännens Centralorganisation

Handelsanställdas Förbund

Svenska Industritjänstemannaförbundet

Svenska Kommunförbundet

Svenska Metallindustriarbetareförbundet

Gemensamma synpunkter har lämnats av:

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Cen-

tralorganisation (SACO), Privattjänstemannakartellen (PTK), Offentlig-

anställdas Förhandlingsråd (OFR) samt Lärarförbundets och Lärarnas

Riksförbunds Samverkansråd

Facken inom industrin som omfattar Svenska

Industritjänstemannaförbundet, Svenska Metallindustriarbetareförbundet,

Civilingenjörsförbundet, Industrifacket, Svenska

Livsmedelsarbetareförbundet, Svenska Pappersarbetareförbundet samt

Skogs- och Träfacket

Synpunkter har även på eget initiativ inkommit från:

Kooperationens Förhandlingsorganisation

Fastigo

Civilekonomernas Riksförbund

Ledarna

Svenska Transportarbetareförbundet

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:580) om medbestämmande

i arbetslivet

dels att 52 § skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande 49 § skall betecknas 52 §,

dels att 45 48, 50, 51, nya 52 och 63 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fem nya paragrafer, 47 a, 47 b, 49, 53

och 62 a §§, och närmast före 45 och 62 a §§ nya rubriker av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Varsel

45 §

Arbetsgivarorganisation eller

arbetsgivare och arbetstagar-

organisation är sinsemellan

skyldiga att, om giltigt hinder ej

möter, skriftligen varsla motparten

minst sju dagar i förväg, när de

avser att vidtaga stridsåtgärd eller

att utvidga pågående stridsåtgärd.

Omfattar stridsåtgärd från

arbetsgivarsidan även arbetstagare

som ej är medlemmar i berörd

arbetstagarorganisation, bör de

varslas genom allmänt synliga

anslag på arbetsplatsen eller på

annat lämpligt sätt.

När en arbetsgivarorganisation,

arbetsgivare eller arbetstagar-

organisation avser att vidta en

stridsåtgärd eller att utvidga en

pågående stridsåtgärd, skall den

skriftligen varsla motparten och

Medlingsinstitutet minst sju hela

arbetsdagar i förväg. Som

arbetsdag räknas varje dag utom

lördag, söndag, annan allmän

helgdag, midsommarafton,

julafton och nyårsafton.

Omfattar en stridsåtgärd från

arbetsgivarsidan även arbetstagare

som inte är medlemmar i berörd

arbetstagarorganisation, bör de

varslas genom allmänt synliga

anslag på arbetsplatsen eller på

annat lämpligt sätt.

Varsel enligt första stycket skall

innehålla uppgift om anledningen

till stridsåtgärden och om

stridsåtgärdens omfattning.

Skyldighet att varsla finns inte i

fråga om stridsåtgärd som avses i

41 § tredje stycket.

Varselskyldigheten gäller inte

om det finns giltigt hinder mot att

varsla. Skyldighet att varsla finns

inte i fråga om stridsåtgärd som

avses i 41 § tredje stycket.

Varsel enligt första och andra

stycket skall innehålla uppgift om

anledningen till stridsåtgärden och

om stridsåtgärdens omfattning.

46 §

För medling i arbetstvister

mellan å ena sidan arbetsgivare

eller arbetsgivarorganisation och å

andra sidan arbetstagare eller

arbetstagarorganisation finns en

statens

förlikningsmannaexpedition.

För medling i arbetstvister

mellan å ena sidan arbetsgivare

eller arbetsgivarorganisation och å

andra sidan arbetstagare eller

arbetstagarorganisation finns

Medlingsinstitutet. Institutet skall

verka för en väl fungerande

lönebildning.

Expeditionen skall följa

förhållandena på arbetsmark-

naden. Har den fått kännedom om

arbetstvist som hotar att medföra

eller redan har medfört strids-

åtgärd, skall den utse förliknings-

man att medla i tvisten, när

medverkan av förlikningsman kan

anses ägnad att främja en lösning

av denna. Förlikningsmannen

skall kalla parterna till

förhandling eller vidtaga annan

lämplig åtgärd samt verka för att

part uppskjuter eller inställer

stridsåtgärd.

Enligt expeditionens

bestämmande skall förlikningsman

på begäran gå parter på

arbetsmarknaden till handa med

råd och upplysningar rörande

förhandlingar och kollektivavtal

samt leda förhandlingar mellan

parterna.

47 §

Är någon enligt 45 § skyldig att

lämna varsel skall han inom tid

och på sätt som där anges göra

detta även till förlikningsmanna-

expeditionen. Den som bryter

häremot döms till penningböter.

Medlingsinstitutet skall kalla

parter till överläggningar eller på

annat sätt informera sig om

kommande eller pågående avtals-

förhandlingar.

Institutet skall också ge råd och

upplysningar till parterna på

arbetsmarknaden om

förhandlingar och kollektivavtal.

En part som träffat

kollektivavtal om löner och

allmänna anställningsvillkor skall

på begäran ge in en kopia av

avtalet till Medlingsinstitutet.

47 a §

Efter samtycke från parter som

förhandlar om kollektivavtal kan

Medlingsinstitutet utse en eller

flera förhandlingsledare eller

medlare.

47 b §

Om Medlingsinstitutet bedömer

att det i en tvist finns risk för

stridsåtgärder eller har

stridsåtgärder redan påbörjats,

får institutet utan samtycke från

parterna utse en eller flera

medlare för att medla i tvisten.

Medlingsinstitutets beslut enligt

första stycket får inte överklagas.

Parter som är ense om att de är

bundna av ett avtal om

förhandlingsordning som

innehåller tidsplaner för

förhandlingar, tidsramar och

regler för tillsättning av medlare,

regler om medlarens befogenheter

och regler om uppsägning av

avtalet kan anmäla det till

Medlingsinstitutet för registrering.

När avtalet har registrerats, får

medlare inte utses utan samtycke

från parterna.

48 §

Vid förhandling enligt 46 § skall

förlikningsman söka få till stånd

överenskommelse mellan parterna

på grundval av förslag som

kommer från dem själva.

Förlikningsmannen är dock

oförhindrad att föreslå jämkningar

och medgivanden för att främja en

god lösning av tvisten.

En medlare som utsetts av

Medlingsinstitutet skall kalla

parterna till förhandling eller

vidta annan lämplig åtgärd.

Medlaren skall försöka få till stånd

en överenskommelse mellan

parterna. För att främja en god

lösning av tvisten, kan medlaren

föreslå jämkningar och

medgivanden.

Medlaren skall också verka för

att en part uppskjuter eller

inställer en stridsåtgärd.

49 §

Har en part som enligt 10 § är

förhandlingsskyldig kallats till

förhandling inför förlikningsman

och försummar parten att inställa

sig eller underlåter han annars att

fullgöra vad som åligger honom

enligt 15 §, kan förlikningsmannen

på begäran av motpart anmäla

förhållandet hos arbetsdomstolen.

Denna kan förelägga parten vid

vite att fullgöra sin

förhandlingsskyldighet och kan på

anmälan av förlikningsmannen

utdöma vitet.

Om det främjar en god lösning

av tvisten, får Medlingsinstitutet

på medlarens begäran besluta om

att skjuta upp varslade

stridsåtgärder i högst 14 dagar.

Ett sådant beslut får meddelas

endast en gång för varje

medlingsuppdrag. Tidsfristen skall

räknas från den dag då åtgärden

enligt varselmeddelandet skall

påbörjas eller utvidgas. Beslutet

skall om möjligt föregås av

samråd med parterna.

Medlingsinstitutets beslut enligt

första stycket får inte överklagas.

50 §

Parts skyldighet enligt 18 § att

vid förhandling hålla skriftlig

handling tillgänglig för motparten

gäller även i förhållande till

förlikningsman som medverkar vid

förhandlingen.

En parts skyldighet enligt 18 §

att vid förhandling hålla skriftlig

handling tillgänglig för motparten

gäller även i förhållande till en

medlare som medverkar vid

förhandlingen.

51 §

Uppnås icke enighet mellan

parterna vid förhandling inför

förlikningsman, kan han föreslå

dem att låta tvisten avgöras av

skiljemän. Han kan också

medverka vid utseende av

skiljemän.

En medlare kan föreslå parterna

att låta en tvist avgöras genom

skiljeförfarande.

Medlingsinstitutet kan medverka

vid utseende av skiljemän.

Om stridsåtgärder har

påbörjats, kan Medlingsinstitutet

uppmana parterna att låta tvisten

avgöras genom skiljeförfarande.

Förlikningsman får ej åtaga sig

skiljemannauppdrag i arbetstvist,

om icke

förlikningsmannaexpeditionen i

särskilt fall medger det.

En medlare får inte åta sig

skiljemannauppdrag i arbetstvist,

om inte Medlingsinstitutet i

särskilt fall medger det.

52 §

I arbetstvist av större

betydenhet kan regeringen utse

förlikningskommission att medla i

tvisten. Även enskild person kan av

regeringen utses att som särskild

förlikningsman medla i sådan

tvist.

Föreskrifterna i 49 och 50 §§

äger motsvarande tillämpning vid

medling av förlikningskommission

eller särskild förlikningsman.

Om en part har kallats till en

överläggning enligt 47 § första

stycket och inte infinner sig, kan

Medlingsinstitutet förelägga

parten vid vite att komma till en

överläggning.

Om en part som enligt 10 § är

förhandlingsskyldig har kallats till

en förhandling inför medlare

enligt 48 § och inte infinner sig

eller underlåter parten på annat

sätt att fullgöra sina skyldigheter

enligt 15 § första stycket, kan

Medlingsinstitutet på begäran av

medlaren förelägga parten vid vite

att fullgöra sin förhandlings-

skyldighet.

Talan om utdömande av vite

förs av Medlingsinstitutet vid

Arbetsdomstolen.

53 §

Om en part underlåter att

fullgöra sin skyldighet enligt 47 §

tredje stycket att ge in en kopia av

ett kollektivavtal, kan

Medlingsinstitutet förelägga

parten vid vite att ge in kopian.

Talan om utdömande av vite

förs av Medlingsinstitutet vid

Arbetsdomstolen.

Varselavgift

62 a §

Den som underlåter att varsla

Medlingsinstitutet enligt 45 § skall

åläggas att betala en varselavgift

till staten. Varselavgiften skall

bestämmas till lägst 30 000 kr och

högst 100 000 kr. Om det finns

särskilda skäl kan varselavgiften

bestämmas till ett lägre belopp

eller helt falla bort.

Den som vidtar en stridsåtgärd i

strid mot Medlingsinstitutets

beslut att skjuta upp en varslad

stridsåtgärd enligt 49 § skall

åläggas att betala en förhöjd

varselavgift om minst 300 000 kr

och högst 1 000 000 kr till staten.

Om det finns särskilda skäl kan

varselavgiften bestämmas till ett

lägre belopp eller helt falla bort.

Varselavgiften åläggs av

tingsrätt på talan av

Medlingsinstitutet. Talan skall

väckas inom ett år från den dag

varsel skulle ha lämnats, eller när

det gäller förhöjd varselavgift

enligt andra stycket, den dag då

stridsåtgärden vidtogs.

Försummas det får talan inte

väckas.

63 §

I mål, vari denna lag skall

tillämpas, gäller lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister. Är

fråga om överträdelse av 47 eller

53 §, gäller dock vad som är

föreskrivet om rättegång i

allmänhet.

I mål, vari denna lag skall

tillämpas, gäller lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister.

I fråga om mål enligt 62 a §

tillämpas för rättegången vad som

är föreskrivet om tvistemål där

förlikning om saken inte är

tillåten. Överklagande av

tingsrättens avgörande sker till

Arbetsdomstolen. I sådant fall

tillämpas lagen om rättegången i

arbetstvister med beaktande av

första meningen i detta stycke.

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs i fråga om sekretesslagen (1980:100) att 8 kap.

15 § och 16 kap. 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

15 §

Sekretess gäller för uppgift som

part i arbetstvist har lämnat till

förlikningsman, särskild förlik-

ningsman eller förlikningskommis-

sion, om uppgiftslämnaren har

gjort förbehåll därom.

Sekretess gäller för uppgift som

en part i en arbetstvist har lämnat

till en medlare eller till

Medlingsinstitutet, om

uppgiftslämnaren har gjort

förbehåll om detta.

Sekretess gäller hos

Medlingsinstitutet även för uppgift

i ett kollektivavtal om en parts

affärs- eller driftförhållanden eller

en annan enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden om det

kan antas att parten eller den

enskilde lider skada eller men om

uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Nuvarande lydelse

16 kap.

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1

§ första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt

är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

8 kap. 8 § andra stycket

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § eller 15 §

8 kap. 21 §

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1

§ första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt

är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

3. denna lag enligt

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

8 kap. 8 § andra stycket

såvitt avser uppgift som hänför

sig till myndighets affärsmässiga

utlåningsverksamhet

8 kap. 9 §, 12 § första stycket,

13 § eller 15 § första stycket

8 kap. 21 §

såvitt avser uppgift om enskilds

personliga förhållanden vars

röjande kan vålla allvarligt men

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Denna lag träder i kraft den 1 juni 2000.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-11-17

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif
[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 4 november 1999 (Näringsdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Helena
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen om medbestämmande i arbetslivet

45 och 46 §§

Förslagets 45 § ålägger parter varselskyldighet gentemot varandra men

också mot det föreslagna Medlingsinstitutet. I följande paragraf anges

sedan att ett sådant institut finns samt föremålet för institutets

verksamhet. Det framstår som naturligare att på samma sätt som i

hittillsvarande lydelse av 45 47 §§ medbestämmandelagen

myndigheten omtalas innan parternas skyldighet mot myndigheten

regleras. I enlighet härmed skulle de föreslagna 45 och 46 §§ kunna byta

plats och rubriken före 45 § ges lydelsen Varsel och medling .

Ett alternativ kan vara att bestämmelsen i 46 § om Medlingsinstitutet

flyttas till avsnittet Inledande bestämmelser som 6 a §.

45 §

Enligt förslaget skall motparten och Medlingsinstitutet varslas minst sju

 hela arbetsdagar i förväg. Enligt motiveringen skall detta innebära att

om stridsåtgärden skall börja exempelvis en måndag kl. 15, så skall

varsel läggas senast sju arbetsdagar i förväg kl. 15, dvs i exemplet

normalt torsdagen i andra veckan före stridsåtgärden. En naturlig läsning

av bestämmelsen leder emellertid till att sju hela arbetsdagar skall

förflyta mellan den dag då varslet läggs och den då stridsåtgärden skall

vidtas. I exemplet skulle varslet således läggas på onsdagen före

arbetstidens slut. Oavsett vilken läsart som är mest motiverad är

lagtexten ägnad att skapa missförstånd. I vart fall bör ordet hela utgå.

Full klarhet kan skapas genom att till första stycket i paragrafen läggs en

ny sista mening av följande lydelse: Tidsfristen skall räknas från samma

tidpunkt på dagen som den då stridsåtgärden skall inledas.

47 b §

Förutsättningen för registrering av ett avtal om förhandlingsordning är att

parterna är ense om att de är bundna av det. En efterföljande oenighet om

huruvida parterna är eller förblir bundna av avtalet kan uppkomma i olika

sammanhang men kanske närmast i samband med förlängningar. Den

föreslagna effekten av registrering, nämligen att Medlingsinstitutet inte

får utse medlare utan parternas samtycke, bör rimligen begränsas till det

registrerade avtalets giltighetstid. Paragrafens sista mening kan därför

ges lydelsen När avtalet har registrerats, får under dess giltighetstid

medlare inte utses utan samtycke från parterna.

48 §

Första och tredje meningarna i första stycket motsvarar bestämmelser

som återfinns i gällande lydelse men som har ryckts ur sitt sammanhang

och därmed blivit svårbegripliga.

Enligt första meningen skall en medlare kalla parterna till förhandling

eller vidta annan lämplig åtgärd. Läsaren frågar sig: lämplig för vad?

Bestämmelsen skulle bli tydligare om första meningen antingen drogs

samman med andra meningen så, att innebörden blev att medlaren skulle

vidta annan lämplig åtgärd för att få överenskommelse till stånd, eller om

den fick byta plats med andra meningen.

Tredje meningen i stycket innehåller att medlaren kan föreslå

jämkningar och medgivanden. Även här blir frågan: i och av vad?

Motsvarande bestämmelse i gällande lydelse anknyter till en föreskrift

om att förlikningsmannen skall försöka få en överenskommelse till stånd

på grundval av förslag som kommer från parterna själva. När denna

föreskrift föreslås utgå i avsikt att markera medlarens något friare

ställning blir återstoden meningslös. Det finns inte heller något behov av

tredje meningen eftersom det är självklart att en medlare måste kunna

föreslå en part att jämka sin egen ståndpunkt och lämna medgivanden.

Tredje meningen bör därför utgå.

I så fall är det andra av de två ovan angivna alternativen att föredra.

Stycket föreslås lyda: En medlare som utsetts av Medlingsinstitutet skall

försöka få till stånd en överenskommelse mellan parterna och därvid

främja en god lösning av tvisten. Medlaren skall för det ändamålet kalla

parterna till förhandling eller vidta annan lämplig åtgärd.

49 §

I motiveringen läggs två synpunkter på bestämmelsens innebörd som inte

framgår av lagtexten. Dels måste beslutet om uppskjutande av

stridsåtgärder avse en viss sammanhängande tid, högst 14 dagar. Dels

kan beslutet avse ett uppskjutande per stridsåtgärd . Detta innebär

exempelvis att om en part varslar dels om inledande stridsåtgärder efter

sju arbetsdagar, dels om en utvidgning av stridsåtgärderna en månad

senare, så kan Medlingsinstitutet besluta om uppskjutande av de

inledande stridsåtgärderna under högst 14 dagar från den första

tidpunkten och om uppskjutande av utvidgningen under ytterligare högst

14 dagar från den senare tidpunkten. Kommer däremot varslet om

utvidgningen efter det att Medlingsinstitutet meddelat sitt beslut om de

inledande åtgärderna kan enligt andra meningen institutet inte göra något

åt utvidgningen.

Det kan tilläggas att de torde vara parternas sak att uppskjuta

stridsåtgärderna (jfr 48 § andra stycket) medan Medlingsinstitutet

beslutar att så skall ske.

För att ge bättre uttryck åt avsikten med bestämmelsen bör första

meningen i första stycket ges följande lydelse: Om det främjar en god

lösning av tvisten, får Medlingsinstitutet på medlarens begäran besluta

att en part skall uppskjuta varslade stridsåtgärder under en

sammanhängande tid av högst 14 dagar för varje stridsåtgärd eller

utvidgning av en stridsåtgärd.

Lagrådet fäster uppmärksamheten vid att, eftersom ett beslut om

uppskjutande av stridsåtgärder enligt det sagda kan avse flera skilda

perioder, så kan den sammanlagda effekten tänkas bli så omfattande att

ingreppet i parternas rätt till stridsåtgärder inte framstår som väl förenligt

med bestämmelserna i den europeiska sociala stadgan eller de olika ILO-

konventioner som reglerar rätten till stridsåtgärder. Detta måste beaktas

av Medlingsinstitutet vid tillämpning av den föreslagna bestämmelsen.

51 §

I anslutning till det föreslagna fjärde stycket kan som ett exempel på

situationer när en medlare bör medges att vara skiljeman nämnas fallet

att en rättslig tvist förlikts genom medling, men parterna önskar få ett

rättskraftigt avgörande av tvisten. Att medlaren i den situationen kan

utses till skiljeman för att fastställa medlingsresultatet i en skiljedom

framstår som invändningsfritt och bör befrämja snabbhet och god

ekonomi i avgörandet.

52 §

Lydelsen av första meningen i andra stycket, som hämtats från 49 §,

föreslås ändrad så till vida att den första villkorssatsen inleds med Om

medan följande villkorssatser är till sin konstruktion i huvudsak

oförändrade. Det är oklart en anmärkning som dock kan riktas redan

mot gällande lydelse om de olika förutsättningarna skall kumuleras

eller utgör alternativ till varandra och närmare bestämt om det blir några

påföljder endast om en part har kallats till förhandling eller om

vitesföreläggande kan riktas även mot annan part som t.ex. inte kommer

in med en skrift. Hänvisningen till 15 § första stycket, som i andra

meningen medger att parterna för förhandling gemensamt väljer annan

form än sammanträde, talar närmast för att vite skall kunna föreläggas

även för underlåtenhet att vidta behövliga åtgärder under en sådan form

av förhandling (jfr[REDACTED_EFTERNAMN] Lunning Toijer,

Medbestämmandelagen, 2 uppl. s. 467). Innebörden bör klargöras. Det

senare alternativet synes ha sakliga skäl för sig. Väljs detta, kan

meningen inledas på följande sätt: Om en part, som enligt 10 § är

förhandlingsskyldig, har kallats till en förhandling inför medlare men

inte infinner sig eller om parten på annat sätt underlåter att fullgöra sina

skyldigheter enligt 15 § första stycket, kan : : .

I paragrafen sägs inte något om huruvida Medlingsinstitutets beslut,

som innehåller vitesföreläggande, är överklagbara eller inte. Ett beslut

försett med viteshot innehåller så långtgående verkningar för adressaten

att beslutet, om inte annat sägs, kommer att bli överklagbart enligt

allmänna förvaltningsrättsliga principer. I praktiken skulle detta

innebära att beslutet kan överklagas hos länsrätt enligt 22 a §

förvaltningslagen. Vid föredragningen inför Lagrådet framkom dock att

avsikten är att institutets beslut, vari vite utsatts, inte skall gå att

överklaga. För att uppnå detta syfte bör en uttrycklig föreskrift härom

införas i ett tredje stycke av paragrafen, varvid det föreslagna tredje

stycket bör bli det fjärde. Föreskriften kan förslagsvis ha följande

lydelse: Medlingsinstitutets beslut enligt första och andra styckena får

inte överklagas. Jfr förslagets 47 b § andra stycket och 49 § andra

stycket.

Om själva vitesföreläggandet inte är överklagbart, bör den myndighet

som skall döma ut vitet få rätt att ompröva föreläggandet i dess helhet i

målet om vitets utdömande. Jfr i detta avseende exempelvis 7 kap. 2 §

taxeringslagen och 4 kap. 5 § andra stycket lagen om självdeklaration

och kontrolluppgifter. I sista stycket av den föreslagna paragrafen bör

därför läggas till en mening av följande lydelse: I mål om utdömande av

vite får Arbetsdomstolen bedöma även vitets lämplighet.

53 §

Vad som ovan sagts under 52 § gäller på motsvarande sätt också denna

paragraf. Således bör ett nytt andra stycke införas med förslagsvis

följande lydelse: Medlingsinstitutets beslut enligt första stycket får inte

överklagas. Vidare bör andra stycket i förslaget bli det tredje och till

detta stycke bör läggas en mening av följande lydelse: I mål om

utdömande av vite får Arbetsdomstolen bedöma även vitets lämplighet.

62 a §

I konsekvens med vad som sägs under 49 § bör andra stycket inledas på

följande sätt: Den som vidtar en stridsåtgärd i strid mot

Medlingsinstitutets beslut enligt 49 § att en varslad stridsåtgärd skall

uppskjutas skall åläggas : : .

63 §

Av första stycket framgår att lagen om rättegången i arbetstvister skall

tillämpas på bl.a. mål om vites utdömande. De regler om viten som

föreslås i 52 och 53 §§ innebär att särskild talan om vitets utdömande

skall föras vid Arbetsdomstolen. Det är alltså inte fråga om processuella

viten, vilka normalt sett kan dömas ut inom ramen för en pågående

process och då ex officio av domstolen. Jfr 3 kap. 7 § 10 lagen om

rättegången i arbetstvister.

Om inte lagen om rättegången i arbetstvister innehåller särskilda regler

gäller i tillämpliga delar vad som i rättegångsbalken eller annan

författning är föreskrivet om rättegången i tvistemål, vari förlikning om

saken är tillåten (5 kap. 3 § lagen om rättegången i arbetstvister). När

allmän domstol prövar frågor om utdömande av viten efter särskild talan

skall, enligt en regel i 8 § lagen om viten som tidigare funnits i 18 §

rättegångsbalkens promulgationslag, målet handläggas som bötesmål.

Det kan knappast komma ifråga att Arbetsdomstolen skall handlägga

en grupp av mål som dispositiva tvistemål, när allmän domstol

handlägger samma målgrupp som bötesmål. Lagrådet rekommenderar att

i ett sista stycke av den föreslagna paragrafen tas in en hänvisning till 8 §

viteslagen. En sådan hänvisning kan förslagsvis ha följande lydelse: I

fråga om mål om utdömande av vite enligt 52 § tredje stycket och 53 §

andra stycket gäller vad som i 8 § lagen om viten föreskrivs om allmän

domstols handläggning av mål om vites utdömande.

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 2 december 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Lönebildning för full sysselsättning

 Senaste lydelse 1993:1498.

 Senaste lydelse 1991:306.

 Tidigare 53 § upphävd genom 1980:238.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1999:575.

 Senaste lydelse 1993:1498.

 Senaste lydelse 1991:306.

 Tidigare 53 § upphävd genom 1980:238.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1999:575.

Prop. 1999/2000:32

98

1

Prop. 1999/2000:32

Bilaga 1

114

119

Prop. 1999/2000:32

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:32

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:32

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:32

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:32