Regeringens proposition

1996/97:133

Domstols sammansättning m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 6 mars 1997

Lena Hjelm-Wallén

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att tingsrätten i brottmål skall bestå av en

juristdomare och två nämndemän. Detsamma skall gälla i de

familjerättsliga tvistemål där nämndemän medverkar i avgörandet. Om

en av nämndemännen får förhinder sedan huvudförhandlingen påbörjats

skall rätten ändå vara domför.

Möjligheten för tingsrätt att utöka antalet juristdomare till två utvidgas.

Om antalet juristdomare utökas skall antalet nämndemän alltid utökas till

tre.

Länsrättens sammansättning skall vara en juristdomare och två

nämndemän. Om en av nämndemännen får förhinder sedan handlägg-

ningen påbörjats skall rätten ändå vara domför.

Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller

svårighetsgrad skall länsrätten kunna bestå av två juristdomare och tre

nämndemän.

Vidare införs för länsrätterna en generell regel att mål av enkel

beskaffenhet skall kunna avgöras slutligt av en juristdomare ensam.

Denna regel ersätter gällande regler om ensamdomarbehörighet i vissa

uppräknade fall. Dessutom utökas ensamdomarbehörigheten till att avse

ytterligare vissa målkategorier. Gränsen för ensamdomarbehörighet i mål

som avser fråga om inkomstbeskattning höjs också från 5 000 kr till ett

halvt basbelopp.

Hovrätten föreslås kunna fortsätta och avsluta en påbörjad huvud-

förhandling även om en av juristdomarna eller en av nämndemännen får

förhinder.

Vidare föreslås att nämndemän skall anses ha sitt tjänsteställe i

bostaden. Det innebär att nämndemännens resor mellan bostaden och

domstolen betraktas som tjänsteresor och att deras reseersättning därmed

inte beskattas.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 september 1997.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken 6

2.2 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken 9

2.3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 10

2.4 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 13

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar 16

2.6 Förslag till lag om ändring i bötesverkställighetslagen

(1979:189) 20

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:232) om

sambors gemensamma hem 21

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om

homosexuella sambor 22

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:688) om

besöksförbud 24

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1811) om

disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. 25

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1639) om

ändring i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd 26

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1653) om

ändring i lagen (1996:242) om domstolsärenden 27

3 Ärendet och dess beredning 28

4 Reformbehovet 29

5 Antalet nämndemän i tingsrätt och länsrätt 30

6 Förstärkt sammansättning i tingsrätt och länsrätt 34

7 Förhinder för juristdomare och nämndemän 38

8 Utvidgad ensamdomarkompetens i länsrätt 41

9 Nämndemännens reseersättning m.m. 53

10 Ekonomiska konsekvenser 55

11 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 56

12 Författningskommentar 56

12.1 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken 56

12.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 57

12.3 Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 59

12.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar 59

12.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:813) om

homosexuella sambor 60

12.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1639) om

ändring i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd 61

12.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1653) om

ändring i lagen (1996:242) om domstolsärenden 61

12.8 Övriga förslag till lagändringar 61

Bilaga 1 Promemorian Översyn av förvaltningsprocessens

lagförslag

......................................................................... 62

Bilaga 2 Promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m.

lagförslag

......................................................................... 66

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

departementspromemorian Översyn av förvaltnings-

processen

......................................................................... 82

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

promemorian Nämndemannamedverkan i domstol

m.m.

................................................................................

 83

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag

........................................... 84

Bilaga 6 Lagrådets yttrande

......................................................... 107

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars

1997

...............................................................................

113

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i äktenskapsbalken,

2. lag om ändring i föräldrabalken,

3. lag om ändring i rättegångsbalken,

4. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370),

5. lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings-

 domstolar,

6. lag om ändring i bötesverkställinghetslagen (1979:189),

7. lag om ändring i lagen (1987:232) om sambors gemensamma

 hem,

8. lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor,

9. lag om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud,

10. lag om ändring i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom to-

 talförsvaret, m.m.,

11. lag om ändring i lagen (1996:1639) om ändring i lagen (1976:839)

 om Statens va-nämnd,

12. lag om ändring i lagen (1996:1653) om ändring i lagen (1996:242)

 om domstolsärenden.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 17 och 18 §§ samt 18 kap. 4 a §

äktenskapsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap.

17 §

Vid huvudförhandling i äkten-

skapsmål och mål om underhåll

skall tingsrätten bestå av en lag-

faren domare och tre nämnde-

män, om annat inte följer av

1 kap. 3 a § andra och tredje

styckena rättegångsbalken. Den-

na regel gäller även för andra mål

som handläggs i samma rätte-

gång.

Om det inträffar förfall för

någon av nämndemännen sedan

huvudförhandlingen har påbörjats,

är rätten domför med en lagfaren

domare och två nämndemän.

Vid huvudförhandling i äkten-

skapsmål och mål om underhåll

skall tingsrätten bestå av en lag-

faren domare och två nämnde-

män, om annat inte följer av

1 kap. 3 a § andra och tredje

styckena rättegångsbalken. Den-

na regel gäller även för andra mål

som handläggs i samma rätte-

gång.

Om en av nämndemännen får

förhinder sedan huvudförhand-

lingen har påbörjats, är rätten

domför med en lagfaren domare

och en nämndeman.

Om det föreligger särskilda

skäl med hänsyn till målets om-

fattning eller svårighetsgrad, får

antalet lagfarna domare utökas

med en utöver vad som följer av

första stycket. Detsamma gäller i

fråga om antalet nämndemän.

Om det finns skäl för det, får

antalet lagfarna domare utökas

med en utöver vad som följer av

första stycket. Utökas antalet

lagfarna domare skall också

antalet nämndemän utökas med

en. Om någon eller några av

ledamöterna får förhinder sedan

huvudförhandlingen har på-

börjats, gäller andra stycket i

fråga om domförhet. Rätten får

dock inte bestå av fler lagfarna

domare än nämndemän.

 När nämndemän ingår i tingsrätten, skall ordföranden vid överläggning

redogöra för omständigheterna i målet och innehållet i gällande rätt. Vid

omröstning skall först ordföranden och därefter nämndemännen säga sin

mening. I övrigt gäller bestämmelserna i rättegångsbalken om överlägg-

ning och omröstning i tvistemål.

18 §

I äktenskapsmål och mål om

underhåll är hovrätten domför

med tre lagfarna domare och två

nämndemän. Fler än fyra lagfarna

domare och tre nämndemän får

inte delta. Vid handläggning som

inte sker vid huvudförhandling,

liksom när målet i tingsrätten har

avgjorts utan nämndemän, är

hovrätten dock domför även med

enbart lagfarna domare enligt vad

som sägs i 2 kap. 4 § första styc-

ket rättegångsbalken. Hovrätten är

i övrigt domför enligt vad som

sägs i 2 kap. 4 § fjärde och femte

styckena rättegångsbalken.

I äktenskapsmål och mål om

underhåll är hovrätten domför

med tre lagfarna domare och två

nämndemän. Om en av de lag-

farna domarna eller en av

nämndemännen får förhinder

sedan huvudförhandling har

påbörjats, är rätten ändå domför.

Fler än fyra lagfarna domare och

tre nämndemän får inte delta. Vid

handläggning som inte sker vid

huvudförhandling, liksom när

målet i tingsrätten har avgjorts

utan nämndemän, är hovrätten

domför även med enbart lagfarna

domare enligt vad som sägs i

2 kap. 4 § första stycket rätte-

gångsbalken. Hovrätten är i övrigt

domför enligt vad som sägs i 2

kap. 4 § fjärde och femte styckena

rättegångsbalken.

 Tar nämndemän del i målets avgörande, skall vid överläggning ord-

föranden eller, om målet har beretts av en annan lagfaren domare, denne

redogöra för omständigheterna i målet och innehållet i gällande rätt. Vid

omröstning skall nämndemännen säga sin mening sist. I övrigt gäller

bestämmelserna i rättegångsbalken om överläggning och omröstning i

tvistemål.

18 kap.

4 a §

Vid handläggning som sker

enligt lagen (1996:242) om dom-

stolsärenden består tingsrätten av

en lagfaren domare. Om det finns

särskilda skäl med hänsyn till

ärendets beskaffenhet, får tings-

rätten dock bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän.

Vid handläggning som sker

enligt lagen (1996:242) om dom-

stolsärenden består tingsrätten av

en lagfaren domare. Om det finns

särskilda skäl med hänsyn till

ärendets beskaffenhet, får tings-

rätten dock bestå av en lagfaren

domare och två nämndemän.

 Regeringen får bestämma att även sådana anställda i en tingsrätt som

inte

är lagfarna domare skall få handlägga enkla ärenden enligt 17 kap. 1 §.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 september 1997.

 2. Om huvudförhandlingen har påbörjats före ikraftträdandet gäller

14 kap. 17 § i sin äldre lydelse.

2.2

2.2 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 20 kap. 1 § föräldrabalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 kap.

1 §

 I mål om faderskap, vårdnad, umgänge och underhåll tillämpas 14 kap.

17 och 18 §§ äktenskapsbalken.

Vid handläggning som sker

enligt lagen (1996:242) om dom-

stolsärenden består tingsrätten av

en lagfaren domare. Om det finns

särskilda skäl med hänsyn till

ärendets beskaffenhet, får tings-

rätten dock bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän.

Vid handläggning som sker

enligt lagen (1996:242) om dom-

stolsärenden består tingsrätten av

en lagfaren domare. Om det finns

särskilda skäl med hänsyn till

ärendets beskaffenhet, får tings-

rätten dock bestå av en lagfaren

domare och två nämndemän.

 Denna lag träder i kraft den 1 september 1997.

2.3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 3 b och 8 §§ samt 2 kap. 4 § rätte-

gångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3 b §

Tingsrätten skall vid huvud-

förhandling i brottmål bestå av en

lagfaren domare och tre nämnde-

män. I mål om åtal för brott, för

vilket inte är stadgat lindrigare

straff än fängelse i två år, skall

rätten dock bestå av en lagfaren

domare och fem nämndemän.

Inträffar förfall för någon av

nämndemännen sedan huvud-

förhandlingen har påbörjats, är

rätten dock domför med en lag-

faren domare och två nämndemän

eller, i mål som avses i andra me-

ningen, med en lagfaren domare

och fyra nämndemän.

Tingsrätten skall vid huvud-

förhandling i brottmål bestå av en

lagfaren domare och två nämnde-

män. Om en av nämndemännen

får förhinder sedan huvudför-

handlingen har påbörjats, är rätten

domför med en lagfaren domare

och en nämndeman.

 Vid huvudförhandling i mål om brott för vilket inte är föreskrivet

svårare

straff än böter eller fängelse i högst sex månader är tingsrätten domför utan

nämndemän, om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än

böter och det i målet inte är fråga om företagsbot.

Om det föreligger särskilda

skäl med hänsyn till målets

omfattning eller svårighetsgrad,

får antalet lagfarna domare utökas

med en utöver vad som följer av

första stycket första eller andra

meningen. Detsamma gäller i

fråga om antalet nämndemän.

Om det finns skäl för det, får

antalet lagfarna domare utökas

med en utöver vad som följer av

första stycket. Utökas antalet

lagfarna domare skall också

antalet nämndemän utökas med

en. Om någon eller några av

ledamöterna får förhinder sedan

huvudförhandlingen har påbörjats

gäller första stycket andra me-

ningen i fråga om domförhet.

Rätten får dock inte bestå av fler

lagfarna domare än nämndemän.

8 §

Utöver vad som följer av 3 b § får, vid prövning av vidlyftiga eller

annars särskilt krävande mål om allmänt åtal i vilka bedömningen av

ekonomiska eller skatterättsliga förhållanden har väsentlig betydelse,

såsom särskilda ledamöter ingå var för sig eller tillsammans,

 1. en person som förordnats som ekonomisk expert enligt 4 kap. 10 a §,

om det finns behov av särskild fackkunskap inom rätten i fråga om

ekonomiska förhållanden,

 2. en person som är eller har varit lagfaren domare i allmän

förvaltningsdomstol, om det finns behov av särskild fackkunskap inom

rätten i fråga om skatterättsliga förhållanden.

Deltar särskild ledamot vid

huvudförhandlingen, gäller i

fråga om antalet nämndemän

3 b § första stycket andra och

tredje meningen samt tredje

stycket.

Deltar särskild ledamot vid

huvudförhandlingen, skall rätten

utöver vad som gäller enligt 3 b §

första stycket första meningen,

utökas med en nämndeman. Om

någon eller några av rättens

ledamöter får förhinder sedan

huvudförhandlingen har på-

börjats, gäller 3 b § första stycket

andra meningen i fråga om

domförhet. Rätten får dock inte

bestå av fler lagfarna domare än

nämndemän.

2 kap.

4 §

Hovrätten är domför med tre

lagfarna domare. I mål som

överklagats från tingsrätt skall

dock minst fyra lagfarna domare

delta när hovrätten avgör målet,

om tingsrätten bestått av tre

lagfarna domare. Flera än fem

lagfarna domare får inte delta i

hovrätten.

Hovrätten är domför med tre

lagfarna domare. I mål som

överklagats från tingsrätt skall

dock minst fyra lagfarna domare

delta när hovrätten avgör målet,

om tingsrätten bestått av tre

lagfarna domare. Om en av de

lagfarna domarna får förhinder

sedan huvudförhandling har

påbörjats, är rätten ändå domför.

Flera än fem lagfarna domare får

inte delta i hovrätten.

I brottmål gäller, i stället för

bestämmelserna i första stycket,

att hovrätten är domför med tre

lagfarna domare och två nämnde-

män. Flera än fyra lagfarna

domare och tre nämndemän får

inte delta. Förekommer ej anled-

ning att döma till svårare straff än

böter och är det i målet inte fråga

om företagsbot, är hovrätten dock

domför även med den samman-

sättning som anges i första styc-

ket. Detsamma gäller vid hand-

läggning som ej sker vid huvud-

förhandling.

I brottmål gäller, i stället för

bestämmelserna i första stycket,

att hovrätten är domför med tre

lagfarna domare och två nämnde-

män. Om en av de lagfarna

domarna eller en av nämndemän-

nen får förhinder sedan huvud-

förhandling har påbörjats, är

rätten ändå domför. Flera än fyra

lagfarna domare och tre nämnde-

män får inte delta. Finns det inte

anledning att döma till svårare

straff än böter och är det i målet

inte fråga om företagsbot, är

hovrätten domför även med den

sammansättning som anges i

första stycket. Detsamma gäller

vid handläggning som inte sker

vid huvudförhandling.

 Vid behandling av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå av

tre lagfarna domare.

 Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är hovrätten domför

med en lagfaren domare.

 Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en

lagfaren domare i hovrätten eller, om de inte är av sådant slag att de bör

förbehållas lagfarna domare, av en annan tjänsteman i hovrätten som har

tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta

meddelas av regeringen.

 Bestämmelserna i 4 kap. 13 § gäller även för andra tjänstemän än

domare när de utför åtgärder enligt femte stycket.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 september 1997.

 2. Om huvudförhandlingen har påbörjats före ikraftträdandet gäller

1 kap. 3 b och 8 §§ i sina äldre lydelser.

2.4 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

 Härigenom föreskrivs att punkt 3 av anvisningarna till 33 § kommunal-

skattelagen (1928:370) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

till 33 §

3. Har skattskyldig i sitt arbete företagit resor som varit förenade med

övernattning utom den vanliga verksamhetsorten, äger han rätt till avdrag

för den ökning i levnadskostnaden, som han har haft på grund av att han

vistats utom sin vanliga verksamhetsort.

Den vanliga verksamhetsorten

utgörs av ett område inom ett

avstånd av 50 kilometer från den

skattskyldiges tjänsteställe. Med

vanlig verksamhetsort likställs ett

område inom ett avstånd av 50

kilometer från den skattskyldiges

bostad. Tjänsteställe är den plats

där en arbetstagare fullgör huvud-

delen av sitt arbete. Om detta sker

under förflyttning eller på arbets-

platser som hela tiden växlar,

anses som tjänsteställe i regel den

plats där arbetstagaren fullgör en

del av sitt arbete, såsom att hämta

och lämna arbetsmaterial eller

utföra förberedande och avslutan-

de arbetsuppgifter. Om arbetet på

varje arbetsplats pågår begränsad

tid enligt de villkor som gäller för

vissa arbetstagare inom byggnads-

och anläggningsbranschen eller

därmed jämförliga branscher skall

den skattskyldiges bostad anses

som tjänsteställe. För reserv-

officerare skall bostaden anses

som tjänsteställe. En skattskyldig

som under begränsad tid arbetar

vid någon av Europeiska unionens

institutioner eller organ eller vid

Europaskolorna men får den

huvudsakliga delen av lönen för

arbetet från annan arbetsgivare

skall, under längst tre år, anses ha

sitt tjänsteställe hos den arbets-

givare som betalar den huvud-

sakliga delen av lönen, om den

skattskyldige begär det. Om

bostaden på arbetsorten är till-

fällig och beror enbart på tjänste-

utövningen, skall den inte anses

som sådan bostad som avses i

andra meningen, under förut-

sättning att den skattskyldige har

annan permanent bostad.

Den vanliga verksamhetsorten

utgörs av ett område inom ett

avstånd av 50 kilometer från den

skattskyldiges tjänsteställe. Med

vanlig verksamhetsort likställs ett

område inom ett avstånd av 50

kilometer från den skattskyldiges

bostad. Tjänsteställe är den plats

där en arbetstagare fullgör huvud-

delen av sitt arbete. Om detta sker

under förflyttning eller på arbets-

platser som hela tiden växlar,

anses som tjänsteställe i regel den

plats där arbetstagaren fullgör en

del av sitt arbete, såsom att hämta

och lämna arbetsmaterial eller

utföra förberedande och avslutan-

de arbetsuppgifter. Om arbetet på

varje arbetsplats pågår begränsad

tid enligt de villkor som gäller för

vissa arbetstagare inom byggnads-

och anläggningsbranschen eller

därmed jämförliga branscher skall

den skattskyldiges bostad anses

som tjänsteställe. För reserv-

officerare skall bostaden anses

som tjänsteställe. Detsamma skall

gälla för nämndemän, jurymän

och andra liknande uppdrags-

tagare i allmän domstol, allmän

förvaltningsdomstol, hyresnämnd

eller arrendenämnd. En skatt-

skyldig som under begränsad tid

arbetar vid någon av Europeiska

unionens institutioner eller organ

eller vid Europa-skolorna men får

den huvudsakliga delen av lönen

för arbetet från annan arbetsgivare

skall, under längst tre år, anses ha

sitt tjänsteställe hos den arbets-

givare som betalar den huvud-

sakliga delen av lönen, om den

skattskyldige begär det. Om

bostaden på arbetsorten är till-

fällig och beror enbart på tjänste-

utövningen, skall den inte anses

som sådan bostad som avses i

andra meningen, under förut-

sättning att den skattskyldige har

annan permanent bostad.

 Kostnadsökning enligt första stycket kan avse utlägg för logi,

merkostnad för måltider samt diverse småutgifter.

 Har arbetsgivare för förrättning inom riket utgivit ersättning för att

täcka

kostnadsökningen för måltider och småutgifter (dagtraktamente) och visar

den skattskyldige inte större kostnadsökning, medges avdrag med belopp

motsvarande den uppburna ersättningen, dock för varje hel dag som tagits i

anspråk för resan högst med ett belopp som motsvarar 0,5 procent av det

för beskattningsåret gällande basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen

(1962:381) om allmän försäkring avrundat till närmaste tiotal kronor (helt

maximibelopp) och för varje halv dag högst med ett halvt maximibelopp.

 Har arbetsgivare för förrättning utom riket utgivit dagtraktamente, och

visar den skattskyldige inte större kostnadsökning, medges avdrag med

belopp motsvarande den uppburna ersättningen, dock för varje hel dag som

tagits i anspråk för resan högst med belopp som kan anses motsvara den

normala ökningen i levnadskostnaderna under en dag i respektive

förrättningsland (helt normalbelopp) och för varje halv dag högst med ett

halvt normalbelopp. Helt normalbelopp avser kostnadsökning för frukost,

för lunch och middag bestående av en rätt på restaurang av normal

standard samt för småutgifter under varje hel dag som har tagits i anspråk

för resan. Föreligger särskilda skäl får normalbeloppet avse kostnads-

ökning för måltider på restaurang av bättre standard. Uppehåller sig den

anställde under tjänsteresa samma dag i mer än ett land bestäms det högsta

beloppet för avdrag med hänsyn till det land där han har uppehållit sig den

längsta tiden av dagen (06.00-24.00).

Som hel dag anses även avresedag om resan påbörjats före kl. 12.00

och hemkomstdag om resan avslutats efter kl. 19.00. Som halv dag anses

avresedag om resan påbörjats kl. 12.00 eller senare och hemkomstdag om

resan har avslutats kl. 19.00 eller tidigare.

 Vill skattskyldig visa att kostnadsökningen under förrättning som varit

förenad med övernattning inom riket i en och samma anställning varit

större än avdrag som beräknats i enlighet med vad som sägs i fjärde

stycket, skall utredningen avse hans samtliga förrättningar i nämnda

anställning under beskattningsåret. Vill skattskyldig visa att kostnads-

ökningen under förrättning som varit förenad med övernattning på utrikes

ort i en och samma anställning varit större än avdrag som beräknats enligt

femte stycket, får kostnadsökningen beräknas för varje förrättning för sig.

 Om den skattskyldige inte fått ersättning från arbetsgivaren för att

täcka

kostnadsökning för måltider och småutgifter men gör sannolikt att han haft

sådana merkostnader medges avdrag vid förrättning inom riket enligt

schablon med ett halvt maximibelopp och vid förrättning utom riket enligt

schablon med ett halvt normalbelopp per dag.

 Avdrag för kostnad för logi medges med belopp motsvarande den

faktiska utgiften. Kan den skattskyldige inte visa logikostnaden medges

avdrag med belopp motsvarande ersättning som uppburits från

arbetsgivaren (nattraktamente). Detta avdrag får dock inte överstiga vid

förrättning inom riket ett halvt maximibelopp och vid förrättning utom

riket ett halvt normalbelopp per natt.

 Har skattskyldig som har rätt till avdrag för ökade levnadskostnader

enligt denna punkt tillhandahållits kostförmån skall avdraget reduceras

med hänsyn härtill, såvida inte förmånen avser fri kost som tillhandahållits

på allmänna transportmedel vid tjänsteresa och som inte utgör skattepliktig

intäkt.

 När arbete utom den vanliga verksamhetsorten varit förlagt till en och

samma ort under längre tid än tre månader i en följd bedöms rätten till

avdrag och beräknas detta enligt bestämmelserna i punkt 3 a. En löpande

förrättning anses bruten endast av uppehåll som beror på att arbetet

förläggs till annan ort under minst fyra veckor.

 Med arbetsgivare jämställs annan utbetalare av traktamente om den

huvudsakliga delen av arbetet utförs för denne.

 Denna lag träder i kraft den 1 september 1997 och tillämpas första

gången vid 1998 års taxering. De nya föreskrifterna skall dock tillämpas

för resor som företagits efter den 31 december 1996.

2.5

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs att 17, 17 a och 18 §§ lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Länsrätt är domför med en

lagfaren domare och tre nämnde-

män, om inte annat följer av 17 a

eller 18 §.

Länsrätt är domför med en

lagfaren domare och två nämnde-

män, om inte annat följer av 17 a

eller 18 §. Om en av nämnde-

männen får förhinder sedan

handläggningen har påbörjats, är

rätten domför med en lagfaren

domare och en nämndeman.

Om det behövs med hänsyn till

målets omfattning eller någon

annan särskild omständighet, får

fyra nämndemän sitta i rätten.

Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till målets omfattning eller

svårighetsgrad, får antalet lag-

farna domare utökas med en

utöver vad som följer av första

stycket. Utökas antalet lagfarna

domare skall också antalet

nämndemän utökas med en. Om

någon eller några av ledamöterna

får förhinder sedan handlägg-

ningen påbörjats gäller första

stycket andra meningen i fråga

om domförhet. Rätten får dock

inte bestå av fler lagfarna domare

än nämndemän.

Om det inträffar förfall bland

nämndemännen sedan handlägg-

ningen har påbörjats, är rätten

domför med två nämndemän.

 Om domförhet vid behandling av mål om fastighetstaxering finns,

förutom i 18 §, bestämmelser i fastighetstaxeringslagen (1979:1152).

 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall fast-

ställa hur många nämndemän som skall finnas i varje län för tjänstgöring i

länsrätten. Länsrätten fördelar tjänstgöringen mellan nämndemännen efter

samråd med dem.

17 a §

 Länsrätten skall vid behandling av mål enligt 10 kap. kommunlagen

(1991:900) och 22 kap. kyrkolagen (1992:300) bestå av en lagfaren

ledamot och två sådana särskilda ledamöter som anges i 17 b §.

Länsrätten är dock domför utan

de särskilda ledamöterna i sådana

fall som anges i 18 § första stycket

1-3 och 6, andra stycket samt

fjärde stycket 11.

Länsrätten är dock domför utan

de särskilda ledamöterna i sådana

fall som anges i 18 § första och

andra stycket samt fjärde stycket

1.

18 §

 Länsrätt är domför med en lagfaren domare ensam

 1. när åtgärd som avser endast måls beredande vidtages,

 2. vid sådant förhör med vittne eller sakkunnig som begärts av annan

länsrätt,

 3. vid beslut som avser endast rättelse av felräkning, felskrivning

eller

annat uppenbart förbiseende ,

4. vid beslut om återkallelse

tills vidare av körkort, körkorts-

tillstånd eller traktorkort eller om

vägran att tills vidare godkänna

utländskt körkort, när det är

uppenbart att ett sådant beslut bör

meddelas eller när omhänder-

tagande beslutas enligt 23 § kör-

kortslagen (1977:477),

5. vid beslut enligt luftfartslagen

(1957:297) om försättande ur kraft

av ett certifikat, elevtillstånd eller

behörighetsbevis, när det är

uppenbart att ett sådant beslut bör

meddelas,

6. vid annat beslut som inte

innefattar slutligt avgörande av

mål.

4. vid annat beslut som inte

innefattar slutligt avgörande av

mål.

 Om det inte är påkallat av särskild anledning att målet prövas av

fullsutten rätt, är länsrätt domför med en lagfaren domare ensam vid beslut

som inte innefattar prövning av målet i sak.

 Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål och som inte är av

sådant slag att de bör förbehållas lagfarna domare får utföras av en annan

tjänsteman vid länsrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet.

Närmare bestämmelser om detta meddelas av regeringen.

Vad som sägs i andra stycket

gäller även vid avgörande av

Vad som sägs i andra stycket

gäller även vid avgörande i sak av

1. mål om utdömande av vite,

1. mål av enkel beskaffenhet,

 2. mål enligt bevissäkringslagen (1975:1027) för skatte- och avgifts-

processen, enligt lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar

och avgifter, om besiktning enligt fastighetstaxeringslagen (1979:1152),

om handlings undantagande från taxeringsrevision, skatterevision, eller

annan granskning och om befrielse från skyldighet att lämna upplysningar

eller visa upp handling enligt taxeringslagen (1990:324), mervärdes-

skattelagen (1994:200), lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter

från arbetsgivare eller lagen (1984:151) om punktskatter och prisregle-

ringsavgifter samt om befrielse från skyldighet att lämna kontrolluppgift

enligt lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter,

3. mål om omedelbart om-

händertagande enligt 6 § lagen

(1990:52) med särskilda bestäm-

melser om vård av unga, mål om

tillfälligt flyttningsförbud enligt

27 § samma lag, mål om

omedelbart omhändertagande en-

ligt 13 § lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall,

mål om tillfälligt omhänder-

tagande enligt 37 § smittskydds-

lagen (1988:1472), mål enligt 33 §

lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård samt mål enligt 18 §

första stycket 2-4 såvitt avser de

fall då vården inte har förenats

med särskild utskrivningspröv-

ning eller 5 lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård,

3. mål om omedelbart om-

händertagande enligt 6 § lagen

(1990:52) med särskilda bestäm-

melser om vård av unga, mål om

tillfälligt flyttningsförbud enligt

27 § samma lag, mål om omedel-

bart omhändertagande enligt 13 §

lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall, mål om

tillfälligt omhändertagande enligt

37 § smittskyddslagen

(1988:1472), mål enligt 33 § lagen

(1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård, mål enligt 18 § första

stycket 2-4 såvitt avser de fall då

vården inte har förenats med

särskild utskrivningsprövning

eller 5 lagen (1991:1129) om

rättspsykiatrisk vård, mål om

förvar och uppsikt enligt utlän-

ningslagen (1989:529), mål enligt

lagen (1974:202) om beräkning

av strafftid m.m., mål enligt lagen

(1974:203) om kriminalvård i

anstalt samt mål enligt lagen

(1963:193) om samarbete med

Danmark, Finland, Island och

Norge angående verkställighet av

straff m.m.,

 4. mål om anstånd med att betala skatt eller socialavgifter enligt

uppbörds- eller skatteförfattningarna och annat mål enligt uppbörds- och

folkbokföringsförfattningarna med undantag av mål om arbetsgivares

ansvarighet för arbetstagares skatt och mål enligt lagen (1984:668) om

uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare,

5. mål om uppdelning av

taxeringsvärde enligt 20 kap. 6 §,

28 kap. 1 § och 35 kap. 4 § fastig-

hetstaxeringslagen (1979:1152),

5. mål enligt lagen (1992:1528)

om offentlig upphandling,

6. mål som avser ändring av

taxerad inkomst med högst 5 000

kr,

6. mål som avser en fråga av

betydelse för inkomstbeskatt-

ningen, dock endast om värdet av

vad som yrkas i målet uppenbart

inte överstiger hälften av bas-

beloppet enligt lagen (1962:381)

om allmän försäkring.

7. mål enligt skatte- och

taxeringsförfattningarna i vilket

beslutet överensstämmer med

parternas samstämmiga mening,

 8. mål om rättshjälp genom

offentligt biträde i ett ärende hos

en annan myndighet,

9. mål enligt körkortslagen

(1977:477), om beslutet innebär

att något körkortsingripande inte

skall ske eller om det är uppen-

bart att ett körkort, körkorts-

tillstånd eller traktorkort skall

återkallas eller att ett utländskt

körkort inte skall godkännas,

10. mål enligt luftfartslagen, om

beslutet innebär att varning med-

delas eller om det är uppenbart

att ett certifikat, elevtillstånd eller

behörighetsbevis skall återkallas,

11. mål i vilket saken är uppen-

bar.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 september 1997. Genom lagen upphävs

lagen (1996:1634) om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvalt-

ningsdomstolar.

 2. Om handläggningen har påbörjats före ikraftträdandet gäller 17 § i

sin

äldre lydelse.

2.6 Förslag till lag om ändring i bötesverkställighetslagen

(1979:189)

 Härigenom föreskrivs att 13 § bötesverkställighetslagen skall ha

följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Åklagaren i den ort där den

bötfällde finns får överklaga ett

förordnande av en kronofogde-

myndighet enligt 12 § till tings-

rätten i samma ort. Överklagandet

skall ha kommit in till krono-

fogdemyndigheten inom tre

veckor från den dag då åklagaren

fick del av beslutet. Vid över-

klagande gäller i övrigt lagen

(1996:242) om domstolsärenden.

Vid handläggningen av ärendet

består tingsrätten av en lagfaren

domare. Om det finns särskilda

skäl med hänsyn till ärendets

beskaffenhet, får tingsrätten dock

bestå av en lagfaren domare och

tre nämndemän.

Åklagaren i den ort där den

bötfällde finns får överklaga ett

förordnande av en kronofogde-

myndighet enligt 12 § till tings-

rätten i samma ort. Överklagandet

skall ha kommit in till krono-

fogdemyndigheten inom tre

veckor från den dag då åklagaren

fick del av beslutet. Vid över-

klagande gäller i övrigt lagen

(1996:242) om domstolsärenden.

Vid handläggningen av ärendet

består tingsrätten av en lagfaren

domare. Om det finns särskilda

skäl med hänsyn till ärendets

beskaffenhet, får tingsrätten dock

bestå av en lagfaren domare och

två nämndemän.

 Kronofogdemyndighets beslut att inte meddela förordnande enligt 12 §

får inte överklagas. Den bötfällde får dock begära prövning av beslutet i

samband med klagan över utmätning.

 Denna lag träder i kraft den 1 september 1997.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:232) om

sambors gemensamma hem

 Härigenom föreskrivs att 20 a § lagen (1987:232) om sambors

gemensamma hem skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 a §

Vid handläggningen av ett

ärende enligt denna lag består

tingsrätten av en lagfaren domare.

Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till ärendets beskaffenhet,

får tingsrätten dock bestå av en

lagfaren domare och tre nämnde-

män.

Vid handläggningen av ett

ärende enligt denna lag består

tingsrätten av en lagfaren domare.

Om det finns särskilda skäl med

hänsyn till ärendets beskaffenhet,

får tingsrätten dock bestå av en

lagfaren domare och två nämnde-

män.

 Regeringen får bestämma att även sådana anställda i en tingsrätt som

inte

är lagfarna domare skall få förordna bodelningsförrättare enligt 17 kap. 1 §

äktenskapsbalken.

 Denna lag träder i kraft den 1 september 1997.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om

homosexuella sambor

Härigenom föreskrivs att lagen (1987:813) om homosexuella sambor

skall ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1996/97:70

Föreslagen lydelse

Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall

vad som gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser

tillämpas även på de homosexuella samborna:

1. lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

2. ärvdabalken,

3. jordabalken,

4. 10 kap. 9 § rättegångsbalken,

5. 4 kap. 19 § första stycket utsökningsbalken,

6. 19 § första stycket, punkt 1 nionde stycket och punkt 3 sjunde

stycket av anvisningarna till 31 § samt punkt 3 a av anvisningarna

till 33 § kommunalskattelagen (1928:370),

7. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

8. bostadsrättslagen (1991:614),

9. 9 § rättshjälpslagen

(1972:429),

10. lagen (1981:131) om

kallelse på okända borgenärer,

9. lagen (1981:131) om kallelse

på okända borgenärer,

11. 5 kap. 18 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen

(1970:988),

10. 5 kap. 18 § tredje stycket

fastighetsbildningslagen

(1970:988),

12. 10 § insiderlagen

(1990:1342),

11. 10 § insiderlagen

(1990:1342),

13. 14 kap. 3 §, 4 § tredje styc-

ket och 8 § tredje stycket vallagen

(1997:000),

12. 14 kap. 3 §, 4 § tredje styc-

ket och 8 § tredje stycket vallagen

(1997:000),

14. 36 § första stycket lagen

(1972:704) om kyrkofullmäktig-

val, m.m.,

13. 36 § första stycket lagen

(1972:704) om kyrkofullmäktig-

val, m.m.,

15. 4 § lagen (1997:000) om

brevröstning i vissa fall,

14. 4 § lagen (1997:000) om

brevröstning i vissa fall,

16. lagen (1993:1469) om

uppskovsavdrag vid byte av

bostad,

15. lagen (1993:1469) om

uppskovsavdrag vid byte av

bostad,

17. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2, 15

och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§

samt 16 kap. 7 och 9 §§

föräldrabalken,

16. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2, 15

och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§

samt 16 kap. 7 och 9 §§

föräldrabalken,

 18. säkerhetsskyddslagen

(1996:627), samt

17. säkerhetsskyddslagen

(1996:627), samt

19. lagen (1996:1231) om

skattereduktion för fastighetsskatt

i vissa fall vid 1997-2001 års

taxeringar.

18. lagen (1996:1231) om

skattereduktion för fastighetsskatt

i vissa fall vid 1997-2001 års

taxeringar.

Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara

ogifta, gäller det också de homosexuella samborna.

Denna lag träder i kraft den 1 december 1997.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:688) om

besöksförbud

 Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1988:688) om besöksförbud skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

Vid avgörande av saken skall

tingsrätten bestå av en lagfaren

domare och tre nämndemän. Vid

annan handläggning är tingsrätten

domför med en lagfaren domare.

Vid avgörande av saken skall

tingsrätten bestå av en lagfaren

domare och två nämndemän. Vid

annan handläggning är tingsrätten

domför med en lagfaren domare.

 Vid omröstning gäller reglerna i 29 kap. rättegångsbalken i tillämpliga

delar.

 Denna lag träder i kraft den 1 september 1997.

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1811) om

disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m.

 Härigenom föreskrivs att 53 § lagen (1994:1811) om disciplinansvar

inom totalförsvaret, m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

53 §

Vid handläggningen av ärendet

består tingsrätten av en lagfaren

domare. Om det finns särskilda

skäl med hänsyn till ärendets

beskaffenhet, får tingsrätten dock

bestå av en lagfaren domare och

tre nämndemän.

Vid handläggningen av ärendet

består tingsrätten av en lagfaren

domare. Om det finns särskilda

skäl med hänsyn till ärendets

beskaffenhet, får tingsrätten dock

bestå av en lagfaren domare och

två nämndemän.

 Denna lag träder i kraft den 1 september 1997.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1639) om

ändring i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd

Härigenom föreskrivs att 19 § lagen (1976:839) om Statens va-nämnd i

paragrafens lydelse enligt lagen (1996:1639) om ändring i nämnda lag

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

Ett slutligt beslut av nämnden får överklagas.

1. en fråga om ersättning enligt 12 § tredje stycket eller 13 eller 14 §,

2. en fråga som gäller rättshjälp, eller

3. en fråga som avses i 15 §.

Andra beslut av nämnden får

överklagas endast i samband med

överklagande av särskilt beslut.

Andra beslut av nämnden får

överklagas endast i samband med

överklagande av ett slutligt beslut.

Beslut av nämnden får verkställas som domstols dom.

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1653) om

ändring i lagen (1996:242) om domstolsärenden

Härigenom föreskrivs att 37 § lagen (1996:242) om domstolsärenden i

paragrafens lydelse enligt lagen (1996:1653) om ändring i nämnda lag

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

37 §

Ett beslut som inte innebär att ärendet avgörs får överklagas endast i

samband med överklagande av ett beslut som innebär att ärendet avgörs.

Överklagande får dock ske särskilt, när domstolen

1. ogillat en invändning om jäv mot någon ledamot av domstolen eller

en invändning om att det finns ett hinder för ärendets prövning,

2. avvisat ett ombud eller ett biträde,

3. beslutat i en fråga om säkerställande av det som ärendet gäller eller

beslutat att ett överklagat beslut tills vidare inte får verkställas eller i

övrigt beslutat tills vidare rörande saken,

4. förelagt någon att medverka på annat sätt än genom inställelse inför

domstolen och en underlåtenhet att följa föreläggandet kan medföra

särskild påföljd för honom eller henne,

5. vid prövning enligt 3 kap. 3 § andra stycket 5 tryckfrihets-

förordningen eller 2 kap. 3 § andra stycket 5 yttrandefrihetsgrundlagen

funnit det vara av synnerlig vikt att en uppgift som avses där lämnas vid

vittnesförhör,

6. beslutat i en fråga om undersökning eller omhändertagande av

person eller egendom eller om någon annan liknande åtgärd,

7. utdömt vite eller någon annan påföljd för underlåtenhet att följa

föreläggande eller straff för förseelse i förfarandet eller förklarat att

någon skall ersätta en kostnad för förfarandet,

8. beslutat i en fråga som gäller

någons medverkan i ärendet eller

8. beslutat i en fråga som gäller

ersättning för någons medverkan i

ärendet eller

9. beslutat i annat fall än som avses i 8 i en fråga som gäller rättshjälp

enligt rättshjälpslagen (1996:1619).

Ett beslut genom vilket ärendet återförvisas förvaltningsmyndighet får

överklagas till en lägre domstol eller till en endast om beslutet innefattar

avgörande av någon fråga som inverkar på ärendets utgång.

3 Ärendet och dess beredning

I en promemoria Översyn av förvaltningsprocessen (Ds 1996:40), som

upprättats inom Justitiedepartementet, föreslås olika lagändringar som

syftar till att effektivisera förvaltningsprocessen, bl.a. vissa förändringar i

bestämmelserna om länsrätternas och kammarrätternas sammansättning,

processuella frågor vid prövningstillstånd i kammarrätt och Regerings-

rätten, klagofristens beräkning och längd samt överlämnande av mål

mellan domstolar.

 Därefter har inom Justitiedepartementet upprättats ytterligare en pro-

memoria - Nämndemannamedverkan i domstol m.m. I promemorian

föreslås bl.a. ändringar i sammansättningsreglerna för tingsrätt, hovrätt,

länsrätt och kammarrätt samt vissa ändringar när det gäller nämnde-

männens reseersättning.

 I detta ärende tar regeringen upp de förslag i promemorian Översyn av

förvaltningsprocessen som rör länsrättens sammansättning samt de förslag

som förs fram i promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m.

som rör tingsrätternas och länsrätternas sammansättning, domförhets-

reglerna vid förhinder av en ledamot i hovrätten samt nämndemännens

ersättning.

 Promemoriornas lagförslag i dessa delar finns i bilaga 1 och 2. Pro-

memoriorna har remissbehandlats. Förteckningar över remissinstanserna

finns i bilaga 3 och 4. Sammanställningar av remissyttrandena finns

tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr Ju96/2496 och Ju96/4545).

 Regeringen har för avsikt att senare återkomma i fråga om kammar-

rättens sammansättning och de övriga förslag som förs fram i promemorian

Översyn av förvaltningsprocessen.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 13 februari 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 5.

 Lagrådet har, efter att ha påpekat sambanden mellan lagrådsremissens

förslag och de andra reformer av domstolsförfarandet och domstols-

väsendet som vidtagits eller planeras, bedömt att det i ärendet inte har

framkommit något som från de aspekter som Lagrådet främst har att

beakta utgör hinder mot att ändå genomföra förslagen i remissen i allt

väsentligt med den utformning de har där. Lagrådets yttrande finns i bilaga

6. I yttrandet tar Lagrådet upp vissa frågor. Regeringen behandlar dessa i

avsnitt 6, 7 och 8 samt i författningskommentaren. Regeringen har på de

flesta punkter följt Lagrådets förslag. I några avseenden avviker dock

regeringens förslag från Lagrådets (se avsnitt 7 och 8). Vissa redaktionella

ändringar har också gjorts i lagtexten.

4 Reformbehovet

Det övergripande målet för domstolsväsendet är att domstolarna skall

avgöra mål och ärenden på ett rättssäkert och effektivt sätt. I detta ligger

krav på att domstolsavgörandena är riktiga och kommer inom rimlig tid

och att förfarandet är så utformat att parterna inte drabbas av onödiga

kostnader eller andra olägenheter.

 Därutöver bör ställas krav på en effektiv resursanvändning i domstolar-

na. Mer resurser än som krävs för en rättssäker och rationell handläggning

skall inte användas.

 Lekmannamedverkan vid de svenska underrätterna har mycket gamla

traditioner. Det råder en bred politisk enighet om att detta inslag i våra

domstolar är av stort värde från flera synpunkter. Nämndemännens med-

verkan är en garanti för att verksamheten vid domstolarna ligger i linje

med allmänna värderingar i samhället. Störst betydelse har nämndemännen

när det gäller påföljdsfrågor och bevisvärdering. Nämndemännens

medverkan bidrar till att medborgarnas förtroende för domstolarnas

verksamhet upprätthålls. En viktig annan faktor är att nämndemännens

medverkan i våra domstolar tillgodoser medborgarnas intresse av insyn i

den dömande verksamheten.

 När nämndemän skall medverka vid ett avgörande i tingsrätt eller

länsrätt är rätten som huvudregel domför med en juristdomare och tre

nämndemän. Sedan år 1983 har nämndemännen individuell rösträtt vilket

ger dem en majoritetsställning i rätten i förhållande till juristdomaren.

 Mot bakgrund av kravet på att domstolsförfarandet skall vara rationellt

och effektivt finns det anledning att överväga förändringar såvitt avser

antalet nämndemän som deltar i avgöranden i underrätterna. Det är också

angeläget att försöka se till att nämndemannakåren är allsidigt sammansatt

och speglar hela samhällets värderingar. Den ersättning som en nämnde-

man kan få för sitt uppdrag har av nämndemännen själva uppfattats som

alltför låg. Detta har gjort att en allsidig rekrytering av nämndemän,

framför allt yngre nämndemän, inte längre kan säkerställas. Konsekvensen

av att även reseersättningar m.m. är beskattningsbara är att det för vissa

nämndemän till och med kan bli fråga om en kostnad för att tjänstgöra i

domstol. Reglerna för ersättning till nämndemän bör därför ses över.

 Under de senaste åren har hos länsrätterna inträffat väsentliga

struktur-

förändringar i målunderlaget som en följd av reformer som syftat till att

göra länsrätterna till i verklig mening allmänna förvaltningsdomstolar.

Detta aktualiserar en översyn av domförhetsreglerna. Mest iögonfallande

är självfallet den ändrade instansordningen med nedflyttning av ett stort

antal måltyper från kammarrätt till länsrätt som första domstolsinstans. Det

sålunda utvidgade målområdet återspeglas inte i domförhetsreglerna. I

något fall är regleringen också inaktuell till följd av ändringar i den

materiella lagstiftningen. Genom att tyngdpunkten i många fall förskjutits

vidare till förvaltningsmyndigheter har de kvarvarande målen blivit färre

och genomsnittligt svårare som en följd av att enkla och otvistiga mål inte

längre överklagas. De nytillkomna måltyperna har som regel inte mass-

karaktär och är, som en följd av forumreglerna, delvis ojämnt spridda över

landet. Detta gäller exempelvis mål som härrör från centrala verk. Bland de

nya målen finns flera exempel på typer som kräver brådskande handlägg-

ning. Förutom de angivna strukturförändringarna har införandet av

prövningstillstånd och tvåpartsprocess skapat ändrade förutsättningar för

länsrättsprocessen.

 Domförhetsreglerna vid de allmänna domstolarna har fortlöpande om-

prövats som ett led i en allmän översyn av processordningen vilket väcker

frågan om en omprövning även av processordningen för de allmänna

förvaltningsdomstolarna och en samordning av regelsystemen.

 Domförhetsreglerna bör även ses över i syfte att åstadkomma en mer

ändamålsenlig ordning om någon av ledamöterna får förhinder under hand-

läggningens gång.

Sammantagna utgör dessa förhållanden starka skäl för en översyn.

5 Antalet nämndemän i tingsrätt och länsrätt

Regeringens förslag: I sådana mål och ärenden i tingsrätt eller

länsrätt där nämndemän skall medverka skall rätten som huvudregel

bestå av en juristdomare och två nämndemän.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna. Det stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker

förslagen eller lämnar dem utan erinran. Göteborgs tingsrätt anser att

ytterligare utredning krävs innan man kan ta ställning till frågan om att

minska antalet nämndemän. Stockholms tingsrätt, Luleå tingsrätt,

Nämndemännens riksförbund och Oskarshamns Nämndemannaförening

avstyrker förslaget om en minskning av antalet nämndemän. Stockholms

tingsrätt och Luleå tingsrätt anser att det i stället bör bli möjligt att avgöra

flera typer av mål utan medverkan av nämndemän.

 Skälen för regeringens förslag: När nämndemän skall medverka vid

avgöranden i tingsrätt eller länsrätt är rätten som huvudregel domför med

en juristdomare och tre nämndemän. Nämndemännen har individuell

rösträtt.

 De nuvarande bestämmelserna om domförhet i tingsrätt infördes den

1 juli 1983 och ersatte då regler som huvudsakligen tillkommit i samband

med tingsrättsreformen år 1971. Genom regeländringen år 1983 infördes

individuell rösträtt för nämndemännen samtidigt som antalet nämndemän

minskades från fem till tre i flertalet brottmål. Det infördes också en

särskild domförhetsregel med fem nämndemän vid huvudförhandling i

brottmål för sådana brott där det lindrigaste straffet är fängelse i två år. I

brottmål med högst sex månaders fängelse i straffskalan är tingsrätten

domför utan nämndemän om det inte finns anledning att döma till någon

annan påföljd än böter. Bestämmelserna om domförhet i brottmål finns i

1 kap. 3 b § rättegångsbalken.

 När det gäller äktenskapsmål, mål om underhåll, faderskap, vårdnad och

umgänge är tingsrätten vid huvudförhandling enligt huvudregeln domför

med en juristdomare och tre nämndemän (14 kap. 17 § äktenskapsbalken

och 20 kap. 1 § föräldrabalken). En klar majoritet av familjemålen avgörs

dock utan nämndemän.

 Om någon av nämndemännen får förhinder sedan en huvudförhandling

har påbörjats är tingsrätten domför med två respektive fyra nämndemän.

 I omfattande och svåra mål kan rätten förstärkas med en juristdomare

och/eller en nämndeman.

 Länsrätt är som huvudregel domför med en juristdomare och tre

nämndemän (17 § lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar).

Om det behövs med hänsyn till målets omfattning eller någon annan

omständighet får fyra nämndemän delta i rätten. I viss utsträckning är läns-

rätt domför utan nämndemän (17 a och 18 §§ lagen om allmänna förvalt-

ningsdomstolar). Om någon av nämndemännen får förhinder sedan

handläggningen har påbörjats är rätten domför med två nämndemän.

 Skälen för lekmannamedverkan vid underrätterna har skiftat under årens

lopp. Regeringen vill framhålla att det i våra dagar råder en bred enighet

om att lekmannamedverkan är av stort värde från flera synpunkter. De

viktigaste skälen för lekmannamedverkan är allmänhetens intresse av insyn

i domstolarnas verksamhet och betydelsen av att verksamheten ligger i

linje med allmänna värderingar i samhället.

 För att dessa krav skall kunna upprätthållas är det av största vikt att

nämndemännen kan rekryteras från alla kategorier av medborgare. De

ekonomiska villkoren är en grundläggande förutsättning för en sådan

rekrytering. Frågan om nämndemännens ersättning behandlas i avsnitt 9.

En annan betydelsefull fråga är hur många nämndemän som behöver ingå i

rätten för att de ovan angivna ändamålen skall var uppfyllda.

 En rationell och effektiv handläggning av målen kräver enligt rege-

ringens mening att antalet nämndemän vid ett måls avgörande inte är högre

än vad som är nödvändigt för att tillgodose behovet av och de berättigade

kraven på medborgarnas insyn och inflytande i domstolarnas verksamhet.

Strävan bör vara att för varje måltyp finna den handläggningsform som är

så effektiv och rationell som möjligt och som samtidigt uppfyller nöd-

vändiga rättssäkerhetskrav.

 I promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m. föreslås att

antalet nämndemän som skall medverka vid ett avgörande i tingsrätt eller

länsrätt som huvudregel skall vara två i stället för tre.

 Göteborgs tingsrätt menar att frågan om nämndemäns medverkan i

underrätt behöver utredas ytterligare. Enligt tingsrätten kräver frågan ett

större utredningsunderlag som ger en bredare belysning av flera frågeställ-

ningar av principiell natur som inte tas upp i den remitterade promemorian.

Liksom flera andra remissinstanser anser tingsrätten att möjligheterna att

avgöra mål med en juristdomare utan medverkan av nämndemän bör

undersökas. Några har t.ex. ifrågasatt behovet av nämndemannamedverkan

i fastighetsdomstol och vattendomstol eftersom lekmannen sällan har något

att tillföra målet när två juristdomare och en tekniker medverkar.

Stockholms tingsrätt menar att nämndemannamedverkan bör kunna

underlåtas när det är uppenbart att påföljden skall bestämmas till villkorlig

dom eller sådan påföljd i förening med böter. Enligt tingsrätten skulle en

sådan ordning harmoniera med de bestämmelser om strafföreläggande som

träder i kraft den 1 juli 1997 och som innebär att åklagare kan utfärda

strafföreläggande som avser villkorlig dom eller sådan påföljd i förening

med böter. Någon remissinstans kritiserar ordningen med individuell

rösträtt för nämndemän.

 Domförhetsreglerna i tingsrätt och möjligheterna att avgöra mål med

ensamdomare har kontinuerligt setts över. Några planer på att utöka antalet

sådana måltyper finns inte för närvarande. Inte heller finns det skäl att i

detta ärende överväga ändringar i fråga om fastighetsdomstol eller

vattendomstol. Den reform som Stockholms tingsrätt hänvisar till medför

också att det blir väsentligt färre mål i tingsrätten där påföljdsvalet är så

självklart att en sådan regel som den tingsrätten förespråkar skulle kunna

tillämpas. För länsrätternas del finns det däremot visst utrymme för att

utvidga möjligheterna för att avgöra mål utan medverkan av nämndemän.

Den frågan, som behandlas i avsnitt 8, påverkar enligt vår mening inte

frågan om hur många nämndemän som skall delta i de mål där ett lek-

mannainflytande behövs. Inte heller krävs det någon ytterligare utredning i

dessa frågor.

 Behovet av insyn kan i och för sig tillgodoses även om inte mer än en

enda nämndeman skulle ingå i rätten. När det däremot gäller behovet av

inflytande är det knappast tillräckligt med en nämndeman. Den ordning

som gäller i dag att nämndemännen i underrätt är i majoritet bland rättens

ledamöter fyller väl kravet på inflytande över domen eftersom nämnde-

männen har individuell rösträtt. Några ändringar är inte aktuella att

genomföra i den delen. En minskning av antalet nämndemän från tre till

två skulle inte rubba majoritetsförhållandet mellan jurister och

nämndemän.

 Nämndemännens medverkan i den dömande verksamheten syftar också

till att allsidiga medborgerliga värderingar skall komma till synes i av-

görandena. Självfallet kan kravet på allsidighet inte alltid slå igenom i de

enskilda målen, utan det sker snarare i nämndemannakårens sammansätt-

ning i stort. En fråga blir därför om en minskning av antalet nämndemän i

varje enskilt mål medför att nämndemannakåren inte tillgodoser denna

allsidighet.

 Det karakteristiska för det svenska nämndemannasystemet är att

nämndemännen skall vara lekmän. De skall inte vara sakkunniga inom

något specialområde och det är inte förenligt med nämndemannens roll

som domare att agera utifrån partipolitiska utgångspunkter. Nämnde-

männen skall göra en självständig bedömning där endast rättsliga aspekter

får beaktas. I nästan varje mål finns det dock ett visst utrymme för

personliga värderingar och det är genom dessa värderingar som nämnde-

männens insats blir av värde för rättens avgörande. Dagens nämnde-

mannakår är en förhållandevis homogen grupp och speglar inte ett tvärsnitt

av befolkningen. Ungdomar, egna företagare, privatanställda och personer

med invandrarbakgrund är exempel på grupper som är klart under-

representerade bland nämndemännen.

 Om nämndemannakåren inte har den allsidiga sammansättning som

eftersträvas kan medborgarnas förtroende för nämndemannafunktionen

komma att rubbas. I debatten framförs ofta att ersättningen till

nämndemännen är för låg och att det är därför som en allsidig rekrytering

av nämndemän inte är möjlig. Den omständigheten att nämndemän med

goda inkomster eller med långa resavstånd till domstolen rent av kan

förlora pengar på att tjänstgöra som nämndemän har självklart också

betydelse för rekryteringen. Vi återkommer till den frågan i avsnitt 9.

 Säkerligen har även svårigheterna att vara frånvarande från den

ordinarie

arbetsplatsen stor betydelse. En reducering av det lägsta antalet nämnde-

män för domförhet skulle enligt regeringens mening positivt kunna bidra

till en mer allsidig rekrytering om den leder till att varje nämndeman inte

behöver tjänstgöra så ofta som i dag. Samtidigt får detta naturligtvis inte

leda till att nämndemännen tjänstgör så få gånger och med så långa

mellanrum att de inte förvärvar tillräcklig erfarenhet för sitt uppdrag.

Regeringen har tidigare uttalat att en tjänstgöringstäthet av omkring åtta-tio

tillfällen per år kan vara ett lämpligt rättesnöre (prop. 1986/87:100, bil. 4 s.

69). Det förekommer dock inte sällan att en nämndeman tjänstgör

väsentligt oftare. Enligt vår mening kan den tidigare angivna frekvensen

eller en något lägre frekvens fortfarande tjäna som rättesnöre. I vart fall bör

antalet tjänstgöringstillfällen inte utökas.

 Stockholms tingsrätt menar att företagare och privatanställda ofta har

svårt att vara frånvarande från sina ordinarie arbetsuppgifter samt att

rekrytering av ungdomar och invandrare försvåras av väsentligen andra

skäl än bristen på tid och ekonomisk gottgörelse. Tingsrätten anser att en

radikal förändring av nämndemannakårens sammansättning endast kan ske

genom en djupgående reform av formerna för utseende av nämndemän.

Tingsrätten menar också att det bör övervägas att införa någon form av

reglering som medger åtgärder för att skilja en olämplig nämndeman från

uppdraget. Enligt Nämndemännens riksförbund finns det risk för att

kunskap - och kanske även viljan att tjänstgöra - minskar om nämnde-

männen inte kommer att tjänstgöra med nuvarande frekvens.

 Regeringen är medveten om att promemorians förslag inte helt kommer

tillrätta med de problem som här beskrivits. Det bör emellertid kunna bidra

till att ge något bättre förutsättningar för en bredare rekrytering.

 Stockholms tingsrätt och Nämndemännens riksförbund menar också att

den föreslagna minskningen av nämndemän i rätten riskerar att försämra

kvaliteten i den dömande verksamheten. De flesta av remissinstanserna

anser dock att kvaliteten inte försämras. Flera av remissinstanserna pekar

på att den enskilda nämndemannens inflytande förstärks om förslaget

genomförs. En remissinstans menar att om antalet nämndemän i rätten

minskar till två bör det kunna förstärka varje enskild nämndemans position

och engagemang i målen. Regeringen kan instämma i detta. En minskning

av antalet nämndemän försämrar inte kvaliteten i dömandet.

 En annan, positiv, effekt som flera av remissinstanserna har pekat på är

att omröstningsreglerna blir enklare att tillämpa med ett ojämnt antal

ledamöter i rätten. Därmed minskar också behovet av en sådan översyn av

omröstningsreglerna i förvaltningsdomstolarna som en remissinstans

efterlyser.

 Regeringen anser alltså att det finns flera positiva effekter om nämnde-

männens antal i underrätt kan minskas från tre till två samtidigt som detta

inte medför försämrad insyn för allmänheten eller försämringar i kvaliteten

i den dömande verksamheten. En sådan ordning innebär ett mer rationellt

och effektivt användande av den resurs som nämndemännens medverkan

utgör i domstolarnas verksamhet. Vi föreslår därför att promemorians

förslag genomförs. I mer omfattande och kvalificerade mål kan det

däremot finnas anledning att utöka såväl antalet juristdomare som antalet

nämndemän. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 6.

6 Förstärkt sammansättning i tingsrätt och länsrätt

Regeringens förslag: När det finns särskilda skäl med hänsyn till

målets omfattning och svårighetsgrad skall länsrätt kunna för-

stärkas med en juristdomare. För tingsrätternas del utvidgas

möjligheterna till förstärkt sammansättning i brottmål ytterligare.

Om antalet juristdomare utökas till två skall antalet nämndemän

alltid utökas till tre. När ekonomisk eller skatterättslig expertis skall

delta i tingsrättens avgörande enligt 1 kap. 8 § rättegångsbalken

skall rätten alltid förstärkas med en nämndeman.

Bestämmelsen om att tingsrätten i grova brottmål skall vara

domför med en juristdomare och fem nämndemän ersätts av den

generella möjligheten till förstärkt sammansättning.

 Promemoriornas förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker för-

slagen. Växjö tingsrätt menar dock att den nuvarande domförhetsregeln i

grövre brottmål bör bibehållas med den justeringen att rätten i grova

brottmål skall vara domför med en juristdomare och fyra nämndemän.

Länsrätten i Norrbottens län anser inte att det finns behov av att kunna

förstärka länsrättens sammansättning med en juristdomare.

 Skälen för regeringens förslag: För tingsrätternas del gäller att

antalet

juristdomare och/eller nämndemän får utökas med en om det finns sär-

skilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighetsgrad. Läns-

rätten kan inte förstärkas med en juristdomare utan endast förstärkas

genom att ytterligare en nämndeman deltar i avgörandet om det behövs

med hänsyn till målets omfattning eller någon annan särskild omstän-

dighet.

 I promemorian Översyn av förvaltningsprocessen föreslås en bestäm-

melse som innebär att ytterligare en juristdomare kan ingå i länsrätten om

det finns särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårig-

hetsgrad. I promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m. före-

slås bestämmelser om att en förstärkning på juristsidan skall kombineras

med en regel om att rätten i sådant fall måste förstärkas även på nämnde-

mannasidan. Nästan alla remissinstanser tillstyrker promemoriornas

förslag i sak. Flera av remissinstanserna har dock haft synpunkter på den

lagtekniska utformningen. Länsrätten i Norrbottens län avstyrker förslaget

med hänvisning till att det inte finns något behov av en sådan samman-

sättning.

 Som regeringen framhållit i avsnitt 5 talar starka skäl för en mer

nyanserad ordning vad gäller sammansättningen i underrätt.

Förstärkning på juristsidan - länsrätt

För en förstärkning av länsrättens sammansättning på juristsidan talar

enligt vår mening framförallt att målen i vissa fall blivit mer komplicerade.

 I dag kan länsrätten utökas med en nämndeman, om det behövs med

hänsyn till målets omfattning eller någon annan särskild omständighet.

Någon möjlighet att förstärka med en juristdomare finns däremot inte.

Även om behovet på juristsidan ibland kan tillgodoses genom att skickliga

notarier, föredragande eller fiskaler förbereder och utreder svårare rätts-

frågor i krävande mål är detta inte alltid fallet. Förutsättningarna för och

behovet av att ha en sammansättning med flera juristdomare vid ett måls

avgörande torde variera från länsrätt till länsrätt beroende av målstrukturen

och tillgången på skicklig och kompetent personal.

 Det är framför allt skattemålen som tenderar att bli mer komplicerade.

Omständigheterna i sådana mål kan, när de förekommer i ett s.k. ekobrott-

mål vid tingsrätt, bli bedömda av två juristdomare och nämndemän. Även

mål om exempelvis miljö- och hälsoskydd, plan- och byggfrågor eller

naturvårdsmål kan vara komplicerade och svårbedömda. Nytillkomna och

udda måltyper och mål med EG-anknytning och mål av principiell art kan

bereda särskilda svårigheter.

 Behovet av mer än en juristdomare torde främst göra sig gällande när det

är fråga om svårbedömda rättsfrågor men också i komplicerade sakfrågor.

En utökad sammansättning kan även behövas i prejudikatvärda mål.

 Länsrätten i Stockholms län menar att en förstärkt sammansättning på

juristsidan också bör kunna ske av utbildningsskäl för att introducera

domarpersonal i nya målområden och för att ge yngre, oerfarna icke

ordinarie domare en mera allmän introduktion.

 Regeringen delar inte länsrättens uppfattning att rättens sammansättning

skall vara beroende av länsrättens eventuella utbildningsbehov. Ett sådant

behov kan likaväl tillgodoses på annat sätt t.ex. genom att den yngre

domaren tjänstgör som föredragande. Rätten kan också tillåta en tjänste-

man vid domstol eller annan som i utbildningssyfte tjänstgör vid dom-

stolen att vara närvarande vid föredragning, förhandling och överläggning.

Något skäl för att de därutöver skall kunna delta i avgörandena finns enligt

vår mening inte.

 Vi föreslår därför att promemorians förslag genomförs och att länsrätt,

på samma sätt som tingsrätt, skall kunna förstärkas med en juristdomare.

 Vår bedömning är att möjligheterna till en sådan förstärkt samman-

sättning inte kommer att behöva utnyttjas i någon större utsträckning för

länsrättens del. Det torde därför inte vålla några problem ens för de små

länsrätterna att sätta av en extra juristdomare för de fall då frågan

aktualiseras. Vi vill framhålla att frågan om rätten skall förstärkas eller inte

i det enskilda målet är en fråga som rotelinnehavaren själv eller, som

Lagrådet påpekar, i sista hand rätten har att avgöra. Vi delar således inte

den uppfattning som förs fram i promemorian och som också diskuterats

under remissbehandlingen att detta ytterst skulle vara en fråga för

lagmannen att bestämma.

Förstärkning på nämndemannasidan

Om en förstärkning sker på så sätt att rätten utökas med en juristdomare

bör alltid, som föreslås i promemorian Nämndemannamedverkan i domstol

m.m., ytterligare en nämndeman ingå i rätten såväl i länsrätt som i

tingsrätt. På så sätt utgör nämndemännen fortfarande en majoritet genom

att sammansättningen i sådana mål blir två lagfarna ledamöter och tre

nämndemän. Däremot finns det inte skäl för att rätten skall kunna

förstärkas med endast en nämndeman. Denna möjlighet bör alltså tas bort

såväl för tingsrätt som för länsrätt.

 Även när en särskild ledamot deltar i ett avgörande i tingsrätten enligt

1 kap. 8 § rättegångsbalken bör antalet nämndemän utökas till tre.

Krav på särskilda skäl?

I den lagrådsremiss som föregick propositionen 1996/97:131

Prövningstillstånd i hovrätten framhåller regeringen att det skulle vara

värdefullt för brottmålsavgörandenas kvalitet att tingsrätten oftare än i dag

består av två juristdomare i stället för en. I remissen föreslogs därför en

öppnare formulering av 1 kap. 3 b § rättegångsbalken. Enligt förslaget

skulle antalet juristdomare kunna utökas till två om det finns skäl för det.

Kravet på att det skall finnas särskilda skäl med hänsyn till brottmålets

omfattning eller svårighetsgrad har således utgått enligt det remitterade

lagförslaget. Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran. I remissen

förutskickades att förslaget under den fortsatta beredningen skulle

samordnas med de förslag som behandlas i detta ärende. Propositionen

innehöll därför inga förslag i denna del.

 Mot denna bakgrund föreslog regeringen i lagrådsremissen i detta ärende

att något krav på särskilda skäl inte skulle ställas upp när det gäller

tingsrätternas handläggning av brottmål. Även för familjemålens del

föreslogs en motsvarande ändring. För länsrätternas del föreslogs däremot,

i enlighet med promemorians förslag, att ett krav på att det skall finnas

särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning och svårighetsgrad skulle

ställas upp.

 Lagrådet förordar i sitt yttrande att man på nytt överväger frågan om

att

samordna bestämmelserna för tingsrätt och länsrätt så att det inte heller för

länsrätt skulle krävas särskilda skäl för en förstärkning.

 Regeringen instämmer i att det finns fördelar med en samordning av

sammansättningsreglerna. Särskilt värdefullt är det naturligtvis om

reglerna är samordnade inom samma domstolsslag. Även om frågan om en

förstärkt sammansättning i familjemål inte aktualiseras i samma

utsträckning som i brottmål bör därför kravet på att det skall finnas

särskilda skäl slopas inte bara för brottmålens del utan även för

familjemålens del.

 Som vi framhöll i lagrådsremissen är det också lämpligt om reglerna för

tingsrätt och länsrätt samordnas. Här gör sig emellertid även andra

synpunkter gällande och det är enligt regeringens mening inte nödvändigt

att reglerna för under vilka förutsättningar länsrätt respektive tingsrätt kan

förstärka sammansättningen är desamma.

 De mål som förekommer i länsrätten är av en annan karaktär än målen i

tingsrätt. Av våra resonemang i det föregående framgår också att vi inte

åsyftar samma generösa tillämpning av en regel om förstärkt samman-

sättning för länsrätternas del. En reform som innebär att länsrätterna får

möjlighet att förstärka rätten även på juristsidan och inte bara på

nämndemannasidan är redan den betydelsefull. Vi anser därför att det för

länsrätternas del, i vart fall i nuläget, bör uppställas ett krav på särskilda

skäl för att rätten skall kunna förstärkas.

Tingsrättens sammansättning i grövre brottmål

I mål om åtal för brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än två

år skall tingsrätten bestå av en juristdomare och fem nämndemän (1 kap.

3 b § första stycket andra meningen rättegångsbalken). Om ett mål är

särskilt omfattande eller svårt får antalet juristdomare utökas med en.

Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. I promemorian Nämnde-

mannamedverkan i domstol m.m. föreslås att den särskilda samman-

sättningen vid mål om grova brott skall ersättas med den generella regeln

om att rätten i svåra och omfattande mål kan förstärkas och bestå av två

juristdomare och tre nämndemän.

 Så gott som alla remissinstanser har tillstyrkt förslaget.

 De nuvarande reglerna har i flera fall orsakat återförvisning från högre

rätt när tingsrätten avgjort målet med för få nämndemän.

 Reglerna bygger på uppfattningen att det i grova brottmål regelmässigt

är

fråga om svåra bevisvärderingsfrågor och svåra avvägningar när det gäller

påföljden. Enligt regeringens mening kan det ifrågasättas om detta synsätt

är riktigt och om reglerna garanterar att fler nämndemän tjänstgör i de mål

där det verkligen finns behov av det. Bevisvärderingsfrågor kan, när det är

fråga om mindre allvarliga brott, exempelvis i vissa trafikmål, vara väl så

svåra som i mål om grov narkotikabrottslighet. Påföljdsvalet är ofta svårare

att göra när det gäller mindre allvarlig brottslighet än i mål där straff-

minimum är två års fängelse. I de grövre brottmålen finns det mera sällan

utrymme för att bestämma påföljden till annat än fängelse medan det för de

övriga brotten finns flera möjliga påföljdsval. Som påpekats under remiss-

behandlingen kräver dessutom mål om försök till mycket grova brott, t.ex.

försök till mord inte fem nämndemäns medverkan.

 Den nuvarande uppdelningen av domförhetsreglerna är enligt vår

mening inte ändamålsenlig. I stället bör det enskilda målets omfattning och

svårighetsgrad styra om rätten måste förstärkas. Regeringen anser därför

att den obligatoriska regeln om utökat antal nämndemän bör ersättas av

den generella, fakultativa bestämmelsen om förstärkt sammansättning i

brottmål som vi nyss redovisat.

7 Förhinder för juristdomare och nämndemän

Regeringens förslag: En bestämmelse införs som gör det möjligt

för hovrätten att fortsätta en påbörjad huvudförhandling även om en

av de lagfarna ledamöterna får förhinder. Detsamma skall gälla om

en av nämndemännen får förhinder.

Om en av nämndemännen under handläggningen av ett mål i

tingsrätt eller länsrätt får förhinder skall rätten vara domför med en

juristdomare och en nämndeman. Om två av nämndemännen får

förhinder i de fall rätten har förstärkts är rätten inte domför om

nämndemännen är i minoritet.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna har tillstyrkt förlagen. Flera av remissinstanserna

har dock synpunkter på den lagtekniska lösningen. Enligt några

remissinstanser bör nämndemän överhuvudtaget inte medverka i hovrätt.

Nämndemännens riksförbund, som liksom övriga remissinstanser till-

styrker de föreslagna reglerna om domförhet i hovrätten vid förhinder av

en ledamot, anser att nämndemannamedverkan i hovrätt bör utvidgas så att

nämndemän även deltar vid frågor om prövningstillstånd.

 Skälen för regeringens förslag: I tingsrätt kan en tvistemålshuvud-

förhandling, som inletts med tre juristdomare, fullföljas med två jurist-

domare om den tredje får förhinder. Detsamma gäller i brottmål och

familjemål om en av nämndemännen får förhinder. Även för länsrätt finns

regler om fortsatt domförhet om någon eller några av nämndemännen får

förhinder. När det däremot gäller hovrättens domförhetsregler saknas

motsvarande bestämmelser. Inte heller för kammarrätternas del finns några

regler om förhinder för en ledamot.

 I promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m. föreslås regler

om att hovrätt skall vara fortsatt domför om en av juristdomarna eller

nämndemännen får förhinder sedan huvudförhandlingen påbörjats.

Motsvarande bestämmelser föreslås för kammarrätt. Som anmärkts i

avsnitt 3 tar regeringen i detta ärende inte upp frågor om kammarrätts sam-

mansättning.

Hovrätt

Hovrätt är domför med tre eller fyra juristdomare och i brottmål och vissa

familjemål med två nämndemän utöver juristdomarna.

 Domförhetsreglerna i hovrätt får till följd att en påbörjad förhandling

måste tas från början om en av ledamöterna får förhinder om hovrätten

dessförinnan bestått av minimiantalet ledamöter. För att undvika en sådan

situation och för att gardera sig för risken att förhandlingen måste tas om

tvingas hovrätterna ofta öka antalet ledamöter med en juristdomare och en

nämndeman i mål av större omfattning.

 Som redovisats i det föregående bör strävan vara att för varje måltyp

finna den handläggningsform som objektivt sett är så effektiv och rationell

som möjligt och som samtidigt uppfyller nödvändiga rättssäkerhets- och

kvalitetskrav. De nuvarande domförhetsreglerna framtvingar att rätten

består av fler ledamöter än vad som sakligt sett är motiverat för en effektiv

och rationell handläggning av målen. I vissa mål är det givetvis motiverat

med en förstärkt sammansättning, t.ex. om målet är komplicerat eller av

mycket stor omfattning. I en sådan situation kan det vara befogat att ha en

större sammansättning av ledamöter. I andra fall är det däremot mindre

befogat med en större sammansättning.

 De nuvarande reglerna ökar således risken för att målen tar längre tid

att

avgöra eller att de avgörs i en större sammansättning än vad det sakligt sett

finns skäl för. Dessutom ökar kostnaderna för att avgöra de större målen

samtidigt som hovrätterna får svårt att effektivt utnyttja de juristdomare

som inte deltar i det större målet. Härtill kommer att det är ovanligt att

någon av rättens ledamöter får förhinder under en pågående process varför

en undantagsregel skulle behöva tillgripas mycket sällan. Enligt rege-

ringens mening finns det mycket att vinna i effektivitetshänseende om det

för hovrätt införs en regel som en påbörjad förhandling kan fullföljas även

en juristdomare eller en nämndeman får förhinder.

Tingsrätt och länsrätt

De ändringar i bestämmelserna om underrättens sammansättning som vi

föreslagit i avsnitt 5 och 6 föranleder vissa överväganden om när rätten kan

slutföra ett mål trots att någon eller några av ledamöterna fått förhinder.

Utgångspunkten är som vi tidigare har redovisat att för varje måltyp finna

den handläggningsform som objektivt sett är så effektiv och rationell som

möjligt och som samtidigt uppfyller nödvändiga rättssäkerhets- och

kvalitetskrav. För att detta mål skall vara uppfyllt krävs bestämmelser om

domförhet vid förhinder för en ledamot. I annat fall skulle rätten många

gånger vara tvungen att sammanträda i en förstärkt sammansättning utan

att målets svårighetsgrad eller omfattning motiverar detta.

 Vid normalsammansättningen en juristdomare och två nämndemän

föreslås i promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m. att rätten

om en av nämndemännen får förhinder skall vara domför med en

juristdomare och en nämndeman. Ronneby tingsrätt pekar i sitt remissvar

på att detta visserligen påverkar majoritetsförhållandet mellan juristdomare

och nämndemän men att man inte har någon erinran mot förslaget eftersom

den situationen kan förväntas bli ovanlig. Länsrätten i Stockholms län

avstyrker att rätten skall vara domför med endast en nämndeman eftersom

sammansättningen skulle bli alltför tunn. Enligt länsrätten är behovet av en

sådan regel också tämligen begränsat. Även Riksåklagaren avstyrker att ett

mål skall kunna avgöras av en juristdomare och en nämndeman varvid

nämndemannen ensam i vissa fall skulle kunna bestämma utgången.

 Som påpekats under remissbehandlingen torde det bli ovanligt att endast

en nämndeman deltar i avgörandet. I mer omfattande mål kommer ju

många gånger en förstärkt sammansättning att förekomma. Enligt rege-

ringens mening skulle dock avsaknaden av en regel om fortsatt domförhet

vid förhinder för en nämndeman medföra att rätten många gånger ser sig

tvungen att sammanträda i en förstärkt sammansättning för säkerhets

skull . Andra gånger torde, vid förhinder för en nämndeman, en kanske

nästan avslutad förhandling få tas om, något som knappast är till fördel för

parterna.

 Enligt vår mening är det inte rationellt eller effektivt att rätten

skall

sammanträda i förstärkt sammansättning annat än när ett måls faktiska

svårighetsgrad eller omfattning motiverar detta. Vid en avvägning av dessa

omständigheter anser regeringen att man får acceptera att ett mål eller

ärende vid det fåtal tillfällen det kan bli fråga om avgörs i en något svagare

sammansättning än vad som följer av huvudregeln.

 Även vid förstärkt sammansättning bör ett mål kunna avgöras vid

förhinder för någon eller några av ledamöterna. Samtliga remissinstanser

tillstyrker promemorians förslag i denna del eller lämnar det utan erinran.

Flera av remissinstanserna har dock synpunkter på den lagtekniska

utformningen.

 Enligt sin nuvarande lydelse utgör 1 kap. 3 b § första stycket

rättegångs-

balken en domförhetsregel medan bestämmelsen i tredje stycket är en

fakultativ regel som reglerar möjligheten att utöka rättens sammansättning.

Även i fortsättningen bör domförheten följa av huvudregeln, dvs. vid

förhinder för en ledamot är rätten domför med, i ytterlighetsfallet, en jurist-

domare och en nämndeman även om förhandlingen har inletts i förstärkt

sammansättning. Självfallet måste rätten i sådant fall överväga om målet,

mot bakgrund av dess omfattning och svårighetsgrad, är lämpligt att

avgöras i en mindre kvalificerad sammansättning eller om det bör tas om i

från början. Formellt är dock rätten alltid domför enligt regeln i första

stycket. Enligt regeringens mening krävs det inga särskilda bestämmelser

om detta. Likväl bör, för tydlighetens skull, en hänvisning göras till

domförhetsregeln i paragrafens första stycke. Vårt förslag i denna del

avviker från Lagrådets förslag. För att inte nämndemännen skall kunna

hamna i en minoritetssituation gentemot juristdomarna bör vidare en

särskild regel införas av innebörd att rätten aldrig kan vara domför med två

juristdomare och en nämndeman. Det innebär alltså att en förhandling där

rätten när förhandlingen inleds består av två juristdomare och tre

nämndemän kan avslutas med en juristdomare och tre, två eller en

nämndeman eller två juristdomare och två nämndemän. Vårt förslag

avviker således i detta avseende från promemorians förslag. Det har också

omarbetats i anledning av remisskritiken. Motsvarande reglering föreslås

för 1 kap. 8 § RB, 14 kap. 17 § äktenskapsbalken och 17 § lagen om

allmänna förvaltningsdomstolar.

8 Utvidgad ensamdomarkompetens i länsrätt

Regeringens förslag: En generell regel införs om att länsrätt är

domför med en juristdomare ensam vid slutligt avgörande i mål av

enkel beskaffenhet. Denna regel föreslås ersätta gällande regler om

ensamdomarbehörighet i vissa av de fall som räknas upp i 18 § fjärde

stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar.

 Möjligheten att avgöra ett mål med en juristdomare ensam utökas

också till att avse ytterligare ett antal uppräknade målkategorier.

 Gränsen för ensamdomarbehörighet i mål som rör inkomstbeskatt-

ning höjs från 5 000 kr till ett halvt basbelopp.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna. Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker

förslagen i huvudsak. Riksdagens ombudsmän avstyrker dock förslaget om

en generell regel om ensamdomarbehörighet i mål av enkel beskaffenhet

medan Riksskatteverket vill att en generell regel ersätter hela 18 § fjärde

stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Länsrätten i Stockholms

län, som tillstyrker en generell regel kompletterad med vissa uppräknade

fall, avstyrker den föreslagna utvidgningen av antalet målkategorier. Kam-

marrätten i Sundsvall och Sveriges Domarförbund avstyrker en belopps-

regel i skattemål medan Regeringsrättens ledamöter och Länsrätten i

Jönköpings län anser att en generell beloppsregel bör införas för alla mål.

Länsrätten i Gotlands län och Riksskatteverket anser att gränsen bör sättas

högre än ett halvt basbelopp.

 Skälen för regeringens förslag: En länsrätt är som huvudregel domför

med en juristdomare och tre nämndemän (17 § lagen om allmänna

förvaltningsdomstolar). Särskilda domförhetsregler gäller för mål enligt

kommunallagen, kyrkolagen och fastighetstaxeringslagen. Om det behövs

med hänsyn till målets omfattning eller någon annan omständighet får fyra

nämndemän sitta i rätten. I vissa uppräknade fall är rätten domför med en

juristdomare (18 § samma lag). Sådana mål som har avgjorts av ensam-

domare benämns i bl.a. statistiksammanhang som E-mål.

 I avsnitt 5 föreslås att länsrätten som huvudregel skall vara domför med

en juristdomare och två nämndemän samt att rätten i svåra och omfattande

mål skall kunna bestå av två juristdomare och tre nämndemän. I detta

avsnitt behandlas frågan om när länsrätten skall kunna avgöra ett mål med

en juristdomare utan medverkan av nämndemän.

 När det gäller inriktningen av en sådan översyn vill regeringen

framhålla

följande.

 Som tidigare angetts råder en bred enighet om att lekmannamedverkan

vid våra domstolar är av stort värde för att tillgodose allmänhetens intresse

av insyn och kontroll. Medverkan av nämndemän är ägnat att vidmakthålla

medborgarnas förtroende för rättskipningen. Säkerheten i dömandet

främjas av om mer än en domare sitter i rätten. Såväl en rättsfråga som en

bevisfråga får i princip antas bli säkrare bedömd av en domstol med flera

ledamöter än av en ensamdomare. Särskilt bevisfrågornas bedömning

gagnas av en flerdomarsammansättning.

 Till förmån för endomaralternativet talar effektivitetshänsyn. Det är

viktigt att särskilt mindre och enklare mål avgörs genom ett snabbt, smidigt

och billigt förfarande. Ett sätt att åstadkomma detta är att utnyttja

möjligheten att avgöra mål i enklare sammansättning. Såväl juristdomarna

som nämndemännen kan därigenom koncentrera sig på prövningen av de

svårbedömda målen. Inget mål bör avgöras av fler domare än som är

motiverat i det enskilda fallet.

 Vid den avvägning som alltså nu är aktuell vid utformningen av

domförhetsreglerna för länsrätt gör sig några särskilda aspekter gällande.

De statsfinansiella kraven har alltjämt hög aktualitet för förvaltnings-

domstolarna. Organisationen är föremål för betydande nedskärningar.

Under sådana förhållanden bör ingen del av verksamheten vara undantagen

strävandena för en ökad effektivisering. Samtidigt innebär införandet av

prövningstillstånd i kammarrätt att tyngdpunkten i rättsskipningen

förskjuts mot länsrätterna och att kraven på rättssäkerhet i första instans

blir särskilt framträdande. Införandet av prövningstillstånd kan emellertid

inte ses som en isolerad företeelse.

 Genom att regler om obligatorisk tvåpartsprocess införts vid de allmänna

förvaltningsdomstolarna ökas förutsättningarna för att utredningen i målen

blir fyllig och att saken blir allsidigt belyst. Vidare innebär de ändrade

instansreglerna i många fall att länsrätten förts in i instanskedjan som

därigenom fått en betryggande längd. De måltyper som tillförts länsrätten

har tidigare avgjorts utan lekmannamedverkan i kammarrätt. När det

särskilt gäller skattemålen innebär den nya taxeringslagens system med

omprövning av skattenämnd ett starkt lekmannainflytande. Från läns-

rättshåll har riktats kritik mot den nuvarande ordningen för att den är alltför

restriktiv när det gäller att godta ensamdomarbehörighet.

 Sammanfattningsvis talar starka skäl för en ordning som ger möjlighet

till en mer nyanserad bedömning av om ett mål skall avgöras av en

juristdomare ensam eller om nämndemän skall medverka i avgörandet.

Mål av enkel beskaffenhet

Länsrätten är domför med en juristdomare ensam i de fall som anges i 18 §

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Denna uppräkning avser även

vissa måltyper som annars enligt 17 a § samma lag skulle avgöras av en

juristdomare och två särskilda ledamöter. Bestämmelsen är utformad som

en katalog som noga preciserar vilka kriterier som skall gälla för att ett mål

skall få avgöras av en ensam domare. Katalogen avslutas med en

bestämmelse om att mål i vilken saken är uppenbar alltid kan avgöras av

ensamdomare. En utgångspunkt för regleringen är att den skall fånga upp

okomplicerade och brådskande mål.

 I promemorian Översyn av förvaltningsprocessen föreslås en generell

regel om att länsrätt är domför med en juristdomare ensam vid slutligt

avgörande i mål av enkel beskaffenhet. Denna regel föreslås ersätta

gällande regler om ensamdomarbehörighet i vissa uppräknade fall.

 Remissinstanserna är överlag positiva till en sådan ordning. Justitie-

ombudsmannen anser däremot att den nuvarande ordningen bör behållas.

 Som konstaterats ovan finns det enligt regeringens mening flera om-

ständigheter som talar för ett utökat utrymme för E-målsdömande.

Länsrätternas nya målgrupper innehåller självfallet mål som ofta är såväl

enkla som brådskande. Exempel på detta är studiestöds- och kriminal-

vårdsmål. Mål om förvar enligt utlänningslagen är i allmänhet brådskande.

Bland dessa mål finns dock enstaka som både är komplicerade och sådana

som inte påkallar snabba beslut.

 För den genomsnittliga länsrätten har den nya ordningen inte inneburit

tillskott av någon enskild, numerärt stor måltyp. Att konstruera lämpliga,

individuellt utformade domförhetsregler för ett målområde som innehåller

flera hundra måltyper är i praktiken ogörligt. Varje måltyp innehåller i sin

tur såväl enkla som svåra mål. Vad som skall tillhöra den ena eller andra

gruppen kan dessutom förändras genom ändringar i den materiella lag-

stiftningen och genom praxisbildningen.

 Sammanfattningsvis saknas det enligt regeringens mening förut-

sättningar att systematiskt utvidga katalogen över ensamdomarmål med

nya målgrupper. I stället bör, som föreslås i promemorian, metoden med

ett generellt rekvisit som överlåter ställningstagandet till rätten få utökat

utrymme. Det kan emellertid ligga ett värde i att, vid sidan av ett generellt

rekvisit, behålla en del av de uppräknade målgrupperna och besluts-

situationerna, dels i fråga om beslut som inte innebär att mål avgörs slutligt

dels när det gäller avgöranden i mål som utan att vara okomplicerade ändå

av skilda skäl bör kunna anförtros ensamdomare. Vilken omfattning en

sådan katalog skulle få hänger delvis samman med räckvidden av det

generella rekvisitet. Vi återkommer till denna fråga i det följande.

 Det nuvarande kriteriet - att saken skall vara uppenbar - har

kritiserats

för att vara alltför snävt. Det finns mål som är enkla utan att för den skull

vara uppenbara. Vid utformningen av motsvarande regel för tingsrätterna

förekom ingående överväganden som sträckte sig över en följd av år innan

bestämningen mål av enkel beskaffenhet infördes. Någon principiell

skillnad med utgångspunkt i målområden eller något annat förhållande,

som skulle utgöra hinder för att införa detta rekvisit även för förvalt-

ningsdomstolarnas del finns enligt vår mening inte.

 Enligt Justitieombudsmannen är det ur rättssäkerhetssynpunkt olyckligt

om det införs en domförhetsregel som grundar sig på en så allmänt hållen

regel som den nu föreslagna och att den lämnar ett alltför stort utrymme för

olika tolkningar. Enligt regeringens mening bör för länsrätternas del

samma ordning kunna gälla som för tingsrätterna, nämligen att man med

förtroende kan överlämna till den enskilde domaren att, med ledning av en

allmänt hållen regel av angiven innebörd, avgöra frågan om rättens

sammansättning.

 Vid tillkomsten av den motsvarande regeln i rättegångsbalken framhölls

risken för att domar, som meddelats med stöd av en sådan regel, skulle

komma att undanröjas av hovrätten på grund av att hovrätten skulle anse

att målet inte varit av enkel beskaffenhet. Detta hade nämligen inträffat i

ett par uppmärksammade fall. För att förhindra sådana konsekvenser

infördes samtidigt med den nya regeln en ordning i rättegångsbalken,

enligt vilken det krävdes att den bristande domförheten kunde antas ha

inverkat på målets utgång och inte utan väsentlig olägenhet kunde

avhjälpas i hovrätten. I lagstiftningsärendet (prop. 1988/89:95 s. 51 f.)

uttalades också att en sådan regel medförde att återförvisningsfrågorna

kunde lösas på ett godtagbart sätt.

 Bristande domförhet kan enligt rättegångsbalkens system angripas

genom klagan över domvilla och även beaktas vid överklagande av domar

i ordinär väg. I förvaltningsprocesslagen saknas institutet domvilla.

Omständigheter, som kan föranleda undanröjande av ett beslut på grund av

domvilla, kan emellertid beaktas vid prövning av en resningsansökan.

Regeringsrätten har även i en del fall vid talan mot avgöranden i ordinär

väg återförvisat mål på grund av bristande domförhet. Detta har bl.a. skett i

mål enligt kommunallagen vari kammarrätt åsidosatt kravet på särskilda

ledamöter när förutsättningen enligt 13 a § lagen om allmänna förvalt-

ningsdomstolar, att överklagandet uppenbarligen inte kan bifallas, inte

varit uppfylld. Det förekommer även att kammarrätt återförvisar mål till

länsrätt när saken inte bedömts ha varit uppenbar.

 Problematiken rörande risk för återförvisning är således en realitet

även i

förvaltningsdomstolarna och det blir därmed mer en gradskillnad än en

artskillnad om kriteriet uppenbar ersätts med enkel beskaffenhet .

 Riksskatteverket ifrågasätter om det inte bör införas en uttrycklig

regel

även för förvaltningsdomstolarna av innebörd att bristande domförhet skall

föranleda undanröjande endast om det kan antas att det har inverkat på

målets utgång.

 Även om det för förvaltningsprocessens del inte skapas någon uttrycklig

regel av innebörd att bristande domförhet skall föranleda undanröjande

endast om det kan antas att det inverkat på målets utgång, saknas det

anledning att anta att Regeringsrätten eller kammarrätterna skulle upprätt-

hålla en strängare tillämpning än vad som gäller för tingsrätternas del.

Även om det nuvarande regelsystemet och praxis i frågan hos de allmänna

domstolarna (NJA 1991 s. 783) kan tjäna till viss ledning, finns det anled-

ning att för förvaltningsdomstolarnas del särskilt framhålla att ett begrepp

av arten enkel beskaffenhet till sin natur är sådant att det ger ett visst

utrymme för olika tolkningar. Vid bedömningen av om återförvisning skall

ske eller inte i ett konkret fall bör särskild vikt läggas vid frågan om vad

som, såvitt avser utgången i målet, kan vinnas genom en återförvisning.

Borde utgången i målet enligt den överprövade domstolens bedömning bli

densamma som tidigare, torde undanröjande ske med restriktivitet.

 Risken för återförvisning på grund av felaktig tillämpning av dom-

förhetsreglerna torde därmed enligt vår mening bli så ringa att den inte

utgör något hinder mot införandet av enkel beskaffenhet som ett

generellt kriterium för ensamdomarprövning eller medföra att någon sär-

skild regel av den innebörd som Riksskatteverket föreslår behöver införas.

 Vi föreslår mot denna bakgrund att det nuvarande kriteriet i 18 § fjärde

stycket 11 p. lagen om allmänna förvaltningsdomstolar om mål i vilken

saken är uppenbar ersätts med lokutionen mål av enkel beskaffenhet .

 I konsekvens med detta föreslås i promemorian att motsvarande änd-

ringar göras i 17 a § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar för mål

enligt kyrkolagen respektive kommunallagen, dvs. att även dessa

kategorier av mål skall kunna avgöras av en juristdomare ensam utan

medverkan av särskilda ledamöter, i de fall målet är av enkel beskaffenhet.

Den nuvarande rättsbildningen när det gäller återförvisning i kommunala

mål blir därigenom inaktuell. Länsrätten i Norrbottens län anser att

nuvarande regler om att särskilda ledamöter alltid skall delta i avgöranden i

mål som prövas i sak och där överklagandet inte är utsiktslöst bör behållas.

 Regeringen anser dock inte att det finns några skäl att särbehandla

dessa

mål. Övriga remissinstanser har heller inte haft några erinringar mot

förslaget. Samma rekvisit bör alltså gälla i dessa mål som för ensam-

domarmål i övrigt.

 Regeln i 18 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar

om att mål skall prövas i fullsutten rätt om det är påkallat av särskild

anledning, utgör enligt vår mening en tillräcklig garanti för att nämndemän

kommer att medverka i erforderlig utsträckning även i framtiden.

 Återstoden av innehållet av 18 § bör utformas mot bakgrund av det nya

rekvisitet och med utgångspunkten att detta rekvisit i princip skall täcka de

behov som uppstått framförallt genom länsrätternas utvidgade målområde.

 Förslagen i detta avsnitt medför att en översyn av behörigheten för

notarier att avgöra mål måste göras. Regeringen har för avsikt att snarast

göra en sådan översyn.

 Beträffande första stycket föreslog regeringen i lagrådsremissen att

punkt 4 som innehåller särskilda bestämmelserna om tillvidarebeslut

rörande körkort skulle upphävas. Detta till följd av att länsrätt inte längre

meddelar sådana tillsvidarebeslut i avvaktan på slutligt avgörande av ett

mål. Denna befogenhet utövas numera av länsstyrelse.

 Lagrådet menar dock att punkten bör stå kvar eftersom länsstyrelsens

beslut kan överklagas till länsrätten som bör kunna avgöra målet med

endast en juristdomare i uppenbara fall.

 Regeringen delar uppfattningen att sådana mål som avser prövning av

länsstyrelsens beslut som regel bör kunna avgöras av en ensam

juristdomare. En sådan behörighet följer emellertid redan av den nya

bestämmelsen om att mål av enkel beskaffenhet skall kunna avgöras av en

juristdomare. Någon särskild bestämmelse för dessa mål behövs alltså inte.

 Även beslut enligt punkt 5 har numera flyttats från länsrätt. Sådana

beslut om bl.a. certifikat och elevtillstånd fattas numera av Luftfartsverket.

Även denna punkt kan således upphävas.

 Det finns inte skäl att göra några ändringar i andra eller tredje

stycket

som innehåller regler om ensamdomarbehörighet vid beslut som inte

innefattar prövning i sak respektive åtgärder som avser beredandet av ett

mål.

Katalogen

De frågor avses med fjärde stycket 1-10 är av skiftande karaktär.

I promemorian föreslås att vissa av punkterna upphävs och att andra

behålls. Vidare föreslås att katalogen skall kompletteras med ytterligare

några punkter om ensamdomarbehörighet i vissa måltyper. Riksskatte-

verket anser att alla punkter i 18 § fjärde stycket bör mönstras ut och

ersättas en generell regel av innebörd att länsrätten är domför med en

juristdomare ensam vid beslut som innebär avgörande i sak av mål som

rör mindre belopp, mål av brådskande karaktär liksom mål av enkel

beskaffenhet.

 Metoden att i lagtexten ta upp en katalog över mål som omfattas av

ensamdomarbehörigheten har den nackdelen att den kan bli oöverskådlig

och, framförallt, att den kräver ständiga justeringar i takt med att ändringar

sker i speciallagstiftningen. Flertalet av de situationer som f.n. och senare

kan behöva anges i uppräkningen i punkterna 2-4 skulle också kunna

fångas in med rekvisitet mål av brådskande beskaffenhet . Regleringen

skulle kunna kompletteras med motivuttalanden av innebörd att situationer

som i dag omfattas av de angivna punkterna är sådana som avses med

rekvisitet.

 En nackdel med en sådan bestämning är dock att den är oprecis. I

länsrätt

finns ett antal målgrupper som enligt domstolens arbetsordning är för-

tursmål eller av förturskaraktär och i den meningen är brådskande men där

det ingalunda bör komma i fråga att avgöra dem med ensamdomare. Ett

exempel på detta är intagningsbeslut i den psykiatriska tvångslagstift-

ningen, som enligt uttryckligt stadgande skall prövas skyndsamt och tas

upp till avgörande inom åtta dagar från den dag då ansökan eller skrivelse

med överklagande kom in till länsrätten (35 § lagen [1991:1128] om

psykiatrisk tvångsvård och 21 § lagen [1991:1129] om rättspsykiatrisk

vård). Det bör inte heller komma i fråga att avgöra mål om vård enligt

lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall eller lagen (1990:52)

med särskilda bestämmelser om vård av unga - vilka i allmänhet handläggs

med förtur - slutligt utan medverkan av nämndemän. En möjlighet vore att

i lagtexten särskilt ange målgrupper som visserligen är brådskande men

som ändå kräver nämndemannamedverkan. Mot en sådan ordning skulle

emellertid samma kritik kunna riktas som mot den nuvarande.

 Enligt regeringens mening talar därför övervägande skäl för att i detta

hänseende behålla den nuvarande lagstiftningstekniken. Det finns t.o.m.

anledning att komplettera uppräkningen med ytterligare målgrupper som

handläggs av länsrätt som första domstolsinstans. Vi återkommer strax till

detta. När det gäller den nuvarande katalogen gör regeringen följande

bedömning.

 Punkt 1 - mål om utdömande av vite - hade vid tidpunkten för

länsdomstolsreformen 1971 sin betydelse i skattemål och mål om

verkställighet enligt föräldrabalken. Förstnämnda måltyp, som oftast

föranleds av underlåtenhet att fullgöra deklartionsskyldigheten, torde i

allmänhet vara av enkel beskaffenhet. Mål om utdömande av vite enligt

föräldrabalken kan ha mera skiftande karaktär och ibland innehålla

bevisfrågor. Majoriteten av vitesmålen i länsrätt följer viteslagen och avser

överträdelser av lagar om bl.a. arbetsmiljö, naturvård, djurskydd, hälso-

skydd, miljöskydd, skogsvård samt byggnadslagstiftningen. Sådana mål är

inte sällan komplicerade och avser inte obetydliga belopp. Sammantaget

saknas det skäl för att behålla punkten som alltså bör upphävas.

 Punkt 2 om vissa mål med anknytning till beskattningsområdet, punkt 3

om mål om vissa brådskande omhändertaganden och i viss mån punkt 4

om bl.a. mål om anstånd med betalning av skatt eller socialavgifter

innehåller mål som typiskt sett är brådskande men ingalunda enkla. Det

nya rekvisitet påkallar i sig ingen justering av innehållet i dessa punkter.

Det är heller inte aktuellt att för de situationer som avses med punkterna

ändra omfattningen av ensamdomarbehörigheten.

 Mål enligt punkt 5 - mål om uppdelning av taxeringsvärde, punkt 7 - mål

enligt skatte- och taxeringsförfattningarna, punkt 8 - mål om offentligt

biträde i ett ärende hos en annan myndighet, punkt 9 - vissa körkortsmål

och punkt 10 - vissa mål enligt luftfartslagen - är till sin karaktär sådana att

de som regel även fortsättningsvis bör rymmas inom ensamdomar-

kompetensen. I flera av fallen är det fråga om situationer som inte är

särskilt frekventa jämfört med andra grupper av enkla mål som handläggs

av länsrätt. Som angetts i promemorian bör det inte komma i fråga att

behålla någon grupp i katalogen endast av historiska skäl. Angivna punkter

bör därmed enligt regeringens mening kunna utgå ur uppräkningen utan att

det därmed avses ske någon förändring vid bedömningen av i vilka

situationer som ensamdomarkompetens blir aktuell. När det gäller punkt 8

om offentligt biträde innebär detta att den ändrade lydelsen som antogs i

anledning av den nya rättshjälpslagen (SFS 1996:1634, prop. 1996/97:9)

blir överflödig. Ändringen som inte trätt i kraft bör därför upphävas. Vi

behandlar beloppsregeln i punkten 6 - mål om ändring av taxerad inkomst

- senare under särskild rubrik.

Ytterligare måltyper i katalogen?

Ett par måltyper som till sin karaktär är särskilt brådskande utgörs av

kriminalvårdsmål och mål om förvar och uppsikt enligt utlänningslagen

(1989:529). I båda fallen är det i allmänhet frågor som har samband med

inskränkningar av den personliga friheten och de är så tillvida jämförbara

med mål enligt punkten 3. Enligt promemorian bör detta berättiga till en

plats i uppräkningen. Länsrätten i Stockholms län avstyrker promemorians

förslag i denna del.

 Enligt regeringens mening finns det fog för den uppfattning som förs

fram i promemorian nämligen att dessa mål i många fall är jämförbara med

mål enligt punkt 3. Beslut om förvar kan i viss mån jämföras med beslut

om häktning vilket beslutas av ensamdomare i tingsrätt. Regeringen anser

därför att promemorians förslag i denna del bör genomföras.

 En annan kategori av mål som normalt kräver snabba åtgärder är mål om

offentlig upphandling. Den tid som står länsrätten till buds för att hand-

lägga sådana mål är ofta mycket knapp. Även i dessa mål, som inte sällan

har EG-rättsliga aspekter, bör enligt promemorian, nämndemannamed-

verkan i normalfallet kunna undvaras.

 Även denna del av promemorians förslag avstyrks av Länsrätten i

Stockholms län. Enligt länsrätten är upphandlingsmålen inte sällan av den

beskaffenheten att det snarare krävs ytterligare en andra lagfaren ledamot.

Enklare mål kan enligt länsrätten hanteras inom ramen för enkel

beskaffenhet och brådskande mål kan hanteras interimistiskt. Om ett mål

är både brådskande och svårt samt inte kan hanteras interimistiskt anser

länsrätten att man i enstaka fall bör kunna samla en fullsutten rätt.

 Regeringen instämmer i att vissa upphandlingsmål kan vara av kvalifi-

cerad beskaffenhet och kräva medverkan i en eller annan form av flera

jurister. Av den anledningen finns dock knappast skäl att som huvudregel

kräva nämndemannamedverkan. Regeringen vill också peka på att det i

mer komplicerade mål finns möjlighet att enligt 18 § andra stycket låta

målet avgöras av fullsutten rätt eller om vårt förslag i avsnitt 6 genomförs,

av en förstärkt sammansättning med två juristdomare och tre nämndemän.

 Regeringen anser därför att promemorians förslag om ensamdomar-

behörighet i mål om upphandling bör införas.

 En ny måltyp i länsrätterna, som när den handlades av Kammarrätten i

Sundsvall hade masskaraktär, är studiestödsmålen. Det har från dom-

stolshåll ifrågasatts om inte denna måltyp särskilt borde anges som ensam-

domarmål. Sådana mål är emellertid ofta enkla och torde därför kunna falla

under begreppet enkel beskaffenhet. Regeringen instämmer således i

promemorians slutsats att dessa mål inte kräver någon egen punkt.

Beloppsregeln för mål om taxerad inkomst

Regeln i punkt 6 om mål som avser ändring av taxerad inkomst - f.n. med

högst 5 000 kr - har under årens lopp fortlöpande försetts med en allt högre

beloppsgräns. Vid senaste tillfället år 1987 ifrågasattes om inte gränsen

efter mönster från tvistemålsprocessen kunde knytas till ett halvt bas-

belopp. Regeln i sin nuvarande utformning har till följd av bl.a.

penningvärdeförsämringen och ambitionsnivån i skattemyndigheternas

granskningsverksamhet fått ett tämligen begränsat tillämpningsområde.

 Enligt promemorian måste nu tiden bedömas mogen att införa den redan

år 1987 ifrågasatta kopplingen till ett halvt basbelopp, vilket för år 1997

utgör 18 150 kr. De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget i sak.

Kammarrätten i Sundsvall och Sveriges Domarförbund anser inte att någon

beloppsgräns bör anges. Enligt Sveriges Domarförbund bör frågan om

ensamdomarbehörighet även i dessa mål avgöras enligt den föreslagna

bestämmelsen om enkel beskaffenhet. Regeringsrättens ledamöter, liksom

Kammarrätten i Sundsvall, pekar särskilt på att skatteprocessen numera är

en sakprocess och inte en beloppsprocess.

 Lagrådet har i och för sig ingen invändning mot den föreslagna

beloppshöjningen. Enligt Lagrådets mening framstår det emellertid inte

numera - sedan skatteprocessen förändrats till en sakprocess enligt

taxeringslagen (1990:324) - som adekvat att beloppsregeln för ensam-

domarbehörighet enligt lagtexten avser mål om ändring av taxerad

inkomst. Strikt efter ordalydelsen betyder ju detta att regeln endast gäller

skattemål för vilka den äldre ordningen alltjämt skall tillämpas. Även om

punkt 6 i sin nuvarande utformning tillämpas av länsrätterna utan större

problem skulle ha funnit användning också inom sakprocessens ram kan

detta enligt Lagrådet inte anses utgöra ett vägande skäl för att avstå från att

anpassa lydelsen i samband med den beloppsändring som avses ske i

förevarande sammanhang. Enligt Lagrådet finns det emellertid viss tvekan

om lämpligheten och den praktiska nyttan av att behålla en sådan reglering

med den ändrade ordningen för skatteprocessen. Principiellt sett skulle det

enligt Lagrådets uppfattning vara fördelaktigt om problemet kunde lösas

genom att beloppsregeln i punkt 6 slopades, varvid frågan om ensam-

domarbehörighet vid avgörande i sak av den aktuella typen av mål skulle

styras enbart av den i remissen föreslagna bestämmelsen avseende mål av

enkel beskaffenhet. Lagrådet bedömer det för sin del svårt att på före-

varande material överblicka effekten av en denna lösning. Frågan synes

dock enligt Lagrådet vara förtjänt att övervägas ytterligare under lag-

stiftningsärendets fortsatta behandling. Om det därvid anses lämpligt att

behålla punkt 6 föreslår Lagrådet att punkten omformuleras.

 Som regeringen har poängterat flera gånger tidigare bör strävan vara att

för varje måltyp finna den handläggningsform som objektivt sett är så

effektiv och rationell som möjligt och som samtidigt uppfyller nödvändiga

rättssäkerhetskrav. Även om processen i och för sig är en sakprocess och

inte en beloppsprocess har enligt vad regeringen erfarit detta inte orsakat

några problem vid tillämpningen. Att avgöra mål som rör små värden i en

mer kvalificerad sammansättning med juristdomare och nämndemän kan

knappast sägas uppfylla de ovan angivna kraven. Om ett mål rör ett mindre

värde bör det, på samma sätt som i tingsrätt, kunna avgöras av en

juristdomare även om målet inte är av enkel beskaffenhet. Vi anser således

att en beloppsregel bör behållas. Bestämmelsen bör dock utformas i

enlighet med Lagrådets föreslag. Den av Lagrådet föreslagna formule-

ringen innebär att bestämmelsen omfattar även avgörande av mål om

taxerad inkomst enligt de tidigare förfarandereglerna. Någon särskild

övergångsbestämmelse som Lagrådet föreslagit behövs därmed enligt

regeringens mening inte.

 Den återstående frågan blir därmed vid vilket belopp gränsen skall

ligga.

Länsrätten i Gotlands län menar att beloppet bör bestämmas till ett helt

basbelopp. Även Riksskatteverket ifrågasätter, med hänvisning till att

tvisteföremålet - den faktiska skatten - i dessa fall uppgår till väsentligt

lägre belopp, om inte gränsen bör sättas högre än ett halvt basbelopp.

 Gränsen ett halvt basbelopp har valts efter mönster från vad som gäller

i

den allmänna domstolarna. Som flera av remissinstanserna har påpekat är

det värde som målet rör den taxerade inkomsten medan den enskildes skatt

i slutändan påverkas med ett mindre belopp. Enligt regeringens mening är

det dock lämpligt att samma gräns gäller inom båda domstolssystemen

även om betydelsen för den enskilde varierar. De flesta av remiss-

instanserna har godtagit promemorians förslag. Sammanfattningsvis bör

alltså gränsen ligga vid ett halvt basbelopp.

Beloppsregel för ytterligare måltyper?

I detta sammanhang finns det anledning att överväga i vad mån det är

lämpligt att utvidga den beloppsanknutna regeln även till andra läns-

rättsmål. En sådan ordning förordas av Regeringsrättens ledamöter och

Länsrätten i Jönköpings län.

 De målgrupper som länsrätterna numera skall handlägga som första

domstolsinstans, innefattar en mycket stor och disparat flora av olika

förvaltningsmål. Till skillnad från förhållandet beträffande civilrättsliga

tvister gäller tvisten i förvaltningsdomstol ofta frågor som inte kan

beloppsbestämmas även om de har ekonomisk betydelse. Ett tydligt och

frekvent exempel på detta är körkortsmålen. Såtillvida har förvaltnings-

målen snarare beröringspunkter med brottmålens. Det sista lagstift-

ningsärende vari mål i större omfattning flyttats ned till länsrätt (prop.

1995/96:22) ger ytterligare exempel på måltyper där tvisten inte i första

hand avser pengar. Allmänt sett lämpar sig inte förvaltningsmålen för

skiktningar med utgångspunkt i beloppsgränser. Det finns - utöver

skattemålen - dock ytterligare målgrupper som ofta, men inte alltid, avser

ett visst belopp.

 Den största enskilda målgruppen i länsrätt utgörs av mål om bistånd

enligt socialtjänstlagen. Under år 1995 inkom till länsrätterna sammanlagt

108 000 mål. Av dessa utgjorde 35 % eller 38 300 biståndsmål. I

promemorian anförs bl.a. att det ofta är svårt att beloppsmässigt bedöma

tvistens värde i dessa mål. Länsrätten i Jönköpings län, som förordar en

generell beloppsregel, anser dock att det inte finns några särskilda

svårigheter att förutse konsekvenserna av en dom i ett biståndsmål.

 Enligt regeringens mening finns det skäl som talar både för och emot en

beloppsregel i biståndsmål. Sådana mål avser i allmänhet beslut om den

biståndssökandes kostnader under en begränsad period, exempelvis uppe-

hälle och hyra för en viss månad, eller för ett visst ändamål, exempelvis en

viss behandlingsåtgärd.

 Till skillnad från förhållandet i andra förvaltningsmål gäller frågan

ofta

om den enskildes grundläggande behov har tillgodosetts i nivå med vad

lagen benämner skälig levnadsnivå. Beloppet per överklagat beslut över-

stiger som regel inte ett halvt basbelopp. Inte sällan gäller frågan i vad mån

det yrkade beloppet ligger inom ramen för ett i praxis vedertaget norm-

belopp. En utvidgning av tillämpningsområdet för regeln om basbelopps-

anknytning skulle förmodligen medföra att flertalet biståndsmål skulle

komma att handläggas av ensamdomare.

 Processen i det enskilda målet har emellertid ibland en räckvidd långt

utöver vad som är uppe i målet. I målen förekommer ofta personer med

biståndsbehov som inte är tillfälliga. Det enskilda målet kan avse en

typsituation med ett relativt begränsat biståndsbehov som emellertid kan

återkomma såväl för den biståndssökande som för biståndssökande i

allmänhet. Eftersom aktmaterialet i första hand belyser den aktuella

situationen kan det bara i en del fall utläsas hur det förhåller sig med detta.

Domstolens avgörande kan få en mycket stor genomslagskraft på såväl den

enskildes ekonomi som på kommunens ekonomi. Även om den enskilde

för en ny period kan göra en ny ansökan om bistånd och få denna bedömd

utan hinder av det tidigare avgörandet, har detta säkert vid i övrigt

oförändrade förhållanden en betydande bevisverkan mot honom. I en del

fall är det också svårt eller omöjligt att beloppsmässigt bestämma tvistens

värde, exempelvis när någon berättigas till en viss behandlingsåtgärd som

inte begränsats i tiden. Många av de avgöranden av Regeringsrätten i

biståndsmål som refererats i RÅ under senare år passar in på den nu gjorda

karakteristiken.

 Av de biståndsmål som avgjordes år 1995 utgjorde 16 % E-mål, dvs. fall

där saken ansetts uppenbar. Till följd av regeln om enkel beskaffenhet

kommer ett inte oväsentligt antal biståndsmål att kunna avgöras av

ensamdomare. Gäller målet ett ringa belopp kan detta i vissa fall utgöra ett

moment vid bedömningen som gör att målet kan anses vara av enkel

beskaffenhet. Det är emellertid svårt att i dag överblicka vilken tillämpning

regeln om enkel beskaffenhet i framtiden kan komma att få med avseende

på biståndsmålen. Detta sammanhänger bl.a. med de ändringar i social-

tjäntslagens materiella bestämmelser som regeringen kommer att föreslå

inom kort. Förslagen grundas på socialtjänstkommitténs betänkande (SOU

1994:139) Ny socialtjänstlag.

 Med hänsyn härtill och den tidigare beskrivna karaktären hos bistånds-

målen anser regeringen att övervägande skäl talar för att det inte nu bör

införas någon beloppsgräns under vilken biståndsmål skall kunna avgöras

av ensamdomare.

 En annan målgrupp som avser betydande ekonomiska värden är

socialförsäkringsmålen, som innehåller ett antal olika måltyper. Utgången i

målen spelar ofta stor roll för den enskildes försörjning. Processen i dessa

mål är dock inte på samma sätt fokuserad till något visst belopp. I

exempelvis arbetsskademålen, som har utgjort den största enskilda mål-

typen inom gruppen, gäller i stället frågan om i vad mån en skada skall

kunna godtas som arbetsskada för en viss sjukperiod. Även här kan antas

att tvisteföremålets värde i viss fall understiger ett halvt basbelopp. Under

den tid målen handlades av försäkringsrätt fanns en E-målsregel med

beloppet 2 500 kr som gräns. Regeln hade dock begränsad betydelse i

praktiken och avskaffades i samband med att försäkringsrätterna integrera-

des med kammarrätterna.

 Det kan vara svårt att direkt överblicka vilka beloppsmässiga följder en

dom i ett arbetskademål kan få. Ofta har bedömningen kunnat få mycket

stora ekonomiska konsekvenser, exempelvis i fråga om livränta, trots att

denna fråga inte prövats i målet. Genom ändringar i lagen om arbetsskade-

försäkring med ikraftträdande den 1 juli 1993 har den särskilda arbets-

skadesjukpenningen avskaffats, vilket bl.a. medför att inslaget av mål som

avser mindre belopp har minskat.

 Mot bakgrund av det ställningstagande som gjorts beträffande bistånds-

målen finns enligt regeringens mening inte heller på detta område anled-

ning att nu förorda någon beloppsgräns för ensamdomarbehörigheten.

9 Nämndemännens reseersättning m.m.

Regeringens förslag: Nämndemän skall anses ha sitt tjänsteställe i

bostaden.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Några av remissinstanserna

påpekar att promemorians förslag till lagtext om tjänsteställe för nämnde-

män och andra liknande förtroendevalda uppdragstagare inte omfattar de

särskilda ledamöter som finns i länsrätt och kammarrätt, t.ex. i kom-

munalmål och fastighetstaxeringsmål.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt de nuvarande bestämmelserna i

förordningen (1982:814) om ersättning till nämndemän och vissa andra

uppdragstagare inom domstolsväsendet m.m. lämnas en ersättning till

nämndemän i tingsrätterna, hovrätterna, länsrätterna och kammarrätterna

med 300 kronor per dag i s.k. grundarvode. Därutöver kan nämndemännen

få ett tilläggsbelopp för förlorad arbetsförtjänst. Den totala ersättningen får

uppgå till högst 1 000 kronor per dag, inklusive grundarvode, oavsett hur

stor inkomstförlusten är i det enskilda fallet. Nämndemän i länsrätt kan

därutöver få ett s.k. inläsningsarvode för förberedelsearbete i hemmet på

300 kronor per dag.

 Nämndemännen får även ersättning för resor till och från domstolen.

 Enligt en dom av Kammarrätten i Jönköping den 2 februari 1996 skall

nämndemännens ersättning för resekostnader m.m. i tingsrätt, hovrätt och

kammarrätt bedömas som ersättning för resor mellan bostad och

arbetsplats. Det beror på att domstolen betraktas som deras tjänsteställe.

Därav följer att kostnader för resor till och från domstolen är att se som

resor till och från arbetet. Den ersättning för resor eller övernattning m.m.

som nämndemännen får från Domstolsverket blir därmed sådan skatte-

pliktig inkomst för vilken Domstolsverket skall verkställa skatteavdrag.

 För nämndemän i länsrätt är dock situationen annorlunda. Deras tjänste-

ställe anses vara bostaden och resorna till domstolen bedöms därför som

tjänsteresor. Skälet är att nämndemän i länsrätt anses utföra huvuddelen av

arbetet i bostaden. De får också - till skillnad från övriga nämndemän -

arvode för förberedelsearbete. Eftersom bl.a. avdragsmöjligheterna för

kostnader för resor mellan bostad och arbetsplats är mer begränsade än vad

som gäller för tjänsteresor, kan nuvarande regler innebära att nämndemän i

tingsrätt, hovrätt och kammarrätt förorsakas kostnader för att tjänstgöra,

vilket självfallet inte är acceptabelt. Det är också otillfredsställande att

nämndemännen sinsemellan behandlas olika när det gäller den skatte-

mässiga bedömningen av deras resekostnader i samband med inställelse

för uppdraget. Det finns därför skäl att överväga om nuvarande ordning

bör ändras.

 Den skatterättsliga huvudregeln är att tjänstestället är den plats där

huvuddelen av arbetet utförs. Regeln leder i de allra flesta fall till önskade

resultat när det gäller att bedöma om en resa är en tjänsteresa eller inte.

Emellertid kan i vissa fall tillämpningen av bestämmelsen medföra kon-

sekvenser som inte kan anses godtagbara. Särregler har därför införts för

några yrkeskategorier för vilka speciella förhållanden råder. Undantagen

avser vissa arbetstagare inom byggnads- och anläggningsbranschen eller

därmed liknande branscher, reservofficerare och personer som arbetar

under begränsad tid vid någon av Europeiska unionens institutioner eller

organ eller vid Europaskolorna. Frågan är om undantagskretsen bör ut-

vidgas till att omfatta även nämndemän och liknande uppdragstagare.

 I promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m. föreslås en

utvidgning så att även nämndemän skall anses ha sitt tjänsteställe i

bostaden. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. Några av remiss-

instanserna har synpunkter på den lagtekniska utformningen.

 Som tidigare nämnts främjar nämndemännens medverkan i domstol

medborgarnas krav på inflytande och insyn i den dömande verksamheten.

För att tillgodose dessa krav är det enligt regeringens mening viktigt att

nämndemännen rekryteras allsidigt bland medborgarna. Det är betydelse-

fullt att nämndemännen rekryteras från hela domsagan och inte bara från

den ort där domstolen är belägen. En geografisk spridning av rekryteringen

av nämndemännen är angelägen för att främja den dömande verksamhetens

lokala förankring i hela domsagan.

 Vid en avvägning mellan, å ena sidan de nackdelar som ett särskilt

undantag från gällande skatterättsliga principer innebär och, å andra sidan

vikten av att nämndemannasystemet ges förutsättningar att fungera på ett

ändamålsenligt sätt, är ett undantag beträffande nämndemännens tjänste-

ställe enligt vår mening att föredra. Tjänstestället för samtliga nämndemän

bör därför vara bostaden. Därigenom blir deras resor till och från dom-

stolen att betrakta som tjänsteresor. Reglerna i punkt 3 av anvisningarna till

33 § kommunalskattelagen (1928:370) bör ändras i enlighet härmed.

Bestämmelsen bör även omfatta andra liknande ledamöter i domstol vars

uppdrag kan jämställas med nämndemannauppdraget. Den bör således

gälla även jurymän i tryckfrihetsmål, andra ledamöter i arrende- och

hyresnämnderna än ordföranden och särskilda ledamöter allmän domstol

och allmän förvaltningsdomstol, dvs. i huvudsak uppdragstagare som för

närvarande får ersättning för sitt uppdrag enligt förordningen (1982:814)

om ersättning till nämndemän och vissa andra uppdragstagare inom

domstolsväsendet m.m.

 Som påpekats av några remissinstanser omfattades inte särskilda

ledamöter som deltar i t.ex. kommunalmål och fastighetstaxeringsmål i

länsrätt och kammarrätt av den föreslagna bestämmelsen i kommunal-

skattelagen. Lagtexten har därför förtydligats på den punkten. Däremot

anser regeringen inte att det finns tillräckligt underlag för att nu, som

Domstolsverket föreslår, låta bestämmelsen omfatta även domstolstolkar.

 I promemorian föreslås att de nya föreskrifterna om tjänsteställe skall

träda i kraft den 1 september 1997. De skall dock enligt förslaget tillämpas

för tid från och med den 1 januari 1997. Kammarrätten i Göteborg har

avstyrkt förslaget i denna del då det enligt domstolens mening innebär en

retroaktiv lagstiftning som både av praktiska och principiella skäl bör

undvikas i alla skatte- och avgiftssammanhang.

 Enligt vår mening är det angeläget att de nya föreskrifterna kan börja

tillämpas så snart som möjligt, dvs. med viss retroaktiv verkan. Bestäm-

melserna innebär en lättnad i beskattningen och bestämmelserna om

ikraftträdande står därför inte i strid med regeringsformens förbud mot

retroaktiv skattelagstiftning. De praktiska problem det kan innebära bör

inte heller överdrivas och får i övrigt vägas mot de fördelar som uppnås

genom att bestämmelser tillämpas på resor som gjorts under innevarande

beskattningsår.

De nuvarande ersättningsreglerna för förlorad arbetsinkomst ersätter

inkomstförlusten med högst 1 000 kronor per dag. Det har i debatten

framförts att reglerna får till följd att det inte går att allsidigt rekrytera

nämndemän eftersom många riskerar att förlora ekonomiskt på att

tjänstgöra som nämndeman. Som tidigare har nämnts är regeringens

ambition att ingen skall förlora ekonomiskt på att vara nämndeman. I

anslutning till att de nya skattereglerna träder i kraft har regeringen för

avsikt att ändra reglerna i förordningen (1982:814) om ersättning till

nämndemän och vissa andra uppdragstagare inom domstolsväsendet

m.m. så att maximigränsen 1 000 kronor för förlorad inkomst avskaffas.

Samtidigt bör också nämndemän i kammarrätt, i likhet med vad som

redan gäller för nämndemän i länsrätt, ges möjlighet att få inläsnings-

arvode. Däremot har vi inte för avsikt att, såsom Nämndemännens

riksförbund föreslår, låta nämndemännen omfattas av förordningen

(1992:1299) om ersättning för uppdrag i statliga styrelser, nämnder och

råd m.m. (omtryckt 1996:493). De former av uppdrag som ersätts genom

den sist nämnda förordningen är enligt vår mening inte jämförbara med

ett uppdrag som nämndeman.

10 Ekonomiska konsekvenser

I första hand innebär förslagen att kostnaderna för nämndemän påverkas.

En ändring av domförhetsreglerna i tingsrätt och länsrätt som innebär att

antalet nämndemän i normalfallet minskas från tre till två sparar årligen

cirka 21 miljoner kronor. Från beloppet skall dras kostnader för att ta bort

det nuvarande taket när det gäller ersättning för förlorad arbetsinkomst,

kostnader i samband med att nämndemän i kammarrätt kan få inläs-

ningsarvode och kostnader för en utvidgad avdragsrätt för resekostnader.

Dessa kostnader beräknas till som mest 1,5 miljoner kronor per år.

 Ändrade regler som innebär att det blir möjligt för hovrätten att

fortsätta

en påbörjad huvudförhandling om en av de lagfarna ledamöterna eller en

av nämndemännen får förhinder, kommer att medföra att resurser mot-

svarande knappt 1 miljon kronor frigörs.

Förslagen bedöms inte leda till några ytterligare stats- eller samhälls-

ekonomiska effekter utöver de ovan nämnda. Sammantaget beräknas

därmed förslagen innebära att domstolsväsendets kostnader minskar med

i storleksordningen 20 miljoner kronor per år från och med den 1

september 1997.

11 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 september 1997.

 I fråga om vissa av bestämmelserna krävs övergångsbestämmelser som

innebär att äldre bestämmelser skall tillämpas om huvudförhandlingen

respektive handläggningen påbörjats vid ikraftträdandet. En särskild

övergångsbestämmelse som upphäver en tidigare beslutad ändring 18 §

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar krävs också. Bakgrunden till den

övergångsbestämmelsen behandlas i avsnitt 8.

 De nya föreskrifterna i kommunalskattelagen bör som redovisats i avsnitt

9 tillämpas redan från den 1 januari 1997. Ändringen i kommunal-

skattelagen har betydelse inte bara för avdragsrätten för resekostnader utan

också för arbetsgivares skyldighet att betala arbetsgivaravgifter på

reseersättning. De nya bestämmelserna skall i dessa avseenden gälla för

resor som företagits under 1997. Reseersättningar som betalas ut under

1997 men som avser resor som företagits under 1996 skall alltså inte

omfattas av de nya föreskrifterna.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken

14 kap. 17 §

Paragrafens första stycke har ändrats så att rättens sammansättning i

äktenskapsmål och mål om underhåll skall vara en juristdomare och två i

stället för tre nämndemän (se avsnitt 5).

 Andra stycket har som en konsekvens av ändringen i första stycket

justerats så att rätten vid förhinder för en nämndeman är domför med en

juristdomare och en nämndeman (se avsnitt 7). Ändringen från det

ålderdomliga uttrycket inträffar förfall till det mer tidsenliga får

förhinder är endast en språklig ändring och innebär inte någon ändring i

sak.

 Tredje stycket har ändrats så att det inte längre krävs särskilda skäl

med

hänsyn till målet omfattning eller svårighetsgrad för att rätten skall kunna

förstärkas (se även författningskommentaren till 1 kap. 3 b § rättegångs-

balken, avsnitt 12.2). Vidare har en regel införts som garanterar att

nämndemännen är i majoritet om antalet lagfarna domare utökas med en,

dvs. att tre nämndemän i sådana fall skall medverka. Genom ett

förtydligande i andra meningen är rätten, vid förhinder för någon eller

några av ledamöterna, även i dessa fall domför enligt bestämmelsen i andra

stycket. För att juristdomarna inte skall kunna vara i majoritet gentemot

nämndemännen slås dock fast att rätten inte är domför med fler lagfarna

domare än nämndemän (se vidare författningskommentaren till 1 kap. 3 b

§ rättegångsbalken).

14 kap. 18 §

I paragrafens första stycke har det lagts till en mening som gör det möjligt

för hovrätten att fortsätta en påbörjad förhandling om en av de lagfarna

domarna eller en av nämndemännen får förhinder. Frågan har behandlats i

avsnitt 7 (se även författningskommentaren till 2 kap. 4 § rättegångs-

balken). Ändringen från det ålderdomliga uttrycket inträffar förfall till

det mer tidsenliga får förhinder är endast en språklig ändring och innebär

inte någon ändring i sak.

18 kap. 4 a §

Paragrafen har justerats så att rättens sammansättning när nämndemän

skall medverka skall vara en juristdomare och två istället för tre

nämndemän.

12.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

1 kap. 3 b §

Paragrafens första stycke har ändrats så att rättens sammansättning som

huvudregel skall vara en juristdomare och två istället för tre nämndemän

(se avsnitt 5). Den särskilda, obligatoriska, sammansättningen i mål om

grova brott har slopats (se avsnitt 6). Det innebär även att rätten är domför

med en juristdomare och två nämndemän i tryck- och yttrandefrihetsmål,

där jury inte skall delta.

 Som en konsekvens av ändringen i första meningen har tredje meningen

justerats så att rätten vid förhinder för en av nämndemännen är domför

med en juristdomare och en nämndeman (se avsnitt 7). Ändringen från det

ålderdomliga uttrycket inträffar förfall till det mer tidsenliga får

förhinder är endast en språklig ändring och innebär inte någon ändring i

sak.

I tredje stycket har möjligheterna för att låta två juristdomare delta i

stället för en vidgats (se avsnitt 6). Det ställs inte längre krav på att det

skall finnas särskilda skäl för en förstärkt sammansättning. Normalt torde

det även i fortsättningen vara målets omfattning och svårighetsgrad som

avgör om sammansättningen bör förstärkas. Ett sådant skäl kan alltså

vara att målet är så omfattande att huvudförhandlingen beräknas pågå

under lång tid eller att det skriftliga materialet är vidlyftigt. Ett annat skäl

kan vara att sak- eller rättsfrågorna är komplicerade.

 Dessutom har en regel införts som garanterar att nämndemännen är i

majoritet om antalet lagfarna domare utökas med en, dvs. att tre nämnde-

män i sådana fall skall medverka. I andra meningen markeras att rätten, om

någon eller några av ledamöterna får förhinder, även i dessa fall är domför

enligt bestämmelsen i första stycket andra meningen. För att juristdomarna

inte skall kunna vara i majoritet gentemot nämndemännen fastslås dock att

rätten inte får bestå av fler lagfarna domare än nämndemän. Lagrådet

pekar i sitt yttrande på att det inte uttryckligen framgår av regleringen om

någon av de lagfarna ledamöterna i en sådan situation kan avträda i syfte

att rätten åter skall bli domför. Som Lagrådet anför utgår emellertid

regleringen från att en ledamot inte kan avträda sedan en huvudförhandling

påbörjats med mindre än att förhinder i lagens mening föreligger.

 Det innebär alltså att rätten, om någon eller några av ledamöterna får

förhinder, är domför med två juristdomare och två nämndemän eller med

en juristdomare och en, två eller tre nämndemän (se avsnitt 7).

1 kap. 8 §

Paragrafens andra stycke har justerats som en följd av ändringarna i 3 b §

(se avsnitt 6 och 7).

 I anledning av Lagrådets yttrande har bestämmelsen förtydligats så att

det klart framgår att bestämmelsen om domförhet vid förhinder gäller

oavsett om det är en av de särskilda ledamöterna eller någon annan av

rättens ledamöter som får förhinder.

 Som Lagrådet påpekar avses med lagfaren domare även en sådan

lagfaren domare i allmän förvaltningsdomstol som ingår i rätten enligt

första stycket 2.

2 kap. 4 §

I paragrafens första och andra stycke har det lagts till regler som medför att

hovrätten, i både tvistemål och brottmål, kan fortsätta en påbörjad

huvudförhandling även om en av ledamöterna får förhinder sedan

huvudförhandlingen har påbörjats (se avsnitt 7). I de fall nämndemän

deltar i hovrätten är rätten alltså domför om en av de lagfarna domarna

eller en av nämndemännen får förhinder. Bestämmelserna medger inte att

huvudförhandlingen fortsätter om såväl en juristdomare som en nämnde-

man skulle få förhinder sedan förhandlingen påbörjats.

12.3 Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

Anvisningarna

till 33 §

punkt 3

I anvisningspunktens andra stycke har det införts en regel som innebär att

bostaden skall anses utgöra tjänsteställe för nämndemän och andra

liknande uppdragstagare i domstol. Bestämmelsen omfattar alltså

nämndemän, jurymän i tryckfrihetsmål, andra ledamöter i arrende- och

hyresnämnderna än ordföranden och särskilda ledamöter allmän domstol

och allmän förvaltningsdomstol, dvs. i huvudsak uppdragstagare som för

närvarande får ersättning för sitt uppdrag enligt förordningen (1982:814)

om ersättning till nämndemän och vissa andra uppdragstagare inom

domstolsväsendet m.m. (se avsnitt 9).

12.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

17 §

Paragrafens första stycke har ändrats så att rättens sammansättning som

huvudregel skall vara en juristdomare och två istället för tre nämndemän.

 Som en konsekvens av ändringen i första stycket har bestämmelsen i

tredje stycket justerats så att rätten är domför med en juristdomare och en

nämndeman om en av nämndemännen får förhinder. Bestämmelsen har

också, i konsekvens med vad som gäller för tingsrätt (1 kap. 3 b §

rättegångsbalken; avsnitt 12.2) flyttats till första stycket (se avsnitt 7).

Ändringen från det ålderdomliga uttrycket inträffar förfall till det mer

tidsenliga får förhinder är endast en språklig ändring och innebär inte

någon ändring i sak.

 I paragrafens andra stycke, har det införts en regel som innebär att

rätten

i svåra och omfattande mål kan förstärkas med en juristdomare (se avsnitt

6). Genom en bestämmelse i andra meningen garanteras att nämnde-

männen är i majoritet om antalet juristdomare utökas med en, dvs. att tre

nämndemän i sådana fall skall medverka. Genom ett förtydligande i andra

meningen är rätten, även om någon eller några av ledamöterna får

förhinder, domför enligt bestämmelsen i första stycket andra meningen.

För att juristdomarna inte skall kunna vara i majoritet gentemot nämnde-

männen slås dock fast att rätten inte får bestå av fler juristdomare än

nämndemän.

 Det innebär alltså att rätten, om någon eller några av ledamöterna får

förhinder, är domför med två juristdomare och två nämndemän samt med

en juristdomare och en, två eller tre nämndemän (se avsnitt 7).

17 a §

Paragrafens hänvisningar till olika punkter i 18 § har justerats med hänsyn

till den paragrafens nya disposition.

18 §

Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.

 I paragrafens första stycke har punkt 4 och 5 utgått eftersom länsrätt

inte

längre fattar de beslut som regleras i dessa punkter. I den mån länsrätten

skall pröva ett överklagat beslut i en sådan fråga - dvs. länsstyrelsens

respektive Luftfartsverkets beslut - får bedömningen ske utifrån bestäm-

melsen i fjärde stycket punkt 1, dvs. att målet om det är av enkel

beskaffenhet får avgöras av ensamdomare och i övriga fall med medverkan

av nämndemän.

 I fjärde stycket regleras i vilka fall länsrätten är domför med en

juristdomare ensam vid slutligt avgörande av mål. I hänvisningen till andra

stycket i paragrafen görs ett förtydligande som inte är någon materiell

ändring. Vitesmålen har lyfts ut från katalogen. För de fall ett vitesmål är

av enkel beskaffenhet kan målet avgöras av ensamdomare med stöd av den

nya punkten 1.

 I en ny punkt 1 har en generell regel om ensamdomarbehörighet i mål av

enkel beskaffenhet tagits in samtidigt som de tidigare punkterna 5 och 7

har utgått.

 I katalogen kvarstår de mål under punkterna 2-4 som har det gemensamt,

att de normalt är av brådskande natur. Några måltyper av samma art har

lagts till, nämligen i punkt 3 mål om förvar eller uppsikt enligt utlän-

ningslagen samt mål enligt lagarna om beräkning av strafftid m.m.,

kriminalvård i anstalt och om nordisk verkställighet av straff.

 I den nya punkten 5 har mål om upphandling lagts till.

 I den nya punkten 6 har beloppsgränsen för ensamdomarbehörigheten i

mål av betydelse för inkomstbeskattningen höjts till hälften av basbeloppet.

Bestämmelsen har också i enlighet med Lagrådets förslag formulerats om

och anpassats till nuvarande lagstiftning på skatteområdet. I enlighet med

vad som gällt tidigare bör svårare mål som rör ett lägre värde med

tillämpning av andra stycket prövas i fullsutten rätt. Omvänt kan mål som

rör värden över ett halvt basbelopp, men som framstår som enkla, avgöras

av ensamdomare med stöd av den nya punkten 1.

12.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:813) om

homosexuella sambor

Den 1 december 1997 träder en ny rättshjälpslag i kraft (SFS 1996:1619,

prop. 1996/97:9). Lagen har justerats så att hänvisningen till den tidigare

rättshjälpslagen har tagits bort. Eftersom möjligheten till bistånd till bodel-

ningsförrättare numera regleras i äktenskapsbalken som i detta avseende

blir tillämplig genom hänvisningen i punkt 1 innebär den nu gjorda

justeringen ingen ändring i sak annat än vad som följer av de ändrade

rättshjälpsreglerna.

12.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1639) om

ändring i lagen (1976:839) om Statens va-nämnd

När 19 § ändrades i samband med att en ny rättshjälpslag antogs (SFS

1996:1619, prop. 1996/97:9) angavs i andra stycket att vissa beslut bara

kunde överklagas i samband med överklagande av särskilt beslut. Detta har

nu rättats till ett slutligt beslut.

12.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1653) om

ändring i lagen (1996:242) om domstolsärenden

När 37 § ändrades i samband med att en ny rättshjälpslag antogs (SFS

1996:1619, prop. 1996/97:9) angavs i punkt 8 att överklagande kunde ske

särskilt om domstolen beslutat i en fråga som gäller någons medverkan i

ärendet. Detta har nu rättats till att avse om domstolen beslutat i en fråga

som gäller ersättning för någons medverkan i ärendet.

12.8 Övriga förslag till lagändringar

Ändringarna i 20 kap. 1 § föräldrabalken, 13 § bötesverkställighetslagen

(1979:189), 20 a § lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem, 18 §

lagen (1988:688) om besöksförbud och 53 § lagen (1994:1811) om disci-

plinansvar inom totalförsvaret, m.m. innebär endast att antalet nämndemän

minskas från tre till två.

 Senaste lydelse 1989:657.

 Senaste lydelse 1989:657.

 Senaste lydelse 1996:243.

 Senaste lydelse 1996:244.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1993:515.

 Senaste lydelse 1996:651.

 Senaste lydelse 1995:21.

 Senaste lydelse 1995:21.

 Senaste lydelse 1989:656.

 Senaste lydelse 1996:258.

 Senaste lydelse 1996:261.

 Senaste lydelse 1996:269.

Prop. 1996/97:133

23

1

Prop. 1996/97:133

61

28