Regeringens proposition

2000/01:122

Sveriges tillträde till Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen

Prop.

2000/01:122

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 11 april 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Genom Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen som antogs den 17 juli

1998 inrättas en permanent internationell domstol för utredning och lagföring av

 folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Sverige undertecknade

stadgan i oktober 1998. För att stadgan skall träda i kraft och Internationella

brottmålsdomstolen komma till stånd krävs att 60 stater ratificerar stadgan. Det

 kan beräknas ske under våren 2002.

I propositionen föreslås att Sverige skall ratificera Romstadgan och därvid avge

 förklaringar angående de språk och den kommunikationsväg som skall användas vid

 samarbete med Internationella brottmålsdomstolen. Den lagstiftning som en

anslutning till stadgan kräver kommer att behandlas i en särskild proposition

inom kort.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut

2 Ärendet och dess beredning

3 Bakgrund

4 Stadgans huvudsakliga innehåll och en jämförelse med de internationella

brottmålstribunalerna

5 Stadgans närmare innehåll

5.1 Allmänna bestämmelser

5.1.1 Stadgepartsförsamlingen

5.1.2 Sekundära regelverk

5.2 Domstolens organisation

5.2.1 Domarna och de dömande enheterna

5.2.2 Åklagarna och åklagarens kansli

5.2.3 Registratorn och registratorskontoret

5.2.4 Disciplinära förfaranden, immunitet och privilegier samt språkfrågor

m.m.

5.3 Brotten

5.3.1 Brottskatalogen och aggressionsbrottet

5.3.2 Folkmord

5.3.3 Brott mot mänskligheten

5.3.4 Krigsförbrytelser

5.4 Domstolens jurisdiktion och förhållandet till nationell lagföring

5.4.1 Tidsavgränsning av Domstolens jurisdiktion

5.4.2 Ingen jurisdiktion över minderåriga

5.4.3 Förutsättningar för utövande av jurisdiktion

5.4.4 Hur en sak kan komma inför Domstolen

5.4.5 Förhållandet till nationell lagföring (komplementaritetsprincipen)

5.4.6 Förhållandet till säkerhetsrådet

5.5 Tillämplig lag, ne bis in idem och allmänna straffrättsliga bestämmelser

5.5.1 Tillämplig lag

5.5.2 Ne bis in idem ("icke två gånger för samma sak")

5.5.3 Legalitetsprincipen och därmed sammanhängande frågor

5.5.4 Individuellt straffrättsligt ansvar

5.5.5 Förmans ansvar och betydelsen av officiell ställning

5.5.6 Icke-preskription

5.5.7 De subjektiva rekvisiten

5.5.8 Ansvarsfrihetsgrunder

5.5.9 Faktisk villfarelse och rättsvillfarelse

5.6 Den rättsliga processen

5.6.1 Prövning av jurisdiktion och processförutsättningar

5.6.2 Förundersökningen

5.6.3 Frihetsberövanden

5.6.4 Åtalsbekräftelse m.m.

5.6.5 Rättegången

5.6.6 Brottsofferfrågor - deltagande, skyddsåtgärder, gottgörelse m.m.

5.6.7 Överklagande och omprövning

5.6.8 Brott mot Domstolen och dess verksamhet

5.7 Straff och andra rättsverkningar av brott

5.8 Rättsligt samarbete mellan Domstolen och stater m.fl.

5.8.1 Allmänna bestämmelser om samarbetet med Domstolen

5.8.2 Frihetsberövanden och överlämnande av misstänkta till Domstolen

5.8.3 Andra former av samarbete och rättslig hjälp

5.8.4 Gemensamma bestämmelser

5.9 Verkställighetsbestämmelser

5.10 Finansiering

5.11 Avslutande bestämmelser

6 Överväganden och förslag

6.1 Sveriges tillträde till Romstadgan

6.2 Lagstiftningsbehovet

6.3 Förklaringar i samband med ratifikation av Romstadgan m.m.

7 Ekonomiska konsekvenser

Bilaga 1 Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen .... 102

Bilaga 2 Stater som har tillträtt eller undertecknat Romstadgan.. 221

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna ............................

224

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 april 2001 ...... 225

1

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen godkänner

1. att Sverige tillträder Romstadgan för Internationella brottmåls- domstolen,

2. vad regeringen föreslår om avgivandet av en förklaring om att

Justitiedepartementet skall vara den kanal för domstolens framställningar som

avses i stadgans artikel 87, punkt 1, och

3. vad regeringen föreslår om att de språk som skall användas för en

framställning enligt stadgans artikel 87, punkt 2 skall vara svenska eller

engelska.

2

Ärendet och dess beredning

Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen (Romstadgan) antogs vid en

diplomatkonferens i Rom den 17 juli 1998. Beslutet var inte enhälligt och vid

omröstningen röstade 120 stater, däribland Sverige, för ett antagande av stadgan

 och bara sju stater emot. Internationella brottmålsdomstolen kommer att

inrättas när 60 stater har anslutit sig till Romstadgan och den därmed träder i

kraft. En översättning av Romstadgan finns i bilaga 1. Sverige undertecknade

stadgan den 7 oktober 1998. Per den 12 februari 2001 har sammanlagt 139 stater

undertecknat stadgan. Därav har 28 stater också tillträtt stadgan genom

ratifikation samt en stat tillträtt den genom anslutning, se bilaga 2.

I en departementspromemoria som har upprättats inom Justitiedepartementet,

Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen (Ds 2001:3), behandlas frågan

om Sveriges tillträde till Romstadgan och de lagstiftningsåtgärder som anses

vara nödvändiga med anledning av ett svenskt godkännande av stadgan.

Promemorians förslag angående Sveriges tillträde till Romstadgan (ratifikation)

har remissbehandlats separat. De förslag till lagstiftning som lämnats i

promemorian är föremål för en längre remissbehandling som ännu inte har

avslutats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En

sammanställning av de remissvar som har lämnats beträffande frågan om

ratifikation finns tillgänglig hos Justitiedepartementet (dnr Ju2001/582).

Regeringen tar i detta ärende upp promemorians förslag om godkännande av

Sveriges tillträde till Romstadgan. Förslag till lagstiftning med anledning av

ett sådant tillträde kommer att behandlas vid ett senare tillfälle.

3 Bakgrund

Historisk bakgrund

Romstadgan har en lång förhistoria som i huvudsak följer två olika spår. Det ena

 spåret är tillkomsten av materiella folkrättsliga regler för väpnade konflikter

 - den internationella humanitära rätten. Av intresse här är särskilt de s.k.

Haagkonventionerna från de två fredskonferenserna år 1899 och 1907 samt

Genèvekonventionerna från 1949 och deras två tilläggsprotokoll från 1977, som

alla begränsar vad som är tillåtet att göra i en väpnad konflikt. En

grundläggande tanke bakom dessa regler är att enskilda anses ha ett personligt

ansvar för sitt handlande i samband med sådana konflikter.

Ett parallellt spår har varit olika förslag att skapa internationella tribunaler

 eller domstolar för lagföring av brott mot den internationella humanitära

rätten. Tanken på en permanent internationell brottmålsdomstol väcktes redan

1919 i samband med fredsförhandlingarna efter det första världskrigets slut.

Någon sådan domstol kom dock inte till stånd och inte förrän efter det andra

världskriget inrättades de två första internationella krigsförbrytartribunalerna

 i Nürnberg och Tokyo. Dessa var dock inte permanenta och de riktade sig enbart

mot den förlorande sidan. Tanken levde vidare inom Förenta nationerna (FN) och

frågan om en permanent internationell brottmålsdomstol utreddes av kommittéer i

olika omgångar men utan något konkret resultat. Ett förslag till stadga

bordlades av FN:s generalförsamling 1951 och ett reviderat förslag 1953,

varefter frågan fördes över till FN:s folkrättskommission (International Law

Commission, ILC). Jämsides pågick ett arbete med att ta fram förslag om regler

om brott mot fred och säkerhet.

Under det kalla kriget var säkerhetsrådets permanenta medlemmar ovilliga att

inrätta en överstatlig brottmålsdomstol, särskilt inte som ett fristående organ

under generalförsamlingen. Även olikheter i medlemsstaternas rättsliga

traditioner och grundläggande skillnader i deras rättssystem försvårade arbetet.

När stridigheterna i dåvarande Jugoslavien bröt ut i början av 1990-talet var de

 politiska förhållandena annorlunda. Sedan säkerhetsrådet hade antagit olika

resolutioner under 1992 som beredde vägen antog rådet den 22 februari 1993

resolution 808 (1993) som lade den rättsliga grunden för inrättandet av en

internationell tribunal för brott mot humanitär rätt i f.d. Jugoslavien.

Tribunalens stadgar fastställdes av säkerhetsrådet den 25 maj 1993 genom

resolution 827 (1993). Detta följdes av att en motsvarande tribunal för Rwanda

inrättades av säkerhetsrådet den 8 november 1994 genom resolution 955 (1994).

Båda dessa tribunaler är för närvarande verksamma (se vidare avsnitt 4)

Romstadgans tillkomst och det fortsatta arbetet

År 1990 gav generalförsamlingen ILC i uppdrag att på nytt ta sig an frågan om

inrättandet av en permanent internationell brottmålsdomstol. Denna begäran var

bl.a. föranledd av ett förslag från Trinidad och Tobago två år tidigare om att

inrätta en internationell domstol för att bekämpa narkotikasmuggling mellan

olika länder. Efter en förberedande rapport 1992 och ett förslag 1993 lämnade

ILC ett reviderat och slutligt stadgeförslag till generalförsamlingen år 1994.

Detta förslag har tjänat som utgångspunkt för det fortsatta förhandlingarna.

Generalförsamlingen inrättade samma år en s.k. ad hoc-kommitté för att ge

staterna möjlighet att diskutera ILC:s förslag. Kommittén möttes vid två

tillfällen under 1995 och lämnade sedan en rapport som utgjorde underlag för att

 inrätta en förberedande kommitté. Den förberedande kommitténs uppdrag var att

fortsätta den tidigare kommitténs arbete och förbereda en konventionstext för en

 domstolsstadga för vilken det fanns en bred uppslutning. Kommittén sammanträdde

 vid sex tillfälle - totalt 15 veckor - mellan mars 1996 och april 1998. Vid

dess sista möte kunde en text antas som förhandlingsunderlag för den

diplomatkonferens som generalförsamlingen hade beslutat i december 1997. Även om

 texten byggde på ILC-förslaget från 1994 var det avsevärda skillnader dem

emellan. Den var dessutom långt ifrån allmänt accepterad och innehöll därför ett

 mycket stort antal alternativa lösningar på såväl grundläggande och politiskt

känsliga som mer rättsligt tekniska frågor.

I det förberedande arbetet ingick även att antal s.k. inter-sessionella möten.

Dessa kom att visa sig mycket värdefulla för att underlätta förhandlingarna i

den förberedande kommittén.

Långa och mödosamma förhandlingar väntade därför delegaterna från sammanlagt 160

 stater under diplomatkonferensen i Rom mellan den 15 juni och den 17 juli 1998.

 Förutom de många oavgjorda frågorna i den förberedande kommitténs text lämnades

 ett stort antal nya förslag under konferensen. Utgången var oklar in i det

sista och ett slutligt kompromisspaketet lades inte fram förrän på natten före

den sista förhandlingsdagen. Vid ett dramatiskt möte kunde två försök att

spräcka kompromissen avvärjas och konferensen antog därefter stadgan efter en

omröstning där 120 stater röstade för ett antagande, sju emot och 21 stater lade

 ner sina röster. Stadgan öppnades för undertecknande den 17 juli 1998.

I slutakten från konferensen beslutades om inrättandet av en förberedande

kommission för att behandla vissa återstående frågor. Främst bland dessa

uppgifter är att ta fram förslag till bevis- och förfaranderegler och s.k.

brottskriterier. Den förberedande kommissionen har 30 juni 2000 godtagit bevis-

och förfaranderegler och brottskriterier samt överlämnat dessa för antagande av

stadgepartsförsamlingen när stadgan trätt i kraft. I kommissionens uppdrag ingår

 även sådana uppgifter som att förbereda ett högkvartersavtal med Nederländerna

där domstolen skall ha sitt säte, en överenskommelse om immunitet och

privilegier, en överenskommelse om förhållandet till FN, regler och föreskrifter

 för den ekonomiska förvaltningen, domstolens första budget och - mer

kontroversiellt - att fortsätta förhandlingarna om definitionen av ett

aggressionsbrott. För dessa uppgifter är dock ingen bestämd tidsgräns fastslagen

 och kommissionens arbete pågår fortfarande.

Sverige har tillsammans med bl.a. de övriga nordiska länderna deltagit aktivt i

det arbete som lett fram till stadgan och starkt verkat för att Internationella

brottmålsdomstolen skall komma till stånd. Det svenska engagemanget har bl.a.

tagit sig uttryck i uppdrag som koordinatör i en arbetsgrupp och som vice

ordförande för diplomatkonferensen. Mötesrapporter (s.k. veckorapporter) från

förhandlingarna i kommittéerna, vid diplomatkonferensen och i kommissionen finns

 tillgängliga i Utrikesdepartementet.

En internationell utblick

Romstadgan träder i kraft när 60 stater har samtyckt till att vara bundna av den

 och per den 12 februari 2001 har 29 stater ratificerat eller på annat sätt

tillträtt stadgan - Senegal, Trinidad och Tobago, San Marino, Italien, Fiji,

Ghana, Norge, Belize, Tadzjikistan, Island, Venezuela, Frankrike, Belgien,

Kanada, Mali, Lesotho, Nya Zeeland, Luxemburg, Botswana, Sierra Leone, Gabon,

Spanien, Sydafrika, Marshallöarna, Tyskland, Österrike, Finland, Argentina och

Dominica. Totalt har 139 stater undertecknat stadgan. Bland dessa återfinns

bl.a. alla Europarådets medlemsstater utom Turkiet. Sverige undertecknade

stadgan den 7 oktober 1998. Även ett antal stater som vid Romkonferensen avstod

från att rösta eller som röstade emot stadgan har efter ytterligare överväganden

 valt att underteckna densamma. Bland de senare kan särskilt USA och Israel

noteras. Flertalet stater i Asien, bland dem flera stora stater såsom Indien,

Indonesien, Japan, Kina och Pakistan, har emellertid inte undertecknat stadgan.

I många stater pågår lagstiftningsarbete och andra förberedelser för att

ratificera stadgan. Detta är inte begränsat till stater som har undertecknat

den, utan sker också i andra länder - såsom i Japan - där det t.ex. krävs ett

mycket detaljerat underlag också för att underteckna en traktat. Även olika

regionala och sub-regionala möten för att främja ratifikationer av stadgan har

hållits.

Inom EU har medlemsstaterna uttalat avsikten att ratificera stadgan under år

2000 eller 2001. Hittills har EU-staterna Italien, Frankrike, Belgien,

Luxemburg, Spanien, Tyskland, Österrike och Finland ratificerat stadgan och ett

förslag om ratifikation behandlas för närvarande bl.a. av parlamentet i

Storbritannien. I Frankrike har konstitutionen ändrats med hänvisning till

Internationella brottmålsdomstolen (lag 99-568 av den 8 juli 1999 som

föreskriver ett generellt undantag från konstitutionens bestämmelser när de står

 i strid med Romstadgan). En förändring av konstitutionen har även beslutats i

Tyskland vilken avser utlämning av landets egna medborgare, medan Österrike som

har liknande bestämmelser inte funnit skäl att ändra sin konstitution. Såväl i

Österrike som i Finland har dock särskilda förfaranden tillämpats, vilka krävs

enligt dess konstitution respektive grundlag. I alla de nu nämnda staterna utom

Finland kommer lagstiftning för samarbetet med domstolen m.m. att behandlas

senare.

Norge har ratificerat Romstadgan den 16 februari 2000 (St.prop. nr. 24,

1999-2000). Avsikten är att senare återkomma med förslag om lagstiftning med

anledning av stadgan. Island ratificerade stadgan den 25 maj 2000 och även där

kommer lagstiftning att föreslås i efterhand (Alltingets 125 möte 1999-2000).

Den 29 december 2000 ratificerade Finland stadgan och där har även lagstiftning

beslutats som avser såväl en särskild lag om samarbete med domstolen som

ändringar i den finska strafflagen (RP 161/2000 rd). I Danmark har en

proposition med förslag om ratifikation och lagstiftning avlämnats den 4 oktober

 2000 (Lovforslag nr. L 20, Folketinget 2000-01).

Även i Kanada och Nya Zeeland har lagstiftning med anledning av stadgan antagits

 i samband med beslutet om ratifikation.

Nordiskt samarbete

De nordiska staterna har tillsammans varit aktivt engagerade i arbetet att få

till stånd Internationella brottmålsdomstolen. Företrädare för Finland, Norge

och Sverige har härtill utsetts till viktiga uppdrag under förhandlingsarbetet.

Under arbetets gång har de nordiska delegaterna träffats för att diskutera och

samordna sina positioner, såväl under pågående förhandlingar som vid särskilda

möten.

Under förberedelsearbetet anordnades ett informellt nordiskt möte i Stockholm

den 25 november 1997 och inför diplomatkonferensen ett förberedande möte i

Helsingfors den 14-15 maj 1998, där även representanter för Lettland och Litauen

 var närvarande. Sedan stadgan antagits har lagstiftningsfrågor diskuterats vid

möten i Oslo den 11 juni 1999 och i Stockholm den 18 februari 2000. Ett nytt

nordiskt möte med deltagare även från de baltiska staterna och Polen planeras

att hållas i Stockholm i slutet av maj 2001.

4 Stadgans huvudsakliga innehåll och en jämförelse med de internationella

brottmålstribunalerna

Internationella brottmålsdomstolen innebär ett avsevärt steg framåt för att

förstärka folkrätten i det att den kommer att vara en permanent institution för

utredning och lagföring av de mest allvarliga brotten mot den internationella

humanitära rätten och vidsträckta eller systematiska brott mot de mänskliga

rättigheterna. Därmed skapas en mekanism för att bemöta bristande åtgärder på

nationell nivå och en möjlighet att komma till rätta med den utbredda

straffriheten för denna typ av brott. Genom kravet på ett relativt stort antal

ratifikationer för ikraftträdandet tillförsäkras ett brett deltagande från

statssamfundets sida. Domstolen följer i spåren av de två internationella

brottmålstribunalerna för f.d. Jugoslavien och för Rwanda. Romstadgan

återspeglar olika erfarenheter från tribunalerna och dess verksamhet.

De internationella brottmålstribunalerna inrättades genom beslut av FN:s

säkerhetsråd under pågående konflikter med stöd av kapitel VII i FN-stadgan.

Därmed följer att föreskrifterna och förpliktelserna enligt dess stadgor, t.ex.

i fråga om jurisdiktion och samarbetsskyldighet, är tvingande för FN:s

medlemsstater. Romstadgan är däremot en internationell överenskommelse som

åstadkommits genom förhandlingar mellan ett stort antal stater. De skyldigheter

för stater som följer av Romstadgan är alltså nya konventionsförpliktelser för

de stater som väljer att ansluta sig.

Till skillnad från tribunalerna är domstolen inte ett FN-organ. Däremot kommer

de i likhet med dessa att samverka med FN, liksom med nationella rättssystem.

Domstolen är avsedd att vara en permanent institution med ett mandat att ta sig

an brott begångna runt om i världen. I flertalet fall krävs dock viss anknytning

 till en stat som har anslutit sig till dess stadga. Tribunalerna är däremot

inrättade för att lagföra brott inom strikt geografiskt definierade områden och

för Rwandatribunalen endast brott begångna inom en begränsad tidsperiod.

Tribunalerna inrättades retroaktivt medan principen om icke-retroaktivitet

gäller för utövande av domstolens jurisdiktion. För domstolen gäller, liksom för

 Jugoslavientribunalen, att mandatet omfattar brott som har begåtts efter en

bestämd tidpunkt och att ingen bortre tidsgräns föreskrivs.

De brott som tribunalerna respektive domstolen är behöriga att pröva är i

huvudsak desamma, dvs. folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser.

Härtill kommer att domstolen i en framtid kan komma att vara behörig pröva

aggressionsbrott. Skillnader finns emellertid såväl mellan de två tribunalerna

som mellan dessa och domstolen. För ansvar för brott mot mänskligheten krävs det

 enligt Jugoslavientribunalens stadga att brottet har begåtts under en väpnad

konflikt. Någon sådan koppling till en väpnad konflikt krävs däremot inte enligt

 Rwandatribunalens stadga. Vidare är Jugoslavientribunalen behörig att döma

personer för krigsförbrytelser som har begåtts såväl i en internationell som i

en intern väpnad konflikt, medan Rwandatribunalens behörighet är begränsad till

interna väpnade konflikter. Emellertid är Rwandatribunalens mandat därvid

bredare i det att dess stadga uttryckligen innefattar brott mot 1977 års

tilläggsprotokoll II till Genèvekonventionerna och mot den s.k. gemensamma

artikel 3 i samma konventioner.

För domstolens del har de olika brotten definierats betydligt mer ingående än

vad som gäller för tribunalerna. Det innebär bl.a. en precisering av brott mot

mänskligheten som gäller såväl vid väpnade konflikter som i fredstid. Både

krigsförbrytelser i internationella och i icke-internationella väpnade

konflikter kan lagföras inför domstolen. Romstadgans definitioner av brotten

skall dessutom kompletteras med s.k. brottskriterier ("elements of crimes") som

hjälp vid tolkningen, vilka har förhandlats i den förberedande kommissionen och

som senare skall beslutas av en stadgepartsförsamling.

En viktig skillnad mellan tribunalerna och domstolen gäller förhållandet mellan

internationell och nationell behörighet att lagföra ett brott. Medan

tribunalernas stadgor ger den internationella rättsliga processen företräde

framför nationella förfaranden så föreskriver Romstadgan tvärtom att nationell

lagföring i princip skall ha företräde. Domstolen skall vara ett komplement till

 de nationella rättsordningarna och endast ta vid när de senare inte fullgör sin

 uppgift på ett tillbörligt sätt - den s.k. komplementaritetsprincipen.

Skillnaden påverkar även de olika stadgornas bestämmelser om domars

rättsverkningar (ne bis in idem; "inte två gånger för samma sak").

Trots den grundläggande skillnaden beträffande förhållandet mellan

internationell och nationell lagföring innehåller Romstadgan bestämmelser om

samarbetsskyldighet för de anslutna staterna som i princip är lika långtgående

som motsvarande skyldighet i förhållande till tribunalerna. Bestämmelserna om

straffverkställighet, vilka bygger på staternas frivilliga åtagande, liknar

också varandra. En betydelsefull skillnad mellan tribunalernas stadgor och

Romstadgan är dock att den senare innehåller mera detaljerade regler om

samarbete och verkställighet.

Över huvud taget är domstolens stadga avsevärt mer detaljerad än tribunalernas,

bl.a. vad gäller de processuella förfarandena och allmänna straffrättsliga

bestämmelser. Till skillnad från tribunalerna, som själva har haft att anta sina

 bevis- och förfaranderegler, skall sådana regler för domstolen utarbetas av

statssamfundet och antas av en stadgepartsförsamling.

De process- och straffrättsliga regler som har förhandlats fram för domstolen

förenar element från olika rättsliga traditioner till en enhetlig ordning, något

 som också kan komma framtida internationellt samarbete på dessa områden till

godo.

Finansieringen av domstolen, som inte är ett FN-organ, skiljer sig från vad som

gäller för tribunalerna. Med hänsyn till att domstolen kan ta sig an misstänkta

brott på olika sätt - genom hänskjutande av en stat eller FN:s säkerhetsråd

eller ett inledande av en undersökning på eget initiativ - föreskrivs

finansiering från olika källor. Kostnaderna skall främst bäras av de anslutna

staterna men också med medel som FN:s generalförsamling anslår.

5 Stadgans närmare innehåll

Romstadgans ingress innehåller allmänna uttalanden om de principer som stadgan

grundar sig på. Vissa av dessa principer kommenteras nedan. Stadgans

bestämmelser är indelade i 13 delar.

Allmänna bestämmelser om inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen och

avslutande bestämmelser om tolkning av stadgan, reservationer, ändringar av

stadgan, ikraftträdande m.m. finns i del 1 och 13. De principiellt mest viktiga

bestämmelserna finns i del 2 och behandlar brotten och deras definitioner,

domstolens jurisdiktion och dess förhållande till nationella rättsordningar

(s.k. komplementaritet) samt hur ett förfarande inför domstolen kan inledas. Där

 behandlas även frågor om domstolens förhållande till FN:s säkerhetsråd, om ne

bis in idem ("icke två gånger för samma sak") och om tillämplig lag. I del 3 ges

 föreskrifter om allmänna straffrättsliga principer som domstolen skall

tillämpa, t.ex. regler om uppsåt, ansvarsfrihetsgrunder, villfarelse och förmans

 befallning. Del 4 reglerar domstolens organisation och innehåller även

bestämmelser om jäv, entlediganden och disciplinära förfaranden samt om

privilegier och immunitet. Där finns också regler om arbetsspråk och om andra

föreskrifter med lägre författningsrättslig status, dvs. bevis- och

förfaranderegler som skall antas av de anslutna staterna samt domstolens

arbetsordning som domstolen själv antar.

Stadgans processrättsliga bestämmelser finns i del 5 (förundersökning och åtal),

 del 6 (rättegången) och del 8 (överklagande och omprövning). Vissa av dessa

bestämmelser har betydelse för behovet av nationell lagstiftning. Bestämmelser

om straff och andra rättsverkningar på grund av brott finns i del 7.

I del 9 finns huvudsakligen de bestämmelser som reglerar det rättsliga

samarbetet mellan domstolen och anslutna stater. Där föreskrivs bl.a.

samarbetsskyldighet när det gäller överlämnande av misstänkta personer till

domstolen samt användning av tvångsmedel och andra åtgärder under

brottsutredningen. I kapitlet finns även bl.a. föreskrifter om konkurrerande

ansökningar och om konkurrens mellan nationella förfaranden och Internationella

brottmålsdomstolens lagföring. Del 10 innehåller bestämmelser om verkställighet

av domstolens avgöranden.

Bestämmelser som avser stadgepartsförsamlingen för de stater som anslutit sig

till stadgan ges i del 11 och föreskrifter om domstolens finansiering i del 12.

Föreskrifterna i stadgans olika delar presenteras närmare i avsnitt 5.1 till

5.11 nedan. Hänvisningarna till bestämmelser i stadgan görs genom angivande av

artikelns nummer och i vissa fall, efter kolon, nummer och bokstäver som anger

en viss punkt i artikeln (ex. artikel 54:3 a).

5.1 Allmänna bestämmelser

I inledningsartikeln (artikel 1) föreskrivs inrättandet av Internationella

brottmålsdomstolen som en permanent institution för lagföring av enskilda

beträffande de mest allvarliga brotten av internationellt intresse. Där framgår

också att domstolen skall vara ett komplement till de nationella

rättsordningarna, se vidare avsnitt 5.4.5, och att dess behörighet och

funktioner anges i stadgan. Till skillnad från de befintliga tribunalerna är

domstolen inte ett FN-organ. Däremot föreskriver stadgan att domstolens

förhållande till FN skall regleras genom ett avtal (artikel 2). Vidare är

förhållandet mellan domstolen och säkerhetsrådet närmare reglerat i stadgan, se

avsnitt 5.4.6.

Domstolen skall ha sitt säte i[REDACTED_EFTERNAMN] och ett högkvartersavtal skall reglera

förhållandet mellan domstolen, som är en internationell juridisk person med

rättshandlingsförmåga (artikel 4), och Nederländerna (artikel 3). Domstolen får

emellertid även välja att förlägga sin verksamhet, t.ex. att genomföra

rättegångar, på en annan plats (artikel 3 och 62). Detta fordrar att ett

särskilt avtal träffas med staten i fråga. Regleringen ger domstolen möjlighet

att t.ex. genomföra rättegångar närmare gärningsorten och på så sätt skapa

förutsättningar för större effektivitet och lägre kostnader. Domstolen har

vidare rätt att utöva sina funktioner och befogenheter enligt stadgan på en

ansluten stats och, med stöd av ett särskilt avtal, på en annan stats

territorium (artikel 4:2).

5.1.1 Stadgepartsförsamlingen

Internationella brottmålsdomstolen skall alltså inrättas med stöd av en

multilateral konvention. Andra alternativ, t.ex. att inrätta den som ett

FN-organ genom ändringar av FN-stadgan eller genom en resolution i

säkerhetsrådet eller generalförsamlingen, förkastades under de förberedande

förhandlingarna. För att de anslutna staterna (stadgeparterna) skall kunna följa

 upp och vidareutveckla domstolens verksamhet skall ett särskilt forum inrättas

- stadgepartsförsamlingen. De stater som inte har anslutit sig till stadgan men

som har undertecknat den eller slutakten från Romkonferensen har

observatörsstatus (artikel 112). Även domstolens president, åklagaren och

registratorn får delta.

Bland stadgepartsförsamlingens uppgifter märks att behandla och anta

rekommendationer från den förberedande kommissionen. Främst gäller detta att

församlingen skall anta kommissionens förslag till bevis- och förfaranderegler

samt brottskriterier, se avsnitt 5.1.2. Församlingen skall vidare utöva tillsyn

över presidiets, åklagarens och registratorns förvaltning, fastställa domstolens

 budget, besluta om eventuell ändring av antalet domare (artikel 36) samt

behandla frågor om stadgeparters bristande samarbete med domstolen (artikel 87).

 Den skall även besluta om framtida stadgeändringar (artiklarna 121 och 122) och

 anta regler för den ekonomiska förvaltningen av den egna verksamheten och av

domstolens verksamhet (artikel 113).

Stadgepartsförsamlingen skall hålla ett ordinarie möte per år och i övrigt när

det behövs. Mötena skall anordnas antingen där domstolen har sitt säte eller vid

 FN:s högkvarter, dvs. i[REDACTED_EFTERNAMN] eller i New York. I församlingen har varje

ansluten stat en röst. Om inte enhällighet kan uppnås fattas beslut i sakfrågor

med två tredjedels majoritet av närvarande och röstande stadgeparter och i

procedurfrågor med enkel, på motsvarande sätt beräknad majoritet. En absolut

majoritet av stadgeparterna fordras för beslutsförhet. En ansluten stat som

ligger efter med betalningen av ett belopp motsvarande två årsbidrag förlorar

sin rösträtt om inte annat beslutas.

En särskild byrå skall inrättas med en ordförande, två vice-ordföranden och 18

andra ledamöter valda på tre år. Byrån sammanträder vid behov och biträder

stadgepartsförsamlingen i löpande ärenden. Församlingen får också inrätta sådana

 underorgan som kan vara nödvändiga, däribland en oberoende kontrollmekanism.

Församlingen antar sin egen arbetsordning och skall ha samma officiella språk

och arbetsspråk som FN:s generalförsamling (dvs. arabiska, engelska, franska,

kinesiska, ryska och spanska).

5.1.2 Sekundära regelverk

Stadgan skall kompletteras med mer detaljerade bestämmelser i domstolens bevis-

och förfaranderegler, vilka skall antas av stadgepartsförsamlingen efter ett

angivet förfarande (artikel 51). Detta föranleddes av krav från vissa stater som

 av principiella och politiska skäl önskade att staterna och inte domarna skall

vara lagstiftare. Härtill kom praktiska överväganden för att möjliggöra

stadgeförhandlingarna och skapa ett regelverk för mer tekniska föreskrifter som

lättare bör kunna förändras. I detta sammanhang kom erfarenheterna - såväl goda

som dåliga - från de existerande tribunalerna att spela stor roll och de nu

aktuella reglerna avviker delvis från vad som gäller för tribunalerna.

Tribunalernas stadgor innehåller endast vissa grundläggande principer medan de

mer detaljerade föreskrifterna finns i ett regelverk som domarna beslutar.

Romstadgan innehåller däremot bestämmelser om de förpliktelser som åvilar en

ansluten stat och detaljerade föreskrifter om alla övriga viktigare frågor.

Stadgans bestämmelser har alltid företräde och bevis- och förfarandereglerna

måste vara förenliga med stadgan (artikel 51:4-5). I vissa fall hänvisar stadgan

 till att närmare föreskrifter skall ges i bevis- och förfarandereglerna. Det är

 främst olika praktiska förfarandefrågor som skall regleras i bevis- och

förfarandereglerna.

För att skapa en viss flexibilitet och bättre möjligheter att vid trängande

behov kunna ändra bevis- och förfarandereglerna, ges domarna möjlighet att anta

provisoriska regler som gäller fram till nästa möte med stadgepartsförsamlingen

(artikel 51:3). Dessa får dock inte tillämpas retroaktivt eller vara oförenliga

med stadgan. Domarna skall dessutom själva anta en arbetsordning med

bestämmelser om den mer praktiska och rutinmässiga hanteringen av domstolens

verksamhet (artikel 52).

5.2 Domstolens organisation

Internationella brottmålsdomstolens organisation föreskrivs i artikel 34 och

utvecklas vidare i de följande artiklarna. Domstolen leds administrativt av ett

presidium som består av en domstolspresident och två vicepresidenter, vilka

väljs av domarna själva för en treårsperiod med möjlighet till omval (artikel

38). Presidiet har dessutom vissa andra uppgifter enligt stadgan, t.ex. att

avgöra frågor om domstolens arbetsspråk (artikel 50), att upprätta en

rättegångskammare för handläggningen av ett mål (artikel 61:11) och att utöka

antalet domare för en viss huvudförhandling (artikel 74:1).

I förslaget från FN:s folkrättskommission hade presidiet även vissa rättskipande

 uppgifter, särskilt före och efter huvudförhandlingen. Det förslaget byggde

emellertid på tanken att endast presidiet skulle fungera på heltid och de övriga

 domarna bara skulle kallas till tjänstgöring vid behov. Under förhandlingarna

framfördes invändningar mot att rättskipande uppgifter skulle utföras av

presidiet och när hela domstolen sedermera kom att bli heltidsarbetande fanns

det inte längre något behov av detta. Enligt stadgan skall därmed de

rättskipande uppgifterna utföras av domstolens dömande avdelningar - en

överklagande-, en rättegångs- och en förundersökningsavdelning (artikel 34).

I domstolen ingår även ett åklagarkansli och ett registratorskontor.

De viktigaste funktionärerna i domstolen är domarna, åklagaren och biträdande

åklagare samt registratorn och den biträdande registratorn. Innan de tillträder

sina ämbeten skall dessa personer avlägga en högtidlig förklaring att de kommer

att fullgöra sina uppgifter opartiskt och samvetsgrant (artikel 45).

5.2.1 Domarna och de dömande enheterna

Internationella brottmålsdomstolen har totalt 18 domare, varav

domstolspresidenten och fyra andra domare tjänstgör i överklagandeavdelningen

samt minst sex domare i vardera av förundersöknings- och rättegångsavdelningarna

 (artiklarna 36:1 och 39:1). Antalet domare kan dock utökas av

stadgepartsförsamlingen genom ett beslut med kvalificerad majoritet på förslag

av presidiet (artikel 36:2). Presidiet skall alltid tjänstgöra på heltid och det

 gäller i princip även de övriga domarna, men presidiet får med hänsyn till

arbetsbelastningen besluta att vissa domare befrias från tjänstgöring (artikel

35).

En domare skall normalt tjänstgöra i nio år och saknar möjlighet till omval

(artikel 36:9 a).

Dömande avdelningar och kammare

Indelningen av domare på avdelningar skall grundas på de uppgifter som

avdelningen skall utföra och de aktuella domarnas kvalifikationer och

erfarenheter (artikel 39:1). Varje avdelning skall innehålla domare med erkänd

kompetens i straffrätt och straffprocessrätt respektive i folkrätt. I

förundersöknings- och rättegångsavdelningarna skall domarna främst ha

brottmålserfarenhet. Domarna i dessa två avdelningar skall delas in för en tid

av tre år och därefter, med undantag för att avsluta handläggningen av inledda

mål, cirkulera till en annan avdelning (artikel 39:3 a). De får dock tillfälligt

 tjänstgöra i den andra avdelningen, med den begränsningen att de inte får delta

 i mer än en avdelnings behandling av ett och samma mål (artikel 39:4). En

domare som utsetts till överklagandeavdelningen skall dock enbart tjänstgöra där

 under återstoden av sin mandattid (artikel 39:3 b och 4). Tanken är därmed att

domarna i princip skall avancera under sin tjänstgöring och avsluta densamma som

 domare i överklagandeavdelningen.

För fullgörandet av de dömande uppgifterna indelas avdelningarna i olika kamrar

för handläggningen av ett visst mål (artikel 39:2). Inom

förundersökningsavdelningen fördelar kamrarna själva målen mellan sig medan

upprättandet av en rättegångskammare för ett visst mål bestäms av presidiet

(artikel 61:11). Överklagandekammaren skall bestå av avdelningens samtliga fem

domare, medan en rättegångs- och en förundersökningskammare skall bestå av tre

domare. I vissa fall får förundersökningskammarens uppgifter utföras av en

ensamdomare (artiklarna 39:2 b och 57:2).

Domarna

Domarna skall väljas bland personer som har hög moral, opartiskhet och

integritet samt de kvalifikationer som krävs i hemstaten för utnämning till de

högsta domarämbetena (artikel 36:3). De valbara kandidaterna delas in i två

kategorier. De skall antingen ha straffrättsliga och straffprocessrättsliga

kunskaper och praktisk brottmålserfarenhet som domare, åklagare, försvarare

eller liknande, eller relevanta folkrättsliga kunskaper, t.ex. i internationell

humanitär rätt och mänskliga rättigheter, samt besitta stor yrkeserfarenhet.

Vidare måste kandidaterna har utmärkta kunskaper i minst ett av domstolens

arbetsspråk, dvs. engelska eller franska (artiklarna 36:3 c och 50:2). Anslutna

stater är behöriga att nominera en domarkandidat vardera, som inte behöver vara

medborgare i den staten, och det får inrättas en rådgivande kommitté för att

bedöma nomineringarna (artikel 36:4).

Val av domare sker av stadgepartsförsamlingen enligt ett särskilt förfarande,

som bl.a. innebär att omröstningen skall vara sluten och att de kandidater skall

 väljas som får det största antalet röster samt två tredjedels majoritet av de

närvarande och röstande staternas röster (artikel 36:5-6). Alla domarna måste ha

 olika nationalitet och vid valet skall staterna ta hänsyn till behovet av

representation för de huvudsakliga rättssystemen, en skälig geografisk

representation och en rättvis representation av kvinnliga och manliga domare

samt till behovet av domare med särskilda kunskaper, t.ex. i fråga om våld mot

kvinnor och barn (artikel 36:7-8).

Domarna väljs för en nioårsperiod utan möjlighet till omval och en tredjedel av

dem skall väljas vart tredje år så att domarkåren fortlöpande förnyas (artikel

36:9). Vid det första valet av domare är mandattiderna för vissa domare kortare

än nio år och en del av dem - de som väljs för endast tre år - har som

kompensation fått möjlighet till omval. Detsamma gäller domare som tillkommer

genom fyllnadsval för en mandatperiod om högst tre år (artikel 37). Oavsett

mandattidens längd skall en domare i en rättegångs- eller överklagandekammare

alltid avsluta handläggningen av ett inlett mål (artikel 36:10).

Stadgan föreskriver att domarna skall vara självständiga vid fullgörandet av

deras uppgifter (artikel 40). De skall, som en konsekvens därav, tjänstgöra på

heltid och de får inte utföra någon annan yrkesmässig verksamhet eller annan

förtroendeskadlig verksamhet. Frågor om tillåtligheten av annan verksamhet

enligt dessa bestämmelser skall avgöras av en absolut majoritet av domarna.

Presidiet får besluta om att befria en domare från fullgörande av en

tjänsteuppgift på domarens begäran och stadgan innehåller även relativt

långtgående bestämmelser om domarjäv (artikel 41). Huvudregeln är att en domare

skall anses jävig om han eller hon t.ex. tidigare i någon funktion har varit

inblandad i samma mål eller i ett nationellt straffrättsligt förfarande mot

samma person som har anknytning till målet. Särskilda föreskrifter finns

dessutom i fråga om handläggningen av mål när den misstänkte har erkänt

gärningen (artikel 65:3-4) och när ett överklagat mål har återförvisats till en

rättegångskammare för förnyad prövning (artikel 83:2 b). Den misstänkte och

åklagaren får begära prövning av domarjäv, vilket skall avgöras av domstolens

ledamöter genom majoritetsbeslut (artikel 41:2).

Entlediganden och disciplinära förfaranden samt immunitet och privilegier

redovisas särskilt i avsnitt 5.2.4.

5.2.2 Åklagarna och åklagarens kansli

Åklagarens kansli - som skall vara en självständig enhet inom domstolen - leds

av en åklagare (chefsåklagare) och en eller flera biträdande åklagare, vilka

skall ha olika nationalitet och tjänstgöra på heltid (artikel 42). Åklagarna

skall vara personer med hög moral, stor skicklighet och ha omfattande praktisk

brottmålserfarenhet samt utmärkta språkkunskaper. Med hänsyn till de viktiga och

 stora befogenheter som stadgan ger åklagarna är deras självständighet och

opartiskhet av största betydelse. De är därför uttryckligen förbjudna att söka

eller ta emot instruktioner från någon utanför domstolen eller att delta i någon

 verksamhet som skulle kunna vara oförenlig med deras uppgifter som åklagare

eller innebära att deras oberoende kan ifrågasättas.

Åklagaren och de biträdande åklagarna väljs av stadgepartsförsamlingen genom ett

 särskilt förfarande som bl.a. innebär en sluten omröstning. För att bli vald

krävs absolut majoritet. Mandatperioden skall normalt vara nio år utan möjlighet

 till omval.

Övrig personal såsom brottsutredare skall anställas vid åklagarens kansli och

även sekonderad personal, dvs. personal som tillhandahålls och bekostas av en

stat, kan komma i fråga (artikel 44). Även när det gäller rekrytering av

personal skall principerna om representation från olika rättssystem, geografisk

spridning, representation av både män och kvinnor samt behovet av

expertkunskaper, t.ex. beträffande kvinnovåld, iakttas. Åklagaren får dessutom

utse särskilda rådgivare med sådana expertkunskaper (artikel 42:9).

Även för åklagarna finns det långtgående jävsregler och de får inte medverka i

mål där det finns skäl att ifrågasätta deras opartiskhet på någon grund (artikel

 42:7). Exempel som anges i stadgan är att åklagaren tidigare i någon funktion

har varit inblandad i samma mål inför Internationella brottmålsdomstolen eller i

 ett nationellt brottmålsförfarande med anknytning till samma person. En

åklagare får frånträda handläggningen av ett mål på egen begäran med presidiets

tillstånd och jävsinvändningar från den misstänkte skall prövas av

överklagandekammaren.

5.2.3 Registratorn och registratorskontoret

Registratorskontoret ansvarar för domstolens administration och för

administrativ service till domstolens övriga enheter och personal (artikel 43).

Bland funktionerna ingår t.ex. att ansvara för protokoll- och aktföring i

pågående mål (artikel 64:10). Inom kontoret får olika specialiserade enheter

sättas upp. Stadgan föreskriver att en särskild enhet för brottsoffer och

vittnen med särskild expertis skall inrättas, men även andra underenheter kan

bli aktuella. Det diskuteras t.ex. att inrätta en sådan enhet för att stödja

försvararnas verksamhet vid domstolen.

Kontoret skall ledas av en registrator som är domstolens administrativa chef

under domstolspresidenten. Vid behov skall även en biträdande registrator utses

på registratorns rekommendation. Stadgan innehåller kvalifikationskrav för dessa

 personer, vilka skall utses av domstolens domare genom sluten omröstning med

krav på absolut majoritet. Registratorn skall tjänstgöra på heltid och normalt

väljas för fem år med möjlighet till omval.

Övrig personal anställs av registratorn som också skall lämna förslag till

tjänsteföreskrifter, vilka måste godkännas av stadgepartsförsamlingen (artikel

44:3). Församlingen skall även anta riktlinjer för anlitandet av sekonderad

personal.

5.2.4 Disciplinära förfaranden, immunitet och privilegier samt språkfrågor m.m.

Entledigande och disciplinära förfaranden

Stadgan innehåller föreskrifter om entledigande av huvudfunktionärerna, dvs.

domare, åklagaren, biträdande åklagare, registratorn och den biträdande

registratorn (artikel 46). Enligt stadgan skall dessa föreskrifter

vidareutvecklas i de bevis- och förfaranderegler som stadgepartsförsamlingen

skall anta. Entledigande kan komma i fråga om personen har gjort sig skyldig

till ett grovt tjänstefel eller ett allvarligt åsidosättande av sina

skyldigheter enligt stadgan eller om personen är förhindrad att fullgöra sina

tjänsteuppgifter.

Stadgepartsförsamlingen beslutar om entledigande av en domare, åklagaren eller

en biträdande åklagare. Beträffande avskedande av registratorn eller den

biträdande registratorn har domstolens domare beslutanderätten. För sådana

beslut föreskrivs särskilda krav när det gäller förslag, omröstning och

möjligheter för den aktuella personen att lämna sina synpunkter.

I fråga om mindre grova tjänstefel föreskriver stadgan att regler om

disciplinära åtgärder skall ges i domstolens bevis- och förfaranderegler

(artikel 47).

Immunitet och privilegier m.m.

I de anslutna staterna skall Internationella brottmålsdomstolen åtnjuta den

immunitet och de privilegier som krävs för den skall kunna fylla sitt syfte

(artikel 48). Ett avtal om immunitet och privilegier kommer dessutom att

utarbetas. Domarna, åklagaren, de biträdande åklagarna och registratorn skall

enligt stadgan ha immunitet och privilegier som motsvarar en diplomatisk

beskickningschef. De skall även efter det att deras uppdrag har avslutats

åtnjuta straffrättslig immunitet för sina tjänsteåtgärder. Den biträdande

registratorn och övrig personal skall ha den immunitet och de privilegier som

behövs för att fullgöra deras uppdrag i enlighet med det ovan nämnda avtalet.

Immuniteten och privilegierna kan hävas enligt särskilda beslut.

Avtalet om immunitet och privilegier skall även innehålla bestämmelser som är

nödvändiga för att försvarare, experter, vittnen och andra personer som skall

infinna sig vid domstolen skall kunna fullgöra sina uppgifter.

Stadgepartsförsamlingen skall besluta om löner, arvoden och kostnadsersättning

till domstolens huvudfunktionärer (artikel 49). Dessa får inte sänkas under

mandattiden.

Språkfrågor

En kontroversiell fråga under förhandlingarna gällde domstolens officiella språk

 och dess arbetsspråk. Ett stort antal officiella språk både tynger och fördyrar

 arbetet samtidigt som det ger fler personer möjlighet att delta och göra sig

förstådda. Stadgan innehåller ett antal kompromisser för att balansera olika

intressen på denna punkt.

Domstolens officiella språk är desamma som FN:s, dvs. sex språk (artikel 50:1).

Förutom att dessa språk skall användas i stadgepartsförsamlingen, skall domar

och andra viktigare avgöranden översättas till samtliga officiella språk.

Domstolens arbetsspråk är emellertid begränsade till att i första hand vara

engelska och franska, men bevis- och förfarandereglerna får innehålla

föreskrifter om när andra officiella språk får användas som arbetsspråk (artikel

 50:2). Det innebär att rättegångarna främst kommer att hållas på något av de

två arbetsspråken. Under förundersökningen har varje person som hörs rätt till

kostnadsfri hjälp med tolkning och översättning av dokument till ett språk som

personen till fullo förstår och talar (artikel 55:1 c). Detsamma gäller

uttryckligen för den tilltalade (artikel 67:1 f) och det kan förväntas att

tolkning kommer att behövas även för andra personer som skall höras vid

förhandlingar inför domstolen.

På begäran av en part eller en stat som får intervenera i förfarandet får

domstolen, när den finner det lämpligt, besluta att parten eller staten får

använda ett annat språk än något av arbetsspråken (artikel 50:3).

5.3 Brotten

5.3.1 Brottskatalogen och aggressionsbrottet

I artikel 5 redovisas vilka brottstyper som omfattas av Internationella

brottmålsdomstolens jurisdiktion. Dessa är folkmord, brott mot mänskligheten,

krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Beträffande det senare brottet heter det

 dock i artikel 5:2 att domstolen skall utöva sin jurisdiktion över

aggressionsbrott så snart som en bestämmelse antagits som definierar brottet och

 fastställer villkoren för utövandet av jurisdiktion över det. En dylik

bestämmelse skall vara förenlig med tillämpliga bestämmelser i FN-stadgan.

Bestämmelsen skall antas enligt reglerna för ändring och översyn av stadgan

vilka redovisas under avsnitt 5.11 Dessa regler innehåller bl.a. krav på en

mycket kvalificerad majoritet.

Bakgrunden till inskränkningen i utövandet av jurisdiktion över

aggressionsbrottet är att man under förhandlingarna inte kunde enas om en

definition av detta och om vilken roll som FN:s säkerhetsråd skulle ha att spela

 i förhållande till domstolen i fall av aggressionsbrott. Den definition av

aggression som återfinns i FN:s generalförsamlings resolution 3314 (XXIX) från

1974 gäller förhållandet mellan stater och bedömdes av vissa som alltför vid och

 otillfredsställande för utkrävande av individuellt straffansvar. Andra menade

att den definition av brott mot freden som återfinns i stadgan för

Nürnberg-tribunalen är alltför snäv. Diskussionen komplicerades av olika syn på

säkerhetsrådets roll. Enligt FN-stadgans artikel 39 är det säkerhetsrådet som

har att avgöra förekomsten av en aggressionshandling. Vissa ansåg därför att

domstolens behandling av aggressionsbrott måste föregås av ett sådant avgörande

av säkerhetsrådet. Andra fann det stötande att det politiska organ som

säkerhetsrådet är skulle kunna binda domstolen i detta avseende. På grund av

oenigheten blev således lösningen att en markering gjordes i stadgan av att

aggressionsbrott någon gång i framtiden skall kunna lagföras inför domstolen,

men att detta inte kan ske innan en stadgeändring vidtas. Den förberedande

kommissionen har bl.a. i uppdrag att ta fram förslag till en definition av

aggressionsbrottet för vidare behandling av stadgepartsförsamlingen eller en

översynskonferens.

Under förhandlingarna pläderade vissa stater för att också internationella

terroristbrott och narkotikabrott skulle omfattas av domstolens jurisdiktion.

Majoriteten motsatte sig detta och ansåg att endast de klassiska

folkrättsbrotten borde medtas. Så blev också fallet.

I de följande tre artiklarna definieras folkmord, brott mot mänskligheten och

krigsförbrytelser. Gemensamt för definitionerna är att det anges att det är i

enlighet med stadgan, det vill säga inför Internationella brottmålsomstolen, som

 definitionerna gäller. Denna passus är införd för att erinra om att just dessa

definitioner inte nödvändigtvis återger vad som utgör gällande sedvanerätt på

området, varom tolkningarna torde gå isär, och heller inte vad som kan gälla i

nationell rätt. I artikel 10 sägs också att ingen bestämmelse i stadgan skall

tolkas så att den på något vis inskränker gällande folkrättsliga regler eller

föregriper sådana som är under utveckling. En motsvarande bestämmelse finns i

artikel 22 om legalitetsprincipen.

5.3.2 Folkmord

Definitionen av folkmord i artikel 6 följer ordagrant den i artikel II i 1948

års konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (en

översättning till svenska finns i prop. 1952:71 och SÖ 1952:64). Med folkmord

avses var och en av följande gärningar förövad i avsikt att helt eller delvis

förinta en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp som

sådan, nämligen att döda medlemmar av gruppen, att tillfoga medlemmar av gruppen

 svår kroppslig eller själslig skada, att uppsåtligen påtvinga gruppen

levnadsvillkor som är avsedda att medföra dess fysiska undergång helt eller

delvis, att genomföra åtgärder som är avsedda att förhindra födelser inom

gruppen eller att med våld överföra barn från gruppen till en annan grupp. I

stället för att som i folkmordskonventionens artikel III ha en särskild

uppräkning av vilka gärningar som ger upphov till straffrättsligt ansvar, så

gäller inför domstolen de allmänna reglerna för individuellt straffansvar i del

3 i stadgan (artiklarna 25 och 28) även för folkmord. Det kriminaliserade

området torde i allt väsentligt vara detsamma.

5.3.3 Brott mot mänskligheten

Definitionen av brott mot mänskligheten har inte på samma sätt en förlaga i ett

annat instrument. Visserligen innehåller stadgorna för Nürnberg-tribunalen och

de internationella tribunalerna för f.d. Jugoslavien och Rwanda kortfattade

uppräkningar av de härunder fallande gärningarna och vissa villkor för att de

skall nå upp till den nivå som gör att de kan klassificeras som brott mot

mänskligheten, men beskrivningen i Romstadgan är avsevärt utökad och mera

detaljerad.

I artikel 7:1 anges först den ram inom vilken de olika gärningarna måste begås

för att utgöra brott mot mänskligheten, nämligen som en del av ett vidsträckt

eller systematiskt angrepp riktat mot civilbefolkning med insikt om angreppet.

Angrepp mot civilbefolkning definieras i sin tur (artikel 7:2 a) som gärningar

som inbegriper ett upprepat förövande av de i artikel 7:1 uppräknade gärningarna

 mot civilbefolkning till följd av eller för att främja en stats eller en

organisations politik att genomföra ett sådant angrepp. Det krävs sålunda att

brottet begås som en del av ett antingen vidsträckt eller systematiskt angrepp

och att den anklagade hade kännedom om angreppet. Gärningen måste vara en av

flera och antingen följa av eller åtminstone främja en politik rörande angreppet

 som antingen kan vara en regerings eller en organisations politik. Det följer

av artikelns utformning att brott mot mänskligheten kan begås såväl i fredstid

som i en väpnad konflikt. Förövarna av dylika brott, som innefattar grova

kränkningar av mänskliga rättigheter, är inte begränsade till statens

företrädare utan kan även tillhöra t.ex. organisationer.

De gärningar som kan lagföras inför domstolen när de sker inom denna ram och som

 uppräknas i artikel 7:1 är mord, utrotning, förslavning, deportation eller

tvångsförflyttning av befolkning, fängslande eller annat allvarligt berövande av

 fysisk frihet i strid med grundläggande folkrättsliga regler, tortyr, våldtäkt,

 sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap, påtvingad

sterilisering eller varje annan form av sexuellt våld av motsvarande

svårighetsgrad, förföljelse av en identifierbar folkgrupp eller ett

identifierbart kollektiv av politiska, rasmässiga, nationella, etniska,

kulturella, religiösa, genusmässiga eller av andra skäl som universellt är

erkända som otillåtna enligt folkrätten (förföljelse dock endast i samband med

en annan gärning i uppräkningen eller ett annat brott som omfattas av domstolens

 jurisdiktion), påtvingat försvinnande av personer, brottet apartheid och,

slutligen, andra omänskliga handlingar av liknande beskaffenhet som uppsåtligen

förorsakar svårt lidande, svår kroppslig skada eller svårt själsligt eller

fysiskt men.

Man kan därmed konstatera att listan över gärningar som kan vara brott mot

mänskligheten är betydligt utökad jämfört med tidigare stadgor. Det bör nämnas

att den, genom att andra omänskliga handlingar medtagits, inte är uttömmande.

Det kan vidare anmärkas att inte heller grunderna för förföljelse är uttömmande

angivna, och att den långa listan över sexualbrott också talar om andra former

av sexuellt våld än de uppräknade.

I artikel 7:2 kompletteras brottsbeskrivningen med en rad definitioner av

begrepp som använts i denna, nämligen förslavning, deportation eller

tvångsförflyttning av befolkning, tortyr, påtvingat havandeskap, förföljelse,

brottet apartheid, samt påtvingat försvinnande av personer. Begreppet utrotning

preciseras utan att en fullständig definition ges. Även termen genus definieras

(artikel 7:3). För definitionerna hänvisas till stadgetexten. Flera av dessa är

nyskapande. De ger också en detaljeringsgrad åt brottsbeskrivningen som är långt

 större än i tidigare instrument.

5.3.4 Krigsförbrytelser

I artikel 8 har ett stort antal brott med anknytning till väpnade konflikter

samlats under rubriken krigsförbrytelser. Det är första gången i en juridisk

text som även kränkningar av de förpliktelser som gäller i icke-internationella

väpnade konflikter benämns krigsförbrytelser. Flertalet upptagna brott har

ordagrant hämtats från gällande instrument på det humanitärrättsliga området

såsom de fyra Genèvekonventionerna (GK I-IV) från 1949 och deras två

tilläggsprotokoll (TP I-II) från 1977 samt Haagkonventioner såsom

lantkrigsreglementet (IV. Haagkonventionen) från 1907 och instrument som

förbjuder användandet av vissa vapentyper. I några fall har bestämmelser från

olika artiklar i dessa instrument eller olika instrument samlats till ett brott.

 Flertalet av dessa konventioner m.m. finns i svensk översättning samlade i

folkrättskommitténs delbetänkande Krigets lagar (SOU 1979:73).

I ett par fall har vidare en vidareutveckling av humanitärrätten skett genom

förtydliganden och tillägg. Exempel på detta är sexualbrotten respektive angrepp

 mot personal m.m. i humanitära biståndsinsatser eller i FN:s fredsbevarande

insatser. Den använda tekniken innebär att mera ålderdomliga formuleringar

omväxlar med nyskapade. Att man i flertalet fall lyft över en brottsbeskrivning

från ett annat instrument innebär också stundtals att det i beaktande av den

generella regeln i artikel 30, som föreskriver att alla brott som omfattas av

domstolens jurisdiktion skall begås med uppsåt, finns överflödiga angivelser av

det nödvändiga subjektiva rekvisitet (jfr t.ex. uppsåtligt riktande av angrepp

mot civilbefolkning). I översättningen till svenska har så långt möjligt trohet

visats mot föreliggande översättningar av befintliga instrument.

I artikeln anges inledningsvis en jurisdiktionsregel. Domstolen skall ha

jurisdiktion över krigsförbrytelser särskilt när de begås som en del av en plan

eller en politik eller utgör en del av förövandet av sådana brott i stor skala

(artikel 8:1). Formuleringen är en kompromiss mellan dem som önskade en absolut

tröskel liknande den för brott mot mänskligheten (del av ett vidsträckt eller

systematiskt angrepp) och dem som förespråkade att i princip alla

krigsförbrytelser skulle kunna lagföras inför domstolen. Den återspeglar även

att krigsförbrytelser kan vara av mycket skiftande art och straffvärde och att

domstolen endast är avsedd att befatta sig med de mest allvarliga brotten som är

 internationella angelägenheter.

I artikel 8:2 beskrivs sedan brotten. De har grupperats under olika rubriker,

nämligen svåra överträdelser av Genèvekonventionerna (punkt a), andra allvarliga

 kränkningar av lag eller sedvanerätt i internationella väpnade konflikter

(punkt b), allvarliga kränkningar i icke-internationella konflikter av

Genèvekonventionernas gemensamma artikel 3 (punkt c) samt andra allvarliga

kränkningar av lag eller sedvanerätt i icke-internationella väpnade konflikter

(punkt e). Punkterna a och b behandlar alltså brott i internationella väpnade

konflikter medan punkterna c och e behandlar brott i icke-internationella

väpnade konflikter. Anmärkas bör att systematiken avviker från den normala inom

internationell humanitär rätt, som skiljer på svåra överträdelser (som bara kan

begås i internationella väpnade konflikter) och andra allvarliga kränkningar

(som kan begås i båda typerna konflikter), i det att sådana svåra överträdelser

som upptas i Tilläggsprotokoll I återfinns i punkt b, medan begreppet svåra

överträdelser i domstolsstadgan reserverats för svåra överträdelser av

Genèvekonventionerna.

Svåra överträdelser av Genèvekonventionerna

Svåra överträdelser av Genèvekonventionerna, nämligen gärningar som riktar sig

mot personer eller egendom som skyddas enligt bestämmelserna i den tillämpliga

Genèvekonventionen, anges i punkt a. Följande brott upptas, hämtade från artikel

 50 i GK I, artikel 51 i GK II, artikel 130 i GK III och artikel 147 i GK IV:

i) Uppsåtligt dödande.

ii) Tortyr eller omänsklig behandling inbegripet biologiska experiment.

iii) Uppsåtligt förorsakande av svårt lidande eller svår skada till kropp eller

 hälsa.

iv) Olaglig och godtycklig förstörelse eller tillägnelse av egendom i stor

omfattning som inte rättfärdigas av militär nödvändighet.

v) Tvingande av en krigsfånge eller en annan skyddad person att tjänstgöra i en

 fientlig makts stridskrafter.

vi) Uppsåtligt berövande av rätten till opartisk rättegång i laga ordning för

en krigsfånge eller en annan skyddad person.

vii) Olaglig deportation eller förflyttning eller olaglig inspärrning.

viii) Tagande av gisslan.

Andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt

I punkt b anges andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt som är

tillämplig i internationella väpnade konflikter inom, som det heter för att

markera att man i allt väsentligt baserat sig på bestämmelser som är en del av

sedvanerätten på området, den vedertagna folkrättsliga ramen. Den upptar

följande brott:

i) Uppsåtligt riktande av angrepp mot civilbefolkning som sådan eller mot

enskilda civila som inte direkt deltar i fientligheter (artiklarna 51:2 och 85:3

 a i TP I).

ii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot civil egendom, dvs. egendom som inte

utgör ett militärt mål (artikel 51:1 i TP I).

iii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot personal, anläggningar, materiel,

enheter eller fordon som deltar i en humanitär biståndsinsats eller i en

fredsbevarande insats i enlighet med Förenta nationernas stadga, så länge de är

berättigade till det skydd som tillkommer civilbefolkning eller civil egendom i

enlighet med folkrätten i väpnade konflikter (huvudsakligen konventionen den 9

december 1994 om skydd av personal i FN-insatser och därtill anknuten personal

[se prop. 1995/96:132] samt artiklarna 70:2-4 och 71 i TP I).

iv) Uppsåtligt inledande av angrepp med insikt om att det också kommer att leda

 till spillande av liv eller åsamkande av skada för civila eller civil egendom

eller vidsträckta, långvariga och allvarliga skador på den naturliga miljön,

vilka kan anses vara klart överdrivna vid jämförelse med den påtagliga och

direkta övergripande militära fördel som kan förväntas (artiklarna 51:5 b och

85:3 b samt 35:3 och 55:1 i TP I, orden "klart" och "övergripande" är dock

tillagda).

v) Angrepp och bombardemang, oavsett med vilka medel, av städer, byar, bostäder

 eller byggnader som inte försvaras och inte utgör ett militärt mål (artikel 25

i lantkrigsreglementet med tillägg av "och inte är militära mål").

vi) Dödande eller sårande av en kombattant som, sedan han nedlagt vapnen eller

inte längre är i stånd att försvara sig, har gett sig på nåd och onåd (artikel

23 c i lantkrigsreglementet, jfr också artikel 41:1-2 i TP I).

vii) Otillbörligt användande av parlamentärflagg, fiendens flagg eller Förenta

nationernas flagg eller militära gradbeteckningar och uniformer enligt

Genèvekonventionernas kännetecken med död eller allvarlig personskada som följd

(huvudsakligen artikel 23 f i lantkrigsreglementet samt artiklarna 38-39 och

85:3 f i TP I).

viii) Ockupationsmaktens förflyttning direkt eller indirekt av en del av sin

egen civilbefolkning till det område som den ockuperar eller deportation eller

förflyttning inom eller utanför det ockuperade området av hela eller en del av

befolkningen i detta område (artiklarna 49:6 samt 49:1 och 147 i GK IV och 85:4

a i TP I med tillägg av orden "direkt eller indirekt").

ix) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader avsedda för religion,

undervisning, konst, vetenskap eller välgörande ändamål, historiska

minnesmärken, sjukhus och uppsamlingsplatser för sjuka och sårade under

förutsättning att de inte utgör ett militärt mål (huvudsakligen artiklarna 27

och 56 i lantkrigsreglementet, 1954 års konvention i[REDACTED_EFTERNAMN] om skydd för kulturell

 egendom i händelse av väpnad konflikt samt diverse bestämmelser i GK om skydd

för sjukhus och motsvarande).

x) Utsättande av någon som fallit i en motparts våld för fysisk stympning eller

 medicinska eller vetenskapliga experiment i någon form som varken rättfärdigas

av vederbörandes medicinska, odontologiska eller sjukhusmässiga vårdbehov eller

utförs i hans eller hennes intresse och vilka förorsakar död eller allvarligt

hotar hälsan för den personen (artiklarna 11:2 a och 11:4 samt 11:1, 11:2 b och

11:4 i TP I).

xi) Förrädiskt dödande eller sårande av till den fientliga nationen eller armén

 tillhörande personer (artikel 23 b i lantkrigsreglementet).

xii) Förklarande att pardon inte kommer att ges (artikel 23 d i

lantkrigsreglementet, jfr också artikel 40 i TP I).

xiii) Förstörelse eller beslagtagande av fiendens tillhörigheter såvida inte

detta till följd av krigets krav är oundgängligen nödvändigt (artikel 23 g i

lantkrigsreglementet).

xiv) Förklarande att motpartens medborgares rättigheter och rätt att väcka

talan är upphävda, tillfälligt försatta ur kraft eller utestängda från att göras

 gällande inför domstolarna (artikel 23 h i lantkrigsreglementet).

xv) Tvingande av motpartens medborgare att delta i krigsoperationer riktade mot

 deras eget land även om de var i den krigförandes tjänst innan kriget började

(artikel 23 andra stycket i lantkrigsreglementet).

xvi) Plundring av en stad eller en plats även om den har tagits med storm

(artikel 28 i lantkrigsreglementet).

xvii) Användande av gifter eller förgiftade vapen (artikel 23 a i

lantkrigsreglementet).

xviii) Användande av kvävande, giftiga eller andra gaser och alla likvärdiga

vätskor, ämnen eller medel (1925 års protokoll i Genève rörande förbud mot

användande i krig av kvävande, giftiga eller liknande gaser och bakteriologiska

stridsmedel).

xix) Användande av kulor som lätt utvidgar sig eller tillplattas i

människokroppen, såsom kulor med hård mantel, om denna inte helt och hållet

täcker kärnan eller är försedd med inskärningar (1899 års deklaration i[REDACTED_EFTERNAMN]

angående förbud mot användande av kulor som lätt utvidgar sig eller tillplattas

i människokroppen)

xx) Användande av vapen, projektiler och material samt stridsmetoder av sådan

beskaffenhet att de kan förorsaka överflödig skada eller onödigt lidande eller

som är av urskillningslös beskaffenhet i strid med folkrätten i väpnade

konflikter under förutsättning att sådana vapen, projektiler, material och

stridsmetoder är föremål för ett allomfattande förbud och omfattas av en bilaga

till denna stadga till följd av en ändring som har gjorts i enlighet med de

tillämpliga bestämmelser som avses i artiklarna 121 och 123 (artiklarna 35:2,

jfr artikel 23 e i lantkrigsreglementet, samt 48 och 51:4-5 i TP I).

xxi) Kränkande av personlig värdighet, särskilt förödmjukande och nedsättande

behandling (Artikel 75:2 b jämförd med artikel 85:4 c i TP I).

xxii) Våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap

 enligt definitionen i artikel 7:2 f, påtvingad sterilisering eller annan form

av sexuellt våld, som också utgör en svår överträdelse av Genèvekonventionerna

(Huvudsakligen artiklarna 27:2 i GK IV samt 75:2 b och 76:1 i TP I. Uppräkningen

 har dock gjorts betydligt mera utförlig).

xxiii) Användande av en civil eller annan skyddad person för att genom sin

närvaro skydda vissa platser, områden eller väpnade styrkor från

stridshandlingar (Huvudsakligen artiklarna 23 i GK III, 28 i GK IV och 51:7 i TP

 I).

xxiv) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader, utrustning, medicinska

enheter och transporter samt personal som bär Genèvekonventionernas kännetecken

i enlighet med folkrätten (Brottet återspeglar ett flertal bestämmelser i GK och

 TP I).

xxv) Uppsåtligt användande av utsvältning av civilbefolkning som en stridsmetod

 genom att beröva den förnödenheter som är nödvändiga för dess överlevnad,

däribland uppsåtligt förhindrande av hjälpsändningar i enlighet med

Genèvekonventionerna (Huvudsakligen artikel 54 i TP I).

xxvi) Uttagande eller värvande av barn som inte fyllt 15 år till de nationella

väpnade styrkorna eller användande av dem till att aktivt delta i fientligheter

(Artikel 77:2 i TP I och artikel 38:2-3 i 1989 års konvention om barnets

rättigheter).

Under punkt xx var ursprungligen avsikten att ta med användande av kemiska och

bakteriologiska vapen. Länder i tredje världen insisterade emellertid på att i

så fall också ta med användandet av kärnvapen, något som i sin tur var

oacceptabelt för kärnvapenmakterna och deras allierade. Det gick heller inte att

 nå enighet om att få med vapentyper som omfattas av 1980 års konvention om

särskilt inhumana vapen (se prop. 1981/82:206) eller Ottawakonventionen mot

anti-personella landminor (se prop. 1997/98:175). Lösningen blev att de

uttryckliga referenserna till massförstörelsevapen och andra specifika

vapentyper ströks och ersattes med detta på generella kriterier uppbyggda brott,

 som kan fyllas med innehåll beträffande specifika vapen och stridsmetoder i

samband med framtida ändringar av stadgan. Att märka är att kemiska och

bakteriologiska vapen i stor utsträckning torde täckas in av punkt xviii, och

att det är svårt att föreställa sig fall där användande av massförstörelsevapen,

 t.ex. kärnvapen, inte skulle omfattas av punkt iii.

Kränkningar av Genèvekonventionernas gemensamma artikel 3

Under punkt c, som gäller i fall av väpnad konflikt som inte är av

internationell karaktär, upptas kränkningar av den för de fyra

Genèvekonventionerna gemensamma artikel 3, nämligen följande gärningar som

begåtts mot personer som inte deltar aktivt i fientligheterna, däribland

medlemmar av de väpnade styrkorna som har lagt ned vapnen och personer som

försatts ur stridbart skick genom sjukdom, sårskada, fångenskap eller av annat

skäl:

i) Våld mot liv och person, i synnerhet mord i alla dess former, stympning,

grym behandling och tortyr.

ii) Kränkande av den personliga värdigheten, i synnerhet förödmjukande och

nedsättande behandling.

iii) Tagande av gisslan.

iv) Utdömande av straff och verkställande av avrättningar utan föregående dom

avkunnad av i laga ordning tillsatt domstol vars rättskipning erbjuder de

garantier som allmänt erkänns som oumbärliga.

Under punkt d klargörs att punkt c gäller icke-internationella väpnade

konflikter och inte i situationer som har uppkommit till följd av interna

störningar och spänningar, såsom upplopp, enstaka och sporadiska våldshandlingar

 eller andra liknande handlingar (artikel 1:2 av TP II).

Andra brott i icke-internationella väpnade konflikter

Under punkt e upptas andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt som

gäller icke-internationella väpnade konflikter inom den vedertagna folkrättsliga

 ramen, d.v.s. vad som Romkonferensen bedömde som sedvanerättsligt etablerade

krigsförbrytelser i denna typ av konflikt. Brottsbeskrivningarna är i allt

väsentligt desamma som de som gäller för motsvarande brott i internationella

konflikter, dock med anpassning till karaktären av konflikten. Man kan notera

att de upptagna brotten är betydligt färre än de i internationella konflikter.

Det fanns under förhandlingarna ett stort motstånd från vissa länder att över

huvud taget låta brott i icke-internationella konflikter ingå i Internationella

brottmålsdomstolens jurisdiktion, och listan utgör en del av det

förhandlingspaket som slutligen antogs.

Även om det hade varit önskvärt ur rättspolitisk synpunkt att ännu fler brott i

interna konflikter hade kunnat medtas, får det betraktas som en framgång att så

pass många brott ändå upptas. De aktuella gärningarna är följande:

i) Uppsåtligt angrepp mot civilbefolkning som sådan eller mot enskilda civila

som inte direkt deltar i fientligheter (huvudsakligen artikel 13:2 i TP II).

ii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader, utrustning, medicinska

enheter och transporter samt personal som bär Genèvekonventionernas kännetecken

i enlighet med folkrätten (sammanfattning av diverse bestämmelser i TP II med

inspiration också från artikel 3 i GK I-IV).

iii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot personal, anläggningar, materiel,

enheter eller fordon som deltar i en humanitär biståndsinsats eller i en

fredsbevarande insats i enlighet med Förenta nationernas stadga, så länge de är

berättigade till det skydd som tillkommer civilbefolkning eller civil egendom i

enlighet med folkrätten i väpnade konflikter (huvudsakligen konventionen den 9

december 1994 om skydd av personal i FN-insatser och därtill anknuten personal

men även artiklarna 9 och 11 i TP II).

iv) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader avsedda för religion,

undervisning, konst, vetenskap eller välgörande ändamål, historiska

minnesmärken, sjukhus och uppsamlingsplatser för sjuka och sårade under

förutsättning att de inte utgör ett militärt mål (huvudsakligen artiklarna 27

och 56 i lantkrigsreglementet överförda på interna konflikter samt vidare 1954

års konvention i[REDACTED_EFTERNAMN] om skydd för kulturell egendom i händelse av väpnade

konflikt och artiklarna 11 och 16 i TP II) .

v) Plundring av en stad eller en plats även om den har tagits med storm

(artikel 4:2 g i TP II, utvidgad med inspiration av artikel 28 i

lantkrigsreglementet).

vi) Våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap

enligt definitionen i artikel 7:2 f, påtvingad sterilisering eller annan form av

 sexuellt våld, som också utgör en allvarlig kränkning av artikel 3 som är

gemensam för de fyra Genèvekonventionerna (artikel 4:2 e i TP II, dock med en

betydligt mera utförlig uppräkning).

vii) Uttagande eller värvande av barn som inte fyllt 15 år till väpnade styrkor

 eller grupper eller användande av dem till att aktivt delta i fientligheter

(artikel 4:3 c i TP II).

viii) Beordrande av förflyttning av civilbefolkning av skäl som sammanhänger

med konflikten, såvida inte den berörda civilbefolkningens säkerhet eller

tvingande militär nödvändighet kräver det (artikel 17:1 i TP II).

ix) Förrädiskt dödande eller sårande av en kombattant tillhörande motståndaren

(artikel 23 b i lantkrigsreglementet överförd på interna konflikter).

x) Förklarande att pardon inte kommer att ges (artikel 4:1 i TP II, jämför

också artikel 3 i GK I-IV).

xi) Utsättande av någon som fallit i en annan parts våld för fysisk stympning

eller medicinska eller vetenskapliga experiment i någon form som varken

motiveras av vederbörandes medicinska, odontologiska eller sjukhusmässiga

vårdbehov eller utförs i hans eller hennes intresse och vilka förorsakar död

eller allvarligt hotar hälsan för den personen (artiklarna 4:2 a och 5:2 e i TP

II).

xii) Förstörelse eller beslagtagande av en motståndares tillhörigheter, såvida

inte detta till följd av konfliktens krav är oundgängligen nödvändigt (artikel

23 g i lantkrigsreglementet överförd till interna konflikter).

Under punkt f återfinns samma bestämmelse, hämtad från artikel 1:2 i TP II, som

redovisats under d) ovan. Det tilläggs att gärningarna under e) gäller väpnade

konflikter som utspelas inom en stats territorium när det förekommer en

långvarig väpnad konflikt mellan regeringsmyndigheter och organiserade väpnade

grupper eller mellan väpnade grupper. Tillägget kan sägas ersätta bestämmelsen i

 artikel 1:1 av TP II som gör protokollet tillämpligt endast vid konflikt mellan

 en stats stridskrafter och väpnade grupper som under ansvarigt kommando utövar

sådan kontroll över en del av statens territorium att de kan utföra

sammanhängande och samordnade operationer samt tillämpa protokollet. Effekten av

 att denna begränsning inte medtagits i stadgan är att brotten kan lagföras

också när de begås i en väpnad konflikt mellan olika grupper, vilket också

påtalas i punkt f, samt att kravet på ansvarigt kommando och kontroll över

territorium sänkts väsentligt. Det får anses som en framgång att "tröskeln"

sålunda gjorts lägre för när brott i icke-internationella konflikter kan

lagföras än vad som traditionellt ansetts gälla. Allt mer kännetecknas ju dylika

 konflikter av röriga situationer där frontlinjer och partsförhållande kan vara

oklara, och merparten av dagens konflikter är just interna.

Ytterligare s.k. "brottskriterier"

Till hjälp för domstolen vid tolkningen och tillämpningen av de relativt

kortfattade brottsbeskrivningarna i artiklarna 6-8 skall s.k. brottskriterier

utarbetas (artikel 9). Detta skall, enligt slutakten till Romkonferensen,

anförtros den förberedande kommissionen, som har att färdigställa ett förslag

till kriterier före den 30 juni 2000. Så har också skett. Kriterierna skall

härefter antas av stadgepartsförsamlingen med två tredjedels majoritet.

Brottskriterierna kan kanske enklast beskrivas som en uppräkning av de objektiva

 rekvisiten för respektive brott med särskild angivelse av eventuella avvikelser

 från det subjektiva rekvisit som generellt föreskrivs i artikel 30. Av vikt är

bestämmelsen att kriterierna och eventuella ändringar av dem skall stå i

överensstämmelse med stadgan (artikel 9:3). Det är fallet med föreliggande

förslag till brottskriterier.

5.4 Domstolens jurisdiktion och förhållandet till nationell lagföring

5.4.1 Tidsavgränsning av domstolens jurisdiktion

Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion omfattar endast brott som

begåtts efter stadgans ikraftträdande. För stater som blir parter i stadgan

efter dess ikraftträdande får jurisdiktionen i förhållande till den staten

utövas endast vad gäller brott som begåtts efter tillträdet, såvida inte den

tillträdande staten förklarar annorlunda (artikel 11:1 och 2). Principen om

icke-retroaktivitet finns även uttryckt i artikel 24 bland de allmänna

straffrättsliga bestämmelserna. Frågan hur regeln skall tillämpas vid s.k.

perdurerande brott (brott som begås under en längre tid, t.ex. kidnappning) är

inte reglerad. Bestämmelserna överensstämmer till fullo med legalitetsprincipen

och var dessutom den politiska förutsättningen för att vissa länder som övergått

 till demokrati och därvid tvingats införa amnestier eller motsvarande skulle

kunna stödja stadgan.

5.4.2 Ingen jurisdiktion över minderåriga

Internationella brottmålsdomstolen har inte jurisdiktion över personer som inte

fyllt 18 år när brottet förövas. Denna jurisdiktionsbestämmelse återfinns i

artikel 26 bland de allmänna straffrättsliga bestämmelserna. Bakgrunden till

placeringen är att regeln ursprungligen var utformad som en

straffmyndighetsregel. Eftersom straffmyndighetsåldern varierar stort mellan

olika länder var det lättare att nå enighet om en ålder om regeln omvandlades

till en jurisdiktionsbestämmelse.

5.4.3 Förutsättningar för utövande av jurisdiktion

I artikel 12 regleras, utom vad gäller hänskjutanden av situationer till

Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion från säkerhetsrådet (se avsnitt

 5.4.4), vad det förhållande att en stat är part i stadgan innebär för

domstolens möjlighet att utöva sin jurisdiktion. Stadgan är en konvention, och

det är därmed naturligt att partsförhållandet spelar en roll härvidlag.

I artikel 12:1 slås grundprincipen fast, att en stat som blir part i stadgan

därigenom godtar domstolens jurisdiktion i fråga om de brottstyper som avses i

artikel 5. Stadgandet kan tyckas onödigt men avspeglar lösningen av en segsliten

 tvist under förhandlingarna mellan dem som förespråkade en dylik automatisk

("inherent") jurisdiktion och dem som önskade att staterna vid tillträdet till

stadgan skulle få välja vilka brottstyper som man godtar domstolens jurisdiktion

 över. Stadgandet behövs även som bakgrund till den undantagsregel som återfinns

 i artikel 124. I form av en övergångsbestämmelse medges där att en stat, utan

hinder av grundreglerna i artikel 12, vid tillträdet av stadgan får förklara att

 man under en period av sju år från dess ikraftträdande för staten ifråga inte

godtar domstolens jurisdiktion över brottstypen krigsförbrytelser. Detta av

många kritiserade undantag utgjorde en del av den slutliga kompromisslösningen

beträffande jurisdiktionsbestämmelserna.

I artikel 12:2 anges som förutsättningar för utövandet av domstolens

jurisdiktion att antingen den stat inom vars territorium gärningen ifråga har

ägt rum eller den stat i vilken den som anklagas för brottet är medborgare är

part i stadgan. Ofta nog torde gärningsstaten och den anklagades medborgarstat

vara densamma, men den alternativa jurisdiktionsgrunden kan få betydelse t.ex.

vid användandet av legosoldater.

Frågan om grunder för jurisdiktion var mycket omtvistad under förhandlingarna

och kunde endast lösas i och med det slutliga förhandlingspaketet. Somliga

förespråkade att ingen anknytning skulle behöva finnas mellan egenskapen att

vara part i stadgan och utövandet av domstolens jurisdiktion, vilket skulle ha

inneburit att domstolens jurisdiktion blivit universell. Andra verkade för

mycket snäva förutsättningar genom att förespråka kumulativa rekvisit, t.ex. att

 både gärningsstaten och den anklagades medborgarstat skulle behöva vara parter.

 Några ville ha en rak koppling mellan gärningsstaten och egenskapen att vara

part, medan en majoritet länder, däribland Sverige, förespråkade flera

alternativa grunder för utövande av jurisdiktion än de slutligt valda. Som

alternativ till gärningsstaten och den anklagades medborgarskapsstat borde även

brottsoffrets medborgarstat och den stat där den anklagade har tagits i förvar

ha omfattats.

Artikel 12:3 öppnar en möjlighet för domstolen att utöva jurisdiktion också om

varken gärningsstaten eller den anklagades medborgarstat är part i stadgan. En

icke-part som tillhör dessa kategorier stater får nämligen avge förklaring att

den godkänner att domstolen utövar sin jurisdiktion avseende brottet ifråga. En

rimlig tolkning av det senare uttrycket är att godkännandet inte får vara

kringskuret av förbehåll, som att icke-parten endast godkänner lagföring av

personer av viss nationalitet eller liknande. Denna tolkning synes stärkas av

bestämmelsen att den godkännande icke-parten måste samarbeta med domstolen utan

dröjsmål eller undantag i enlighet med del 9 av stadgan samt av bestämmelser som

 föreslagits i bevis- och förfarandereglerna (regel 44).

5.4.4 Hur en sak kan komma inför domstolen

Det finns tre sätt på vilka en sak kan komma inför Internationella

brottmålsdomstolen. En part i stadgan kan hänskjuta en situation till åklagaren

där ett eller flera brott som omfattas av domstolens jurisdiktion förefaller att

 ha begåtts med hemställan att åklagaren utreder situationen för att avgöra om

viss person skall åtalas därför (artikel 13 a och artikel 14). Relevanta

omständigheter skall såvitt möjligt anges, men situationen kan vara brett

beskriven och behöver inte utpeka vare sig ett konkret brott eller en viss

brottsmisstänkt. Inom ramen för den sålunda beskrivna situationen har åklagaren

initiativrätt vad gäller brottsutredning och åtal.

På motsvarande sätt kan FN:s säkerhetsråd enligt artikel 13 b till åklagaren

hänskjuta en situation där ett eller flera brott som omfattas av domstolens

jurisdiktion förefaller ha begåtts. Ett sådant hänskjutande måste beslutas av

rådet i enlighet med FN-stadgans kapitel VII och blir därmed en för FN:s

medlemsstater tvingande åtgärd. Detta förutsätter att den aktuella situationen

är sådan att rådet funnit att den utgör ett hot eller brott mot freden eller en

aggressionshandling. Även i detta fall kan situationen vara brett beskriven, och

 åklagaren ges initiativrätt på samma sätt som vid hänskjutande från en

stadgepart. Regeln har tillkommit för att säkerhetsrådet skall kunna utnyttja

domstolen, som blir en permanent institution, i stället för att i förekommande

fall tillskapa nya internationella tribunaler för en viss situation motsvarande

dem för f.d. Jugoslavien och Rwanda. Det bör framhållas att ett dylikt kapitel

VII-beslut av säkerhetsrådet genom sin tvingande karaktär medför att kravet på

att antingen gärningsstaten eller den anklagades medborgarskapsstat skall vara

part i stadgan (eller som icke-part ha godkänt domstolens utövande av sin

jurisdiktion) bortfaller (jfr artikel 12:2). Alla stater kan alltså komma

ifråga. Att beslutet är tvingande medför också att skyldigheten att samarbeta

med domstolen och ge den rättsligt bistånd, som i övriga fall följer av

stadgeförpliktelserna i del 9, dels får en annan grund, dels utsträcks till

samtliga stater.

Det tredje sättet på vilket en sak kan komma inför domstolen är att åklagaren,

utan hänskjutande från en part eller säkerhetsrådet, på eget initiativ inleder

en förundersökning (artikel 13 c och 15). Denna initiativrätt var mycket

omtvistad under förhandlingarna, och att den accepterades utgör en stor framgång

 i försöken att göra domstolen så effektiv som möjligt. Säkerhetsrådet kan

ibland vara förlamat av ett veto eller hotande veto och tenderar som det

politiska organ det är att inte alltid behandla lika situationer på ett likartat

 sätt. Från andra system med statsklagomål, t.ex. den europeiska konventionen om

 de mänskliga rättigheterna, är det vidare känt att denna möjlighet utnyttjas

förhållandevis sällan, kanske för att ett klagomål mot en annan stat uppfattas

ha ett för högt politiskt pris. Åklagarens initiativrätt är därför ett viktigt

korrigendum.

På grund av motståndet mot initiativrätten är denna i artikel 15 kringgärdad med

 vissa förbehåll som bl.a. innefattar en domstolsprövning. Åklagaren får ta emot

 uppgifter från olika källor om brott som omfattas av domstolens jurisdiktion

och skall bedöma graden av allvar däri. Han eller hon får därvid begära

kompletterande upplysningar från stater, FN-organ, mellanstatliga

organisationer, frivilligorganisationer och andra tillförlitliga källor.

Åklagaren får också ta upp muntliga eller skriftliga vittnesmål vid domstolen.

Om åklagaren efter denna preliminära och ganska passiva utredning finner att det

 finns skälig grund att inleda en förundersökning skall han eller hon göra en

framställning till förundersökningskammaren om tillstånd för detta. Om kammaren

vid sin prövning av framställningen och dess underlag kommer fram till att det

finns skälig grund till att inleda en förundersökning, alltså samma bedömning

som åklagaren, och att saken verkar ligga inom domstolens jurisdiktion, skall

den lämna det begärda tillståndet. Detta skall inte inverka på en senare

prövning av jurisdiktion och processförutsättningar. Ett avslag skall inte

hindra åklagaren från att på nytt begära tillstånd att inleda en

förundersökning, om nya omständigheter eller ny bevisning framkommer.

Om å andra sidan åklagaren vid den preliminära utredningen finner att de

mottagna uppgifterna inte utgör skälig grund att inleda en förundersökning skall

 detta meddelas uppgiftslämnarna. Detta skall inte hindra att åklagaren beaktar

ytterligare uppgifter i saken mot bakgrund av nya omständigheter eller ny

bevisning.

5.4.5 Förhållandet till nationell lagföring (komplementaritetsprincipen)

Stadgan bygger på grundförutsättningen att Internationella brottmålsdomstolens

jurisdiktion över de aktuella brotten är jämlöpande med de nationella

rättssystemens behörighet. Presumtionen är alltid att de senare har företräde så

 länge den nationella undersökningen och lagföringen fungerar på ett tillbörligt

 sätt. Om så inte är fallet vänds presumtionen till fördel för Internationella

brottmålsdomstolen. Avgörandet ligger hos domstolen. Detta har kommit att kallas

 komplementaritetsprincipen. I detta system finns en viktig skillnad mot de

internationella tribunalerna då tribunalerna, som också i förhållande till

nationella rättssystem har jämlöpande jurisdiktion, har företräde framför

nationella domstolar. Även tribunalerna har där avgörandet.

Komplementaritetsprincipen återspeglas på många ställen i stadgan. Den återfinns

 t.ex. i ingressens fjärde stycke, som talar om åtgärder både på det nationella

planet och ett förstärkt internationellt samarbete, i dess sjätte stycke som

erinrar om att det åligger varje stat att utöva straffrättslig jurisdiktion över

 dem som gjort sig skyldiga till internationella brott och i dess tionde stycke

som understryker att Internationella brottmålsdomstolen skall komplettera

nationell straffrättslig jurisdiktion. I artikel 1 om domstolens upprättande

heter det också att den skall komplettera de nationella straffrättsliga

systemen.

I den centrala artikel 17 definieras vad som menas med att en nationell

undersökning och lagföring sker eller har skett på ett tillbörligt sätt, det

vill säga när det nationella rättssystemet har företräde framför Internationella

 brottmålsdomstolen. Detta behandlas i termer av processförutsättningar

("admissibility"). Det finns enligt artikel 17:1 fyra grunder för avvisning

p.g.a. bristande processförutsättningar.

Domstolen skall avvisa en sak p.g.a. bristande processförutsättningar om saken

är föremål för undersökning eller lagföring i en stat som har jurisdiktion över

den såvida inte staten saknar vilja eller förmåga att som sig bör genomföra

undersökningen eller lagföringen. Vidare skall en sak avvisas om den har

undersökts eller lagförts av en stat som har jurisdiktion över den och staten

har beslutat att inte lagföra den person som avses, såvida beslutet inte är en

följd av en bristande vilja eller förmåga från statens sida som sig bör lagföra

saken.

Den tredje avvisningsgrunden är att den person som avses redan har lagförts för

den aktuella gärningen och att en rättegång inför Internationella

brottmålsdomstolen inte är tillåtlig enligt reglerna i artikel 20:3 om ett

tidigare avgörandes negativa rättskraft. Denna paragraf föreskriver att en annan

 domstols avgörande inte skall ha negativ rättskraft om förfarandet vid den

andra domstolen var avsett att undandra den person som avses från straffansvar

för ett brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion

eller i övrigt inte genomfördes på ett oberoende och opartiskt sätt i enlighet

med folkrättsligt erkända normer och genomfördes på ett sätt som under

omständigheterna var oförenligt med en avsikt att skipa rättvisa.

Den fjärde avvisningsgrunden, som är av delvis annan karaktär, är att saken inte

 är tillräckligt allvarlig för att motivera vidare åtgärder av Internationella

brottmålsdomstolen. Denna grund sammanhänger inte med komplementaritetsprincipen

 utan återspeglar att domstolen skall befatta sig bara med de mest allvarliga

brotten som är internationella angelägenheter (ingressens stycke 4 och 9 samt

artikel 1).

Artikel 17:2 anger vilka omständigheter som domstolen skall beakta för att

avgöra om bristande vilja föreligger. Det räcker att någon av dem föreligger. En

 sådan omständighet kan vara att ett förfarande har inletts eller att ett

nationellt beslut har fattats i avsikt att undandra den person som avses från

straffansvar för brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens

jurisdiktion. En annan omständighet kan vara att det förekommit en omotiverad

försening i förfarandet som under omständigheterna är oförenlig med en avsikt

att ställa den person som avses inför rätta. En tredje kan vara att förfarandet

inte har genomförs eller genomförs på ett oberoende och opartiskt sätt och att

det har genomförts eller genomförs på ett sätt som under omständigheterna är

oförenligt med en avsikt att ställa den som avses inför rätta.

I artikel 17:3 föreskrivs att Internationella brottmålsdomstolen för att avgöra

om bristande förmåga föreligger skall bedöma om staten, till följd av ett totalt

 eller omfattande sammanbrott eller brist på tillgänglighet i dess rättssystem,

inte har förmåga att få tag på den anklagade eller nödvändig bevisning och

vittnesmål eller på annat sätt saknar förmåga att genomföra sina förfaranden.

Den processuella tillämpningen av artikel 17 refereras i avsnitt 5.6.1. De

regler om staters samarbete med domstolen som har inspirerats av

komplementaritetsprincipen behandlas i avsnitt 5.8.

5.4.6 Förhållandet till säkerhetsrådet

Frågan om säkerhetsrådet skall ha möjlighet att stoppa eller åtminstone skjuta

upp en undersökning eller lagföring inför Internationella brottmålsdomstolen var

 mycket omtvistad under förhandlingarna. Enligt FN-stadgan har säkerhetsrådet

huvudansvaret för internationell fred och säkerhet. Brott som omfattas av

domstolens jurisdiktion begås typiskt sett under eller i anslutning till väpnade

 konflikter vare sig dessa är av internationell eller icke-internationell

karaktär. På senare år har rådet alltmer ägnat sig åt interna konflikter som

rymmer direkta eller indirekta hot mot internationell fred och säkerhet. Det är

därför sannolikt att rådet och domstolen kommer att ägna sig åt samma

konfliktsituationer. En situation kan ju för övrigt också ha hänförts till

domstolen av säkerhetsrådet. Framför allt de permanenta medlemmarna av rådet var

 därför av uppfattningen att en undersökning eller lagföring inför domstolen

teoretiskt skulle kunna inkräkta på säkerhetsrådets prerogativ att upprätthålla

eller återställa internationell fred och säkerhet. De ville därför ha en

bestämmelse att domstolen, om rådet inte hade givit särskilt tillstånd, inte får

 befatta sig med brott begångna i situationer som behandlas i rådet. Detta var

också innebörden av ILC:s förslag till stadga, se avsnitt 3.

Detta var oacceptabelt för majoriteten länder, som hävdade att det skulle göra

domstolen och därmed rättskipning till gisslan hos det politiska organ som

säkerhetsrådet utgör. De pekade vidare på att en mycket lång rad situationer

står på säkerhetsrådets dagordning utan att detta aktivt befattar sig därmed.

Domstolens möjligheter att utöva sin jurisdiktion skulle därför beskäras

kraftigt. På förslag av Singapore ändrades därför presumtionen till förmån för

domstolen. Som bestämmelsen kom att införas i artikel 16 får ingen undersökning

eller lagföring inledas eller fortsättas under en tid av tolv månader från det

att säkerhetsrådet så begärt av domstolen genom en resolution antagen i enlighet

 med kapitel VII i FN-stadgan. En sådan begäran kan förnyas på samma sätt. Rådet

 kan alltså bara suspendera, inte stoppa, ett förfarande. Begäran om

suspendering måste ske genom en resolution, mot vilken veto kan läggas.

Resolutionen måste antas i enlighet med kapitel VII, vilket gör begäran

tvingande och kräver förekomsten av ett hot eller brott mot internationell fred

och säkerhet eller en aggressionshandling.

Även denna lösning, som söker balansera mellan önskemålet att inte inskränka på

säkerhetsrådets befogenheter enligt FN-stadgan, å den ena sidan, och önskemålet

att så litet som möjligt öppna en möjlighet att stoppa rättvisans behöriga gång,

 å den andra, var kontroversiell och kunde endast accepteras som en del av det

slutliga förhandlingspaketet.

5.5 Tillämplig lag, ne bis in idem och allmänna straffrättsliga bestämmelser

I del 2 av stadgan finns två artiklar som föreskriver vilka rättskällor som

Internationella brottmålsdomstolen skall tillämpa (artikel 21) och om vilken

rättsverkan domstolens respektive nationella brottmålsdomar skall ha (artikel

20). I del 3 återfinns allmänna straffrättsliga principer som kommit till

uttryck i sammanlagt tolv artiklar.

Stadgan utgör det första internationella instrument där dessa principer, som

återfinns i de flesta rättsordningar, finns samlade på ett relativt uttömmande

sätt. Stadgorna för de internationella brottmålstribunalerna för f.d.

Jugoslavien och för Rwanda innehåller var och en två artiklar rörande

jurisdiktion respektive individuellt straffrättsligt ansvar. Frågor rörande

betydelsen av officiell ställning, förmans befallning och skyldighet att lyda

order täcks av den sistnämnda regeln. Såväl stadgan för militärtribunalen i

Nürnberg som stadgan för dess motsvarighet i Tokyo innehöll bestämmelser som mer

 eller mindre täckte dessa ämnen. Detta gäller även i fråga om de principer som

kan härledas från Nürnbergtribunalens praxis (de s.k. Nürnbergprinciperna).

Romstadgan är dock som nämnts det första instrument som samlat dessa viktiga

principer. Detta har skett genom en relativt omfattande reglering. En särskild

nyhet i förhållande till vad som tidigare har gällt är att vissa mer allmänna

ansvarsfrihetsgrunder har föreskrivits. Dessa finns angivna i del 3.

De principer som kommit till uttryck i stadgan speglar givetvis resultatet av de

 förhandlingar som ägde rum inför antagandet av instrumentet. Detta innebär att

stadgan innehåller element från såväl anglosaxisk ("common law") som

kontinentaleuropeisk ("civil law") rättstradition. Generellt kan emellertid

sägas att stadgans bestämmelser i denna del ungefär motsvarar den svenska

regleringen på detta område, med några undantag. Principerna i del 3 är dock

endast avsedda för Internationella brottmålsdomstolen och är inte avsedda att

införas och tillämpas i de anslutna staterna.

5.5.1 Tillämplig lag

Vilka rättskällor Internationella brottmålsdomstolen har att tillämpa regleras i

 artikel 21. Artikeln etablerar en klar hierarki. I första hand skall själva

stadgan samt de s.k. brottskriterierna och domstolens bevis- och

förfaranderegler tillämpas. De två sistnämnda, s.k. sekundära regelverken måste

enligt andra bestämmelser stå i överensstämmelse med stadgan. I andra hand skall

 domstolen i förekommande fall gå till tillämpliga fördrag samt folkrättens

principer och regler, däribland de vedertagna principerna i det internationella

regelsystemet för väpnade konflikter. Detta följer av att stadgan i

brottsbeskrivningarna i många fall direkt inkorporerar texter från andra

internationella instrument, som i sin tur blivit föremål för uttolkning genom

rättspraxis och etablerad doktrin. Om dessa rättskällor inte är tillräckliga

skall domstolen tillämpa allmänna rättsprinciper som den har härlett från

nationella lagar i världens rättssystem, däribland nationella lagar i stater som

 normalt borde utöva jurisdiktion över brottet i fråga. Dessa härledda principer

 får inte vara oförenliga med stadgan, folkrätten och internationellt erkända

normer och principer.

Den stora tvistefrågan rörande valet av rättskällor gällde den roll som

nationell rätt skulle få spela. En minoritet stater insisterade på att hänsyn

skulle tas till relevant nationell rätt, t.ex. lagen i det land där brottet ägt

rum eller lagen i den tilltalades medborgarskapsstat. Majoriteten motsatte sig

detta med hänvisning till vikten av att få en enhetlig bedömning i de saker som

kommer inför denna internationella instans. Kompromissen blev att relevant

nationell rätt ges en viss roll när domstolen skall arbeta fram sådana

allmängiltiga rättsprinciper. Det är emellertid oklart hur detta skall ske.

Rimligen måste de allmänna principer som domstolen tar fram i ett visst mål

också tillämpas i kommande rättegångar, jfr också bestämmelsen i artikel 21:2

som redovisas nedan. Endast när man befinner sig på obruten mark, där inte de

överordnade rättskällorna ger vägledning och inga allmänna rättsprinciper hunnit

 arbetas fram, synes viss nationell rätt kunna spela en förstärkt roll i en viss

 sak inför domstolen.

I artikel 21:2 anges att domstolen får tillämpa principer och rättsregler på det

 sätt som de har tolkats i tidigare beslut. Detta utgör en förhållandevis

elastisk beskrivning av den roll som rättspraxis spelar i common law-ländernas

rättssystem men binder inte strikt domstolen.

Artikel 21:3 utsäger att domstolens tillämpning och tolkning av de nämnda

rättskällorna måste vara förenlig med internationellt erkända mänskliga

rättigheter och inte får innehålla någon otillbörlig åtskillnad på någon av ett

stort antal angivna grunder. Även denna föreskrift var starkt omtvistad under

stadgeförhandlingarna.

5.5.2 Ne bis in idem ("icke två gånger för samma sak")

Bestämmelserna om negativ rättskraft, som återfinns i artikel 20, har på grund

av det nära sambandet med frågan om processförutsättningar placerats i del 2 i

stället för att regleras bland de allmänna straffrättsliga principerna i del 3

av stadgan. Reglerna är förhållandevis komplicerade på grund av samspelet mellan

 förfaranden inför Internationella brottmålsdomstolen och inför nationella

instanser (se avsnitt 5.4.5 om den s.k. komplementaritetsprincipen).

Bestämmelserna i artikel 20:1-2 har följande innehåll: Om inget annat föreskrivs

 i stadgan (jfr omprövning, se avsnitt 5.6.7), får ingen lagföras inför

Internationella brottmålsdomstolen för gärningar som ingår i beskrivningen av

brott för vilka han eller hon har fällts till ansvar eller frikänts av

domstolen, respektive att ingen skall lagföras av en annan (d.v.s. nationell

eller annan internationell) domstol för ett brott som avses i artikel 5 för

vilket han eller hon redan har fällts till ansvar eller frikänts av

Internationella brottmålsdomstolen. Dess avgöranden får med andra ord negativ

rättskraft både i förhållande till domstolen själv och alla andra domstolar.

Internationella brottmålsdomstolen ges företräde framför nationella domstolar.

Punkt 3 behandlar den rättskraft som andra domstolars avgöranden ges inför

Internationella brottmålsdomstolen. Ingen som har lagförts av en annan domstol

för gärningar som också utgör brott enligt artiklarna 6-8 i stadgan skall

lagföras av Internationella brottmålsdomstolen såvida inte rättegången i den

andra domstolen antingen var avsedd att undandra honom eller henne från

straffrättsligt ansvar för brott som omfattas av Internationella

brottmålsdomstolens jurisdiktion, eller i övrigt inte genomfördes på ett

oberoende och opartiskt sätt utan på ett sätt som under omständigheterna var

oförenligt med en avsikt att ställa den person som avses inför rätta. Den

normalt gällande negativa rättsverkan av nationella domstolars avgöranden är

alltså på visst sätt villkorad, och bedömningen görs ytterst av Internationella

brottmålsdomstolen.

5.5.3 Legalitetsprincipen och därmed sammanhängande frågor

En av de allra viktigaste straffrättsliga principerna, som också återfinns i de

flesta rättsordningar, är legalitetsprincipen. Den beskrivs i artiklarna 22 och

23. Legalitetsprincipen har kommit till uttryck i begreppen nullum crimen sine

lege (inget brott utan lag) och nulla poene sine lege (inget straff utan lag).

Innebörden av legalitetsprincipen kan sammanfattas i förbudet mot analog

strafftillämpning och förbudet mot retroaktiv strafflagstiftning. I artikel 22

finns en regel om att ingen skall bära straffrättsligt ansvar för en gärning som

 inte omfattades av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion vid den

tidpunkt då den begicks. Vidare finns bestämmelser om tolkning av

brottsbeskrivningarna, dvs. straffbuden. Enligt artikeln skall de enskilda

straffbuden tolkas strikt och det straffbara området får inte utsträckas genom

analogi. Det innebär att straffstadgandets ordalydelse bildar den gräns som inte

 får överskridas. Dessutom föreskrivs att om någon tvetydighet föreligger - här

åsyftas främst tvetydigheter av språklig karaktär - skall detta tolkas till

förmån för den presumtive gärningsmannen. I artikel 23 föreskrivs att den som

har fällts till ansvar av domstolen endast får straffas i enlighet med reglerna

i stadgan.

Införandet av en regel om icke-retroaktivitet för straffrättsligt ansvar

avseende de brott som faller under Internationella brottmålsdomstolens

jurisdiktion vann stor uppslutning och starkt stöd i förhandlingarna. Domstolens

 jurisdiktion omfattar således, enligt artikel 24, bara gärningar som har

begåtts efter det att stadgan trätt i kraft. Frågan om hur regeln skall

tillämpas vid s.k. perdurerande brottslighet, dvs. brott som begås under en

längre tid (t.ex. kidnappning), har i princip lämnats öppen. Det blir således

domstolens sak att avgöra om den har jurisdiktion över brott som har inletts

innan stadgan trätt i kraft men som kanske inte har avslutats förrän efter denna

 tidpunkt. I detta sammanhang bör nämnas att regleringen hänger samman med

bestämmelsen i artikel 11 om tidsavgränsning av domstolens jurisdiktion, se

avsnitt 5.4.1.

5.5.4 Individuellt straffrättsligt ansvar

De centrala bestämmelserna rörande frågan om individuellt straffrättsligt ansvar

 finns i artikel 25 som innehåller bestämmelser om såväl gärningsmannaskap och

medverkan, som försök till brott. Ytterligare regler om gärningsmannaskap finns

i artikel 28, som behandlar militära befälhavares och andra förmäns ansvar. En

annan fråga som har samband med det individuella straffrättsliga ansvaret är

reglerna i artikel 27 om att officiell ställning inte skall ha betydelse vid

bedömningen av om sådant ansvar föreligger.

Bestämmelserna om individuellt straffrättsligt ansvar blev föremål för långa och

 tidvis svåra förhandlingar. Något som särskilt kom att behandlas var frågan om

införande av straffrättsligt ansvar för juridiska personer. Bestämmelser om ett

sådant ansvar skulle givetvis förorsaka problem för länder som saknar en dylik

reglering. Flera länder uppmuntrade dock starkt att en sådan regel infördes,

inte minst som de ansåg att detta skulle öka Internationella brottmålsdomstolens

 effektivitet. Enighet kunde emellertid inte uppnås och någon regel om

straffrättsligt ansvar för juridiska kom därför inte att tas med i stadgan.

Straffansvaret i artikel 25 gäller således endast för fysiska personer. Reglerna

 om gärningsmannaskap omfattar även s.k. medgärningsmannaskap (artikel 25:3 a).

Det är alltså möjligt att döma flera som gärningsmän, i stället för som

medverkande, om de begått brottet tillsammans och om de tillsammans uppfyller

brottsrekvisiten. Ansvaret för gärningsmannaskap gäller även för den som begår

ett brott "genom" någon annan. Frågan om någon skall dömas som gärningsman skall

 bedömas oberoende av de övriga inblandades straffrättsliga ansvar. Det faktum

att en medgärningsman går fri från ansvar på grund av t.ex. psykisk sjukdom

fritar således inte automatiskt hans eller hennes medbrottsling från sådant

ansvar.

Artikeln innehåller också bestämmelser om medverkan till brott. Den som

beordrar, anstiftar eller annars påverkar någon att utföra ett brott som

omfattas av domstolens jurisdiktion eller som, i syfte att underlätta utförandet

 av brottet, hjälper, tillskyndar eller på annat sätt medverkar till att brottet

 begås eller att ett straffbart försök att begå brottet görs, omfattas också av

straffrättsligt ansvar i enlighet med artikeln (artikel 25:3 b-c). Det finns

också en särskild regel om brott som begås av en grupp personer (artikel 25:3

d). Således kan den fällas till ansvar som medverkar till att en grupp personer,

 som handlar i ett gemensamt syfte att begå brott, gör skyldig till försök till

brott eller fullbordat brott. Den här typen av medverkan skall vara uppsåtlig

och syfta till att främja gruppens brottsliga verksamhet eller brottsliga

avsikter att begå brott som omfattas av domstolens jurisdiktion. Detta gäller

även den som, med vetskap om gruppens avsikt att begå brott av detta slag,

agerar på ett sådant sätt som beskrivs i artikeln.

Artikel 25 innehåller därutöver en särskild regel om straffrättsligt ansvar för

den som omedelbart och offentligen uppmanar annan att utföra brottet folkmord

(artikel 25:3 e). Regeln är i denna del snarare att beteckna som ett

självständigt brott än som en regel om medverkan till brott och den ställer inte

 krav på att brottet folkmord fullbordas på grund av uppmaningen.

Försök till brott är straffbelagt i de situationer då gärningsmannen tagit ett

väsentligt steg i riktning mot brottets utförande men brottet inte fullbordas på

 grund av orsaker som gärningsmannen inte rår över (artikel 25:3 f). Om

gärningsmannen frivilligt träder tillbaka från försöket skall han eller hon dock

 inte dömas till ansvar. Förberedelse till brott är inte straffbelagt alls och

stämpling till brott endast i förhållande till regeln om uppmaning till

folkmord, som kan sägas motsvara försök till att anstifta andra att begå sådant

brott (vilket utgör en av de svenska gärningsformerna för stämpling).

Som tidigare nämnts påverkas inte svensk nationell rätt av reglerna i stadgan i

denna del men vår inhemska rätt torde ändå kunna sägas motsvara samtliga de

regler som beskrivits ovan. Svensk rätt innehåller dessutom bestämmelser om

straffrättsligt ansvar för förberedelse och stämpling till många allvarliga

brott och kan således i det avseendet sägas vara mer långtgående än stadgan.

Reglerna om det individuella straffansvaret i artikel 25 är inte avsedda att

påverka staternas ansvar enligt folkrätten, vilket uttryckligen har angetts

(artikel 25:4).

5.5.5 Förmans ansvar och betydelsen av officiell ställning

Artikel 28 innehåller bestämmelser om militära befälhavares och andra förmäns

ansvar. En militär befälhavare, eller en person som i praktiken tjänstgör som

sådan, bär i vissa situationer straffrättsligt ansvar för brott som begås av

väpnade styrkor som han eller hon på vissa närmare angivna sätt kontrollerar.

Vad som krävs är att befälhavaren (eller motsvarande) antingen visste, eller,

med hänsyn till omständigheterna, borde ha vetat att styrkorna var i färd med

eller stod i begrepp att utföra brott som omfattas av Internationella

brottmålsdomstolens jurisdiktion, och befälhavaren underlät att vidta alla

nödvändiga och skäliga åtgärder som stod till buds för att motverka eller

avvärja brottet (artikel 28 a) Detsamma skall gälla om befälhavaren i dessa

situation underlåter att hänskjuta saken till berörda myndigheter för

undersökning och lagföring.

Det straffrättsliga ansvaret för andra förmän än militära är uppbyggt på samma

sätt men gäller bara situationer där förmannen visste eller medvetet bortsåg

från uppgifter som tydligt angav att de underordnade var i färd med eller stod i

 begrepp att utföra brott som faller under domstolens jurisdiktion (artikel 28

b). Straffansvaret omfattar således inte situationer då förmannen av oaktsamhet

gjort sig skyldig till brott.

Frågan om skyldighet att lyda order behandlas i avsnittet om

ansvarsfrihetsgrunder (avsnitt 5.5.8).

I artikel 27 föreskrivs att officiell ställning inte skall ha betydelse för

frågan om straffrättsligt ansvar föreligger eller inte. Således anges att

stadgan skall gälla för alla utan åtskillnad av officiell ställning och detta

oavsett om personen i fråga, på grund av sin ställning, åtnjuter straffrättslig

immunitet enligt nationell rätt eller enligt folkrätten. En sådan ställning

skall enligt artikeln inte heller kunna åberopas till stöd för lindrigare

straff. Motsvarande bestämmelser i Rwanda- och Jugoslavientribunalernas stadgor

(artikel 6 respektive 7) har också tillämpats av tribunalerna. Den

Rwandatribunalen har bl.a. dömt en f.d. premiärminister i en interimsregering,

Jean Kambanda, och Jugoslavientribunalen har bl.a. åtalat den dåvarande

statschefen i f.d. Jugoslavien, Slobodan Milosevic, samt Radovan Karadzic,

Momcilo Krajisnik och Biljana Plavsic som tidigare tillsammans utgjorde

presidentskapet i Republiken Serbien i Bosnien-Hercegovina.

5.5.6 Icke-preskription

Artikel 29 föreskriver att brotten under Internationella brottmålsdomstolens

jurisdiktion, dvs. folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (samt

 ett eventuellt framtida aggressionsbrott), inte skall kunna bli föremål för

preskription.

Regeln gäller inte för de brott som begås mot domstolen och dess verksamhet,

vilka beskrivs i artikel 70 (se avsnitt 5.6.8). Frågan om preskription för de

senare brotten kommer att behandlas i bevis- och förfarandereglerna.

Utgångspunkten är härvid att domstolens regler om preskription inte skall

påverka staternas nationella rätt.

5.5.7 De subjektiva rekvisiten

De subjektiva rekvisiten, dvs. vad vi i Sverige kallar uppsåtsregleringen,

återfinns i artikel 30. Som tidigare nämnts speglar reglerna i stadgan de

principer som återfinns i olika rättstraditioner. Artikel 30 kan ses som ett

utflöde av kompromisser mellan de anglosaxiska och kontinentaleuropeiska

rättssystemen. Trots detta kan regleringen sägas, till övervägande del, vila på

principer som finns i de senare systemen. En fråga som kom att bli föremål för

ingående diskussioner var huruvida oaktsamhet (recklessness) skulle innefattas

bland de subjektiva rekvisiten. Det rådde emellertid enighet om att uppsåt, dvs.

 ungefär avsikt och insikt, borde krävas för samtliga brott som kunde falla

under Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion.

Artikel 30 innehåller en föreskrift om att dess regler gäller om inte annat

föreskrivs. Föreskrifter om oaktsamhet förekommer t.ex. i artikel 28 om militära

 befälhavares och andra förmäns ansvar, se avsnitt 5.5.5.

Artikel 30 föreskriver att en person, för att anses vara straffrättsligt

ansvarig för brott under domstolens jurisdiktion, skall ha begått gärningen med

uppsåt, dvs. avsikt (intent) och insikt (knowledge). Detta utgör huvudregeln.

Härefter följer definitioner av respektive begrepp. Således anges att uppsåt

föreligger i förhållande till en handling (conduct) om någon avsåg att genomföra

 handlingen. Med handling skall även förstås underlåtenhet att agera. I fråga om

 brottseffekt (consequence) föreligger straffrättsligt ansvar om någon avser att

 orsaka effekten eller inser att denna kommer att inträffa i ett normalt

händelseförlopp. Rekvisitet insikt är uppfyllt i förhållande till en

omständighet (circumstance) om personen i fråga ägde full vetskap om att denna

omständighet förelåg.

5.5.8 Ansvarsfrihetsgrunder

Ett av de svåraste ämnena vid förhandlingarna om de allmänna straffrättsliga

principerna kom att bli frågan om ansvarsfrihetsgrunder. Det var inte lätt att

hitta gemensamma nämnare för var och en av de ansvarsfrihetsgrunder som så

småningom kom att upptas i stadgan, mycket beroende på att principerna härför

kraftigt varierar i de enskilda ländernas nationella system. Frågor om nödvärn

(self-defense) och frivilligt rus (voluntary intoxication) var de delar som blev

 föremål för de mest intensiva debatterna. En annan fråga som diskuterades var

om uppräkningen av ansvarsfrihetsgrunderna skulle vara uttömmande eller endast

exemplifierande. Man enades emellertid om att uppräkningen inte skulle vara

uttömmande och artikel 31 innehåller därför en regel, enligt vilken

Internationella brottmålsdomstolen, vid rättegången, får pröva andra

ansvarsfrihetsgrunder, som följer av tillämplig lag i enlighet med artikel 21

(se avsnitt 5.5.1), än de som uttryckligen räknas upp (artikel 31:3).

De ansvarsfrihetsgrunder som kom att tas med i stadgans allmänna straffrättsliga

 del är frågan om gärning som begås under inflytande av psykisk sjukdom eller

skada eller berusning, liksom situationer där nöd eller nödvärn eller tvång

varit för handen. I detta sammanhang är även reglerna i artikel 33 om

lydnadsplikt till följd av förmans befallning av betydelse. De behandlas därför

nedan.

Den första ansvarsfrihetsgrunden gäller således den som begår en gärning under

inflytande av psykisk sjukdom eller skada (artikel 31:1 a). Vad som krävs för

ansvarsfrihet är att sjukdomen eller skadan kan anses ha berövat gärningsmannen

förmågan att kontrollera sitt handlande med avseende på dess förenlighet med

lagens krav.

Härefter behandlas ansvarsfrihet vid rus (artikel 31:1 b). Vid ofrivillig

berusning föreligger inget straffrättsligt ansvar för de gärningar som begås

under ruset om berusningen kan sägas ha berövat gärningsmannen förmågan att

kontrollera sitt handlande med avseende på efterlevnaden av lagens krav.

Annorlunda förhåller det sig vid s.k. frivillig berusning. Den som av fri vilja

berusat sig under sådana omständigheter att han eller hon visste att det fanns

en risk, eller bortsåg från denna risk, att han eller hon, till följd av

berusningen, antagligen skulle inlåta sig på en gärning som utgör brott under

domstolens jurisdiktion skall enligt bestämmelserna inte åtnjuta straffrihet.

Härtill föreskrivs att den som vidtagit skäliga åtgärder för att försvara sig

själv eller annan, eller - i fråga om krigsförbrytelse - viss egendom av mer

väsentlig betydelse, mot överhängande våld eller olagligt bruk av våld, skall gå

 fri från ansvar (artikel 31:1 c). Personens agerande måste dock ha stått i

proportion till den fara personen, någon annan eller egendomen var utsatt för. I

 bestämmelsen anges särskilt att den omständigheten att någon deltagit i en

defensiv operation som utförts av väpnade styrkor inte i sig utgör en

ansvarsfrihetsgrund.

Den sista ansvarsfrihetsgrunden som uttryckligen anges, gäller för gärningar som

 föranletts av tvång orsakat att överhängande hot mot liv eller av pågående

eller överhängande fara för allvarlig kroppsskada för den som agerar eller någon

 annan (artikel 31:1 d). Gärningarna är fria från ansvar förutsatt att den som

handlade inte avsåg att förorsaka större skada än den skada som han eller hon

försökte avvärja. Det hot som omnämns kan, enligt bestämmelsen, antingen utövas

av andra personer eller utgöras av omständigheter som ligger utanför den

handlandes kontroll.

Artikel 31 innehåller också en regel om att domstolen skall avgöra om en

ansvarsfrihetsgrund skall tillämpas i den aktuella saken (artikel 31:2). Även om

 det skulle kunna sägas att domstolens vägran att tillämpa en sådan grund i ett

enskilt fall, när ansvarsfrihetsgrunden annars är tillämplig, skulle kunna

strida mot allmänna principer gjorde dock förhandlingsläget det nödvändigt att

en sådan föreskrift infördes. Denna "ventil" i förhållande till tillämpligheten

var av väsentlig betydelse för stater som ansåg att definitionen av en viss

ansvarsfrihetsgrund skulle kunna föranleda mindre lyckade resultat. Ventilen

kunde också användas som argument gentemot de stater som önskade en betydligt

mer detaljerad definition av grunderna.

Artikel 33 behandlar frågor om förmans befallning och skyldigheten att lyda

order. Huvudregeln är att den omständigheten att någon utfört brott under

domstolens jurisdiktion på befallning av en regering eller en militär eller

civil förman inte skall frita honom eller henne från ansvar. Under vissa

förhållanden kan emellertid en dylik befallning leda till ansvarsfrihet för den

som begår brott. Detta gäller enligt artikeln om gärningsmannen hade rättslig

skyldighet att lyda befallningen från regeringen eller från förmannens, och

gärningsmannen inte visste att befallningen var rättsstridig. Det krävs också -

som det uttrycks - att befallningen inte var uppenbart rättsstridig. Härvid

anges att en befallning skall anses vara uppenbart rättsstridig om den uppmanar

till folkmord eller brott mot mänskligheten. Denna ansvarsfrihetsgrund är

således endast tillämplig i fråga om krigsförbrytelser.

5.5.9 Faktisk villfarelse och rättsvillfarelse

Regler om villfarelse finns i artikel 32. Faktisk villfarelse, dvs. misstag om

en faktisk omständighet, t.ex. någons ålder, kan åberopas som grund för

ansvarsfrihet om den inneburit att det subjektiva rekvisit som krävs för brottet

 inte är uppfyllt (artikel 32:1). När det gäller rättsvillfarelse, dvs. i

princip frågan om en viss handling är brottslig eller inte, är förhållandet

emellertid ett annat. Här är huvudregeln att en invändning att gärningsmannen

inte kände till att hans eller hennes agerande var brottsligt inte fritar från

ansvar (artikel 32:2). I bestämmelsen finns dock ett undantag från denna

huvudregel. Om en rättsvillfarelse innebär att det subjektiva rekvisitet för ett

 brott inte är uppfyllt skall gärningsmannen inte dömas för gärningen. Denna

regel tar sikte på situationer där gärningsmannen gjort en felaktig bedömning av

 en lagregel eller annan typ av norm som ligger till grund för straffbudet. Ett

exempel kan vara att någon förstör egendom som tillhör någon annan i tron att

den tillhör gärningsmannen själv, eftersom han eller hon har gjort en felaktig

bedömning av äganderättsbegreppet. Konsekvensen av undantaget från huvudregeln

kan egentligen också sägas följa av artikel 30 som ju kräver att varje

gärningsmoment skall vara täckt av det uppsåt som fordras för att gärningen

skall vara straffbar. Brister det i det subjektiva rekvisitet har något brott

inte begåtts.

5.6 Den rättsliga processen

Stadgan innehåller detaljerade bestämmelser av processrättslig natur, vilka

dessutom skall kompletteras med föreskrifter i bevis- och förfarandereglerna.

Detta är delvis en reaktion mot att stadgorna för de befintliga tribunalerna

endast innehåller vissa principiella bestämmelser och att övriga

förfaranderegler ges i ett regelverk som domarna själva antar. Den ordningen har

 kritiserats liksom det förhållandet att reglerna för förfarandet vid

tribunalerna av vissa anses vara alltför starkt påverkade av den anglosaxiska

rättstraditionen.

Under stadgeförhandlingarna lämnades därför ett mycket stort antal och ofta

oförenliga förslag till processuella regler som hade sin grund i olika

nationella rättsordningar. Ett mödosamt och tidskrävande arbete vidtog för att

överbrygga motsättningarna och skapa ett förfarande med inslag från olika

rättsliga traditioner. Detta var viktigt för att Internationella

brottmålsdomstolen i alla skilda delar av världen skall uppfattas som en

rättssäker och rättvis institution. Dessutom måste särskild hänsyn tas till

såväl processens som de aktuella brottens starkt internationella prägel och

många frågors politiska karaktär. Resultatet blev en unik processordning som

bygger på element från olika rättssystem.

För att inte leda tanken fel har vissa juridisk-tekniska begrepp undvikits och

vissa tolkningsfrågor, som inte heller kommer att avgöras i den av

stadgeparterna antagna bevis- och förfarandereglerna, har överlämnats till

domstolens avgörande. Baksidan av detta är naturligtvis att det kommer att råda

en viss osäkerhet om förfarandet till dess domstolen har hunnit utveckla sin

rättspraxis. Samtidigt medför emellertid detta en nödvändig flexibilitet och en

för domstolen anpassad processordning. Det finns emellertid anledning att utgå

från att domstolen kommer att iaktta kravet på rättssäkerhet och andra viktiga

principer som är fastlagda i stadgan när den utformar sin praxis.

En av de viktigaste byggstenarna för att uppnå detta blandade system med inslag

från olika rättstraditioner var de funktioner under den inledande delen av

förfarandet som har tillerkänts ett dömande organ - förundersökningskammaren -

som för viktigare frågor skall bestå av tre domare och i andra fall av en

ensamdomare (artikel 57:2). Regleringen härör främst från den

kontinentaleuropeiska rättstraditionen med undersökningsdomare. Många principer

såsom åklagarens objektivitetsskyldighet och möjligheten att överklaga även

friande domar samt inkvisitoriska inslag i en annars till stor del ackusatorisk

process återfinns även i svensk processrätt, men inte i mer renodlade

processordningar av det ena eller det andra slaget. Detsamma gäller den relativt

 fria bevisprövning som domstolen skall tillämpa och som kunde accepteras även

av stater med striktare nationella bevisregler, främst länder vars rättsordning

bygger på den anglosaxiska rättsliga traditionen, med hänsyn till att domstolen

enbart består av professionella domare och inte av en jury.

5.6.1 Prövning av jurisdiktion och processförutsättningar

Som tidigare redovisats hörde frågorna om Internationella brottmålsdomstolens

jurisdiktion och förhållandet till nationell lagföring för samma brott

(komplementaritetsprincipen) till de svåraste och politiskt mest kontroversiella

 frågeställningarna under förhandlingarna, se avsnitt 5.4.5. En viktig komponent

 för att lösa meningsskiljaktigheterna var skapandet av ett förfarande som

innebär att invändningar kan framställas och frågorna prövas. Det framhölls

bl.a. att prövningen måste kunna ske tidigt i processen och att de stater och

personer som är berörda därför måste underrättas tidigt om Internationella

brottmålsdomstolens brottsutredningar. Mot detta anfördes emellertid att tidiga

underrättelser kommer att varna dem som kan misstänkas för brott och därmed

innebära stora risker för att bevisning och annat material röjs undan. Även i

denna del innehåller stadgan en kompromisslösning, vilken redovisas nedan.

I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 5.4.4 gäller inte stadgans ordinarie

 regler om jurisdiktion när lagföringen har initierats genom säkerhetsrådets

hänskjutande. Däremot är det oklart om stadgans regler om komplementaritet skall

 tillämpas i de fallen. Inga uttryckliga bestämmelser finns i stadgan och olika

tolkningar kan motiveras. Å ena sidan innebär den auktoritet som kapitel VII av

FN-stadgan ger säkerhetsrådets beslut stöd för uppfattningen att även

komplementaritetsprincipen kan sättas ur spel i dessa fall, medan olika

bestämmelser i stadgan ger vid handen att principen skall tillämpas utan

undantag (se t.ex. artikel 53:1 och 2). Ytterst kommer domstolen att få avgöra

denna fråga genom sin rättspraxis. Det bör noteras att bedömningen av

komplementaritet avser ett visst fall, dvs. en viss gärning, medan de

anmälningar som stater och säkerhetsrådet kan göra för att initiera lagföring

avser en situation, dvs. ett större händelseförlopp (se avsnitt 5.4.4).

Underrättelser och förhandsavgöranden

Stadgan ålägger åklagaren en skyldighet att underrätta samtliga anslutna stater

och de övriga stater som normalt skulle kunna lagföra brotten om att en

brottsutredning har inletts (artikel 18:1). Detta skall ske dels när en stat har

 anmält en situation till domstolen och åklagaren har funnit skäl att inleda en

brottsutredning, dels när åklagaren på eget initiativ och med

förundersökningskammarens medgivande har inlett en förundersökning. För att

minska risken för att underrättelserna leder till att utredningen saboteras har

åklagaren möjlighet att sända dem under förbehåll om sekretess och att

undanhålla viss information.

De stater som har underrättats har därefter en månad på sig att i sin tur

underrätta domstolen om att parallella lagföringsåtgärder pågår eller har

genomförts nationellt (artikel 18:2). På statens begäran skall åklagaren i så

fall, i enlighet med komplementaritetsprincipen, normalt överlåta åt staten att

sköta lagföringen. Förundersökningskammaren kan dock, på åklagarens begäran,

besluta att Internationella brottmålsdomstolens förundersökning skall fortsätta.

 Därmed finns det ett skydd mot nationella åtgärder vars syfte bara är att

hindra domstolens förundersökning. Ett sådant beslut får överklagas, vilket

skall prövas med förtur (artikel 18:4).

Vidare har åklagaren möjlighet att ompröva sitt beslut att överlåta

undersökningen efter sex månader eller så snart förhållandena förändras

väsentligt på grund av att staten är ovillig eller oförmögen att utföra

utredningen på ett tillbörligt sätt (artikel 18:3). Åklagaren får också begära

att staten fortlöpande skall lämna rapporter om den nationella undersökningen

och eventuella åtal (artikel 18:5). Detsamma gäller om åklagaren senare väljer

att överlåta lagföringen till en stat, och dessa rapporter skall på statens

begäran vara hemliga (artikel 19:11).

Härtill finns det ett begränsat utrymme för åklagaren att, med

förundersökningskammarens tillstånd, vidta nödvändiga utredningsåtgärder för att

 säkra bevisning trots att utredningen har överlåtits (artikel 18:6).

Domstolens prövning av frågor om jurisdiktion och processförutsättningar

Grundregeln är att domstolen självmant skall beakta om det föreligger hinder mot

 att pröva ett visst mål (artikel 19:1). Det innebär att den skall pröva att den

 har jurisdiktion i målet och att den på eget initiativ får pröva om ett

nationellt förfarande innebär processhinder.

Invändningar om bristande jurisdiktion eller processförutsättningar med hänsyn

till komplementaritetsprincipen får också resas när som helst före

huvudförhandlingen i första instans (artikel 19:4). Om det föreligger särskilda

omständigheter får domstolen medge att en invändning framställs senare om den

grundar sig på att den åtalade redan har dömts för samma gärning i en nationell

process (se artiklarna 19:4, 17:1 c och 20:3). Stater är skyldiga att framställa

 eventuella invändningar så tidigt som möjligt (artikel 19:5).

Rätt att framställa invändning har den tilltalade eller den misstänkte person

för vilken ett häktningsbeslut eller en kallelse att infinna sig har utfärdats,

varje stat som har konkurrerande domsrätt i målet och där lagföring pågår eller

har avslutats samt de stater vars godkännande krävs för att domstolen skall ha

jurisdiktion i målet (artikel 19:2). Den sistnämnda frågan har behandlats i

avsnitt 5.4.3. För att något begränsa det potentiellt stora antalet invändningar

 i varje mål är huvudregeln att en invändningsberättigad bara får framställa

invändningar en gång (artikel 19:4). För att en stat som har överklagat ett

förhandsavgörande att inte överlåta utredningen på grund av en parallell

nationell lagföring senare skall få framställa invändning angående bristande

jurisdiktion eller processförutsättningar, krävs det att nya viktiga

sakuppgifter eller väsentligt förändrade omständigheter har tillkommit (artikel

18:7).

Åklagaren har också rätt att söka domstolens avgörande i dessa frågor (artikel

19:3). Detta kan t.ex. ha betydelse för staters skyldighet att efterkomma en

framställning om rättslig hjälp, se vidare avsnitt 5.8.

Före åtalsbekräftelsen (se avsnitt 5.6.2) skall dessa invändningar prövas av

förundersökningskammaren och därefter av den rättegångskammare som handlägger

målet (artikel 19:6). Vid prövningen skall den stat, eller i förekommande fall

säkerhetsrådet, som har hänskjutit situationen till domstolen samt brottsoffren

ges tillfälle att lämna synpunkter (artikel 19:3). Beslutet får överklagas till

överklagandekammaren och prövningstillstånd krävs inte i dessa fall (artiklarna

19:6 och 82:1 a). Dessutom får åklagaren påkalla att förundersöknings- eller

rättegångskammaren skall ompröva ett beslut om bristande processförutsättningar

på grund av nationell lagföring med hänvisning till nya omständigheter (artikel

19:10).

En invändning framställd av en stat, men inte av den som är tilltalad eller

misstänkt, medför att åklagaren skall skjuta upp brottsutredningen i avvaktan på

 Internationella brottmålsdomstolens avgörande (artikel 19:7). Åklagaren får

dock med domstolens tillstånd vidta nödvändiga och avsluta påbörjade

utredningsåtgärder samt, i samarbete med aktuella stater, vidta åtgärder för att

 förhindra att den eftersökte enligt ett redan meddelat häktningsbeslut avviker

(artikel 19:8). Att en invändning framställts påverkar emellertid inte

giltigheten av åtgärder som vidtagits eller beslut, t.ex. om frihetsberövande,

som fattats dessförinnan (artikel 19:9). Det innebär bl.a. att staterna kan vara

 skyldiga att, i enlighet med stadgans samarbetsbestämmelser, verkställa ett

redan utfärdat häktningsbeslut trots att en invändning har framställts. Om det

inte är fråga om en åtgärd som åklagaren fått särskilt tillstånd att utföra, får

 dock verkställandet skjutas upp (se artikel 95).

Stadgan ger inte någon anvisning om vilken part som skall ha bevisbördan när det

 gäller frågor om jurisdiktion eller processförutsättningar. Principiella skäl

talar för att bevisbördan skall åvila åklagaren, medan praktiska skäl, såsom

tillgången till nödvändig information och bevisning, talar emot en sådan

lösning. Frågan har därmed lämnats till domstolens rättspraxis.

5.6.2 Förundersökningen

Inledning och nedläggning av en förundersökning

För att Internationella brottmålsdomstolen över huvud taget skall ha

jurisdiktion krävs det att förfarandet har initierats på ett visst sätt, se

avsnitt 5.4.4 ovan. När så har skett, och förundersökningskammaren i

förekommande fall har gett sitt tillstånd (artikel 15), är det åklagarens

uppgift att formellt inleda förundersökningen (artikel 53). Stadgan bygger på

tanken att domstolen inte bör lagföra alla brott där den formellt har

jurisdiktion utan i stället främst koncentrera sig på de grövsta brotten och de

ytterst ansvariga förövarna, t.ex. militära befälhavare och andra ledare.

Dessutom ställer formella krav, såsom reglerna om processförutsättningar, hinder

 i vägen i vissa fall.

Åklagaren skall därför i varje enskilt fall pröva om en brottsutredning skall

inledas med hänsyn till att det finns skälig grund att anta att brott begåtts

som faller inom domstolens jurisdiktion och att saken får prövas av domstolen

med hänsyn till komplementaritetsprincipen. Åklagaren skall vidare överväga om

det, med beaktande av brottets svårighetsgrad och brottsoffren intressen, finns

väsentliga skäl att anta att inledandet av brottsutredningen inte skulle tjäna

rättvisans intresse (artikel 53:1). Den sistnämnda prövningen avser en avvägning

 av vissa förhållanden, såsom att den möjliga gärningsmannen endast har haft en

underordnad roll eller är svårt sjuk eller gammal, mot omständigheter som t.ex.

hur omfattande och grov brottsligheten är samt omfattningen av de skador och det

 lidande som brottsoffren har åsamkats. Det föreligger därmed inte någon absolut

 åtalsplikt.

Om åklagaren väljer att inte inleda förundersökning eller, i ett senare skede,

att inte väcka åtal, dvs. att lägga ner förundersökningen, anvisar stadgan en

kontrollfunktion för förundersökningskammaren (artikel 53:2-3). I vissa fall

sker kontrollen på begäran av den som initierat förfarandet, dvs. en stat eller

säkerhetsrådet, i andra fall på kammarens egna initiativ. Det är dock endast i

fråga om beslut som enbart bygger på att utredningen eller åtalet inte skulle

vara i rättvisans intresse som förundersökningskammaren kan sägas genomföra en

överprövning av beslutet. I övriga fall bibehåller åklagaren den yttersta

beslutanderätten trots domstolsprövningen. Åklagaren har alltid möjlighet att,

med hänsyn till nya omständigheter, ompröva sitt beslut att inte inleda eller

att lägga ner brottsutredningen (artikel 53:4).

Förundersökningen

I normalfallet är det åklagaren som leder förundersökningen och denne har egna

utredare till sitt förfogande (artiklarna 42 och 54). Dessutom har åklagaren

rätt att söka samarbete med stater, mellanstatliga organisationer och andra.

Olika bestämmelser i stadgan har utformats för att förhindra s.k. "plea

bargaining" (t.ex. artiklarna 54:3 d och 65:5). Stadgan anvisar olika

utredningsåtgärder som kan vidtas. Det föreskrivs särskilt att åklagaren bl.a.

skall iaktta och respektera brottsoffers och vittnens intressen och personliga

omständigheter, särskilt när det gäller genusrelaterat våld eller våld mot barn

(artikel 54:1 b). Vidare åligger det åklagaren att vara objektiv på så sätt att

alla omständigheter och all bevisning skall beaktas samt att utredningen skall

avse såväl omständigheter som talar till den misstänktes fördel som till hans

eller hennes nackdel (artikel 54:1 a).

Åklagaren har däremot inte biträde av någon egen poliskår och utredningsåtgärder

 på ort och ställe måste i första hand lösas genom samarbete med staten i fråga.

 I viss utsträckning skulle biträde kunna lämnas av t.ex. en internationell

fredsbevarande styrka som finns på plats. Under mycket begränsade omständigheter

 kan sådana utredningsåtgärder, med förundersökningskammaren tillstånd, vidtas

utan samarbete med den aktuella staten. Detta fordrar att

förundersökningskammaren har konstaterat att staten uppenbart saknar förmåga att

 verkställa en begäran om rättsligt samarbete på grund av att det inte finns

någon myndighet eller någon del av det rättsliga systemet som är behörig att

genomföra en begäran enligt del 9 i stadgan (artiklarna 54:2 och 57:3 d).

Kammarens beslut skall alltid fattas av tre domare (artikel 57:2 a).

Förundersökningskammaren har ytterligare vissa uppgifter att fylla under

brottsutredningen. Det gäller bl.a. fall när åklagaren avser att genomföra en

utredningsåtgärd som inte kan upprepas, t.ex. en rättsteknisk undersökning av en

 massgrav eller ett förhör med en döende person, och då kammaren finner

anledning att vidta åtgärder för att tillförsäkra effektivitet och integritet i

förfarandet samt framförallt för att tillvarata den misstänktes rättigheter

(artikel 56). Sådana åtgärder skall normalt vidtas på åklagarens begäran men

förundersökningskammaren är också behörig att ta upp frågan på eget initiativ

och i vissa fall, efter att ha hört åklagaren, fatta beslut.

Om den misstänkte har berövats friheten eller infunnit sig vid domstolen efter

kallelse skall denne höras innan något beslut om åtgärder enligt artikel 56

fattas. Det kan även vara fråga om utredningsåtgärder som vidtas innan någon kan

 misstänkas för brottet. Åtgärder som kan komma i fråga är, beroende på

omständigheterna i det enskilda fallet, rekommendationer eller bindande beslut

om förfarandet, beslut om protokollföring, förordnande av en expert eller

tillstånd för försvarare att medverka och utseende av en domare för att medverka

 och utförda ytterligare rekommendationer eller beslut angående förfarandet. Den

 bevisning som på detta sätt inhämtas är föremål för samma prövning som all

annan bevisning enligt stadgan och det är alltså inte fråga om att domstolen tar

 upp bevisning utom huvudförhandling (artikel 56:4).

Förundersökningskammaren skall även, på åklagarens begäran, fatta beslut som

behövs för att genomföra brottsutredningen, t.ex. beslut om häktning, och, på

begäran av den som berövats friheten eller inställt sig vid domstolen efter

kallelse, fatta olika beslut och söka samarbete med stater för försvarets

räkning (artikel 57:3). Vidare skall kammaren vidta åtgärder för att skydda

brottsoffers och vittnens säkerhet och frid, för att skydda den misstänkte som

har berövats friheten eller infunnit sig vid domstolen, för att säkra bevisning

eller för att skydda information som berör en stats nationella säkerhet. Härtill

 får kammaren under vissa förutsättningar begära staters samarbete för att vidta

 icke-personella säkerhetsåtgärder med sikte på ett senare förverkande, särskilt

 till förmån för brottsoffren.

Enskildas rättigheter under förundersökningen

I artikel 55 föreskrivs generella rättigheter som tillkommer enskilda personer

under förundersökningen. Dessa bygger på bestämmelser som återfinns i andra

internationella konventioner, framförallt i FN:s universella deklaration om de

mänskliga rättigheterna från 1948 och 1966 års internationella konvention om

medborgerliga och politiska rättigheter. Enligt stadgan skall varje person under

 brottsutredningen vara skyddad mot att avslöja egen brottslighet eller erkänna

skuld, att utsättas för någon form av tvång, hot, påtryckning, tortyr eller

annan form av grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning

eller att godtyckligt berövas friheten eller fängslas (artikel 55:1). Dessutom

har varje person som hörs i utredningen rätt till kostnadsfri och kompetent

tolkning och översättning av vissa dokument till ett språk som personen till

fullo förstår och talar.

Beträffande den som det finns anledning att misstänka för brott och som skall

höras i utredningen föreskrivs ytterligare rättigheter (artikel 55:2).

Rättigheterna skall iakttas såväl av åklagaren som av nationella myndigheter som

 utför förhöret på Internationella brottmålsdomstolens begäran och den som hörs

skall före förhöret informeras om dem. Det gäller rätten att underrättas om

brottsmisstanken, att vägra att uttala sig utan att detta beaktas vid ett

avgörande av skuldfrågan, att ha en försvarare som personen själv har valt

eller, när rättvisans intresse så kräver, som har förordnats för denne samt att

bli förhörd i närvaro av försvararen om den hörde inte frivilligt har avstått

från detta. En misstänkt som saknar tillräckliga medel har rätt att

kostnadsfritt få en försvarare förordnad för sig. Stadgan anger dock inte om det

 är Internationella brottmålsdomstolen eller den aktuella staten som i så fall

skall stå för kostnaden när det gäller åtgärder som vidtas av nationella

myndigheter.

Stadgan anvisar alltså uttryckligen att den misstänktes rättigheter även skall

tillförsäkras av nationella myndigheter som förhör personen på Internationella

brottmålsdomstolens begäran. Domstolen får också i framställningen om samarbete

till en stat ge anvisningar om det förfarande och om särskilda villkor som skall

 följas vid verkställandet (artikel 96:2 d), se vidare i avsnitt 5.8.3. Vidare

är domstolen skyldig att kontrollera att misstänkta, som överförts dit eller

infunnit sig där efter kallelse, har blivit underrättade om de brott som de är

misstänkta för att ha begått och om sina rättigheter enligt stadgan (artikel

60:1).

Andra rättigheter tillkommer den misstänkte vid olika moment i förfarandet,

t.ex. i samband med frihetsberövande och vid prövningen av frågan om åtalet

skall bekräftas.

5.6.3 Frihetsberövanden

Häktningsbeslut

Åklagaren får när som helst efter det att förundersökningen har inletts begära

att förundersökningskammaren skall besluta om häktning (artikel 58:1). För ett

sådant beslut krävs att det föreligger skälig anledning att anta att personen

har gjort sig skyldig till ett brott som faller inom Internationella

brottmålsdomstolens jurisdiktion samt att frihetsberövandet framstår som

nödvändigt för att personen skall infinna sig till rättegången, inte skall

försvåra eller äventyra utredningen eller rättegången, eller i förekommande fall

 fortsätta att begå samma eller därmed sammanhängande brott som domstolen har

jurisdiktion över och som följer av samma omständigheter.

Stadgan innehåller föreskrifter om det underlag som åklagaren måste presentera

för förundersökningskammaren och de uppgifter som sedan skall framgå av

häktningsbeslutet (artikel 58:2-3). Av beslutet skall framgå namnet på den

aktuella personen och annan information av betydelse för identifieringen av

denne, uppgifter om de brott som personen misstänks för samt de omständigheter

som misstanken grundar sig på. Dessa uppgifter kommer alltså att vara

tillgängliga för den stat som skall verkställa beslutet enligt domstolens

begäran (artikel 58:5), se vidare avsnitt 5.8.2. Beslutet gäller tills vidare

(artikel 58:4). Åklagaren får senare begära att häktningsbeslutet skall ändras

genom tillägg eller andra förändringar beträffande de brott som misstankarna

avser (artikel 58:6).

På bl.a. franskt initiativ innehåller stadgan ett alternativ till

frihetsberövande av den misstänkte (artikel 58:7). När brottsmisstanken är

densamma men ett frihetsberövande inte framstår som nödvändigt får

förundersökningskammaren, på åklagarens begäran, i stället utfärda en kallelse

för personen att infinna sig vid domstolen, vilken skall delges honom eller

henne. Kallelsen får förenas med föreskrifter om frihetsinskränkningar om detta

är tillåtet i den stat där personen befinner sig och som därför skall verkställa

 dem. Stadgan föreskriver även vilka uppgifter som skall framgå av ett sådant

beslut. Med hänsyn till den brottslighet det är fråga om och de typer av

gärningsmän som domstolen främst skall koncentrera sig på är det dock inte

troligt att detta alternativ kommer att tillämpas särskilt ofta.

Verkställande av häktningsbeslutet och nationella förfaranden

Sedan Internationella brottmålsdomstolen har framställt en begäran om

verkställighet av ett häktningsbeslut skall en ansluten stat omedelbart vidta

åtgärder för att gripa personen (artikel 59:1). Detta skall ske i enlighet med

nationella regler och de bestämmelser som gäller för samarbetet mellan domstolen

 och de anslutna staterna, se vidare avsnitt 5.8.2. Stadgan föreskriver att

personen därefter ofördröjligen skall ställas inför en behörig rättslig

myndighet i staten - i Sverige en domstol - som i enlighet med nationell rätt

skall avgöra, att det är samma person som anges i häktningsbeslutet, att

personen har berövats friheten på rätt sätt och att personens rättigheter har

respekterats (artikel 59:2).

Däremot skall den nationella myndigheten (domstolen) inte pröva om

häktningsbeslutet har utfärdats på ett stadgeenligt sätt (artikel 59:4). En

begäran om sådan prövning skall i stället framställas till Internationella

brottmålsdomstolen (artikel 60:2) och närmare bestämmelser om det förfarandet

kommer att ges i bevis- och förfarandereglerna.

Innan den misstänkte har överlämnats till Internationella brottmålsdomstolen är

det den nationella myndigheten (domstolen) som avgör frågor om tillfällig

frigivning, t.ex. frigivning mot borgen eller ett reseförbud (artikel 59:3, jfr

artikel 60:1). Efter överlämnandet skall Internationella brottmålsdomstolen

pröva sådana frågor. Vid prövningen skall den nationella myndigheten (domstolen)

 bedöma, i ljuset av hur allvarlig brottsligheten är, om brådskande och

extraordinära förhållanden motiverar att personen friges i avvaktan på ett

överlämning och om det finns nödvändiga garantier för att säkra att den

misstänkte kan överlämnas till Internationella brottmålsdomstolen i enlighet med

 statens skyldigheter enligt stadgan (artikel 59:4). Förundersökningskammaren

skall underrättas om ett frifotsyrkande och ges möjlighet att lämna synpunkter,

t.ex. rekommendationer om andra frihetsinskränkningar, vilka den nationella

domstolen skall beakta (artikel 59:5). Om personen friges tillfälligt får

kammaren begära periodiska rapporter från staten (artikel 59:6). Personen skall

överlämnas till Internationella brottmålsdomstolen så snart som möjligt sedan

ett beslut om detta har fattats (artikel 59:7).

Den misstänkte personen har också möjlighet att begära nationell domstols

prövning av Internationella brottmålsdomstolens begäran om överlämning till

domstolen grundat på principen om ne bis in idem (se avsnitt 5.8.2).

Omprövning av häktningsbeslut och häktning i samband med överklagande

Förundersökningskammaren är skyldig att regelbundet ompröva sina beslut att

häkta eller tillfälligt frige någon och skall också göra en sådan prövning på

begäran av åklagaren eller den misstänkte (artikel 60:3). Vid denna prövning får

 kammaren ändra sitt tidigare beslut om omständigheterna har förändrats.

Förundersökningskammaren är också skyldig att säkerställa att den misstänkte

inte sitter häktad oskäligt länge innan en huvudförhandling kommer till stånd på

 grund av en omotiverad försening från åklagarens sida (artikel 60:4). Om så är

fallet skall domstolen överväga att frige den misstänkte med eller utan villkor.

 Den som har frigetts får senare berövas friheten på nytt (artikel 60:5). När

handläggningen av målet överförs till en annan kammare övergår också ansvaret i

fråga om bl.a. frihetsberövanden (artikel 61:11). Rättegångskammaren har dock

möjlighet att hänvisa vissa frågor till förundersökningskammarens avgörande

(artikel 64:4). Detta kan t.ex. avse frågor där rättegångskammarens opartiskhet

senare skulle kunna ifrågasättas, t.ex. frågor om frihetsberövanden under

förundersökningen.

I samband med rättegångskammarens dom i målet är huvudregeln att den som fälls

till ansvar skall hållas häktad även om domen överklagas (artikel 81:3 a). I

överensstämmelse med principen att den tid som den dömde har varit

frihetsberövad skall avräknas från strafftiden (artikel 78:2) gäller dock att

den dömde skall friges i avvaktan på prövningen av ett överklagande om det

utdömda straffet är kortare än den tid som personen redan varit berövad friheten

 (artikel 81:3 b). Om även åklagaren överklagar domen får en sådan frigivning

förenas med villkor. Vid en frikännande dom i första instans skall personen

normalt friges (artikel 81:3 c). Om domen överklagas och rättegångskammaren

finner att synnerliga skäl föreligger får kammaren emellertid besluta att

personen skall fortsätta att vara berövad friheten i avvaktan på att

överklagandet prövas. Ett sådan beslut får överklagas särskilt till

överklagandekammaren.

Ersättning vid olagligt frihetsberövande

Stadgan innehåller bestämmelser om ersättning för frihetsberövanden i vissa fall

 (artikel 85). Reglerna, som avser ersättning från Internationella

brottmålsdomstolen, är betydligt snävare utformade än de som gäller i t.ex.

Sverige och rätt till ersättning föreligger i princip bara när frihetsberövandet

 - häktning eller avtjänande av ett fängelsestraff - har varit olagligt, dvs.

varit i strid med stadgan. Många stater ansåg att en mer generöst utformad rätt

till ersättning, t.ex. i samtliga fall där den frihetsberövade personen frikänts

 för de brott som utgjort grund för frihetsberövandet, skulle inverka menligt på

 möjligheterna att utreda brott. Detta synsätt återspeglas även i motsvarande

bestämmelser i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska

rättigheter. Andra stater, däribland Sverige, förespråkade mer generösa

ersättningsregler.

Ersättning för ett frihetsberövande skall, enligt stadgan, också utgå när en

person som fällts till ansvar senare frikänns efter omprövning av ett

lagakraftvunnet avgörande, se avsnitt 5.6.3, varvid nya eller nyframkomna bevis

på ett avgörande sätt visar att domen var felaktig (artikel 85:2). Rätt till

ersättnings föreligger dock inte om anledningen till att dessa bevis inte

framkommit tidigare helt eller delvis beror på den dömde. Vidare kan ersättning

i undantagsfall utgå efter en skönsmässig bedömning när förfarandet avslutats

med en frikännande dom eller handläggningen avslutats utan att dom meddelats

(artikel 85:3). Detta förutsätter att domstolen finner att det föreligger

sakomständigheter som på ett avgörande sätt visar att ett grovt och uppenbart

rättegångsfel har begåtts och detta varit anledningen till frikännandet eller

att handläggningen av målet avslutats.

5.6.4 Åtalsbekräftelse m.m.

De åtalspunkter som åklagaren har riktat mot en person måste bekräftas av

förundersökningskammaren innan målet går vidare till en huvudförhandling

(artikel 61). Detta är en ordning som förekommer i många nationella

rättsordningar och som dessutom ansågs vara särskilt motiverat vid denna domstol

 med hänsyn till de brottstyper som är aktuella och den förväntade publiciteten

kring dessa mål. Frågan om åtalsbekräftelse skall prövas vid en förhandling inom

 skälig tid efter det att den misstänkte har överförts till eller infunnit sig

vid Internationella brottmålsdomstolen (artikel 61:1). Den anklagade skall också

 underrättas om åtalets innehåll och om den bevisning som åklagaren avser att

åberopa för åtalsbekräftelsen (artikel 61:3). Frågor om åtalsbekräftelse skall

alltid prövas av förundersökningskammaren och kammaren får besluta att parterna

skall lämna varandra viss information inför förhandlingen.

Huvudregeln är följaktligen att den misstänkte skall vara närvarande vid

förhandlingen för bekräftelse av åtalet. En kontroversiell fråga under

stadgeförhandlingarna gällde om domstolen skulle ges möjlighet att döma någon i

dennes utevaro. På grund av motståndet mot ett sådant förfarande tillåter

stadgan inte att så sker (artikel 63). Som en kompromiss infördes i stället en

möjlighet för domstolen att bekräfta åtalet utan att den anklagade är närvarande

 (artikel 61:2). Så får t.ex. ske när den anklagade har avstått från sin rätt

att vara närvarande, har flytt, eller inte har påträffats trots att alla rimliga

 åtgärder har vidtagits för att bringa personen till domstolen och informera

denne om åtalet och om förhandlingen. Den anklagade skall vid en sådan

förhandling företrädas av en försvarare om förundersökningskammaren finner att

detta ligger i rättvisans intresse. Den ordning som anvisas påminner om, men är

inte identiskt med, det s.k. "Rule 61-förfarandet" som föreskrivs vid

Jugoslavien- och Rwandatribunalerna.

Vid förhandlingen skall åklagaren underbygga varje åtalspunkt med bevisning,

vilken för åtalsbekräftelsen får bestå av sammanställningar och skriftliga

utsagor (artikel 61:5). Muntlig bevisning krävs inte men får åberopas om

åklagaren finner det nödvändigt för att åtalet skall bekräftas. Den anklagade

får resa invändningar mot åtalspunkterna, ifrågasätta den bevisning som

åklagaren åberopar och även föra egen bevisning (artikel 61:6). Det uttalades

under förhandlingsarbetet att det bör undvikas att denna förhandling blir en

extra huvudförhandling och förundersökningskammaren måste därför genom sin

praxis sätta gränserna för innehållet i detta förfarande. Utifrån vad som

förekommit vid förhandlingen skall förundersökningskammaren besluta om

åtalspunkterna skall bekräftas helt eller delvis och den får göra uppehåll i

förhandlingen samt uppmana åklagaren att överväga om ytterligare bevisning skall

 åberopas eller någon åtalspunkt förändras (artikel 61:7). För att en åtalspunkt

 skall bekräftas krävs att kammaren anser att det finns tillräcklig bevisning

för att fastställa väsentliga skäl att anta att den anklagade har gjort sig

skyldig till de brott som åtalet avser. Det är alltså fråga om en bevisnivå som

ligger mellan vad som krävs för ett frihetsberövande (artikel 58:1) och för en

fällande dom (artikel 66:3) och dess närmare innebörd får utvecklas i domstolens

 rättspraxis.

Om åtalet bekräftas helt eller delvis skall målet överföras från

förundersökningskammaren till en rättegångskammare som därefter skall ansvara

för den fortsatta handläggningen (artikel 61:7 a och 11). Det är dock alltid en

förundersökningskammare som skall pröva frågor om åtalsbekräftelse och

rättegångskammaren har även möjlighet att lämna andra frågor till den kammaren

när det befinns vara lämpligt, t.ex. av jävsskäl (artikel 64:4). Om någon del av

 åtalet inte bekräftas är åklagaren oförhindrad att återkomma med en ny begäran

om bekräftelse med stöd av ytterligare bevisning (artikel 61:8). Ett

häktningsbeslut upphör dock att gälla beträffande de åtalspunkter som inte

bekräftas eller som har återtagits av åklagaren (artikel 61:10).

Åklagaren får naturligtvis fortsätta sin utredning trots att åtal har väckts och

 får även lägga till eller ta tillbaka åtalspunkter (artikel 61:4). Detta kan

visa sig nödvändigt t.ex. när åklagaren först i och med överlämnandet till

domstolen får en möjlighet att förhöra den misstänkte. Den anklagade skall

alltid underrättas om förändringar av åtalet och när det gäller återtagande av

en åtalspunkt skall även förundersökningskammaren informeras. Även efter

åtalsbekräftelsen men före det att huvudförhandlingen inleds får åklagaren

förändra åtalet (artikel 61:9). Detta fordrar dock alltid

förundersökningskammarens tillstånd och om förändringarna avser nya åtalspunkter

 eller mer allvarliga anklagelser skall dessutom en ny förhandling för

åtalsbekräftelse hållas. Kriterierna för att avgöra vad som skall anses vara mer

 allvarliga anklagelser har lämnats åt domstolen att fastställa genom sin

praxis. Åklagaren får även lägga ner någon del av åtalet sedan

huvudförhandlingen har inletts och då fordras rättegångskammarens medgivande.

Förändringar av åtalet har också betydelse för det rättsliga samarbetet med

stater eftersom stadgan föreskriver en s.k. specialitetsprincip, dvs. att den

som överlämnas till domstolen inte får lagföras för andra brott än de som

domstolens framställning omfattar (artikel 101). Om nya åtalspunkter tillkommer

måste domstolen alltså förvissa sig om att den stat som har överlämnat den

åtalade går med på detta.

5.6.5 Rättegången

Förberedande åtgärder

Efter åtalsbekräftelsen är det rättegångskammaren som skall förbereda och

genomföra rättegången. Som tidigare nämnts skall huvudförhandlingen i första

hand hållas där Internationella brottmålsdomstolen har sitt säte men det är även

 möjligt att förlägga den till en annan plats (artikel 62). Den tilltalade skall

 vara närvarande vid huvudförhandlingen (artikel 63). Om den tilltalade

allvarligt stör rättegången och måste visas ut från rättssalen skall det ordnas

så att han eller hon kan följa vad som sker och instruera sin försvarare med

hjälp av tekniska hjälpmedel.

Rättegångskammaren har en allmän skyldighet att se till att rättegången är

opartisk och effektiv, att den tilltalades rättigheter respekteras och att

åtgärder vidtas för att skydda brottsoffer och vittnen (artikel 64:2). Som

förberedande åtgärder skall kammaren bestämma den fortsatta handläggningen i

samråd med parterna, avgöra vilket eller vilka språk som skall användas samt

besluta om utlämning av dokument och information mellan parterna (artikel 64:3).

 Kammaren får även besluta att handläggningen av åtal mot mer än en tilltalad

skall förenas eller särskiljas (artikel 64:5). Före eller under

huvudförhandlingen får rättegångskammaren påfordra att vittnen skall närvara och

 avge vittnesmål samt att dokument och annan bevisning förebringas (artikel 64:6

 b). Vid behov får statssamarbete begäras i enlighet med stadgan. Kammaren får

även på eget initiativ föranstalta om bevisning (artiklarna 64:6 d och 69:3).

Vidare får kammaren bl.a. besluta om skydd för sekretessbelagda uppgifter och

vidta andra åtgärder.

Huvudförhandlingen

Huvudförhandlingen skall som huvudregel vara offentlig men den får ske inom

stängda dörrar om det behövs för att skydda ett brottsoffer, vittne eller den

tilltalade eller för att skydda hemliga eller känsliga uppgifter (artikel 64:7,

se även artikel 68). Frågan om skydd av brottsoffer m.fl. behandlas närmare i

avsnitt 5.6.6. Stadgan innehåller även vissa bestämmelser om hur

huvudförhandlingen skall genomföras och ytterligare anvisningar kan meddelas av

kammarens ordförande (artikel 64:8). Rättegångskammaren skall vidare se till att

 ordningen upprätthålls och att protokoll förs (artikel 64:9-10, se även artikel

 71).

Den tilltalade skall betraktas som oskyldig till dess motsatsen har bevisats av

åklagaren och för en fällande dom krävs att domstolen är övertygad bortom varje

rimligt tvivel (artikel 66). Beviskravet skiftar i olika nationella

rättsordningar och svårigheten att hitta en allmänt accepterad formulering har

medfört att inget tidigare internationellt förhandlat instrument innehåller

något sådant. Det gäller även de existerande tribunalerna vars stadgor saknar

bestämmelser om beviskrav och detta i stället återfinns i de regelverk som

domarna själva har antagit. Som en konsekvens av oskyldighetspresumtionen

föreskrivs vidare att omvänd bevisbörda eller krav på motbevisning inte får

åläggas den tilltalade (artikel 67:1 i).

Även i fråga om rättsverkningarna av ett erkännande skiftar synen i olika

nationella rättsordningar och det var därför viktigt att hitta en ordning som

deltagare med olika rättsliga traditioner kunde acceptera. Följden blev ett

förenklat förfarande för de fall den tilltalade har erkänt det som lagts honom

eller henne till last (artikel 65). Det är emellertid alltid upp till

rättegångskammaren att pröva om erkännandet, tillsammans med andra

omständigheter, räcker för en fällande dom för de gärningar som avses. Kammaren

kan också besluta om att det förenklade förfarandet skall övergå till en vanlig

huvudförhandling och får då besluta att en annan rättegångskammare skall ta över

 handläggningen av målet. Det förenklade förfarandet kan även övergå till en

huvudförhandling enligt ordinarie regler eller åklagaren uppmanas att presentera

 ytterligare bevisning när kammaren finner att detta krävs i rättvisans

intresse, varvid särskilt brottsoffrens intressen skall beaktas. Som tidigare

nämnts är avsikten att s.k. plea bargaining inte skall få förekomma och stadgan

innehåller därför bl.a. en föreskrift om att eventuella diskussioner mellan

åklagaren och den tilltalade angående förändringar av åtalet, erkännanden eller

påföljder inte är bindande för domstolen (artikel 65:5).

Ett vittne skall avlägga en sanningsförsäkran innan de avger sitt vittnesmål,

vilket som huvudregel skall avges i rättssalen (artikel 69:1-2). Vittnesmål får

dock, med domstolens tillstånd, förebringas genom inspelningar eller överföring

från en annan plats med hjälp av video- eller audioteknik. Skriftlig bevisning

och skriftliga uppteckningar kan också tillåtas. Allt förutsätter dock att

åtgärderna inte anses skada eller vara oförenliga med den tilltalades

rättigheter. Det är parterna som i första hand skall sörja för bevisningen, men

domstolen har också rätt att föranstalta om bevisning (artikel 69:3).

Domstolen får avgöra frågor om erbjuden bevisnings relevans och tillåtlighet och

 skall då bl.a. beakta dess bevisvärde och den eventuella skada som ett

förebringande kan medföra för en rättvis rättegång och för en opartisk bedömning

 av ett vittnesmål (artiklarna 64:9 a och 69:4). När en sådan prövning avser

bevisning som har tagits upp av nationella myndigheter skall Internationella

brottmålsdomstolen inte göra någon bedömning av hur nationell rätt har

tillämpats (artikel 69:8). Bevisning som har inhämtats i strid med stadgan eller

 internationellt erkända mänskliga rättigheter skall inte tillåtas om

överträdelsen medför allvarligt tvivel om bevisets tillförlitlighet eller om ett

 tillåtande av beviset skulle motverka eller allvarligt skada rättegångens

integritet (artikel 69:7).

Domstolen skall vidare följa de regler om tystnadsplikt, t.ex. mellan klienter

och advokater, som skall föreskrivas i bevis- och förfarandereglerna samt får

beakta omständigheter som är allmänt kända utan att kräva att de bevisas

(artikel 69:5-6).

Samtliga domare som dömer i målet skall vara närvarande under hela

huvudförhandlingen och presidiet får vid behov avdela en eller flera

ställföreträdande domare som, om de har varit närvarande under hela

förhandlingen, får ersätta en domare som får förhinder att fortsätta, t.ex. på

grund av sjukdom (artikel 74:1). Rättegångskammaren är beslutsför med tre domare

 och kan alltså inte slutföra en huvudförhandling om någon av dem faller ifrån

och ersättare saknas. Dess avgörande skall grundas på en värdering av

bevisningen och vad som förekommit under hela förfarandet, men får inte gå

utöver de faktiska förhållanden och omständigheter som anges i åtalet, såsom det

 slutligt är bestämt (artikel 74:2). Endast bevisning som har förebringats och

behandlats vid huvudförhandlingen får beaktas. Domstolens överläggningar skall

hållas hemliga och enhälliga beslut skall eftersträvas, men majoritetsbeslut är

tillåtna om enhällighet inte kan uppnås (artikel 74:3-4).

Domstolen skall avgöra skuldfrågan innan den tar ställning till frågan om straff

 (artikel 76). Stadgan anvisar att såväl en sammanhållen som en uppdelad

huvudförhandling kan äga rum. Det särskilda förfarandet vid erkännande innebär

en sammanhållen förhandling. I övriga fall får domstolen besluta att

huvudförhandlingen skall delas upp och så skall ske på åklagarens eller den

tilltalades begäran. Avsikten är att parterna skall ha möjlighet att avgöra

modell och kunna lägga upp sin processtaktik i förväg. Om förhandlingen delas

upp skall frågor om gottgörelse till brottsoffer behandlas tillsammans med

frågan om straff. En särskild förhandling för prövning av gottgörelse kan också

hållas. Även domstolens avgörande angående straffet skall avkunnas offentligt

med den dömde närvarande om möjligt.

Domen

Domen skall vara skriftlig och innehålla en fullständig och motiverad

redogörelse av domstolens bevisvärdering och slutsatser samt, i förekommande

fall, såväl majoritetens som minoritetens uppfattningar (artikel 74:5). Domen

eller en sammanfattning av den skall avkunnas offentligt.

Den tilltalades rättigheter

Även i fråga om den tilltalades rättigheter utgår uppräkningen i stadgan från

motsvarande bestämmelser i 1966 års internationella konvention om medborgerliga

och politiska rättigheter, vilka skall iakttas av domstolen (artikel 67). De

överensstämmer även väl med bestämmelserna i den europeiska konventionen om de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen).

Tilltalade skall behandlas utan åtskillnad och har rätt till en offentlig

rättegång, med de undantag som föreskrivs i stadgan, och till en rättvis och

opartisk rättegång. Bland minimirättigheterna ingår att den tilltalade skall

informeras omedelbart och i detalj om åtalet och dess betydelse på ett språk som

 han eller hon till fullo förstår och talar. Den tilltalade skall också ges

tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar och kunna överlägga

fritt och förtroligt med en försvarare som han eller hon själv har valt samt få

sin sak prövad utan onödigt dröjsmål. Vidare har den tilltalade rätt att närvara

 vid huvudförhandlingen, med det undantag för störande av ordningen som anges i

stadgan, att försvara sig personligen eller genom ett rättegångsbiträde som han

eller hon själv valt, att förhöra eller låta förhöra motpartens vittnen, att

höra egna vittnen på lika villkor som åklagaren och att åberopa de grunder och

den bevisning till sitt försvar som är tillåtna enligt stadgan. Om det krävs i

rättvisans intresse skall den tilltalade få en försvarare förordnad för sig av

domstolen, vilket skall vara utan kostnad för den tilltalade om han eller hon

saknar medel att själv betala för det. Den tilltalade har även rätt till

kostnadsfri och kompetent tolk- och översättningshjälp under närmare föreskrivna

 förhållanden.

Den tilltalade är inte skyldig att vittna eller erkänna sig skyldig till brott

och har rätt att tiga utan att detta beaktas vid bedömningen av skuldfrågan.

Däremot har han eller hon rätt att avge en muntlig eller skriftlig förklaring

till sitt försvar utan att avlägga någon sanningsförsäkran. Den tilltalade har

dessutom rätt att så snart som det är praktiskt möjligt få ta del av bevisning

som åklagaren har tillgång till och som kan tala till den tilltalades förmån

eller försvaga annan bevisning som åklagaren avser att åberopa (artikel 67:2).

Det är ytterst domstolen som skall besluta om bevisningen uppfyller de kriterier

 som anges och därför skall lämnas ut till försvaret. Förfarandet för detta

kommer att utvecklas i dess bevis- och förfaranderegler.

Skydd av uppgifter som berör nationell säkerhet

En mycket omstridd fråga som kunde lösas först i Romkonferensens slutliga

kompromisspaket var frågan om hanteringen av uppgifter som har betydelse för en

stats nationella säkerhetsintressen. Den stora tvistefrågan var vem som skulle

ha det sista ordet när det gäller avslöjande av sådana uppgifter -

Internationella brottmålsdomstolen eller den berörda staten. Kompromissen blev

ett invecklat samrådsförfarande där det slutliga avgörandet vilar hos staten

(artikel 72). Användningen av begreppet nationell säkerhet är dock avsett att

begränsa tillämpningsområdet något. Utöver dessa regler innehåller stadgan olika

 bestämmelser om sekretess.

Bestämmelserna gäller alla fall när en stat vägrar att lämna ut information med

hänvisning till nationell säkerhet och när någon som skall höras vid domstolen

framställer en sådan invändning (artikel 72:1-2). Staten får även intervenera i

processen när den anser att den nationella säkerheten äventyras. Vad som dock

alltid åvilar den aktuella staten enligt stadgan är en skyldighet att vidta alla

 skäliga åtgärder för att i samförstånd med domstolen finna en lösning (artikel

72:4-5). Det kan t.ex. vara fråga om att söka uppgifterna från annat håll eller

att träffa en överenskommelse om vilka uppgifter som skall lämnas och på vilket

sätt det skall ske. Endast när en samförståndslösning inte kan uppnås får staten

 vägra att lämna ut uppgifterna och den skall då som huvudregel redovisa skälen

för sitt beslut (artikel 72:6). Även när så sker har domstolen vissa möjligheter

 att agera, t.ex. genom ytterligare samråd med staten eller ett hänskjutande

till stadgepartsförsamlingen på grund av att domstolen anser att staten har

brustit i sin plikt att samarbeta (artikel 72:7). I vissa fall, t.ex. när

uppgifterna är tillgängliga från en annan källa, får domstolen besluta att

uppgifterna skall lämnas ut eller i vart fall beakta dem i viss utsträckning vid

 sin bedömning av sakförhållanden i målet.

Bestämmelserna gäller också när en ansluten stat efter domstolens framställning

om rättsligt samarbete vägrar att lämna ut dokument eller uppgifter som den fått

 tillgång till från en annan stat, mellanstatlig organisation eller annan

internationell organisation, t.ex. Internationella Röda Korset, under förbehåll

av sekretess (artikel 73). Den anmodade staten skall då söka uppgiftslämnarens

medgivande till utlämnandet. Om den senare är en ansluten stat som motsätter sig

 att dokumentet eller uppgifterna överlämnas till domstolen, skall

samrådsförfarandet enligt artikel 72 tillämpas. I fall när uppgiftslämnaren inte

 medger att domstolen får tillgång till uppgifterna skall den anmodade staten

underrätta domstolen om detta och uppgifterna eller dokumenten kommer då inte

att lämnas ut.

Vidare kan stater ansöka om att nödvändiga säkerhetsåtgärder vidtas för att

skydda deras tjänstemän eller företrädare och för att skydda hemliga eller

känsliga uppgifter (artikel 68:6).

5.6.6 Brottsofferfrågor - deltagande, skyddsåtgärder, gottgörelse m.m.

Till skillnad från stadgorna för de internationella brottmålstribunalerna lägger

 Romstadgan stor vikt vid brottsoffren. Förutom att lyfta fram hänsynen till

brottsoffren som en av de viktigaste anledningarna till att inrätta

Internationella brottmålsdomstolen, vilket framkommer redan i ingressen till

stadgan, har detta understrukits i handling. Den kanske viktigaste åtgärden är

den möjlighet som brottsoffren tillerkänns att söka gottgörelse från den som

döms för brott. Vidare framhålls brottsoffrens betydelse för brottmålsprocessen

genom de föreskrifter som medger ett visst deltagande och rätt till vissa

skyddsåtgärder.

Efter modell från de existerande tribunalerna skall en särskild brottsoffer- och

 vittnesenhet inrättas inom registratorskontoret för att tillhandahålla skydds-

och säkerhetsåtgärder, olika slags rådgivning och annan hjälp till brottsoffer

och vittnen som skall uppträda i processen samt andra som utsätts för risker på

grund av sådant deltagande (artikel 43:6). Enheten skall ge råd i sådana frågor

till de dömande enheterna och till åklagaren (artikel 68:4). Den skall även

innehålla personal med särskilda kunskaper angående traumatiska upplevelser,

t.ex. i samband med sexuella övergrepp, och behandling av sådana.

Brottsoffrens deltagande i brottmålsprocessen

Liksom i alla brottmålsrättegångar kommer många brottsoffer att höras i

bevissyfte under förfarandet. Utöver detta tillerkänner stadgan offren en

principiell rätt att få delta och presentera sina synpunkter i

brottmålsprocessen (artikel 68:3). Denna rätt är inte lika långtgående som t.ex.

 möjligheterna att biträda åtal i Sverige eller att föra en s.k. action public

eller genom att förklara sig parte civile i Frankrike, men den utgör en klart

starkare roll för brottsoffer i processen än den som medges i många andra

länder. Begränsningar när det gäller deltagandet måste också finnas med tanke på

 de brott, och därmed det potentiellt mycket stora antalet brottsoffer, som

domstolen har att bedöma.

Rätten att delta och föra fram sina synpunkter gäller frågor som rör

brottsoffrens personliga intressen men det är upp till domstolen att avgöra i

vilket skede av förfarandet detta lämpligen skall ske. Den skall även avgöra på

vilket sätt detta skall göras för att inte skada eller vara oförenligt med den

åtalades rättigheter eller en rättvis och opartisk rättegång. Domstolen får

besluta att brottsoffrens deltagande och framställning av synpunkter skall ske

genom ett rättsligt ombud. Närmare föreskrifter kommer att meddelas i bevis- och

 förfarandereglerna.

I något fall anvisar stadgan uttryckligen att brottsoffren skall höras. Det

gäller främst en dömande kammares avgöranden om tillstånd för åklagaren att

inleda förundersökning (artikel 15:3) samt om jurisdiktion och

processförutsättningar (artikel 19:3). I andra fall hänvisar stadgan till att

brottsoffrens intressen särskilt skall beaktas vilket ger en anvisning att det i

 dessa fall kan vara lämpligt att låta brottsoffren yttra sig. Det gäller t.ex.

i fråga om inledande av en brottsutredning eller väckande av åtal (artikel 53:1

c och 2 c) samt vid valet mellan ett förenklat förfarande vid erkännande och en

vanlig huvudförhandling (artikel 65:4) (jfr även förhållandet mellan beslut

enligt artikel 53:3 a och brottsoffrens deltagande enligt artikel 19:3).

Skyddsåtgärder

Stadgan innehåller allmänna bestämmelser om olika skydds- och säkerhetsåtgärder

för brottsoffer, vittnen och tilltalade (artikel 68). Förutom att den särskilda

brottsoffer- och vittnesenheten skall bistå med skydds- och säkerhetsåtgärder är

 också åklagaren och de dömande kamrarna skyldiga att se till att sådan åtgärder

 tillhandahålls när behov föreligger (artiklarna 54:3 f, 57:3 c, 64:6 e och

83:1).

I många fall kommer det faktiska skyddet att tillhandahållas av staterna och

stadgan föreskriver att de anslutna staterna, i enlighet med sina nationella

förfaranden, skall ge domstolen rättsligt bistånd med skydd av brottsoffer och

vittnen (artikel 93:1 j), se vidare avsnitt 5.8. Bestämmelser om skydd av

brottsoffer och vittnen finns också i de existerande tribunalernas stadgor och i

 vart fall Jugoslavientribunalen har slutit avtal med ett antal stater om sådana

 skyddsåtgärder (artikel 22 i Jugoslavientribunalens och artikel 21 i

Rwandatribunalens stadga). Det kan alltså förväntas att även Internationella

brottmålsdomstolen kommer att ingå avtal om skyddsåtgärder med de anslutna

staterna.

När det gäller brottsoffer och vittnen skall domstolen, vilket även inbegriper

åklagaren, vidta åtgärder för att skydda deras säkerhet, fysiska och psykiska

välbefinnande, värdighet och frid (artikel 68:1). Vid bedömningen skall den ta

hänsyn till faktorer som deras ålder, kön, hälsa och brottens art, särskilt när

det är fråga om sexuellt eller genusrelaterat våld eller våld mot barn.

Åtgärderna får dock inte skada eller vara oförenliga med den tilltalades

rättigheter eller en rättvis och opartisk rättegång.

Åtgärder för att skydda brottsoffer, vittnen eller tilltalade som särskilt nämns

 är förhandlingar bakom stängda dörrar eller bevisupptagning med elektroniska

eller andra hjälpmedel (artikel 68:2, se även artikel 69:2 om bevisupptagning).

Det uttalas vidare att sådana åtgärder normalt skall vidtas när det är fråga om

offer för sexuellt våld eller när offret eller vittnet är ett barn.

En annan åtgärd som kan vidtas för att skydda den som kallas för att höras i

bevissyfte och den personens familj är att inte avslöja att personen skall höras

 eller i vart fall hemlighålla dennes identitet eller uppgifter om var han eller

 hon befinner sig. Detta måste naturligtvis balanseras mot andra föreskrifter om

 skyldighet för parterna att lämna varandra information om bevisning som skall

åberopas m.m. samt berör den omstridda frågan om anonyma vittnen. Stadgan

föreskriver i detta avseende att åklagaren får undanhålla bevisning eller

information och i stället åberopa den i form av sammandrag om ett utlämnande i

enlighet med ordinarie regler om bevisuppgifter m.m. skulle kunna leda till

allvarlig fara för en persons säkerhet (artikel 68:5). Så får dock uttryckligen

bara ske beträffande förfaranden före huvudförhandlingen och åtgärderna får inte

 skada eller vara oförenliga med den tilltalades rättigheter eller störa en

rättvis och opartisk rättegång. Även om det föreligger en viss oklarhet om

stadgan ger utrymme för de dömande enheterna att gå längre än åklagaren när det

gäller undanhållande av uppgifter om ett vittnes eller annans identitet m.m. är

en rimlig tolkning av bestämmelserna att identiteten endast kan hemlighållas för

 den tilltalade fram till dess huvudförhandlingen inleds.

Skadestånd och annan gottgörelse till brottsoffer

Ett genombrott från brottsoffersynpunkt är stadgans bestämmelser om att

brottsoffer skall kunna söka skadestånd eller annan gottgörelse från

gärningsmannen (artikel 75). Ett tidigare förslag om att även stater skulle

kunna hållas ansvariga i detta avseende fick inte tillräckligt stöd. Motståndet

grundade sig bl.a. på att domstolens funktion är att utkräva individuellt ansvar

 och att ett statsansvar för gottgörelse skulle fordra en koppling mellan staten

 och gärningsmannen som skulle innebära att staten, i vart fall indirekt, kunde

anses ha ett ansvar för brotten. Andra politiska överväganden låg också bakom

oviljan att tillåta att staterna förekomma på svarandesidan i en

gottgörelseprocess. Stadgorna för de befintliga tribunalerna inskränker sig till

 att föreskriva att tribunalerna får besluta om återlämnande av egendom och

intäkter som förvärvats genom brott till de rättmätiga ägarna (artikel 24:3 i

Jugoslavientribunalens och artikel 23:3 i Rwandatribunalens stadga).

Frågan om möjligheter för brottsoffren att få en talan om gottgörelse prövad av

domstolen kom upp relativt sent i stadgeförhandlingarna och många uttryckte

skepsis i fråga om domstolens förmåga och kapacitet att hantera sådana krav.

Detta präglar föreskrifterna i stadgan och flera frågor har lämnats att avgöras

av domstolen eller i bevis- och förfarandereglerna. Framförallt har det

överlämnats till domstolen att fastställa principer för gottgörelse - vilket

inbegriper återlämnande av egendom (restitution), ersättning och rehabilitering

- till eller till förmån för brottsoffer (artikel 75:1). Vid Romkonferensen

redovisades uppfattningen, vilken togs in i en fotnot, att ledning vid

tolkningen av begreppen "brottsoffer" och "gottgörelse" bör hämtas i olika

FN-dokument, särskilt FN:s deklaration om grundläggande principer om rättvisa

för offren för brott och maktmissbruk (Generalförsamlingens resolution 40/34 den

 29 november 1985) samt ett utkast till Grundläggande principer och riktlinjer

om rätten till gottgörelse för offren för kränkningar av mänskliga rättigheter

och internationell humanitär rätt (den s.k. van Boven-rapporten, FN-dokument

E/CN.4/1997/104). Ett förslag till definition finns i de bevis- och

förfaranderegler som tagits fram (regel 85).

För en prövning av omfattningen av en skada, förlust eller men krävs i princip

att brottsoffret har begärt prövningen men domstolen får i undantagsfall även

pröva sådana frågor på eget initiativ. Vid vilken tidpunkt en sådan begäran får

framställas framgår inte av stadgan men det kan rimligen inte ske innan den

misstänktes identitet har offentliggjorts. Det kan noteras att

förundersökningskammaren får vidta åtgärder för att säkerställa ett senare

förverkande av egendom, vilken bl.a. kan tas i anspråk för gottgörelse till

brottsoffer, sedan en häktningsbeslut eller kallelse på den misstänkte har

utfärdats (artikel 57:3 e). Av stadgan framgår att ett beslut om gottgörelse

bara kan riktas mot den som har dömts för brott (artikel 75:2, se även artikel

76:3). Innan beslut om gottgörelse fattas bör den dömde, brottsoffren, andra

intresserade personer och berörda stater höras (artikel 75:3). Förfarandet

utvecklas vidare i bevis- och förfarandereglerna.

Domstolen har även möjlighet att söka rättsligt biträde från staterna i enlighet

 med stadgans ordinarie föreskrifter om samarbete för att ge effekt åt ett

avgörande om gottgörelse (artikel 75:4). Staterna är skyldiga att ge verkan åt

sådana avgöranden på motsvarande sätt som vid verkställighet av böter och

förverkande på grund av brott (artiklarna 75:5 och 109, se avsnitt 5.9).

Slutligen skall bestämmelserna om gottgörelse inte tolkas så att de inverkar på

rättigheter som brottsoffren har enligt nationell eller internationell rätt

(artikel 75:6).

Fonden för brottsoffer

Stadgan föreskriver att en särskild förvaltningsfond skall sättas upp av

stadgepartsförsamlingen till förmån för brottsoffren och deras familjer (artikel

 79). Stadgepartsförsamlingen skall även bestämma hur fonden skall förvaltas.

Domstolen får besluta att penningmedel och andra tillgångar som samlats in genom

 böter eller förverkande av egendom skall tillföras fonden. Det kan också

förutsättas att frivilliga bidrag från stater, organisationer och enskilda

kommer att ingå i fonden.

I samband med att domstolen beslutar om gottgörelse till brottsoffer får den

också anvisa att utbetalning skall ske genom den särskilda förvaltningsfonden

(artikel 75:2).

5.6.7 Överklagande och omprövning

Överklagande av ett avgörande i frågor om ansvar eller straff

Rättegångskammarens avgöranden av ansvarsfrågor får överklagas till

överklagandekammaren av såväl åklagaren som den dömde (artikel 81). Frågan om

rätt för åklagaren att överklaga friande domar var mycket omstridd, eftersom

detta i många nationella system inte är tillåtet. Enligt stadgan får emellertid

åklagaren överklaga en sådan dom med hänvisning till att förfarandet,

bevisvärderingen eller rättstillämpningen varit felaktig. Åklagaren får även

överklaga en dom till förmån för den dömde, vilket överensstämmer med den

objektivitetsskyldighet som åvilar åklagaren (artikel 81:1 b, se även artikel

54:1 a). Utöver de grunder som gäller för åklagarens rätt att överklaga, får den

 dömde också åberopa varje omständighet som påverkar domens eller förfarandets

rättvishet eller tillförlitlighet. Båda parter får även överklaga ett av

rättegångskammaren utdömt straff på den grunden att straffet inte står i

proportion till de brott som det avser (artikel 81:2 a). Principen om reformatio

 in pejus gäller när avgörandet endast överklagas av den dömde eller till dennes

 förmån, dvs. att ett sådant överklagande inte får leda till att den dömde fälls

 till ansvar för ytterligare eller svårare brott eller till en strängare straff

än vad rättegångskammaren har dömt ut (artikel 83:2).

Frågan om häktning i avvaktan på att ett överklagande prövas har redovisats i

avsnitt 5.6.3. Det utdömda straffet skall inte verkställas under den tid som

överklagande får ske och den tid under vilken ett överklagande prövas (artikel

81:4).

Överklagandekammaren har samma processuella befogenheter som en

rättegångskammare (artikel 83:1). Stadgan föreskriver att motparten bör höras

innan det överklagade avgörandet ändras (artikel 81:2 b-c) och

överklagandekammaren kan antingen ändra avgörandet eller lämna målet till en

annan rättegångskammare för en ny prövning (artikel 83:2-3).

Överklagandekammaren får besluta att själv ta upp bevisning och har även

möjlighet att återförvisa en sakfråga till den ursprungliga rättegångskammaren

för omprövning och återrapportering.

Överklagande av ett avgörande om gottgörelse

Rättegångskammarens avgörande i fråga om gottgörelse till brottsoffer får

överklagas av en rättslig företrädare för brottsoffren, svaranden (dvs. den som

dömts för brott) och tredje man som är rättmätig ägare till egendom som har

påverkats negativt av avgörandet (artikel 82:4). Ytterligare bestämmelser skall

ges i bevis- och förfarandereglerna.

Överklagande av andra beslut

Vissa beslut som förundersöknings- eller rättegångskammaren fattar får

överklagas särskilt (artikel 82). Det gäller beslut som rör domstolens

jurisdiktion eller processförutsättningar med hänsyn till

komplementaritetsprincipen, beslut som rör frihetsberövande eller frigivning och

 vissa beslut som förundersökningskammaren fattar på eget initiativ (artikel

82:1 a-c). För att skapa en ordning som på ett flexibelt sätt begränsar utrymmet

 för att särskilt överklaga olika beslut om preliminärfrågor, vilket kan leda

till allvarliga fördröjningar, men som ändå möjliggör sådana överklaganden i

vissa fall, har det införts en ventil så att förundersöknings- och

rättegångskamrarna kan tillåta att ett beslut får överklagas (artikel 82:1 d).

Tillstånd för överklagande får meddelas om frågan i väsentlig mån skulle inverka

 på ett rättvist och snabbt rättsligt förfarande eller utgången i målet och där

kammaren anser att överklagandekammarens omedelbara avgörande av frågan

påtagligt skulle främja förfarandet. De beslut som avses är t.ex. sådana som

grundar sig på en inte tidigare avgjord eller omstridd rättslig bedömning och

där den motsatta utgången skulle ha stor betydelse för den fortsatta

handläggningen av målet.

Förundersökningskammarens beslut i fråga om utredningar på plats i en stat när

rättsligt samarbete med staten inte har varit möjligt att uppnå - artikel 57:3 d

 - får överklagas särskilt av åklagaren och den berörda staten, men detta

fordrar att prövningstillstånd lämnas (artikel 82:2). Ett sådant överklagande

skall handläggas med förtur.

En viktig princip är att ett överklagade normalt inte skall ha uppskjutande

verkan för det beslut som har överklagats (artikel 82:3). På parts begäran får

dock överklagandekammaren besluta om inhibition. Förutsättningarna för detta

skall utvecklas närmare i bevis- och förfarandereglerna.

Övriga processuella beslut får överklagas i samband med att det slutliga

avgörandet överklagas.

Omprövning

Personer som domstolen har dömt för brott och åklagaren, men bara till den

dömdes förmån, kan efter överklagandetidens utgång söka omprövning hos

överklagandekammaren för att få avgörandet ändrat i ansvars- eller straffdelen

(artikel 84:1). Om den dömde har avlidit får omprövning sökas av personens make

eller maka, barn, föräldrar eller någon annan levande person som skriftligen har

 instruerats av den dömde att göra en sådan ansökan. Omprövning kan bl.a.

beviljas om nytt bevis har framkommit som inte var tillgänglig vid den tidigare

rättegången, vilket förhållande inte kan tillskrivas - helt eller delvis - den

part som ansöker om omprövning, och beviset har sådan betydelse att det, om det

hade förebringats vid rättegången, troligen skulle ha lett till en annan utgång

i målet. Vidare får omprövning medges om det framkommit att avgörande bevisning,

 som legat till grund för den fällande domen, varit falsk, förfalskad eller

förvanskad eller om en eller flera av de domare som deltagit i åtalsbekräftelsen

 eller den fällande domen i det aktuella fallet har gjort sig skyldig till ett

grovt tjänstefel eller ett allvarligt åsidosättande av sina skyldigheter enligt

stadgan som är av så allvarlig art att det motiverar att domaren entledigas.

Överklagandekammaren skall avvisa ansökan om den finner den vara ogrundad. Om

kammaren däremot finner att den är välgrundad skall den antingen låta den

tidigare eller en ny rättegångskammare eller själv avgöra om omprövning skall

beviljas (artikel 84:2). Innan beslut fattas om omprövning, skall parterna höras

 på det sätt som närmare skall anges i domstolens bevis- och förfaranderegler.

5.6.8 Brott mot domstolen och dess verksamhet

Internationella brottmålsdomstolen har behörighet att själv utreda och lagföra

brott som riktas mot domstolen och dess egen verksamhet (artikel 70). Brotten

omfattar olika former av menedsbrott, övergrepp i det rättsliga förfarandet och

mot domstolens tjänstemän samt vissa besticknings- och mutbrott (artikel 70:1).

Vidare föreskrivs en skyldighet för de anslutna staterna att utvidga sina

straffrättsliga bestämmelser som kriminaliserar brott mot egna förundersökningar

 och rättegångar så att de också omfattar de brott mot domstolens rättsliga

process som anges, dock under förutsättning att de begås på statens territorium

eller av dess medborgare (artikel 70:4 a). Detta saknar motsvarighet i de regler

 som gäller för de internationella brottmålstribunalerna.

Det blir därmed fråga om konkurrerande jurisdiktion. Prioritetsordningen är

däremot inte helt klar och den avgörande bestämmelsen - artikel 70:4 b - skiljer

 sig dessutom på denna punkt i de olika officiella språkversionerna. Den

engelska versionen, vilket var det språk på vilket bestämmelserna utformades,

ger närmast vid handen att det är Internationella brottmålsdomstolen som skall

avgöra om och när den skall utöva sin jurisdiktion. Denna tolkning vinner även

visst stöd i de regler som föreslås i bevis- och förfarandereglerna.

Dessa brott jämställs inte med stadgans huvudbrott. Framförallt gäller detta

villkoren för det rättsliga samarbetet med domstolen. I stället för den ordning

som gäller för stadgans huvudbrott enligt del 9 i stadgan (se avsnitt 5.8) skall

 staterna tillämpa sina ordinarie regler om utlämning och rättslig hjälp i dessa

 fall (artikel 70:2).

De straff som kan bli aktuella är fängelse högst fem år och böter, vilka kan

förenas (artikel 70:3). Det närmare förfarandet ges i bevis- och

förfarandereglerna (artikel 70:2).

Bestämmelser om rättegångsförseelser finns i artikel 71.

5.7 Straff och andra rättsverkningar av brott

Internationella brottmålsdomstolen har något fler straff att välja mellan än de

befintliga tribunalerna för f.d. Jugoslavien och Rwanda. De straff som kan bli

aktuella är fängelse, som antingen kan vara tidsbegränsat till högst 30 år eller

 ett livstidsstraff, och detta kan förenas med böter enligt närmare bestämmelser

 i bevis- och förfarandereglerna (artikel 77). I sammanhanget bör särskilt

noteras att böter endast skall användas som ett eventuellt tillägg till ett

fängelsestraff. Ett livstidsstraff får väljas med hänsyn till att brottet är

utomordentligt allvarligt eller till den dömdes personliga omständigheter.

Straffet skall verkställas i en stat som domstolen bestämmer, se avsnitt 5.9.

Dödsstraff förekommer inte.

Såväl frågan om dödsstraff som frågan om livstidsstraff var mycket omtvistade

under stadgeförhandlingarna. Vissa stater krävde att dödsstraff skulle ingå

bland straffen medan många andra stater, däribland Sverige, fann detta helt

oacceptabelt. I andra hand krävde dödsstraffsförespråkarna att livstidsstraff

skulle kunna dömas ut. Detta förorsakade i sin tur problem för stater som inte

tillåter livstidsstraff i sina nationella rättsordningar. I vissa stater är

t.o.m. livstidsstraff förbjudna enligt landets konstitution. I den kompromiss

som slutligen ledde till att stadgan innehåller livstids fängelse, men inte

dödsstraff, som möjligt straff ingår därför även några andra bestämmelser. När

det gäller fängelsestraff föreskriver stadgan ett automatiskt förfarande för

översyn av straffen (artikel 110), se vidare avsnitt 5.9. I fråga om tillämpliga

 straff säger stadgan vidare att detta val inte skall påverka tillämpningen av

straff som föreskrivs i nationell rätt eller nationell lagstiftning som inte

innehåller samma straff som stadgan (artikel 80).

Stadgan ger vissa anvisningar hur fängelsestraffet skall bestämmas, vilka skall

utvecklas vidare i bevis- och förfarandereglerna (artikel 78). Domstolen skall

ta hänsyn till brottslighetens svårighetsgrad och den dömdes personliga

förhållanden. Avräkning skall ske för den tid som den dömde har varit berövad

friheten på grund av domstolens beslut och avräkning får även medges för andra

frihetsberövanden. När någon döms för mer än ett brott skall domstolen bestämma

ett straff för vart och ett av brotten samt ett sammanlagt straff som skall

avtjänas för samtliga brott. Det sammanlagda straffet skall inte vara lägre än

det högsta enskilda straffet men får inte överstiga fängelse i 30 år eller på

livstid.

Under förhandlingarna uppmärksammades även frågan om lämpliga straff för unga

lagöverträdare och det konstaterades att domstolen svårligen skulle kunna

tillhandahålla sådana. Med stadgans slutliga utformning uppstår dock inte detta

problem eftersom domstolen bara har jurisdiktion över gärningsmän som är 18 år

eller äldre när brottet begicks (artikel 26), se avsnitt 5.4.2.

Domstolen har även möjlighet att besluta om förverkande av det utbyte, den

egendom och de tillgångar som direkt eller indirekt härrör från brottet, men

måste då ta hänsyn till de rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man

(artikel 77:2 b). Även sådana beslut skall ges effekt i de anslutna staterna

(artikel 109), se vidare avsnitt 5.9.

5.8 Rättsligt samarbete mellan domstolen och stater m.fl.

En omfattande och viktig del av stadgan behandlar frågan om rättsligt samarbete

mellan Internationella brottmålsdomstolen och de anslutna staterna m.fl. Dessa

regler, som påkallar nationella lagstiftningsåtgärder, är grundläggande för

domstolens effektivitet eftersom den för att fungera är starkt beroende av att

staterna samarbetar. Någon egen polisstyrka har den inte. Reglerna om

samarbetsskyldighet är därför mer långtgående än vad som är vanligt i

överenskommelser stater emellan. Detta kan dock väl motiveras av att domstolen

är en institution som de anslutna staterna har varit med att skapa och vars

regelverk de även senare har inflytande över. Samarbetsskyldighetens omfattning

är alltså känd och kan inte förändras utan att staterna är medvetna om och har

inflytande över detta.

För att undvika oriktiga paralleller med vad som gäller för rättsligt samarbete

mellan stater använder stadgan delvis andra begrepp än de som vanligen

förekommer (se t.ex. artikel 102). En skillnad här är att ömsesidighet inte är

en grundförutsättning för samarbetet. I stället är det främst fråga om rättsligt

 biträde som de anslutna staterna skall lämna domstolen. Det finns dock även

föreskrifter om begränsad rättslig hjälp i den andra riktningen, dvs. från

domstolen till staterna (artikel 93:10).

Bestämmelserna om rättsligt samarbete finns huvudsakligen samlade i del 9, med

undantag för bl.a. samarbete beträffande lagföring av brott mot domstolens

verksamhet (se avsnitt 5.6.8) och verkställighetsfrågor (se avsnitt 5.9).

5.8.1 Allmänna bestämmelser om samarbetet med domstolen

Grundregeln är att de anslutna staterna är skyldiga att till fullo samarbeta med

 Internationella brottmålsdomstolen i fråga om förundersökning och lagföring av

brott som omfattas av domstolens jurisdiktion (artikel 86). För att möjliggöra

detta skall de anslutna staterna säkerställa att det finns nationella

förfaranden tillgängliga för alla former av samarbete som anges i stadgan

(artikel 88).

Domstolen har behörighet att söka rättslig hjälp från de anslutna staterna,

vilket skall ske via diplomatiska eller andra kanaler som staten anvisar i

samband med att den ansluter sig till stadgan (artikel 87:1). Framställningen

får även göras via Interpol eller någon annan lämplig organisation. Vidare får

domstolen söka samarbete och rättslig hjälp från stater som inte är anslutna

till stadgan och mellanstatliga organisationer (artikel 87:5-6). Om en stat -

oavsett om den är ansluten till stadgan eller ej - underlåter att samarbeta med

domstolen i strid med stadgan eller en särskild överenskommelse får domstolen

vända sig till stadgepartsförsamlingen eller, i fall som rådet har initierat,

till FN:s säkerhetsråd (artikel 87:5 och 7).

Staterna får i samband med att de blir parter i stadgan välja om framställningar

 om rättslig hjälp och därtill bifogat material från domstolen skall vara

översatta till ett officiellt språk i den anmodade staten eller upprättade på

något av domstolens arbetsspråk, dvs. normalt franska och engelska (artikel

87:2). Detta val kan senare ändras. När resultatet från en bevisupptagning för

domstolens räkning eller från andra former av rättslig hjälp rapporteras till

domstolen, skall detta ske i ursprunglig språkversion och form, dvs. normalt på

den anmodade statens språk (artikel 99:3).

Den anmodade staten skall hålla framställningen, med bifogade handlingar, hemlig

 i den utsträckning det kan ske med hänsyn till verkställandet av densamma

(artikel 87:3). Domstolen får i samband med framställningen om samarbete vidta

nödvändiga säkerhetsåtgärder för att skydda brottsoffer, möjliga vittnen och

deras familjer samt begära att den anmodade stater behandlar mottagen

information på ett sätt så att sådana personer skyddas (artikel 87:4).

5.8.2 Frihetsberövanden och överlämnande av misstänkta till domstolen

Begäran om anhållande och överlämnande till domstolen

Internationella brottmålsdomstolen får begära rättslig hjälp med att anhålla och

 överlämna misstänkta personer till domstolen från varje stat på vars

territorium den misstänkte kan befinna sig (artikel 89:1). De förutsättningar

som måste vara uppfyllda för att ett häktningsbeslut skall få meddelas har

behandlats i avsnitt 5.6.3. Stadgan innehåller detaljerade bestämmelser om

framställningens innehåll samt de handlingar och det övriga material som skall

bifogas denna (artikel 91). Framställningen skall vara skriftlig. I brådskande

fall får varje kommunikationsmedel som medger överföring av skriftliga

meddelanden användas, t.ex. telefax eller elektronisk post, men detta skall

följas av en bekräftelse lämnad genom ordinarie kanal. Något olika villkor i

fråga om framställningens innehåll ställs beroende på om personen redan är dömd

av domstolen eller inte.

Anslutna stater är skyldiga att på begäran lämna biträde med anhållande och

överlämnandet i enlighet med stadgan och nationella förfaranderegler. Åtgärder

för att gripa den sökte personen skall vidtas omedelbart efter det att

framställningen har mottagits och överlämnandet till domstolen så snart som

möjligt efter begäran (artikel 59:1 och 7). Den prövning som skall ske i den

anmodade staten med anledning av frihetsberövandet har redovisats i avsnitt

5.6.3. Den misstänkte personen har dessutom möjlighet att inför nationella

myndigheter bestrida begäran om överförande till domstolen på den grunden att

lagföring redan skett - principen om ne bis in idem (artikel 89:2). Staten skall

 då kontakta domstolen för att ta reda på om den har meddelat något relevant

avgörande om processförutsättningar. Om processförutsättningar föreligger skall

framställningen efterkommas och om en prövning om processförutsättningar pågår

får staten besluta att skjuta upp verkställigheten till dess domstolen har

avgjort frågan.

Några andra grunder för att vägra att på begäran överlämna en misstänkt person

till domstolen finns inte. Detta avviker från vad som normalt gäller vid

utlämning på grund av brott mellan stater. Under förhandlingarna förelåg det

förslag om ett flertal undantag från skyldigheten att överlämna någon till

domstolen, t.ex. på grund av att personen är medborgare i den anmodade staten

eller ett parallellt straffrättsligt förfarande i den staten, men dessa vann

inte tillräckligt stöd och stadgan anger uttryckligen att det förhållandet att

lagföring för andra brott pågår eller att den misstänkte avtjänar ett

fängelsestraff inte medför grund för att vägra domstolens begäran. I ett sådant

fall skall dock den anmodade staten samråda med domstolen för att bl.a. lösa

samordningsproblem som kan uppstå (artikel 89:4). Huvudregeln är dock statens

skyldighet att fullt ut samarbeta med domstolen.

Provisoriskt anhållande

I brådskande fall får domstolen begära ett provisoriskt anhållande av en

misstänkt (artikel 92:1). Samma förutsättningar gäller för beslut om denna form

av frihetsberövande som för ett beslut om anhållande och överlämnande och för

den anmodade statens skyldigheter att efterkomma domstolens begäran (artiklarna

58-59). Skillnaden är att det inte samtidigt begärs att personen skall

överlämnas till domstolen och att framställningen inte behöver innehålla alla de

 uppgifter som krävs när både anhållande och överlämnande begärs (artikel

92:1-2, jfr. artikel 91).

Avsikten är emellertid att framställningen skall följas av en begäran om

överlämnande till domstolen och en person som är provisoriskt anhållen får

friges om en sådan begäran och de kompletterande uppgifter som krävs inte har

nått den anmodade staten inom en tidsperiod som skall föreskrivas i bevis- och

förfarandereglerna (artikel 92:3). När den misstänkte personen själv inom den

föreskrivna tiden medger att bli överlämnad till domstolen skall dock den

anmodade staten så snart som möjligt överlämna honom eller henne om det får ske

enligt nationella regler. En frigivning enligt dessa bestämmelser utgör inte

hinder mot att personen därefter berövas friheten och överlämnas sedan domstolen

 kompletterat den första framställningen med en begäran om överlämnande och de

övriga handlingar som då krävs (artikel 92:4).

Tillfälligt överförande till domstolen

Enligt stadgan får Internationella brottmålsdomstolen begära att en person som

är frihetsberövad i en stat tillfälligt skall överföras till domstolen för

identifiering, för upptagning av vittnesmål eller i något annat syfte (artikel

93:7). För att detta skall få ske krävs det att den berörde personen frivilligt

och medvetet medger åtgärden samt att den anmodade staten samtycker till ett

överförande på sådana villkor som staten och domstolen kan komma överens om.

Personen skall hållas i förvar under den tid han eller hon är tillfälligt

överförd till domstolen och den senare skall ofördröjligen återsända personen

när syftet med överförandet har uppfyllts.

Konkurrerande framställningar

Stadgan innehåller föreskrifter för det fall en ansluten stat samtidigt har att

ta ställning till en begäran från Internationella brottmålsdomstolen om

överlämnande och från en annan stat om utlämning beträffande samma person

(artikel 90).

En av de svårigheter som uppstod i samband med utformningen av dessa regler var

förhållandet mellan anslutna staters skyldigheter gentemot domstolen enligt

stadgan och gentemot stater till följd av andra överenskommelser. En annan

aspekt att ta hänsyn till var principen att domstolen skall vara ett komplement

till de nationella rättsordningarna och därmed att nationell lagföring i princip

 skall ha företräde. Samtidigt var det viktigt att ge Internationella

brottmålsdomstolen företräde t.ex. i fall när den konkurrerande framställningen

endast gjorts för att hindra domstolens lagföring. Resultatet av dessa

överväganden är relativt komplicerade föreskrifter om hur den anmodade staten

skall bedöma framställningarna.

När båda framställningarna avser samma gärning, skall Internationella

brottmålsdomstolen och den begärande staten underrättas om detta förhållande

(artikel 90:1). Om den stat som begärt utlämning också är ansluten till stadgan,

 skall den anmodade staten ge företräde till domstolens begäran under vissa

omständigheter (artikel 90:2). Det skall ske om domstolen redan har beslutat att

 processförutsättningar föreligger och prövningen avsett det förfarande i den

andra anslutna staten som dess framställning har som grund. Detsamma gäller om

Internationella brottmålsdomstolen kommer till den slutsatsen vid en prövning

som äger rum med anledning av den anmodade statens underrättelse om den

konkurrerande framställningen. I avvaktan på domstolens prövning av om

processförutsättningar föreligger får den anmodade staten handlägga den

konkurrerande framställningen, men inte utlämna den misstänkte till den andra

staten (artikel 90:3). Domstolens prövning skall ske med förtur.

Om den konkurrerande framställningen kommer från en icke ansluten stat skall den

 anmodade staten efterkomma Internationella brottmålsdomstolens begäran om den

domstolen har beslutat att processförutsättningar föreligger och den anmodade

staten inte är under en internationell förpliktelse att utlämna personen till

den andra staten (artikel 90:4). När frågan om processförutsättningar inte har

avgjorts får den anmodade staten gå vidare med handläggningen av den

konkurrerande framställningen (artikel 90:5). Om den anmodade staten enligt en

existerande internationell förpliktelse, t.ex. ett utlämningsavtal med den andra

 staten, är skyldig att lämna ut personen anvisar stadgan vissa förhållanden som

 den anmodade staten skall beakta vid valen mellan ett överlämnande till

domstolen eller en utlämning till den andra staten (artikel 90:6). Alla

relevanta omständigheter skall vägas in, men det skall särskilt beaktas i vilken

 ordning framställningarna har lämnats, den begärande statens intresse - t.ex.

om gärningen begåtts på dess territorium och brottsoffrens och gärningsmannens

nationalitet - samt möjligheterna för att personen senare kommer att utlämnas

från domstolen till den begärande staten.

Om domstolen efter underrättelsen om de konkurrerande framställningarna kommer

fram till att processförutsättningar inte föreligger men den anmodade ändå

vägrar att lämna ut personen till den stat som begärt utlämning, skall domstolen

 underrättas om detta (artikel 90:8).

När en konkurrerande framställning om utlämning från någon stat avser andra

gärningar än domstolens framställning, skall en anmodad stat som är ansluten

till stadgan ge domstolen företräde om det inte föreligger någon internationell

skyldighet att utlämna personen till den begärande staten (artikel 90:7). Om en

sådan internationell förpliktelse föreligger skall den anmodade staten vid valet

 särskilt beakta de omständigheter som gäller när framställningarna avser samma

gärning, men även ta hänsyn till hur allvarliga de olika gärningarna i

respektive framställning är.

Transitering av misstänkta över en stats territorium

En ansluten stat skall, på Internationella brottmålsdomstolens begäran, tillåta

att misstänkta transporteras över dess territorium i samband med att personen

överlämnas från en annan stat till domstolen (artikel 89:3). Undantag gäller om

transiteringen skulle försvåra eller försena överlämnandet och ingen

framställning behövs om personen transporteras med flyg som inte mellanlandar i

staten. Den misstänkte skall hållas frihetsberövad under transiteringen. Om en

oplanerad landning sker får dock den berörda staten begära att domstolen gör en

framställning om tillstånd för transitering. Personen skall vara berövad

friheten i avvaktan på domstolens framställning, dock högst i 96 timmar från den

 oplanerade landningen.

Stadgan innehåller också föreskrifter om de uppgifter som skall ingå i och

handlingar som skall bifogas en sådan framställning.

Specialitetsprincipen

I likhet med vad som föreskrivs i flera konventioner och överenskommelser mellan

 stater om utlämning föreskriver stadgan hinder mot lagföring för tidigare

brottslighet som inte omfattas av Internationella brottmålsdomstolens

framställning, den s.k. specialitetsprincipen (artikel 101). Det har uttryckts

så att den person som överlämnas till domstolen inte får lagföras, straffas

eller hållas i fängsligt förvar för någon annan gärning som har begåtts före

överlämnandet än den eller de gärningar som utgör grunden för brott för vilka

personen har överlämnats till domstolen (artikel 101:1).

En sådan bestämmelse fyller en funktion när det gäller utlämning från en stat

till en annan för att skapa garantier för att personer som lämnas ut inte kommer

 att lagföras för tidigare handlingar som inte kan grunda utlämning, t.ex.

politiska brott. Den anses också vara viktig av stater som av konstitutionella

skäl inte kan lämna ut egna medborgare till en annan stat. Däremot riskerar

bestämmelsen att onödigtvis komplicera domstolens arbete med tanke på att

lagföring här bara får ske för brott som de anslutna staterna har accepterat att

 domstolen har jurisdiktion över. Vidare är de anslutna staterna, som nämnts, i

princip skyldiga att efterkomma domstolens begäran om överlämnande. Problem kan

t.ex. uppstå när åklagaren förändrar åtalet (artikel 61) och domstolen kan i så

fall tvingas att söka den utlämnande statens medgivande till lagföring för andra

 gärningar än de som låg till grund för överlämnandet.

Stadgan föreskriver att domstolen får begära att den stat som överlämnar en

person skall bevilja dispens från specialitetsprincipen i det enskilda fallet

och att anslutna stater skall eftersträva att göra sådana avståenden (artikel

101:2). För att möjliggöra detta kan domstolen åta sig att lämna ytterligare

information.

5.8.3 Andra former av samarbete och rättslig hjälp

Olika former av rättslig hjälp

Internationella brottmålsdomstolen kan begära olika former av rättslig hjälp

utöver överlämnande av misstänkta personer till domstolen och anslutna stater är

 skyldiga att efterkomma en sådan begäran i enlighet med de förfaranden som

föreskrivs i nationell rätt (artiklarna 93:1 och 99:1). Stadgan räknar upp olika

 former av rättslig hjälp som staterna skall kunna ge, vilka dock inte är

uttömmande. Även andra former av rättslig hjälp för att främja förundersökning

och lagföring vid domstolen än de som uttryckligen anges skall på begäran lämnas

 under förutsättning att de inte är förbjudna enligt nationell rätt. Utrymmet

för att vägra en begärd åtgärd behandlas särskilt nedan.

Framställning och genomförande

När det gäller framställningar om olika former av rättslig hjälp finns

detaljerade föreskrifter i stadgan, vilka i stort motsvarar vad som gäller för

en begäran om överlämnande av en misstänkt person till domstolen (artikel 96).

Rättslig hjälp skall ges med tillämpning av nationella förfaranderegler (artikel

 99:1). Domstolen har möjlighet att föreskriva att ett visst förfarande skall

följas vid verkställandet och dessa föreskrifter skall följas av den anmodade

staten om de inte är förbjudna enligt nationell rätt (artiklarna 96:2 d och

99:1). Detsamma gäller beträffande rätt för vissa personer att närvara och

biträda de nationella myndigheterna vid verkställandet, t.ex. åklagaren,

utredare från domstolen eller en försvarare. När det gäller förhör med personer

som det finns anledning att misstänka för brott föreskriver stadgan dessutom

vissa rättigheter som även nationella myndigheter skall iaktta (artikel 55:2).

Reglerna om sekretess för uppgifter som berör nationell säkerhet gäller även när

 rättsligt biträde skall lämnas (artikel 99:5).

Vid stadgeförhandlingarna framhölls vikten av att åklagaren måste kunna

genomföra utredningsåtgärder utan att företrädare för den anmodade staten

medverkar. Detta var dock kontroversiellt med hänsyn till synen i olika länder

på vad som utgör myndighetsutövning. Resultatet blev bestämmelser som medger

åklagaren att, om det är nödvändigt, utföra åtgärder i en stat utan att

företrädare för dess myndigheter är närvarande (artikel 99:4). Detta får

emellertid bara ske om det är av avgörande betydelse för att framställningen

skall kunna verkställas och åtgärderna får inte innefatta användning av

tvångsmedel. Exempel som anges i bestämmelserna är förhör med personer som

medverkar frivilligt eller syn av en offentlig plats. Huvudregeln är att sådana

åtgärder skall ske efter konsultationer mellan domstolen och den berörda staten,

 varvid staten kan ställa villkor. I mycket begränsad utsträckning får

undersökningar ske på plats i den stat där brottet har begåtts utan att

samarbete med den berörda staten har kunnat erhållas (artiklarna 54:2 b, 57:3 d

och 99:4 a), se även avsnitt 5.6.2. Därvid fordras bl.a. att Internationella

brottmålsdomstolen har prövat frågan om processförutsättningar enligt artikel 18

 eller 19.

I brådskande fall skall den anmodade staten, på domstolens begäran, skyndsamt

rapportera resultatet av åtgärderna till domstolen (artikel 99:2).

Vägransgrunder och sekretess

Stadgan anger några grunder för att vägra att lämna rättslig hjälp som domstolen

 har begärt. Det gäller åtgärder som strider mot en befintlig, grundläggande

rättslig princip med allmän tillämplighet enligt nationell rätt samt utlämnande

av dokument eller utlämning av bevisning som rör statens nationella säkerhet

(artikel 93:3-4). För dessa fall föreskrivs emellertid olika former av

samrådsförfaranden innan framställningen avslås (artikel 93:3-5 och, i fråga om

information som gäller nationell säkerhet, artikel 72). Olika alternativ för att

 övervinna problemet skall därvid övervägas, t.ex. särskilda villkor,

verkställighet vid en senare tidpunkt eller på annat sätt än vad som begärts. Om

 en dömande kammare eller åklagaren accepterar särskilda villkor eller liknande

skall dessa följas. Domstolen kan också välja att förändra framställningen. När

framställningen avslås skall domstolen underrättas om skälen för det (artikel

93:6). I vissa fall får verkställandet skjutas upp, se avsnitt 5.8.4.

Framställningen och bifogade handlingar skall, som tidigare nämnts, vara

sekretessbelagda i den anmodade staten (artikel 87:3) och sekretess för

handlingar och upplysningar skall gälla vid domstolen i den mån inte ett

offentliggörande i någon form fordras för den utredning eller det förfarande som

 framställningen avser (artikel 93:8). När det är påkallat får den anmodade

staten överlämna handlingar och upplysningar på villkor av sekretess och

åklagaren får i så fall endast använda de handlingarna eller upplysningarna för

att generera annan bevisning. Även när ett överlämnande skett på villkor om

sekretess kan den anmodade staten, på eget initiativ eller på åklagarens

begäran, senare tillåta att det sekretessbelagda materialet offentliggörs och

därmed kan användas som bevisning.

Konkurrerande framställningar

Konkurrerande framställningar kan naturligtvis förekomma även beträffande andra

former av rättslig hjälp än överlämnande av en person till domstolen. Detta

behöver dock inte innebära lika stora problem och stadgan föreskriver att den

anmodade staten skall, om båda framställningarna skall efterkommas enligt

internationella förpliktelser, eftersträva att uppfylla dem båda (artikel 93:9

a). Samråd skall ske med domstolen och den andra staten och möjliga åtgärder är

att skjuta upp eller ange villkor för någon av framställningarna. Om detta

misslyckas gäller reglerna för konkurrerande framställningar om överlämnande och

 utlämning av en person (se artikel 90 som redovisas i avsnitt 5.8.2). Det kan

också förekomma att en framställning avser information, egendom eller personer

där beslutanderätten om rättslig hjälp enligt en internationell överenskommelse

skall avgöras av en annan stat än den anmodade eller av en mellanstatlig

organisation. I dessa fall skall domstolen underrättas och begäran i stället

riktas till den andra staten eller organisationen (artikel 93:9 b).

Rättslig hjälp som Internationella brottmålsdomstolen kan lämna

Även om det i första hand är staterna som skall lämna Internationella

brottmålsdomstolen biträde vid lagföringen av brott, och därmed inte är fråga om

 ömsesidigt bistånd, innehåller stadgan föreskrifter om begränsad rättslig hjälp

 som domstolen kan lämna en stat (artikel 93:10). Det gäller rättslig hjälp åt

en stat - ansluten eller inte - som lagför brott som också faller inom

Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion eller ett annat allvarligt

brott enligt nationell rätt. Domstolen kan då bl.a. ge rättslig hjälp i form av

översändande av redogörelser, handlingar och annat bevismaterial som har tagits

upp under en brottsutredning eller rättegång vid domstolen eller genom förhör

med någon som har berövats friheten enligt domstolens beslut. I fråga om

handlingar och annan bevisning som domstolen fått tillgång till genom biträde

från en stat krävs den statens tillstånd innan materialet lämnas vidare. När det

 gäller uppgifter som vittnen eller experter har lämnat skall domstolen iaktta

stadgans bestämmelser om skyddsåtgärder. Framställningar till domstolen om

rättslig hjälp åt en stat skall i princip ha samma innehåll som motsvarande

framställningar från domstolen (artikel 96:4).

5.8.4 Gemensamma bestämmelser

Uppskjutet verkställande av en framställning

Under vissa särskilt angivna förutsättningar får den anmodade staten skjuta upp

verkställandet av en framställning från Internationella brottmålsdomstolen om

samarbete eller rättslig hjälp. Detta hänger främst samman med den s.k.

komplementaritetsprincipen (avsnitt 5.4.5).

Följaktligen får en stat skjuta upp verkställandet av en begäran när en

invändning beträffande domstolens behörighet - jurisdiktion eller

processförutsättningar med hänsyn till nationella förfaranden - har framställts

och skall prövas av Internationella brottmålsdomstolen (artikel 95). Detta

gäller dock inte utredningsåtgärder i form av bevisupptagning som åklagaren har

fått domstolens medgivande att vidta enligt artikel 18 eller 19. Det ställs inte

 något uttryckligt krav på att det skall vara den anmodade staten som skall ha

framställt invändningen eller ens att invändningen skall ha någon betydelse för

statens skyldighet att efterkomma domstolens begäran. I vart fall de stater som

har anslutit sig till stadgan torde dock bara ha rätt att skjuta upp

verkställandet om domstolens prövning har betydelse för detsamma.

Även när verkställandet skulle störa en pågående nationell lagföring för annan

brottslighet än den framställningen avser får verkställandet skjutas upp under

en tidsperiod som den anmodade staten och domstolen kommer överens om (artikel

94). Uppskovet får inte vara längre än vad som är nödvändigt för avsluta de

pågående lagföringsåtgärderna och den anmodade staten skall, innan

verkställandet skjuts upp, överväga om verkställandet kan ske direkt om det

förenas med villkor. Även om staten skjuter upp åtgärderna har åklagaren rätt

att begära att den vidtar åtgärder för att säkerställa bevis.

Samrådsbestämmelser

Förutom ett antal bestämmelser om samråd mellan den anmodade staten och

domstolen i specifika situationer - t.ex. när det gäller nationell säkerhet

(artikel 72) eller särskilda villkor i nationell rätt (artiklarna 91:4 och 96:3)

 - innehåller stadgan en allmän bestämmelse om konsultationer (artikel 97). Den

allmänna bestämmelsen föreskriver att en ansluten stat skall samråda med

domstolen så snart ett problem har identifierats i samband med en framställning

om rättsligt samarbete, vilket skulle kunna försvåra eller förhindra

verkställandet av domstolens begäran. Det skall ske utan dröjsmål.

Exempel på sådana problem kan vara att domstolen har lämnat otillräcklig

information, att den eftersökta personen inte kan återfinnas, att den person som

 finns i den anmodade staten helt klart är någon annan än den som söks eller att

 verkställandet av domstolens framställning skulle innebära ett brott mot en

redan ingången internationell förpliktelse i förhållande till en annan stat.

Kostnader

Vissa kostnader som uppstår i samband med att en framställning om rättsligt

samarbete uppfylls skall betalas av Internationella brottmålsdomstolen (artikel

100:1). Det gäller bl.a. kostnader för experters och vittnens resor och

säkerhet, för tillfälligt överförande av frihetsberövade, för tolkning,

översättning och utskrifter samt kostnader för domstolens funktionärer och

anställda i samband med resor. Vidare skall domstolen stå för de kostnader som

uppstår när den begär expertutlåtanden och andra rapporter samt de kostnader som

 hör samman med transporten av en misstänkt som överlämnas till domstolen. Efter

 samråd kan domstolen även gå med på att betala andra, extraordinära kostnader

som kan uppstå med anledning av en begäran om rättsligt samarbete. Övriga

kostnader skall den anmodade staten svara för.

När en ansluten stat söker Internationella brottmålsdomstolens biträde skall

staten betala de kostnader som uppstår till lämplig del (artikel 100:2).

Ordinarie verkställighetskostnader skall dock domstolen stå för i dessa fall.

Uppgivande av immunitet och medgivande till överlämnande

En föreskrift som vållat en del tolkningsproblem gäller förhållandet mellan

skyldigheten att lämna över personer till domstolen eller lämna rättslig hjälp

och folkrättsliga regler om immunitet (artikel 98). En framställning från

domstolen skulle nämligen kunna innebära att den anmodade staten måste handla i

strid med sina internationella förpliktelser i förhållande till en annan stats

statsimmunitet eller diplomatiska immunitet för personer eller egendom. Det kan

t.ex. vara fallet om domstolen begär att en främmande stats diplomat eller

statschef skall överlämnas till domstolen. Enligt föreskriften måste

Internationella brottmålsdomstolen i sådant fall söka samarbete med och inhämta

samtycke från den stat till vars förmån immuniteten gäller - ett "tredje land" -

 innan den gör en framställning om rättsligt samarbete (artikel 98:1).

I detta sammanhang finns det anledning att skilja mellan stater som har anslutit

 sig till stadgan och andra stater. För anslutna stater utgörs de

internationella förpliktelser som skall beaktas inte bara av Wienkonventionerna

om diplomatiska förbindelser (1961) och om konsulära förbindelser (1963) samt

allmänna folkrättsliga bestämmelser, men även av Romstadgan. Vid en bedömning av

 de olika folkrättsliga förpliktelserna är en rimlig tolkning att domstolen inte

 skall behöva inhämta en ansluten stats samtycke innan framställningen om

rättsligt samarbete görs. När det gäller övriga stater kan däremot sådant

samtycke behöva inhämtas innan domstolen gör sin framställning.

Vidare föreskrivs att domstolen inte får begära att en misstänkt skall

överlämnas om det skulle innebära att den anmodade staten måste handla på ett

sätt som vore oförenligt med dess skyldigheter enligt en internationell

överenskommelse som förutsätter att den sändande statens ger sitt samtycke före

överlämnande till en annan stat eller till domstolen (artikel 98:2). Även i det

fallet måste domstolen söka samarbete med den sändande staten och få dess

samtycke innan framställningen om överlämnande görs. Vissa stater som har invänt

 mot stadgan söker redan idag ta in sådana villkor i avtal om utplacering av

militär trupp och utlämningsavtal med andra stater. Det är dock knappast

förenligt med den lojalitetsplikt som föreskrivs i 1969 års Wienkonvention om

traktaträtten, att stater som har undertecknat stadgan ingår sådana

överenskommelser.

Kravet på samtycke kan emellertid förändras över tiden i och med att folkrätten

utvecklas. Det gäller särskilt den folkrättsliga sedvanerätten, vilken bl.a.

omfattar merparten av reglerna kring statsimmunitet. Illustrativa exempel är

prövningen i Storbritannien av bl.a. en spansk begäran om utlämning av Chiles

f.d. statschef Augusto Pinochet och den brottmålsprocess som f.n. pågår i

Senegal mot Tchads f.d. statschef Hissène Habré.

5.9 Verkställighetsbestämmelser

Den ordning som stadgan anvisar för verkställighet av domar och andra avgöranden

 från Internationella brottmålsdomstolen liknar vad som gäller för de

internationella tribunalerna. Bestämmelserna i stadgan är emellertid betydligt

mer detaljerade och de behandlar situationer som inte är uttryckligt reglerade i

 stadgorna för tribunalerna.

Verkställighet av fängelsestraff

Verkställigheten av de fängelsestraff som domstolen dömer ut är avsedd att äga

rum i anslutna stater som har anmält sig vara beredda att ta emot fängelsedömda

personer (artikel 103:1). Liksom beträffande verkställighet av de

internationella tribunalernas fängelsedomar är detta alltså ett frivilligt

åtagande. Det måste emellertid understrykas att domstolen inte kan fungera om

inte ett stort antal av de anslutna staterna är beredda att ta emot fångar för

verkställighet. Det är därmed av största vikt att de stater som har förmåga att

biträda med verkställighet också gör det. I samband med sitt åtagande att

verkställa fängelsestraff har staten viss möjlighet att föreskriva villkor,

vilka dock måste vara förenliga med stadgan och godtas av domstolen för att

gälla (artikel 103:2).

Det är domstolens dömande enheter som i det enskilda fallet skall avgöra var

straffet skall verkställas. När domstolen gör detta val skall den bl.a. ta

hänsyn till att en rättvis fördelning mellan staterna uppnås och att en allmänt

accepterad internationell konventionsstandard tillämpas vid verkställandet

(artikel 103:3). Vidare skall domstolen beakta den dömdes synpunkter,

nationalitet och personliga omständigheter samt andra faktorer såsom

omständigheterna kring brottet och förutsättningarna för att fängelsestraffet

faktiskt verkställs. Stadgan utesluter inte att straffet avtjänas i den dömdes

hemland, men vissa av de faktorer som skall beaktas skulle kunna tala emot

detta, t.ex. när hemstaten också är den stat där brottet har begåtts.

När Internationella brottmålsdomstolen har utsett en stat där straffet skall

verkställas skall staten omedelbart meddela om den accepterar detta (artikel

103:1 c). Vidare är verkställighetsstaten skyldig att underrätta domstolen om

varje omständighet som i sak kan inverka på villkoren eller tiden för

avtjänandet (artikel 103:2). Domstolen skall efter en sådan underrättelse ges 45

 dagar för att avgöra om verkställigheten t.ex. skall överflyttas till en annan

stat. Under den tiden får verkställighetsstaten inte frige personen, besluta om

straffreduktion eller vidta någon liknande åtgärd.

I sista hand skall verkställigheten ske i värdstaten i enlighet med villkor som

skall framgå av högkvartersavtalet mellan domstolen och den staten (artikel

103:4). Även om domstolen i dessa fall skall stå för fängelsekostnaderna, kommer

 värdstaten, dvs. Nederländerna, bara kunna ställa ett begränsat antal

fängelseplatser till förfogande. Dessa kommer också att användas för

frihetsberövade som ännu inte är dömda. Om en stor del av platserna behöver

användas för avtjänande av långa fängelsestraff kan alltså domstolens praktiska

möjligheter att lagföra nya brott komma att inskränkas betydligt. Detta är

ytterligare ett skäl för andra anslutna stater att åta sig verkställighet av

domstolens fängelsestraff.

Domstolen får när som helst besluta om överförande av verkställigheten från en

stat till en annan och den dömde får ansöka hos domstolen om att bli överförd

(artikel 104).

Med undantag för de särskilda villkor för straffverkställigheten som staten och

domstolen kan komma överens om, föreskriver stadgan att det är domstolen och

inte verkställighetsstaten som skall avgöra vissa frågor. För det första är det

utdömda straffet bindande för staterna och verkställighetsstaten får inte

förändra det under några omständigheter (artikel 105:1). Staten får heller inte

frige personen innan strafftiden har gått ut och endast Internationella

brottmålsdomstolen får besluta om strafflindring (artikel 110:1-2). Det är

vidare enbart domstolen som får pröva ett överklagande eller en ansökan om

omprövning (artikel 105:2). Staten där straffet verkställs får inte hindra den

dömde från att framställa ett överklagande eller ansöka om extraordinära

rättsmedel hos domstolen och den dömde skall alltid höras innan domstolen

beslutar om strafflindring.

I övrigt skall verkställigheten ske i enlighet nationell rätt, men den måste

vara förenlig med en allmänt godtagen standard för behandling av intagna enligt

internationella fördrag (artikel 106:2). Vidare får straffverkställigheten inte

ske på bättre eller sämre villkor än de som gäller för andra fångar i

verkställighetsstaten. För att bl.a. se till att förhållandena uppfyller

föreskriven standard skall domstolen övervaka straffverkställigheten (artikel

106:1). Den dömde skall ha möjlighet att kommunicera med domstolen utan hinder

eller granskning (artikel 106:3).

En ytterligare begränsning vid straffverkställigheten är att den dömde inte utan

 Internationella brottmålsdomstolens samtycke får lagföras, bestraffas eller

utlämnas till tredje land för någon gärning som begåtts före överlämnandet till

verkställighetsstaten (artikel 108). Detta gäller dock inte när den dömde

stannar kvar i verkställighetsstaten efter att ha avtjänat sitt straff eller

återvänder dit efter att på något sätt ha lämnat staten.

Om den dömde flyr till en annan stat får verkställighetsstaten, efter samråd med

 domstolen, vidta åtgärder för att få tillbaka personen för fortsatt

straffverkställighet (artikel 111). Staten kan antingen söka den dömde utlämnad

enligt en bilateral eller multilateral överenskommelse eller begära att

domstolen begär personen överlämnad, vilket kan ske antingen till den

ursprungliga verkställighetsstaten eller till en annan stat för vidare

straffverkställighet.

En person som inte är medborgare i verkställighetsstaten får, i enlighet med

nationell rätt, överföras till en annan stat när straffet är verkställt (artikel

 107:1). Det kan vara fråga om en stat som är skyldig att ta emot personen eller

 som förklarar sig villig att göra det. Personens egna synpunkter skall beaktas

och verkställighetsstaten kan naturligtvis även besluta att personen får stanna

kvar. Kostnaderna för överförandet kan i vissa fall bäras av Internationella

brottmålsdomstolen (artikel 107:2). I den mån stadgans bestämmelser, se ovan,

och nationella regler inte ställer hinder i vägen kan personen också utlämnas

till en stat som har begärt detta (artikel 107:3).

Automatisk omprövning av fängelsestraff

Som en del av uppgörelsen om tillämpliga straff ingick även föreskrifter om

automatisk omprövning av fängelsestraff, se avsnitt 5.7. Enligt stadgan skall

straffen omprövas när två tredjedelar av ett tidsbegränsat straff eller 25 år av

 ett livstidsstraff har avtjänats (artikel 110:3). Straffet får härvid sänkas om

 någon eller några särskilt angivna omständigheter föreligger (artikel 110:4).

Det kan vara fråga om att personen tidigt och fortlöpande har valt att samarbeta

 med domstolen i dess utredningar och lagföring eller frivilligt har biträtt vid

 verkställighet av vissa avgöranden, framförallt när det gäller sådant som

slutligen kommer brottsoffren till godo. Även andra klara och väsentliga

förändringar av omständigheterna som kan motivera en sänkning av straffet skall

beaktas. De sistnämnda omständigheterna skall utvecklas vidare i domstolens

bevis- och förfaranderegler.

Om den första omprövningen inte leder till någon strafflindring skall domstolen

senare ompröva straffet. Tidsintervall och förutsättningar för omprövningen

skall framgå av bevis- och förfarandereglerna (artikel 110:5).

Verkställighet av andra avgöranden och beslut

Bestämmelserna om verkställighet av andra avgöranden som Internationella

brottmålsdomstolen fattar, dvs. om böter, förverkande av egendom och gottgörelse

 till brottsoffer, är stadgan mindre detaljerad. Anledningen är att reglerna i

olika stater för verkställighet av sådana typer av avgöranden varierar avsevärt.

 I vissa stater kan avgörandet verkställas direkt, medan det i andra stater

först måste omprövas och omvandlas till ett nationellt beslut. För att överkomma

 dessa svårigheter föreskriver stadgan bara en skyldighet för de anslutna

staterna att "ge verkan" åt avgörandena (artiklarna 75:5 och 109:1). Hur detta

skall ske lämnas däremot till staterna att avgöra. Stadgan föreskriver dock att

sådant verkställande skall ske med bevarande av de rättigheter som tillkommer en

 rättmätig tredje man.

Om staten inte har möjlighet att ge verkan åt ett domstolsbeslut om förverkande

skall den i stället vidta åtgärder för att återvinna värdet av det utbyte av

brott, den egendom eller de tillgångar som har förklarats förverkade (artikel

109:2). Även i detta fall skall tredjemansrättigheter skyddas. Den egendom som

har tagits om hand eller, efter avyttring, dess värde skall överföras till

domstolen (artikel 109:3). Som tidigare nämnts kan den egendom eller de medel

som härigenom inflyter till domstolen, komma att tillföras den brottsofferfond

som skall upprättas, se avsnitt 5.6.6.

5.10 Finansiering

Bestämmelserna om finansiering återfinns i del 12. Det är

stadgepartsförsamlingen som fastställer Internationella brottmålsdomstolens

budget inklusive kostnaderna för församlingens, byråns och eventuella

underorgans möten. Budgeten skall främst finansieras genom uttaxerade bidrag

från parterna i stadgan samt dessutom med medel från FN som godkänts av dess

generalförsamling, särskilt med avseende på kostnader med anledning av

hänskjutanden till domstolen av situationer från säkerhetsrådet (artikel 115).

Vidare kan domstolen ta emot frivilliga bidrag från regeringar, internationella

organisationer, enskilda och andra i enlighet med kriterier som skall antas av

stadgepartsförsamlingen (artikel 116).

Eftersom domstolen inte är ett FN-organ kommer dess normala verksamhet således

att i allt väsentligt finansieras genom uttaxerade bidrag från stadgeparterna.

Frivilliga bidrag kan endast väntas ge ett visst tillskott. Om FN, genom att

dess säkerhetsråd väljer att hänskjuta situationer till domstolen i enlighet med

 artikel 13 b, förorsakar en väsentlig ökning av arbetsbördan och därigenom

kostnaderna, så är emellertid tanken att merkostnaden skall täckas av medel från

 FN. Denna lösning är en kompromiss mellan dem som hävdade att domstolen, såsom

en angelägenhet för hela världssamfundet, helt borde finansieras över FN:s

reguljära budget, och dem som menade att domstolen och dess finansiering enbart

är en sak för de stater som väljer att ansluta sig.

Parternas bidrag skall uttaxeras i överensstämmelse med en av

stadgepartsförsamlingen fastställd bidragsskala som grundas på den som gäller

för FN:s reguljära budget (artikel 117). Stadgepartsförsamlingen skall anta

regler och föreskrifter för den ekonomiska förvaltningen (artikel 113). Förslag

härom skall utarbetas av den förberedande kommissionen.

5.11 Avslutande bestämmelser

Stadgans avslutande del 13 innehåller sedvanliga slutbestämmelser om

undertecknande, ratificering, godtagande, godkännande och anslutning (artikel

125) respektive giltiga texter, vilka är FN:s sex officiella språk (artikel

128). FN:s generalsekreterare är depositarie för stadgan. Denna träder i kraft

när sextio stater har tillträtt den (artikel 126). Detta förhållandevis höga

antal valdes för att tillförsäkra att Internationella brottmålsdomstolen vid

sitt inrättande har stöd av en vid skara stater i olika delar av världen och

därmed kan göra anspråk på att representera hela världssamfundets intresse.

Tvistlösning

Beträffande tvistlösning föreskrivs att tvister som kan uppkomma om

Internationella brottmålsdomstolens rättsskipande verksamhet skall avgöras av

domstolen själv. Övriga tvister mellan stadgeparter om tolkningen och

tillämpningen av stadgan, som inte kunnat lösas genom förhandlingar, skall

hänskjutas till stadgepartsförsamlingen. Denna kan själv försöka lösa tvisten

eller lämna rekommendationer om andra sätt. Däri ingår möjligheten att hänskjuta

 tvisten till den Internationella domstolen (artikel 119).

Reservationer

Inga reservationer får göras till stadgan (artikel 120). Denna viktiga

bestämmelse var en del av det förhandlingspaket som slutligen antogs. Ett antal

stater önskade en möjlighet till reservation, kanske främst beträffande

skyldigheten att till domstolen överlämna också egna medborgare (se avsnitt

5.8.1), men också rörande domstolens jurisdiktion över krigsförbrytelser i

icke-internationella konflikter. Andra ansåg att en reservationsmöjlighet

allvarligt skulle ha försvagat domstolens effektivitet och dessutom varit

ologisk vad gäller ett avtal av i hög grad institutionell karaktär.

En preciserad reservationsmöjlighet finns dock inbyggd i stadgan som ett led i

den slutliga kompromiss som uppnåddes. Det är den övergångsbestämmelse som

återfinns i artikel 124 och som medger att en stat, utan hinder av grundreglerna

 för utövande av jurisdiktion (se avsnitt 5.4.3), vid tillträdet till stadgan

får förklara att staten under en period av sju år inte godtar domstolens

jurisdiktion över brottstypen krigsförbrytelser.

Stadgeändringar

Det finns två sätt att ändra stadgan. Ändringar av bestämmelser som är av

uteslutande institutionell karaktär kan ske på förenklat sätt och göras när som

helst efter stadgans ikraftträdande (artikel 122:1). Detta gäller artikel 35 om

domarnas tjänstgöring, artikel 36:8-9 om domarnas representativitet och

tjänstgöringsperiod, artikel 37 om vakanser bland domarna, artikel 38 om

presidiet, artikel 39:1 (delvis) om organisationen av domstolens avdelningar,

artikel 39:2 om kamrarnas organisation, artikel 39:4 om domarnas tjänstgöring

vid olika avdelningar och kammare, artikel 42:4-9 om vissa frågor rörande

åklagarens kansli, artikel 43:2-3 om vissa frågor rörande registratorskontoret,

artikel 44 om domstolens personal, artikel 46 om entledigande, artikel 47 om

disciplinära åtgärder och artikel 49 om löner, arvoden och kostnadsersättning.

Ändringar av dessa bestämmelser skall antas av stadgepartsförsamlingen eller av

en översynskonferens med två tredjedels majoritet av parterna och träder i kraft

 för alla parter sex månader efter antagandet (artikel 122:2). Denna typ av

ändringar kräver inte ratifikation eller annat godkännande av stadgeparterna.

Andra ändringar av stadgan kan inte ske förrän sju år efter dess ikraftträdande

och kräver ratifikation (artikel 121). Detta ger stabilitet åt stadgan.

Antagande skall ske vid ett möte med stadgepartsförsamlingen eller en

översynskonferens och fordrar två tredjedels majoritet av stadgeparterna.

Ändringen träder i kraft för alla parter ett år efter det att ratifikations-

eller anslutningsinstrument av sju åttondelar av parterna har deponerats hos

FN:s generalsekreterare.

En särregel (artikel 121:5) gäller dock för ändringar i artiklarna 5-8, som

behandlar vilka brottstyper som omfattas av domstolens jurisdiktion samt

beskriver brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Om

dessa artiklar ändras, och antingen nya brottstyper införs under domstolens

jurisdiktion såsom aggressionsbrott (jfr artikel 5:2) eller förbud mot

användande av viss vapentyp eller stridsmetod (jfr artikel 8:2 b xx) eller

ändringar vidtas i gällande brottsbeskrivningar, så får inte domstolen utöva sin

 jurisdiktion med avseende på ett brott som omfattas av ändringen i förhållande

till en stadgepart som inte har godkänt denna, om brottet har förövats av den

partens egna medborgare eller inom dess territorium (jfr artikel 12). En part

som inte godtar en sådan ändring ges också rätt att utan hinder av normalt

gällande bestämmelser med omedelbar verkan frånträda stadgan. Anledningen till

denna särregel för ändringar av de brottstyper som domstolen har jurisdiktion

över och beskrivningen av dessa är den utomordentliga känslighet som omgärdade

det slutliga förhandlingspaketets utformning vad gäller brotten och då särskilt

frågan om aggressionsbrottets medtagande (se avsnitt 5.3.1).

Detta återspeglas även i bestämmelserna i artikel 123 om översyn av stadgan. Sju

 år efter stadgans ikraftträdande skall FN:s generalsekreterare sammankalla en

översynskonferens som skall behandla eventuella ändringar av stadgan. Översynen

kan innefatta, men är inte begränsad till, förteckningen över de brott som

omfattas av domstolens jurisdiktion enligt artikel 5. Denna bestämmelse utgör

ett tillmötesgående gentemot dem som var missnöjda med att domstolen inte redan

från dess inrättande kan utöva sin jurisdiktion över aggressionsbrottet och dem

som hade förespråkat att även terroristbrott och internationella narkotikabrott

skulle medtas i brottskatalogen. Det finns med artikel 123 en garanti att dessa

frågor behandlas i framtiden. Även efter denna obligatoriska översynskonferens

skall andra sådana sammankallas om en majoritet av stadgeparterna så godkänner.

De regler för antagande och godkännande av ändringar av stadgan som beskrivits

ovan gäller även vid översynskonferenser.

Stadgeparts frånträde

I artikel 127 regleras möjligheten till frånträde av stadgan. Ett sådant träder

i kraft ett år efter att FN:s generalsekreterare erhållit underrättelse därom

(jfr dock särregeln för stadgepart som inte godkänner en stadgeändring

beträffande brotten). Av vikt är bestämmelsen att en stat p.g.a. sitt frånträde

inte befrias från förpliktelser som den har iklätt sig så länge den var part i

stadgan. Frånträdet skall heller inte inverka på pågående brottsutredningar och

förfaranden eller på den fortsatta behandlingen av någon fråga där behandling

inletts innan frånträdet trädde i kraft.

6 Överväganden och förslag

6.1 Sveriges tillträde till Romstadgan

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner Sveriges tillträde till Romstadgan för

Internationella brottmålsdomstolen.

Regeringens bedömning: Sverige kan tillträda stadgan utan grundlagsändring. För

att Sverige till fullo skall kunna uppfylla samtliga de förpliktelser som

stadgan medför bör övervägas om regeringsformen på sikt skall ändras bl.a. när

det gäller den befogenhet att väcka och pröva åtal mot statsråd som enligt 12

kap. 3 § regeringsformen tillkommer vissa svenska organ och som inte kan

överlåtas till en mellanfolklig domstol

Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. I promemorian

 föreslås även att Sverige skall medge att fängelsestraff som domstolen har

bestämt får verkställas i Sverige.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslagen om svensk

ratifikation och medgivande till straffverkställighet eller lämnat dem utan

erinran. Riksåklagaren och Riksskatteverket har framfört synpunkter beträffande

vissa lagregler som föreslås i promemorian, vilka bl.a. avser den närmare

utformningen av förutsättningarna för verkställighet av fängelsestraff som

Internationella brottmålsdomstolen bestämt och reglerna om verkställighet av

förverkanden. Dessa synpunkter kommer att tas upp till behandling senare i det

ärende som gäller lagstiftning med anledning av stadgan.

Flertalet instanser delar promemorians bedömning att ett tillträde till

Romstadgan inte kräver någon grundlagsändring. Raoul Wallenberginstitutet för

mänskliga rättigheter och humanitärrätt har bl.a. anfört att den tolkning som

gjorts i promemorian i fråga om grundlagsskyddad immunitet och förbud mot

landsförvisningar också har förts fram av internationella

frivilligorganisationer som verkar för mänskliga rättigheter och förverkligandet

 av domstolen. Justitiekanslern och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet har dock redovisat en annan uppfattning och anfört att ändringar av

regeringsformen fordras eller vart fall bör genomföras.

Skälen för regeringens förslag och bedömning:

Sveriges tillträde till Romstadgan

Frågan om att inrätta en permanent internationell brottmålsdomstol för de

grövsta överträdelserna av den internationella humanitära rätten har gamla anor

och har behandlats inom FN sedan dess bildande. Först med det kalla krigets slut

 och inrättandet av de internationella brottmålstribunalerna för f.d.

Jugoslavien och Rwanda har en stadga för en sådan domstol kunnat antas av ett

stort antal stater. Den huvudsakliga avsikten med domstolen är att få slut på

den straffrihet som hittills i stor utsträckning förekommit beträffande dessa

brott genom att sporra staterna att själva utreda och lagföra sådana brott och,

i andra hand, tillhandahålla en internationell ordning för lagföring.

Inrättandet av domstolen är ett viktigt steg framåt för att främja respekten för

 de folkrättsliga regler som gäller i väpnade konflikter och för att motverka

att allvarliga brott mot mänskliga rättigheter begås också i fredstid.

Bland remissinstanserna har Tullverket betecknat inrättandet av domstolen som

mycket lovvärt och ytterst angeläget och Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet det förhandlingsresultat som uppnåddes vid

diplomatkonferensen i Rom 1998 som en viktig milstolpe i folkrättens utveckling

vad gäller individuellt ansvar för internationella brott. Fakultetsnämnden har

understrukit vikten av att vidmakthålla den utveckling mot internationell

acceptans och anslutning som antagandet av stadgan inneburit, bl.a. genom en

tidig ratifikation av Sverige och andra likasinnade länder. Sverige bör därför

finnas med bland de första 60 anslutna stater vars ratifikationer behövs för att

 stadgan skall träda i kraft.

Försvarsmakten (Högkvarteret) har framhållit det angelägna i att alla deltagare

på ett framtida slagfält följer folkrättens regler i krig och att ingen av dessa

 aktörer skall kunna räkna med att det egna nationella rättssystemet kommer att

se mellan fingrarna vad gäller brott mot folkrätten. Detta är särskilt viktigt

bl.a. när Sverige deltar i fredsfrämjande operationer i ett krigsområde. För

Försvarsmakten är det därför angeläget att Sverige, utöver att tillträda

stadgan, också aktivt verkar för att åstadkomma bredast möjliga anslutning till

densamma.

Sverige har under lång tid varit starkt engagerat för att främja utvecklingen av

 den internationella humanitära rätten i väpnade konflikter och mänskliga

rättigheter och har aktivt medverkat i det arbete som lett fram till Romstadgan.

 Genom att tillsammans med andra industrialiserade länder ansluta sig till

stadgan kan Sverige bidra till att andra stater - där riskerna för väpnade

konflikter är mycket större eller sådana konflikter pågår - också ansluter sig.

Sverige bör därför finnas med bland de 60 anslutna stater som krävs för att

domstolen skall komma till stånd. Detta kan beräknas ske inom något år.

Som redovisas i det följande under särskilda rubriker gör regeringen den

bedömningen att Romstadgan inte kräver någon ändring av regeringsformen, men att

 vissa ändringar likväl bör övervägas på sikt för att Sverige fullt ut skall

kunna leva upp till åtagandena enligt stadgan. Såsom både Justitiekanslern och

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har påpekat bör potentiella

konflikter mellan internationella åtaganden och svensk rätt övervägas

omsorgsfullt, även om dessa i nuläget framstår som teoretiska. Regeringen

återkommer till denna fråga nedan. Det är emellertid av flera skäl angeläget att

 Sverige har ratificerat stadgan den dag den träder i kraft. Förutom att en

svensk anslutning på olika sätt skulle bidra till att domstolen kommer till

stånd, innebär en ratifikation före ikraftträdandet att Sverige kan vara med och

 påverka bl.a. antagandet av olika regelverk för domstolen, dess budget samt

valet av domare, åklagare och andra funktionärer. Regeringen föreslår därför att

 Sverige snarast skall tillträda stadgan. Regeringen räknar med att inom kort

återkomma till riksdagen med ett förslag till den lagstiftning som krävs. I

avsnitt 6.2 lämnar vi en översiktlig redogörelse för lagstiftningsbehovet.

Verkställighet av domstolens fängelsestraff

I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 5.9, är de anslutna staterna inte

formellt förpliktade att åta sig straffverkställighet för de fängelsestraff som

domstolen bestämmer. Däremot är det av största vikt att så många stater som

möjligt godtar straffverkställighet för att domstolen skall kunna fungera på ett

 effektivt sätt. För att på bästa sätt främja domstolen och dess verksamhet bör

därmed de anslutna staterna skapa möjligheter för sådan straffverkställighet.

Sverige hör till de, tyvärr relativt få, stater som har godtagit att

fängelsestraff som någon av de internationella brottmålstribunalerna dömer ut

får verkställas i landet.

Det är närmast en självklarhet att Sverige bör åta sig att verkställa

fängelsestraff som domstolen har beslutat, vilket också har tillstyrkts av

remissinstanserna. Ett beslut i frågan och en bedömning av de närmare

förutsättningarna för sådan straffverkställighet bör dock anstå till dess den

lagstiftning som behövs med anledning av ett tillträde till stadgan behandlas.

En förklaring om medgivande till verkställighet av fängelsestraff kan enligt

artikel 103 avges när som helst. En sådan förklaring skall dock göras till

domstolen, vilket innebär att det inte kan ske förrän stadgan har trätt i kraft.

 Därmed behöver det inte nu fastställas vilket närmare innehåll den svenska

förklaringen om straffverkställighet bör ges. En översikt av det

lagstiftningsbehov som detta ställningstagande ger upphov till lämnas i avsnitt

6.2. Regeringen återkommer närmare till den frågan senare i anslutning till en

kommande proposition med förslag till lagstiftning som stadgan föranleder.

Romstadgans förhållande till regeringsformen

Genom ett tillträde åtar sig Sverige att till fullo samarbeta med

Internationella brottmålsdomstolen i enlighet med de närmare bestämmelser som

ges i stadgan (artikel 86). Sverige åtar sig vidare att säkerställa att det

finns nationella förfaranden som möjliggör alla de former av samarbete som

föreskrivs (artikel 88). Ett tillträde kräver därmed att lagstiftning införs i

fråga om bl.a. överlämnande av misstänkta personer till domstolen för lagföring

och olika former av rättslig hjälp, se vidare avsnitt 6.2.

Som framgår av redogörelsen i avsnitt 5.8 ger stadgan endast ett mycket

begränsat utrymme att vägra en begäran från domstolen att överlämna en misstänkt

 för lagföring. Stadgan ger därmed domstolen rätt att i enskilda ärenden begära

att en viss misstänkt person överlämnas dit för lagföring, en begäran som en

stadgepart i princip är skyldig att efterkomma. Vidare gäller att domstolen inte

 skall hindras i sin verksamhet av folkrättsliga eller nationella regler om

immunitet (artikel 27), dvs. att offentlig ställning och därmed sammanhängande

immunitet eller särskilda förfaranderegler inte skall undandra någon från

straffansvar inför domstolen eller hindra den från att utöva sin jurisdiktion.

Det skulle därför kunna komma att uppstå situationer där det är tveksamt om

regeringsformen medger att en begäran från domstolen i ett visst fall efterlevs.

 Detta hänger främst samman med regeringsformens regler om statschefens

immunitet (5 kap. 7 §), lagföring av riksdagsledamöter (4 kap. 8 §) eller av

statsråd, (12 kap. 3 §) samt det generella förbudet mot landsförvisning (2 kap.

7 §).

Av Romstadgan framgår vidare att ett av domstolen fastställt fängelsestraff är

bindande och att en stat inte får förändra det på något sätt (artikel 105:1)

samt att den stat där straffet verkställs inte får frige den dömde förrän den av

 domstolen fastställda strafftiden har löpt ut (artikel 110:1). Därmed måste

regeringsformens bestämmelser om regeringens nåderätt (11 kap. 13 §) och om

resning (11 kap. 11 §) beaktas i samband med ställningstagandet om att tillåta

verkställighet av domstolens fängelsestraff i Sverige.

Härtill måste en bedömning göras i vad mån ett tillträde till stadgan innebär

att beslutanderätt eller rättskipnings- eller förvaltningsuppgifter överlåts

till domstolen och därmed hur detta i så fall överensstämmer med bestämmelserna

i 10 kap. 5 § regeringsformen.

De grundlagsfrågor som nu har angetts behandlas närmare nedan i detta avsnitt. I

 departementspromemorian gjordes den bedömningen att en ratifikation av stadgan

inte kräver någon grundlagsändring. Flertalet remissinstanser har godtagit den

bedömningen. Justitiekanslern, Stockholms tingsrätt och Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet har dock anfört att ett tillträde till

stadgan fordrar vissa grundlagsändringar eller att sådana i vart fall bör göras.

 Innan de enskilda frågorna behandlas vill regeringen särskilt lyfta fram

följande.

Stadgorna för de två internationella brottmålstribunalerna för f.d. Jugoslavien

och för Rwanda innehåller bestämmelser som förpliktar alla FN:s medlemsstater

och som motsvarar de förpliktelser enligt Romstadgan som nu har redovisats.

Regler om samarbetet med dessa tribunaler finns i lagen (1994:569) om Sveriges

samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell

humanitär rätt (tribunallagen). På motsvarande sätt som enligt Romstadgan

föreskriver tribunalernas stadgor en strikt samarbetsskyldighet (artikel 29

respektive 28), vilken innebär att staterna är skyldiga att uppfylla varje

begäran från en tribunal som t.ex. avser gripande och kvarhållande av personer

eller överlämnande eller överföring av en anklagad till tribunalen. Inte heller

inför tribunalerna utgör den anklagades officiella ställning hinder mot att

lagföring sker där (artikel 7:2 respektive 6:2).

I teorin skulle därmed en tribunal redan i dag kunna begära att en person som i

Sverige åtnjuter immunitet eller som enligt regeringsformen skall vara föremål

för ett särskilt förfarande vid lagföring i vissa fall, skall överlämnas för

lagföring där. Sverige skulle vara skyldig att efterkomma en sådan begäran

enligt tribunalernas stadgor. I samband med att lagstiftning infördes för

Sveriges samarbete med tribunalerna övervägdes inga grundlagsändringar (prop.

1993/94:142 och 1995/96:48).

Härtill kommer att tribunalerna har principiellt företräde framför nationella

rättsordningar att lagföra någon som gjort sig skyldig till ett brott under dess

 jurisdiktion. Enligt Romstadgan gäller däremot tvärtom den grundläggande

förutsättningen att en nationell utredning eller lagföring som sker eller har

skett på ett tillbörligt sätt skall ha företräde framför ett förfarande inför

domstolen, den s.k. komplementaritetsprincipen (se avsnitt 5.4.5). Under

förutsättning att Sverige har såväl förmåga som vilja att utreda och lagföra

brott som omfattas av stadgan minskar därmed utrymmet för en bindande begäran

från domstolen. Vidare gäller att verkställigheten av en sådan begäran får

skjutas upp i avvaktan på Internationella brottmålsdomstolens prövning av en

invändning om bristande processförutsättningar (artikel 95) och att Sverige kan

framställa en sådan invändning med hänvisning till nationella åtgärder (artikel

19:2).

Redan i dag överensstämmer svenska materiella straffrättsliga bestämmelser väl

med de brott som domstolen enligt stadgan har att pröva. De svenska

straffrättsliga reglerna är dessutom för närvarande föremål för översyn, se

avsnitt 6.2. Det finns därför anledning att utgå från att det i allmänhet kommer

 att finnas rättsliga förutsättningar - såväl i fråga om behörighet som

beträffande materiella straffrättsliga bestämmelser - att lagföra aktuella brott

 i Sverige. Internationella brottmålsdomstolen och svenska domstolar kommer

alltså att ha parallell behörighet. Det finns vidare skäl att utgå från

antagandet att lagföring som sker i Sverige kommer att ges företräde i enlighet

med komplementaritetsprincipen.

Frågor om överlåtelse av beslutanderätt

Inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen innebär ingen inskränkning av

utrymmet för svensk rättsskipning och annan myndighetsutövning när det gäller

lagföring för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. I

enlighet med vad som anförts ovan innebär stadgans komplementaritetsprincip

tvärtom ett uttryckligt företräde för nationell lagföring som sker på ett

korrekt sätt samt en uppmaning till staterna att i första hand sköta den

uppgiften och det finns skäl att utgå från att Sverige kommer att ha såväl vilja

 som förmåga att ta sig an detta ansvar.

Det kan emellertid inte uteslutas att ett svenskt förfarande i vissa fall kan

vara praktiskt omöjligt att genomföra, särskilt när gärningarna har begåtts

långt bort och om den väpnade konflikten dessutom fortfarande pågår. I fråga om

en sådan, på praktiska realiteter grundad oförmåga, överlämnar Sverige

rättsskipande uppgifter till domstolen genom att ansluta sig till stadgan. Det

kan också tänkas andra skäl för att låta domstolen utreda och lagföra brott i

stället för att detta sker nationellt. Olika överväganden kan t.ex. medföra att

Sverige väljer att hänskjuta en viss situation till domstolen enligt artikel 13

a trots att det föreligger formell behörighet att pröva saken i Sverige.

En annan sak är att den verksamhet som domstolen därvid utövar inte utgör svensk

 rättskipning eller svensk myndighetsutövning. Internationella

brottmålsdomstolen är ett självständigt, mellanfolkligt organ med uppgift att

utreda och lagföra vissa brott. Domstolens mandat följer av dess stadga och dess

 funktionärer handlar på domstolens vägnar och är ansvariga inför domstolen.

Dess verksamhet sedan stadgan har trätt i kraft utgör inte någon svensk

myndighetsutövning eller rättsskipande verksamhet. De brottsutredningar och den

lagföring som domstolens genomför är i stället ett fullgörande av uppgifter inom

 domstolens mandat och i dess egen verksamhet. Den verksamheten står inte under

Justitiekanslerns eller Justitieombudsmannens tillsyn.

Verksamheten är i första hand uppbyggd på samarbete med stater och andra. Det är

 därmed främst nationella myndigheter som skall vidta åtgärder på en stats

territorium som kan innefatta myndighetsutövning. Med myndighetsutövning avses

normalt beslut eller andra åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets

maktbefogenheter. Det gäller befogenheter som kommer till stånd och får sina

rättsverkningar mot enskilda i kraft av offentligrättsliga regler och som

beslutas ensidigt av det allmännas företrädare i en monopolställning som gör det

 omöjligt för någon enskild att vidta samma åtgärd med motsvarande verkan. Ett

typexempel är olika tvångsåtgärder i brottmål. När svenska myndigheter utför

sådana åtgärder på begäran av domstolen är det fråga om svensk

myndighetsutövning som står under Justitiekanslerns och Justitieombudsmannens

tillsyn.

Stadgan medger emellertid även att domstolens åklagare under vissa

förutsättningar får vidta utredningsåtgärder på en stats territorium. De

åtgärder som åklagaren får utföra i en stat med stöd av artikel 99:4, dvs. inom

ramen för det rättsliga samarbetet, undantar uttryckligen alla former av

tvångsåtgärder. Som exempel på en möjlig åtgärd anges förhör med någon som

frivilligt medverkar till detta. De åtgärder som nu avses kan inte anses

innefatta någon myndighetsutövning och ger inte upphov till något behov av

särskild lagstiftning

Stadgan ger däremot domstolen ett visst utrymme för att i undantagsfall vidta

utredningsåtgärder, som också kan inbegripa myndighetsutövning, på en stats

territorium utan att statens samtycke har kunnat inhämtas (artikel 57:3 d). För

sådana åtgärder krävs förundersökningskammarens tillstånd och de får endast

vidtas om det har slagits fast att staten helt klart saknar förmåga att

tillmötesgå en framställning om rättslig hjälp från domstolen på grund av att

det inte finns någon myndighet som är behörig att verkställa den. Det är alltså

främst fråga om stater vars myndighetsstruktur har slagits sönder, t.ex. på

grund av den konflikt där de aktuella brotten har begåtts. De höga

rättssäkerhetskrav som allmänt ställs i stadgan gäller naturligtvis även i dessa

 fall. Stadgan säger inget om hur sådana åtgärder skall kunna genomföras och de

fordrar med all sannolikhet att någon annan internationell insats pågår i staten

 i fråga. Det är ytterst osannolikt att bestämmelsen någonsin kommer att

tillämpas i förhållande till Sverige. Med hänsyn till att dess tillämpning

förutsätter frånvaro av nationella myndigheter kan inte heller särskilda regler

anses vara påkallade då de knappast kan förväntas få någon praktisk betydelse.

Bestämmelsen innebär dock att ett mellanfolkligt organ medges rätt att i visst

fall vidta åtgärder på svenskt territorium som kan innefatta myndighetsutövning.

 Även detta måste anses vara ett överlämnande av svensk rättsskipande

verksamhet, om än begränsat till mycket speciella omständigheter. I enlighet med

 vad som konstaterats i departementspromemorian finns det således anledning att

beröra de särskilda bestämmelserna i 10 kap. 2 och 5 §§ regeringsformen i

samband med att riksdagen tar ställning till frågan om godkännande av

Romstadgan.

Justitiekanslern har härtill i sitt remissyttrande tagit upp en fråga som inte

behandlades i departementspromemorian och som, enligt Justitiekanslern, medför

att stadgan inte kan tillträdas utan grundlagsändring. Det gäller frågan om

överlåtelse av beslutanderätt till domstolen. När det gäller lagföring av

statsråd, justitieråd och regeringsråd för brott i tjänsten anvisar 12 kap. 3

och 8 §§ regeringsformen en särskild ordning. Enligt dessa bestämmelser skall

åtal väckas av konstitutionsutskottet, Riksdagens ombudsman eller

Justitiekanslern och åtalet prövas av Högsta domstolen.

Såsom Justitiekanslern särskilt framhåller är många av de gärningar som omfattas

 av stadgan sådana att de teoretiskt skulle kunna begås i tjänsten som i vart

fall statsråd och därmed skulle vara föremål för de särskilda förfaranderegler

som regeringsformen anvisar. För svensk lagföring gäller detta oavsett om

brottet har begåtts i Sverige eller i utlandet. Det är dock, enligt regeringens

mening, viktigt att framhålla att de svenska grundlagsbestämmelserna inte

hindrar en lagföring för motsvarande gärningar vid en utländsk eller

internationell domstol av brott som begåtts utomlands. Redan i dag har de

internationella brottmålstribunalerna och vissa stater rätt att göra så. En

sådan rätt kan visserligen inskränkas av folkrättsliga regler om immunitet och

interna regler i den stat eller för den mellanfolkliga domstol där frågan om

lagföring blir aktuell, men det bör i enlighet med vad som har noterats ovan

framhållas att t.ex. tribunalstadgorna inte innehåller några begränsningar i

detta avseende. Tribunalerna har tvärtom ett uttryckligt mandat att även lagföra

 stats- eller regeringschefer och andra ansvariga statstjänstemän utan hinder av

 den anklagades officiella ställning och de har även tillämpat denna rätt i

praktiken (se avsnitt 5.5.5).

Det bör också understrykas att andra folkrättsliga regler ger varje stat rätt

att lagföra vissa brott oavsett var de har begåtts. Framförallt

Genèvekonventionerna, som omfattar många av de brott som också ingår i

Romstadgan och som Sverige och ett stort antal andra stater har tillträtt,

föreskriver en sådan rätt. Det kan vidare hävdas att detta enligt folkrättslig

sedvanerätt även gäller för andra brott som omfattas av stadgan, t.ex. folkmord

och brott mot mänskligheten. I den kanadensiska lagstiftning som antagits i

samband med ratifikationen av Romstadgan föreskrivs t.ex. att de brott som

omfattas av stadgan utgör brott enligt folkrättslig sedvanerätt (Crimes Against

Humanity and War Crimes Act, section 4 (4), som antogs den 29 juni 2000, Bill

C-19, 1999-2000). Domstolens rätt att lagföra svenska statsråd grundas sig

därmed inte exklusivt på en överlåten svensk befogenhet. Det bör i detta

sammanhang även uppmärksammas att domstolen enligt artikel 12 har rätt att,

under vissa förutsättningar, utöva jurisdiktion beträffande stadgans huvudbrott

också över en person som är medborgare i en stat som inte är part i stadgan. I

princip skulle därmed t.ex. ett svenskt statsråd kunna lagföras vid domstolen

även om Sverige inte har tillträtt stadgan och utan hinder av regeringsformen.

En förutsättning för det är dock att brottet har begåtts på en stadgeparts

territorium och även i detta fall innebär komplementaritetsprincipen att en

tillbörlig nationell lagföring skall ha företräde.

När det gäller brott i tjänsten av ett statsråd som begås i Sverige innebär

emellertid ett tillträde till stadgan att Sverige medger Internationella

brottmålsdomstolen rätt att lagföra brottet för det fall utredning och lagföring

 inte sker på ett tillbörligt sätt här. Detta bör, som Justitiekanslern har

framhållit, betraktas som en överlåtelse av en direkt på regeringsformen grundad

 beslutanderätt till domstolen. En sådan överlåtelse omfattas inte av

bestämmelserna i 10 kap. 5 § fjärde stycket regeringsformen och ingår inte

heller bland de former av beslutanderätt som får överlåtas till bl.a. en

mellanfolklig domstol enligt paragrafens andra stycke. Den beslutanderätt som

avses kan därmed inte överlåtas till domstolen utan grundlagsändring, vilket

innebär att Sverige trots ett tillträde till stadgan inte kan samarbeta fullt ut

 med domstolen när det gäller lagföring av svenska nuvarande och förutvarande

statsråd. Detsamma torde gälla redan i dag i förhållande till de befintliga

tribunalerna.

Detta är folkrättsligt sett otillfredsställande, särskilt då såväl domstolen som

 tribunalerna skall ta sig an framförallt dem som är ytterst ansvariga för de

aktuella brotten, vilka ofta är statsråd och andra i verkställande ställning.

Utgångspunkten måste naturligtvis vara att Sverige formellt skall kunna

samarbeta med domstolen också när det gäller statsråd. Förutom att de

situationer då Sverige inte skulle kunna uppfylla sin samarbetsskyldighet

framstår som hypotetiska så inträder inte de folkrättsliga skyldigheterna enligt

 stadgan i och med den svenska ratifikationen. Stadgan kan beräknas träda i

kraft tidigast under våren 2002. Därefter kommer det att ta en ansenlig tid

innan stadgepartsförsamlingen har haft sitt konstituerande möte och innan

domstolen har praktiska möjligheter att inleda sin verksamhet. Det finns därmed

tid att överväga om några grundlagsändringar alls bör göras.

 Statschefens och riksdagsledamöters immunitet

Artikel 27:1 i Romstadgan, liksom motsvarande bestämmelser i tribunalernas

stadgor, föreskriver att en persons officiella ställning inte skall frita

personen från straffrättsligt ansvar enligt stadgan eller utgöra grund för

strafflindring. I konsekvens härmed föreskrivs vidare i Romstadgan att immunitet

 eller särskilda förfaranderegler som följer av nationella eller folkrättsliga

regler inte skall hindra domstolen från att utöva sin jurisdiktion (artikel

27:2). Sådana regler är nödvändiga för att domstolen (och tribunalerna) skall

kunna fylla sin funktion och också kunna lagföra dem som är ytterst ansvariga

för de allvarliga brott som omfattas av dess mandat.

Detta är alltså bestämmelser som reglerar domstolens eget arbete och som inte i

sig innebär några förpliktelser för de stater som ansluter sig till stadgan att

lagföra personer som nationellt åtnjuter straffrättslig immunitet. Särskilda

förfaranden som kan föreskrivas i nationell rätt vid lagföring av vissa

officiella funktionärer - t.ex. statschefen eller regerings- eller

parlamentsledamöter - får också förekomma. Bestämmelserna ställer alltså inte

något uttryckligt krav på ändringar av nationella föreskrifter, i grundlag eller

 annars, som kan utgöra hinder mot nationell lagföring. De ger emellertid,

sammantagna med den samarbetsskyldighet för anslutna stater som stadgan

föreskriver, upphov till vissa grundlagsrättsliga frågor. Domstolen skulle

nämligen i ett enskilt fall kunna komma att rikta en folkrättsligt bindande

begäran till Sverige där regeringsformen kan anses hindra att begäran uppfylls.

Liksom i övriga fall medför komplementaritetsprincipen (se avsnitt 5.4.5.) som

grundförutsättning för en eventuell normkonflikt att Sverige inte har förmåga

eller vilja att vidta egna åtgärder på ett tillbörligt sätt.

När det gäller statschefen föreskriver regeringsformen undantagslöst att

konungen inte kan åtalas för sina gärningar (5 kap. 7 §). Detta gäller såväl

gärningar i tjänsten som i egenskap av privatperson och avsikten är att freda

statschefen från förföljelse. Straffrättslig immunitet tillkommer även en

riksföreståndare i fråga om gärningar som statschef.

Enligt regeringsformen gäller särskilda regler för lagföring av ledamöter av

riksdagen (4 kap. 8 §) på grund av yttrande och gärningar under utövande av

uppdraget som riksdagsledamot och åtal får endast väckas om riksdagen medgivit

det. Ett sådant medgivande fordrar ett beslut med särskilt kvalificerad

majoritet

I fråga om statschefens immunitet har Justitiekanslern och Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anfört att stadgans förpliktelser och

regeringsformen formellt sett inte är förenliga men liksom övriga

remissinstanser har de instämt i departementspromemorians bedömning att en

grundlagsändring på denna punkt inte är nödvändig för ett tillträde till

stadgan. Stockholms tingsrätt gör däremot bedömningen att en grundlagsändring

krävs. Härtill har Justitiekanslern anfört att Sverige inte utan en ändring av 4

 kap. 8 § regeringsformen kan ikläda sig de förpliktelser som följer av stadgan.

Det är naturligtvis osannolikt att frågan om den svenska statschefen, eller en

som statschef fungerande riksföreståndare, eller en svensk riksdagsledamot

någonsin skulle komma att misstänkas för brott av det slag som domstolen skall

hantera. Stadgan är utformad för att ge domstolen möjlighet att lagföra dem som

är ytterst ansvariga för sådana brott, dvs. även statschefer med en reell

verkställande makt. Till skillnad från vad som gäller i många andra länder har

den svenska statschefen en konstitutionell ställning som är starkt begränsad och

 den innefattar inte någon rätt att formellt fatta, godkänna eller verkställa

beslut som skulle kunna innebära ett brott i Romstadgans mening. Historiska skäl

 ligger bakom den immunitet som föreskrivs.

Som Justitiekanslern har påpekat kan inte heller en enskild ledamot av riksdagen

 anses ha en sådan maktställning att han eller hon i sin tjänsteutövning kan

begå brott av det slag som avses i stadgan. Hypotetiska exempel kan naturligtvis

 konstrueras, t.ex. att en större grupp ledamöter begår brott och därmed kommer

att hindra att immuniteten hävs, men dessa framstår som långsökta.

Svenska grundlagsregler om immunitet gäller naturligtvis bara i Sverige och för

svenska officiella funktionärer. De bör därför skiljas från de inskränkningar i

folkrättsliga regler om statsimmunitet som stadgan kan innebära och som

Justitiekanslern har uppmärksammat. Den immunitet som svenska statsföreträdare

kan åtnjuta utomlands följer av folkrättsliga regler och inte av svensk

grundlag. De skyldigheter som får anses följa av artikel 98 när det gäller

samarbete med domstolen beträffande en utländsk statsföreträdare i vissa fall,

oaktat folkrättsliga regler om immunitet, se avsnitt 5.8.4, medför därmed inte

att regeringsformens immunitetsregler berörs.

Mot den bakgrunden bör inte immunitetsreglerna i regeringsformen hindra att

Sverige ansluter sig till stadgan. Det förhållandet att domstolen, ges

behörighet att fatta folkrättsligt bindande beslut vilka teoretiskt sett skulle

kunna försätta Sverige i en situation där grundlagen inte medger att beslutet

efterlevs, bör inte hindra Sverige från att tillträda denna konvention.

Det kan nämnas att de bedömningar beträffande statschefen som här redovisas

överensstämmer med de överväganden som har gjorts i Norge (se St.prop. nr.

24/1999-2000 s. 47 ff.) och Danmark (se Lovforslag L 20, Folketinget 2000-01, s.

 37 f.) beträffande förhållandet mellan motsvarande bestämmelser i de norska och

 danska grundlagarna och Romstadgan.

Det bör understrykas att det nu anförda inte innebär något ställningstagande

till hur frågan om immunitet bör bedömas om den som åtnjuter sådan skulle göra

sig skyldig till ett allvarligt folkrättsbrott. Om frågan om ansvar för

folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelser skulle uppkomma någon

gång i framtiden kan det inte uteslutas att förutsättningarna för att tillämpa

immunitetsbestämmelserna skulle kunna ifrågasättas. Inom folkrätten sker en

utveckling som betonar betydelsen av att enskilda kan hållas ansvariga för brott

 av sådant slag och som innebär en förändrad syn på offentliga funktionärers,

särskilt statschefers, immunitet. Inte minst Internationella brottmålsdomstolen

och dess verksamhet kan förväntas påverka synen på dessa frågor i framtiden.

Denna utveckling måste följas noga. Den principiella utgångspunkten bör vara att

 inte någon skall vara undantagen från ansvar för sådana brott som omfattas av

domstolens jurisdiktion. Det kan inte uteslutas att detta förhållande kan komma

att ge upphov till ytterligare överväganden i framtiden, för att skapa så goda

förutsättningar som möjligt för en effektiv brottmålsdomstol.

Förbudet mot landsförvisning

Den principiella skyldigheten enligt Romstadgan att överlämna egna medborgare

till domstolen för lagföring motsvarar vad som gäller i förhållande till

Jugoslavien- och Rwandatribunalerna. Regeringsformen innehåller inte något

direkt förbud mot utlämning av egna medborgare. Det skall därför i och för sig

vara möjligt att överlämna en svensk medborgare för lagföring inför domstolen.

Däremot gäller enligt 2 kap. 7 § regeringsformen att en svensk medborgare inte

får landsförvisas. I enlighet med vad som även uppmärksammades i samband med

lagstiftningen för tribunalerna, bör skyddet för svenska medborgare mot

landsförvisning enligt den bestämmelsen uppfattas så att det i praktiken också

ger ett visst skydd i fråga om utlämning och överlämnande på grund av brott (se

prop. 1993/94:142 s. 30 och 1995/96:48 s. 15 f.). Enligt förarbetena till

bestämmelsen bör skyddet mot landsförvisning uppfattas så att det även avser det

 fall då utlämning (eller överlämnande) av en svensk medborgare på grund av

brott skulle ge anledning till antagandet att den aktuella personen skulle bli

berövad friheten under så lång tid att han eller hon knappast skulle kunna

någonsin återvända till Sverige (bet. 1975/76:KU56 s. 32).

Till skillnad från vad som gäller beträffande tribunalerna innebär

komplementaritetsprincipen (se avsnitt 5.4.5.) enligt Romstadgan att Sverige

alltid har rätt att med företräde framför domstolen lagföra ett brott av

aktuellt slag här i landet. Därvid kan situationer undvikas där det kan

ifrågasättas om ett överlämnande av en svensk medborgare till domstolen är

förenligt med skyddet mot landsförvisning. I andra fall skulle det, i likhet med

 vad som angavs i förarbetena till tribunallagen, kunna vara en förutsättning

för överlämnande att ett eventuellt fängelsestraff skall verkställas i Sverige.

Såsom redan har anförts bör Sverige medge att även fängelsestraff som domstolen

har dömt ut skall kunna verkställas här.

Justitiekanslern, Stockholms tingsrätt och Juridiska fakultetsnämnden vid

Uppsala universitet har ifrågasatt om inte en ändring av regeringsformens förbud

 mot landsförvisning krävs för att Sverige skall kunna tillträda stadgan.

Stadgan utesluter inte att den som dömts kan få verkställa sitt fängelsestraff i

 hemlandet. Som både Justitiekanslern och Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

 universitet har framhållit ger stadgan emellertid inte några uttryckliga

garantier för att domstolen kommer att godta en svensk begäran om verkställighet

 i Sverige i fall då förbudet mot landsförvisning annars skulle kunna innebära

ett hinder mot ett överlämnande av svensk medborgare för domstolen. Det är

domstolen som avgör var verkställigheten skall ske i det enskilda fallet och en

faktor som skall vägas in, enligt stadgan, är den dömdes nationalitet. Detta

förhållande bör dock inte uppfattas bara som ett hinder mot verkställighet i

hemstaten - främst när det är platsen för den väpnade konflikten och därmed

brottet - utan också en faktor som också talar för straffverkställighet där. I

förslaget till bevis- och förfaranderegler finns det t.ex. bestämmelser om att

den dömdes möjligheter till rehabilitering och den dömdes önskemål skall

tillmätas betydelse vid val av verkställighetsland. I det fall brottet har

begåtts i Sverige bör dessutom utgångspunkten vara att lagföring normalt skall

ske här och komplikationer i fråga om domstolens val av Sverige som

verkställighetsstat skulle därmed inte uppstå.

Det är vidare viktigt att framhålla att det svenska förbudet mot landsförvisning

 bara kan komma att få en direkt betydelse om domstolen söker en svensk

medborgare överlämnad från Sverige. Förbudet skyddar alltså inte en svensk

medborgare från att bli överlämnad till domstolen från en annan stat. I det

senare fallet kan dock Sverige söka den aktuella personen utlämnad till Sverige

från den andra staten för lagföring här och om även den andra staten är ansluten

 till stadgan gäller i princip också i detta fall komplementaritetsprincipen i

enlighet med stadgans regler om konkurrerande framställningar (artikel 90). En

tillbörlig svensk lagföring skulle därmed ha företräde framför ett förfarande

inför domstolen. Några garantier för att svenska medborgare aldrig skall behöva

svara inför domstolen finns inte oavsett om Sverige ansluter sig eller inte, men

 stadgan är utformad för att till fullo respektera principen om en nationell

lagförings principiella företräde.

Även om landsförvisningsförbudet i 2 kap. 7 § inte får begränsas, hindrar

grundlagen inte att Sverige tillträder konventioner som innebär att svenska

medborgare får utlämnas. Om det trots komplementaritetsprincipen skulle uppstå

en situation där någon begärs överlämnad till domstolen för lagföring och det

kan ifrågasättas om åtgärden är förenlig med förbudet mot landsförvisning, är en

 tänkbar lösning - som dock torde kräva lagstiftning - att det träffas en

särskild överenskommelse för det enskilda fallet, som innebär att ett eventuellt

 fängelsestraff helt eller delvis skall avtjänas i Sverige (se prop. 1993/94:142

 s. 30). Det finns härtill, enligt vår uppfattning, goda skäl att utgå från att

domstolen skulle efterkomma en svensk begäran om verkställighet i Sverige vid en

 eventuell fällande dom, i vart fall om Sverige inte tagit aktiv del i den

aktuella väpnade konflikten. Domstolen kommer inte att ha kapacitet att låta

fängelsedömda avtjäna sina straff i det fängelse eller häkte som den kommer att

förfoga över och erfarenheterna från tribunalerna är att endast ett mycket litet

 antal stater har erbjudit straffverkställighet. Övriga villkor för

verkställigheten, t.ex. den fängelsestandard som kan erbjudas, måste också anses

 vara uppfyllda och det finns skäl att anta att domstolen kommer att vara lyhörd

 för en stats konstitutionella hinder om det kan ske utan att bryta mot stadgan.

 Risken för att ett överlämnande till domstolen skulle komma i konflikt med

landsförvisningsförbudet får alltså anses vara så gott som utesluten. Regeringen

 delar därmed inte den uppfattning som de ovan nämnda remissinstanserna har

anfört att ett tillträde till stadgan kräver en grundlagsändring på denna punkt.

Nåd och resning

Enligt Romstadgan får ett av domstolen utdömt fängelsestraff inte ändras av den

stat där straffet verkställs och den dömde får inte friges i förtid (artiklarna

105:1 och 110:1). Ett svenskt åtagande att verkställa domstolens fängelsestraff

påkallar alltså en bedömning av hur dessa bestämmelser förhåller sig till den

nåderätt som tillkommer regeringen enligt 11 kap. 13 § regeringsformen.

I departementspromemorian dras slutsatsen att stadgans bestämmelser inte bör

anses strida mot regeringsformen eftersom stadgan inte innebär något formellt

förbud för en stat att pröva en uppkommen fråga om nåd och då regeringens rätt

att bevilja nåd är diskretionär samtidigt som det saknas anledning att utgå från

 att regeringen skulle använda denna befogenhet om det skulle innebära ett brott

 mot ett internationellt åtagande. Mot detta resonemang har Justitiekanslern,

Stockholms tingsrätt och Fakultetsnämnden vid Uppsala universitet invänt att en

anslutning till stadgan måste uppfattas på så sätt att staten avhänder sig

möjligheten att genom nåd eller på annat sätt förändra det straff som domstolen

har bestämt. När straffet verkställs i Sverige blir nådeinstitutet inte

tillämpligt och stadgans bestämmelser måste, enligt dessa, formellt anses

oförenliga med regeringsformen på denna punkt. Justitiekanslern har dock tillagt

 att regeringsformen trots detta kanske inte behöver ändras med hänsyn till att

regeringens rätt att bevilja nåd är diskretionär och att risken för att Sverige

i praktiken skall bryta mot sina folkrättsliga förpliktelser enligt stadgan får

anses obefintlig. Enligt Stockholms tingsrätt är en grundlagsändring i detta

avseende inte nödvändig men ändå att föredra med hänsyn till stadgans innebörd.

Regeringen gör följande bedömning. Att medge verkställighet av fängelsestraff i

Sverige är ett frivilligt åtagande från svensk sida och regeringsformens

bestämmelser om nåd har därför inte betydelse för frågan om ett tillträde till

stadgan, utan bara för frågan om att medge sådan straffverkställighet i Sverige.

 För domstolens legitimitet är det viktigt att dess straff inte ändras genom

nationella beslut och att förutsättningarna för straffets längd inte kommer att

bero på var det kommer att avtjänas. I likhet med vad som gäller enligt

tribunallagen, innebär inte ett medgivande att verkställa ett fängelsestraff för

 domstolens räkning att straffet omvandlas till ett svenskt straff. Däremot bör

svensk lag tillämpas vid straffverkställigheten (se 11 § tribunallagen). Som

Justitiekanslern har påpekat kan regeringen vid sin tillämpning av de

diskretionära nådebestämmelserna vägra nåd i fråga om ett straff som har

bestämts av domstolen med hänvisning av de folkrättsliga förpliktelser som

följer av stadgan. Det finns all anledning att utgå från att varje regering

skulle beakta detta förhållande vid tillämpningen av nådeinstitutet.

Regeringsformens regler om regeringens nåderätt bör därför inte anses hindra ett

 medgivande att verkställa domstolens fängelsestraff.

Romstadgan föreskriver vidare att överklaganden och ansökningar om resning

endast skall prövas av domstolen (artikel 105:2). Stadgorna för de

internationella brottmålstribunalerna saknar däremot sådana bestämmelser. I 11

kap. 11 § regeringsformen finns föreskrifter om vilken svensk domstol som skall

pröva bl.a. frågor om resning. Dessa regler gäller emellertid endast

extraordinära rättsmedel mot svenska avgöranden. Det förhållandet att ett

utländskt avgörande erkänns och kan verkställas i Sverige anses inte medföra att

 svensk domstol kan pröva en ansökan om resning beträffande det utländska

avgörandet (se NJA 1975 C 285 där Högsta domstolen avvisade en ansökan om

resning mot ett finskt avgörande om underhåll till barn). Stadgans bestämmelser

innebär alltså inte någon begränsning av tillämpningsområdet för

regeringsformens regler om resning.

6.2 Lagstiftningsbehovet

Regeringens bedömning: Lagstiftning krävs för att Sverige skall kunna uppfylla

förpliktelserna enligt följande artiklar i Romstadgan:

* artiklarna 59, 86-97 och 99-101 om rättsligt samarbete med Internationella

brottmålsdomstolen,

* artikel 20 om rättsverkningar av domstolens domar och rättegångshinder i

Sverige,

* artiklarna 75 och 109 om verkställighet av vissa avgöranden,

* artikel 70 om brott mot domstolen och dess verksamhet, och

* artikel 48 om immunitet och privilegier.

Lagstiftning krävs också för att fängelsestraff som domstolen har dömt ut skall

kunna verkställas i Sverige enligt artiklarna 103 och 105-108. I övrigt krävs

ingen ny eller ändrad lagstiftning.

Skälen för bedömningen: Om Sverige ratificerar Romstadgan, vilket föreslås i

avsnitt 6.1, inträder också en skyldighet att vidta de åtgärder som är

nödvändiga för att uppfylla de förpliktelser som följer av stadgan. Flertalet av

 stadgans 128 artiklar innehåller bestämmelser som gäller endast för

Internationella brottmålsdomstolen. De påkallar därmed inte några

lagstiftningsåtgärder från svensk sida.

Ett antal artiklar innehåller emellertid bestämmelser som ger upphov till

förpliktelser för de anslutna staterna, vilka bör eller måste regleras genom

lagstiftning i Sverige för att de åtaganden som en ratifikation av stadgan

innebär skall kunna uppfyllas. Det gäller i första hand bestämmelser som

behandlar olika former av rättsligt samarbete mellan en ansluten stat och

Domstolen. I det avseendet gäller enligt stadgan att de anslutna staterna måste

se till att det finns rättslig reglering som gör det möjligt för staten att

uppfylla den samarbetsskyldighet som föreskrivs (artikel 88). I detta sammanhang

 bör även andra frågor, såsom sekretessfrågor, uppmärksammas.

Stadgan innehåller dessutom förpliktelser när det gäller verkställighet av vissa

 avgöranden som domstolen fattar. Därutöver ställer stadgan vissa krav på

straffrättslig lagstiftning. Slutligen medför vissa bestämmelser om immunitet

och privilegier krav på svensk lagstiftning.

Lagstiftningsbehovet i de olika avseenden som redovisats behandlas närmare

nedan. I departementspromemorian (Ds 2001:3) har förslag till lagstiftning som

avser det rättsliga samarbetet med domstolen och verkställighet av dess

avgöranden lämnats. Dessa förslag är för närvarande föremål för

remissbehandling. Härtill utreds separat frågor om straffrättslig lagstiftning

som har anknytning till stadgan (se nedan). Som redan inledningsvis har nämnts,

se avsnitt 2, kommer förslag till lagstiftningen med anledning av stadgan därför

 att föreläggas riksdagen senare.

Rättsligt samarbete med Internationella brottmålsdomstolen

Bestämmelser om en ansluten stats rättsliga samarbete med Internationella

brottmålsdomstolen finns huvudsakligen i stadgans del 9 (artiklarna 86-102).

Flertalet av dessa bestämmelser, som rör överlämnande av brottsmisstänkta

personer och andra former av rättslig hjälp till domstolen, kräver svensk

lagstiftning. Det gäller dock inte bestämmelserna i artikel 98 som enbart

reglerar domstolens egen verksamhet och artikel 102 som innehåller definitioner.

Även andra bestämmelser i stadgan har betydelse för det rättsliga samarbetet och

 måste därför beaktas när lagstiftning sker. Det gäller särskilt artiklarna 54,

55 och 57 om brottsutredningen, artikel 59 om frihetsberövanden, artikel 68 om

vittnesskydd m.m. och artiklarna 72-73 om information som rör nationell

säkerhet. Av artiklarna 55:2 och 59 följer dessutom förpliktelser för de

anslutna staterna. De föreskrifter som föranleds av artikel 55:2 gäller

praktiska åtgärder i samband med vissa förhör och behöver inte ges i lag. Vidare

 ger föreskrifterna i artikel 20 om domars rättsverkningar och rättegångshinder

(ne bis in idem) upphov till behov av lagstiftning.

Den lagstiftning som krävs och som föreslås i departementspromemorian motsvarar

i huvudsak vad som gäller i förhållande till Jugoslavien- och Rwandatribunalerna

 enligt tribunallagen. Det innebär bl.a. att särskilda bestämmelser behövs för

överlämnande av misstänkta till Internationella brottmålsdomstolen för

lagföring, vilka i princip inte innehåller några vägransgrunder, och att

bestämmelserna om rättslig hjälp i lagen (2000:562) om internationell rättslig

hjälp i brottmål skall tillämpas med undantag för vissa bestämmelser som

begränsar den hjälp som kan lämnas till annan stat eftersom sådana begränsningar

 inte kan gälla i förhållande till domstolen. Härtill behövs vissa bestämmelser

som föranleds av särskilda regler i Romstadgan och som bara krävs i förhållande

till domstolen, främst i fråga om uppskjutande av och villkor för överlämnande i

 vissa fall, förenklat förfarande vid överlämnande när det finns samtycke till

detta, inhämtande av synpunkter från domstolen före beslut om reseförbud eller

anmälningsskyldighet som alternativ till anhållande eller häktning och om

tillämpningen den s.k. specialitetsprincipen vid ett överlämnande till

domstolen. I departementspromemorian föreslås vidare att nya bestämmelser införs

 i förhållande till såväl domstolen som tribunalerna angående konkurrerande

ansökningar och transport av frihetsberövade personer genom Sverige samt

generella föreskrifter i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som

möjliggör att hjälp med rättsmedicinska undersökningar kan lämnas.

Lagstiftning angående brott mot domstolen och dess verksamhet

Stadgan innehåller vidare bestämmelser om vissa gärningar som riktas mot

domstolen och dess verksamhet (artikel 70). Bestämmelserna har redovisats i

avsnitt 5.6.8.

Departementspromemorian innehåller förslag till bestämmelser som gäller det

rättsliga samarbete som stadgan föreskriver beträffande dessa brott, dvs. om

utlämning och annan rättslig hjälp i brottmål. Förslaget innebär att ordinarie

bestämmelser i lagen (1957:668) om utlämning för brott och lagen om

internationell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas i dessa fall. Vidare

föreslås att det förfarande som gäller vid en svensk förundersökning eller

rättegång i brottmål skall tillämpas när domstolen överlämnar åt Sverige att

sköta lagföringen av ett sådant brott och att de regler som gäller för

verkställighet av domstolens huvudbrott också skall tillämpas på straff för

brott enligt artikel 70.

De anslutna staterna är också förpliktade att utvidga de straffrättsliga

bestämmelser som avser att skydda nationella domstolars verksamhet till att

också gälla i förhållande till Internationella brottmålsdomstolen. Dessa

förändringar av den nationella rätten behöver dock vara genomförda först när

domstolen har inrättats och påbörjat sin verksamhet. De materiella

straffrättsliga frågor som artikel 70 ger upphov till bör bedömas i ett större

sammanhang och har därför inte tagits upp i departementspromemorian. Detsamma

gäller de föreskrifter som kan behövas för att reglera förhållandet mellan

domstolens lagföring av dessa brott och lagföring i Sverige. Dessa återstående

frågor kommer att behandlas särskilt.

Straffrättslig lagstiftning

När det gäller straffrättsliga bestämmelser innebär stadgan inte något åtagande

att de brott eller straffrättsliga principer som där föreskrivs skall införlivas

 också i de anslutna staternas rättsordningar. Undantag gäller dock i fråga om

brott som riktar sig mot domstolens verksamhet (artikel 70), vilket har

redovisats ovan.

Stadgans s.k. komplementaritetsprincip (se avsnitt 5.4.5), som innebär att

nationell lagföring skall ha företräde, och dess tydliga avsiktsförklaring att

det i första hand är staterna som skall ansvara för lagföringen av de brott som

omfattas av domstolens jurisdiktion, medför dock en moralisk skyldighet att

tillhandahålla lagstiftning som möjliggör sådan lagföring. Detta är alltså inte

någon formell rättslig förpliktelse och de nationella bestämmelserna behöver

naturligtvis inte utformas på samma sätt som i stadgan. Samtidigt bör det ligga

i statens egna intresse att så långt som möjligt ha samma rättsliga möjligheter

som domstolen att lagföra sådana brott. För svensk del kan rättsliga möjligheter

 att ta hand om lagföringen dessutom ha betydelse för vissa grundlagsfrågor som

stadgan ger upphov till (se avsnitt 6.1)

Det bör noteras att svensk rätt redan i dag innehåller en internationellt sett

vidsträckt domsrätt och materiella straffrättsliga bestämmelser för dessa slags

brott. Den internationella rätten har dock under senare tid genomgått stora

förändringar och den 12 oktober 2000 har regeringen givit en utredare i uppdrag

att se över den svenska straffrättsliga lagstiftningen när det gäller vissa

internationella brott inom folkrätten (Dir. 2000:76, Straffansvar för brott mot

mänskligheten och andra internationella brott enligt folkrätten). De brott som

särskilt avses är folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (f.n.

kallat folkrättsbrott i svensk rätt). I samband därmed skall även frågor om

preskription för de aktuella brotten övervägas. Utredaren skall vidare se över

de svenska reglerna om straffrättslig domsrätt i fråga om sådana brott när de

har begåtts utomlands. Vid översynen skall utredaren särskilt beakta innehållet

i Romstadgan. Uppdraget skall redovisas senast den 31 oktober 2002.

Verkställighet i Sverige av domstolens avgöranden

I fråga om verkställighet av vissa avgöranden som Internationella

brottmålsdomstolen får meddela ger stadgan upphov till skyldigheter som fordrar

lagstiftning. Stadgan föreskriver att de anslutna staterna är skyldiga att med

vissa villkor "ge effekt" åt domstolens avgöranden angående böter, förverkande

och gottgörelse (artiklarna 75 och 109). När det gäller gottgörelse till

brottsoffer kan det också bli aktuellt att verkställa säkerhetsåtgärder

(artiklarna 57, 75 och 93).

I departementspromemorian lämnas förslag till bestämmelser om verkställighet av

böter och förverkanden som bygger på föreskrifter som i dag finns i svensk

verkställighetslagstiftning samt regler om ett särskilt förfarande med

domstolsprövning vid verkställighet av ett värdeförverkande och om överlämnande

till domstolen av böter och förverkad egendom eller dess värde. Vidare föreslås

särskilda regler om erkännande och verkställighet av domstolens avgöranden om

gottgörelse till brottsoffer.

För att domstolens fängelsestraff skall kunna verkställas i Sverige (se avsnitt

6.1) krävs svensk lagstiftning. Det gäller bestämmelserna i artiklarna 103 och

105-108 i stadgan. Stadgan ger utrymme för de stater som godtar sådan

straffverkställighet att komma överens med domstolen om vissa villkor för

verkställigheten (artikel 103).

Vissa villkor gäller i dag för straffverkställighet av de internationella

brottmålstribunalerna domar (se 12 a § tribunallagen) och det bör övervägas om

motsvarande eller andra villkor också skall föreskrivas i förhållande till

domstolen. I departementspromemorian föreslås bestämmelser som innebär att

verkställighet av domstolens fängelsestraff skall kunna verkställas i Sverige,

vilka delvis avviker från vad som i dag gäller i förhållande till tribunalerna

och en motsvarande förändring föreslås också i tribunallagen. I övrigt föreslås

bestämmelser som i allt väsentligt överensstämmer med vad som gäller enligt

tribunallagen samt en särskild bestämmelse för domstolen som är betingad av den

särskilda specialitetsprincip vid straffverkställighet som föreskrivs i artikel

108.

Övrigt lagstiftningsbehov

Utöver vad som sagts ovan krävs det lagstiftning för att uppfylla stadgans

bestämmelser om immunitet och privilegier (artikel 48) och om sekretess för

uppgifter som domstolen lämnar (artikel 87:3). I departementspromemorian finns

det förslag om en sedvanlig bestämmelse för domstolen i lagen (1976:661) om

immunitet och privilegier i vissa fall samt en utvidgning av bestämmelserna i 5

kap. 7 § sekretesslagen (1980:100) om sekretess i verksamhet som avser rättslig

hjälp i brottmål till att också gälla för sådan verksamhet på begäran av en

mellanfolklig domstol, dvs. främst tribunalerna och domstolen.

6.3 Förklaringar i samband med ratifikation av Romstadgan m.m.

Regeringens förslag: Sverige skall i samband med ratifikationen avge

förklaringar att Justitiedepartementet skall vara kanal för Internationella

brottmålsdomstolens ansökningar och att det språk som skall användas är svenska

eller engelska.

Regeringens bedömning: Ingen förklaring som begränsar domstolens jurisdiktion

över krigsförbrytelser bör avges.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt stadgan skall staterna i

samband med ratifikationen avge förklaringar angående den kanal som skall

användas för domstolens framställningar (artikel 87:1) och de språk på vilka

framställningar och andra handlingar till stöd för dessa skall vara avfattade

(artikel 87:2). Språket skall vara antingen ett officiellt språk i den anmodade

staten eller något av Internationella brottmålsdomstolens arbetsspråk. De val

som görs i samband med ratifikationen kan senare ändras.

I departementspromemorian föreslås att Justitiedepartementet skall vara kanal

för framställningar från domstolen enligt artikel 87:1 och att ansökningar och

därtill bifogade handlingar skall vara avfattade på svenska eller på engelska

enligt artikel 87:2. Sverige bör i samband med ratifikationen lämna en

förklaring med nu angivet innehåll.

Vidare ger stadgan staterna möjlighet att avge en förklaring som begränsar

domstolens jurisdiktion i fråga om krigsförbrytelser (artikel 124). Dessa

bestämmelser har redovisats i avsnitt 5.4.3 och 5.11. Av de stater som hittills

ratificerat stadgan har endast Frankrike avgett en förklaring angående

krigsförbrytelser. Med hänsyn till Sveriges önskan att få till stånd en effektiv

 och global brottmålsdomstol samt till våra utrikespolitiska ståndpunkter i

övrigt kan det inte anses ligga i svenskt intresse att bidra till en sådan

begränsning av domstolens mandat. Sverige bör därför inte avge någon förklaring

i enlighet med artikel 124.

7 Ekonomiska konsekvenser

Såsom beskrivits i avsnitt 5.10 skall parternas bidrag till Internationella

brottmålsdomstolen uttaxeras i överensstämmelse med en av

stadgepartsförsamlingen fastställd bidragsskala som grundas på den som gäller

för FN:s reguljära budget. Bidragen kommer alltså att stå i proportion till dem

som gäller inom FN (där Sveriges bidrag för närvarande utgör 1,0790 procent)

medan procentsatserna får justeras beroende på sammansättningen av de stater som

 blir parter i stadgan. Stadgepartsförsamlingen skall anta regler och

föreskrifter för den ekonomiska förvaltningen (artikel 113). Förslag härom skall

 utarbetas av den förberedande kommissionen.

Det är inte idag möjligt att med någon säkerhet beräkna hur stor andel av

kostnaderna som kommer att falla på Sverige. Det förefaller rimligt att anta att

 bland de sextio stater som är anslutna till stadgan, när denna träder i kraft

och domstolen inrättas, kommer att återfinnas samtliga stater i Västeuropa och

merparten av staterna i Central- och Östeuropa. Därutöver kan förväntas att

förhållandevis betalningsförmögna länder som Australien, Republiken Korea samt

några relativt stora latinamerikanska länder återfinns i kretsen av

stadgeparter. Kanada, Nya Zeeland, Sydafrika och Argentina har redan ratificerat

 stadgan. Däremot förefaller det osannolikt att USA, Ryssland, Indien,

Indonesien och Kina liksom också oljerika länder i Mellanöstern återfinns bland

de första sextio. Tidpunkten för Japans tillträde är vidare osäker. Därmed kan

man göra det grova antagandet att stater som inom FN står för närmare hälften av

 den reguljära budgeten också kommer att vara anslutna när stadgan träder i

kraft. Detta skulle för Sveriges vidkommande innebära en bidragsandel på drygt 2

 procent. Kostnaderna torde närmast kunna finansieras i utgiftsområde 5:4 Bidrag

 till vissa internationella organisationer.

Det går inte heller att göra annat än lösa antaganden om vilken domstolens

budget kommer att bli under de första åren. Förslag till budget för det första

året kommer att utarbetas av den förberedande kommissionen för antagande av

stadgepartsförsamlingen. Detta arbete pågår för närvarande.

En jämförelse med budgeten för den internationella tribunalen för det forna

Jugoslavien, som enligt dess egna uppgifter omslöt 10,8 miljoner USD det andra

året efter inrättandet (1994), 25,3 miljoner det tredje året (1995) och drygt

35,4 miljoner det fjärde (1996), kan emellertid ge viss vägledning. Det bör

samtidigt erinras om att denna tribunal fick sitt mandat från FN:s säkerhetsråd

och att kostnadssituationen och budgetutvecklingen därmed motsvarade vad som

skulle bli fallet för domstolen om denna redan vid sitt inrättande fick en

situation hänskjuten till sig från säkerhetsrådet av motsvarande allvar och

omfattning som den i det forna Jugoslavien. Så behöver inte alls bli fallet. Ett

 rimligt antagande är snarast, att domstolen under normala omständigheter kommer

 att ha en mindre organisation och därmed kosta avsevärt mindre än tribunalen,

medan budgeten når upp till nivåer motsvarande tribunalens först om och när

säkerhetsrådet väljer att utnyttja den. Det i förhållande till FN:s reguljära

budget högre procentuella svenska bidraget kommer därför antagligen att beräknas

 på en mindre budget än den för tribunalen, medan Sveriges andel av eventuella

merkostnader i fall av hänskjutande från säkerhetsrådet kommer att bli den lägre

 som gäller inom FN.

Förutom de direkta kostnaderna för domstolens verksamhet kan kostnader även

uppkomma i samband med olika former av samarbete med domstolen. I enlighet med

vad som anfördes i propositionerna angående lagstiftning för samarbetet med

tribunalerna för f.d. Jugoslavien och Rwanda (prop. 1993/94:142 s. 33 f. och

1995/96:48 s. 17) är det inte möjligt att förväg bedöma i vilken omfattning

domstolen kommer att begära olika former av rättslig hjälp från Sverige. Med de

erfarenheter som finns från tribunalerna är det dock rimligt att anta att detta

samarbete inte kommer att medföra några mer betydande kostnader. Det går inte

heller att i dag bedöma i vilken utsträckning det kan komma att bli aktuellt med

 verkställighet i Sverige av fängelsestraff som domstolen dömer ut men inte

heller i detta avseende torde några mer betydande kostnader kunna förväntas.

Kostnaderna för samarbetet med domstolen och verkställighet av dess

fängelsestraff bör därmed kunna rymmas inom ramen för befintliga anslag till

rättsväsendet.

Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen

Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen är upprättad på sex

originalspråk - arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska.

Tekniska felaktigheter i de olika språkversionerna har i olika omgångar rättats

av depositarien - Förenta nationernas generalsekreterare - genom en särskild

procedur (procés verbaux). Den följande översättningen har tagit hänsyn till de

rättelser som gjorts den 10 november 1998, den 12 juli och 30 november 1999 samt

 den 8 maj 2000 (de två sistnämnda rättelserna avsåg dock endast de franska och

spanska versionerna).

Originaltexterna på de olika officiella språken med rättelser finns tillgängliga

 på Internet (http://www.un.org).

Översättningen av stadgan till svenska har ingen officiell status och tolkningar

 av olika bestämmelser bör därför ske med utgångspunkt i texterna på

originalspråken.

ROME STATUTE OF THE INTERNATIONAL CRIMINAL COURT

PREAMBLE

The States Parties to this Statute,

Conscious that all peoples are united by common bonds, their cultures pieced

together in a shared heritage, and concerned that this delicate mosaic may be

shattered at any time,

ROMSTADGAN FÖR INTERNATIONELLA BROTTMÅLSDOMSTOLEN

INGRESS

De stater som är parter i denna stadga,

som är medvetna om att alla folk hålls samman av gemensamma band, med deras

kulturer sammanfogade till ett gemensamt arv, och som fruktar att denna ömtåliga

 mosaik när som helst kan förstöras,

Mindful that during this century millions of children, women and men have been

victims of unimaginable atrocities that deeply shock the conscience of humanity,

som är medvetna om att miljontals barn, kvinnor och män under detta århundrade

har fallit offer för ofattbara skändligheter som djupt skakar mänsklighetens

samvete,

Recognizing that such grave crimes threaten the peace, security and well-being

of the world,

som erkänner att så allvarliga brott hotar freden, säkerheten och välståndet i

världen,

Affirming that the most serious crimes of concern to the international community

 as a whole must not go unpunished and that their effective prosecution must be

ensured by taking measures at the national level and by enhancing international

cooperation,

som förklarar att de mest allvarliga brotten som angår hela det internationella

samfundet inte får förbli ostraffade och att en effektiv lagföring av dem måste

säkras genom åtgärder på det nationella planet och ett förstärkt internationellt

 samarbete,

Determined to put an end to impunity for the perpetrators of these crimes and

thus to contribute to the prevention of such crimes,

som är beslutna att hindra att de som gör sig skyldiga till dessa brott går

ostraffade och att därigenom medverka till att förebygga sådana brott,

Recalling that it is the duty of every State to exercise its criminal

jurisdiction over those responsible for international crimes,

som erinrar om att det åligger varje stat att utöva straffrättslig jurisdiktion

över dem som har gjort sig skyldiga till internationella brott,

Reaffirming the Purposes and Principles of the Charter of the United Nations,

and in particular that all States shall refrain from the threat or use of force

against the territorial integrity or political independence of any State, or in

any other manner inconsistent with the Purposes of the United Nations,

som bekräftar ändamålen och grundsatserna i Förenta nationernas stadga, särskilt

 den att alla stater skall avhålla sig från hot om eller bruk av våld, riktat

mot någon annan stats territoriella integritet eller politiska oberoende, eller

på annat sätt som är oförenligt med Förenta nationernas ändamål,

Emphasizing in this connection that nothing in this Statute shall be taken as

authorizing any State Party to intervene in an armed conflict or in the internal

 affairs of any State,

som härvidlag understryker att ingen bestämmelse i denna stadga skall uppfattas

som att tillåta någon stadgepart att ingripa i en väpnad konflikt eller i någon

stats interna angelägenheter,

Determined to these ends and for the sake of present and future generations, to

establish an independent permanent International Criminal Court in relationship

with the United Nations system, with jurisdiction over the most serious crimes

of concern to the international community as a whole,

som är beslutna att i dessa syften och i innevarande och framtida generationers

intresse upprätta en oberoende, permanent, internationell brottmålsdomstol som

är anknuten till Förenta nationernas system och har jurisdiktion över de mest

allvarliga brotten som angår hela det internationella samfundet,

Emphasizing that the International Criminal Court established under this Statute

 shall be complementary to national criminal jurisdictions,

som understryker att den internationella brottmålsdomstol som upprättas i

enlighet med denna stadga skall komplettera nationell straffrättslig

jurisdiktion,

Resolved to guarantee lasting respect for and the enforcement of international

justice,

som är beslutna att trygga varaktig respekt för och upprätthållande av

internationell rättvisa,

Have agreed as follows

har kommit överens om följande.

PART 1. ESTABLISHMENT OF THE COURT

DEL 1 UPPRÄTTANDE AV DOMSTOLEN

Article 1

The Court

Artikel 1

Domstolen

An International Criminal Court ("the Court") is hereby established. It shall be

 a permanent institution and shall have the power to exercise its jurisdiction

over persons for the most serious crimes of international concern, as referred

to in this Statute, and shall be complementary to national criminal

jurisdictions. The jurisdiction and functioning of the Court shall be governed

by the provisions of this Statute.

Härmed inrättas en internationell brottmålsdomstol (Domstolen). Domstolen skall

vara en permanent institution och ha rätt att utöva sin jurisdiktion över

enskilda personer för de mest allvarliga brotten som är internationella

angelägenheter i den mening som avses i denna stadga och komplettera de

nationella straffrättsliga systemen. Bestämmelserna i denna stadga skall gälla

för Domstolens jurisdiktion och dess funktionssätt.

Article 2

Relationship of the Court with the United Nations

Artikel 2

Domstolens förhållande till Förenta nationerna

The Court shall be brought into relationship with the United Nations through an

agreement to be approved by the Assembly of States Parties to this Statute and

thereafter concluded by the President of the Court on its behalf.

Domstolens skall knytas till Förenta nationerna genom en överenskommelse som

skall godkännas av denna stadgas partsförsamling och därefter ingås av

domstolspresidenten på Domstolens vägnar.

Article 3

Seat of the Court

Artikel 3

Domstolens säte

1. The seat of the Court shall be established at The Hague in the Netherlands

("the host State").

1. Domstolens säte skall upprättas i[REDACTED_EFTERNAMN] i Nederländerna (värdstaten).

2. The Court shall enter into a headquarters agreement with the host State, to

be approved by the Assembly of States Parties and thereafter concluded by the

President of the Court on its behalf.

2. Domstolen skall ingå en högkvartersöverenskommelse med värdstaten, vilken

skall godkännas av stadgepartsförsamlingen och därefter ingås av

domstolspresidenten på Domstolens vägnar.

3. The Court may sit elsewhere, whenever it considers it desirable, as provided

in this Statute.

3. Domstolen får sammanträda på annan plats i enlighet med bestämmelserna i

denna stadga om den anser det vara önskvärt.

Article 4

Legal status and powers of the Court

Artikel 4

Domstolens rättsliga status och befogenheter

1. The Court shall have international legal personality. It shall also have such

 legal capacity as may be necessary for the exercise of its functions and the

fulfilment of its purposes.

1. Domstolen skall ha internationell rättskapacitet. Den skall också ha den

rättshandlingsförmåga som är nödvändig för att fullgöra sina uppgifter och

uppfylla sina ändamål.

2. The Court may exercise its functions and powers, as provided in this Statute,

 on the territory of any State Party and, by special agreement, on the territory

 of any other State.

2. Domstolen får i enlighet med denna stadga fullgöra sina uppgifter och utöva

sina befogenheter inom varje stadgeparts territorium och, efter särskild

överenskommelse, inom annan stats territorium.

PART 2. JURISDICTION, ADMISSIBILITY AND APPLICABLE LAW

DEL 2 JURISDIKTION, PROCESSFÖRUTSÄTTNINGAR OCH TILLÄMPLIG LAG

Article 5

Crimes within the jurisdiction of the Court

Artikel 5

Brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion

1. The jurisdiction of the Court shall be limited to the most serious crimes of

concern to the international community as a whole. The Court has jurisdiction in

 accordance with this Statute with respect to the following crimes:

1. Domstolens jurisdiktion skall inskränka sig till de mest allvarliga brotten

som angår hela det internationella samfundet. Domstolen skall ha jurisdiktion i

enlighet med denna stadga i fråga om följande brott:

(a) The crime of genocide;

a) Folkmord.

(b) Crimes against humanity;

b) Brott mot mänskligheten.

(c) War crimes;

c) Krigsförbrytelser.

(d) The crime of aggression.

d) Aggressionsbrott.

2. The Court shall exercise jurisdiction over the crime of aggression once a

provision is adopted in accordance with articles 121 and 123 defining the crime

and setting out the conditions under which the Court shall exercise jurisdiction

 with respect to this crime. Such a provision shall be consistent with the

relevant provisions of the Charter of the United Nations.

2. Domstolen skall utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet så snart en

bestämmelse har antagits i enlighet med artiklarna 121 och 123 som definierar

detta brott och fastställer villkoren för Domstolens utövande av sin

jurisdiktion över det. En sådan bestämmelse skall vara förenlig med de

tillämpliga bestämmelserna i Förenta nationernas stadga.

Article 6

Genocide

Artikel 6

Folkmord

For the purpose of this Statute, "genocide" means any of the following acts

committed with intent to destroy, in whole or in part, a national, ethnical,

racial or religious group, as such:

Med folkmord avses i denna stadga var och en av följande gärningar förövad i

avsikt att helt eller delvis förgöra en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd

eller religiös folkgrupp som sådan, nämligen

(a) Killing members of the group;

a) att döda medlemmar av folkgruppen,

(b) Causing serious bodily or mental harm to members of the group;

b) att tillfoga medlemmar av folkgruppen svår kroppslig eller själslig skada,

(c) Deliberately inflicting on the group conditions of life calculated to bring

about its physical destruction in whole or in part;

c) att uppsåtligen påtvinga folkgruppen levnadsvillkor som är avsedda att

medföra dess fysiska undergång helt eller delvis,

(d) Imposing measures intended to prevent births within the group;

d) att genomföra åtgärder som är avsedda att förhindra födelser inom

folkgruppen,

(e) Forcibly transferring children of the group to another group.

e) att med våld överföra barn från folkgruppen till en annan folkgrupp.

Article 7

Crimes against humanity

Artikel 7

Brott mot mänskligheten

1. For the purpose of this Statute, "crime against humanity" means any of the

following acts when committed as part of a widespread or systematic attack

directed against any civilian population, with knowledge of the attack:

1. Med brott mot mänskligheten avses i denna stadga var och en av följande

gärningar när de begås som en del av ett vidsträckt eller systematiskt angrepp

riktat mot civilbefolkning med insikt om angreppet:

(a) Murder;

a) Mord.

(b) Extermination;

b) Utrotning.

(c) Enslavement;

c) Förslavning.

(d) Deportation or forcible transfer of population;

d) Deportation eller tvångsförflyttning av befolkning.

(e) Imprisonment or other severe deprivation of physical liberty in violation of

 fundamental rules of international law;

e) Fängslande eller annat allvarligt berövande av fysisk frihet i strid med

grundläggande folkrättsliga regler.

(f) Torture;

f) Tortyr.

(g) Rape, sexual slavery, enforced prostitution, forced pregnancy, enforced

sterilization, or any other form of sexual violence of comparable gravity;

g) Våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap,

påtvingad sterilisering eller varje annan form av sexuellt våld av motsvarande

svårighetsgrad.

(h) Persecution against any identifiable group or collectivity on political,

racial, national, ethnic, cultural, religious, gender as defined in paragraph 3,

 or other grounds that are universally recognized as impermissible under

international law, in connection with any act referred to in this paragraph or

any crime within the jurisdiction of the Court;

h) Förföljelse av en identifierbar folkgrupp eller ett identifierbart kollektiv

av politiska, rasmässiga, nationella, etniska, kulturella, religiösa,

genusmässiga, enligt definitionen i punkt 3 i denna artikel, eller av andra skäl

 som universellt är erkända som otillåtna enligt folkrätten, i samband med en

gärning som avses i denna punkt eller ett annat brott som omfattas av Domstolens

 jurisdiktion.

(i) Enforced disappearance of persons;

i) Påtvingat försvinnande av personer.

(j) The crime of apartheid;

j) Brottet apartheid.

(k) Other inhumane acts of a similar character intentionally causing great

suffering, or serious injury to body or to mental or physical health.

k) Andra omänskliga handlingar av liknande beskaffenhet som uppsåtligen

förorsakar svårt lidande, svår kroppslig skada eller svårt själsligt eller

fysiskt men.

2. For the purpose of paragraph 1:

2. I punkt 1

(a) "Attack directed against any civilian population" means a course of conduct

involving the multiple commission of acts referred to in paragraph 1 against any

 civilian population, pursuant to or in furtherance of a State or organizational

 policy to commit such attack;

a) avses med angrepp riktat mot civilbefolkning: ett beteende som består i

upprepat förövande av gärningar som avses i punkt 1 mot civilbefolkning för att

främja en stats eller en organisations politik att genomföra ett sådant angrepp,

(b) "Extermination" includes the intentional infliction of conditions of life,

inter alia the deprivation of access to food and medicine, calculated to bring

about the destruction of part of a population;

b) utrotning inbegriper uppsåtligt påtvingande av levnadsförhållanden, bland

annat berövande av tillgång till livsmedel och läkemedel, i avsikt att

åstadkomma förgörande av en del av en befolkning,

(c) "Enslavement" means the exercise of any or all of the powers attaching to

the right of ownership over a person and includes the exercise of such power in

the course of trafficking in persons, in particular women and children;

c) avses med förslavning: utövande av någon eller all den makt som följer av

äganderätt över en person; detta inbegriper utövande av denna makt vid handel

med människor, särskilt kvinnor och barn,

(d) "Deportation or forcible transfer of population" means forced displacement

of the persons concerned by expulsion or other coercive acts from the area in

which they are lawfully present, without grounds permitted under international

law;

d) avses med deportation eller tvångsförflyttning av befolkning: påtvingad

förflyttning utan folkrättsligt tillåtna skäl av de berörda personerna genom

utvisning eller andra tvångsmedel från det område där de lagligen uppehåller

sig,

(e) "Torture" means the intentional infliction of severe pain or suffering,

whether physical or mental, upon a person in the custody or under the control of

 the accused; except that torture shall not include pain or suffering arising

only from, inherent in or incidental to, lawful sanctions;

e) avses med tortyr: uppsåtligt tillfogande av allvarlig smärta eller svårt

fysiskt eller psykiskt lidande för någon som befinner sig i den tilltalades

förvar eller står under hans eller hennes kontroll; tortyr innefattar inte

smärta eller lidande som uppkommer enbart genom eller är förknippade med

lagenliga sanktioner,

(f) "Forced pregnancy" means the unlawful confinement of a woman forcibly made

pregnant, with the intent of affecting the ethnic composition of any population

or carrying out other grave violations of international law. This definition

shall not in any way be interpreted as affecting national laws relating to

pregnancy;

f) avses med påtvingat havandeskap: olaglig inspärrning av en kvinna som med

våld försatts i havande tillstånd med avsikt att påverka den etniska

sammansättningen av en befolkning eller att föröva andra svåra överträdelser av

folkrätten; denna definition skall inte på något sätt tolkas som att inverka på

nationella lagar rörande havandeskap,

(g) "Persecution" means the intentional and severe deprivation of fundamental

rights contrary to international law by reason of the identity of the group or

collectivity;

g) avses med förföljelse: uppsåtligt och allvarligt berövande av grundläggande

rättigheter i strid

med folkrätten på grund av en folkgrupps eller ett kollektivs identitet,

(h) "The crime of apartheid" means inhumane acts of a character similar to those

 referred to in paragraph 1, committed in the context of an institutionalized

regime of systematic oppression and domination by one racial group over any

other racial group or groups and committed with the intention of maintaining

that regime;

h) avses med brottet apartheid: omänskliga gärningar av en beskaffenhet

motsvarande de som avses i punkt 1, vilka begås i förbindelse med en

institutionaliserad ordning av systematiskt förtryck och dominans av en rasgrupp

 över en eller flera andra rasgrupper, och vilka begås med avsikt att

vidmakthålla denna ordning,

(i) "Enforced disappearance of persons" means the arrest, detention or abduction

 of persons by, or with the authorization, support or acquiescence of, a State

or a political organization, followed by a refusal to acknowledge that

deprivation of freedom or to give information on the fate or whereabouts of

those persons, with the intention of removing them from the protection of the

law for a prolonged period of time.

i) avses med påtvingat försvinnande av personer: gripande, hållande i fängsligt

förvar eller bortförande av personer av eller med tillstånd, stöd eller samtycke

 från en stat eller en politisk organisation som åtföljs av vägran att tillstå

frihetsberövandet eller lämna upplysningar om de berörda personernas öde eller

uppehållsort med avsikt att undandra dem rättsligt skydd under en längre tid.

3. For the purpose of this Statute, it is understood that the term "gender"

refers to the two sexes, male and female, within the context of society. The

term "gender" does not indicate any meaning different from the above.

3. Termen genus avser i denna stadga båda könen, kvinnor och män, i ett

samhälleligt perspektiv. Termen genus har således ingen betydelse som skiljer

sig från den nyss nämnda.

Article 8

War crimes

Artikel 8

Krigsförbrytelser

1. The Court shall have jurisdiction in respect of war crimes in particular when

 committed as part of a plan or policy or as part of a large-scale commission of

 such crimes.

1. Domstolen skall ha jurisdiktion över krigsförbrytelser särskilt när de begås

som en del av en plan eller en politik eller utgör en del av förövandet av

sådana brott i stor skala.

2. For the purpose of this Statute, "war crimes" means:

2. Med krigsförbrytelser avses i denna stadga

(a) Grave breaches of the Geneva Conventions of 12 August 1949, namely, any of

the following acts against persons or property protected under the provisions of

 the relevant Geneva Convention:

a) Svåra överträdelser av Genèvekonventionerna av den 12 augusti 1949, nämligen

följande gärningar som riktar sig mot personer eller egendom som skyddas enligt

bestämmelserna i den tillämpliga Genèvekonventionen:

(i) Wilful killing;

i) Uppsåtligt dödande.

(ii) Torture or inhuman treatment, including biological experiments;

ii) Tortyr eller omänsklig behandling inbegripet biologiska experiment.

(iii) Wilfully causing great suffering, or serious injury to body or health;

iii) Uppsåtligt förorsakande av svårt lidande eller svår skada till kropp eller

hälsa.

(iv) Extensive destruction and appropriation of property, not justified by

military necessity and carried out unlawfully and wantonly;

iv) Olaglig och godtycklig förstörelse eller tillägnelse av egendom i stor

omfattning som inte rättfärdigas av militär nödvändighet.

(v) Compelling a prisoner of war or other protected person to serve in the

forces of a hostile Power;

v) Tvingande av en krigsfånge eller en annan skyddad person att tjänstgöra i en

fientlig makts stridskrafter.

(vi) Wilfully depriving a prisoner of war or other protected person of the

rights of fair and regular trial;

vi) Uppsåtligt berövande av rätten till opartisk rättegång i laga ordning för en

 krigsfånge eller en annan skyddad person.

(vii) Unlawful deportation or transfer or unlawful confinement;

vii) Olaglig deportation eller förflyttning eller olaglig inspärrning.

(viii) Taking of hostages.

viii) Tagande av gisslan.

(b) Other serious violations of the laws and customs applicable in international

 armed conflict, within the established framework of international law, namely,

any of the following acts:

b) Annan allvarlig kränkning av lag eller sedvanerätt som är tillämplig i

internationella väpnade konflikter inom den vedertagna folkrättsliga ramen,

nämligen någon av följande gärningar:

(i) Intentionally directing attacks against the civilian population as such or

against individual civilians not taking direct part in hostilities;

i) Uppsåtligt riktande av angrepp mot civilbefolkning som sådan eller mot

enskilda civila som inte direkt deltar i fientligheter.

(ii) Intentionally directing attacks against civilian objects, that is, objects

which are not military objectives;

ii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot civil egendom, det vill säga egendom som

inte utgör ett militärt mål.

(iii) Intentionally directing attacks against personnel, installations,

material, units or vehicles involved in a humanitarian assistance or

peacekeeping mission in accordance with the Charter of the United Nations, as

long as they are entitled to the protection given to civilians or civilian

objects under the international law of armed conflict;

iii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot personal, anläggningar, materiel,

enheter eller fordon som deltar i en humanitär biståndsinsats eller i en

fredsbevarande insats i enlighet med Förenta nationernas stadga, så länge de är

berättigade till det skydd som tillkommer civilbefolkning eller civil egendom i

enlighet med folkrätten i väpnade konflikter.

(iv) Intentionally launching an attack in the knowledge that such attack will

cause incidental loss of life or injury to civilians or damage to civilian

objects or widespread, long-term and severe damage to the natural environment

which would be clearly excessive in relation to the concrete and direct overall

military advantage anticipated;

iv) Uppsåtligt inledande av angrepp med insikt om att det också kommer att leda

till spillande av liv eller åsamkande av skada för civila eller civil egendom

eller vidsträckta, långvariga och allvarliga skador på den naturliga miljön,

vilka kan anses vara klart överdrivna vid jämförelse med den påtagliga och

direkta övergripande militära fördel som kan förväntas.

(v) Attacking or bombarding, by whatever means, towns, villages, dwellings or

buildings which are undefended and which are not military objectives;

v) Angrepp eller bombardemang, oavsett med vilka medel, av städer, byar,

bostäder eller byggnader som inte försvaras och inte utgör ett militärt mål.

(vi) Killing or wounding a combatant who, having laid down his arms or having no

 longer means of defence, has surrendered at discretion;

vi) Dödande eller sårande av en kombattant som, sedan han nedlagt vapnen eller

inte längre är i stånd att försvara sig, har gett sig på nåd och onåd.

(vii) Making improper use of a flag of truce, of the flag or of the military

insignia and uniform of the enemy or of the United Nations, as well as of the

distinctive emblems of the Geneva Conventions, resulting in death or serious

personal injury;

vii) Otillbörligt användande av parlamentärflagg, fiendens flagg eller Förenta

nationernas flagg eller militära gradbeteckningar och uniformer eller

Genèvekonventionernas kännetecken med död eller allvarlig personskada som följd.

(viii) The transfer, directly or indirectly, by the Occupying Power of parts of

its own civilian population into the territory it occupies, or the deportation

or transfer of all or parts of the population of the occupied territory within

or outside this territory;

viii) Ockupationsmakts förflyttning direkt eller indirekt av en del av sin egen

civilbefolkning till det område som den ockuperar eller deportation eller

förflyttning inom eller utanför det ockuperade området av hela eller en del av

befolkningen i detta område.

(ix) Intentionally directing attacks against buildings dedicated to religion,

education, art, science or charitable purposes, historic monuments, hospitals

and places where the sick and wounded are collected, provided they are not

military objectives;

ix) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader avsedda för religion,

undervisning, konst, vetenskap eller välgörande ändamål, historiska

minnesmärken, sjukhus och uppsamlingsplatser för sjuka och sårade under

förutsättning att de inte utgör ett militärt mål.

(x) Subjecting persons who are in the power of an adverse party to physical

mutilation or to medical or scientific experiments of any kind which are neither

 justified by the medical, dental or hospital treatment of the person concerned

nor carried out in his or her interest, and which cause death to or seriously

endanger the health of such person or persons;

x) Utsättande av någon som fallit i en motparts våld för fysisk stympning eller

medicinska eller vetenskapliga experiment i någon form som varken rättfärdigas

av vederbörandes medicinska, odontologiska eller sjukhusmässiga vårdbehov eller

utförs i hans eller hennes intresse och vilka förorsakar död eller allvarligt

hotar hälsan för den personen.

(xi) Killing or wounding treacherously individuals belonging to the hostile

nation or army;

xi) Förrädiskt dödande eller sårande av till den fientliga nationen eller armén

tillhörande personer.

(xii) Declaring that no quarter will be given;

xii) Förklarande att pardon inte kommer att ges.

(xiii) Destroying or seizing the enemy''''s property unless such destruction or

seizure be imperatively demanded by the necessities of war;

xiii) Förstörelse eller beslagtagande av fiendens tillhörigheter såvida inte

detta till följd av krigets krav är oundgängligen nödvändigt.

(xiv) Declaring abolished, suspended or inadmissible in a court of law the

rights and actions of the nationals of the hostile party;

xiv) Förklarande att motpartens medborgares rättigheter och rätt att väcka talan

 är upphävda, tillfälligt försatta ur kraft eller utestängda från att kunna

göras gällande inför domstolarna.

(xv) Compelling the nationals of the hostile party to take part in the

operations of war directed against their own country, even if they were in the

belligerent''''s service before the commencement of the war;

xv) Tvingande av motpartens medborgare att delta i krigsoperationer riktade mot

deras eget land även om de var i den krigförandes tjänst innan kriget börjat.

(xvi) Pillaging a town or place, even when taken by assault;

xvi) Plundring av en stad eller en plats även om den har tagits med storm.

(xvii) Employing poison or poisoned weapons;

xvii) Användande av gifter eller förgiftade vapen.

(xviii) Employing asphyxiating, poisonous or other gases, and all analogous

liquids, materials or devices;

xviii) Användande av kvävande, giftiga eller andra gaser och alla likvärdiga

vätskor, ämnen eller medel.

(xix) Employing bullets which expand or flatten easily in the human body, such

as bullets with a hard envelope which does not entirely cover the core or is

pierced with incisions;

xix) Användande av kulor som lätt utvidgar sig eller tillplattas i

människokroppen, såsom kulor med hård mantel, om denna inte helt och hållet

täcker kärnan eller är försedd med inskärningar.

(xx) Employing weapons, projectiles and material and methods of warfare which

are of a nature to cause superfluous injury or unnecessary suffering or which

are inherently indiscriminate in violation of the international law of armed

conflict, provided that such weapons, projectiles and material and methods of

warfare are the subject of a comprehensive prohibition and are included in an

annex to this Statute, by an amendment in accordance with the relevant

provisions set forth in articles 121 and 123;

xx) Användande av vapen, projektiler och material samt stridsmetoder av sådan

beskaffenhet att de kan förorsaka överflödig skada eller onödigt lidande eller

som är av urskillningslös beskaffenhet i strid med folkrätten i väpnade

konflikter under förutsättning att sådana vapen, projektiler, material och

stridsmetoder är föremål för ett allomfattande förbud och omfattas av en bilaga

till denna stadga till följd av en ändring som har gjorts i enlighet med de

tillämpliga bestämmelser som avses i artiklarna 121 och 123.

(xxi) Committing outrages upon personal dignity, in particular humiliating and

degrading treatment;

xxi) Kränkande av personlig värdighet, särskilt förödmjukande och nedsättande

behandling.

(xxii) Committing rape, sexual slavery, enforced prostitution, forced pregnancy,

 as defined in article 7, paragraph 2 (f), enforced sterilization, or any other

form of sexual violence also constituting a grave breach of the Geneva

Conventions;

xxii) Våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap

enligt definitionen i artikel 7.2 f, påtvingad sterilisering eller annan form av

 sexuellt våld, som också utgör en svår överträdelse av Genèvekonventionerna.

(xxiii) Utilizing the presence of a civilian or other protected person to render

 certain points, areas or military forces immune from military operations;

xxiii) Användande av en civil eller annan skyddad person för att genom sin

närvaro skydda vissa platser, områden eller väpnade styrkor från

stridshandlingar.

(xxiv) Intentionally directing attacks against buildings, material, medical

units and transport, and personnel using the distinctive emblems of the Geneva

Conventions in conformity with international law;

xxiv) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader, utrustning, medicinska

enheter och transporter samt personal som bär Genèvekonventionernas kännetecken

i enlighet med folkrätten.

(xxv) Intentionally using starvation of civilians as a method of warfare by

depriving them of objects indispensable to their survival, including wilfully

impeding relief supplies as provided for under the Geneva Conventions;

xxv) Uppsåtligt användande av utsvältning av civilbefolkning som en stridsmetod

genom att beröva den förnödenheter som är nödvändiga för dess överlevnad,

däribland uppsåtligt förhindrande av hjälpsändningar i enlighet med

Genèvekonventionerna.

(xxvi) Conscripting or enlisting children under the age of fifteen years into

the national armed forces or using them to participate actively in hostilities.

xxvi) Uttagande eller värvande av barn som inte fyllt 15 år till de nationella

väpnade styrkorna eller användande av dem till att aktivt delta i fientligheter.

(c) In the case of an armed conflict not of an international character, serious

violations of article 3 common to the four Geneva Conventions of 12 August 1949,

 namely, any of the following acts committed against persons taking no active

part in the hostilities, including members of armed forces who have laid down

their arms and those placed hors de combat by sickness, wounds, detention or any

 other cause:

c) I fall av väpnad konflikt som inte är av internationell karaktär, allvarliga

kränkningar av artikel 3 som är gemensam för de fyra Genèvekonventionerna av den

 12 augusti 1949, nämligen någon av följande gärningar som begåtts mot personer

som inte deltar aktivt i fientligheterna, däribland medlemmar av de väpnade

styrkorna som har lagt ned vapnen och personer som försatts ur stridbart skick

genom sjukdom, sårskada, fångenskap eller av annat skäl:

(i) Violence to life and person, in particular murder of all kinds, mutilation,

cruel treatment and torture;

i) Våld mot liv och person, i synnerhet mord i alla dess former, stympning, grym

 behandling och tortyr.

(ii) Committing outrages upon personal dignity, in particular humiliating and

degrading treatment;

ii) Kränkande av den personliga värdigheten, i synnerhet förödmjukande och

nedsättande behandling.

(iii) Taking of hostages;

iii) Tagande av gisslan.

(iv) The passing of sentences and the carrying out of executions without

previous judgement pronounced by a regularly constituted court, affording all

judicial guarantees which are generally recognized as indispensable.

iv) Utdömande av straff och verkställande av avrättningar utan föregående dom

avkunnad av i laga ordning tillsatt domstol vars rättskipning erbjuder de

garantier som allmänt erkänns som oumbärliga.

(d) Paragraph 2 (c) applies to armed conflicts not of an international character

 and thus does not apply to situations of internal disturbances and tensions,

such as riots, isolated and sporadic acts of violence or other acts of a similar

 nature.

d) Punkt 2 c är tillämplig i icke-internationella väpnade konflikter och därför

inte i situationer som har uppkommit till följd av interna störningar och

spänningar, såsom upplopp, enstaka och sporadiska våldshandlingar och andra

liknande handlingar.

(e) Other serious violations of the laws and customs applicable in armed

conflicts not of an international character, within the established framework of

 international law, namely, any of the following acts:

e) Andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt som är tillämplig i

icke-internationella väpnade konflikter inom den vedertagna folkrättsliga ramen,

 nämligen någon av följande gärningar:

(i) Intentionally directing attacks against the civilian population as such or

against individual civilians not taking direct part in hostilities;

i) Uppsåtligt angrepp mot civilbefolkning som sådan eller mot enskilda civila

som inte direkt deltar i fientligheter.

(ii) Intentionally directing attacks against buildings, material, medical units

and transport, and personnel using the distinctive emblems of the Geneva

Conventions in conformity with international law;

ii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader, utrustning, medicinska enheter

 och transporter samt personal som bär Genèvekonventionernas kännetecken i

enlighet med folkrätten.

(iii) Intentionally directing attacks against personnel, installations,

material, units or vehicles involved in a humanitarian assistance or

peacekeeping mission in accordance with the Charter of the United Nations, as

long as they are entitled to the protection given to civilians or civilian

objects under the international law of armed conflict;

iii) Uppsåtligt riktande av angrepp mot personal, anläggningar, materiel,

enheter eller fordon som deltar i en humanitär biståndsinsats eller i en

fredsbevarande insats i enlighet med Förenta nationernas stadga, så länge de är

berättigade till det skydd som tillkommer civilbefolkning eller civil egendom i

enlighet med folkrätten i väpnade konflikter.

(iv) Intentionally directing attacks against buildings dedicated to religion,

education, art, science or charitable purposes, historic monuments, hospitals

and places where the sick and wounded are collected, provided they are not

military objectives;

iv) Uppsåtligt riktande av angrepp mot byggnader avsedda för religion,

undervisning, konst, vetenskap eller välgörande ändamål, historiska

minnesmärken, sjukhus och uppsamlingsplatser för sjuka och sårade under

förutsättning att de inte utgör ett militärt mål.

(v) Pillaging a town or place, even when taken by assault;

v) Plundring av en stad eller en plats även om den har tagits med storm.

(vi) Committing rape, sexual slavery, enforced prostitution, forced pregnancy,

as defined in article 7, paragraph 2 (f), enforced sterilization, and any other

form of sexual violence also constituting a serious violation of article 3

common to the four Geneva Conventions;

vi) Våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap

enligt definitionen i artikel 7.2 f, påtvingad sterilisering eller annan form av

 sexuellt våld, som också utgör en allvarlig kränkning av artikel 3 som är

gemensam för de fyra Genèvekonventionerna.

(vii) Conscripting or enlisting children under the age of fifteen years into

armed forces or groups or using them to participate actively in hostilities;

vii) Uttagande eller värvande av barn som inte fyllt 15 år till väpnade styrkor

eller grupper eller användande av dem till att aktivt delta i fientligheter.

(viii) Ordering the displacement of the civilian population for reasons related

to the conflict, unless the security of the civilians involved or imperative

military reasons so demand;

viii) Beordrande av förflyttning av civilbefolkning av skäl som sammanhänger med

 konflikten, såvida inte den berörda civilbefolkningens säkerhet eller tvingande

 militär nödvändighet kräver det.

(ix) Killing or wounding treacherously a combatant adversary;

ix) Förrädiskt dödande eller sårande av en kombattant tillhörande motståndaren.

(x) Declaring that no quarter will be given;

x) Förklarande att pardon inte kommer att ges.

(xi) Subjecting persons who are in the power of another party to the conflict to

 physical mutilation or to medical or scientific experiments of any kind which

are neither justified by the medical, dental or hospital treatment of the person

 concerned nor carried out in his or her interest, and which cause death to or

seriously endanger the health of such person or persons;

xi) Utsättande av någon som fallit i en annan parts våld för fysisk stympning

eller medicinska eller vetenskapliga experiment i någon form som varken

motiveras av vederbörandes medicinska, odontologiska eller sjukhusmässiga

vårdbehov eller utförs i hans eller hennes intresse och vilka förorsakar död

eller allvarligt hotar hälsan för den personen.

(xii) Destroying or seizing the property of an adversary unless such destruction

 or seizure be imperatively demanded by the necessities of the conflict;

xii) Förstörelse eller beslagtagande av en motståndares tillhörigheter, såvida

inte detta till följd av konfliktens krav är oundgängligen nödvändigt.

(f) Paragraph 2 (e) applies to armed conflicts not of an international character

 and thus does not apply to situations of internal disturbances and tensions,

such as riots, isolated and sporadic acts of violence or other acts of a similar

 nature. It applies to armed conflicts that take place in the territory of a

State when there is protracted armed conflict between governmental authorities

and organized armed groups or between such groups.

f) Punkt 2 e är tillämplig i icke-internationella väpnade konflikter och därför

inte i situationer som har uppkommit till följd av interna störningar och

spänningar, såsom upplopp, enstaka och sporadiska våldshandlingar och andra

liknande handlingar. Den är tillämplig i väpnade konflikter som äger rum inom en

 stats territorium när det förekommer en långvarig väpnad konflikt mellan

regeringsmyndigheter och organiserade väpnade grupper eller mellan sådana

grupper.

3. Nothing in paragraph 2 (c) and (e) shall affect the responsibility of a

Government to maintain or re-establish law and order in the State or to defend

the unity and territorial integrity of the State, by all legitimate means.

3. Inget i punkt 2 c och e skall inverka på en regerings ansvar för att

upprätthålla eller återupprätta lag och ordning i staten eller för att försvara

statens enighet och territoriella integritet med alla lagliga medel.

Article 9

Elements of Crimes

Artikel 9

Brottskriterier

1. Elements of Crimes shall assist the Court in the interpretation and

application of articles 6, 7 and 8. They shall be adopted by a two-thirds

majority of the members of the Assembly of States Parties.

1. Brottskriterier skall vara Domstolen till hjälp vid tolkningen och

tillämpningen av artiklarna 6-8. De skall antas med två tredjedels majoritet av

stadgepartsförsamlingens medlemmar.

2. Amendments to the Elements of Crimes may be proposed by:

2. Ändringar i brottskriterierna får föreslås av

(a) Any State Party;

a) varje stadgepart,

(b) The judges acting by an absolute majority;

b) en absolut majoritet av domarna,

(c) The Prosecutor.

c) åklagaren.

Such amendments shall be adopted by a two-thirds majority of the members of the

Assembly of States Parties.

Ändringarna skall antas med två tredjedels majoritet av stadgepartsförsamlingens

 medlemmar.

3. The Elements of Crimes and amendments thereto shall be consistent with this

Statute.

3. Brottskriterierna och ändringar i dem skall stå i överensstämmelse med denna

stadga.

Article 10

Artikel 10

Nothing in this Part shall be interpreted as limiting or prejudicing in any way

existing or developing rules of international law for purposes other than this

Statute.

Inget i denna del skall tolkas som att det i några andra syften än för denna

stadga på något vis inskränker gällande folkrättsliga regler eller föregriper

sådana regler som är under utveckling.

Article 11

Jurisdiction ratione temporis

Artikel 11

Tidsavgränsning av Domstolens jurisdiktion

1. The Court has jurisdiction only with respect to crimes committed after the

entry into force of this Statute.

1. Domstolens jurisdiktion skall endast omfatta brott som begåtts efter denna

stadgas ikraftträdande.

2. If a State becomes a Party to this Statute after its entry into force, the

Court may exercise its jurisdiction only with respect to crimes committed after

the entry into force of this Statute for that State, unless that State has made

a declaration under article 12, paragraph 3.

2. Om en stat blir part i denna stadga sedan den har trätt i kraft, får

Domstolen endast utöva sin jurisdiktion med avseende på brott som begåtts efter

stadgans ikraftträdande för den staten, såvida den inte har gjort en förklaring

i enlighet med artikel 12.3.

Article 12

Preconditions to the exercise of jurisdiction

Artikel 12

Förutsättningar för utövande av jurisdiktion

1. A State which becomes a Party to this Statute thereby accepts the

jurisdiction of the Court with respect to the crimes referred to in article 5.

1. En stat som blir part i denna stadga godtar därigenom Domstolens jurisdiktion

 i fråga om de brott som avses i artikel 5.

2. In the case of article 13, paragraph (a) or (c), the Court may exercise its

jurisdiction if one or more of the following States are Parties to this Statute

or have accepted the jurisdiction of the Court in accordance with paragraph 3:

2. I de fall som avses i artikel 13 a eller c får Domstolen utöva sin

jurisdiktion, om en eller flera av följande stater är parter i denna stadga

eller har godtagit Domstolens jurisdiktion i enlighet med punkt 3 nedan:

(a) The State on the territory of which the conduct in question occurred or, if

the crime was committed on board a vessel or aircraft, the State of registration

 of that vessel or aircraft;

a) Den stat inom vars territorium gärningarna i fråga har ägt rum eller, om

brottet har förövats ombord på ett fartyg eller luftfartyg, dettas

registreringsstat.

(b) The State of which the person accused of the crime is a national.

b) Den stat i vilken den som anklagas är medborgare.

3. If the acceptance of a State which is not a Party to this Statute is required

 under paragraph 2, that State may, by declaration lodged with the Registrar,

accept the exercise of jurisdiction by the Court with respect to the crime in

question. The accepting State shall cooperate with the Court without any delay

or exception in accordance with Part 9.

3. Om godtagande av en stat som inte är part i denna stadga fordras i enlighet

med punkt 2, får den staten genom en förklaring som ingivits till registratorn

godta att Domstolen utövar jurisdiktion avseende brottet i fråga. Den godtagande

 staten skall samarbeta med Domstolen i enlighet med del 9 i denna stadga utan

dröjsmål eller inskränkningar.

Article 13

Exercise of jurisdiction

Artikel 13

Utövande av jurisdiktion

The Court may exercise its jurisdiction with respect to a crime referred to in

article 5 in accordance with the provisions of this Statute if:

Domstolen får utöva sin jurisdiktion i enlighet med bestämmelserna i denna

stadga i fråga om brott som avses i artikel 5

(a) A situation in which one or more of such crimes appears to have been

committed is referred to the Prosecutor by a State Party in accordance with

article 14;

a) om en situation, i vilken ett eller flera sådana brott förefaller ha begåtts,

 har hänskjutits till åklagaren av en stadgepart i enlighet med artikel 14,

(b) A situation in which one or more of such crimes appears to have been

committed is referred to the Prosecutor by the Security Council acting under

Chapter VII of the Charter of the United Nations; or

b) om en situation, i vilken ett eller flera sådana brott förefaller ha begåtts,

 har hänskjutits till åklagaren av säkerhetsrådet i enlighet med kapitel VII i

Förenta nationernas stadga,

(c) The Prosecutor has initiated an investigation in respect of such a crime in

accordance with article 15.

c) om åklagaren har inlett en utredning om sådana brott i enlighet med artikel

15.

Article 14

Referral of a situation by a State Party

Artikel 14

En stadgeparts hänskjutande av en situation

1. A State Party may refer to the Prosecutor a situation in which one or more

crimes within the jurisdiction of the Court appear to have been committed

requesting the Prosecutor to investigate the situation for the purpose of

determining whether one or more specific persons should be charged with the

commission of such crimes.

1. En stadgepart får till åklagaren hänskjuta en situation, i vilken ett eller

flera brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion förefaller ha begåtts, med

hemställan att åklagaren skall utreda situationen för att avgöra om viss person

skall åtalas för att ha begått sådant brott.

2. As far as possible, a referral shall specify the relevant circumstances and

be accompanied by such supporting documentation as is available to the State

referring the situation.

2. Ett hänskjutande skall såvitt möjligt ange omständigheter av betydelse och

åtföljas av de handlingar till stöd för hänskjutandet som är tillgängliga för

den hänskjutande staten.

Article 15

Prosecutor

Artikel 15

Åklagaren

1. The Prosecutor may initiate investigations proprio motu on the basis of

information on crimes within the jurisdiction of the Court.

1. Åklagaren får inleda utredningar på eget initiativ på grundval av uppgifter

om brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion.

2. The Prosecutor shall analyse the seriousness of the information received. For

 this purpose, he or she may seek additional information from States, organs of

the United Nations, intergovernmental or non-governmental organizations, or

other reliable sources that he or she deems appropriate, and may receive written

 or oral testimony at the seat of the Court.

2. Åklagaren skall bedöma graden av allvar i mottagna uppgifter. I det syftet

får åklagaren begära sådana kompletterande uppgifter från stater, Förenta

nationernas organ, mellanstatliga organisationer, frivilligorganisationer eller

andra tillförlitliga källor som han eller hon bedömer vara lämpliga och får ta

upp skriftliga eller muntliga vittnesmål vid Domstolens säte.

3. If the Prosecutor concludes that there is a reasonable basis to proceed with

an investigation, he or she shall submit to the Pre-Trial Chamber a request for

authorization of an investigation, together with any supporting material

collected. Victims may make representations to the Pre-Trial Chamber, in

accordance with the Rules of Procedure and Evidence.

3. Om åklagaren finner att det finns skälig grund att inleda en förundersökning,

 skall han till förundersökningskammaren inge en framställning om

förundersökningstillstånd åtföljd av inhämtat underlag som styrker

framställningen. Brottsoffer får vända sig till förundersökningskammaren i

enlighet med bevis- och förfarandereglerna.

4. If the Pre-Trial Chamber, upon examination of the request and the supporting

material, considers that there is a reasonable basis to proceed with an

investigation, and that the case appears to fall within the jurisdiction of the

Court, it shall authorize the commencement of the investigation, without

prejudice to subsequent determinations by the Court with regard to the

jurisdiction and admissibility of a case.

4. Om förundersökningskammaren vid prövning av framställningen och dess underlag

 finner att det finns skälig grund att inleda en förundersökning och att saken

verkar ligga inom Domstolens jurisdiktion, skall den ge tillstånd till att

inleda en förundersökning utan att detta skall inverka på senare beslut av

Domstolen om jurisdiktion och processförutsättningar i saken.

5. The refusal of the Pre-Trial Chamber to authorize the investigation shall not

 preclude the presentation of a subsequent request by the Prosecutor based on

new facts or evidence regarding the same situation.

5. Förundersökningskammarens vägran att lämna förundersökningstillstånd skall

inte hindra åklagaren från att senare göra en ny framställning avseende samma

situation grundad på nya omständigheter eller ny bevisning.

6. If, after the preliminary examination referred to in paragraphs 1 and 2, the

Prosecutor concludes that the information provided does not constitute a

reasonable basis for an investigation, he or she shall inform those who provided

 the information. This shall not preclude the Prosecutor from considering

further information submitted to him or her regarding the same situation in the

light of new facts or evidence.

6. Om åklagaren efter den preliminära utredning som avses i punkterna 1 och 2 i

denna artikel finner att de mottagna uppgifterna inte utgör skälig grund för en

förundersökning, skall han eller hon underrätta dem som lämnat uppgifterna.

Detta skall inte hindra att åklagaren beaktar ytterligare uppgifter som lämnas

till honom eller henne beträffande samma situation mot bakgrund av nya

omständigheter eller ny bevisning.

Article 16

Deferral of investigation or prosecution

Artikel 16

Uppskjutande av förundersökning eller lagföring

No investigation or prosecution may be commenced or proceeded with under this

Statute for a period of 12 months after the Security Council, in a resolution

adopted under Chapter VII of the Charter of the United Nations, has requested

the Court to that effect; that request may be renewed by the Council under the

same conditions.

Förundersökning eller lagföring i enlighet med denna stadga får inte inledas

eller fortsättas under en tid av tolv månader från det att säkerhetsrådet så

begärt av Domstolen genom en resolution antagen i enlighet med kapitel VII i

Förenta nationernas stadga; begäran får förnyas av säkerhetsrådet på samma sätt.

Article 17

Issues of admissibility

Artikel 17

Frågor om processförutsättningar

1. Having regard to paragraph 10 of the Preamble and article 1, the Court shall

determine that a case is inadmissible where:

1. I beaktande av tionde stycket i ingressen och artikel 1 skall Domstolen

besluta att en sak skall avvisas på grund av bristande processförutsättningar

(a) The case is being investigated or prosecuted by a State which has

jurisdiction over it, unless the State is unwilling or unable genuinely to carry

 out the investigation or prosecution;

a) om saken är föremål för undersökning eller lagföring av en stat som har

jurisdiktion över den, såvida inte den staten saknar vilja eller förmåga att som

 sig bör genomföra undersökningen eller lagföringen,

(b) The case has been investigated by a State which has jurisdiction over it and

 the State has decided not to prosecute the person concerned, unless the

decision resulted from the unwillingness or inability of the State genuinely to

prosecute;

b) om saken har undersökts av en stat som har jurisdiktion över den och staten

har beslutat att inte lagföra den person som avses, såvida inte detta beslut är

en följd av bristande vilja eller förmåga att som sig bör lagföra saken,

(c) The person concerned has already been tried for conduct which is the subject

 of the complaint, and a trial by the Court is not permitted under article 20,

paragraph 3;

c) om den person som avses redan har lagförts för den gärning som saken gäller

och en rättegång inför Domstolen inte är tillåten enligt artikel 20.3,

(d) The case is not of sufficient gravity to justify further action by the

Court.

d) om saken inte är tillräckligt allvarlig för att motivera vidare åtgärder av

Domstolen.

2. In order to determine unwillingness in a particular case, the Court shall

consider, having regard to the principles of due process recognized by

international law, whether one or more of the following exist, as applicable:

2. För att avgöra om det föreligger bristande vilja i ett visst fall skall

Domstolen, med beaktande av de principer för rättvisans behöriga gång som

erkänns i folkrätten, bedöma om en eller flera av följande förutsättningar

föreligger:

(a) The proceedings were or are being undertaken or the national decision was

made for the purpose of shielding the person concerned from criminal

responsibility for crimes within the jurisdiction of the Court referred to in

article 5;

a) förfarandet har genomförts eller genomförs eller det nationella beslutet har

fattats i syfte att undandra den person som avses från straffrättsligt ansvar

för brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion och som avses i artikel 5,

(b) There has been an unjustified delay in the proceedings which in the

circumstances is inconsistent with an intent to bring the person concerned to

justice;

b) en omotiverad försening i förfarandet har förekommit som under

omständigheterna är oförenlig med en avsikt att ställa den person som avses

inför rätta,

(c) The proceedings were not or are not being conducted independently or

impartially, and they were or are being conducted in a manner which, in the

circumstances, is inconsistent with an intent to bring the person concerned to

justice.

c) förfarandet har inte genomförts eller genomförs inte på ett oberoende och

opartiskt sätt och det har genomförts eller genomförs på ett sätt som under

omständigheterna är oförenligt med en avsikt att ställa den person som avses

inför rätta.

3. In order to determine inability in a particular case, the Court shall

consider whether, due to a total or substantial collapse or unavailability of

its national judicial system, the State is unable to obtain the accused or the

necessary evidence and testimony or otherwise unable to carry out its

proceedings.

3. För att avgöra om det föreligger oförmåga i ett visst fall skall Domstolen

bedöma om staten, till följd av ett totalt eller omfattande sammanbrott i eller

bristande tillgänglighet hos dess nationella rättssystem, inte har förmåga att

få fram den anklagade eller nödvändig bevisning och nödvändiga vittnesmål eller

på annat sätt saknar förmåga att genomföra sina förfaranden.

Article 18

Preliminary rulings regarding admissibility

Artikel 18

Preliminära beslut i fråga om processförutsättningar

1. When a situation has been referred to the Court pursuant to article 13 (a)

and the Prosecutor has determined that there would be a reasonable basis to

commence an investigation, or the Prosecutor initiates an investigation pursuant

 to articles 13 (c) and 15, the Prosecutor shall notify all States Parties and

those States which, taking into account the information available, would

normally exercise jurisdiction over the crimes concerned. The Prosecutor may

notify such States on a confidential basis and, where the Prosecutor believes it

 necessary to protect persons, prevent destruction of evidence or prevent the

absconding of persons, may limit the scope of the information provided to

States.

1. När en situation har hänskjutits till Domstolen i enlighet med artikel 13 a

och åklagaren har beslutat att det finns skälig grund att inleda en

förundersökning, eller åklagaren inleder en förundersökning i enlighet med

artikel 13 c och artikel 15, skall åklagaren underrätta samtliga stadgeparter

och de stater som, med beaktande av tillgängliga uppgifter, normalt skulle ha

jurisdiktion över brottet i fråga. Åklagaren får underrätta sådana stater med

förbehåll för sekretess och får, om han eller hon anser det vara nödvändigt för

att skydda personer, förhindra att bevisning förstörs eller att personer

avviker, begränsa omfattningen av de uppgifter som lämnas till stater.

2. Within one month of receipt of that notification, a State may inform the

Court that it is investigating or has investigated its nationals or others

within its jurisdiction with respect to criminal acts which may constitute

crimes referred to in article 5 and which relate to the information provided in

the notification to States. At the request of that State, the Prosecutor shall

defer to the State''''s investigation of those persons unless the Pre-Trial

Chamber, on the application of the Prosecutor, decides to authorize the

investigation.

2. Inom en månad efter mottagandet av en sådan underrättelse kan en stat meddela

 Domstolen att den har genomfört eller är i färd med att genomföra

undersökningar beträffande sina medborgare eller sådana andra personer som står

under statens jurisdiktion avseende sådana brottsliga gärningar som skulle kunna

 utgöra brott som avses artikel 5 och som har samband med de uppgifter som

lämnats i underrättelsen till staterna. På statens begäran skall åklagaren

överlåta åt staten att sköta undersökningen beträffande dessa personer, såvida

inte förundersökningskammaren på begäran av åklagaren beslutar att ge tillstånd

till förundersökningen.

3. The Prosecutor''''s deferral to a State''''s investigation shall be open to review

by the Prosecutor six months after the date of deferral or at any time when

there has been a significant change of circumstances based on the State''''s

unwillingness or inability genuinely to carry out the investigation.

3. Åklagarens beslut att överlåta åt en stat att sköta en undersökning kan

omprövas av åklagaren sex månader efter dagen för beslutet eller vid vilken

tidpunkt som helst, om en väsentlig förändring av omständigheterna har skett

beroende på bristande vilja eller förmåga från statens sida att som sig bör

genomföra undersökningen.

4. The State concerned or the Prosecutor may appeal to the Appeals Chamber

against a ruling of the Pre-Trial Chamber, in accordance with article 82. The

appeal may be heard on an expedited basis.

4. Den berörda staten och åklagaren får överklaga beslut av

förundersökningskammaren till överklagandekammaren i enlighet med artikel 82.

Överklagandet får behandlas med förtur.

5. When the Prosecutor has deferred an investigation in accordance with

paragraph 2, the Prosecutor may request that the State concerned periodically

inform the Prosecutor of the progress of its investigations and any subsequent

prosecutions. States Parties shall respond to such requests without undue delay.

5. Om åklagaren har överlåtit en undersökning i enlighet med punkt 2, får han

eller hon begära att staten i fråga regelbundet lämnar information om

utvecklingen av denna undersökning och en därav följande lagföring.

Stadgeparterna skall besvara en sådan begäran utan onödigt dröjsmål.

6. Pending a ruling by the Pre-Trial Chamber, or at any time when the Prosecutor

 has deferred an investigation under this article, the Prosecutor may, on an

exceptional basis, seek authority from the Pre-Trial Chamber to pursue necessary

 investigative steps for the purpose of preserving evidence where there is a

unique opportunity to obtain important evidence or there is a significant risk

that such evidence may not be subsequently available.

6. I avvaktan på förundersökningskammarens beslut eller i de fall åklagaren har

överlåtit en undersökning med stöd av denna artikel, får åklagaren undantagsvis

begära förundersökningskammarens tillstånd att vidta de utredningsåtgärder som

är nödvändiga för att säkra bevisning i det fall det föreligger en unik

möjlighet att inhämta betydelsefull bevisning eller en väsentlig risk att

bevisningen inte är tillgänglig senare.

7. A State which has challenged a ruling of the Pre-Trial Chamber under this

article may challenge the admissibility of a case under article 19 on the

grounds of additional significant facts or significant change of circumstances.

7. En stat som har överklagat ett beslut av förundersökningskammaren med stöd av

 denna artikel får göra invändning om bristande processförutsättningar i

enlighet med artikel 19 med hänvisning till nya viktiga sakuppgifter eller

väsentligt förändrade omständigheter.

Article 19

Challenges to the jurisdiction of the Court or the admissibility of a case

Artikel 19

Invändningar angående Domstolens jurisdiktion eller ett måls

processförutsättningar

1. The Court shall satisfy itself that it has jurisdiction in any case brought

before it. The Court may, on its own motion, determine the admissibility of a

case in accordance with article 17.

1. Domstolen skall förvissa sig om att den har jurisdiktion beträffande varje

sak som föreläggs den. Domstolen får på eget initiativ bestämma om det

föreligger förutsättningar i enlighet med artikel 17 att pröva saken.

2. Challenges to the admissibility of a case on the grounds referred to in

article 17 or challenges to the jurisdiction of the Court may be made by:

2. Invändningar om bristande processförutsättningar på de grunder som anges i

artikel 17 och invändningar mot Domstolens jurisdiktion får anföras av

(a) An accused or a person for whom a warrant of arrest or a summons to appear

has been issued under article 58;

a) en tilltalad eller en person för vilken ett häktningsbeslut eller en kallelse

 att inställa sig har utfärdats i enlighet med artikel 58,

(b) A State which has jurisdiction over a case, on the ground that it is

investigating or prosecuting the case or has investigated or prosecuted; or

b) en stat som har jurisdiktion beträffande en sak på grund av att den är i färd

 med att undersöka eller lagföra saken eller har undersökt eller lagfört den,

(c) A State from which acceptance of jurisdiction is required under article 12.

c) en stat vars godtagande av Domstolens jurisdiktion krävs i enlighet med

artikel 12.

3. The Prosecutor may seek a ruling from the Court regarding a question of

jurisdiction or admissibility. In proceedings with respect to jurisdiction or

admissibility, those who have referred the situation under article 13, as well

as victims, may also submit observations to the Court.

3. Åklagaren får begära Domstolens beslut i fråga om jurisdiktion eller

processförutsättningar. I förfaranden som gäller jurisdiktion eller

processförutsättningar får de som har hänskjutit en situation i enlighet med

artikel 13 och brottsoffer också lämna synpunkter till Domstolen.

4. The admissibility of a case or the jurisdiction of the Court may be

challenged only once by any person or State referred to in paragraph 2. The

challenge shall take place prior to or at the commencement of the trial. In

exceptional circumstances, the Court may grant leave for a challenge to be

brought more than once or at a time later than the commencement of the trial.

Challenges to the admissibility of a case, at the commencement of a trial, or

subsequently with the leave of the Court, may be based only on article 17,

paragraph 1 (c).

4. Invändningar om bristande processförutsättningar eller beträffande Domstolens

 jurisdiktion från en person eller en stat som avses i punkt 2 får endast göras

en gång. En invändning skall göras innan eller i samband med att

huvudförhandlingen inleds. Under särskilda omständigheter får Domstolen tillåta

att en invändning framförs mer än en gång eller vid en senare tidpunkt än vid

huvudförhandlingens inledning. Invändningar om bristande processförutsättningar

som görs när huvudförhandlingen inleds eller, med Domstolens tillstånd, senare,

får endast grundas på artikel 17.1 c.

5. A State referred to in paragraph 2 (b) and (c) shall make a challenge at the

earliest opportunity.

5. En stat som avses i punkt 2 b och c i denna artikel skall göra sin invändning

 så tidigt som möjligt.

6. Prior to the confirmation of the charges, challenges to the admissibility of

a case or challenges to the jurisdiction of the Court shall be referred to the

Pre-Trial Chamber. After confirmation of the charges, they shall be referred to

the Trial Chamber. Decisions with respect to jurisdiction or admissibility may

be appealed to the Appeals Chamber in accordance with article 82.

6. Innan åtalspunkterna har bekräftats skall invändningar angående

processförutsättningarna eller mot Domstolens jurisdiktion hänvisas till

förundersökningskammaren. När åtalspunkterna har bekräftats skall invändningar

hänvisas till rättegångskammaren. Beslut i frågor om jurisdiktion eller

processförutsättningar får överklagas till överklagandekammaren i enlighet med

artikel 82.

7. If a challenge is made by a State referred to in paragraph 2 (b) or (c), the

Prosecutor shall suspend the investigation until such time as the Court makes a

determination in accordance with article 17.

7. Om en invändning görs av en stat som avses i punkt 2 b eller c i denna

artikel, skall åklagaren uppskjuta förundersökningen till dess att Domstolen har

 fattat sitt beslut i enlighet med artikel 17.

8. Pending a ruling by the Court, the Prosecutor may seek authority from the

Court:

8. I avvaktan på Domstolens beslut får åklagaren begära Domstolens tillstånd

(a) To pursue necessary investigative steps of the kind referred to in article

18, paragraph 6;

a) att företa nödvändiga utredningsåtgärder av det slag som avses i artikel

18.6,

(b) To take a statement or testimony from a witness or complete the collection

and examination of evidence which had begun prior to the making of the

challenge; and

b) att uppta en vittnesförklaring eller ett vittnesmål eller fullfölja

inhämtande och undersökning av bevis som har inletts innan invändningen

framfördes,

(c) In cooperation with the relevant States, to prevent the absconding of

persons in respect of whom the Prosecutor has already requested a warrant of

arrest under article 58.

c) att i samarbete med de berörda staterna förhindra att sådana personer avviker

 för vilka åklagaren har begärt ett häktningsbeslut med stöd av artikel 58.

9. The making of a challenge shall not affect the validity of any act performed

by the Prosecutor or any order or warrant issued by the Court prior to the

making of the challenge.

9. Att en invändning görs skall inte påverka giltigheten av åtgärder som

åklagaren vidtagit eller beslut eller föreläggande som meddelats av Domstolen

innan invändningen gjordes.

10. If the Court has decided that a case is inadmissible under article 17, the

Prosecutor may submit a request for a review of the decision when he or she is

fully satisfied that new facts have arisen which negate the basis on which the

case had previously been found inadmissible under article 17.

10. Om Domstolen har avvisat en sak på grund av bristande processförutsättningar

 i enlighet med artikel 17, får åklagaren framställa en begäran om omprövning av

 avvisningsbeslutet när han eller hon är helt förvissad om att nya

omständigheter har framkommit som medför att de skäl på vilka saken avvisades

enligt artikel 17 har bortfallit.

11. If the Prosecutor, having regard to the matters referred to in article 17,

defers an investigation, the Prosecutor may request that the relevant State make

 available to the Prosecutor information on the proceedings. That information

shall, at the request of the State concerned, be confidential. If the Prosecutor

 thereafter decides to proceed with an investigation, he or she shall notify the

 State to which deferral of the proceedings has taken place.

11. Om åklagaren med beaktande av de grunder som anges i artikel 17 överlåter åt

 en stat att sköta en undersökning, får han eller hon begära att staten i fråga

tillhandahåller åklagaren upplysningar om sakens behandling. Om den berörda

staten begär det, skall sekretess gälla för sådana uppgifter. Om åklagaren

därefter beslutar att återuppta en förundersökning, skall han underrätta den

stat som undersökningen överläts till.

Article 20

Ne bis in idem

Artikel 20

Negativ rättskraft (ne bis in idem)

1. Except as provided in this Statute, no person shall be tried before the Court

 with respect to conduct which formed the basis of crimes for which the person

has been convicted or acquitted by the Court.

1. Om inte annat föreskrivs i denna stadga, får ingen lagföras inför Domstolen

för gärningar som ingår i beskrivningen av brott för vilka han eller hon har

fällts till ansvar eller frikänts av Domstolen.

2. No person shall be tried by another court for a crime referred to in article

5 for which that person has already been convicted or acquitted by the Court.

2. Ingen skall lagföras av en annan domstol för ett brott som avses i artikel 5

för vilket han eller hon redan har fällts till ansvar eller frikänts av

Domstolen.

3. No person who has been tried by another court for conduct also proscribed

under article 6, 7 or 8 shall be tried by the Court with respect to the same

conduct unless the proceedings in the other court:

3. Ingen som har lagförts av en annan domstol för gärningar som också utgör

brott i enlighet med artiklarna 6, 7 eller 8 skall lagföras av Domstolen för

samma gärningar såvida inte rättegången i den andra domstolen

(a) Were for the purpose of shielding the person concerned from criminal

responsibility for crimes within the jurisdiction of the Court; or

a) var avsedd att undandra honom eller henne från straffrättsligt ansvar för

brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion, eller

(b) Otherwise were not conducted independently or impartially in accordance with

 the norms of due process recognized by international law and were conducted in

a manner which, in the circumstances, was inconsistent with an intent to bring

the person concerned to justice.

b) i övrigt inte genomfördes på ett oberoende och opartiskt sätt i enlighet med

de normer för rättvisans behöriga gång som erkänns i folkrätten och genomfördes

på ett sätt som under förhandenvarande omständigheter var oförenligt med en

avsikt att ställa den person som avses inför rätta.

Article 21

Applicable law

Artikel 21

Tillämplig lag

1. The Court shall apply:

1. Domstolen skall tillämpa

(a) In the first place, this Statute, Elements of Crimes and its Rules of

Procedure and Evidence;

a) i första hand denna stadga, brottskriterierna och bevis- och

förfarandereglerna,

(b) In the second place, where appropriate, applicable treaties and the

principles and rules of international law, including the established principles

of the international law of armed conflict;

b) i andra hand, i förekommande fall, tillämpliga fördrag samt folkrättens

principer och regler, däribland de vedertagna principerna i det internationella

regelsystemet för väpnade konflikter,

(c) Failing that, general principles of law derived by the Court from national

laws of legal systems of the world including, as appropriate, the national laws

of States that would normally exercise jurisdiction over the crime, provided

that those principles are not inconsistent with this Statute and with

international law and internationally recognized norms and standards.

c) om de i punkterna a och b nämnda rättskällorna inte är tillräckliga, allmänna

 rättsprinciper som Domstolen har härlett från nationella lagar i världens

rättssystem, däribland, i förekommande fall, de nationella lagarna i de stater

som normalt borde utöva jurisdiktion över brottet i fråga, under förutsättning

att dessa rättsprinciper inte är oförenliga med denna stadga, med folkrätten och

 med internationellt erkända normer och principer.

2. The Court may apply principles and rules of law as interpreted in its

previous decisions.

2. Domstolen får tillämpa principer och rättsregler på det sätt som de har

tolkats i tidigare beslut av Domstolen.

3. The application and interpretation of law pursuant to this article must be

consistent with internationally recognized human rights, and be without any

adverse distinction founded on grounds such as gender as defined in article 7,

paragraph 3, age, race, colour, language, religion or belief, political or other

 opinion, national, ethnic or social origin, wealth, birth or other status.

3. Den tillämpning och tolkning av rättskällor som avses i denna artikel måste

vara förenlig med internationellt erkända mänskliga rättigheter och får inte

innehålla någon otillbörlig åtskillnad grundad på sådant som genus enligt

definitionen i artikel 7.3, ålder, rastillhörighet, hudfärg, språk,

trosuppfattning eller åskådning, politisk eller annan åsikt, nationellt, etniskt

 eller socialt ursprung, förmögenhet, börd eller annan ställning.

PART 3. GENERAL PRINCIPLES OF CRIMINAL LAW

DEL 3 ALLMÄNNA STRAFFRÄTTSLIGA PRINCIPER

Article 22

Nullum crimen sine lege

Artikel 22

Legalitetsprincipen (nullum crimen sine lege)

1. A person shall not be criminally responsible under this Statute unless the

conduct in question constitutes, at the time it takes place, a crime within the

jurisdiction of the Court.

1. Ingen skall betraktas som straffrättsligt ansvarig enligt denna stadga för en

 gärning, såvida inte denna, vid den tidpunkt den äger rum, utgör ett brott som

omfattas av Domstolens jurisdiktion.

2. The definition of a crime shall be strictly construed and shall not be

extended by analogy. In case of ambiguity, the definition shall be interpreted

in favour of the person being investigated, prosecuted or convicted.

2. Brottsbeskrivningen skall tolkas strikt och får inte utvidgas genom analogi.

I fall av tvetydighet skall brottsbeskrivningen tolkas till förmån för den som

är föremål för utredning eller förundersökning, den tilltalade eller den som

fällts till ansvar.

3. This article shall not affect the characterization of any conduct as criminal

 under international law independently of this Statute.

3. Denna artikel skall inte inverka på bedömningen av om en gärning utgör ett

brott enligt folkrätten oberoende av denna stadga.

Article 23

Nulla poena sine lege

Artikel 23

Inget straff utan lag (nulla poena sine lege)

A person convicted by the Court may be punished only in accordance with this

Statute.

Den som har fällts till ansvar av Domstolen får endast straffas i enlighet med

denna stadga.

Article 24

Non-retroactivity ratione personae

Artikel 24

Icke-retroaktivitet

1. No person shall be criminally responsible under this Statute for conduct

prior to the entry into force of the Statute.

1. Ingen skall dömas till straffrättsligt ansvar enligt denna stadga för

gärningar före stadgans ikraftträdande.

2. In the event of a change in the law applicable to a given case prior to a

final judgement, the law more favourable to the person being investigated,

prosecuted or convicted shall apply.

2. Om en lag som är tillämplig beträffande en viss sak ändras före det slutliga

domslutet, skall den lag tillämpas som är mest förmånlig för den som är föremål

för utredning eller förundersökning, den tilltalade eller den som har fällts

till ansvar.

Article 25

Individual criminal responsibility

Artikel 25

Personligt straffrättsligt ansvar

1. The Court shall have jurisdiction over natural persons pursuant to this

Statute.

1. Domstolen skall ha jurisdiktion över fysiska personer i enlighet med denna

stadga.

2. A person who commits a crime within the jurisdiction of the Court shall be

individually responsible and liable for punishment in accordance with this

Statute.

2. Den som begår ett brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion skall hållas

personligen ansvarig och straffas i enlighet med denna stadga.

3. In accordance with this Statute, a person shall be criminally responsible and

 liable for punishment for a crime within the jurisdiction of the Court if that

person:

3. Enligt denna stadga skall en person vara straffrättsligt ansvarig och kunna

straffas för ett brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion om personen i

fråga

(a) Commits such a crime, whether as an individual, jointly with another or

through another person, regardless of whether that other person is criminally

responsible;

a) begår ett sådant brott ensam, tillsammans med någon annan eller genom någon

annan, oavsett om den andre är straffrättsligt ansvarig,

(b) Orders, solicits or induces the commission of such a crime which in fact

occurs or is attempted;

b) beordrar, anstiftar eller påverkar någon att utföra ett sådant brott och det

verkligen äger rum eller det görs försök att utföra det,

(c) For the purpose of facilitating the commission of such a crime, aids, abets

or otherwise assists in its commission or its attempted commission, including

providing the means for its commission;

c) i syfte att underlätta utförandet av brottet, hjälper, tillskyndar eller på

annat sätt medverkar till brottets utförande eller försöket att utföra det,

däribland anskaffande av hjälpmedel för dess utförande,

(d) In any other way contributes to the commission or attempted commission of

such a crime by a group of persons acting with a common purpose. Such

contribution shall be intentional and shall either:

d) på annat sätt medverkar till utförandet eller försöket att utföra ett sådant

brott av en grupp personer som handlar i gemensamt syfte; sådan medverkan skall

vara uppsåtlig och antingen

(i) Be made with the aim of furthering the criminal activity or criminal purpose

 of the group, where such activity or purpose involves the commission of a crime

 within the jurisdiction of the Court; or

i) utföras i syfte att främja gruppens brottsliga verksamhet eller brottsliga

avsikter, om däri ingår att utföra ett brott som omfattas av Domstolens

jurisdiktion eller

(ii) Be made in the knowledge of the intention of the group to commit the crime;

ii) utföras i vetskap om gruppens avsikt att begå brottet,

(e) In respect of the crime of genocide, directly and publicly incites others to

 commit genocide;

e) i fråga om brottet folkmord omedelbart och offentligen uppmanar andra att

utföra ett sådant brott,

(f) Attempts to commit such a crime by taking action that commences its

execution by means of a substantial step, but the crime does not occur because

of circumstances independent of the person''''s intentions. However, a person who

abandons the effort to commit the crime or otherwise prevents the completion of

the crime shall not be liable for punishment under this Statute for the attempt

to commit that crime if that person completely and voluntarily gave up the

criminal purpose.

f) försöker utföra ett sådant brott genom att ta ett väsentligt steg i riktning

mot att utföra brottet, men detta inte fullbordas av orsaker som ligger utanför

personens avsikter. Emellertid skall den som träder tillbaka från ett försök att

 utföra ett brott eller på annat sätt förhindrar att det fullbordas inte

straffas i enlighet med denna stadga för försöket, om personen fullständigt och

av fri vilja avstår från den brottsliga avsikten.

4. No provision in this Statute relating to individual criminal responsibility

shall affect the responsibility of States under international law.

4. Ingen bestämmelse i denna stadga om personligt straffrättsligt ansvar skall

inverka på staternas ansvar enligt folkrätten.

Article 26

Exclusion of jurisdiction over persons under eighteen

Artikel 26

Ingen jurisdiktion över personer under 18 år

The Court shall have no jurisdiction over any person who was under the age of 18

 at the time of the alleged commission of a crime.

Domstolen skall inte ha jurisdiktion över någon som inte har fyllt 18 år då

brottet påstås ha blivit utfört.

Article 27

Irrelevance of official capacity

Artikel 27

Officiell ställning saknar betydelse

1. This Statute shall apply equally to all persons without any distinction based

 on official capacity. In particular, official capacity as a Head of State or

Government, a member of a Government or parliament, an elected representative or

 a government official shall in no case exempt a person from criminal

responsibility under this Statute, nor shall it, in and of itself, constitute a

ground for reduction of sentence.

1. Denna stadga skall gälla lika för alla utan åtskillnad på grund av officiell

ställning. Särskilt skall officiell ställning som stats- eller regeringschef,

regeringsmedlem, parlamentsledamot, vald företrädare eller offentlig tjänsteman

inte i något fall ge någon person immunitet mot straffrättsligt ansvar i

enlighet med denna stadga, inte heller skall officiell ställning i sig själv

utgöra skäl för nedsättning av straff.

2. Immunities or special procedural rules which may attach to the official

capacity of a person, whether under national or international law, shall not bar

 the Court from exercising its jurisdiction over such a person.

2. Immunitet eller särskilda förfaranderegler som kan vara förenade med en

persons officiella ställning, vare sig enligt nationell lag eller enligt

folkrätten, skall inte hindra Domstolen från att utöva jurisdiktion över

personen.

Article 28

Responsibility of commanders and other superiors

Artikel 28

Militära befälhavares och andra förmäns ansvar

In addition to other grounds of criminal responsibility under this Statute for

crimes within the jurisdiction of the Court:

Förutom de övriga grunder för straffrättsligt ansvar i enlighet med denna stadga

 för brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion,

(a) A military commander or person effectively acting as a military commander

shall be criminally responsible for crimes within the jurisdiction of the Court

committed by forces under his or her effective command and control, or effective

 authority and control as the case may be, as a result of his or her failure to

exercise control properly over such forces, where:

a) skall en militär befälhavare eller den som faktiskt tjänstgör som sådan vara

straffrättsligt ansvarig för brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion som

begås av väpnade styrkor under hans eller hennes effektiva befäl och kontroll

eller effektiva myndighet och kontroll, beroende på vad som är fallet, till

följd av hans eller hennes oförmåga att utöva kontroll över dessa styrkor på ett

 riktigt sätt,

(i) That military commander or person either knew or, owing to the circumstances

 at the time, should have known that the forces were committing or about to

commit such crimes; and

i) om befälhavaren eller en person som faktiskt tjänstgör som sådan antingen har

 vetat eller, med hänsyn till omständigheterna vid tillfället, borde ha vetat

att styrkorna var i färd med eller stod i begrepp att utföra sådana brott och

(ii) That military commander or person failed to take all necessary and

reasonable measures within his or her power to prevent or repress their

commission or to submit the matter to the competent authorities for

investigation and prosecution.

ii) om befälhavaren eller en person som faktiskt tjänstgör som sådan har

underlåtit att vidta alla nödvändiga och skäliga åtgärder som stod i hans eller

hennes makt för att motverka eller avvärja att brotten utfördes eller att

hänskjuta saken till berörda myndigheter för undersökning och lagföring.

(b) With respect to superior and subordinate relationships not described in

paragraph (a), a superior shall be criminally responsible for crimes within the

jurisdiction of the Court committed by subordinates under his or her effective

authority and control, as a result of his or her failure to exercise control

properly over such subordinates, where:

b) I fråga om sådana förhållanden mellan förmän och underordnade som inte

beskrivs i punkt a ovan skall en förman vara straffrättsligt ansvarig för sådana

 brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion som har utförts av underordnade

som står under förmannens effektiva myndighet och kontroll till följd av hans

eller hennes underlåtenhet att på ett riktigt sätt utöva kontroll över sådana

underordnade,

(i) The superior either knew, or consciously disregarded information which

clearly indicated, that the subordinates were committing or about to commit such

 crimes;

i) om förmannen kände till eller medveten bortsåg från uppgifter som tydligt

angav att de underordnade var i färd med eller stod i begrepp att utföra sådana

brott,

(ii) The crimes concerned activities that were within the effective

responsibility and control of the superior; and

ii) om brotten gällde verksamhet som låg under förmannens effektiva ansvar och

kontroll, samt

(iii) The superior failed to take all necessary and reasonable measures within

his or her power to prevent or repress their commission or to submit the matter

to the competent authorities for investigation and prosecution.

iii) om förmannen har underlåtit att vidta alla nödvändiga och skäliga åtgärder

som stod i hans eller hennes makt för att motverka brotten eller avvärja att de

utfördes eller att hänskjuta saken till berörda myndigheter för undersökning och

 lagföring.

Article 29

Non-applicability of statute of limitations

Artikel 29

Preskription

The crimes within the jurisdiction of the Court shall not be subject to any

statute of limitations.

Brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion skall inte preskriberas.

Article 30

Mental element

Artikel 30

Subjektiva rekvisit

1. Unless otherwise provided, a person shall be criminally responsible and

liable for punishment for a crime within the jurisdiction of the Court only if

the material elements are committed with intent and knowledge.

1. Om inte annat föreskrivs, skall en person endast vara straffrättsligt

ansvarig och kunna bestraffas för brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion

om gärningen har förövats med uppsåt (avsikt och insikt).

2. For the purposes of this article, a person has intent where:

2. I den mening som avses i denna artikel föreligger avsikt,

(a) In relation to conduct, that person means to engage in the conduct;

a) i fråga om handling, om någon avser genomföra handlingen,

(b) In relation to a consequence, that person means to cause that consequence or

 is aware that it will occur in the ordinary course of events.

b) i fråga om effekt, om någon avser orsaka denna effekt eller inser att den

kommer att inträffa i ett normalt händelseförlopp.

3. For the purposes of this article, "knowledge" means awareness that a

circumstance exists or a consequence will occur in the ordinary course of

events. "Know" and "knowingly" shall be construed accordingly.

3. I den mening som avses i denna artikel betecknar termen insikt medvetande om

att en omständighet föreligger eller att en effekt kommer att inträffa i ett

normalt händelseförlopp. Termerna inse och veta respektive i insikt om och med

vetskap om skall förstås på motsvarande sätt.

Article 31

Grounds for excluding criminal responsibility

Artikel 31

Ansvarsfrihetsgrunder

1. In addition to other grounds for excluding criminal responsibility provided

for in this Statute, a person shall not be criminally responsible if, at the

time of that person''''s conduct:

1. Utöver de övriga ansvarsfrihetsgrunder som föreskrivs i denna stadga skall en

 person inte vara straffrättsligt ansvarig, om personen vid den tid då gärningen

 ägde rum

(a) The person suffers from a mental disease or defect that destroys that

person''''s capacity to appreciate the unlawfulness or nature of his or her

conduct, or capacity to control his or her conduct to conform to the

requirements of law;

a) led av psykisk sjukdom eller skada som berövade honom eller henne förmågan

att inse det olagliga i eller beskaffenheten av sitt handlande eller förmågan

att kontrollera detta att vara förenligt med lagens krav,

(b) The person is in a state of intoxication that destroys that person''''s

capacity to appreciate the unlawfulness or nature of his or her conduct, or

capacity to control his or her conduct to conform to the requirements of law,

unless the person has become voluntarily intoxicated under such circumstances

that the person knew, or disregarded the risk, that, as a result of the

intoxication, he or she was likely to engage in conduct constituting a crime

within the jurisdiction of the Court;

b) befann sig i ett tillstånd av berusning som berövade honom eller henne

förmågan att inse det olagliga i eller beskaffenheten av sitt handlande eller

förmågan att behärska detta att vara förenligt med lagens krav, såvida personen

inte hade berusat sig av fri vilja under sådana omständigheter att han eller hon

 visste att det fanns en risk, eller bortsåg från risken, för att han eller hon

till följd av berusningen antagligen skulle inlåta sig på en gärning som utgör

ett brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion,

(c) The person acts reasonably to defend himself or herself or another person

or, in the case of war crimes, property which is essential for the survival of

the person or another person or property which is essential for accomplishing a

military mission, against an imminent and unlawful use of force in a manner

proportionate to the degree of danger to the person or the other person or

property protected. The fact that the person was involved in a defensive

operation conducted by forces shall not in itself constitute a ground for

excluding criminal responsibility under this subparagraph;

c) vidtog skäliga åtgärder för att försvara sig själv eller någon annan eller, i

 fall av krigsförbrytelse, försvara egendom av väsentlig betydelse för sin egen

eller någon annans överlevnad eller egendom av väsentlig betydelse för att

fullfölja ett militärt uppdrag mot överhängande och olagligt bruk av våld på ett

 sätt som stod i proportion till den grad av fara den skyddade personen själv

eller den andra personen eller egendomen var utsatt för. Den omständighet att

någon deltog i en defensiv operation som utfördes av väpnade styrkor skall inte

i sig själv utgöra ansvarsfrihetsgrund enligt detta stycke,

(d) The conduct which is alleged to constitute a crime within the jurisdiction

of the Court has been caused by duress resulting from a threat of imminent death

 or of continuing or imminent serious bodily harm against that person or another

 person, and the person acts necessarily and reasonably to avoid this threat,

provided that the person does not intend to cause a greater harm than the one

sought to be avoided. Such a threat may either be:

d) den gärning som påstås utgöra ett brott som omfattas av Domstolens

jurisdiktion föranleddes av tvång orsakat av överhängande hot mot liv eller av

pågående eller överhängande fara för allvarlig kroppsskada för personen själv

eller för någon annan och personens handlade var nödvändigt och försvarligt för

att undvika hotet, under förutsättning att inte större skada avsågs orsakas än

den skada som söktes avvärjas. Ett sådant hot kan antingen

(i) Made by other persons; or

i) komma från andra personer, eller

(ii) Constituted by other circumstances beyond that person''''s control.

ii) utgöras av andra omständigheter som ligger utanför hans eller hennes

kontroll.

2. The Court shall determine the applicability of the grounds for excluding

criminal responsibility provided for in this Statute to the case before it.

2. Domstolen skall avgöra om de grunder för ansvarsfrihet som avses i denna

stadga skall tillämpas i den aktuella saken.

3. At trial, the Court may consider a ground for excluding criminal

responsibility other than those referred to in paragraph 1 where such a ground

is derived from applicable law as set forth in article 21. The procedures

relating to the consideration of such a ground shall be provided for in the

Rules of Procedure and Evidence.

3. Vid rättegången får Domstolen pröva andra ansvarsfrihetsgrunder än de som

avses i punkt 1 i denna artikel då en sådan grund följer av tillämplig lag i

enlighet med artikel 21. Det förfarande som skall gälla för prövning av sådana

grunder skall närmare anges i bevis- och förfarandereglerna.

Article 32

Mistake of fact or mistake of law

Artikel 32

Faktisk villfarelse eller rättsvillfarelse

1. A mistake of fact shall be a ground for excluding criminal responsibility

only if it negates the mental element required by the crime.

1. Faktisk villfarelse får endast åberopas som grund för ansvarsfrihet, om den

innebär att de subjektiva rekvisit som brottet förutsätter inte är uppfyllda.

2. A mistake of law as to whether a particular type of conduct is a crime within

 the jurisdiction of the Court shall not be a ground for excluding criminal

responsibility. A mistake of law may, however, be a ground for excluding

criminal responsibility if it negates the mental element required by such a

crime, or as provided for in article 33.

2. Rättsvillfarelse i fråga om huruvida viss typ av gärning utgör ett brott som

omfattas av Domstolens jurisdiktion får inte åberopas som grund för

ansvarsfrihet. En rättsvillfarelse får dock åberopas som grund för

ansvarsfrihet, om den innebär att de subjektiva rekvisit som brottet förutsätter

 inte är uppfyllda eller om artikel 33 är tillämplig.

Article 33

Superior orders and prescription of law

Artikel 33

Befallning av förman och skyldighet att lyda

1. The fact that a crime within the jurisdiction of the Court has been committed

 by a person pursuant to an order of a Government or of a superior, whether

military or civilian, shall not relieve that person of criminal responsibility

unless:

1. Den omständighet att ett brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion har

utförts av någon på befallning av en regering eller en militär eller civil

förman skall inte frita någon från rättsligt ansvar, såvida inte

(a) The person was under a legal obligation to obey orders of the Government or

the superior in question;

a) personen hade rättslig skyldighet att åtlyda befallningen från regeringen

eller från förmannen i fråga, och

(b) The person did not know that the order was unlawful; and

b) personen inte visste att befallningen var rättsstridig, och

(c) The order was not manifestly unlawful.

c) befallningen inte var uppenbart rättsstridig.

2. For the purposes of this article, orders to commit genocide or crimes against

 humanity are manifestly unlawful.

2. I den mening som avses i denna artikel är en befallning att begå folkmord

eller brott mot mänskligheten uppenbart rättsstridig.

PART 4. COMPOSITION AND ADMINISTRATION OF THE COURT

DEL 4 DOMSTOLENS SAMMANSÄTTNING OCH ADMINISTRATION

Article 34

Organs of the Court

Artikel 34

Domstolens organ

The Court shall be composed of the following organs:

Domstolen skall bestå av följande organ:

(a) The Presidency;

a) Presidiet.

(b) An Appeals Division, a Trial Division and a Pre-Trial Division;

b) En överklagandeavdelning, en rättegångsavdelning och en

förundersökningsavdelning.

(c) The Office of the Prosecutor;

c) Åklagarens kansli.

(d) The Registry.

d) Registratorskontoret.

Article 35

Service of judges

Artikel 35

Domarnas tjänstgöring

1. All judges shall be elected as full-time members of the Court and shall be

available to serve on that basis from the commencement of their terms of office.

1. Alla domare skall väljas till ledamöter av Domstolen på heltid och vara

tillgängliga för sådan tjänstgöring från början av sin ämbetsperiod.

2. The judges composing the Presidency shall serve on a full-time basis as soon

as they are elected.

2. De domare som ingår i presidiet skall tjänstgöra på heltid så snart de har

valts.

3. The Presidency may, on the basis of the workload of the Court and in

consultation with its members, decide from time to time to what extent the

remaining judges shall be required to serve on a full-time basis. Any such

arrangement shall be without prejudice to the provisions of article 40.

3. Presidiet får med hänsyn till Domstolens arbetsbörda och i samråd med dess

ledamöter från tid till annan fatta beslut om i vilken utsträckning övriga

domare skall vara skyldiga att tjänstgöra på heltid. Dessa beslut skall inte

inverka på bestämmelserna i artikel 40.

4. The financial arrangements for judges not required to serve on a full-time

basis shall be made in accordance with article 49.

4. De ekonomiska förhållandena för domare som inte är skyldiga att tjänstgöra på

 heltid skall bestämmas i enlighet med artikel 49.

Article 36

Qualifications, nomination and election of judges

Artikel 36

Kvalifikationskrav, nominering och val av domare

1. Subject to the provisions of paragraph 2, there shall be 18 judges of the

Court.

1. Med förbehåll för bestämmelserna i punkt 2 skall Domstolen ha 18 domare.

2. (a) The Presidency, acting on behalf of the Court, may propose an increase in

 the number of judges specified in paragraph 1, indicating the reasons why this

is considered necessary and appropriate. The Registrar shall promptly circulate

any such proposal to all States Parties.

2. a) Presidiet får på Domstolens vägnar föreslå en ökning av det antal domare

som anges i punkt 1 med angivande av de skäl varför det bedöms vara nödvändigt

och lämpligt. Registratorn skall omgående underrätta alla stadgeparter om varje

sådant förslag.

(b) Any such proposal shall then be considered at a meeting of the Assembly of

States Parties to be convened in accordance with article 112. The proposal shall

 be considered adopted if approved at the meeting by a vote of two thirds of the

 members of the Assembly of States Parties and shall enter into force at such

time as decided by the Assembly of States Parties.

b) Varje sådant förslag skall därefter bedömas vid ett möte med

partsförsamlingen som skall sammankallas i enlighet med artikel 112. Förslaget

skall anses vara antaget om det har godkänts av mötet med två tredjedels

majoritet av partsförsamlingens medlemmar och träda i kraft vid den tidpunkt som

 partsförsamlingen bestämmer.

(c) (i) Once a proposal for an increase in the number of judges has been adopted

 under subparagraph (b), the election of the additional judges shall take place

at the next session of the Assembly of States Parties in accordance with

paragraphs 3 to 8, and article 37, paragraph 2;

c) i) När ett förslag om ökning av antalet domare har antagits i enlighet med

stycke b ovan, skall valet av ytterligare domare ske vid nästkommande möte med

partsförsamlingen i enlighet med vad som föreskrivs i punkterna 3-8 i denna

artikel och i artikel 37.2.

(ii) Once a proposal for an increase in the number of judges has been adopted

and brought into effect under subparagraphs (b) and (c) (i), it shall be open to

 the Presidency at any time thereafter, if the workload of the Court justifies

it, to propose a reduction in the number of judges, provided that the number of

judges shall not be reduced below that specified in paragraph 1. The proposal

shall be dealt with in accordance with the procedure laid down in subparagraphs

(a) and (b). In the event that the proposal is adopted, the number of judges

shall be progressively decreased as the terms of office of serving judges

expire, until the necessary number has been reached.

ii) När ett förslag om ökning av antalet domare har antagits och trätt i kraft i

 enlighet med stycke b och c i ovan, skall presidiet ha rätt att när som helst

därefter, om Domstolens arbetsbörda berättigar det, föreslå en minskning av

antalet domare, under förutsättning att antalet domare inte blir lägre än det

antal som anges i punkt 1 i denna artikel. Ett sådant förslag skall behandlas i

enlighet med det förfarande som föreskrivs i stycke a och b ovan. Om förslaget

antas, skall antalet domare successivt minskas vartefter de tjänstgörande

domarnas ämbetstid löper ut till dess att det nödvändiga antalet har uppnåtts.

3. (a) The judges shall be chosen from among persons of high moral character,

impartiality and integrity who possess the qualifications required in their

respective States for appointment to the highest judicial offices.

3. a) Domarna skall väljas bland personer som har hög moral, opartiskhet och

integritet och de kvalifikationer som krävs i deras respektive stater för

utnämning till de högsta domarämbetena.

(b) Every candidate for election to the Court shall:

b) Varje kandidat för val till en post vid Domstolen skall

(i) Have established competence in criminal law and procedure, and the necessary

 relevant experience, whether as judge, prosecutor, advocate or in other similar

 capacity, in criminal proceedings; or

i) ha erkänd kompetens i straffrätt och straffprocessrätt och ha nödvändig

relevant erfarenhet från brottmål, antingen som domare, åklagare, försvarare

eller i någon annan motsvarande egenskap eller,

(ii) Have established competence in relevant areas of international law such as

international humanitarian law and the law of human rights, and extensive

experience in a professional legal capacity which is of relevance to the

judicial work of the Court;

ii) ha erkänd kompetens inom relevanta områden av folkrätten såsom

internationell humanitär rätt och mänskliga rättigheter samt ha omfattande

erfarenhet i ett juridiskt yrke som är relevant för Domstolens dömande

uppgifter.

(c) Every candidate for election to the Court shall have an excellent knowledge

of and be fluent in at least one of the working languages of the Court.

c) Varje kandidat för val till Domstolen skall ha utmärkta kunskaper i och

flytande behärska minst ett av Domstolens arbetsspråk.

4. (a) Nominations of candidates for election to the Court may be made by any

State Party to this Statute, and shall be made either:

4. a) Nominering av kandidater för val till Domstolen får göras av varje part i

denna stadga och skall göras antingen

(i) By the procedure for the nomination of candidates for appointment to the

highest judicial offices in the State in question; or

i) genom förfarandet för nominering av kandidater till de högsta domarämbetena i

 staten i fråga, eller

(ii) By the procedure provided for the nomination of candidates for the

International Court of Justice in the Statute of that Court.

ii) genom förfarandet för nominering av kandidater till Internationella

domstolen enligt den domstolens stadga.

Nominations shall be accompanied by a statement in the necessary detail

specifying how the candidate fulfils the requirements of paragraph 3.

Nomineringar skall åtföljas av en förklaring som med tillräcklig noggrannhet

anger hur kandidaten uppfyller kraven i punkt 3 i denna artikel.

(b) Each State Party may put forward one candidate for any given election who

need not necessarily be a national of that State Party but shall in any case be

a national of a State Party.

b) Varje stadgepart får föreslå en kandidat för varje givet val, som inte

nödvändigtvis måste vara medborgare i den stadgeparten men som i vart fall skall

 vara medborgare i någon stadgepart.

(c) The Assembly of States Parties may decide to establish, if appropriate, an

Advisory Committee on nominations. In that event, the Committee''''s composition

and mandate shall be established by the Assembly of States Parties.

c) Partsförsamlingen får besluta att, om det är ändamålsenligt, inrätta en

rådgivande nomineringskommitté. Kommitténs sammansättning och mandat skall

bestämmas av partsförsamlingen.

5. For the purposes of the election, there shall be two lists of candidates:

5. I valet skall det finnas två kandidatlistor, nämligen:

List A containing the names of candidates with the qualifications specified in

paragraph 3 (b) (i); and

lista A, som upptar namnen på de kandidater som har de kvalifikationer som anges

 i punkt 3 b i, och

List B containing the names of candidates with the qualifications specified in

paragraph 3 (b) (ii).

lista B, som upptar namnen på de kandidater som har de kvalifikationer som anges

 i punkt 3 b ii.

A candidate with sufficient qualifications for both lists may choose on which

list to appear. At the first election to the Court, at least nine judges shall

be elected from list A and at least five judges from list B. Subsequent

elections shall be so organized as to maintain the equivalent proportion on the

Court of judges qualified on the two lists.

En kandidat som uppfyller kvalifikationerna i båda listorna får välja lista att

stå upptagen på. Vid det första valet till Domstolen skall minst nio domare

väljas från lista A och minst fem från lista B. Följande val skall vara så

ordnade att motsvarande proportion i Domstolen mellan domare kvalificerade i de

båda listorna bibehålls.

6. (a) The judges shall be elected by secret ballot at a meeting of the Assembly

 of States Parties convened for that purpose under article 112. Subject to

paragraph 7, the persons elected to the Court shall be the 18 candidates who

obtain the highest number of votes and a two-thirds majority of the States

Parties present and voting.

6. a) Domarna skall väljas i sluten omröstning vid ett möte med

partsförsamlingen, vilket skall sammankallas i detta syfte i enlighet med

artikel 112. Med förbehåll för bestämmelserna i punkt 7 skall de som väljs till

Domstolen vara de 18 kandidater som får det högsta antalet röster och två

tredjedels majoritet av närvarande och röstande stadgeparter.

(b) In the event that a sufficient number of judges is not elected on the first

ballot, successive ballots shall be held in accordance with the procedures laid

down in subparagraph (a) until the remaining places have been filled.

b) Om ett tillräckligt antal domare inte har valts vid den första omröstningen,

skall ytterligare omröstningar hållas i enlighet med förfarandet i stycke a i

denna punkt tills det återstående antalet platser har fyllts.

7. No two judges may be nationals of the same State. A person who, for the

purposes of membership of the Court, could be regarded as a national of more

than one State shall be deemed to be a national of the State in which that

person ordinarily exercises civil and political rights.

7. Två domare får inte vara medborgare i samma stat. Den som med avseende på

ledamotskap av Domstolen kan betraktas som medborgare i mer än en stat skall

anses vara medborgare i den stat där personen normalt utövar sina medborgerliga

och politiska rättigheter.

8. (a) The States Parties shall, in the selection of judges, take into account

the need, within the membership of the Court, for:

8. a) Vid val av domare skall parterna beakta behovet av att bland Domstolens

ledamöter tillgodose:

(i) The representation of the principal legal systems of the world;

i) att de huvudsakliga rättssystemen i världen är representerade,

(ii) Equitable geographical representation; and

ii) en skälig geografisk representation, och

(iii) A fair representation of female and male judges.

iii) en rättvis representation av kvinnliga och manliga domare.

(b) States Parties shall also take into account the need to include judges with

legal expertise on specific issues, including, but not limited to, violence

against women or children.

b) Stadgeparterna skall också beakta behovet av att inkludera domare med

juridisk sakkunskap i särskilda frågor, däribland, men inte begränsat till, våld

 mot kvinnor och barn.

9. (a) Subject to subparagraph (b), judges shall hold office for a term of nine

years and, subject to subparagraph (c) and to article 37, paragraph 2, shall not

 be eligible for re-election.

9. a) Med förbehåll för bestämmelserna i stycke b i denna punkt skall domarna

tjänstgöra under en tid av nio år och skall, med förbehåll för bestämmelserna i

stycke c i denna punkt och artikel 37.2, inte kunna omväljas.

(b) At the first election, one third of the judges elected shall be selected by

lot to serve for a term of three years; one third of the judges elected shall be

 selected by lot to serve for a term of six years; and the remainder shall serve

 for a term of nine years.

b) Vid det första valet skall en tredjedel av de valda domarna genom

lottdragning utses att tjänstgöra under en tid av tre år, en tredjedel av de

valda domarna skall genom lottdragning utses att tjänstgöra under en tid av sex

år och återstoden skall tjänstgöra under en tid av nio år.

(c) A judge who is selected to serve for a term of three years under

subparagraph (b) shall be eligible for re-election for a full term.

c) En domare som utses att tjänstgöra under en tid av tre år i enlighet med

stycke b ovan skall kunna omväljas för en hel period.

10. Notwithstanding paragraph 9, a judge assigned to a Trial or Appeals Chamber

in accordance with article 39 shall continue in office to complete any trial or

appeal the hearing of which has already commenced before that Chamber.

10. Utan hinder av bestämmelserna i punkt 9 skall en domare som avdelats för en

rättegångs- eller överklagandekammare i enlighet med artikel 39 kvarstanna i

tjänst för att avsluta handläggningen av ett mål som redan har inletts vid den

kammaren.

Article 37

Judicial vacancies

Artikel 37

Vakanser bland domarna

1. In the event of a vacancy, an election shall be held in accordance with

article 36 to fill the vacancy.

1. Vakanser skall fyllas genom val i enlighet med artikel 36.

2. A judge elected to fill a vacancy shall serve for the remainder of the

predecessor''''s term and, if that period is three years or less, shall be eligible

 for re-election for a full term under article 36.

2. En domare som har valts att besätta en vakant befattning skall tjänstgöra

under återstoden av företrädarens ämbetsperiod och skall, om denna tid är högst

tre år, kunna omväljas för en hel period i enlighet med artikel 36.

Article 38

The Presidency

Artikel 38

Presidiet

1. The President and the First and Second Vice-Presidents shall be elected by an

 absolute majority of the judges. They shall each serve for a term of three

years or until the end of their respective terms of office as judges, whichever

expires earlier. They shall be eligible for re-election once.

1. Presidenten och första och andre vicepresidenterna skall väljas av domarna

med absolut majoritet. De skall tjänstgöra under en tid av tre år eller till

slutet av sin respektive ämbetsperiod som domare, beroende på vilken tid som

först utlöper. De skall kunna omväljas en gång.

2. The First Vice-President shall act in place of the President in the event

that the President is unavailable or disqualified. The Second Vice-President

shall act in place of the President in the event that both the President and the

 First Vice-President are unavailable or disqualified.

2. Den förste vicepresidenten skall tjänstgöra i presidentens ställe om denne

har förhinder eller är jävig. Den andre vicepresidenten skall tjänstgöra i

presidentens ställe om både presidenten och förste vicepresidenten har förhinder

 eller är jäviga.

3. The President, together with the First and Second Vice-Presidents, shall

constitute the Presidency, which shall be responsible for:

3. Presidenten skall tillsammans med förste och andre vicepresidenterna utgöra

presidiet, vilket skall ha ansvaret för:

(a) The proper administration of the Court, with the exception of the Office of

the Prosecutor; and

a) behörig administration av Domstolen med undantag för åklagarens kansli, och

(b) The other functions conferred upon it in accordance with this Statute.

b) de övriga uppgifter som tillkommer det i enlighet med denna stadga.

4. In discharging its responsibility under paragraph 3 (a), the Presidency shall

 coordinate with and seek the concurrence of the Prosecutor on all matters of

mutual concern.

4. Vid uppfyllandet av sina förpliktelser enligt punkt 3 a i denna artikel skall

 presidiet samordna sin verksamhet med och söka uppnå enighet med åklagaren i

alla frågor av gemensamt intresse.

Article 39

Chambers

Artikel 39

Domstolens kammare

1. As soon as possible after the election of the judges, the Court shall

organize itself into the divisions specified in article 34, paragraph (b). The

Appeals Division shall be composed of the President and four other judges, the

Trial Division of not less than six judges and the Pre-Trial Division of not

less than six judges. The assignment of judges to divisions shall be based on

the nature of the functions to be performed by each division and the

qualifications and experience of the judges elected to the Court, in such a way

that each division shall contain an appropriate combination of expertise in

criminal law and procedure and in international law. The Trial and Pre-Trial

Divisions shall be composed predominantly of judges with criminal trial

experience.

1. Så snart som möjligt efter det att domarna har valts skall Domstolen

organiseras i de avdelningar som anges i artikel 34 b. Överklagandeavdelningen

skall bestå av presidenten och fyra andra domare, rättegångsavdelningen av minst

 sex domare och förundersökningsavdelningen av minst sex domare. Uppdelningen av

 domare på avdelningarna skall grundas på beskaffenheten av de uppgifter som

skall fullgöras vid varje avdelning och de kvalifikationer och den erfarenhet

som de till Domstolen valda domarna besitter, så att det vid varje avdelning

skall finnas en lämplig kombination av sakkunskap i straffrätt,

straffprocessrätt och folkrätt. I rättegångsavdelningen och

förundersökningsavdelningen skall huvudsakligen ingå domare med erfarenhet i

brottmål.

2. (a) The judicial functions of the Court shall be carried out in each division

 by Chambers.

2. a) Domstolens dömande uppgifter skall i varje avdelning fullgöras av kammare.

(b) (i) The Appeals Chamber shall be composed of all the judges of the Appeals

Division;

b) i) Överklagandekammaren skall bestå av samtliga domare i

överklagandeavdelningen.

(ii) The functions of the Trial Chamber shall be carried out by three judges of

the Trial Division;

ii) Rättegångskammarens uppgifter skall fullgöras av tre domare i

rättegångsavdelningen.

(iii) The functions of the Pre-Trial Chamber shall be carried out either by

three judges of the Pre-Trial Division or by a single judge of that division in

accordance with this Statute and the Rules of Procedure and Evidence;

iii) Förundersökningskammarens uppgifter skall fullgöras av tre domare i

förundersökningsavdelningen eller av en enskild domare i den avdelningen i

enlighet med denna stadga och bevis- och förfarandereglerna.

(c) Nothing in this paragraph shall preclude the simultaneous constitution of

more than one Trial Chamber or Pre-Trial Chamber when the efficient management

of the Court''''s workload so requires.

c) Ingen bestämmelse i denna punkt skall hindra att det samtidigt inrättas mer

än en rättegångskammare eller förundersökningskammare om det krävs för en

effektiv handläggning av Domstolens arbetsuppgifter.

3. (a) Judges assigned to the Trial and Pre-Trial Divisions shall serve in those

 divisions for a period of three years, and thereafter until the completion of

any case the hearing of which has already commenced in the division concerned.

3. a) Domare som avdelats för rättegångs- och förundersökningsavdelningarna

skall tjänstgöra där under en tid om tre år och därefter till dess att de mål

vid avdelningen där förfarandet har inletts är avslutade.

(b) Judges assigned to the Appeals Division shall serve in that division for

their entire term of office.

b) Domare som avdelats för överklagandeavdelningen skall tjänstgöra där under

hela sin tjänstgöringstid.

4. Judges assigned to the Appeals Division shall serve only in that division.

Nothing in this article shall, however, preclude the temporary attachment of

judges from the Trial Division to the Pre-Trial Division or vice versa, if the

Presidency considers that the efficient management of the Court''''s workload so

requires, provided that under no circumstances shall a judge who has

participated in the pre-trial phase of a case be eligible to sit on the Trial

Chamber hearing that case.

4. Domare som avdelats för överklagandeavdelningen skall endast tjänstgöra där.

Ingen bestämmelse i denna artikel skall dock hindra att en domare tillfälligt

avdelas från rättegångsavdelningen till förundersökningsavdelningen och tvärtom,

 om presidiet anser att det krävs för en effektiv handläggning av Domstolens

arbetsuppgifter under förutsättning att en domare som har deltagit i

förberedelsestadiet av ett mål inte under några omständliggheter får detta i den

 rättegångskammare som prövar samma mål.

Article 40

Independence of the judges

Artikel 40

Domarnas oberoende

1. The judges shall be independent in the performance of their functions.

1. Domarna skall vara oberoende vid fullgörandet av sina uppgifter.

2. Judges shall not engage in any activity which is likely to interfere with

their judicial functions or to affect confidence in their independence.

2. Domarna skall inte inlåta sig på någon verksamhet som skulle kunna vara

oförenlig med deras uppgifter som domare eller väcka tvivel om deras oberoende.

3. Judges required to serve on a full-time basis at the seat of the Court shall

not engage in any other occupation of a professional nature.

3. Domare som är skyldiga att tjänstgöra på heltid där Domstolen har sitt säte

får inte ägna sig åt annan yrkesverksamhet.

4. Any question regarding the application of paragraphs 2 and 3 shall be decided

 by an absolute majority of the judges. Where any such question concerns an

individual judge, that judge shall not take part in the decision.

4. Frågor om tillämpningen av punkterna 2 och 3 i denna artikel skall avgöras

med absolut majoritet av domarna. Om en sådan fråga rör en enskild domare, skall

 den domaren inte delta i beslutet.

Article 41

Excusing and disqualification of judges

Artikel 41

Befrielse från uppgift och jäv för domare

1. The Presidency may, at the request of a judge, excuse that judge from the

exercise of a function under this Statute, in accordance with the Rules of

Procedure and Evidence.

1. På begäran av en domare får presidiet, i enlighet med bevis- och

förfarandereglerna, befria den domaren från fullgörandet av en uppgift enligt

denna stadga.

2. (a) A judge shall not participate in any case in which his or her

impartiality might reasonably be doubted on any ground. A judge shall be

disqualified from a case in accordance with this paragraph if, inter alia, that

judge has previously been involved in any capacity in that case before the Court

 or in a related criminal case at the national level involving the person being

investigated or prosecuted. A judge shall also be disqualified on such other

grounds as may be provided for in the Rules of Procedure and Evidence.

2. a) En domare skall inte delta i handläggningen av något mål där hans eller

hennes opartiskhet skäligen kan ifrågasättas på någon grund. En domare skall

förklaras jävig i ett mål i enlighet med denna punkt bland annat om domaren

tidigare i någon egenskap har haft befattning med målet vid Domstolen eller med

ett därtill relaterat brottmål på nationell nivå i vilket den som är föremål för

 förundersökning eller lagföring är inblandad. En domare skall också förklaras

jävig på de grunder som kan föreskrivas i bevis- och förfarandereglerna.

(b) The Prosecutor or the person being investigated or prosecuted may request

the disqualification of a judge under this paragraph.

b) Åklagaren eller den som är föremål för förundersökning eller lagföring får

begära att en domare förklaras jävig med stöd av denna punkt.

(c) Any question as to the disqualification of a judge shall be decided by an

absolute majority of the judges. The challenged judge shall be entitled to

present his or her comments on the matter, but shall not take part in the

decision.

c) Frågor om domarjäv skall avgöras med absolut majoritet av domarna. Den

ifrågasatte domaren skall ha rätt att framlägga sina synpunkter men får inte

delta i avgörandet.

Article 42

The Office of the Prosecutor

Artikel 42

Åklagarens kansli

1. The Office of the Prosecutor shall act independently as a separate organ of

the Court. It shall be responsible for receiving referrals and any substantiated

 information on crimes within the jurisdiction of the Court, for examining them

and for conducting investigations and prosecutions before the Court. A member of

 the Office shall not seek or act on instructions from any external source.

1. Åklagarens kansli skall fungera oberoende som ett särskilt organ inom

Domstolen. Kansliet skall ansvara för att ta emot hänskjutanden och sakligt

grundade uppgifter om brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion för att

utreda dem och för att genomföra förundersökning och åtal vid Domstolen. En

medlem av kansliet skall inte begära eller handla på instruktion från någon

utomstående källa.

2. The Office shall be headed by the Prosecutor. The Prosecutor shall have full

authority over the management and administration of the Office, including the

staff, facilities and other resources thereof. The Prosecutor shall be assisted

by one or more Deputy Prosecutors, who shall be entitled to carry out any of the

 acts required of the Prosecutor under this Statute. The Prosecutor and the

Deputy Prosecutors shall be of different nationalities. They shall serve on a

full-time basis.

2. Kansliet skall ledas av åklagaren. Åklagaren skall ha full beslutanderätt

avseende ledningen och administrationen av kansliet och dess personal, lokaler

och övriga resurser. Åklagaren skall biträdas av en eller flera biträdande

åklagare som skall ha befogenhet att fullgöra alla de uppgifter som åligger

åklagaren enligt denna stadga. Åklagaren och de biträdande åklagarna skall vara

av olika nationalitet. De skall tjänstgöra på heltid.

3. The Prosecutor and the Deputy Prosecutors shall be persons of high moral

character, be highly competent in and have extensive practical experience in the

 prosecution or trial of criminal cases. They shall have an excellent knowledge

of and be fluent in at least one of the working languages of the Court.

3. Åklagaren och de biträdande åklagarna skall vara personer med hög moralisk

karaktär samt vara mycket kunniga i och ha omfattande praktisk erfarenhet av

åtal eller dömande i brottmål. De skall ha utmärkta kunskaper i och flytande

behärska minst ett av Domstolen arbetsspråk.

4. The Prosecutor shall be elected by secret ballot by an absolute majority of

the members of the Assembly of States Parties. The Deputy Prosecutors shall be

elected in the same way from a list of candidates provided by the Prosecutor.

The Prosecutor shall nominate three candidates for each position of Deputy

Prosecutor to be filled. Unless a shorter term is decided upon at the time of

their election, the Prosecutor and the Deputy Prosecutors shall hold office for

a term of nine years and shall not be eligible for re-election.

4. Åklagaren skall väljas i sluten omröstning med absolut majoritet av

medlemmarna i partsförsamlingen. De biträdande åklagarna skall väljas på samma

sätt från en lista över kandidater som har upprättats av åklagaren. Åklagaren

skall nominera tre kandidater till varje plats som biträdande åklagare som skall

 fyllas. Såvida inte en kortare ämbetsperiod beslutas vid tiden för deras val,

skall åklagaren och de biträdande åklagarna inneha sina ämbeten i nio år och

inte kunna omväljas.

5. Neither the Prosecutor nor a Deputy Prosecutor shall engage in any activity

which is likely to interfere with his or her prosecutorial functions or to

affect confidence in his or her independence. They shall not engage in any other

 occupation of a professional nature.

5. Varken åklagaren eller de biträdande åklagarna skall inlåta sig på någon

verksamhet som kan antas vara oförenlig med uppgifterna som åklagare eller väcka

 tvivel om hans eller hennes oberoende. De får inte ägna sig åt annan

yrkesverksamhet.

6. The Presidency may excuse the Prosecutor or a Deputy Prosecutor, at his or

her request, from acting in a particular case.

6. Presidiet får på åklagarens eller en biträdande åklagares begäran befria

honom eller henne från att ha befattning med ett visst mål.

7. Neither the Prosecutor nor a Deputy Prosecutor shall participate in any

matter in which their impartiality might reasonably be doubted on any ground.

They shall be disqualified from a case in accordance with this paragraph if,

inter alia, they have previously been involved in any capacity in that case

before the Court or in a related criminal case at the national level involving

the person being investigated or prosecuted.

7. Varken åklagaren eller en biträdande åklagare skall delta i handläggningen av

 ett mål i vilket deras opartiskhet skäligen kan ifrågasättas på någon grund. De

 skall förklaras jäviga i ett mål i enlighet med denna punkt bland annat om de

tidigare i någon egenskap har haft befattning med målet vid Domstolen eller med

ett därtill relaterat brottmål på nationell nivå, i vilket den som är föremål

för förundersökning eller lagföring är inblandad.

8. Any question as to the disqualification of the Prosecutor or a Deputy

Prosecutor shall be decided by the Appeals Chamber.

8. Frågor om jäv för åklagaren eller en biträdande åklagare skall avgöras av

överklagandekammaren.

(a) The person being investigated or prosecuted may at any time request the

disqualification of the Prosecutor or a Deputy Prosecutor on the grounds set out

 in this article;

a) Den som är föremål för förundersökning eller lagföring får när som helst

begära att åklagaren eller en biträdande åklagare förklaras jävig med stöd av

denna artikel.

(b) The Prosecutor or the Deputy Prosecutor, as appropriate, shall be entitled

to present his or her comments on the matter;

b) Berörd åklagare eller biträdande åklagare skall ha rätt att framlägga sina

synpunkter i frågan.

9. The Prosecutor shall appoint advisers with legal expertise on specific

issues, including, but not limited to, sexual and gender violence and violence

against children.

9. Åklagaren skall utse rådgivare som besitter juridisk sakkunskap i särskilda

frågor, däribland, men inte begränsat till, sexuellt och genusrelaterat våld

samt våld mot barn.

Article 43

The Registry

Artikel 43

Registratorskontoret

1. The Registry shall be responsible for the non-judicial aspects of the

administration and servicing of the Court, without prejudice to the functions

and powers of the Prosecutor in accordance with article 42.

1. Registratorskontoret skall ansvara för den icke-rättskipande administrationen

 av och stödet till Domstolen utan att det skall inverka på åklagarens uppgifter

 och befogenheter enligt artikel 42.

2. The Registry shall be headed by the Registrar, who shall be the principal

administrative officer of the Court. The Registrar shall exercise his or her

functions under the authority of the President of the Court.

2. Registratorskontoret skall ledas av registratorn, som skall vara Domstolens

högsta administrativa tjänsteman. Registratorn skall vid fullgörandet av sina

uppgifter vara underställd domstolspresidenten.

3. The Registrar and the Deputy Registrar shall be persons of high moral

character, be highly competent and have an excellent knowledge of and be fluent

in at least one of the working languages of the Court.

3. Registratorn och biträdande registratorn skall vara personer med hög moralisk

 karaktär och ha utmärkta kunskaper i och flytande behärska minst ett av

Domstolens arbetsspråk

4. The judges shall elect the Registrar by an absolute majority by secret

ballot, taking into account any recommendation by the Assembly of States

Parties. If the need arises and upon the recommendation of the Registrar, the

judges shall elect, in the same manner, a Deputy Registrar.

4. Domarna skall välja registratorn genom sluten omröstning med absolut

majoritet och med beaktande av eventuella rekommendationer från

partsförsamlingen. Vid behov skall domarna på rekommendation av registratorn på

samma sätt välja en biträdande registrator.

5. The Registrar shall hold office for a term of five years, shall be eligible

for re-election once and shall serve on a full-time basis. The Deputy Registrar

shall hold office for a term of five years or such shorter term as may be

decided upon by an absolute majority of the judges, and may be elected on the

basis that the Deputy Registrar shall be called upon to serve as required.

5. Registratorn skall ha en ämbetstid om fem år, skall kunna omväljas en gång

och skall tjänstgöra på heltid. Den biträdande registratorn skall ha en

ämbetstid om fem år eller den kortare tid som domarna kan besluta med absolut

majoritet och kan väljas för att kunna stå till förfogande för att tjänstgöra

vid behov.

6. The Registrar shall set up a Victims and Witnesses Unit within the Registry.

This Unit shall provide, in consultation with the Office of the Prosecutor,

protective measures and security arrangements, counselling and other appropriate

 assistance for witnesses, victims who appear before the Court, and others who

are at risk on account of testimony given by such witnesses. The Unit shall

include staff with expertise in trauma, including trauma related to crimes of

sexual violence.

6. Registratorn skall inom registratorskontoret upprätta en brottsoffer- och

vittnesenhet. Denna enhet skall i samråd med åklagarens kansli tillhandahålla

skyddsåtgärder och säkerhetsarrangemang, rådgivning samt annan erforderlig hjälp

 till vittnen, brottsoffer som uppträder inför Domstolen och andra personer som

är utsatta för fara till följd av vittnesmål som lämnats av sådana vittnen. I

enheten skall ingå personer med sakkunskap om trauma, däribland trauman som

sammanhänger med sexuella våldsbrott.

Article 44

Staff

Artikel 44

Personal

1. The Prosecutor and the Registrar shall appoint such qualified staff as may be

 required to their respective offices. In the case of the Prosecutor, this shall

 include the appointment of investigators.

1. Åklagaren och registratorn skall utnämna den kvalificerade personal som

erfordras i deras kanslier. För åklagarens del skall däri ingå tillsättning av

utredare.

2. In the employment of staff, the Prosecutor and the Registrar shall ensure the

 highest standards of efficiency, competency and integrity, and shall have

regard, mutatis mutandis, to the criteria set forth in article 36, paragraph 8.

2. Vid anställning av personal skall åklagaren och registratorn tillgodose

högsta möjliga krav på effektivitet, kompetens och integritet och skall, i

tillämplig utsträckning, beakta de kriterier som anges i artikel 36.8.

3. The Registrar, with the agreement of the Presidency and the Prosecutor, shall

 propose Staff Regulations which include the terms and conditions upon which the

 staff of the Court shall be appointed, remunerated and dismissed. The Staff

Regulations shall be approved by the Assembly of States Parties.

3. Registratorn skall med presidiets och åklagarens medgivande föreslå

tjänsteföreskrifter som skall innehålla villkor för anställning, avlöning och

entledigande av Domstolens personal. Föreskrifterna skall godkännas av

partsförsamlingen.

4. The Court may, in exceptional circumstances, employ the expertise of gratis

personnel offered by States Parties, intergovernmental organizations or

non-governmental organizations to assist with the work of any of the organs of

the Court. The Prosecutor may accept any such offer on behalf of the Office of

the Prosecutor. Such gratis personnel shall be employed in accordance with

guidelines to be established by the Assembly of States Parties.

4. Domstolen får i undantagsfall använda sig av expertkunskap som tillhandahålls

 kostnadsfritt av stadgeparterna eller av mellanstatliga organisationer eller

frivilligorganisationer för att bistå i arbetet i något av Domstolens organ.

Åklagaren får anta erbjudanden om sådant bistånd för åklagarens kansli.

Partsförsamlingen skall upprätta riktlinjer för hur sådan kostnadsfri personal

får tas i anspråk.

Article 45

Solemn undertaking

Artikel 45

Högtidlig förklaring

Before taking up their respective duties under this Statute, the judges, the

Prosecutor, the Deputy Prosecutors, the Registrar and the Deputy Registrar shall

 each make a solemn undertaking in open court to exercise his or her respective

functions impartially and conscientiously.

Innan domarna, åklagaren, de biträdande åklagarna, registratorn och den

biträdande registratorn tillträder sina ämbeten enligt denna stadga skall de vid

 ett offentligt domstolssammanträde avge en högtidlig förklaring att han eller

hon skall fullgöra sina uppgifter opartiskt och samvetsgrant.

Article 46

Removal from office

Artikel 46

Entledigande

1. A judge, the Prosecutor, a Deputy Prosecutor, the Registrar or the Deputy

Registrar shall be removed from office if a decision to this effect is made in

accordance with paragraph 2, in cases where that person:

1. En domare, åklagaren, en biträdande åklagare, registratorn eller den

biträdande registratorn skall entledigas, om det beslutas med stöd av punkt 2 i

denna artikel, om den personen

(a) Is found to have committed serious misconduct or a serious breach of his or

her duties under this Statute, as provided for in the Rules of Procedure and

Evidence; or

a) befinns ha gjort sig skyldig till grovt tjänstefel eller allvarligt

åsidosättande av sina skyldigheter enligt denna stadga i enlighet med vad som

föreskrivs i bevis- och förfarandereglerna, eller

(b) Is unable to exercise the functions required by this Statute.

b) saknar förmåga att fullgöra de uppgifter som krävs enligt denna stadga.

2. A decision as to the removal from office of a judge, the Prosecutor or a

Deputy Prosecutor under paragraph 1 shall be made by the Assembly of States

Parties, by secret ballot:

2. Beslut om entledigande av en domare, åklagaren eller en biträdande åklagare

enligt punkt 1 skall fattas av partsförsamlingen i sluten omröstning på följande

 sätt:

( a) In the case of a judge, by a two-thirds majority of the States Parties upon

 a recommendation adopted by a two-thirds majority of the other judges;

a) avseende en domare: med två tredjedels majoritet av stadgeparterna på

rekommendation av de övriga domarna antagen med två tredjedels majoritet,

(b) In the case of the Prosecutor, by an absolute majority of the States

Parties;

b) avseende åklagaren: med absolut majoritet av stadgeparterna,

(c) In the case of a Deputy Prosecutor, by an absolute majority of the States

Parties upon the recommendation of the Prosecutor.

c) avseende en biträdande åklagare: med absolut majoritet av stadgeparterna på

åklagarens rekommendation.

3. A decision as to the removal from office of the Registrar or Deputy Registrar

 shall be made by an absolute majority of the judges.

3. Ett beslut om entledigande av registratorn eller den biträdande registratorn

skall fattas med absolut majoritet av domarna.

4. A judge, Prosecutor, Deputy Prosecutor, Registrar or Deputy Registrar whose

conduct or ability to exercise the functions of the office as required by this

Statute is challenged under this article shall have full opportunity to present

and receive evidence and to make submissions in accordance with the Rules of

Procedure and Evidence. The person in question shall not otherwise participate

in the consideration of the matter.

4. När en domares, åklagarens, en biträdande åklagares, registratorns eller den

biträdande registratorns uppförande eller förmåga att fullgöra de uppgifter som

krävs i enlighet med denna stadga ifrågasätts med stöd av denna artikel, skall

denne ges full möjlighet att lägga fram och ta emot bevisning och att yttra sig

i enlighet med bevis- och förfarandereglerna. Den berörda personen skall inte på

 annat sätt delta i prövningen av ärendet.

Article 47

Disciplinary measures

Artikel 47

Disciplinära åtgärder

A judge, Prosecutor, Deputy Prosecutor, Registrar or Deputy Registrar who has

committed misconduct of a less serious nature than that set out in article 46,

paragraph 1, shall be subject to disciplinary measures, in accordance with the

Rules of Procedure and Evidence.

Om en domare, åklagaren, en biträdande åklagare, registratorn eller den

biträdande registratorn har gjort sig skyldig till mindre grovt tjänstefel än

vad som avses i artikel 46.1, skall disciplinära åtgärder vidtas i enlighet med

bevis- och förfarandereglerna.

Article 48

Privileges and immunities

Artikel 48

Immunitet och privilegier

1. The Court shall enjoy in the territory of each State Party such privileges

and immunities as are necessary for the fulfilment of its purposes.

1. Domstolen skall inom varje stadgeparts territorium åtnjuta den immunitet och

de privilegier som är nödvändiga för att förverkliga Domstolens syften.

2. The judges, the Prosecutor, the Deputy Prosecutors and the Registrar shall,

when engaged on or with respect to the business of the Court, enjoy the same

privileges and immunities as are accorded to heads of diplomatic missions and

shall, after the expiry of their terms of office, continue to be accorded

immunity from legal process of every kind in respect of words spoken or written

and acts performed by them in their official capacity.

2. Domarna, åklagaren, de biträdande åklagarna och registratorn och den

biträdande registratorn skall, vid fullgörande av verksamhet för Domstolen eller

 på Domstolens vägnar, åtnjuta samma immunitet och privilegier som medges chefen

 för en diplomatisk beskickning och skall, när deras ämbetsperiod har löpt ut,

fortsätta att åtnjuta immunitet mot lagföring av alla slag med avseende på

muntliga och skriftliga uttalanden samt åtgärder i tjänsten.

3. The Deputy Registrar, the staff of the Office of the Prosecutor and the staff

 of the Registry shall enjoy the privileges and immunities and facilities

necessary for the performance of their functions, in accordance with the

agreement on the privileges and immunities of the Court.

3. Den biträdande registratorn, personalen i åklagarens kansli och

registratorskontorets personal skall åtnjuta den immunitet, de privilegier och

de lättnader som är nödvändiga för fullgörandet av deras uppgifter i enlighet

med överenskommelsen om Domstolens immunitet och privilegier.

4. Counsel, experts, witnesses or any other person required to be present at the

 seat of the Court shall be accorded such treatment as is necessary for the

proper functioning of the Court, in accordance with the agreement on the

privileges and immunities of the Court.

4. Försvarare, sakkunniga, vittnen och övriga personer vars närvaro fordras vid

Domstolens säte skall medges den behandling som är nödvändig för att Domstolen

skall fungera effektivt i enlighet med överenskommelsen om Domstolens immunitet

och privilegier.

5. The privileges and immunities of:

5. Immunitet och privilegier för

(a) A judge or the Prosecutor may be waived by an absolute majority of the

judges;

a) en domare eller åklagaren kan upphävas av en absolut majoritet av domarna,

(b) The Registrar may be waived by the Presidency;

b) registratorn kan upphävas av presidiet,

(c) The Deputy Prosecutors and staff of the Office of the Prosecutor may be

waived by the Prosecutor;

c) en biträdande åklagare och personalen i åklagarens kansli kan upphävas

åklagaren,

(d) The Deputy Registrar and staff of the Registry may be waived by the

Registrar.

d) den biträdande registratorn och registratorskontorets personal kan upphävas

av registratorn.

Article 49

Salaries, allowances and expenses

Artikel 49

Löner, arvoden och kostnadsersättning

The judges, the Prosecutor, the Deputy Prosecutors, the Registrar and the Deputy

 Registrar shall receive such salaries, allowances and expenses as may be

decided upon by the Assembly of States Parties. These salaries and allowances

shall not be reduced during their terms of office.

Domarna, åklagaren, de biträdande åklagarna, registratorn och biträdande

registratorn skall erhålla de löner, arvoden och kostnadsersättningar som

partsförsamlingen beslutar. Dessa löner och arvoden skall inte sänkas under

vederbörandes ämbetstid.

Article 50

Official and working languages

Artikel 50

Officiella språk och arbetsspråk

1. The official languages of the Court shall be Arabic, Chinese, English,

French, Russian and Spanish. The judgements of the Court, as well as other

decisions resolving fundamental issues before the Court, shall be published in

the official languages. The Presidency shall, in accordance with the criteria

established by the Rules of Procedure and Evidence, determine which decisions

may be considered as resolving fundamental issues for the purposes of this

paragraph.

1. Domstolens officiella språk skall vara arabiska, kinesiska, engelska,

franska, ryska och spanska. Domar som meddelas av Domstolen och andra beslut i

grundläggande frågor av Domstolen skall offentliggöras på de officiella språken.

 Presidiet skall i enlighet med de kriterier som anges i bevis- och

förfarandereglerna avgöra vilka beslut som skall anses avgöra grundläggande

frågor i den mening som avses i denna punkt.

2. The working languages of the Court shall be English and French. The Rules of

Procedure and Evidence shall determine the cases in which other official

languages may be used as working languages.

2. Domstolens arbetsspråk skall vara engelska och franska. I bevis- och

förfarandereglerna skall fastställas i vilka fall andra officiella språk får

användas som arbetsspråk.

3. At the request of any party to a proceeding or a State allowed to intervene

in a proceeding, the Court shall authorize a language other than English or

French to be used by such a party or State, provided that the Court considers

such authorization to be adequately justified.

3. På begäran av någon part i en rättegång eller av en stat som har tillåtelse

att intervenera i en rättegång skall Domstolen ge parten respektive staten

tillstånd att använda ett annat språk än engelska eller franska, om Domstolen

anser detta vara tillräckligt motiverat.

Article 51

Rules of Procedure and Evidence

Artikel 51

Bevis- och förfaranderegler

1. The Rules of Procedure and Evidence shall enter into force upon adoption by a

 two-thirds majority of the members of the Assembly of States Parties.

1. Bevis- och förfarandereglerna träder i kraft när de har antagits med två

tredjedels majoritet av partsförsamlingens medlemmar.

2. Amendments to the Rules of Procedure and Evidence may be proposed by:

2. Ändringar i bevis- och förfarandereglerna får föreslås av

(a) Any State Party;

a) varje stadgepart,

(b) The judges acting by an absolute majority; or

b) en absolut majoritet av domarna,

(c) The Prosecutor.

c) åklagaren.

Such amendments shall enter into force upon adoption by a two-thirds majority of

 the members of the Assembly of States Parties.

Ändringar träder i kraft när de har antagits med en majoritet av två tredjedelar

 av partsförsamlingens medlemmar.

3. After the adoption of the Rules of Procedure and Evidence, in urgent cases

where the Rules do not provide for a specific situation before the Court, the

judges may, by a two-thirds majority, draw up provisional Rules to be applied

until adopted, amended or rejected at the next ordinary or special session of

the Assembly of States Parties.

3. Sedan bevis- och förfarandereglerna har antagits får domarna, i brådskande

fall, där reglerna saknar bestämmelser om en viss situation som behandlas i

Domstolen, med två tredjedels majoritet, upprätta provisoriska regler för att

tillämpas tills de antagits, ändrats eller förkastats av partsförsamlingen vid

dess nästkommande ordinarie eller extraordinarie möte.

4. The Rules of Procedure and Evidence, amendments thereto and any provisional

Rule shall be consistent with this Statute. Amendments to the Rules of Procedure

 and Evidence as well as provisional Rules shall not be applied retroactively to

 the detriment of the person who is being investigated or prosecuted or who has

been convicted.

4. Bevis- och förfarandereglerna, ändringar i dessa och eventuella provisoriska

regler skall vara förenliga med denna stadga. Ändringar i bevis- och

förfarandereglerna och provisoriska regler skall inte tillämpas retroaktivt till

 nackdel för någon som är föremål för förundersökning eller lagföring eller som

har dömts för ett brott.

5. In the event of conflict between the Statute and the Rules of Procedure and

Evidence, the Statute shall prevail.

5. Vid konflikt mellan stadgan och bevis- och förfarandereglerna skall stadgan

ha företräde.

Article 52

Regulations of the Court

Artikel 52

Domstolens arbetsordning

1. The judges shall, in accordance with this Statute and the Rules of Procedure

and Evidence, adopt, by an absolute majority, the Regulations of the Court

necessary for its routine functioning.

1. Domarna skall i enlighet med denna stadga och bevis- och förfarandereglerna,

med absolut majoritet, anta den arbetsordning för Domstolen som är nödvändig för

 dess löpande verksamhet.

2. The Prosecutor and the Registrar shall be consulted in the elaboration of the

 Regulations and any amendments thereto.

2. Åklagaren och registratorn skall konsulteras vid utformningen av

arbetsordningen och ändringar i den.

3. The Regulations and any amendments thereto shall take effect upon adoption

unless otherwise decided by the judges. Immediately upon adoption, they shall be

 circulated to States Parties for comments. If within six months there are no

objections from a majority of States Parties, they shall remain in force.

3. Arbetsordningen och ändringar i den träder i kraft när de antas, såvida inte

annat beslutas av domarna. Omedelbart efter det att arbetsordningen har

antagits, skall den sändas till stadgeparterna för yttrande. Om inga

invändningar har mottagits från en majoritet av stadgeparterna inom sex månader,

 skall arbetsordningen fortsätta att gälla.

PART 5. INVESTIGATION AND PROSECUTION

DEL 5 FÖRUNDERSÖKNING OCH LAGFÖRING

Article 53

Initiation of an investigation

Artikel 53

Inledande av förundersökning

1. The Prosecutor shall, having evaluated the information made available to him

or her, initiate an investigation unless he or she determines that there is no

reasonable basis to proceed under this Statute. In deciding whether to initiate

an investigation, the Prosecutor shall consider whether:

1. Åklagaren skall, efter att ha tagit ställning till tillgängliga uppgifter,

inleda en förundersökning, förutom om han eller hon finner att det saknas skälig

 grund för att vidta ytterligare åtgärder i enlighet med denna stadga. I sitt

beslut om inledande av förundersökning skall åklagaren bedöma:

(a) The information available to the Prosecutor provides a reasonable basis to

believe that a crime within the jurisdiction of the Court has been or is being

committed;

a) om de för åklagaren tillgängliga uppgifterna utgör en skälig grund att anta

att ett brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion har begåtts eller håller

på att begås,

(b) The case is or would be admissible under article 17; and

b) om saken kan eller skulle kunna tas upp till prövning enligt artikel 17, och

(c) Taking into account the gravity of the crime and the interests of victims,

there are nonetheless substantial reasons to believe that an investigation would

 not serve the interests of justice.

c) om det med beaktande av brottets svårighetsgrad och brottsoffrens intressen

likväl finns väsentliga skäl att anta att en förundersökning inte skulle tjäna

rättvisans intresse.

If the Prosecutor determines that there is no reasonable basis to proceed and

his or her determination is based solely on subparagraph (c) above, he or she

shall inform the Pre-Trial Chamber.

Om åklagaren finner att det inte finns skälig grund för att inleda en

förundersökning och hans eller hennes beslut uteslutande har fattats med stöd av

 stycke c ovan, skall han eller hon informera förundersökningskammaren.

2. If, upon investigation, the Prosecutor concludes that there is not a

sufficient basis for a prosecution because:

2. Om åklagaren efter genomförd förundersökning finner att det inte finns

tillräcklig grund för åtal därför att

(a) There is not a sufficient legal or factual basis to seek a warrant or

summons under article 58;

a) det saknas tillräckliga rättsliga eller sakliga grunder för en framställning

om häktning eller om kallelse i enlighet med artikel 58,

(b) The case is inadmissible under article 17; or

b) saken inte får prövas enligt artikel 17,

(c) A prosecution is not in the interests of justice, taking into account all

the circumstances, including the gravity of the crime, the interests of victims

and the age or infirmity of the alleged perpetrator, and his or her role in the

alleged crime;

c) lagföring inte tjänar rättvisans intresse med hänsyn till alla

omständigheter, däribland brottets svårighetsgrad, brottsoffrens intressen samt

den påstådda gärningsmannens ålder eller hälsotillstånd och hans eller hennes

roll i det påstådda brottet,

the Prosecutor shall inform the Pre-Trial Chamber and the State making a

referral under article 14 or the Security Council in a case under article 13,

paragraph (b), of his or her conclusion and the reasons for the conclusion.

skall åklagaren meddela förundersökningskammaren och den stat som har gjort ett

hänskjutande med stöd av artikel 14, eller säkerhetsrådet i en sak för vilken

artikel 13 b gäller, om sitt beslut och skälen för detta.

3. (a) At the request of the State making a referral under article 14 or the

Security Council under article 13, paragraph (b), the Pre-Trial Chamber may

review a decision of the Prosecutor under paragraph 1 or 2 not to proceed and

may request the Prosecutor to reconsider that decision.

3. a) På begäran av den stat som har hänskjutit saken med stöd av artikel 14,

eller av säkerhetsrådet med stöd av artikel 13 b, får förundersökningskammaren

pröva ett beslut som fattats av åklagaren med stöd av punkt 1 eller 2 i denna

artikel att inte gå vidare i saken och får begära att åklagaren omprövar sitt

beslut.

(b) In addition, the Pre-Trial Chamber may, on its own initiative, review a

decision of the Prosecutor not to proceed if it is based solely on paragraph 1

(c) or 2 (c). In such a case, the decision of the Prosecutor shall be effective

only if confirmed by the Pre-Trial Chamber.

b) Förundersökningskammaren får dessutom på eget initiativ pröva ett beslut av

åklagaren att inte gå vidare i saken, om detta beslut grundas endast på punkt 1

c eller 2 c. I så fall gäller åklagarens beslut endast om det bekräftats av

förundersökningskammaren.

4. The Prosecutor may, at any time, reconsider a decision whether to initiate an

 investigation or prosecution based on new facts or information.

4. Åklagaren får när som helst ompröva ett beslut huruvida en förundersökning

skall inledas eller åtal väckas på grund av nya omständigheter eller

upplysningar.

Article 54

Duties and powers of the Prosecutor with respect to investigations

Artikel 54

Åklagarens skyldigheter och befogenheter vid en förundersökning

1. The Prosecutor shall:

1. Åklagaren skall

(a) In order to establish the truth, extend the investigation to cover all facts

 and evidence relevant to an assessment of whether there is criminal

responsibility under this Statute, and, in doing so, investigate incriminating

and exonerating circumstances equally;

a) för att uppdaga sanningen utsträcka förundersökningen till att omfatta alla

omständigheter och all bevisning som kan ha betydelse för att bedöma frågan om

det föreligger straffansvar enligt denna stadga och därvid i lika mån utreda

både de omständigheter som talar mot och de som talar för någons skuld,

(b) Take appropriate measures to ensure the effective investigation and

prosecution of crimes within the jurisdiction of the Court, and in doing so,

respect the interests and personal circumstances of victims and witnesses,

including age, gender as defined in article 7, paragraph 3, and health, and take

 into account the nature of the crime, in particular where it involves sexual

violence, gender violence or violence against children; and

b) vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa en effektiv förundersökning och

lagföring av brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion och därvid beakta

brottsoffrens och vittnenas intressen och personliga förhållanden, däribland

ålder, genus som begreppet definieras i artikel 7.3 samt hälsotillstånd, och

beakta brottets art, särskilt om sexuellt våld, genusrelaterat våld eller våld

mot barn ingår, och

(c) Fully respect the rights of persons arising under this Statute.

c) till fullo respektera personers rättigheter enligt denna stadga.

2. The Prosecutor may conduct investigations on the territory of a State:

2. Åklagaren får företa efterforskningar inom en stats territorium

(a) In accordance with the provisions of Part 9; or

a) i enlighet med bestämmelserna i del 9, eller

(b) As authorized by the Pre-Trial Chamber under article 57, paragraph 3 (d).

b) i enlighet med förundersökningskammarens tillstånd med stöd av artikel 57.3

d.

3. The Prosecutor may:

3. Åklagaren får

(a) Collect and examine evidence;

a) inhämta och undersöka bevisning,

(b) Request the presence of and question persons being investigated, victims and

 witnesses;

b) begära närvaro av och höra personer som är föremål för undersökning samt

brottsoffer och vittnen,

(c) Seek the cooperation of any State or intergovernmental organization or

arrangement in accordance with its respective competence and/or mandate;

c) söka samarbete med varje stat eller mellanstatlig organisation eller

uppgörelser i enlighet med dess behörighet och/eller mandat,

(d) Enter into such arrangements or agreements, not inconsistent with this

Statute, as may be necessary to facilitate the cooperation of a State,

intergovernmental organization or person;

d) träffa sådana uppgörelser eller överenskommelser som inte är oförenliga med

denna stadga och som kan behövas för att främja samarbete med en stat, en

mellanstatlig organisation eller en person,

(e) Agree not to disclose, at any stage of the proceedings, documents or

information that the Prosecutor obtains on the condition of confidentiality and

solely for the purpose of generating new evidence, unless the provider of the

information consents; and

e) ge sitt samtycke till att inte i något skede av förfarandet utan

uppgiftslämnarens medgivande röja innehållet i handlingar eller avslöja

uppgifter som mottagits med förbehåll för sekretess och för att åstadkomma annan

 bevisning, och

(f) Take necessary measures, or request that necessary measures be taken, to

ensure the confidentiality of information, the protection of any person or the

preservation of evidence.

f) vidta nödvändiga åtgärder, eller begära att nödvändiga åtgärder vidtas, för

att säkerställa sekretess för uppgifter, skydd av personer eller säkrande av

bevis.

Article 55

Rights of persons during an investigation

Artikel 55

Personers rättigheter vid en förundersökning

1. In respect of an investigation under this Statute, a person:

1. Vid en förundersökning i enlighet med denna stadga skall

(a) Shall not be compelled to incriminate himself or herself or to confess

guilt;

a) ingen vara skyldig att yttra sig till sin nackdel eller erkänna skuld,

(b) Shall not be subjected to any form of coercion, duress or threat, to torture

 or to any other form of cruel, inhuman or degrading treatment or punishment;

b) ingen utsättas för någon form av tvång, hot, påtryckning, tortyr eller annan

form av grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning,

(c) Shall, if questioned in a language other than a language the person fully

understands and speaks, have, free of any cost, the assistance of a competent

interpreter and such translations as are necessary to meet the requirements of

fairness; and

c) den som förhörs på ett annat språk än ett språk som personen till fullo

förstår och talar, ha tillgång till kostnadsfritt biträde av en kompetent tolk

och till sådana översättningar som är nödvändiga för att uppfylla kravet på

rättvisa och

(d) Shall not be subjected to arbitrary arrest or detention, and shall not be

deprived of his or her liberty except on such grounds and in accordance with

such procedures as are established in this Statute.

d) ingen utsättas för godtyckligt frihetsberövande eller fängslande och inte

heller berövas friheten utom på de grunder och i enlighet med det förfarande som

 föreskrivs i denna stadga.

2. Where there are grounds to believe that a person has committed a crime within

 the jurisdiction of the Court and that person is about to be questioned either

by the Prosecutor, or by national authorities pursuant to a request made under

Part 9, that person shall also have the following rights of which he or she

shall be informed prior to being questioned:

2. Om det finns anledning att anta att någon har gjort sig skyldig till ett

brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion och den personen skall förhöras,

antingen av åklagaren eller av nationella myndigheter till följd av en begäran

enligt del 9, skall den personen också ha följande rättigheter, om vilka han

eller hon skall bli underrättad före förhöret:

(a) To be informed, prior to being questioned, that there are grounds to believe

 that he or she has committed a crime within the jurisdiction of the Court;

a) Rätt att före förhöret bli underrättad om att det finns skäl att tro att han

har gjort sig skyldig till ett brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion.

(b) To remain silent, without such silence being a consideration in the

determination of guilt or innocence;

b) Rätt att vara tyst utan att tystnaden beaktas vid avgörande av frågan om

skuld eller oskuld.

(c) To have legal assistance of the person''''s choosing, or, if the person does

not have legal assistance, to have legal assistance assigned to him or her, in

any case where the interests of justice so require, and without payment by the

person in any such case if the person does not have sufficient means to pay for

it; and

c) Rätt till rättsligt biträde efter eget fritt val eller, om personen inte har

sådant biträde, att få sig anvisat rättsligt biträde i alla de fall då så krävs

i rättvisans intresse och utan kostnad, om han eller hon inte har möjlighet att

betala biträdet.

(d) To be questioned in the presence of counsel unless the person has

voluntarily waived his or her right to counsel.

d) Rätt att bli hörd i närvaro av sin försvarare, såvida han eller hon inte

frivilligt har avstått från rätten till försvarare.

Article 56

Role of the Pre-Trial Chamber in relation to a unique investigative opportunity

Artikel 56

Förundersökningskammarens roll vid ett unikt undersökningstillfälle

1. (a) Where the Prosecutor considers an investigation to present a unique

opportunity to take testimony or a statement from a witness or to examine,

collect or test evidence, which may not be available subsequently for the

purposes of a trial, the Prosecutor shall so inform the Pre-Trial Chamber.

1. a) Om åklagaren finner att en förundersökning erbjuder ett unikt tillfälle

att uppta vittnesmål eller ett uttalande från ett vittne eller att undersöka,

inhämta eller pröva bevisning som kanske inte är tillgänglig senare för

rättegången, skall åklagaren informera förundersökningskammaren om detta.

(b) In that case, the Pre-Trial Chamber may, upon request of the Prosecutor,

take such measures as may be necessary to ensure the efficiency and integrity of

 the proceedings and, in particular, to protect the rights of the defence.

b) I så fall får förundersökningskammaren på åklagarens begäran vidta de

åtgärder som kan vara nödvändiga för att säkerställa effektiviteten och

integriteten i förfarandet, och i synnerhet för att tillvarata försvarets

rättigheter.

(c) Unless the Pre-Trial Chamber orders otherwise, the Prosecutor shall provide

the relevant information to the person who has been arrested or appeared in

response to a summons in connection with the investigation referred to in

subparagraph (a), in order that he or she may be heard on the matter.

c) Om inte förundersökningskammaren bestämmer annat, skall åklagaren i samband

med sådan förundersökning som avses i stycke a i denna punkt ge den som berövats

 friheten eller infunnit sig efter kallelse relevant information så att han

eller hon skall kunna höras i saken.

2. The measures referred to in paragraph 1 (b) may include:

2. De åtgärder som avses i punkt 1 b ovan kan vara följande:

(a) Making recommendations or orders regarding procedures to be followed;

a) att lämna rekommendationer eller besluta om vilket förfarande som skall

följas,

(b) Directing that a record be made of the proceedings;

b) att bestämma att protokoll skall föras vid förfarandet,

(c) Appointing an expert to assist;

c) att utse en sakkunnig att biträda,

(d) Authorizing counsel for a person who has been arrested, or appeared before

the Court in response to a summons, to participate, or where there has not yet

been such an arrest or appearance or counsel has not been designated, appointing

 another counsel to attend and represent the interests of the defence;

d) att ge försvararen för den som berövats friheten eller infunnit sig efter

kallelse tillåtelse att delta eller, om frihetsberövandet eller inställelsen

ännu inte har ägt rum eller, om ingen försvarare har utsetts, att utse en annan

försvarare att närvara och företräda försvarets intressen,

(e) Naming one of its members or, if necessary, another available judge of the

Pre-Trial or Trial Division to observe and make recommendations or orders

regarding the collection and preservation of evidence and the questioning of

persons;

e) att utse en av sina ledamöter, eller om så är nödvändigt, en annan

tillgänglig domare i förundersöknings- eller rättegångsavdelningen, att närvara

och avge rekommendationer eller fatta beslut om inhämtande och säkrande av

bevisning och hörande av personer,

(f) Taking such other action as may be necessary to collect or preserve

evidence.

f) att vidta sådana andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att uppta eller

säkra bevisning.

3. (a) Where the Prosecutor has not sought measures pursuant to this article but

 the Pre-Trial Chamber considers that such measures are required to preserve

evidence that it deems would be essential for the defence at trial, it shall

consult with the Prosecutor as to whether there is good reason for the

Prosecutor''''s failure to request the measures. If upon consultation, the

Pre-Trial Chamber concludes that the Prosecutor''''s failure to request such

measures is unjustified, the Pre-Trial Chamber may take such measures on its own

 initiative.

3. a) Om åklagaren inte har begärt åtgärder som avses i denna artikel men

förundersökningskammaren anser sådana åtgärder vara nödvändiga för att säkra

bevisning som den anser vara väsentliga för försvaret i rättegången, skall

förundersökningskammaren samråda med åklagaren för att avgöra om åklagaren har

goda skäl för sin underlåtenhet att begära att åtgärderna vidtas. Om

förundersökningskammaren efter samrådet finner att åklagarens underlåtenhet att

begära sådana åtgärder är omotiverad, får den vidta åtgärderna på eget

initiativ.

(b) A decision of the Pre-Trial Chamber to act on its own initiative under this

paragraph may be appealed by the Prosecutor. The appeal shall be heard on an

expedited basis.

b) Ett beslut av förundersökningskammaren att handla på eget initiativ med stöd

av denna punkt får överklagas av åklagaren. Överklagandet skall behandlas med

förtur.

4. The admissibility of evidence preserved or collected for trial pursuant to

this article, or the record thereof, shall be governed at trial by article 69,

and given such weight as determined by the Trial Chamber.

4. Frågan om bevisning som säkrats eller inhämtats för rättegången i enlighet

med denna artikel eller om protokollet kan tillåtas skall under rättegången

avgöras i enlighet med artikel 69 och tillmätas det värde som rättegångskammaren

 bestämmer.

Article 57

Functions and powers of the Pre-Trial Chamber

Artikel 57

Förundersökningskammarens uppgifter och befogenheter

1. Unless otherwise provided in this Statute, the Pre-Trial Chamber shall

exercise its functions in accordance with the provisions of this article.

1. Såvida inte annat föreskrivs i denna stadga, skall förundersökningskammaren

fullgöra sina uppgifter i enlighet med bestämmelserna i denna artikel.

2 . (a) Orders or rulings of the Pre-Trial Chamber issued under articles 15, 18,

 19, 54, paragraph 2, 61, paragraph 7, and 72 must be concurred in by a majority

 of its judges.

2. a) För beslut meddelade av förundersökningskammaren med stöd av artiklarna

15, 18, 19, 54.2, 61.7 och 72 krävs instämmande av en majoritet av kammarens

domare.

(b) In all other cases, a single judge of the Pre-Trial Chamber may exercise the

 functions provided for in this Statute, unless otherwise provided for in the

Rules of Procedure and Evidence or by a majority of the Pre-Trial Chamber.

b) I alla övriga fall får en ensam domare i förundersökningskammaren fullgöra de

 uppgifter som föreskrivs i denna stadga, såvida inte annat föreskrivs i bevis-

och förfarandereglerna eller av en majoritet av förundersökningskammarens

ledamöter.

3. In addition to its other functions under this Statute, the Pre-Trial Chamber

may:

3. Utöver sina övriga uppgifter enligt denna stadga får förundersökningskammaren

(a) At the request of the Prosecutor, issue such orders and warrants as may be

required for the purposes of an investigation;

a) på begäran av åklagaren meddela de beslut och utfärda de förelägganden som är

 nödvändiga för en förundersökning,

(b) Upon the request of a person who has been arrested or has appeared pursuant

to a summons under article 58, issue such orders, including measures such as

those described in article 56, or seek such cooperation pursuant to Part 9 as

may be necessary to assist the person in the preparation of his or her defence;

b) på begäran av en person som har berövats friheten eller infunnit sig efter

kallelse enligt artikel 58 meddela de beslut, innefattande de åtgärder som avses

 i artikel 56, eller söka det samarbete i enlighet med del 9 som kan behövas för

 att bistå personen med att förbereda sitt försvar,

(c) Where necessary, provide for the protection and privacy of victims and

witnesses, the preservation of evidence, the protection of persons who have been

 arrested or appeared in response to a summons, and the protection of national

security information;

c) om så behövs, säkerställa brottsoffers och vittnens säkerhet och frid, säkra

bevisning och skydda personer som har berövats friheten eller infunnit sig efter

 kallelse samt skydda uppgifter som berör nationell säkerhet,

(d) Authorize the Prosecutor to take specific investigative steps within the

territory of a State Party without having secured the cooperation of that State

under Part 9 if, whenever possible having regard to the views of the State

concerned, the Pre-Trial Chamber has determined in that case that the State is

clearly unable to execute a request for cooperation due to the unavailability of

 any authority or any component of its judicial system competent to execute the

request for cooperation under Part 9.

d) ge åklagaren tillåtelse att genomföra bestämda undersökningsåtgärder inom en

stadgeparts territorium utan att ha försäkrat sig om denna stats samarbete i

enlighet med del 9, om förundersökningskammaren har funnit, med hänsyn till den

berörda statens inställning när så är möjligt, att staten i det fallet uppenbart

 saknar förmåga att efterkomma en framställning om samarbete beroende på att det

 inte finns någon myndighet eller någon del av dess rättssystem som är behörig

att genomföra framställningen om samarbete enligt del 9,

(e) Where a warrant of arrest or a summons has been issued under article 58, and

 having due regard to the strength of the evidence and the rights of the parties

 concerned, as provided for in this Statute and the Rules of Procedure and

Evidence, seek the cooperation of States pursuant to article 93, paragraph 1

(k), to take protective measures for the purpose of forfeiture, in particular

for the ultimate benefit of victims.

e) söka samarbete med stater i enlighet med artikel 93.1 j för att vidta

skyddsåtgärder med sikte på förverkande, särskilt i brottsoffrens slutliga

intresse, i de fall ett häktningsbeslut eller en kallelse har utfärdats med stöd

 av artikel 58 och med vederbörlig hänsyn till bevisningens styrka och de

berörda parternas rättigheter enligt föreskrifterna i denna stadga och bevis-

och förfarandereglerna.

Article 58

Issuance by the Pre-Trial Chamber of a warrant of arrest or a summons to appear

Artikel 58

Förundersökningskammarens utfärdande av häktningsbeslut eller kallelse till

inställelse inför Domstolen

1. At any time after the initiation of an investigation, the Pre-Trial Chamber

shall, on the application of the Prosecutor, issue a warrant of arrest of a

person if, having examined the application and the evidence or other information

 submitted by the Prosecutor, it is satisfied that:

1. När som helst sedan en förundersökning har inletts skall

förundersökningskammaren på framställning av åklagaren utfärda ett

häktningsbeslut avseende en person om förundersökningskammaren, efter att ha

prövat ansökan och bevisningen eller andra upplysningar som lämnats av

åklagaren, har förvissat sig om att

(a) There are reasonable grounds to believe that the person has committed a

crime within the jurisdiction of the Court; and

a) det finns skälig anledning att anta att personen har gjort sig skyldig till

ett brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion, och

(b) The arrest of the person appears necessary:

b) det förefaller vara nödvändigt att personen berövas friheten

(i) To ensure the person''''s appearance at trial,

i) för att säkerställa att personen infinner sig vid rättegången,

(ii) To ensure that the person does not obstruct or endanger the investigation

or the court proceedings, or

ii) för att säkerställa att personen inte hindrar eller äventyrar

förundersökningen eller rättegången, eller

(iii) Where applicable, to prevent the person from continuing with the

commission of that crime or a related crime which is within the jurisdiction of

the Court and which arises out of the same circumstances.

iii) för att, i förekommande fall, hindra att personen fortsätter att begå

brottet i fråga eller därmed sammanbundet brott som omfattas av Domstolens

jurisdiktion och som följer av samma omständigheter.

2. The application of the Prosecutor shall contain:

2. Åklagarens framställning skall innehålla

(a) The name of the person and any other relevant identifying information;

a) personens namn och annan information av betydelse för identifieringen,

(b) A specific reference to the crimes within the jurisdiction of the Court

which the person is alleged to have committed;

b) en detaljerad hänvisning till de brott som omfattas av Domstolens

jurisdiktion, som personen påstås ha begått,

(c) A concise statement of the facts which are alleged to constitute those

crimes;

c) en kortfattad redogörelse för de omständigheter som påstås utgöra dessa

brott,

(d) A summary of the evidence and any other information which establish

reasonable grounds to believe that the person committed those crimes; and

d) en sammanställning av den bevisning och de andra upplysningar som ger skälig

anledning att anta att personen har begått dessa brott, och

(e) The reason why the Prosecutor believes that the arrest of the person is

necessary.

e) skälen för att åklagaren anser ett frihetsberövande vara nödvändigt.

3. The warrant of arrest shall contain:

3. Ett häktningsbeslut skall innehålla

(a) The name of the person and any other relevant identifying information;

a) personens namn och annan information av betydelse för identifieringen,

(b) A specific reference to the crimes within the jurisdiction of the Court for

which the person''''s arrest is sought; and

b) en detaljerad hänvisning till de brott inom Domstolens jurisdiktion för vilka

 personen begärs häktad, och

(c) A concise statement of the facts which are alleged to constitute those

crimes.

c) en kortfattad redogörelse för de omständigheter som påstås utgöra dessa

brott.

4. The warrant of arrest shall remain in effect until otherwise ordered by the

Court.

4. Häktningsbeslutet skall gälla till dess att Domstolen beslutar annat.

5. On the basis of the warrant of arrest, the Court may request the provisional

arrest or the arrest and surrender of the person under Part 9.

5. Domstolen får med stöd av häktningsbeslutet begära personen provisoriskt

anhållen eller anhållen och överlämnad i enlighet med del 9.

6. The Prosecutor may request the Pre-Trial Chamber to amend the warrant of

arrest by modifying or adding to the crimes specified therein. The Pre-Trial

Chamber shall so amend the warrant if it is satisfied that there are reasonable

grounds to believe that the person committed the modified or additional crimes.

6. Åklagaren får begära att förundersökningskammaren ändrar häktningsbeslutet

genom förändring av eller tillägg till de brott som där anges.

Förundersökningskammaren skall ändra häktningsbeslutet när den har förvissat sig

 om att det finns skälig anledning att anta att personen har gjort sig skyldig

till de förändrade eller tillagda brotten,

7. As an alternative to seeking a warrant of arrest, the Prosecutor may submit

an application requesting that the Pre-Trial Chamber issue a summons for the

person to appear. If the Pre-Trial Chamber is satisfied that there are

reasonable grounds to believe that the person committed the crime alleged and

that a summons is sufficient to ensure the person''''s appearance, it shall issue

the summons, with or without conditions restricting liberty (other than

detention) if provided for by national law, for the person to appear. The

summons shall contain:

7. I stället för att begära ett häktningsbeslut får åklagaren ansöka om att

förundersökningskammaren utfärdar en kallelse för personen att inställa sig

inför Domstolen. Om förundersökningskammaren är förvissad om att det finns

skälig anledning att anta att personen har begått de påstådda brotten och att en

 kallelse är tillräcklig för att säkerställa att personen infinner sig, skall

den utfärda en kallelse med eller utan andra villkor om frihetsinskränkningar

(andra än häktning), om detta förekommer i nationell rätt. Kallelsen skall

innehålla följande:

(a) The name of the person and any other relevant identifying information;

a) personens namn och annan relevant information för identifieringen,

(b) The specified date on which the person is to appear;

b) uppgift om den dag personen skall infinna sig,

(c) A specific reference to the crimes within the jurisdiction of the Court

which the person is alleged to have committed; and

c) en detaljerad hänvisning till de brott inom Domstolens jurisdiktion, som

personen påstås ha begått, och

(d) A concise statement of the facts which are alleged to constitute the crime.

d) en kortfattad redogörelse för de omständigheter som påstås utgöra dessa

brott.

The summons shall be served on the person.

Kallelsen skall delges personen i fråga.

Article 59

Arrest proceedings in the custodial State

Artikel 59

Förfarande i förvarsstaten vid ett frihetsberövande

1. A State Party which has received a request for provisional arrest or for

arrest and surrender shall immediately take steps to arrest the person in

question in accordance with its laws and the provisions of Part 9.

1. En stadgepart som har mottagit en framställning om provisoriskt anhållande

eller anhållande och överlämnande skall omedelbart vidta åtgärder för att gripa

personen i fråga i enlighet med sina lagar och bestämmelserna i del 9.

2. A person arrested shall be brought promptly before the competent judicial

authority in the custodial State which shall determine, in accordance with the

law of that State, that:

2. Den som har berövats friheten skall ofördröjligen ställas inför den behöriga

rättsliga myndigheten i förvarsstaten som, i enlighet med lagen i den staten,

skall fastställa

(a) The warrant applies to that person;

a) att häktningsbeslutet avser personen i fråga,

(b) The person has been arrested in accordance with the proper process; and

b) att personen har berövats friheten enligt gällande regler, och

(c) The person''''s rights have been respected.

c) att personens rättigheter har respekterats.

3. The person arrested shall have the right to apply to the competent authority

in the custodial State for interim release pending surrender.

3. Den som har berövats friheten skall ha rätt att hos behörig myndighet i

förvarsstaten begära tillfällig frigivning i avvaktan på överlämnande.

4. In reaching a decision on any such application, the competent authority in

the custodial State shall consider whether, given the gravity of the alleged

crimes, there are urgent and exceptional circumstances to justify interim

release and whether necessary safeguards exist to ensure that the custodial

State can fulfil its duty to surrender the person to the Court. It shall not be

open to the competent authority of the custodial State to consider whether the

warrant of arrest was properly issued in accordance with article 58, paragraph 1

 (a) and (b).

4. Den behöriga myndigheten i förvarsstaten skall när den avgör en sådan

framställning ta ställning till om det mot bakgrund av de påstådda brottens

svårhetsgrad föreligger sådana brådskande och extraordinära förhållanden som

motiverar tillfällig frigivning och om det finns nödvändiga garantier för att

tillförsäkra att förvarsstaten kan uppfylla sin skyldighet att överlämna

personen till Domstolen. Det skall inte tillkomma den behöriga myndigheten i

förvarsstaten att avgöra om häktningsbeslutet har utfärdats på ett riktigt sätt

i enlighet med artikel 58.1 a och b.

5. The Pre-Trial Chamber shall be notified of any request for interim release

and shall make recommendations to the competent authority in the custodial

State. The competent authority in the custodial State shall give full

consideration to such recommendations, including any recommendations on measures

 to prevent the escape of the person, before rendering its decision.

5. Förundersökningskammaren skall underrättas om varje framställning om

tillfällig frigivning och lämna rekommendationer till den behöriga myndigheten i

 förvarsstaten. Den behöriga myndigheten i förvarsstaten skall fullt ut beakta

sådana rekommendationer inklusive eventuella rekommendationer om åtgärder för

att förhindra att personen avviker innan myndigheten fattar sitt beslut.

6. If the person is granted interim release, the Pre-Trial Chamber may request

periodic reports on the status of the interim release.

6. Om personen friges tillfälligt, får förundersökningskammaren begära

regelbundna rapporter om den tillfälliga frigivningen.

7. Once ordered to be surrendered by the custodial State, the person shall be

delivered to the Court as soon as possible.

7. När det föreligger ett beslut om överlämnande från förvarsstaten, skall

personen så snart som möjligt överlämnas till Domstolen.

Article 60

Initial proceedings before the Court

Artikel 60

Inledande förfaranden inför Domstolen

1. Upon the surrender of the person to the Court, or the person''''s appearance

before the Court voluntarily or pursuant to a summons, the Pre-Trial Chamber

shall satisfy itself that the person has been informed of the crimes which he or

 she is alleged to have committed, and of his or her rights under this Statute,

including the right to apply for interim release pending trial.

1. När personen har överlämnats till Domstolen, eller infunnit sig där

frivilligt eller efter kallelse, skall förundersökningskammaren förvissa sig om

att personen har blivit underrättad om de brott som han eller hon påstås ha

gjort sig skyldig till och om sina rättigheter enligt denna stadga, inklusive

rätten att begära tillfällig frigivning i avvaktan på rättegång.

2. A person subject to a warrant of arrest may apply for interim release pending

 trial. If the Pre-Trial Chamber is satisfied that the conditions set forth in

article 58, paragraph 1, are met, the person shall continue to be detained. If

it is not so satisfied, the Pre-Trial Chamber shall release the person, with or

without conditions.

2. Den person för vilken ett häktningsbeslut har utfärdats får begära att

tillfälligt bli försatt på fri fot i avvaktan på rättegång. Om

förundersökningskammaren har förvissat sig om att de villkor som föreskrivs i

artikel 58.1 är uppfyllda, skall personen fortsätta att vara häktad. I annat

fall skall förundersökningskammaren frige personen med eller utan villkor.

3. The Pre-Trial Chamber shall periodically review its ruling on the release or

detention of the person, and may do so at any time on the request of the

Prosecutor or the person. Upon such review, it may modify its ruling as to

detention, release or conditions of release, if it is satisfied that changed

circumstances so require.

3. Förundersökningskammaren skall regelbundet ompröva sitt beslut om frigivning

eller frihetsberövande av personen och får när som helst göra detta på begäran

av åklagaren eller personen i fråga. Vid en sådan prövning får

förundersökningskammaren ändra sitt beslut om frihetsberövande, frigivning eller

 villkoren för frigivning, om den finner att så krävs på grund av ändrade

förhållanden.

4. The Pre-Trial Chamber shall ensure that a person is not detained for an

unreasonable period prior to trial due to inexcusable delay by the Prosecutor.

If such delay occurs, the Court shall consider releasing the person, with or

without conditions.

4. Förundersökningskammaren skall säkerställa att ingen är berövad friheten

under oskäligt lång tid före rättegången på grund av en omotiverad försening

från åklagarens sida. Om en sådan försening uppstår, skall Domstolen överväga

att frige personen med eller utan villkor.

5. If necessary, the Pre-Trial Chamber may issue a warrant of arrest to secure

the presence of a person who has been released.

5. Förundersökningskammaren får, om det är nödvändigt, utfärda ett

häktningsbeslut för att försäkra sig om att en person som har frigetts infinner

sig.

Article 61

Confirmation of the charges before trial

Artikel 61

Bekräftelse av åtalspunkter före rättegång

1. Subject to the provisions of paragraph 2, within a reasonable time after the

person''''s surrender or voluntary appearance before the Court, the Pre-Trial

Chamber shall hold a hearing to confirm the charges on which the Prosecutor

intends to seek trial. The hearing shall be held in the presence of the

Prosecutor and the person charged, as well as his or her counsel.

1. Med förbehåll för bestämmelserna i punkt 2 i denna artikel skall

förundersökningskammaren inom skälig tid efter det att personen har överlämnats

till eller frivilligt infunnit sig vid Domstolen, hålla en förhandling för att

bekräfta de åtalspunkter som åklagaren avser att lägga till grund för lagföring.

 Förhandlingen skall äga rum i närvaro av åklagaren och den anklagade samt hans

eller hennes försvarare.

2. The Pre-Trial Chamber may, upon request of the Prosecutor or on its own

motion, hold a hearing in the absence of the person charged to confirm the

charges on which the Prosecutor intends to seek trial when the person has:

2. Förundersökningskammaren får på begäran av åklagaren eller på eget initiativ

hålla en förhandling i den anklagades frånvaro för att bekräfta de åtalspunkter

som åklagaren avser att lägga till grund för lagföring, om den anklagade har

(a) Waived his or her right to be present; or

a) avstått från sin rätt att vara närvarande, eller

(b) Fled or cannot be found and all reasonable steps have been taken to secure

his or her appearance before the Court and to inform the person of the charges

and that a hearing to confirm those charges will be held.

b) avvikit eller inte kan påträffas och alla skäliga åtgärder har vidtagits för

att säkerställa att personen skall inställa sig inför Domstolen för att

informera honom eller henne om åtalspunkterna och om att en förhandling kommer

att hållas för att bekräfta dessa åtalspunkter.

In that case, the person shall be represented by counsel where the Pre-Trial

Chamber determines that it is in the interests of justice.

I så fall skall personen företrädas av en försvarare om förundersökningskammaren

 finner att detta ligger i rättvisans intresse.

3. Within a reasonable time before the hearing, the person shall:

3. Inom skälig tid före förhandlingen skall personen

(a) Be provided with a copy of the document containing the charges on which the

Prosecutor intends to bring the person to trial; and

a) få en kopia av den handling som innehåller de åtalspunkter som åklagaren

avser lägga till grund för lagföringen,

(b) Be informed of the evidence on which the Prosecutor intends to rely at the

hearing.

b) få information om den bevisning som åklagaren avser åberopa i rättegången.

The Pre-Trial Chamber may issue orders regarding the disclosure of information

for the purposes of the hearing.

Förundersökningskammaren får förordna om utlämnade av information för

förhandlingen.

4. Before the hearing, the Prosecutor may continue the investigation and may

amend or withdraw any charges. The person shall be given reasonable notice

before the hearing of any amendment to or withdrawal of charges. In case of a

withdrawal of charges, the Prosecutor shall notify the Pre-Trial Chamber of the

reasons for the withdrawal.

4. Före förhandlingen får åklagaren fortsätta förundersökningen och ändra eller

återta åtalspunkter. Den anklagade skall i skälig tid före förhandlingen

underrättas om eventuella ändringar eller återtagande av åtalspunkter. Om

åtalspunkter återtas, skall åklagaren underrätta förundersökningskammaren och

ange skälen härför.

5. At the hearing, the Prosecutor shall support each charge with sufficient

evidence to establish substantial grounds to believe that the person committed

the crime charged. The Prosecutor may rely on documentary or summary evidence

and need not call the witnesses expected to testify at the trial.

5. Vid förhandlingen skall åklagaren underbygga varje åtalspunkt med bevisning

som är tillräcklig för att fastställa att det finns väsentliga skäl att anta att

 den anklagade har gjort sig skyldig till de brott som han eller hon anklagas

för. Åklagaren får skriftliga bevis eller sammanställningar och behöver inte

kalla vittnen som förväntas vittna vid huvudförhandlingen.

6. At the hearing, the person may:

6. Vid förhandlingen får den anklagade

(a) Object to the charges;

a) resa invändningar mot åtalspunkterna,

(b) Challenge the evidence presented by the Prosecutor; and

b) bestrida bevisning som framläggs av åklagaren, och

(c) Present evidence.

c) framlägga bevisning.

7. The Pre-Trial Chamber shall, on the basis of the hearing, determine whether

there is sufficient evidence to establish substantial grounds to believe that

the person committed each of the crimes charged. Based on its determination, the

 Pre-Trial Chamber shall:

7. På grundval av förhandlingen skall förundersökningskammaren avgöra om det

finns tillräcklig bevisning för att fastställa att det föreligger väsentliga

skäl att anta att den anklagade har gjort sig skyldig till vart och ett av de

brott som han eller hon åtalas för. Med stöd av detta avgörande skall

förundersökningskammaren

(a) Confirm those charges in relation to which it has determined that there is

sufficient evidence, and commit the person to a Trial Chamber for trial on the

charges as confirmed;

a) bekräfta de åtalspunkter beträffande vilka den har funnit att det finns

tillräcklig bevisning och hänvisa personen till en rättegångskammare för

huvudförhandling beträffande de bekräftade åtalspunkterna,

(b) Decline to confirm those charges in relation to which it has determined that

 there is insufficient evidence;

b) avvisa de åtalspunkter beträffande vilka den har funnit att det inte finns

tillräckliga bevis,

(c) Adjourn the hearing and request the Prosecutor to consider:

c) ajournera förhandlingen och uppmana åklagaren att överväga

(i) Providing further evidence or conducting further investigation with respect

to a particular charge; or

i) att framlägga ytterligare bevisning eller fortsätta utredningen av en viss

åtalspunkt, eller

(ii) Amending a charge because the evidence submitted appears to establish a

different crime within the jurisdiction of the Court.

ii) att ändra en åtalspunkt därför att den framlagda bevisningen förefaller tyda

 på att ett annat brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion har begåtts.

8. Where the Pre-Trial Chamber declines to confirm a charge, the Prosecutor

shall not be precluded from subsequently requesting its confirmation if the

request is supported by additional evidence.

8. Om förundersökningskammaren avvisar en åtalspunkt, skall det inte hindra

åklagaren från att senare begära att åtalspunkten bekräftas om begäran stöds av

ny bevisning.

9. After the charges are confirmed and before the trial has begun, the

Prosecutor may, with the permission of the Pre-Trial Chamber and after notice to

 the accused, amend the charges. If the Prosecutor seeks to add additional

charges or to substitute more serious charges, a hearing under this article to

confirm those charges must be held. After commencement of the trial, the

Prosecutor may, with the permission of the Trial Chamber, withdraw the charges.

9. Sedan åtalspunkterna har bekräftats och innan huvudförhandlingen inleds får

åklagaren, med förundersökningskammarens tillstånd och efter att ha underrättat

den tilltalade, ändra åtalet. Om åklagaren vill lägga till nya åtalspunkter

eller ersätta dem med allvarligare åtalspunkter, måste en förhandling enligt

denna artikel äga rum för att bekräfta dessa åtalspunkter. När

huvudförhandlingen har inletts får åklagaren, med rättegångskammarens tillstånd,

 återta åtalspunkter.

10. Any warrant previously issued shall cease to have effect with respect to any

 charges which have not been confirmed by the Pre-Trial Chamber or which have

been withdrawn by the Prosecutor.

10. Tidigare meddelade beslut skall upphöra att gälla med avseende på

åtalspunkter som inte har bekräftats av förundersökningskammaren eller som har

återtagits av åklagaren.

11. Once the charges have been confirmed in accordance with this article, the

Presidency shall constitute a Trial Chamber which, subject to paragraph 9 and to

 article 64, paragraph 4, shall be responsible for the conduct of subsequent

proceedings and may exercise any function of the Pre-Trial Chamber that is

relevant and capable of application in those proceedings.

11. Så snart åtalspunkterna har bekräftats i enlighet med denna artikel skall

presidiet inrätta en rättegångskammare som, med förbehåll för punkt 9 i denna

artikel och artikel 64.4, skall ansvara för genomförandet av det följande

förfarandet och som får fullgöra alla de av förundersökningskammarens uppgifter

som är relevanta och kan tillämpas i det förfarandet.

PART 6. THE TRIAL

DEL 6 RÄTTEGÅNGEN

Article 62

Place of trial

Artikel 62

Rättegångsort

Unless otherwise decided, the place of the trial shall be the seat of the Court.

Om inte annat beslutas, skall Domstolens säte vara rättegångsort.

Article 63

Trial in the presence of the accused

Artikel 63

Den tilltalades närvaro vid huvudförhandlingen

1. The accused shall be present during the trial.

1. Den tilltalade skall vara närvarande vid huvudförhandlingen.

2. If the accused, being present before the Court, continues to disrupt the

trial, the Trial Chamber may remove the accused and shall make provision for him

 or her to observe the trial and instruct counsel from outside the courtroom,

through the use of communications technology, if required. Such measures shall

be taken only in exceptional circumstances after other reasonable alternatives

have proved inadequate, and only for such duration as is strictly required.

2. Om den tilltalade under sin närvaro inför Domstolen varaktigt stör

förhandlingarna, får rättegångskammaren avlägsna den tilltalade och skall vidta

åtgärder så att han eller hon från en plats utanför förhandlingssalen skall

kunna följa förhandlingarna och ge sin försvarare instruktioner, om så behövs

med användande av kommunikationsteknik. Sådana åtgärder skall endast vidtas i

undantagsfall och först sedan andra skäliga alternativ har befunnits vara

otillräckliga och endast under den tid som är absolut nödvändig.

Article 64

Functions and powers of the Trial Chamber

Artikel 64

Rättegångskammarens uppgifter och befogenheter

1. The functions and powers of the Trial Chamber set out in this article shall

be exercised in accordance with this Statute and the Rules of Procedure and

Evidence.

1. Rättegångskammarens uppgifter och befogenheter enligt denna artikel skall

utövas i enlighet med denna stadga och bevis- och förfarandereglerna.

2. The Trial Chamber shall ensure that a trial is fair and expeditious and is

conducted with full respect for the rights of the accused and due regard for the

 protection of victims and witnesses.

2. Rättegångskammaren skall tillse att rättegången är opartisk och effektiv och

att den genomförs på ett sådant sätt att den tilltalades rättigheter till fullo

respekteras och att skyddet av brottsoffer och vittnen vederbörligen beaktas.

3. Upon assignment of a case for trial in accordance with this Statute, the

Trial Chamber assigned to deal with the case shall:

3. När en rättegångskammare får sig tilldelat ett mål för handläggning i

enlighet med denna stadga skall den

(a) Confer with the parties and adopt such procedures as are necessary to

facilitate the fair and expeditious conduct of the proceedings;

a) överlägga med stadgeparterna och anta de förfaranden som behövs för att

handläggningen skall kunna genomföras opartiskt och effektivt,

(b) Determine the language or languages to be used at trial; and

b) bestämma vilket eller vilka språk som skall användas vid rättegången, och

(c) Subject to any other relevant provisions of this Statute, provide for

disclosure of documents or information not previously disclosed, sufficiently in

 advance of the commencement of the trial to enable adequate preparation for

trial.

c) med förbehåll för andra tillämpliga bestämmelser i denna stadga, tillse att

handlingar och uppgifter som inte tidigare har lämnats ut framläggs i så god tid

 före huvudförhandlingen att godtagbara förberedelser möjliggörs.

4. The Trial Chamber may, if necessary for its effective and fair functioning,

refer preliminary issues to the Pre-Trial Chamber or, if necessary, to another

available judge of the Pre-Trial Division.

4. Rättegångskammaren får, i den mån det behövs för att den skall kunna fungera

på ett effektivt och opartiskt sätt, hänskjuta preliminära frågor till

förundersökningskammaren eller, om det är nödvändigt, till en annan tillgänglig

domare i förundersökningsavdelningen.

5. Upon notice to the parties, the Trial Chamber may, as appropriate, direct

that there be joinder or severance in respect of charges against more than one

accused.

5. Om det är lämpligt får rättegångskammaren, efter underrättelse till parterna,

 besluta om att förena eller separera handläggningen av åtal mot mer än en

tilltalad.

6. In performing its functions prior to trial or during the course of a trial,

the Trial Chamber may, as necessary:

6. Vid fullgörandet av sina uppgifter före eller under huvudförhandlingen får

rättegångskammaren, om det behövs,

(a) Exercise any functions of the Pre-Trial Chamber referred to in article 61,

paragraph 11;

a) fullgöra alla förundersökningskammarens uppgifter som avses i artikel 61.11,

(b) Require the attendance and testimony of witnesses and production of

documents and other evidence by obtaining, if necessary, the assistance of

States as provided in this Statute;

b) påfordra närvaro och vittnesmål av vittnen samt framläggande av handlingar

och annan bevisning genom att, i den mån det behövs, få hjälp av stater i

enlighet med denna stadga,

(c) Provide for the protection of confidential information;

c) sörja för skyddet av sekretessbelagda uppgifter,

(d) Order the production of evidence in addition to that already collected prior

 to the trial or presented during the trial by the parties;

d) bestämma om bevisupptagning utöver vad som inhämtats före eller framlagts av

parterna under huvudförhandlingen,

(e) Provide for the protection of the accused, witnesses and victims; and

e) sörja för skyddet av den tilltalade, vittnena och brottsoffren,

(f) Rule on any other relevant matters.

f) besluta i alla övriga relevanta frågor.

7. The trial shall be held in public. The Trial Chamber may, however, determine

that special circumstances require that certain proceedings be in closed session

 for the purposes set forth in article 68, or to protect confidential or

sensitive information to be given in evidence.

7. Rättegången skall vara offentlig. Rättegångskammaren kan dock besluta att

särskilda omständigheter kräver att vissa förfaranden hålls inom stängda dörrar

för de ändamål som avses i artikel 68 eller för att skydda hemliga eller

känsliga uppgifter som skall framläggas som bevis.

8. (a) At the commencement of the trial, the Trial Chamber shall have read to

the accused the charges previously confirmed by the Pre-Trial Chamber. The Trial

 Chamber shall satisfy itself that the accused understands the nature of the

charges. It shall afford him or her the opportunity to make an admission of

guilt in accordance with article 65 or to plead not guilty.

8. a) Vid huvudförhandlingens början skall rättegångskammaren tillse att den

tilltalade för sig får upplästa de åtalspunkter som tidigare har bekräftats av

förundersökningskammaren. Rättegångskammaren skall förvissa sig om att den

tilltalade förstår innebörden av åtalet. Rättegångskammaren skall ge den

tilltalade tillfälle att erkänna sig skyldig i enlighet med artikel 65 eller att

 förklara sig icke skyldig.

(b) At the trial, the presiding judge may give directions for the conduct of

proceedings, including to ensure that they are conducted in a fair and impartial

 manner. Subject to any directions of the presiding judge, the parties may

submit evidence in accordance with the provisions of this Statute.

b) Under rättegången får rättens ordförande ge anvisningar för hur förfarandet

skall genomföras och därvid säkerställa att det genomförs på ett rättvist och

opartiskt sätt. Med förbehåll för eventuella anvisningar av rättens ordförande

får parterna framlägga bevisning i enlighet med bestämmelserna i denna stadga.

9. The Trial Chamber shall have, inter alia, the power on application of a party

 or on its own motion to:

9. Rättegångskammaren skall bland annat ha befogenhet att på begäran av en part

eller på eget initiativ

(a) Rule on the admissibility or relevance of evidence; and

a) avgöra om bevisning skall tillåtas och är relevant och

(b) Take all necessary steps to maintain order in the course of a hearing.

b) vidta alla åtgärder som behövs för att upprätthålla ordningen under

förhandlingen.

10. The Trial Chamber shall ensure that a complete record of the trial, which

accurately reflects the proceedings, is made and that it is maintained and

preserved by the Registrar.

10. Rättegångskammaren skall tillse att ett fullständigt protokoll förs över

rättegången som på ett riktigt sätt återger förhandlingarna och att det

bibehålls och förvaras av registratorn.

Article 65

Proceedings on an admission of guilt

Artikel 65

Förfarande om en tilltalad erkänner sig skyldig

1. Where the accused makes an admission of guilt pursuant to article 64,

paragraph 8 (a), the Trial Chamber shall determine whether:

1. Om en tilltalad erkänner sig skyldig enligt artikel 64.8 a, skall

rättegångskammaren avgöra om

(a) The accused understands the nature and consequences of the admission of

guilt;

a) den tilltalade förstår innebörden och följderna av sitt erkännande,

(b) The admission is voluntarily made by the accused after sufficient

consultation with defence counsel; and

b) den tilltalade har gjort erkännandet frivilligt efter tillräckligt samråd med

 sin försvarare, och

(c) The admission of guilt is supported by the facts of the case that are

contained in:

c) erkännandet stöds av omständigheterna i målet som de framgår av

(i) The charges brought by the Prosecutor and admitted by the accused;

i) de åtalspunkter som har framlagts av åklagaren och erkänts av den tilltalade,

(ii) Any materials presented by the Prosecutor which supplement the charges and

which the accused accepts; and

ii) material framlagt av åklagaren som åtföljer åtalet och som den tilltalade

godtar, och

(iii) Any other evidence, such as the testimony of witnesses, presented by the

Prosecutor or the accused.

iii) varje annat bevis såsom vittnesmål framlagda av åklagaren eller av den

tilltalade.

2. Where the Trial Chamber is satisfied that the matters referred to in

paragraph 1 are established, it shall consider the admission of guilt, together

with any additional evidence presented, as establishing all the essential facts

that are required to prove the crime to which the admission of guilt relates,

and may convict the accused of that crime.

2. Om rättegångskammaren är förvissad att de villkor som nämns i punkt 1 är

uppfyllda, skall den anse att erkännandet tillsammans med eventuell ytterligare

framlagd bevisning visar att alla de väsentliga omständigheter som fordras för

att bevisa det brott som erkännandet avser och får fälla den tilltalade till

ansvar för detta brott.

3. Where the Trial Chamber is not satisfied that the matters referred to in

paragraph 1 are established, it shall consider the admission of guilt as not

having been made, in which case it shall order that the trial be continued under

 the ordinary trial procedures provided by this Statute and may remit the case

to another Trial Chamber.

3. Om rättegångskammaren inte är förvissad om att de villkor som nämns i punkt 1

 är uppfyllda, skall den anse att erkännandet inte har avgetts och bestämma att

rättegången skall fullföljas i enlighet med det vanliga förfarande som

föreskrivs i denna stadga och får hänskjuta målet till en annan

rättegångskammare.

4. Where the Trial Chamber is of the opinion that a more complete presentation

of the facts of the case is required in the interests of justice, in particular

the interests of the victims, the Trial Chamber may:

4. Om rättegångskammaren anser att en mer fullständig presentation av

omständigheterna i målet är påkallad i rättvisans intresse, särskilt med hänsyn

till brottsoffrens intressen, får den

(a) Request the Prosecutor to present additional evidence, including the

testimony of witnesses; or

a) uppmana åklagaren att framlägga ytterligare bevisning, däribland vittnesmål,

eller

(b) Order that the trial be continued under the ordinary trial procedures

provided by this Statute, in which case it shall consider the admission of guilt

 as not having been made and may remit the case to another Trial Chamber.

b) besluta att fortsätta rättegången i enlighet med det vanliga förfarande som

föreskrivs i denna stadga, varvid den skall anse att erkännandet inte har

avgetts och får hänskjuta målet till en annan rättegångskammare.

5. Any discussions between the Prosecutor and the defence regarding modification

 of the charges, the admission of guilt or the penalty to be imposed shall not

be binding on the Court.

5. Ingen diskussion mellan åklagaren och försvaret om ändring av åtalspunkterna,

 erkännande av skuld eller straff som skall ådömas skall vara bindande för

Domstolen.

Article 66

Presumption of innocence

Artikel 66

Oskyldighetspresumtion

1. Everyone shall be presumed innocent until proved guilty before the Court in

accordance with the applicable law.

1. Var och en skall anses vara oskyldig till dess Domstolen har funnit honom

eller henne skyldig i enlighet med tillämplig lag.

2. The onus is on the Prosecutor to prove the guilt of the accused.

2. Det åligger åklagaren att bevisa att en tilltalad är skyldig.

3. In order to convict the accused, the Court must be convinced of the guilt of

the accused beyond reasonable doubt.

3. För att en tilltalad skall dömas för brott måste Domstolen vara övertygad om

den tilltalades skuld bortom varje rimligt tvivel.

Article 67

Rights of the accused

Artikel 67

Den tilltalades rättigheter

1. In the determination of any charge, the accused shall be entitled to a public

 hearing, having regard to the provisions of this Statute, to a fair hearing

conducted impartially, and to the following minimum guarantees, in full

equality:

1. Vid prövningen av anklagelser skall den tilltalade ha rätt till offentlig

rättegång, varvid bestämmelserna i denna stadga skall beaktas, till en rättvis

och opartisk rättegång samt till följande minimigarantier utan åtskillnad:

(a) To be informed promptly and in detail of the nature, cause and content of

the charge, in a language which the accused fully understands and speaks;

a) att omedelbart och i detalj bli underrättad om åtalets beskaffenhet, orsak

och innehåll på ett språk som den tilltalade till fullo förstår och talar,

(b) To have adequate time and facilities for the preparation of the defence and

to communicate freely with counsel of the accused''''s choosing in confidence;

b) att ha tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar och att kunna

 överlägga fritt och i förtrolighet med en försvarare som den tilltalade själv

har valt,

(c) To be tried without undue delay;

c) att få sin sak prövad utan onödig tidsutdräkt,

(d) Subject to article 63, paragraph 2, to be present at the trial, to conduct

the defence in person or through legal assistance of the accused''''s choosing, to

be informed, if the accused does not have legal assistance, of this right and to

 have legal assistance assigned by the Court in any case where the interests of

justice so require, and without payment if the accused lacks sufficient means to

 pay for it;

d) att, med förbehåll för bestämmelserna i artikel 63.2, närvara vid

huvudförhandlingen, att försvara sig personligen eller genom ett

rättegångsbiträde efter eget fritt val, att, om han eller hon inte har ett

rättegångsbiträde, bli informerad om denna rättighet samt att få sig anvisad

sådant biträde av Domstolen i alla de fall när så krävs i rättvisans intresse

och kostnadsfritt, om den tilltalade saknar erforderliga medel att betala för

sådant,

(e) To examine, or have examined, the witnesses against him or her and to obtain

 the attendance and examination of witnesses on his or her behalf under the same

 conditions as witnesses against him or her. The accused shall also be entitled

to raise defences and to present other evidence admissible under this Statute;

e) att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne och

 att för egen räkning få vittnen inkallade och förhörda under samma villkor som

vittnen åberopade mot honom eller henne; den tilltalade skall också ha rätt att

åberopa grunder och framlägga annan bevisning till sitt försvar som är tillåtna

enligt denna stadga,

(f) To have, free of any cost, the assistance of a competent interpreter and

such translations as are necessary to meet the requirements of fairness, if any

of the proceedings of or documents presented to the Court are not in a language

which the accused fully understands and speaks;

f) att kostnadsfritt ha biträde av en kompetent tolk och till sådana

översättningar som är nödvändiga för att uppfylla kravet på opartiskhet om någon

 del av förfarandet eller sådana handlingar som framläggs inför Domstolen inte

genomförs eller är avfattade på ett språk som den tilltalade till fullo förstår

och talar,

(g) Not to be compelled to testify or to confess guilt and to remain silent,

without such silence being a consideration in the determination of guilt or

innocence;

g) att inte tvingas att vittna eller erkänna skuld och att ha rätt att vägra att

 yttra sig utan att detta skall beaktas vid avgörandet i skuldfrågan,

(h) To make an unsworn oral or written statement in his or her defence; and

h) att få avge en muntlig eller skriftlig förklaring till sitt försvar, utan att

 behöva avlägga ed, och

(i) Not to have imposed on him or her any reversal of the burden of proof or any

 onus of rebuttal.

i) att inte bli ålagd någon omvänd bevisbörda eller något krav på motbevisning.

2. In addition to any other disclosure provided for in this Statute, the

Prosecutor shall, as soon as practicable, disclose to the defence evidence in

the Prosecutor''''s possession or control which he or she believes shows or tends

to show the innocence of the accused, or to mitigate the guilt of the accused,

or which may affect the credibility of prosecution evidence. In case of doubt as

 to the application of this paragraph, the Court shall decide.

2. Utöver annat utlämnande av information som föreskrivs i denna stadga, skall

åklagaren så snart det är praktiskt möjligt till försvaret lämna ut bevisning

som åklagaren har i sin besittning eller kontrollerar vilken enligt hans eller

hennes åsikt påvisar eller bidrar till att påvisa att den tilltalade är oskyldig

 eller till att mildra dennes ansvar eller som kan ha betydelse för

trovärdigheten av åklagarens bevisning. I fall av tveksamhet om tillämpningen av

 denna bestämmelse skall Domstolen avgöra frågan.

Article 68

Protection of the victims and witnesses and their participation in the

proceedings

Artikel 68

Skydd av brottsoffer och vittnen och deras deltagande i förfarandet

1. The Court shall take appropriate measures to protect the safety, physical and

 psychological well-being, dignity and privacy of victims and witnesses. In so

doing, the Court shall have regard to all relevant factors, including age,

gender as defined in article 7, paragraph 3, and health, and the nature of the

crime, in particular, but not limited to, where the crime involves sexual or

gender violence or violence against children. The Prosecutor shall take such

measures particularly during the investigation and prosecution of such crimes.

These measures shall not be prejudicial to or inconsistent with the rights of

the accused and a fair and impartial trial.

1. Domstolen skall vidta lämpliga åtgärder för att skydda brottsoffers och

vittnens säkerhet, fysiska och psykiska välbefinnande, värdighet samt frid.

Härvid skall Domstolen beakta alla omständigheter av betydelse, däribland ålder,

 genus som denna term definieras i artikel 7.3, hälsa samt brottets art,

särskilt, men inte uteslutande, om brottet omfattar sexuellt eller

genusrelaterat våld eller våld mot barn. Åklagaren skall särskilt vidta dessa

åtgärder under förundersökningen och vid lagföringen av sådana brott. Åtgärderna

 får inte skada eller vara oförenliga med den tilltalades rättigheter eller en

rättvis och opartisk rättegång.

2. As an exception to the principle of public hearings provided for in article

67, the Chambers of the Court may, to protect victims and witnesses or an

accused, conduct any part of the proceedings in camera or allow the presentation

 of evidence by electronic or other special means. In particular, such measures

shall be implemented in the case of a victim of sexual violence or a child who

is a victim or a witness, unless otherwise ordered by the Court, having regard

to all the circumstances, particularly the views of the victim or witness.

2. För att skydda brottsoffer och vittnen eller den tilltalade får Domstolens

kammare med avsteg från principen om offentlig rättegångsförhandling i artikel

67 genomföra vilken del som helst av förfarandet inom stängda dörrar eller

tillåta att bevisning förebringas med användning av elektroniska eller andra

särskilda hjälpmedel. Sådana åtgärder skall särskilt tillämpas i fråga om

personer som utsatts för sexuellt våld eller barn som är brottsoffer eller

vittnen, såvida inte Domstolen bestämmer annat med beaktande av alla

omständigheter, särskilt brottsoffrens och vittnenas synpunkter.

3. Where the personal interests of the victims are affected, the Court shall

permit their views and concerns to be presented and considered at stages of the

proceedings determined to be appropriate by the Court and in a manner which is

not prejudicial to or inconsistent with the rights of the accused and a fair and

 impartial trial. Such views and concerns may be presented by the legal

representatives of the victims where the Court considers it appropriate, in

accordance with the Rules of Procedure and Evidence.

3. I de fall brottsoffrens personliga intressen berörs, skall Domstolen tillåta

att deras synpunkter och andra angelägenheter framläggs och tas i beaktande i de

 skeden av förfarandet vilka rätten finner lämpligt och på ett sätt som inte

skadar eller är oförenligt med den tilltalades rättigheter eller en rättvis och

opartisk rättegång. Sådana synpunkter och angelägenheter kan framläggas av

brottsoffrens rättsliga företrädare om Domstolen i enlighet med bevis- och

förfarandereglerna anser det vara lämpligt.

4. The Victims and Witnesses Unit may advise the Prosecutor and the Court on

appropriate protective measures, security arrangements, counselling and

assistance as referred to in article 43, paragraph 6.

4. Brottsoffer- och vittnesenheten får vägleda åklagaren och Domstolen om

lämpliga skyddsåtgärder, säkerhetsarrangemang, rådgivning och hjälp som avses i

artikel 43.6.

5. Where the disclosure of evidence or information pursuant to this Statute may

lead to the grave endangerment of the security of a witness or his or her

family, the Prosecutor may, for the purposes of any proceedings conducted prior

to the commencement of the trial, withhold such evidence or information and

instead submit a summary thereof. Such measures shall be exercised in a manner

which is not prejudicial to or inconsistent with the rights of the accused and a

 fair and impartial trial.

5. Om utlämnande av bevisning eller uppgifter enligt denna stadga skulle kunna

medföra allvarlig fara för ett vittnes eller hans eller hennes familjs säkerhet,

 får åklagaren vid förfaranden före huvudförhandlingen, innehålla bevisningen

eller uppgifterna och i stället framlägga dem i form av sammandrag. Åtgärderna

skall genomföras på ett sätt som inte skadar eller är oförenligt med den

tilltalades rättigheter eller en rättvis och opartisk rättegång.

6. A State may make an application for necessary measures to be taken in respect

 of the protection of its servants or agents and the protection of confidential

or sensitive information.

6. En stat får begära att nödvändiga åtgärder vidtas för att skydda dess

tjänstemän eller företrädare och dess hemliga eller känsliga uppgifter.

Article 69

Evidence

Artikel 69

Bevisning

1. Before testifying, each witness shall, in accordance with the Rules of

Procedure and Evidence, give an undertaking as to the truthfulness of the

evidence to be given by that witness.

1. Innan ett vittne avger sin berättelse skall vittnet i enlighet med bevis- och

 förfarandereglerna avlägga en försäkran om att han eller hon skall avge en

sanningsenlig berättelse.

2. The testimony of a witness at trial shall be given in person, except to the

extent provided by the measures set forth in article 68 or in the Rules of

Procedure and Evidence. The Court may also permit the giving of viva voce (oral)

 or recorded testimony of a witness by means of video or audio technology, as

well as the introduction of documents or written transcripts, subject to this

Statute and in accordance with the Rules of Procedure and Evidence. These

measures shall not be prejudicial to or inconsistent with the rights of the

accused.

2. Vittnen skall avge sina vittnesmål personligen vid huvudförhandlingen med

undantag för de åtgärder som avses i bestämmelserna i artikel 68 eller i bevis-

och förfarandereglerna. Domstolen får också, med iakttagande av bestämmelserna i

 denna stadga och i bevis- och förfarandereglerna, medge att ett vittne avger

ett muntligt eller inspelat vittnesmål med hjälp av videoteknik eller

audioteknik och att handlingar eller skriftliga uppteckningar får förebringas.

Dessa åtgärder skall inte skada eller vara oförenliga med den tilltalades

rättigheter.

3. The parties may submit evidence relevant to the case, in accordance with

article 64. The Court shall have the authority to request the submission of all

evidence that it considers necessary for the determination of the truth.

3. Parterna får framlägga bevisning som har betydelse för saken i enlighet med

artikel 64. Domstolen skall ha befogenhet att begära att all bevisning läggs

fram som den finner vara nödvändig för att avgöra sanningen.

4. The Court may rule on the relevance or admissibility of any evidence, taking

into account, inter alia, the probative value of the evidence and any prejudice

that such evidence may cause to a fair trial or to a fair evaluation of the

testimony of a witness, in accordance with the Rules of Procedure and Evidence.

4. Domstolen får, i enlighet med bevis- och förfarandereglerna, avgöra frågor om

 bevis skall tillåtas och om det är relevant med hänsyn bland annat till dess

bevisvärde och till den eventuella skada som sådan bevisning kan förorsaka en

rättvis rättegång eller en opartisk bedömning av ett vittnesmål.

5. The Court shall respect and observe privileges on confidentiality as provided

 for in the Rules of Procedure and Evidence.

5. Rätten skall iaktta och följa bestämmelserna om tystnadsplikt i bevis- och

förfarandereglerna.

6. The Court shall not require proof of facts of common knowledge but may take

judicial notice of them.

6. Rätten skall inte kräva bevis för allmänt kända omständigheter men får beakta

 dem i sitt avgörande.

7. Evidence obtained by means of a violation of this Statute or internationally

recognized human rights shall not be admissible if:

7. Bevis som inhämtats genom överträdelse av denna stadga eller internationellt

erkända mänskliga rättigheter skall inte tillåtas

(a) The violation casts substantial doubt on the reliability of the evidence; or

a) om överträdelsen medför allvarligt tvivel om bevisets tillförlitlighet, eller

(b) The admission of the evidence would be antithetical to and would seriously

damage the integrity of the proceedings.

b) om ett tillåtande av beviset skulle motverka eller allvarligt skada

rättegångens integritet.

8. When deciding on the relevance or admissibility of evidence collected by a

State, the Court shall not rule on the application of the State''''s national law.

8. När Domstolen avgör om bevisning som upptagits av en stat är relevant och om

den skall tillåtas, skall Domstolen inte ta ställning till tillämpningen av

statens nationella lag.

Article 70

Offences against the administration of justice

Artikel 70

Brott mot den rättsliga processen

1. The Court shall have jurisdiction over the following offences against its

administration of justice when committed intentionally:

1. Domstolen skall ha jurisdiktion över följande brott riktade mot dess

rättsliga process som begås uppsåtligen:

(a) Giving false testimony when under an obligation pursuant to article 69,

paragraph 1, to tell the truth;

a) Att avge falskt vittnesmål trots skyldighet att tala sanning i enlighet med

artikel 69.1.

(b) Presenting evidence that the party knows is false or forged;

b) Att framlägga bevisning som parten vet är falsk eller förfalskad.

(c) Corruptly influencing a witness, obstructing or interfering with the

attendance or testimony of a witness, retaliating against a witness for giving

testimony or destroying, tampering with or interfering with the collection of

evidence;

c) Att genom bestickning påverka ett vittne, att hindra eller störa ett vittnes

inställelse eller vittnesmål, att utöva repressalier mot ett vittne för att ha

avgett vittnesmål eller att förstöra, manipulera eller störa bevisinhämtning.

(d) Impeding, intimidating or corruptly influencing an official of the Court for

 the purpose of forcing or persuading the official not to perform, or to perform

 improperly, his or her duties;

d) Att hindra, hota eller besticka en tjänsteman vid Domstolen i avsikt att

tvinga eller förmå honom eller henne att inte uppfylla sina skyldigheter eller

att uppfylla dem på oriktigt sätt.

(e) Retaliating against an official of the Court on account of duties performed

by that or another official;

e) Att utöva repressalier mot en tjänsteman vid Domstolen för handlingar som

denne eller annan tjänsteman har vidtagit.

(f) Soliciting or accepting a bribe as an official of the Court in connection

with his or her official duties.

f) Att som tjänsteman vid Domstolen begära eller ta emot muta i samband med

fullgörande av tjänsteåligganden.

2. The principles and procedures governing the Court''''s exercise of jurisdiction

over offences under this article shall be those provided for in the Rules of

Procedure and Evidence. The conditions for providing international cooperation

to the Court with respect to its proceedings under this article shall be

governed by the domestic laws of the requested State.

2. Principer och förfaranden för Domstolens utövande av sin jurisdiktion över

straffbara handlingar i enlighet med denna artikel skall föreskrivas i bevis-

och förfarandereglerna. Villkoren för lämnande av internationell rättslig hjälp

till Domstolen i fråga om dess förfaranden enligt denna artikel skall följa den

anmodade statens nationella lag.

3. In the event of conviction, the Court may impose a term of imprisonment not

exceeding five years, or a fine in accordance with the Rules of Procedure and

Evidence, or both.

3. Vid fällande dom får rätten döma till fängelse i högst fem år eller böter i

enlighet med bevis- och förfarandereglerna eller till båda påföljderna.

4. (a) Each State Party shall extend its criminal laws penalizing offences

against the integrity of its own investigative or judicial process to offences

against the administration of justice referred to in this article, committed on

its territory, or by one of its nationals;

4. a) Varje stadgepart skall utvidga sina straffrättsliga bestämmelser som

kriminaliserar brott mot egna förundersökningar och rättegångar till att också

omfatta de brott mot den rättsliga process som avses i denna artikel, vilka

begås inom dess territorium eller av en av dess medborgare.

(b) Upon request by the Court, whenever it deems it proper, the State Party

shall submit the case to its competent authorities for the purpose of

prosecution. Those authorities shall treat such cases with diligence and devote

sufficient resources to enable them to be conducted effectively.

b) På framställning av Domstolen, när den finner det vara lämpligt, skall

stadgeparten överlämna saken till sina behöriga myndigheter för lagföring. Dessa

 myndigheter skall handlägga sådana mål omsorgsfullt och avsätta tillräckliga

resurser för att möjliggöra en effektiv handläggning.

Article 71

Sanctions for misconduct before the Court

Artikel 71

Sanktioner vid rättegångsförseelser

1. The Court may sanction persons present before it who commit misconduct,

including disruption of its proceedings or deliberate refusal to comply with its

 directions, by administrative measures other than imprisonment, such as

temporary or permanent removal from the courtroom, a fine or other similar

measures provided for in the Rules of Procedure and Evidence.

1. Domstolen får ingripa mot rättegångsförseelser, däribland störande av

förfarandet eller uppsåtlig vägran att rätta sig efter Domstolens anvisningar,

och besluta om sanktioner i form av andra administrativa åtgärder än

frihetsberövande, såsom tillfälligt eller permanent avlägsnande från rättssalen,

 böter eller andra liknande åtgärder som föreskrivs i bevis- och

förfarandereglerna.

2. The procedures governing the imposition of the measures set forth in

paragraph 1 shall be those provided for in the Rules of Procedure and Evidence.

2. Ingripanden som avses i punkt 1 i denna artikel skall vidtas i enlighet med

de förfaranden som framgår av bevis- och förfarandereglerna.

Article 72

Protection of national security information

Artikel 72

Skydd av uppgifter som berör nationell säkerhet

1. This article applies in any case where the disclosure of the information or

documents of a State would, in the opinion of that State, prejudice its national

 security interests. Such cases include those falling within the scope of

article 56, paragraphs 2 and 3, article 61, paragraph 3, article 64, paragraph

3, article 67, paragraph 2, article 68, paragraph 6, article 87, paragraph 6 and

 article 93, as well as cases arising at any other stage of the proceedings

where such disclosure may be at issue.

1. Denna artikel skall tillämpas i alla de fall där avslöjande av uppgifter

eller handlingar som tillhör en stat enligt den statens uppfattning skulle skada

 dess nationella säkerhetsintressen. Bland dessa ingår sådana fall där artikel

56.2-3, artikel 61.3, artikel 64.3, artikel 67.2, artikel 68.6, artikel 87.6 och

 artikel 93 gäller samt fall som uppstår i något annat stadium av förfarandet,

där frågan om avslöjande av uppgifterna eller handlingarna kan uppkomma.

2. This article shall also apply when a person who has been requested to give

information or evidence has refused to do so or has referred the matter to the

State on the ground that disclosure would prejudice the national security

interests of a State and the State concerned confirms that it is of the opinion

that disclosure would prejudice its national security interests.

2. Denna artikel skall också tillämpas i de fall då någon som har anmodats att

lämna uppgifter eller bevisning har vägrat att göra detta eller har hänskjutit

frågan till staten med hänvisning till att avslöjandet skulle skada en stats

nationella säkerhetsintressen och staten i fråga bekräftar att den anser att så

är fallet.

3. Nothing in this article shall prejudice the requirements of confidentiality

applicable under article 54, paragraph 3 (e) and (f), or the application of

article 73.

3. Ingen bestämmelse i denna artikel skall inverka på de krav på sekretess som

gäller enligt artikel 54.3 e och f eller artikel 73.

4. If a State learns that information or documents of the State are being, or

are likely to be, disclosed at any stage of the proceedings, and it is of the

opinion that disclosure would prejudice its national security interests, that

State shall have the right to intervene in order to obtain resolution of the

issue in accordance with this article.

4. Om en stat får kännedom om att uppgifter eller handlingar från den staten

håller på eller troligen kommer att avslöjas i något skede av rättegången och

staten anser att avslöjandet skulle skada dess nationella säkerhetsintressen,

skall den ha rätt att träda in för att uppnå en lösning av frågan i enlighet med

 denna artikel.

5. If, in the opinion of a State, disclosure of information would prejudice its

national security interests, all reasonable steps will be taken by the State,

acting in conjunction with the Prosecutor, the defence or the Pre-Trial Chamber

or Trial Chamber, as the case may be, to seek to resolve the matter by

cooperative means. Such steps may include:

5. Om en stat anser att avslöjande av uppgifter skulle skada dess nationella

säkerhetsintressen, skall den vidta alla skäliga åtgärder i samarbete med

åklagaren, försvaret, förundersökningskammaren eller rättegångskammaren,

beroende på omständigheterna, för att söka lösa frågan i samförstånd. Dessa

åtgärder kan innefatta följande:

(a) Modification or clarification of the request;

a) Att framställningen ändras eller preciseras.

(b) A determination by the Court regarding the relevance of the information or

evidence sought, or a determination as to whether the evidence, though relevant,

 could be or has been obtained from a source other than the requested State;

b) Att Domstolen avgör om de sökta uppgifterna eller bevisen är relevanta eller

om bevisningen, även om den är relevant, kan erhållas eller har erhållits från

en annan källa än den anmodade staten.

(c) Obtaining the information or evidence from a different source or in a

different form; or

c) Att erhålla uppgifterna eller bevisningen från en annan källa eller i annan

form.

(d) Agreement on conditions under which the assistance could be provided

including, among other things, providing summaries or redactions, limitations on

 disclosure, use of in camera or ex parte proceedings, or other protective

measures permissible under the Statute and the Rules of Procedure and Evidence.

d) Att avtala om villkoren för hur hjälp kan ges, vilket bland annat kan

innefatta ett tillhandahållande av sammandrag eller redigerade utdrag,

begränsningar i förebringandet av uppgifter eller bevisning, förfaranden inom

stängda dörrar eller i parternas frånvaro eller andra skyddsåtgärder som är

tillåtna enligt denna stadga och bevis- och förfarandereglerna.

6. Once all reasonable steps have been taken to resolve the matter through

cooperative means, and if the State considers that there are no means or

conditions under which the information or documents could be provided or

disclosed without prejudice to its national security interests, it shall so

notify the Prosecutor or the Court of the specific reasons for its decision,

unless a specific description of the reasons would itself necessarily result in

such prejudice to the State''''s national security interests.

6. När alla skäliga åtgärder har vidtagits för att lösa frågan i samförstånd och

 om staten anser att det inte finns några möjligheter eller förutsättningar att

tillhandahålla eller avslöja uppgifter eller handlingar utan skada för dess

nationella säkerhetsintressen, skall staten underrätta åklagaren eller Domstolen

 om detta och ange de närmare skälen för sitt beslut, såvida inte en närmare

redogörelse för skälen i sig själv med nödvändighet skulle föranleda sådan skada

 för statens nationella säkerhetsintressen.

7. Thereafter, if the Court determines that the evidence is relevant and

necessary for the establishment of the guilt or innocence of the accused, the

Court may undertake the following actions:

7. Om Domstolen därefter finner att bevisningen är relevant och nödvändig för

att fastställa om den tilltalade är skyldig eller oskyldig, får den vidta

följande åtgärder:

(a) Where disclosure of the information or document is sought pursuant to a

request for cooperation under Part 9 or the circumstances described in paragraph

 2, and the State has invoked the ground for refusal referred to in article 93,

paragraph 4:

a) Om avslöjandet av uppgifterna eller handlingarna begärs med stöd av en

framställning om samarbete i enlighet med del 9 eller de omständigheter som

avses i punkt 2 och staten som skäl för sitt avslag har åberopat det skäl som

anges i artikel 93.4,

(i) The Court may, before making any conclusion referred to in subparagraph 7

(a) (ii), request further consultations for the purpose of considering the

State''''s representations, which may include, as appropriate, hearings in camera

and ex parte;

i) får Domstolen, innan den kommer till den slutsats som avses i stycke ii i

denna punkt, i syfte att ta ställning till statens argument begära ytterligare

samråd som, om det är lämpligt, kan inbegripa förhandlingar inom stängda dörrar

och i parternas frånvaro,

(ii) If the Court concludes that, by invoking the ground for refusal under

article 93, paragraph 4, in the circumstances of the case, the requested State

is not acting in accordance with its obligations under this Statute, the Court

may refer the matter in accordance with article 87, paragraph 7, specifying the

reasons for its conclusion; and

ii) får Domstolen vidare, om den finner att den anmodade staten genom att

åberopa avslagsgrunden i artikel 93.4, under föreliggande omständigheter, inte

uppfyller sina skyldigheter enligt denna stadga, hänskjuta saken i enlighet med

artikel 87.7 med angivande av skälen till sitt beslut,

(iii) The Court may make such inference in the trial of the accused as to the

existence or non-existence of a fact, as may be appropriate in the

circumstances; or

iii) får Domstolen vid rättegången mot den tilltalade dra de slutsatser i fråga

om ett sakförhållande föreligger eller inte, som den finner lämpliga med hänsyn

till omständigheterna.

(b) In all other circumstances:

b) Under alla andra omständigheter får Domstolen

(i) Order disclosure; or

i) besluta att uppgifter eller bevisning skall lämnas ut, eller,

(ii) To the extent it does not order disclosure, make such inference in the

trial of the accused as to the existence or non-existence of a fact, as may be

appropriate in the circumstances.

ii) om den beslutar att de inte skall lämnas ut, vid rättegången mot den

tilltalade dra de slutsatser i fråga om ett sakförhållande föreligger eller

inte, som den finner lämpliga med hänsyn till omständigheterna.

Article 73

Third-party information or documents

Artikel 73

Uppgifter eller handlingar från tredje man

If a State Party is requested by the Court to provide a document or information

in its custody, possession or control, which was disclosed to it in confidence

by a State, intergovernmental organization or international organization, it

shall seek the consent of the originator to disclose that document or

information. If the originator is a State Party, it shall either consent to

disclosure of the information or document or undertake to resolve the issue of

disclosure with the Court, subject to the provisions of article 72. If the

originator is not a State Party and refuses to consent to disclosure, the

requested State shall inform the Court that it is unable to provide the document

 or information because of a pre-existing obligation of confidentiality to the

originator.

Om en stadgepart mottar en begäran från Domstolen att tillhandahålla en handling

 eller uppgifter som finns i dess besittning, förvar eller kontroll och som den

har mottagit med förbehåll om sekretess från en stat, en mellanstatlig eller en

internationell organisation, skall den begära upphovsmannens medgivande till att

 avslöja handlingen eller uppgifterna. Om upphovsmannen är en stadgepart, skall

denne antingen samtycka till att uppgifterna eller handlingen avslöjas eller

förbinda sig att tillsammans med Domstolen lösa frågan om avslöjande med

iakttagande av bestämmelserna i artikel 72. Om upphovsmannen inte är part i

denna stadga och inte vill gå med på avslöjandet, skall den anmodade staten

meddela Domstolen att den inte kan tillhandahålla handlingen eller uppgifterna

på grund av en tidigare ingången skyldighet gentemot upphovsmannen om sekretess.

Article 74

Requirements for the decision

Artikel 74

Förutsättningar för dom

1. All the judges of the Trial Chamber shall be present at each stage of the

trial and throughout their deliberations. The Presidency may, on a case-by-case

basis, designate, as available, one or more alternate judges to be present at

each stage of the trial and to replace a member of the Trial Chamber if that

member is unable to continue attending.

1. Samtliga domare i rättegångskammaren skall närvara vid varje skede av

huvudförhandlingen och vid dess överläggningar. Presidiet får från fall till

fall beroende på tillgång avdela en eller flera ställföreträdande domare att

närvara vid varje skede av huvudförhandlingen och att ersätta en ledamot av

rättegångskammaren om denne inte kan fortsätta att närvara.

2. The Trial Chamber''''s decision shall be based on its evaluation of the evidence

 and the entire proceedings. The decision shall not exceed the facts and

circumstances described in the charges and any amendments to the charges. The

Court may base its decision only on evidence submitted and discussed before it

at the trial.

2. Rättegångskammarens dom skall grundas på dess bedömning av bevismaterialet

och hela förfarandet. Domen skall inte gå utöver de faktiska förhållanden och

omständigheter som anges i åtalet med eventuella ändringar. Domstolen får bara

grunda sin dom på bevisning som har förebringats och behandlats inför den under

huvudförhandlingen.

3. The judges shall attempt to achieve unanimity in their decision, failing

which the decision shall be taken by a majority of the judges.

3. Domarna skall söka komma fram till enhälliga avgöranden, men om det inte

lyckas, skall beslut fattas av en majoritet av domarna.

4. The deliberations of the Trial Chamber shall remain secret.

4. Rättegångskammarens överläggningar skall hållas hemliga.

5. The decision shall be in writing and shall contain a full and reasoned

statement of the Trial Chamber''''s findings on the evidence and conclusions. The

Trial Chamber shall issue one decision. When there is no unanimity, the Trial

Chamber''''s decision shall contain the views of the majority and the minority. The

 decision or a summary thereof shall be delivered in open court.

5. Domen skall vara skriftlig och innehålla en fullständig och motiverad

redogörelse för rättegångskammarens bedömning av bevisningen och slutsatser.

Rättegångskammaren skall meddela en dom. Om domarna inte är eniga, skall domen

innehålla majoritetens och minoritetens synpunkter. Domen eller en

sammanfattning av den skall avkunnas offentligt.

Article 75

Reparations to victims

Artikel 75

Gottgörelse till brottsoffer

1. The Court shall establish principles relating to reparations to, or in

respect of, victims, including restitution, compensation and rehabilitation. On

this basis, in its decision the Court may, either upon request or on its own

motion in exceptional circumstances, determine the scope and extent of any

damage, loss and injury to, or in respect of, victims and will state the

principles on which it is acting.

1. Domstolen skall fastställa principer för gottgörelse till eller till förmån

för brottsoffer, innefattande restitution, ersättning och rehabilitering. På

denna grundval får Domstolen i sitt beslut, antingen på begäran eller, om det

finns särskilda omständigheter, på eget initiativ, slå fast utrymmet för och

omfattningen av skada, förlust eller men som har åsamkats brottsoffer och

Domstolen skall ange på vilka principer beslutet grundas.

2. The Court may make an order directly against a convicted person specifying

appropriate reparations to, or in respect of, victims, including restitution,

compensation and rehabilitation.

2. Domstolen får fatta ett beslut direkt mot den som har dömts för brott, som

anger lämplig gottgörelse till eller till förmån för brottsoffer innefattande

restitution, ersättning och rehabilitering.

Where appropriate, the Court may order that the award for reparations be made

through the Trust Fund provided for in article 79.

Om det är lämpligt, får Domstolen besluta att gottgörelse skall utbetalas genom

den förvaltningsfond som avses i artikel 79.

3. Before making an order under this article, the Court may invite and shall

take account of representations from or on behalf of the convicted person,

victims, other interested persons or interested States.

3. Innan Domstolen fattar ett beslut med stöd av denna artikel får den begära

och skall den beakta framställningar från eller för den som dömts för brott,

brottsoffren och andra berörda personer eller berörda stater.

4. In exercising its power under this article, the Court may, after a person is

convicted of a crime within the jurisdiction of the Court, determine whether, in

 order to give effect to an order which it may make under this article, it is

necessary to seek measures under article 93, paragraph 1.

4. Vid utövandet av sina befogenheter enligt denna artikel får Domstolen, sedan

någon har dömts för ett brott som omfattas av dess jurisdiktion, avgöra om det

är nödvändigt att begära åtgärder enligt artikel 93.1 för att ge verkan åt ett

beslut som den får fatta i enlighet med denna artikel.

5. A State Party shall give effect to a decision under this article as if the

provisions of article 109 were applicable to this article.

5. En stadgepart skall ge verkan åt beslut fattade med stöd av denna artikel som

 om bestämmelserna i artikel 109 vore tillämpliga på denna artikel.

6. Nothing in this article shall be interpreted as prejudicing the rights of

victims under national or international law.

6. Ingen bestämmelse i denna artikel skall tolkas så att det inverkar på

brottsoffers rättigheter enligt nationell rätt eller enligt folkrätten.

Article 76

Sentencing

Artikel 76

Meddelande av straff

1. In the event of a conviction, the Trial Chamber shall consider the

appropriate sentence to be imposed and shall take into account the evidence

presented and submissions made during the trial that are relevant to the

sentence.

1. Vid fällande dom skall rättegångskammaren överväga lämpligt straff och då

beakta den bevisning som lämnats och de uppfattningar som uttryckts vid

rättegången vilka har betydelse för straffet.

2. Except where article 65 applies and before the completion of the trial, the

Trial Chamber may on its own motion and shall, at the request of the Prosecutor

or the accused, hold a further hearing to hear any additional evidence or

submissions relevant to the sentence, in accordance with the Rules of Procedure

and Evidence.

2. Utom i de fall där artikel 65 gäller och innan rättegången avslutats, får

rättegångskammaren på eget initiativ och skall den på begäran av åklagaren eller

 den tilltalade hålla en särskild förhandling för att ta upp eventuell ny

bevisning eller ta del av nya åsikter av betydelse för straffet, i enlighet med

bevis- och förfarandereglerna.

3. Where paragraph 2 applies, any representations under article 75 shall be

heard during the further hearing referred to in paragraph 2 and, if necessary,

during any additional hearing.

3. I de fall där punkt 2 gäller skall eventuella framställningar med stöd av

artikel 75 tas upp under den särskilda förhandling som avses i punkt 2 och, om

det är nödvändigt, vid en ytterligare förhandling.

4. The sentence shall be pronounced in public and, wherever possible, in the

presence of the accused.

4. Straffet skall meddelas offentligt och, om möjligt, i den tilltalades

närvaro.

PART 7. PENALTIES

DEL 7 STRAFF

Article 77

Applicable penalties

Artikel 77

Tillämpliga straff

1. Subject to article 110, the Court may impose one of the following penalties

on a person convicted of a crime referred to in article 5 of this Statute:

1. Med förbehåll för bestämmelserna i artikel 110 får Domstolen bestämma ett av

följande straff för den som har fällts till ansvar för ett brott som avses i

artikel 5 i denna stadga:

(a) Imprisonment for a specified number of years, which may not exceed a maximum

 of 30 years; or

a) Fängelse i ett bestämt antal år, dock högst 30 år.

(b) A term of life imprisonment when justified by the extreme gravity of the

crime and the individual circumstances of the convicted person.

b) Livstids fängelse när så är motiverat av brottets utomordentliga

svårighetsgrad och den dömdes personliga förhållanden.

2. In addition to imprisonment, the Court may order:

2. Utöver fängelse får Domstolen bestämma

(a) A fine under the criteria provided for in the Rules of Procedure and

Evidence;

a) böter i enlighet med de villkor som föreskrivs i bevis- och

förfarandereglerna,

(b) A forfeiture of proceeds, property and assets derived directly or indirectly

 from that crime, without prejudice to the rights of bona fide third parties.

b) förverkande av utbyte, egendom och tillgångar som direkt eller indirekt

härrör från brottet utan att det skall inverka på de rättigheter som tillkommer

rättmätiga tredje män.

Article 78

Determination of the sentence

Artikel 78

Fastställande av straff

1. In determining the sentence, the Court shall, in accordance with the Rules of

 Procedure and Evidence, take into account such factors as the gravity of the

crime and the individual circumstances of the convicted person.

1. Vid fastställande av straff skall Domstolen i enlighet med bevis- och

förfarandereglerna beakta sådana omständigheter som brottets svårighetsgrad och

den dömdes personliga förhållanden.

2. In imposing a sentence of imprisonment, the Court shall deduct the time, if

any, previously spent in detention in accordance with an order of the Court. The

 Court may deduct any time otherwise spent in detention in connection with

conduct underlying the crime.

2. Om någon döms till fängelse, skall Domstolen avräkna den eventuella tid som

tidigare har tillbringats i häkte i enlighet med Domstolens beslut. Domstolen

får avräkna tid som på annat sätt har tillbringats i fängsligt förvar för en

gärning med anknytning till brottet.

3. When a person has been convicted of more than one crime, the Court shall

pronounce a sentence for each crime and a joint sentence specifying the total

period of imprisonment. This period shall be no less than the highest individual

 sentence pronounced and shall not exceed 30 years imprisonment or a sentence of

 life imprisonment in conformity with article 77, paragraph 1 (b).

3. Om någon har fällts till ansvar för mer än ett brott, skall Domstolen

fastställa straff för vart och ett av brotten och ett gemensamt straff med

angivande av fängelsestraffets sammanlagda längd. Denna tid skall inte vara

kortare än det högsta enskilda straff som fastställts och inte överstiga 30 års

fängelse eller ett livstidsstraff enligt artikel 77.1 b.

Article 79

Trust Fund

Artikel 79

Förvaltningsfond

1. A Trust Fund shall be established by decision of the Assembly of States

Parties for the benefit of victims of crimes within the jurisdiction of the

Court, and of the families of such victims.

1. På beslut av stadgepartsförsamlingen skall en förvaltningsfond upprättas till

 förmån för personer som är offer för brott som omfattas av Domstolens

jurisdiktion och deras anhöriga.

2. The Court may order money and other property collected through fines or

forfeiture to be transferred, by order of the Court, to the Trust Fund.

2. Domstolen får förordna att penningmedel och annan egendom som härrör från

böter och förverkanden till följd av Domstolens beslut skall överföras till

förvaltningsfonden.

3. The Trust Fund shall be managed according to criteria to be determined by the

 Assembly of States Parties.

3. Förvaltningsfonden skall förvaltas i enlighet med de villkor som skall

fastställas av partsförsamlingen.

Article 80

Non-prejudice to national application of penalties and national laws

Artikel 80

Ingen inverkan på nationell tillämpning av straff och nationella lagar

Nothing in this Part affects the application by States of penalties prescribed

by their national law, nor the law of States which do not provide for penalties

prescribed in this Part.

Inget i denna del skall inverka på staternas tillämpning av straff som

föreskrivs i deras nationella lag eller på lagen i stater där de straff som

föreskrivs i denna del inte förekommer.

PART 8. APPEAL AND REVISION

DEL 8 ÖVERKLAGANDE OCH OMPRÖVNING

Article 81

Appeal against decision of acquittal or conviction or against sentence

Artikel 81

Överklagande av fällande och frikännande dom samt av straff

1. A decision under article 74 may be appealed in accordance with the Rules of

Procedure and Evidence as follows:

1. Ett beslut enligt artikel 74 får överklagas i överensstämmelse med bevis- och

 förfarandereglerna på följande sätt:

(a) The Prosecutor may make an appeal on any of the following grounds:

a) Åklagaren får överklaga på någon av följande grunder:

(i) Procedural error,

i) rättegångsfel,

(ii) Error of fact, or

ii) felaktig bevisvärdering, eller

(iii) Error of law;

iii) felaktig rättstillämpning.

(b) The convicted person, or the Prosecutor on that person''''s behalf, may make an

 appeal on any of the following grounds:

b) Den som har dömts för brott, eller åklagaren på den personens vägnar, får

överklaga på någon av följande grunder:

(i) Procedural error,

i) rättegångsfel,

(ii) Error of fact,

ii) felaktig bevisvärdering,

(iii) Error of law, or

iii) felaktig rättstillämpning, eller

(iv) Any other ground that affects the fairness or reliability of the

proceedings or decision.

iv) annan omständighet som påverkar förfarandets eller beslutets rättvishet

eller tillförlitlighet.

2. (a) A sentence may be appealed, in accordance with the Rules of Procedure and

 Evidence, by the Prosecutor or the convicted person on the ground of

disproportion between the crime and the sentence;

2. a) En dom får överklagas i enlighet med bevis- och förfarandereglerna av

åklagaren eller den dömde på grund av bristande proportion mellan brottet och

straffet.

(b) If on an appeal against sentence the Court considers that there are grounds

on which the conviction might be set aside, wholly or in part, it may invite the

 Prosecutor and the convicted person to submit grounds under article 81,

paragraph 1 (a) or (b), and may render a decision on conviction in accordance

with article 83;

b) Om Domstolen vid ett överklagande av ett straff finner att det finns skäl att

 helt eller delvis undanröja domen i ansvarsdelen, får den uppmana åklagaren och

 den dömde att anföra skäl i enlighet med punkt 1 a eller 1 b i denna artikel

och besluta i skuldfrågan i enlighet med artikel 83.

(c) The same procedure applies when the Court, on an appeal against conviction

only, considers that there are grounds to reduce the sentence under paragraph 2

(a).

c) Samma förfarande skall tillämpas när Domstolen vid ett överklagande som

endast avser skuldfrågan finner att det finns skäl att mildra straffet med stöd

av stycke a i denna punkt.

3. (a) Unless the Trial Chamber orders otherwise, a convicted person shall

remain in custody pending an appeal;

3. a) Om rättegångskammaren inte beslutar annat, skall den dömde kvarstanna i

häkte i avvaktan på att överklagandet behandlas.

(b) When a convicted person''''s time in custody exceeds the sentence of

imprisonment imposed, that person shall be released, except that if the

Prosecutor is also appealing, the release may be subject to the conditions under

 subparagraph (c) below;

b) Om den tid som den dömde har tillbringat i häkte överstiger det ådömda

fängelsestraffet, skall den dömde friges, förutom då även åklagaren överklagar,

varvid villkoren för frigivningen i stycke c nedan får tillämpas.

(c) In case of an acquittal, the accused shall be released immediately, subject

to the following:

c) Vid frikännande dom skall den tilltalade omedelbart friges med förbehåll för

följande bestämmelser:

(i) Under exceptional circumstances, and having regard, inter alia, to the

concrete risk of flight, the seriousness of the offence charged and the

probability of success on appeal, the Trial Chamber, at the request of the

Prosecutor, may maintain the detention of the person pending appeal;

i) I undantagsfall och med beaktande bland annat av den konkreta flyktrisken,

det åtalade brottets svårighetsgrad och utsikterna till framgång med ett

överklagande får rättegångskammaren på begäran av åklagaren upprätthålla

häktningen av personen i avvaktan på att överklagandet behandlas.

(ii) A decision by the Trial Chamber under subparagraph (c) (i) may be appealed

in accordance with the Rules of Procedure and Evidence.

ii) Ett beslut av rättegångskammaren med stöd av föregående stycke får

överklagas i enlighet med bevis- och förfarandereglerna.

4. Subject to the provisions of paragraph 3 (a) and (b), execution of the

decision or sentence shall be suspended during the period allowed for appeal and

 for the duration of the appeal proceedings.

4. Om inte annat följer av bestämmelserna i punkt 3 a och b i denna artikel,

skall verkställandet av avgörandet eller straffet anstå under tidsfristen för

överklagande eller under den tid som överklagandeförfarandet pågår.

Article 82

Appeal against other decisions

Artikel 82

Överklagande av andra beslut

1. Either party may appeal any of the following decisions in accordance with the

 Rules of Procedure and Evidence:

1. Vardera parten får överklaga följande beslut i enlighet med bevis- och

förfarandereglerna:

(a) A decision with respect to jurisdiction or admissibility;

a) Beslut angående Domstolens jurisdiktion eller om processförutsättningar.

(b) A decision granting or denying release of the person being investigated or

prosecuted;

b) Beslut om bifall eller avslag på en begäran om frigivning av en person som är

 föremål för förundersökning eller lagföring.

(c) A decision of the Pre-Trial Chamber to act on its own initiative under

article 56, paragraph 3;

c) Beslut av förundersökningskammaren att handla på eget initiativ med stöd av

artikel 56.3.

(d) A decision that involves an issue that would significantly affect the fair

and expeditious conduct of the proceedings or the outcome of the trial, and for

which, in the opinion of the Pre-Trial or Trial Chamber, an immediate resolution

 by the Appeals Chamber may materially advance the proceedings.

d) Beslut som rör en fråga som i väsentlig mån skulle inverka på ett rättvist

och snabbt rättsligt förfarande eller på utfallet av rättegången och där, enligt

 förundersöknings- eller rättegångskammarens mening, överklagandekammarens

omedelbara avgörande av frågan påtagligt skulle främja förfarandet.

2. A decision of the Pre-Trial Chamber under article 57, paragraph 3 (d), may be

 appealed against by the State concerned or by the Prosecutor, with the leave of

 the Pre-Trial Chamber. The appeal shall be heard on an expedited basis.

2. Ett beslut av förundersökningskammaren med stöd av artikel 57.3 d får

överklagas av den berörda staten eller av åklagaren med

förundersökningskammarens tillstånd. Överklagandet skall behandlas med förtur.

3. An appeal shall not of itself have suspensive effect unless the Appeals

Chamber so orders, upon request, in accordance with the Rules of Procedure and

Evidence.

3. Ett överklagande skall inte i sig själv ha uppskjutande verkan, såvida inte

överklagandekammaren på begäran förordnar om det med stöd av bevis- och

förfarandereglerna.

4. A legal representative of the victims, the convicted person or a bona fide

owner of property adversely affected by an order under article 75 may appeal

against the order for reparations, as provided in the Rules of Procedure and

Evidence.

4. En rättslig företrädare för brottsoffren, den dömde eller en rättmätig ägare

av egendom, som har lidit skada till följd av ett beslut i enlighet med artikel

75, får överklaga beslut om gottgörelse i enlighet med bevis- och

förfarandereglerna.

Article 83

Proceedings on appeal

Artikel 83

Förfarandet vid överklagande

1. For the purposes of proceedings under article 81 and this article, the

Appeals Chamber shall have all the powers of the Trial Chamber.

1. Överklagandekammaren skall med avseende på förfarandet enligt artikel 81 och

enligt denna artikel ha alla rättegångskammarens befogenheter.

2. If the Appeals Chamber finds that the proceedings appealed from were unfair

in a way that affected the reliability of the decision or sentence, or that the

decision or sentence appealed from was materially affected by error of fact or

law or procedural error, it may:

2. Om överklagandekammaren finner att den rättegång som överklagande gäller var

orättvis på ett sätt som har påverkat avgörandets eller straffmätningens

tillförlitlighet, eller att det avgörande eller det straff som har överklagats

är påtagligt påverkad av felaktig bevisvärdering, felaktig rättstillämpning

eller rättegångsfel får den

(a) Reverse or amend the decision or sentence; or

a) upphäva eller ändra avgörandet eller straffet, eller

(b) Order a new trial before a different Trial Chamber.

b) bestämma att en ny rättegång skall hållas inför en annan rättegångskammare.

For these purposes, the Appeals Chamber may remand a factual issue to the

original Trial Chamber for it to determine the issue and to report back

accordingly, or may itself call evidence to determine the issue. When the

decision or sentence has been appealed only by the person convicted, or the

Prosecutor on that person''''s behalf, it cannot be amended to his or her

detriment.

För dessa ändamål får överklagandekammaren återförvisa en sakfråga till den

ursprungliga rättegångskammaren för avgörande av frågan och återrapportering

till överklagandekammaren, som också själv har rätt att ta upp bevisning för att

 avgöra frågan. Om avgörandet eller straffet endast har överklagats av den dömde

 eller av åklagaren på den personens vägnar, får avgörandet eller straffet inte

ändras till hans eller hennes nackdel.

3. If in an appeal against sentence the Appeals Chamber finds that the sentence

is disproportionate to the crime, it may vary the sentence in accordance with

Part 7.

3. Om överklagandekammaren vid överklagande av ett straff finner att det inte

står i proportion till brottet, får den ändra straffet i enlighet med del 7.

4. The judgement of the Appeals Chamber shall be taken by a majority of the

judges and shall be delivered in open court. The judgement shall state the

reasons on which it is based. When there is no unanimity, the judgement of the

Appeals Chamber shall contain the views of the majority and the minority, but a

judge may deliver a separate or dissenting opinion on a question of law.

4. Överklagandekammarens dom skall fattas av en majoritet av domarna och

avkunnas offentligt. Domen skall ange de skäl på vilka den grundas. Om domarna

inte är eniga, skall överklagandekammarens dom ange majoritetens och

minoritetens synpunkter, men en domare får uttrycka en särskild eller avvikande

mening i en rättsfråga.

5. The Appeals Chamber may deliver its judgement in the absence of the person

acquitted or convicted.

5. Överklagandekammaren får meddela sin dom i frånvaro av den som dömts eller

frikänts för brott.

Article 84

Revision of conviction or sentence

Artikel 84

Omprövningbeträffande en fällande dom eller ett straff

1. The convicted person or, after death, spouses, children, parents or one

person alive at the time of the accused''''s death who has been given express

written instructions from the accused to bring such a claim, or the Prosecutor

on the person''''s behalf, may apply to the Appeals Chamber to revise the final

judgement of conviction or sentence on the grounds that:

1. Den som har fällts till ansvar för brott eller, efter hans eller hennes död,

makar, barn, föräldrar eller en annan person som var i livet vid den tilltalades

 död och som har fått skriftliga instruktioner från den tilltalade att

framställa en sådan begäran, eller åklagaren på den tilltalades vägnar, får hos

överklagandekammaren begära omprövning beträffande den lagakraftvunna fällande

domen eller straffet på följande grunder:

(a) New evidence has been discovered that:

a) att ny bevisning har framkommit

(i) Was not available at the time of trial, and such unavailability was not

wholly or partially attributable to the party making application; and

i) som inte var tillgänglig vid tiden för rättegången och detta förhållande inte

 helt eller delvis berodde på den part som begär omprövning,

(ii) Is sufficiently important that had it been proved at trial it would have

been likely to have resulted in a different verdict;

ii) som är av sådan betydelse att den, om den hade framlagts vid rättegången,

troligen skulle ha lett till annan utgång i målet;

(b) It has been newly discovered that decisive evidence, taken into account at

trial and upon which the conviction depends, was false, forged or falsified;

b) att det nyligen har framkommit att avgörande bevisning som beaktades vid

rättegången och på vilken den fällande domen beror, var falsk, förfalskad eller

förvanskad;

(c) One or more of the judges who participated in conviction or confirmation of

the charges has committed, in that case, an act of serious misconduct or serious

 breach of duty of sufficient gravity to justify the removal of that judge or

those judges from office under article 46.

c) att en eller flera av de domare som deltog i den fällande domen eller

bekräftelsen av åtalspunkterna, i det målet har gjort sig skyldig till

försummelse eller tjänsteförseelse av så allvarlig art att det motiverar

ifrågavarande domares entledigande med stöd av artikel 46.

2. The Appeals Chamber shall reject the application if it considers it to be

unfounded. If it determines that the application is meritorious, it may, as

appropriate:

2. Överklagandekammaren skall avvisa en ansökan om omprövning som den anser vara

 ogrundad. Om den finner att ansökan är välgrundad, får den, beroende på vad som

 är mest lämpligt,

(a) Reconvene the original Trial Chamber;

a) återinkalla den ursprungliga rättegångskammaren,

(b) Constitute a new Trial Chamber; or

b) inrätta en ny rättegångskammare, eller

(c) Retain jurisdiction over the matter,

c) behålla domsrätten över saken

with a view to, after hearing the parties in the manner set forth in the Rules

of Procedure and Evidence, arriving at a determination on whether the judgement

should be revised.

för att, efter att ha hört parterna på det sätt som föreskrivs i bevis- och

förfarandereglerna, avgöra om omprövning i målet skall beviljas.

Article 85

Compensation to an arrested or convicted person

Artikel 85

Skadestånd till en som arresterats eller dömts för brott

1. Anyone who has been the victim of unlawful arrest or detention shall have an

enforceable right to compensation.

1. Den som har utsatts för olaglig arrestering eller annat olagligt

frihetsberövande skall ha verkställbar rätt till skadestånd.

2. When a person has by a final decision been convicted of a criminal offence,

and when subsequently his or her conviction has been reversed on the ground that

 a new or newly discovered fact shows conclusively that there has been a

miscarriage of justice, the person who has suffered punishment as a result of

such conviction shall be compensated according to law, unless it is proved that

the non-disclosure of the unknown fact in time is wholly or partly attributable

to him or her.

2. Har en lagakraftvunnen dom varigenom någon har dömts för en brottslig gärning

 senare upphävts på grund av att en ny eller nyuppdagad omständighet som visat

att domen var felaktig, skall den som undergått straff till följd av domen

gottgöras enligt lag, med mindre att det visas att det helt eller delvis berott

på honom eller henne att den tidigare ej kända omständigheten inte blivit

uppdagad i tid.

3. In exceptional circumstances, where the Court finds conclusive facts showing

that there has been a grave and manifest miscarriage of justice, it may in its

discretion award compensation, according to the criteria provided in the Rules

of Procedure and Evidence, to a person who has been released from detention

following a final decision of acquittal or a termination of the proceedings for

that reason.

3. I undantagsfall kan Domstolen, om den finner att avgörande omständigheter

visar att ett grovt och uppenbart rättegångsfel har begåtts, skönsmässigt

tillerkänna skadestånd enligt de kriterier som föreskrivs i bevis- och

förfarandereglerna till den som har släppts ur fängsligt förvar efter en

lagakraftvunnen frikännande dom eller till följd av att rättegången har

avslutats av detta skäl.

PART 9. INTERNATIONAL COOPERATION AND JUDICIAL ASSISTANCE

DEL 9 INTERNATIONELLT SAMARBETE OCH RÄTTSLIG HJÄLP

Article 86

General obligation to cooperate

Artikel 86

Allmän skyldighet att samarbeta

States Parties shall, in accordance with the provisions of this Statute,

cooperate fully with the Court in its investigation and prosecution of crimes

within the jurisdiction of the Court.

Stadgeparterna skall i enlighet med bestämmelserna i denna stadga till fullo

samarbeta med Domstolen i fråga om förundersökningar och lagföring av brott som

omfattas av Domstolens jurisdiktion.

Article 87

Requests for cooperation: general provisions

Artikel 87

Framställning om samarbete: allmänna bestämmelser

1. (a) The Court shall have the authority to make requests to States Parties for

 cooperation. The requests shall be transmitted through the diplomatic channel

or any other appropriate channel as may be designated by each State Party upon

ratification, acceptance, approval or accession.

1. a) Domstolen skall ha befogenhet att göra framställningar till stadgeparterna

 om samarbete. Framställningar skall översändas på diplomatisk väg eller via

andra lämpliga kanaler som varje stadgepart får anvisa vid ratificering,

godtagande, godkännande eller anslutning.

Subsequent changes to the designation shall be made by each State Party in

accordance with the Rules of Procedure and Evidence.

Senare ändringar av sådana anvisningar skall göras av varje stadgepart i

enlighet med bevis- och förfarandereglerna.

(b) When appropriate, without prejudice to the provisions of subparagraph (a),

requests may also be transmitted through the International Criminal Police

Organization or any appropriate regional organization.

b) När det är lämpligt och utan att det skall inverka på bestämmelserna i stycke

 a ovan, får framställningar också göras via internationella

kriminalpolisorganisationen (Interpol) eller annan behörig regional

organisation.

2. Requests for cooperation and any documents supporting the request shall

either be in or be accompanied by a translation into an official language of the

 requested State or one of the working languages of the Court, in accordance

with the choice made by that State upon ratification, acceptance, approval or

accession.

2. Framställningar om samarbete och varje handling till stöd för framställningar

 skall antingen vara avfattad på eller åtföljas av en översättning till ett

officiellt språk i den anmodade staten eller på ett av Domstolens arbetsspråk i

enlighet med det val som denna stat har gjort vid ratificering, godtagande,

godkännande eller anslutning.

Subsequent changes to this choice shall be made in accordance with the Rules of

Procedure and Evidence.

Senare ändringar av detta val skall göras av stadgeparterna i enlighet med

bevis- och förfarandereglerna.

3. The requested State shall keep confidential a request for cooperation and any

 documents supporting the request, except to the extent that the disclosure is

necessary for execution of the request.

3. Den anmodade staten skall iaktta sekretess beträffande en framställning om

samarbete och varje handling till stöd för denna, utom i den omfattning som

offentlighet är nödvändig för att verkställa framställningen.

4. In relation to any request for assistance presented under this Part, the

Court may take such measures, including measures related to the protection of

information, as may be necessary to ensure the safety or physical or

psychological well-being of any victims, potential witnesses and their families.

 The Court may request that any information that is made available under this

Part shall be provided and handled in a manner that protects the safety and

physical or psychological well-being of any victims, potential witnesses and

their families.

4. Beträffande varje framställning om biträde gjord i enlighet med denna del får

 Domstolen vidta sådana åtgärder - däribland åtgärder med avseende på skydd av

uppgifter - som är nödvändiga för att trygga brottsoffrens, de möjliga vittnenas

 och deras anhörigas säkerhet eller fysiska eller psykiska välbefinnande.

Domstolen får begära att varje uppgift som har tillhandahållits i enlighet med

denna del överlämnas och behandlas på ett sådant sätt att brottsoffrens, de

möjliga vittnenas och deras familjers säkerhet och fysiska eller psykiska

välbefinnande skyddas.

5. (a) The Court may invite any State not party to this Statute to provide

assistance under this Part on the basis of an ad hoc arrangement, an agreement

with such State or any other appropriate basis.

5. a) Domstolen får uppmana stater som inte är parter i denna stadga att lämna

biträde enligt denna del med stöd av en tillfällig uppgörelse, en

överenskommelse med en sådan stat eller på någon annan lämplig grund.

(b) Where a State not party to this Statute, which has entered into an ad hoc

arrangement or an agreement with the Court, fails to cooperate with requests

pursuant to any such arrangement or agreement, the Court may so inform the

Assembly of States Parties or, where the Security Council referred the matter to

 the Court, the Security Council.

b) Om en stat som inte är part i denna stadga och som har ingått en tillfällig

uppgörelse eller en överenskommelse med Domstolen, inte ger det bistånd som

begärts i enlighet med en sådan uppgörelse eller överenskommelse, får Domstolen

underrätta partsförsamlingen eller säkerhetsrådet i fråga om ärenden som

hänskjutits till Domstolen av säkerhetsrådet.

6. The Court may ask any intergovernmental organization to provide information

or documents. The Court may also ask for other forms of cooperation and

assistance which may be agreed upon with such an organization and which are in

accordance with its competence or mandate.

6. Domstolen får begära uppgifter och handlingar av mellanstatliga

organisationer. Domstolen kan också begära andra former av samarbete och biträde

 som kan avtalas med en sådan organisation och som faller inom ramen för dess

behörighet eller mandat.

7. Where a State Party fails to comply with a request to cooperate by the Court

contrary to the provisions of this Statute, thereby preventing the Court from

exercising its functions and powers under this Statute, the Court may make a

finding to that effect and refer the matter to the Assembly of States Parties

or, where the Security Council referred the matter to the Court, to the Security

 Council.

7. Om en stadgepart i strid med bestämmelserna i denna stadga inte tillmötesgår

en framställning från Domstolen om samarbete och därvid hindrar Domstolen från

att fullgöra sina uppgifter och befogenheter enligt stadgan, får Domstolen

fastställa detta och hänskjuta frågan till partsförsamlingen eller

säkerhetsrådet, om det är rådet som har hänskjutit saken till Domstolen.

Article 88

Availability of procedures under national law

Artikel 88

Tillgång till förfaranden i nationell lag

States Parties shall ensure that there are procedures available under their

national law for all of the forms of cooperation which are specified under this

Part.

Stadgeparterna skall säkerställa att det i deras nationella lag finns

förfaranden tillgängliga som kan tillämpas för att genomföra alla de former av

samarbete som avses i denna del.

Article 89

Surrender of persons to the Court

Artikel 89

Överlämnande av personer till Domstolen

1. The Court may transmit a request for the arrest and surrender of a person,

together with the material supporting the request outlined in article 91, to any

 State on the territory of which that person may be found and shall request the

cooperation of that State in the arrest and surrender of such a person. States

Parties shall, in accordance with the provisions of this Part and the procedure

under their national law, comply with requests for arrest and surrender.

1. Domstolen kan översända en framställning om anhållande och överlämnande av en

 person tillsammans med de handlingar till stöd för framställningen som avses i

artikel 91 till varje stat inom vars territorium personen i fråga kan påträffas

och begära att den staten samarbetar i fråga om anhållande och överlämnande av

personen. Stadgeparterna skall i enlighet med bestämmelserna i denna del och med

 förfarandet i sin nationella lag bifalla framställningar om anhållande och

överlämnande.

2. Where the person sought for surrender brings a challenge before a national

court on the basis of the principle of ne bis in idem as provided in article 20,

 the requested State shall immediately consult with the Court to determine if

there has been a relevant ruling on admissibility. If the case is admissible,

the requested State shall proceed with the execution of the request. If an

admissibility ruling is pending, the requested State may postpone the execution

of the request for surrender of the person until the Court makes a determination

 on admissibility.

2. Om den som begärts överlämnad framställer en invändning till en nationell

domstol med stöd av principen om negativ rättskraft (ne bis in idem) enligt

artikel 20, skall den anmodade staten omedelbart samråda med Domstolen för att

fastställa om en prövning av betydelse har skett beträffande frågan om

processförutsättningar. Om målet kan tas upp till prövning, skall den anmodade

staten verkställa framställningen. Om frågan om processförutsättningar är

anhängig, får den anmodade staten uppskjuta verkställandet av begäran att

överlämna personen till dess att Domstolen har avgjort frågan om

processförutsättningar.

3. (a) A State Party shall authorize, in accordance with its national procedural

 law, transportation through its territory of a person being surrendered to the

Court by another State, except where transit through that State would impede or

delay the surrender.

3. a) En stadgepart skall i enlighet med sin nationella processlag medge

transitering genom sitt territorium av personer som överlämnas till Domstolen av

 en annan stat, utom i de fall transitering genom staten i fråga skulle hindra

eller fördröja överlämnandet.

(b) A request by the Court for transit shall be transmitted in accordance with

article 87. The request for transit shall contain:

b) En begäran om transitering från Domstolens sida skall göras i enlighet med

bestämmelserna i artikel 87. Begäran om transitering skall innehålla

(i) A description of the person being transported;

i) signalement på den som skall transporteras,

(i) A description of the person being transported;

ii) en kortfattad redogörelse för omständigheterna i fallet och dessas rättsliga

 rubricering, och

(iii) The warrant for arrest and surrender;

iii) häktningsbeslutet och begäran om överlämnande.

(c) A person being transported shall be detained in custody during the period of

 transit;

c) Den som skall transporteras skall hållas i fängsligt förvar under

transiteringsperioden.

(d) No authorization is required if the person is transported by air and no

landing is scheduled on the territory of the transit State;

d) Tillstånd fordras inte vid flygtransport om ingen landning planeras inom

transiteringsstatens territorium.

(e) If an unscheduled landing occurs on the territory of the transit State, that

 State may require a request for transit from the Court as provided for in

subparagraph (b). The transit State shall detain the person being transported

until the request for transit is received and the transit is effected, provided

that detention for purposes of this subparagraph may not be extended beyond 96

hours from the unscheduled landing unless the request is received within that

time.

e) Om en oplanerad landning äger rum inom transiteringsstatens territorium, får

den staten begära att Domstolen gör en framställning om transitering i enlighet

med bestämmelserna i stycke b i denna punkt. Transiteringsstaten skall hålla den

 som transporteras i fängsligt förvar till dess att begäran om transitering har

mottagits och transiteringen genomförts, under förutsättning att

frihetsberövande i det syfte som avses i detta stycke inte överskrider 96 timmar

 räknat från den oplanerade landningen, såvida inte framställningen har

mottagits inom denna tidsrymd.

4. If the person sought is being proceeded against or is serving a sentence in

the requested State for a crime different from that for which surrender to the

Court is sought, the requested State, after making its decision to grant the

request, shall consult with the Court.

4. Om den som eftersökte är föremål för lagföring eller avtjänar ett straff i

den anmodade staten för ett annat brott än det för vilket överlämnande till

Domstolen söks, skall den anmodade staten, sedan den har beslutat att bifalla

framställningen, samråda med Domstolen.

Article 90

Competing requests

Artikel 90

Konkurrerande framställningar

1. A State Party which receives a request from the Court for the surrender of a

person under article 89 shall, if it also receives a request from any other

State for the extradition of the same person for the same conduct which forms

the basis of the crime for which the Court seeks the person''''s surrender, notify

the Court and the requesting State of that fact.

1. Om en stadgepart mottar en framställning från Domstolen att överlämna en

person i enlighet med artikel 89, skall den, om den också mottar en

framställning från en annan stat att utlämna samma person för samma gärning, som

 utgör grunden för det brott för vilket Domstolen begär att personen överlämnas,

 underrätta Domstolen och den begärande staten om detta förhållande.

2. Where the requesting State is a State Party, the requested State shall give

priority to the request from the Court if:

2. När den begärande staten är en stadgepart, skall den anmodade staten ge

företräde åt Domstolens begäran,

(a) The Court has, pursuant to article 18 or 19, made a determination that the

case in respect of which surrender is sought is admissible and that

determination takes into account the investigation or prosecution conducted by

the requesting State in respect of its request for extradition; or

a) om Domstolen i enlighet med artiklarna 18 eller 19 har avgjort att

processförutsättningar föreligger i den sak för vilken överlämnande begärs och

att avgörandet beaktat den förundersökning eller lagföring som genomförts av den

 begärande staten med avseende på dess begäran om utlämning, eller

(b) The Court makes the determination described in subparagraph (a) pursuant to

the requested State''''s notification under paragraph 1.

b) om Domstolen fattar det avgörande som avses i stycke a i denna punkt till

följd av den begärande statens underrättelse i enlighet med punkt 1.

3. Where a determination under paragraph 2 (a) has not been made, the requested

State may, at its discretion, pending the determination of the Court under

paragraph 2 (b), proceed to deal with the request for extradition from the

requesting State but shall not extradite the person until the Court has

determined that the case is inadmissible. The Court''''s determination shall be

made on an expedited basis.

3. Om ett avgörande i enlighet med punkt 2 a inte har fattats, får den anmodade

staten, om den så önskar, i avvaktan på Domstolens avgörande enligt punkt 2 b

ovan, behandla framställningen om utlämning från den begärande staten, men skall

 inte utlämna personen förrän Domstolen har avgjort att processförutsättningar

saknas. Domstolen skall behandla ärendet med förtur.

4. If the requesting State is a State not Party to this Statute the requested

State, if it is not under an international obligation to extradite the person to

 the requesting State, shall give priority to the request for surrender from the

 Court, if the Court has determined that the case is admissible.

4. Om den begärande staten inte är stadgepart i denna stadga, skall den anmodade

 staten, om den inte är bunden av ett internationellt åtagande att utlämna den

eftersökte till den begärande staten, ge förtur åt Domstolens begäran om

överlämnande, om Domstolen har avgjort att processförutsättningar föreligger.

5. Where a case under paragraph 4 has not been determined to be admissible by

the Court, the requested State may, at its discretion, proceed to deal with the

request for extradition from the requesting State.

5. Om Domstolen inte har avgjort att processförutsättningar föreligger i ett

fall som avses i punkt 4 ovan, får den anmodade staten efter eget gottfinnande

behandla framställningen om utlämning från den begärande staten.

6. In cases where paragraph 4 applies except that the requested State is under

an existing international obligation to extradite the person to the requesting

State not Party to this Statute, the requested State shall determine whether to

surrender the person to the Court or extradite the person to the requesting

State. In making its decision, the requested State shall consider all the

relevant factors, including but not limited to:

6. I de fall där punkt 4 gäller, utom i de fall den anmodade staten är bunden av

 ett internationellt åtagande att utlämna den eftersökte till en begärande stat

som inte är part i denna stadga, skall den anmodade staten avgöra om den skall

överlämna personen till Domstolen eller utlämna personen till den begärande

staten. Vid sitt avgörande skall den anmodade staten beakta alla omständigheter

av betydelse, däribland, men inte uteslutande,

(a) The respective dates of the requests;

a) datum för de olika framställningarna,

(b) The interests of the requesting State including, where relevant, whether the

 crime was committed in its territory and the nationality of the victims and of

the person sought; and

b) den begärande statens intressen, däribland i tillämpliga fall om brottet har

begåtts inom dess territorium, samt brottsoffrens och den eftersöktes

nationalitet, och

(c) The possibility of subsequent surrender between the Court and the requesting

 State.

c) möjligheten till efterföljande överlämnande mellan Domstolen och den

begärande staten.

7. Where a State Party which receives a request from the Court for the surrender

 of a person also receives a request from any State for the extradition of the

same person for conduct other than that which constitutes the crime for which

the Court seeks the person''''s surrender:

7. Om en stadgepart mottar en begäran från Domstolen att överlämna en person och

 även mottar en begäran från en stat att utlämna samma person för en annan

gärning än den som utgör det brott för vilket Domstolen begär personens

överlämnande,

(a) The requested State shall, if it is not under an existing international

obligation to extradite the person to the requesting State, give priority to the

 request from the Court;

a) skall den anmodade staten, om den inte är bunden av ett internationellt

åtagande att utlämna den eftersökte till den begärande staten, ge förtur åt

Domstolens begäran;

(b) The requested State shall, if it is under an existing international

obligation to extradite the person to the requesting State, determine whether to

 surrender the person to the Court or to extradite the person to the requesting

State. In making its decision, the requested State shall consider all the

relevant factors, including but not limited to those set out in paragraph 6, but

 shall give special consideration to the relative nature and gravity of the

conduct in question.

b) skall den anmodade staten, om den är bunden av ett internationellt åtagande

att utlämna den eftersökte till den begärande staten, avgöra om den skall

överlämna personen till Domstolen eller utlämna personen till den begärande

staten. Vid sitt avgörande skall den anmodade staten beakta alla omständigheter

av betydelse, däribland, men inte uteslutande, de som anges i punkt 6 ovan, dock

 särskilt gärningarnas inbördes natur och svårighetsgrad.

8. Where pursuant to a notification under this article, the Court has determined

 a case to be inadmissible, and subsequently extradition to the requesting State

 is refused, the requested State shall notify the Court of this decision.

8. I de fall Domstolen som svar på en underrättelse i enlighet med denna artikel

 har avgjort att processförutsättningar saknas och framställningen om utlämning

till den begärande staten därefter avslås, skall den anmodade staten underrätta

Domstolen om sitt avgörande.

Article 91

Contents of request for arrest and surrender

Artikel 91

Innehållet i en framställning om anhållande och överlämnande

1. A request for arrest and surrender shall be made in writing. In urgent cases,

 a request may be made by any medium capable of delivering a written record,

provided that the request shall be confirmed through the channel provided for in

 article 87, paragraph 1 (a).

1. En framställning om anhållande och överlämnande skall vara skriftlig. I

brådskande fall får den göras på varje sätt som möjliggör översändande av ett

skriftligt meddelande, förutsatt att den bekräftas på det sätt som avses i

artikel 87.1 a.

2. In the case of a request for the arrest and surrender of a person for whom a

warrant of arrest has been issued by the Pre-Trial Chamber under article 58, the

 request shall contain or be supported by:

2. En framställning om anhållande och överlämnande av en person för vilken ett

häktningsbeslut har meddelats av förundersökningskammaren med stöd av artikel 58

 skall innehålla eller stödjas av följande:

(a) Information describing the person sought, sufficient to identify the person,

 and information as to that person''''s probable location;

a) Ett tillräckligt noggrant signalement på den som begärts överlämnad för att

möjliggöra identifiering och uppgifter om personens troliga uppehållsort.

(b) A copy of the warrant of arrest; and

b) En kopia av häktningsbeslutet.

(c) Such documents, statements or information as may be necessary to meet the

requirements for the surrender process in the requested State, except that those

 requirements should not be more burdensome than those applicable to requests

for extradition pursuant to treaties or arrangements between the requested State

 and other States and should, if possible, be less burdensome, taking into

account the distinct nature of the Court.

c) Sådana handlingar, redogörelser eller uppgifter som kan behövas för att

uppfylla villkoren för överlämnande i den anmodade staten med förbehåll för att

dessa villkor inte bör vara mer betungande än villkoren för en framställning om

utlämning i enlighet med fördrag eller överenskommelser som gäller mellan den

anmodade staten och andra stater, utan bör om möjligt vara mindre betungande med

 hänsyn till Domstolens särskilda beskaffenhet.

3. In the case of a request for the arrest and surrender of a person already

convicted, the request shall contain or be supported by:

3. I fråga om en framställning om anhållande och överlämnande av en tidigare

dömd person skall framställningen innehålla eller stödjas av följande:

(a) A copy of any warrant of arrest for that person;

a) En kopia av varje häktningsbeslutet rörande den som begärs överlämnad.

(b) A copy of the judgement of conviction;

b) En kopia av den fällande domen.

(c) Information to demonstrate that the person sought is the one referred to in

the judgement of conviction; and

c) Uppgifter som styrker att den eftersökte är samma person som den fällande

domen avser.

(d) If the person sought has been sentenced, a copy of the sentence imposed and,

 in the case of a sentence for imprisonment, a statement of any time already

served and the time remaining to be served.

d) Om den eftersökte har ådömts ett straff, uppgifter om strffet, och, om

straffet är fängelsestraff, uppgift om avtjänad tid och återstående strafftid.

4. Upon the request of the Court, a State Party shall consult with the Court,

either generally or with respect to a specific matter, regarding any

requirements under its national law that may apply under paragraph 2 (c). During

 the consultations, the State Party shall advise the Court of the specific

requirements of its national law.

4. På Domstolens begäran skall en stadgepart samråda med Domstolen, antingen i

allmänhet eller om ett visst ärende, angående villkor enligt stadgepartens lag

som kan gälla i enlighet med punkt 2 c i denna artikel. Vid samrådet skall

stadgeparten upplysa Domstolen om de särskilda villkoren i sin nationella lag.

Article 92

Provisional arrest

Artikel 92

Provisoriskt anhållande

1. In urgent cases, the Court may request the provisional arrest of the person

sought, pending presentation of the request for surrender and the documents

supporting the request as specified in article 91.

1. I brådskande fall får Domstolen begära provisoriskt anhållande av den

eftersökte i avvaktan på att framställningen om överlämnande och de övriga

handlingar som anges i artikel 91 till stöd härför överlämnas.

2. The request for provisional arrest shall be made by any medium capable of

delivering a written record and shall contain:

2. Framställningen om provisoriskt anhållande skall göras på ett sätt som

möjliggör överföring av ett skriftligt meddelande och skall innehålla följande:

(a) Information describing the person sought, sufficient to identify the person,

 and information as to that person''''s probable location;

a) Uppgifter som beskriver den eftersökte, tillräckliga för att identifiera

denne och uppgifter om personens troliga uppehållsort.

(b) A concise statement of the crimes for which the person''''s arrest is sought

and of the facts which are alleged to constitute those crimes, including, where

possible, the date and location of the crime;

b) En kortfattad redogörelse för de brott för vilka personen begärs provisoriskt

 anhållen och för de omständigheter vari dessa brott påstås bestå, innefattande,

 när det är möjligt, tid och plats för brottet.

(c) A statement of the existence of a warrant of arrest or a judgement of

conviction against the person sought; and

c) Uppgift om det finns ett häktningsbeslut eller en fällande dom mot den

eftersökte.

(d) A statement that a request for surrender of the person sought will follow.

d) En förklaring att en framställning om överlämnande av den eftersökte kommer

att lämnas.

3. A person who is provisionally arrested may be released from custody if the

requested State has not received the request for surrender and the documents

supporting the request as specified in article 91 within the time limits

specified in the Rules of Procedure and Evidence. However, the person may

consent to surrender before the expiration of this period if permitted by the

law of the requested State. In such a case, the requested State shall proceed to

 surrender the person to the Court as soon as possible.

3. Den som är provisoriskt anhållen får friges om den anmodade staten inte har

mottagit en framställning om överlämnande med sådana handlingar till stöd för

denna som anges i artikel 91 inom de tidsgränser som anges i bevis- och

förfarandereglerna. Personen får dock gå med på att bli överlämnad före utgången

 av denna tid, om detta medges i den anmodade statens lag. I så fall skall den

anmodade staten vidta åtgärder för att överlämna personen till Domstolen så

snart som möjligt.

4. The fact that the person sought has been released from custody pursuant to

paragraph 3 shall not prejudice the subsequent arrest and surrender of that

person if the request for surrender and the documents supporting the request are

 delivered at a later date.

4. Den omständigheten att den eftersökte har frigetts med stöd av punkt 3 skall

inte hindra ett senare anhållande och överlämnande om framställningen om

överlämnande med övriga handlingar till stöd för denna överlämnas senare.

Article 93

Other forms of cooperation

Artikel 93

Andra former av samarbete

1. States Parties shall, in accordance with the provisions of this Part and

under procedures of national law, comply with requests by the Court to provide

the following assistance in relation to investigations or prosecutions:

1. Stadgeparterna skall i överensstämmelse med bestämmelserna i denna del och i

enlighet med förfaranden i nationell rätt efterkomma Domstolens framställningar

om att lämna bistånd i samband med förundersökning eller lagföring:

(a) The identification and whereabouts of persons or the location of items;

a) Identifiering och efterforskning av personer eller egendom.

(b) The taking of evidence, including testimony under oath, and the production

of evidence, including expert opinions and reports necessary to the Court;

b) Bevisupptagning, däribland vittnesmål under ed, och framtagande av bevis,

däribland expertutlåtanden och rapporter som är nödvändiga för Domstolen.

(c) The questioning of any person being investigated or prosecuted;

c) Förhör med personer som är föremål för förundersökning eller lagföring.

(d) The service of documents, including judicial documents;

d) Delgivning av handlingar, innefattande rättsliga handlingar.

(e) Facilitating the voluntary appearance of persons as witnesses or experts

before the Court;

e) Underlättande för personer att frivilligt inställa sig som vittnen eller

sakkunniga inför Domstolen.

(f) The temporary transfer of persons as provided in paragraph 7;

f) Tillfälligt överförande av personer i enlighet med bestämmelserna i punkt 7 i

 denna artikel.

(g) The examination of places or sites, including the exhumation and examination

 of grave sites;

g) Undersökning av platser och lokaler, innefattande öppnande och undersökning

av gravplatser.

(h) The execution of searches and seizures;

h) Husrannsakan och beslag.

(i) The provision of records and documents, including official records and

documents;

i) Tillhandahållande av uppteckningar och handlingar, däribland officiella

protokoll och handlingar.

(j) The protection of victims and witnesses and the preservation of evidence;

j) Skydd av brottsoffer och vittnen och säkerställande av bevisning.

(k) The identification, tracing and freezing or seizure of proceeds, property

and assets and instrumentalities of crimes for the purpose of eventual

forfeiture, without prejudice to the rights of bona fide third parties; and

k) Identifiering, uppspårande och säkrande eller omhändertagande av utbyte,

egendom och tillgångar samt hjälpmedel vid brott i syfte att möjliggöra ett

senare förverkande, utan intrång på en rättmätig tredje mans rättigheter.

(l) Any other type of assistance which is not prohibited by the law of the

requested State, with a view to facilitating the investigation and prosecution

of crimes within the jurisdiction of the Court.

l) Varje annan form av bistånd inte är förbjuden i den anmodade statens lag för

att främja förundersökning och lagföring av brott som omfattas av Domstolens

jurisdiktion.

2. The Court shall have the authority to provide an assurance to a witness or an

 expert appearing before the Court that he or she will not be prosecuted,

detained or subjected to any restriction of personal freedom by the Court in

respect of any act or omission that preceded the departure of that person from

the requested State.

2. Domstolen skall ha befogenhet att till ett vittne eller en sakkunnig som

inställer sig inför Domstolen avge en försäkran att han eller hon inte skall

lagföras, fängslas eller underkastas någon inskränkning av sin personliga frihet

 av Domstolen för någon gärning eller underlåtelse som har inträffat före

personens avresa från den anmodade staten.

3. Where execution of a particular measure of assistance detailed in a request

presented under paragraph 1, is prohibited in the requested State on the basis

of an existing fundamental legal principle of general application, the requested

 State shall promptly consult with the Court to try to resolve the matter. In

the consultations, consideration should be given to whether the assistance can

be rendered in another manner or subject to conditions. If after consultations

the matter cannot be resolved, the Court shall modify the request as necessary.

3. Om lämnande av en viss form av bistånd som anges i en framställning som

överlämnats med stöd av punkt 1 är förbjuden i den anmodade staten på grund av

en befintlig grundläggande rättslig princip med allmän tillämplighet, skall den

anmodade staten ofördröjligen samråda med Domstolen för att söka uppnå en

lösning av frågan. Härvid skall beaktas om bistånd kan ges på annat sätt eller

med förbehåll. Om frågan inte kan lösas genom samråd, skall Domstolen ändra sin

framställning på erforderligt sätt.

4. In accordance with article 72, a State Party may deny a request for

assistance, in whole or in part, only if the request concerns the production of

any documents or disclosure of evidence which relates to its national security.

4. En stadgepart får i enlighet med artikel 72 helt eller delvis avslå en

framställning om bistånd endast om begäran avser framtagande av handlingar eller

 utlämnande av bevis som berör dess nationella säkerhet.

5. Before denying a request for assistance under paragraph 1 (l), the requested

State shall consider whether the assistance can be provided subject to specified

 conditions, or whether the assistance can be provided at a later date or in an

alternative manner, provided that if the Court or the Prosecutor accepts the

assistance subject to conditions, the Court or the Prosecutor shall abide by

them.

5. Innan en framställning om sådant bistånd som avses i punkt 1 l avslås skall

den anmodade staten pröva om hjälpen kan ges på särskilda villkor eller lämnas

vid en senare tidpunkt eller på ett annat sätt, under förutsättning att

Domstolen eller åklagaren, om de godtar att få hjälpen på vissa villkor, följer

dem.

6. If a request for assistance is denied, the requested State Party shall

promptly inform the Court or the Prosecutor of the reasons for such denial.

6. Om en anmodad stadgepart avslår en framställning om bistånd, skall den

ofördröjligen underrätta Domstolen eller åklagaren om anledningen till detta.

7. (a) The Court may request the temporary transfer of a person in custody for

purposes of identification or for obtaining testimony or other assistance. The

person may be transferred if the following conditions are fulfilled:

7. a) Domstolen kan begära tillfälligt överförande av en frihetsberövad person

för identifiering, för att uppta ett vittnesmål eller för annat bistånd.

Personen får överföras om följande villkor är uppfyllda:

(i) The person freely gives his or her informed consent to the transfer; and

i) Att personen i medvetande om vad saken gäller och av fri vilja går med på

överförandet.

(ii) The requested State agrees to the transfer, subject to such conditions as

that State and the Court may agree.

ii) Att den anmodade staten samtycker till överförandet på de villkor som staten

 och Domstolen kan bestämma.

(b) The person being transferred shall remain in custody. When the purposes of

the transfer have been fulfilled, the Court shall return the person without

delay to the requested State.

b) Den som överförs skall hållas i fängsligt förvar. När syftet med överförandet

 har uppfyllts skall Domstolen ofördröjligen återsända personen till den

anmodade staten.

8. (a) The Court shall ensure the confidentiality of documents and information,

except as required for the investigation and proceedings described in the

request.

8. a) Domstolen skall säkerställa sekretess för handlingar och uppgifter med

undantag för vad som krävs för den förundersökning och lagföring som angivits i

framställningen.

(b) The requested State may, when necessary, transmit documents or information

to the Prosecutor on a confidential basis. The Prosecutor may then use them

solely for the purpose of generating new evidence.

b) Den anmodade staten får när så är nödvändigt överföra handlingar eller

uppgifter till åklagaren på konfidentiell grund. Åklagaren får då endast använda

 dem för att få fram ny bevisning.

(c) The requested State may, on its own motion or at the request of the

Prosecutor, subsequently consent to the disclosure of such documents or

information. They may then be used as evidence pursuant to the provisions of

Parts 5 and 6 and in accordance with the Rules of Procedure and Evidence.

c) Den anmodade staten får därefter på eget initiativ eller på begäran av

åklagaren ge sitt samtycke till att innehållet i sådana handlingar eller

uppgifter lämnas ut. Dessa får då användas som bevisning i enlighet med

bestämmelserna i del 5 och 6 och i bevis- och förfarandereglerna.

9. (a) (i) In the event that a State Party receives competing requests, other

than for surrender or extradition, from the Court and from another State

pursuant to an international obligation, the State Party shall endeavour, in

consultation with the Court and the other State, to meet both requests, if

necessary by postponing or attaching conditions to one or the other request.

9. a) i) Om en stadgepart mottar konkurrerande framställningar om annat än

överlämnande eller utlämning från Domstolen och från en annan stat med stöd av

ett internationellt åtagande, skall parten eftersträva att i samråd med

Domstolen och den andra staten tillmötesgå båda framställningarna, om så är

nödvändigt genom att uppskjuta eller ställa villkor för endera av dem.

(ii) Failing that, competing requests shall be resolved in accordance with the

principles established in article 90.

ii) Om detta inte är möjligt, skall frågan om konkurrerande framställningar

lösas i överensstämmelse med de principer som fastställs i artikel 90.

(b) Where, however, the request from the Court concerns information, property or

 persons which are subject to the control of a third State or an international

organization by virtue of an international agreement, the requested States shall

 so inform the Court and the Court shall direct its request to the third State

or international organization.

b) Om emellertid Domstolens framställning avser uppgifter, egendom eller

personer som är underställda en tredje stats kontroll eller en mellanfolklig

organisation i kraft av en internationell överenskommelse, skall den anmodade

staten meddela Domstolen detta och Domstolen skall då rikta sin framställning

till den tredje staten eller den mellanfolkliga organisationen.

10. (a) The Court may, upon request, cooperate with and provide assistance to a

State Party conducting an investigation into or trial in respect of conduct

which constitutes a crime within the jurisdiction of the Court or which

constitutes a serious crime under the national law of the requesting State.

10. a) Domstolen får på begäran samarbeta med och bistå en stadgepart som

genomför en förundersökning eller en lagföring avseende gärningar som utgör ett

brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion eller som utgör ett allvarligt

brott enligt lagen i den begärande staten.

(b) (i) The assistance provided under subparagraph (a) shall include, inter

alia:

b) i) Det bistånd som avses i stycke a skall bland annat innefatta följande:

a. The transmission of statements, documents or other types of evidence obtained

 in the course of an investigation or a trial conducted by the Court; and

a. Översändande av redogörelser, handlingar eller andra former av bevis som

upptagits under en förundersökning eller en rättegång vid Domstolen, och

b. The questioning of any person detained by order of the Court;

b. förhör med personer som häktats efter beslut av Domstolen.

(ii) In the case of assistance under subparagraph (b) (i) a:

ii) För det bistånd som avses i stycke b i a. ovan. skall gälla att,

a. If the documents or other types of evidence have been obtained with the

assistance of a State, such transmission shall require the consent of that

State;

a. om handlingarna eller andra bevis har upptagits med bistånd av en stat, krävs

 den statens medgivande för översändandet, och

b. If the statements, documents or other types of evidence have been provided by

 a witness or expert, such transmission shall be subject to the provisions of

article 68.

b. om redogörelserna, handlingarna eller andra bevis har lämnats av ett vittne

eller en sakkunnig, gäller bestämmelserna i artikel 68 för översändandet.

(c) The Court may, under the conditions set out in this paragraph, grant a

request for assistance under this paragraph from a State which is not a Party to

 this Statute.

c) Domstolen får på de villkor som anges i denna punkt bifalla en framställning

om bistånd i enlighet med denna punkt från en stat som inte är part i denna

stadga.

Article 94

Postponement of execution of a request in respect of ongoing investigation or

prosecution

Artikel 94

Uppskov med att verkställa en framställning på grund av pågående förundersökning

 eller lagföring

1. If the immediate execution of a request would interfere with an ongoing

investigation or prosecution of a case different from that to which the request

relates, the requested State may postpone the execution of the request for a

period of time agreed upon with the Court. However, the postponement shall be no

 longer than is necessary to complete the relevant investigation or prosecution

in the requested State. Before making a decision to postpone, the requested

State should consider whether the assistance may be immediately provided subject

 to certain conditions.

1. Om ett omedelbart verkställande av en framställning skulle störa en pågående

förundersökning eller lagföring i ett annat ärende än det som framställningen

gäller, får den anmodade staten uppskjuta verkställandet av framställningen

under en tid som skall avtalas med Domstolen. Uppskovet skall dock inte vara

längre än vad som erfordras för att fullfölja förundersökningen eller

lagföringen i den anmodade staten. Innan ett beslut om uppskov fattas, skall den

 anmodade staten överväga om bistånd kan lämnas omedelbart på vissa villkor.

2. If a decision to postpone is taken pursuant to paragraph 1, the Prosecutor

may, however, seek measures to preserve evidence, pursuant to article 93,

paragraph 1 (j).

2. Om ett beslut om uppskov fattas i enlighet med punkt 1, får åklagaren dock

begära att åtgärder vidtas för att säkerställa bevis i enlighet med artikel 93.1

 j.

Article 95

Postponement of execution of a request in respect of an admissibility challenge

Artikel 95

Uppskov med verkställande av en framställning på grund av en invändning om

bristande processförutsättningar

Where there is an admissibility challenge under consideration by the Court

pursuant to article 18 or 19, the requested State may postpone the execution of

a request under this Part pending a determination by the Court, unless the Court

 has specifically ordered that the Prosecutor may pursue the collection of such

evidence pursuant to article 18 or 19.

Om Domstolen är i färd med att pröva en invändning om bristande

processförutsättningar i enlighet med artikel 18 eller 19, får den anmodade

staten skjuta upp verkställandet av en framställning enligt denna del i avvaktan

 på Domstolens avgörande, såvida Domstolen inte särskilt har beslutat att

åklagaren får fortsätta att ta upp sådan bevisning i enlighet med artiklarna 18

eller 19.

Article 96

Contents of request for other forms of assistance under article 93

Artikel 96

Vad en framställning om andra former av bistånd enligt artikel 93 skall

innehålla

1. A request for other forms of assistance referred to in article 93 shall be

made in writing. In urgent cases, a request may be made by any medium capable of

 delivering a written record, provided that the request shall be confirmed

through the channel provided for in article 87, paragraph 1 (a).

1. En framställning om andra former av bistånd enligt artikel 93 skall göras

skriftligen. I brådskande fall får en framställning göras på varje sätt som

möjliggör översändande av ett skriftligt meddelande, förutsatt att den bekräftas

 på det sätt som avses i artikel 87.1 a.

2. The request shall, as applicable, contain or be supported by the following:

2. En framställning skall innehålla eller stödjas av följande uppgifter:

(a) A concise statement of the purpose of the request and the assistance sought,

 including the legal basis and the grounds for the request;

a) En kortfattad redogörelse för syftet med framställningen och det bistånd som

begärs med angivande av den rättsliga grunden och skälen för framställningen.

(b) As much detailed information as possible about the location or

identification of any person or place that must be found or identified in order

for the assistance sought to be provided;

b) Så mycket detaljuppgifter som möjligt om den person eller den plats som måste

 lokaliseras eller identifieras för att begärt bistånd skall kunna lämnas.

(c) A concise statement of the essential facts underlying the request;

c) En kortfattad redogörelse för de huvudsakliga omständligheter som föranleder

framställningen.

(d) The reasons for and details of any procedure or requirement to be followed;

d) Skälen och närmare anvisningar för något förfarande eller villkor som skall

följas.

(e) Such information as may be required under the law of the requested State in

order to execute the request; and

e) De uppgifter som kan krävas enligt den anmodade statens lag för att

verkställa framställningen.

(f) Any other information relevant in order for the assistance sought to be

provided.

f) Övriga uppgifter av betydelse för att kunna lämna det begärda biståndet.

3. Upon the request of the Court, a State Party shall consult with the Court,

either generally or with respect to a specific matter, regarding any

requirements under its national law that may apply under paragraph 2 (e). During

 the consultations, the State Party shall advise the Court of the specific

requirements of its national law.

3. När en stadgepart har mottagit en framställning från Domstolen, skall den

samråda med Domstolen, antingen i allmänhet eller om ett visst ärende, angående

villkor enligt stadgepartens lag som kan gälla i enlighet med punkt 2 e. Härvid

skall stadgeparten upplysa Domstolen om de särskilda villkoren i sin nationella

lag.

4. The provisions of this article shall, where applicable, also apply in respect

 of a request for assistance made to the Court.

4. Bestämmelserna i denna artikel skall i tillämpliga delar också gälla för en

framställning om bistånd som gjorts till Domstolen.

Article 97

Consultations

Artikel 97

Samråd

Where a State Party receives a request under this Part in relation to which it

identifies problems which may impede or prevent the execution of the request,

that State shall consult with the Court without delay in order to resolve the

matter. Such problems may include, inter alia:

När en stadgepart mottar en framställning enligt denna del och därvid

identifierar problem som skulle kunna försvåra eller förhindra att den

verkställs, skall den utan dröjsmål samråda med Domstolen för att finna en

lösning. Problemen kan bland annat innefatta följande:

(a) Insufficient information to execute the request;

a) Otillräckliga uppgifter för att verkställa framställningen.

(b) In the case of a request for surrender, the fact that despite best efforts,

the person sought cannot be located or that the investigation conducted has

determined that the person in the requested State is clearly not the person

named in the warrant; or

b) I fall av en framställning om överlämnande, den omständigheten att den

eftersökte trots alla ansträngningar inte kan påträffas eller att en utredning

visar att personen i den anmodade staten klart och tydligt inte är samma person

som avses i häktningsbeslutet.

(c) The fact that execution of the request in its current form would require the

 requested State to breach a pre-existing treaty obligation undertaken with

respect to another State.

c) Den omständigheten att verkställande av framställningen i dess förevarande

form skulle kräva att den anmodade staten bryter mot ett befintligt

fördragsåtagande gentemot en annan stat.

Article 98

Cooperation with respect to waiver of immunity and consent to surrender

Artikel 98

Samarbete i fråga om hävande av immunitet och samtycke till överlämnande

1. The Court may not proceed with a request for surrender or assistance which

would require the requested State to act inconsistently with its obligations

under international law with respect to the State or diplomatic immunity of a

person or property of a third State, unless the Court can first obtain the

cooperation of that third State for the waiver of the immunity.

1. Domstolen får inte göra en framställning om överlämnande eller om bistånd som

 skulle ålägga den anmodade staten att handla i strid med sina folkrättsliga

åtaganden avseende den statsimmunitet eller den diplomatiska immunitet som

tillkommer en person eller egendom som tillhör en tredje stat, om Domstolen inte

 först kan erhålla denna tredje stats medverkan för att häva immuniteten.

2. The Court may not proceed with a request for surrender which would require

the requested State to act inconsistently with its obligations under

international agreements pursuant to which the consent of a sending State is

required to surrender a person of that State to the Court, unless the Court can

first obtain the cooperation of the sending State for the giving of consent for

the surrender.

2. Domstolen får inte göra en framställning om överlämnande som skulle ålägga

den anmodade staten att handla i strid med sina åtaganden i enlighet med

internationella överenskommelser enligt vilka en sändande stats samtycke krävs

för att överlämna en person från den staten till Domstolen, om Domstolen inte

först kan erhålla den sökande statens medverkan att ge sitt samtycke till

överlämnandet.

Article 99

Execution of requests under articles 93 and 96

Artikel 99

Verkställande av framställningar i enlighet med artiklarna 93 och 96

1. Requests for assistance shall be executed in accordance with the relevant

procedure under the law of the requested State and, unless prohibited by such

law, in the manner specified in the request, including following any procedure

outlined therein or permitting persons specified in the request to be present at

 and assist in the execution process.

1. Framställningar om bistånd skall verkställas i enlighet med det tillämpliga

förfarandet enligt den anmodade statens lag och, såvida det inte är förbjudet i

denna stats lag, på det sätt som anges i framställningen, varvid det förfarande

som anges i framställningen skall följas och de personer som där anges skall

tillåtas att närvara vid eller medverka i verkställandeförfarandet.

2. In the case of an urgent request, the documents or evidence produced in

response shall, at the request of the Court, be sent urgently.

2. Om framställningen brådskar, skall de handlingar eller den bevisning som

iordningställts som svar sändas skyndsamt på Domstolens begäran.

3. Replies from the requested State shall be transmitted in their original

language and form.

3. Svar från den anmodade staten skall översändas i ursprunglig språkversion och

 form.

4. Without prejudice to other articles in this Part, where it is necessary for

the successful execution of a request which can be executed without any

compulsory measures, including specifically the interview of or taking evidence

from a person on a voluntary basis, including doing so without the presence of

the authorities of the requested State Party if it is essential for the request

to be executed, and the examination without modification of a public site or

other public place, the Prosecutor may execute such request directly on the

territory of a State as follows:

4. Utan att det skall inverka på tillämpningen av andra artiklar i denna del,

får åklagaren, om det är nödvändigt för att framgångsrikt kunna verkställa en

framställning som kan verkställas utan tvångsåtgärder, vilket särskilt

innefattar förhör med eller upptagande av bevisning från en person som

frivilligt medverkar, även när detta sker utan att den anmodade stadgepartens

myndigheter är närvarande, om det är av avgörande betydelse för att

framställningen skall kunna verkställas och en undersökning av en offentlig

lokal eller en annan offentlig plats utan att denna förändras, verkställa en

sådan framställning direkt på en stats territorium enligt följande:

(a) When the State Party requested is a State on the territory of which the

crime is alleged to have been committed, and there has been a determination of

admissibility pursuant to article 18 or 19, the Prosecutor may directly execute

such request following all possible consultations with the requested State

Party;

a) Om den anmodade stadgeparten är en stat inom vars territorium brottet påstås

ha förövats och det har avgjorts att processörutsättningar föreligger i enlighet

 med artikel 18 eller 19, får åklagaren direkt verkställa framställningen sedan

allt samråd som är möjligt har skett med den anmodade stadgeparten.

(b) In other cases, the Prosecutor may execute such request following

consultations with the requested State Party and subject to any reasonable

conditions or concerns raised by that State Party. Where the requested State

Party identifies problems with the execution of a request pursuant to this

subparagraph it shall, without delay, consult with the Court to resolve the

matter.

b) I andra fall får åklagaren verkställa en sådan begäran efter samråd med den

anmodade stadgeparten och med förbehåll för alla skäliga villkor och

invändningar som rests av stadgeparten i fråga. Om den anmodade stadgeparten

uppmärksammar svårigheter med att verkställa en framställning enligt detta

stycke, skall den ofördröjligen samråda med Domstolen för att lösa frågan.

5. Provisions allowing a person heard or examined by the Court under article 72

to invoke restrictions designed to prevent disclosure of confidential

information connected with national security shall also apply to the execution

of requests for assistance under this article.

5. De bestämmelser som tillåter att en person hörs av Domstolen med stöd av

artikel 72 får åberopa de inskränkningar som är avsedda att förebygga att

hemliga uppgifter avslöjas som har samband med nationellt försvar eller säkerhet

 skall också gälla vid verkställandet av framställningar om bistånd enligt denna

 artikel.

Article 100

Costs

Artikel 100

Kostnader

1. The ordinary costs for execution of requests in the territory of the

requested State shall be borne by that State, except for the following, which

shall be borne by the Court:

1. Den anmodade staten skall bära de ordinarie kostnaderna för att verkställa

framställningar inom sitt territorium utom följande kostnader, som skall bäras

av Domstolen:

(a) Costs associated with the travel and security of witnesses and experts or

the transfer under article 93 of persons in custody;

a) Kostnader för vittnens och sakkunnigas resor och säkerhet och för överförande

 av frihetsberövade i enlighet med artikel 93.

(b) Costs of translation, interpretation and transcription;

b) Kostnader för översättning, tolkning och utskrifter.

(c) Travel and subsistence costs of the judges, the Prosecutor, the Deputy

Prosecutors, the Registrar, the Deputy Registrar and staff of any organ of the

Court;

c) Resor och traktamenten för domarna, åklagaren, den biträdande åklagaren,

registratorn, den biträdande registratorn och tjänstemännen i Domstolens organ.

(d) Costs of any expert opinion or report requested by the Court;

d) Kostnader för sakkunnigutlåtanden eller -rapporter som begärts av Domstolen.

(e) Costs associated with the transport of a person being surrendered to the

Court by a custodial State; and

e) Kostnader för transport av en person som överlämnats till Domstolen av en

förvarsstat.

(f) Following consultations, any extraordinary costs that may result from the

execution of a request.

f) Efter samråd, alla extraordinära kostnader som sammanhänger med

verkställandet av en framställning.

2. The provisions of paragraph 1 shall, as appropriate, apply to requests from

States Parties to the Court. In that case, the Court shall bear the ordinary

costs of execution.

2. Bestämmelserna i punkt 1 skall på motsvarande sätt tillämpas på

framställningar från stadgeparter till Domstolen. I sådana fall skall Domstolen

bära de ordinarie kostnaderna för verkställandet.

Article 101

Rule of speciality

Artikel 101

Specialitetsprincipen

1. A person surrendered to the Court under this Statute shall not be proceeded

against, punished or detained for any conduct committed prior to surrender,

other than the conduct or course of conduct which forms the basis of the crimes

for which that person has been surrendered.

1. Den som har överlämnats till Domstolen med stöd av denna stadga skall inte

lagföras, straffas eller hållas i fängsligt förvar för någon annan gärning

begången före överlämnandet än den eller de gärningar som utgör grunden för de

brott för vilka personen har överlämnats.

2. The Court may request a waiver of the requirements of paragraph 1 from the

State which surrendered the person to the Court and, if necessary, the Court

shall provide additional information in accordance with article 91. States

Parties shall have the authority to provide a waiver to the Court and should

endeavour to do so.

2. Domstolen får av den stat som har överlämnat personen begära dispens från

kraven i punkt 1 i denna artikel och, om så erfordras, skall Domstolen lämna

ytterligare uppgifter i enlighet med artikel 91. Stadgeparterna skall ha

befogenhet att bevilja Domstolen sådan dispens och bör sträva efter att göra

det.

Article 102

Use of terms

Artikel 102

Användning av begrepp

For the purposes of this Statute:

I denna stadga används följande begrepp:

(a) "surrender" means the delivering up of a person by a State to the Court,

pursuant to this Statute.

a) överlämnande betyder att en stat överlämnar en person till Domstolen i

enlighet med denna stadga,

(b) "extradition" means the delivering up of a person by one State to another as

 provided by treaty, convention or national legislation.

b) utlämning betyder att en stat utlämnar en person till en annan stat med stöd

av fördrag, konventioner eller nationell lagstiftning.

PART 10. ENFORCEMENT

DEL 10 VERKSTÄLLIGHET

Article 103

Role of States in enforcement of sentences of imprisonment

Artikel 103

Staters roll i verkställande av fängelsestraff

1. (a) A sentence of imprisonment shall be served in a State designated by the

Court from a list of States which have indicated to the Court their willingness

to accept sentenced persons.

1. a) En fängelsedom skall avtjänas i en stat som utses av Domstolen från en

förteckning över stater som har meddelat Domstolen att de är villiga att ta emot

 dömda personer.

(b) At the time of declaring its willingness to accept sentenced persons, a

State may attach conditions to its acceptance as agreed by the Court and in

accordance with this Part.

b) När en stat förklarar sig villig att ta emot dömda personer får den ställa

villkor för detta vilka skall godkännas av Domstolen och vara förenliga med

bestämmelserna i denna del.

(c) A State designated in a particular case shall promptly inform the Court

whether it accepts the Court''''s designation.

c) En stat som utsetts av Domstolen i ett bestämt fall skall omedelbart meddela

om den godtar Domstolens val.

2. (a) The State of enforcement shall notify the Court of any circumstances,

including the exercise of any conditions agreed under paragraph 1, which could

materially affect the terms or extent of the imprisonment. The Court shall be

given at least 45 days'''' notice of any such known or foreseeable circumstances.

During this period, the State of enforcement shall take no action that might

prejudice its obligations under article 110.

2. a) Verkställighetsstaten skall underrätta Domstolen om eventuella

omständigheter, däribland tillämpning av villkor som avtalats i enlighet med

punkt 1 i denna artikel, som i sak kan inverka på villkoren eller tiden för

fängelsevistelsen. Domstolen skall senast 45 dagar i förväg underrättas om

förekomsten av några kända eller förutsedda omständigheter av detta slag. Under

denna tid skall verkställighetsstaten inte vidta några åtgärder som kan inverka

menligt på dess åtaganden enligt artikel 110.

(b) Where the Court cannot agree to the circumstances referred to in

subparagraph (a), it shall notify the State of enforcement and proceed in

accordance with article 104, paragraph 1.

b) Om Domstolen inte kan godta de omständigheter som avses i a, skall den

meddela verkställighetsstaten och handla i enlighet med artikel 104.1.

3. In exercising its discretion to make a designation under paragraph 1, the

Court shall take into account the following:

3. När Domstolen utövar sin befogenhet att utse en verkställighetsstat i

enlighet med punkt 1, skall den beakta följande:

(a) The principle that States Parties should share the responsibility for

enforcing sentences of imprisonment, in accordance with principles of equitable

distribution, as provided in the Rules of Procedure and Evidence;

a) Principen att stadgeparterna skall dela ansvaret att verkställa fängelsedomar

 i enlighet med de principer om rättvis fördelning som finns i bevis- och

förfarandereglerna.

(b) The application of widely accepted international treaty standards governing

the treatment of prisoners;

b) Att en allmänt godtagen standard för behandling av intagna enligt

internationella fördrag tillämpas.

(c) The views of the sentenced person;

c) Den dömdes synpunkter.

(d) The nationality of the sentenced person;

d) Den dömdes nationalitet.

(e) Such other factors regarding the circumstances of the crime or the person

sentenced, or the effective enforcement of the sentence, as may be appropriate

in designating the State of enforcement.

e) Sådana andra omständigheter med avseende på brottet, den dömde eller det

faktiska verkställandet av straffet som kan vara lämpliga vid utseende av

verkställighetsstaten.

4. If no State is designated under paragraph 1, the sentence of imprisonment

shall be served in a prison facility made available by the host State, in

accordance with the conditions set out in the headquarters agreement referred to

 in article 3, paragraph 2. In such a case, the costs arising out of the

enforcement of a sentence of imprisonment shall be borne by the Court.

4. Om ingen stat har utsetts i enlighet med punkt 1, skall fängelsestraffet

avtjänas i en kriminalvårdsanstalt som tillhandahålls av värdstaten i enlighet

med de villkor som anges i den högkvartersöverenskommelse som avses i artikel

3.2. I så fall skall kostnaderna för verkställandet av ett fängelsestraff bäras

av Domstolen.

Article 104

Change in designation of State of enforcement

Artikel 104

Ändring av verkställighetsstat

1. The Court may, at any time, decide to transfer a sentenced person to a prison

 of another State.

1. Domstolen får när som helst besluta att överföra en dömd person till en

kriminalvårdsanstalt i en annan stat.

2. A sentenced person may, at any time, apply to the Court to be transferred

from the State of enforcement.

2. En dömd person får när som helst ansöka hos Domstolen om att bli överförd

från verkställighetsstaten.

Article 105

Enforcement of the sentence

Artikel 105

Verkställighet av straff

1. Subject to conditions which a State may have specified in accordance with

article 103, paragraph 1 (b), the sentence of imprisonment shall be binding on

the States Parties, which shall in no case modify it.

1. Med beaktande av sådana villkor som en stat kan ha ställt med stöd av artikel

 103.1 b skall fängelsestraffet vara bindande för stadgeparterna, vilka inte i

något fall får ändra det.

2. The Court alone shall have the right to decide any application for appeal and

 revision. The State of enforcement shall not impede the making of any such

application by a sentenced person.

2. Domstolen ensam skall ha rätt att pröva ett överklagande eller en ansökan om

omprövning. Verkställighetsstaten skall inte hindra en dömd person från att göra

 en sådan framställning.

Article 106

Supervision of enforcement of sentences and conditions of imprisonment

Artikel 106

Överinseende av straffverkställighet och fängelseförhållanden

1. The enforcement of a sentence of imprisonment shall be subject to the

supervision of the Court and shall be consistent with widely accepted

international treaty standards governing treatment of prisoners.

1. Verkställigheten av en fängelsedom skall stå under Domstolens överinseende

och vara förenlig med en allmänt godtagen standard för behandling av intagna

enligt internationella fördrag.

2. The conditions of imprisonment shall be governed by the law of the State of

enforcement and shall be consistent with widely accepted international treaty

standards governing treatment of prisoners; in no case shall such conditions be

more or less favourable than those available to prisoners convicted of similar

offences in the State of enforcement.

2. Fängelseförhållandena skall bestämmas av verkställighetsstatens lagar och

vara förenliga en allmänt godtagen standard för behandling av intagna enligt

internationella fördrag. Dessa förhållanden skall inte i något fall vara bättre

eller sämre än de som står till buds för intagna som fällts för likvärdiga brott

 i verkställighetsstaten.

3. Communications between a sentenced person and the Court shall be unimpeded

and confidential.

3. Kommunikationerna mellan en intagen och Domstolen skall inte hindras och

kunna ske förtroligt.

Article 107

Transfer of the person upon completion of sentence

Artikel 107

Överförande av personer efter avtjänat straff

1. Following completion of the sentence, a person who is not a national of the

State of enforcement may, in accordance with the law of the State of

enforcement, be transferred to a State which is obliged to receive him or her,

or to another State which agrees to receive him or her, taking into account any

wishes of the person to be transferred to that State, unless the State of

enforcement authorizes the person to remain in its territory.

1. Efter avtjänat straff kan en person som inte är medborgare i

verkställighetsstaten i enlighet med dennas lag överföras till en stat som är

skyldig att ta emot honom eller henne eller till en annan stat som är villig att

 ta emot honom eller henne varvid den personens önskemål skall beaktas, såvida

inte verkställighetsstaten tillåter personen att stanna inom sitt territorium.

2. If no State bears the costs arising out of transferring the person to another

 State pursuant to paragraph 1, such costs shall be borne by the Court.

2. Om ingen stat bestrider kostnaderna för överförandet till en annan stat i

enlighet med punkt 1, skall de bäras av Domstolen.

3. Subject to the provisions of article 108, the State of enforcement may also,

in accordance with its national law, extradite or otherwise surrender the person

 to a State which has requested the extradition or surrender of the person for

purposes of trial or enforcement of a sentence.

3. Under iakttagande av bestämmelserna i artikel 108 får verkställighetsstaten

också i enlighet med sin nationella lag utlämna eller på annat sätt överlämna

personen till den stat som begärt hans utlämning eller överlämnande personen

till den stat som har begärt hans eller hennes utlämning eller överlämnande för

lagföring eller verkställande av straff.

Article 108

Limitation on the prosecution or punishment of other offences

Artikel 108

Inskränkning i fråga om lagföring och bestraffning för andra brott

1. A sentenced person in the custody of the State of enforcement shall not be

subject to prosecution or punishment or to extradition to a third State for any

conduct engaged in prior to that person''''s delivery to the State of enforcement,

unless such prosecution, punishment or extradition has been approved by the

Court at the request of the State of enforcement.

1. En dömd person som befinner sig i fängsligt förvar i verkställighetsstaten

skall inte lagföras, bestraffas eller utlämnas till tredje stat för en gärning

som ägt rum före överlämnandet till verkställighetsstaten, såvida inte

lagföringen, bestraffningen eller utlämningen har godkänts av Domstolen på

begäran av verkställighetsstaten.

2. The Court shall decide the matter after having heard the views of the

sentenced person.

2. Domstolen skall avgöra frågan efter att ha hört den dömde.

3. Paragraph 1 shall cease to apply if the sentenced person remains voluntarily

for more than 30 days in the territory of the State of enforcement after having

served the full sentence imposed by the Court, or returns to the territory of

that State after having left it.

3. Punkt 1 i denna artikel skall upphöra att gälla om den dömde frivilligt

stannar kvar mer än 30 dagar inom verkställighetsstatens territorium efter att

ha avtjänat hela det straff som bestämts av Domstolen eller återvänder till

staten efter att ha lämnat den.

Article 109

Enforcement of fines and forfeiture measures

Artikel 109

Verkställighet av bötesstraff och förverkande av egendom

1. States Parties shall give effect to fines or forfeitures ordered by the Court

 under Part 7, without prejudice to the rights of bona fide third parties, and

in accordance with the procedure of their national law.

1. Stadgeparter skall ge verkan åt bötesstraff och förverkande av egendom som

beslutats av Domstolen i enlighet med del 7 utan att det skall inkräkta på de

rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man och i enlighet med det

rättsliga förfarandet i deras nationella lagstiftning.

2. If a State Party is unable to give effect to an order for forfeiture, it

shall take measures to recover the value of the proceeds, property or assets

ordered by the Court to be forfeited, without prejudice to the rights of bona

fide third parties.

2. Om en stadgepart inte kan verkställa ett förverkandebeslut, skall den vidta

åtgärder för att återvinna värdet av utbyte av brott, egendom eller tillgångar

som Domstolen har förklarat förverkade utan att detta skall inverka på de

rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man.

3. Property, or the proceeds of the sale of real property or, where appropriate,

 the sale of other property, which is obtained by a State Party as a result of

its enforcement of a judgement of the Court shall be transferred to the Court.

3. Egendom, intäkter från avyttring av fast egendom och, där så är tillämpligt,

avyttring av annan egendom som en stadgepart har erhållit vid verkställande av

en dom av Domstolen skall överföras till denna.

Article 110

Review by the Court concerning reduction of sentence

Artikel 110

Domstolens prövning av strafflindring

1. The State of enforcement shall not release the person before expiry of the

sentence pronounced by the Court.

1. Verkställighetsstaten skall inte frige en intagen innan det straff som

Domstolen bestämt har avtjänats.

2. The Court alone shall have the right to decide any reduction of sentence, and

 shall rule on the matter after having heard the person.

2. Domstolen ensam skall ha rätt att bestämma om strafflindring och skall avgöra

 frågan efter att hört den intagne.

3. When the person has served two thirds of the sentence, or 25 years in the

case of life imprisonment, the Court shall review the sentence to determine

whether it should be reduced. Such a review shall not be conducted before that

time.

3. När den intagne har avtjänat två tredjedelar av straffet, eller 25 år i fråga

 om ett livstidsstraff, skall Domstolen ompröva straffet för att bestämma om det

 skall lindras. Omprövningen skall inte göras dessförinnan.

4. In its review under paragraph 3, the Court may reduce the sentence if it

finds that one or more of the following factors are present:

4. I sin omprövning i enlighet med punkt 3 i denna artikel får Domstolen lindra

straffet om den finner att en eller flera av följande förhållanden föreligger:

(a) The early and continuing willingness of the person to cooperate with the

Court in its investigations and prosecutions;

a) Att den intagne tidigt och fortlöpande varit villig att samarbeta med

Domstolen under förundersökningen och lagföringen.

(b) The voluntary assistance of the person in enabling the enforcement of the

judgements and orders of the Court in other cases, and in particular providing

assistance in locating assets subject to orders of fine, forfeiture or

reparation which may be used for the benefit of victims; or

b) Att den intagne frivilligt har bidragit till att möjliggöra verkställande av

domar och domstolsbeslut i andra mål och särskilt att han eller hon har bidragit

 till att lokalisera tillgångar som är föremål för ådömande av böter,

förverkande eller gottgörelse som kan användas till förmån för brottsoffer.

(c) Other factors establishing a clear and significant change of circumstances

sufficient to justify the reduction of sentence, as provided in the Rules of

Procedure and Evidence.

c) Andra förhållanden som innebär en klar och väsentlig förändring av

omständigheterna vilken är tillräcklig för att berättiga strafflindring i

enlighet med bestämmelserna i bevis- och förfarandereglerna.

5. If the Court determines in its initial review under paragraph 3 that it is

not appropriate to reduce the sentence, it shall thereafter review the question

of reduction of sentence at such intervals and applying such criteria as

provided for in the Rules of Procedure and Evidence.

5. Om Domstolen vid sin första prövning enligt punkt 3 i denna artikel finner

att det saknas skäl för lindring av straffet, skall den därefter pröva frågan om

 strafflindring med de mellanrum och med tillämpning av de kriterier som

föreskrivs i bevis- och förfarandereglerna.

Article 111

Escape

Artikel 111

Rymning

If a convicted person escapes from custody and flees the State of enforcement,

that State may, after consultation with the Court, request the person''''s

surrender from the State in which the person is located pursuant to existing

bilateral or multilateral arrangements, or may request that the Court seek the

person''''s surrender, in accordance with Part 9. It may direct that the person be

delivered to the State in which he or she was serving the sentence or to another

 State designated by the Court.

Om en dömd avviker från fängelset och flyr från verkställighetsstaten, får denna

 stat efter samråd med Domstolen begära att personen överlämnas från den stat i

vilken personen påträffas i överensstämmelse med gällande bilaterala eller

multilaterala avtal eller hemställa att Domstolen begär att personen överlämnas

i enlighet med del 9. Domstolen får bestämma att personen överförs till den stat

 i vilken han eller hon avtjänade straffet eller till en annan stat som

Domstolen utser.

PART 11. ASSEMBLY OF STATES PARTIES

DEL 11 STADGEPARTSFÖRSAMLINGEN

Article 112

Assembly of States Parties

Artikel 112

Stadgepartsförsamlingen

1. An Assembly of States Parties to this Statute is hereby established. Each

State Party shall have one representative in the Assembly who may be accompanied

 by alternates and advisers. Other States which have signed this Statute or the

Final Act may be observers in the Assembly.

1. Härmed upprättas en församling av parterna i denna stadga. Varje stadgepart

skall ha ett ombud i församlingen som får åtföljas av ställföreträdare och

rådgivare. Övriga stater som har undertecknat denna stadga eller slutakten får

delta som observatörer i församlingen.

2. The Assembly shall:

2. Församlingen skall

(a) Consider and adopt, as appropriate, recommendations of the Preparatory

Commission;

a) behandla och, i förekommande fall, anta rekommendationer från den

förberedande kommissionen,

(b) Provide management oversight to the Presidency, the Prosecutor and the

Registrar regarding the administration of the Court;

b) utöva tillsyn över presidiet, åklagaren och registratorn i förvaltningen av

Domstolen,

(c) Consider the reports and activities of the Bureau established under

paragraph 3 and take appropriate action in regard thereto;

c) behandla rapporter från och verksamheten i den byrå som upprättas med stöd av

 punkt 3 i denna artikel och vidta de åtgärder som föranleds därav,

(d) Consider and decide the budget for the Court;

d) behandla och fastställa Domstolens budget,

(e) Decide whether to alter, in accordance with article 36, the number of

judges;

e) besluta om ändring av antalet domare i enlighet med artikel 36,

(f) Consider pursuant to article 87, paragraphs 5 and 7, any question relating

to non-cooperation;

f) behandla frågor om bristande samarbete enligt artikel 87.5 och 87.7,

(g) Perform any other function consistent with this Statute or the Rules of

Procedure and Evidence.

g) fullgöra de övriga uppgifter som följer av denna stadga och bevis- och

förfarandereglerna.

3. (a) The Assembly shall have a Bureau consisting of a President, two

Vice-Presidents and 18 members elected by the Assembly for three-year terms.

3. a) Församlingen skall ha en byrå vari skall ingå en ordförande, två vice

ordförande och 18 ledamöter valda av församlingen på tre år.

(b) The Bureau shall have a representative character, taking into account, in

particular, equitable geographical distribution and the adequate representaion

of the principal legal systems of the world.

b) Byrån skall vara representativ, varvid hänsyn särskilt skall tas till en

skälig geografisk fördelning och en adekvat representation av världens

huvudrättssystem.

(c) The Bureau shall meet as often as necessary, but at least once a year. It

shall assist the Assembly in the discharge of its responsibilities.

c) Byrån skall sammanträda så ofta det är nödvändigt, dock minst en gång om

året. Den skall biträda församlingen vid dess fullgörande av sina åligganden.

4. The Assembly may establish such subsidiary bodies as may be necessary,

including an independent oversight mechanism for inspection, evaluation and

investigation of the Court, in order to enhance its efficiency and economy.

4. Församlingen får upprätta sådana underorgan som kan vara nödvändiga,

däribland en oberoende kontrollmekanism för inspektion, utvärdering och

undersökning av Domstolen så att den administreras så effektivt och ekonomiskt

som möjligt.

5. The President of the Court, the Prosecutor and the Registrar or their

representatives may participate, as appropriate, in meetings of the Assembly and

 of the Bureau.

5. Domstolens president, åklagaren och registratorn eller deras företrädare får

på lämpligt sätt delta i församlingens och byråns möten.

6. The Assembly shall meet at the seat of the Court or at the Headquarters of

the United Nations once a year and, when circumstances so require, hold special

sessions. Except as otherwise specified in this Statute, special sessions shall

be convened by the Bureau on its own initiative or at the request of one third

of the States Parties.

6. Församlingen skall sammanträda vid Domstolens säte eller i Förenta

nationernas högkvarter en gång om året och skall, om det motiveras av

omständigheterna, hålla extrasessioner. Om inte annat anges i denna stadga,

skall extrasessioner sammankallas av byrån på dess eget initiativ eller på

begäran av en tredjedel av stadgeparterna.

7. Each State Party shall have one vote. Every effort shall be made to reach

decisions by consensus in the Assembly and in the Bureau. If consensus cannot be

 reached, except as otherwise provided in the Statute:

7. Varje stadgepart skall ha en röst. Församlingen och byrån skall göra sitt

yttersta för att uppnå enhälliga beslut. Om enhällighet inte kan uppnås och om

inte annat föreskrivs i denna stadga,

(a) Decisions on matters of substance must be approved by a two-thirds majority

of those present and voting provided that an absolute majority of States Parties

 constitutes the quorum for voting;

a) skall beslut i sakfrågor godkännas med två tredjedels majoritet av närvarande

 och röstande parter, varvid en absolut majoritet av parterna skall fordras för

beslutsförhet vid omröstningar,

(b) Decisions on matters of procedure shall be taken by a simple majority of

States Parties present and voting.

b) skall beslut i procedurfrågor fattas med enkel majoritet av närvarande och

röstande parter.

8. A State Party which is in arrears in the payment of its financial

contributions towards the costs of the Court shall have no vote in the Assembly

and in the Bureau if the amount of its arrears equals or exceeds the amount of

the contributions due from it for the preceding two full years. The Assembly

may, nevertheless, permit such a State Party to vote in the Assembly and in the

Bureau if it is satisfied that the failure to pay is due to conditions beyond

the control of the State Party.

8. En stadgepart som inte har betalt sitt ekonomiska bidrag för att bestrida

Domstolens kostnader skall inte ha rösträtt i församlingen och byrån om det

resterande skuldbeloppet är lika med eller högre än det bidrag stadgeparten

varit skyldig att erlägga för de föregående två hela åren. Församlingen får dock

 tillåta en sådan part att rösta i församlingen och i byrån om den har förvissat

 sig om att underlåtenheten att betala beror på förhållanden över vilka parten

saknar kontroll.

9. The Assembly shall adopt its own rules of procedure.

9. Församlingen skall anta sin egen arbetsordning.

10. The official and working languages of the Assembly shall be those of the

General Assembly of the United Nations.

10. Församlingens officiella språk och arbetsspråk skall vara desamma som

Förenta nationernas generalförsamlings språk.

PART 12. FINANCING

DEL 12 FINANSIERING

Article 113

Financial Regulations

Artikel 113

Regler för den ekonomiska förvaltningen

Except as otherwise specifically provided, all financial matters related to the

Court and the meetings of the Assembly of States Parties, including its Bureau

and subsidiary bodies, shall be governed by this Statute and the Financial

Regulations and Rules adopted by the Assembly of States Parties.

Där det inte uttryckligen föreskrivs annat, skall denna stadga och de regler och

 föreskrifter för den ekonomiska förvaltningen som antagits av

stadgepartsförsamlingen gälla alla ekonomiska frågor som berör Domstolen och

möten med församlingen, inklusive dess byrå och underorgan.

Article 114

Payment of expenses

Artikel 114

Täckning av kostnader

Expenses of the Court and the Assembly of States Parties, including its Bureau

and subsidiary bodies, shall be paid from the funds of the Court.

Domstolens och stadgepartsförsamlingens kostnader, däri inbegripet byråns och

underorganens kostnader, skall betalas med Domstolens medel.

Article 115

Funds of the Court and of the Assembly of States Parties

Artikel 115

Domstolens och stadgepartsförsamlingens tillgångar

The expenses of the Court and the Assembly of States Parties, including its

Bureau and subsidiary bodies, as provided for in the budget decided by the

Assembly of States Parties, shall be provided by the following sources:

Domstolens och stadgepartsförsamlingens kostnader, däri inbegripet byråns och

underorganens kostnader, enligt den budget som har fastställts av församlingen

skall täckas från följande källor:

(a) Assessed contributions made by States Parties;

a) Uttaxerade bidrag från stadgeparterna.

(b) Funds provided by the United Nations, subject to the approval of the General

 Assembly, in particular in relation to the expenses incurred due to referrals

by the Security Council.

b) Medel från Förenta nationerna som godkänts av generalförsamlingen, särskilt

med avseende på kostnader med anledning av hänskjutanden från säkerhetsrådet.

Article 116

Voluntary contributions

Artikel 116

Frivilliga bidrag

Without prejudice to article 115, the Court may receive and utilize, as

additional funds, voluntary contributions from Governments, international

organizations, individuals, corporations and other entities, in accordance with

relevant criteria adopted by the Assembly of States Parties.

Utan hinder av bestämmelserna i artikel 115 får Domstolen som extra medel ta

emot och använda frivilliga bidrag från regeringar, internationella

organisationer, enskilda personer, bolag och andra enheter i enlighet med de

tillämpliga kriterier som antagits av stadgepartsförsamlingen.

Article 117

Assessment of contributions

Artikel 117

Uttaxerande av bidrag

The contributions of States Parties shall be assessed in accordance with an

agreed scale of assessment, based on the scale adopted by the United Nations for

 its regular budget and adjusted in accordance with the principles on which that

 scale is based.

Stadgeparternas bidrag skall uttaxeras i överensstämmelse med en överenskommen

bidragsskala som grundas på den skala som antagits av Förenta nationerna för

dess reguljära budget och justerats i enlighet med de principer som ligger till

grund för denna skala.

Article 118

Annual audit

Artikel 118

Årlig revision

The records, books and accounts of the Court, including its annual financial

statements, shall be audited annually by an independent auditor.

Domstolens protokoll, böcker och räkenskaper, däri inbegripet dess

årsredovisning, skall granskas årligen av en oberoende revisor.

PART 13. FINAL CLAUSES

DEL 13 SLUTBESTÄMMELSER

Article 119

Settlement of disputes

Artikel 119

Tvistlösning

1. Any dispute concerning the judicial functions of the Court shall be settled

by the decision of the Court.

1. Tvister som kan uppkomma om Domstolens rättskipande verksamhet skall avgöras

av Domstolen själv.

2. Any other dispute between two or more States Parties relating to the

interpretation or application of this Statute which is not settled through

negotiations within three months of their commencement shall be referred to the

Assembly of States Parties. The Assembly may itself seek to settle the dispute

or may make recommendations on further means of settlement of the dispute,

including referral to the International Court of Justice in conformity with the

Statute of that Court.

2. Övriga tvister mellan två eller flera stadgeparter om tolkningen eller

tillämpningen av denna stadga, som inte kan lösas genom förhandlingar inom tre

månader från det att de har uppkommit, skall hänskjutas till

stadgepartsförsamlingen. Denna får själv försöka lösa tvisten eller lämna

rekommendationer om andra sätt att lösa tvisten, däribland hänskjutande till

Internationella domstolen i enlighet med dennas stadga.

Article 120

Reservations

Artikel 120

Reservationer

No reservations may be made to this Statute.

Inga reservationer får göras mot denna stadga.

Article 121

Amendments

Artikel 121

Ändringar

1. After the expiry of seven years from the entry into force of this Statute,

any State Party may propose amendments thereto. The text of any proposed

amendment shall be submitted to the Secretary-General of the United Nations, who

 shall promptly circulate it to all States Parties.

1. När sju år har förflutit från denna stadgas ikraftträdande får stadgeparterna

 föreslå ändringar av stadgan. Texten till ändringsförslag skall inlämnas till

Förenta nationernas generalsekreterare som omedelbart skall delge den till alla

stadgeparter.

2. No sooner than three months from the date of notification, the Assembly of

States Parties, at its next meeting, shall, by a majority of those present and

voting, decide whether to take up the proposal. The Assembly may deal with the

proposal directly or convene a Review Conference if the issue involved so

warrants.

2. Tidigast tre månader efter dagen för delgivningen skall nästkommande möte med

 stadgepartsförsamlingen, med en majoritet av närvarande och röstande parter,

besluta om förslaget skall tas upp till behandling. Församlingen kan behandla

förslaget direkt eller sammankalla en översynskonferens, om detta motiveras av

den aktuella frågan.

3. The adoption of an amendment at a meeting of the Assembly of States Parties

or at a Review Conference on which consensus cannot be reached shall require a

two-thirds majority of States Parties.

3. För att anta en ändring vid ett möte med stadgepartsförsamlingen eller vid en

 översynskonferens fordras två tredjedels majoritet av parterna, om enhällighet

inte kan uppnås.

4. Except as provided in paragraph 5, an amendment shall enter into force for

all States Parties one year after instruments of ratification or acceptance have

 been deposited with the Secretary-General of the United Nations by

seven-eighths of them.

4. Med förbehåll för bestämmelserna i punkt 5 i denna artikel skall en ändring

träda i kraft för alla stadgeparter ett år efter det att ratifikations- eller

godtagandeinstrument har deponerats hos Förenta nationernas generalsekreterare

av sju åttondelar av parterna.

5. Any amendment to articles 5, 6, 7 and 8 of this Statute shall enter into

force for those States Parties which have accepted the amendment one year after

the deposit of their instruments of ratification or acceptance. In respect of a

State Party which has not accepted the amendment, the Court shall not exercise

its jurisdiction regarding a crime covered by the amendment when committed by

that State Party''''s nationals or on its territory.

5. Ändringar i artiklarna 5-8 skall träda i kraft för de stadgeparter som har

godtagit dem ett år efter det att dessa parter har deponerat sina ratifikations-

 eller godtagandeinstrument. I fråga om en part som inte har godtagit ändringen

skall Domstolen inte utöva sin jurisdiktion med avseende på brott som omfattas

av ändringen, om brottet har förövats av partens egna medborgare eller inom

partens eget territorium.

6. If an amendment has been accepted by seven-eighths of States Parties in

accordance with paragraph 4, any State Party which has not accepted the

amendment may withdraw from this Statute with immediate effect, notwithstanding

article 127, paragraph 1, but subject to article 127, paragraph 2, by giving

notice no later than one year after the entry into force of such amendment.

6. Om en ändring har godkänts av sju åttondelar av stadgeparterna i enlighet med

 punkt 4 i denna artikel, får en part som inte har godkänt ändringen frånträda

denna stadga med omedelbar verkan utan hinder av artikel 127.1, men med

iakttagande av artikel 127.2, genom underrättelse senast ett år efter en sådan

ändrings ikraftträdande.

7. The Secretary-General of the United Nations shall circulate to all States

Parties any amendment adopted at a meeting of the Assembly of States Parties or

at a Review Conference.

7. Förenta nationernas generalsekreterare skall delge alla stadgeparter alla

ändringar som antagits vid ett möte med stadgepartsförsamlingen eller vid en

översynskonferens.

Article 122

Amendments to provisions of an institutional nature

Artikel 122

Ändring av institutionella bestämmelser

1. Amendments to provisions of this Statute which are of an exclusively

institutional nature, namely, article 35, article 36, paragraphs 8 and 9,

article 37, article 38, article 39, paragraphs 1 (first two sentences), 2 and 4,

 article 42, paragraphs 4 to 9, article 43, paragraphs 2 and 3, and articles 44,

 46, 47 and 49, may be proposed at any time, notwithstanding article 121,

paragraph 1, by any State Party. The text of any proposed amendment shall be

submitted to the Secretary-General of the United Nations or such other person

designated by the Assembly of States Parties who shall promptly circulate it to

all States Parties and to others participating in the Assembly.

1. Ändringar av bestämmelser i denna stadga som är av uteslutande institutionell

 karaktär, nämligen artikel 35, artikel 36.8-9, artiklarna 37 och 38, artikel

39.1 (de två första meningarna), artikel 39.2, artikel 39.4, artikel 42.4-9,

artikel 43.2-3 samt artiklarna 44, 46, 47 och 49, får föreslås när som helst av

varje stadgepart utan hinder av bestämmelserna i artikel 121.1. Texten till

ändringsförslag skall inlämnas till Förenta nationernas generalsekreterare,

eller till en sådan annan person som kan ha utsetts av stadgepartsförsamlingen,

vilken omedelbart skall delge alla parter och andra som deltar i församlingen.

2. Amendments under this article on which consensus cannot be reached shall be

adopted by the Assembly of States Parties or by a Review Conference, by a

two-thirds majority of States Parties. Such amendments shall enter into force

for all States Parties six months after their adoption by the Assembly or, as

the case may be, by the Conference.

2. Ändringar som avses i denna artikel skall antas av stadgepartsförsamlingen

eller av en översynskonferens med två tredjedels majoritet av stadgeparterna, om

 inte enighet kan uppnås. Sådana ändringar skall träda i kraft för alla parter

sex månader efter det att de har antagits av församlingen eller, i förekommande

fall, av konferensen.

Article 123

Review of the Statute

Artikel 123

Översyn av stadgan

1. Seven years after the entry into force of this Statute the Secretary-General

of the United Nations shall convene a Review Conference to consider any

amendments to this Statute. Such review may include, but is not limited to, the

list of crimes contained in article 5. The Conference shall be open to those

participating in the Assembly of States Parties and on the same conditions.

1. Sju år efter denna stadgas ikraftträdande skall Förenta nationernas

generalsekreterare sammankalla en översynskonferens som skall ta ställning till

eventuella ändringar i stadgan. Denna översyn kan innefatta, men är inte

begränsad till, förteckningen över de brott som anges i artikel 5. Konferensen

skall vara öppen för deltagarna i stadgepartsförsamlingen och på samma villkor.

2. At any time thereafter, at the request of a State Party and for the purposes

set out in paragraph 1, the Secretary-General of the United Nations shall, upon

approval by a majority of States Parties, convene a Review Conference.

2. Förenta nationernas generalsekreterare skall när som helst därefter på

begäran av en stadgepart och i de syften som anges i punkt 1 i denna artikel med

 godkännande av en majoritet av parterna sammankalla en översynskonferens.

3. The provisions of article 121, paragraphs 3 to 7, shall apply to the adoption

 and entry into force of any amendment to the Statute considered at a Review

Conference.

3. Bestämmelserna i artikel 121.3-7 skall tillämpas för antagande och

ikraftträdande av sådana ändringar i stadgan som behandlats av en

översynskonferens.

Article 124

Transitional Provision

Artikel 124

Övergångsbestämmelse

Notwithstanding article 12, paragraphs 1 and 2, a State, on becoming a party to

this Statute, may declare that, for a period of seven years after the entry into

 force of this Statute for the State concerned, it does not accept the

jurisdiction of the Court with respect to the category of crimes referred to in

article 8 when a crime is alleged to have been committed by its nationals or on

its territory. A declaration under this article may be withdrawn at any time.

The provisions of this article shall be reviewed at the Review Conference

convened in accordance with article 123, paragraph 1.

Utan hinder av bestämmelserna i artikel 12.1-2 får en stat som ansluter sig till

 denna stadga förklara att den för en tid av sju år efter stadgans

ikraftträdande för staten i fråga inte godtar Domstolens jurisdiktion med

avseende på den kategori av brott som avses i artikel 8, när ett brott påstås ha

 förövats av dess egna medborgare eller inom dess eget territorium. En

förklaring enligt denna artikel kan när som helst återkallas. Bestämmelserna i

denna artikel skall behandlas av den översynskonferens som sammankallas med stöd

 av artikel 123.1.

Article 125

Signature, ratification, acceptance, approval or accession

Artikel 125

Undertecknande, ratificering, godtagande, godkännande och anslutning

1. This Statute shall be open for signature by all States in Rome, at the

headquarters of the Food and Agriculture Organization of the United Nations, on

17 July 1998. Thereafter, it shall remain open for signature in Rome at the

Ministry of Foreign Affairs of Italy until 17 October 1998. After that date, the

 Statute shall remain open for signature in New York, at United Nations

Headquarters, until 31 December 2000.

1. Denna stadga skall öppnas för undertecknande av alla stater vid Förenta

nationernas livsmedels- och jordbruksorganisations högkvarter i Rom den 17 juli

1998. Därefter skall den stå öppen för undertecknande vid Italiens

utrikesministerium i Rom till den 17 oktober 1998. Efter detta datum skall den

stå öppen för undertecknande vid Förenta nationernas högkvarter i New York till

den 31 december 2000.

2. This Statute is subject to ratification, acceptance or approval by signatory

States. Instruments of ratification, acceptance or approval shall be deposited

with the Secretary-General of the United Nations.

2. Denna stadga skall ratificeras, godtas eller godkännas av signatärstaterna.

Instrument avseende ratificering, godtagande eller godkännande skall deponeras

hos Förenta nationernas generalsekreterare.

3. This Statute shall be open to accession by all States. Instruments of

accession shall be deposited with the Secretary-General of the United Nations.

3. Denna stadga skall stå öppen för anslutning av alla stater.

Anslutningsinstrument skall deponeras hos Förenta nationernas

generalsekreterare.

Article 126

Entry into force

Artikel 126

Ikraftträdande

1. This Statute shall enter into force on the first day of the month after the

60th day following the date of the deposit of the 60th instrument of

ratification, acceptance, approval or accession with the Secretary-General of

the United Nations.

1. Denna stadga träder i kraft den första dagen i den månad som följer efter den

 sextionde dagen efter dagen för deponeringen av det sextionde instrumentet

avseende ratificering, godtagande, godkännande eller anslutning hos Förenta

nationernas generalsekreterare.

2. For each State ratifying, accepting, approving or acceding to this Statute

after the deposit of the 60th instrument of ratification, acceptance, approval

or accession, the Statute shall enter into force on the first day of the month

after the 60th day following the deposit by such State of its instrument of

ratification, acceptance, approval or accession.

2. För en stat som ratificerar, godtar, godkänner eller ansluter sig till denna

stadga efter deponeringen av det sextionde instrumentet avseende ratificering,

godtagande, godkännande eller anslutning träder stadgan i kraft den första dagen

 i den månad som följer efter den sextionde dagen efter den dag då staten i

fråga deponerade sitt instrument avseende ratificering, godtagande, godkännande

eller anslutning.

Article 127

Withdrawal

Artikel 127

Frånträde

1. A State Party may, by written notification addressed to the Secretary-General

 of the United Nations, withdraw from this Statute. The withdrawal shall take

effect one year after the date of receipt of the notification, unless the

notification specifies a later date.

1. En stadgepart får genom skriftlig underrättelse till Förenta nationernas

generalsekreterare frånträda denna stadga. Frånträdet träder i kraft ett år

efter den dag då underrättelsen har mottagits, såvida inte ett senare datum

anges i underrättelsen.

2. A State shall not be discharged, by reason of its withdrawal, from the

obligations arising from this Statute while it was a Party to the Statute,

including any financial obligations which may have accrued. Its withdrawal shall

 not affect any cooperation with the Court in connection with criminal

investigations and proceedings in relation to which the withdrawing State had a

duty to cooperate and which were commenced prior to the date on which the

withdrawal became effective, nor shall it prejudice in any way the continued

consideration of any matter which was already under consideration by the Court

prior to the date on which the withdrawal became effective.

2. En stat skall på grund av sitt frånträde inte vara befriad från de

förpliktelser den har iklätt sig genom denna stadga när den var stadgepart i

stadgan, däribland eventuella ekonomiska skyldigheter som kan ha uppstått.

Frånträdet skall inte inverka på något samarbete med Domstolen i samband med

brottsutredningar, förundersökningar och förfaranden med avseende på vilka den

frånträdande staten var skyldig att samarbeta och vilka har inletts före den dag

 då frånträdet trädde i kraft; frånträdet skall inte heller på något sätt

inverka på den fortsatta behandlingen av någon fråga som var under behandling av

 Domstolen före den dag då det trädde i kraft.

Article 128

Authentic texts

Artikel 128

Giltiga texter

The original of this Statute, of which the Arabic, Chinese, English, French,

Russian and Spanish texts are equally authentic, shall be deposited with the

Secretary-General of the United Nations, who shall send certified copies thereof

 to all States.

Originalet till denna stadga, vars arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska

 och spanska texter är lika giltiga, skall deponeras hos Förenta nationernas

generalsekreterare, som skall tillställa alla stater bestyrkta kopior därav.

IN WITNESS WHEREOF, the undersigned, being duly authorized thereto by their

respective Governments, have signed this Statute.

Till bekräftelse härav har undertecknade, därtill vederbörligen bemyndigade av

sina respektive regeringar, undertecknat denna stadga.

DONE at Rome, this 17th day of July 1998.

Upprättad i Rom den 17 juli 1998.

Stater som har tillträtt eller undertecknat Romstadgan

Följande stater har per den 12 februari 2001 undertecknat stadgan och/eller

tillträtt densamma genom ratifikation, godtagande, godkännande eller anslutning.

Stat Undertecknande Ratifikation*

Albanien 1998-07-18

Algeriet 2000-12-28

Amerikas Förenta Stater 2000-12-31

Andorra 1998-07-18

Angola 1998-10-07

Antigua och Barbuda 1998-10-23

Argentina 1999-01-08 2001-02-08

Armenien 1999-10-01

Australien 1998-12-09

Bahamas 2000-12-29

Bahrain 2000-12-11

Bangladesh 1998-09-16

Barbados 2000-09-08

Belgien 1998-09-10 2000-06-28

Belize 2000-04-05 2000-04-05

Benin 1999-09-24

Bolivia 1998-07-17

Bosnien-Hercegovina 2000-07-17

Botswana 2000-09-08 2000-09-08

Brasilien 2000-02-07

Bulgarien 1999-02-11

Burkina Faso 1998-11-30

Burundi 1999-01-13

Centralafrikanska Republiken 1999-12-07

Chile 1998-09-11

Colombia 1998-12-10

Costa Rica 1998-10-07

Cypern 1998-10-15

Danmark 1998-09-25

Djibouti 1998-10-07

Dominica 2001-02-12**

Dominikanska Republiken 2000-09-08

Ecuador 1998-10-07

Egypten 2000-12-26

Elfenbenskusten 1998-11-30

Eritrea 1998-10-07

Estland 1999-12-27

Filipinerna 2000-12-28

Fiji 1999-11-29 1998-11-29

Finland 1998-10-07 2000-12-29

Frankrike 1998-07-18 2000-06-09

Förenade Arabemiraten 2000-11-27

Gabon 1998-12-22 2000-09-21

Gambia 1998-12-04

Georgien 1998-07-18

Ghana 1998-07-18 1999-12-20

Grekland 1998-07-18

Stat Undertecknande Ratifikation*

Guinea 2000-09-08

Guinea-Bissau 2000-09-12

Guyana 2000-12-28

Haiti 1999-02-26

Honduras 1998-10-07

Iran 2000-12-31

Irland 1998-10-07

Island 1998-08-26 2000-05-25

Israel 2000-12-31

Italien 1998-07-18 1999-07-26

Jamaica 2000-09-08

Jemen 2000-12-28

Jordanien 1998-10-07

Jugoslavien 2000-12-19

Kambodja 2000-10-23

Kamerun 1998-07-17

Kanada 1998-12-18 2000-07-07

Kap Verde 2000-12-28

Kenya 1999-08-11

Kirgizistan 1998-12-08

Komorerna 2000-09-22

Kongo 1998-07-17

Kongo, Demokratiska

republiken 2000-09-08

Korea (Republiken) 2000-03-08

Kroatien 1998-10-12

Kuwait 2000-09-08

Lettland 1999-04-22

Lesotho 1998-11-30 2000-09-06

Liberia 1998-07-17

Liechtenstein 1998-07-18

Litauen 1998-12-10

Luxemburg 1998-10-13 2000-09-08

Madagaskar 1998-07-18

Malawi 1999-03-02

Mali 1998-07-17 2000-08-16

Malta 1998-07-17

Makedonien (f.d. jugoslaviska

republiken Makedonien) 1998-10-07

Marocko 2000-09-08

Marshallöarna 2000-09-06 2000-12-07

Mauritius 1998-11-11

Mexiko 2000-09-07

Moldavien 2000-09-08

Monaco 1998-07-18

Mongoliet 2000-12-29

Mozambique 2000-12-28

Namibia 1998-07-18

Nauru 2000-12-13

Nederländerna 1998-07-18

Niger 1998-07-17

Nigeria 2000-06-01

Norge 1998-08-28 2000-02-16

Nya Zeeland 1998-10-07 2000-09-07

Oman 2000-12-20

Stat Undertecknande Ratifikation*

Panama 1998-07-18

Paraguay 1998-10-07

Peru 2000-12-07

Polen 1999-04-09

Portugal 1998-10-07

Rumänien 1999-07-07

Ryssland 2000-09-13

Samoa 1998-07-17

Saint Lucia 1999-08-27

San Marino 1998-07-18 1999-05-13

San Tomé och Principe 2000-12-28

Schweiz 1998-07-18

Senegal 1998-07-18 1999-02-02

Seychellerna 2000-12-28

Sierra Leone 1998-10-17 2000-09-15

Slovakien 1998-12-23

Slovenien 1998-10-07

Solomonöarna 1998-12-03

Spanien 1998-07-18 2000-10-25

Storbritannien 1998-11-30

Sudan 2000-09-08

Sverige 1998-10-07

Sydafrika 1998-07-17 2000-11-27

Syrien 2000-11-29

Tadzjikistan 1998-11-30 2000-05-05

Tanzania 2000-12-29

Tchad 1999-10-20

Thailand 2000-10-02

Tjeckiska Republiken 1999-04-13

Trinidad & Tobago 1999-03-23 1999-04-06

Tyskland 1998-12-10 2000-12-11

Uganda 1999-03-17

Ukraina 2000-01-20

Ungern 1999-01-15

Uruguay 2000-12-19

Uzbekistan 2000-12-29

Venezuela 1998-10-14 2000-06-07

Zambia 1998-07-17

Zimbabwe 1998-07-17

Österrike 1998-10-07 2000-12-28

* Under denna rubrik anges även datum för tillträde till stadgan på annat sätt

än genom ratifikation, dvs. genom godtagande, godkännande eller anslutning.

** Tillträde till stadgan genom anslutning

Förteckning över remissinstanserna

Remissyttranden för förslaget i departementspromemorian Romstadgan för

Internationella brottmålsdomstolen (Ds 2001:3) angående Sveriges tillträde till

Romstadgan har lämnats av Justitiekanslern, Svea hovrätt, Kammarrätten i

Göteborg, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Domstolsverket, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsoffermyndigheten,

Försvarsmakten, högkvarteret, Riksskatteverket, Tullverket, Juridiska

fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet,

Sveriges domareförbund, Svenska Röda Korset, Internationella Juristkommissionen,

 svenska avdelningen, och Raoul Wallenberginstitutet för mänskliga rättigheter

och humanitärrätt.

Riksdagens ombudsmän har avstått från att lämna synpunkter angående frågan om

ratifikation av Romstadgan.

 Prop. 2000/01:122

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 april 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Sveriges tillträde till Romstadgan för

Internationella brottmålsdomstolen

Prop. 2000/01:122

102

1

Prop. 2000/01:122

Bilaga 2

Prop. 2000/01:122

Bilaga 3