Regeringens proposition

1999/2000:15

Slopade stoppregler

Prop.

1999/2000:15

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 30 september 1999

Lena Hjelm-Wallén

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att de allra flesta av de särskilda regler som tar

sikte på transaktioner mellan fåmansägda företag och deras ägare (de s.k.

stoppreglerna) skall upphävas. Vidare föreslås ändringar och

förtydliganden av de definitioner av fåmansföretag, fåmansägda

handelsbolag, företagsledare och ägare som finns i punkt 14 av

anvisningarna till 32 § kommunalskattelagen (1928:370), KL. Dessutom

föreslås en kompletterande bestämmelse om att förbjudna lån skall tas

upp som intäkt av näringsverksamhet hos juridiska personer.

Definitionen av fåmansföretag och fåmansägda handelsbolag ändras så

att det av lagtexten framgår hur många delägare/personer som

konstituerar ett sådant företag/handelsbolag samt att en person och hans

närstående anses utgöra en person vid bedömningen av antalet ägare.

Vidare föreslås att utländska juridiska personer som är jämförliga med

svenska aktiebolag och ekonomiska föreningar respektive handelsbolag

skall kunna utgöra fåmansföretag respektive fåmansägda handelsbolag,

om övriga förutsättningar för detta är uppfyllda.

Definitionen av företagsledare ändras så att det av lagtexten framgår

att det väsentliga inflytandet i företaget eller handelsbolaget inte enbart

kan utövas genom aktie- och andelsinnehav utan även måste utövas

genom ställningen i företaget.

Definitionen av ägare ändras till att avse delägare och justeras så att

inskränkningen av den till att avse vissa särskilt angivna stycken i punkt

14 av anvisningarna till 32 § KL tas bort. Definitionen skall i stället gälla

generellt.

Stoppregeln avseende anskaffning av egendom för företagsledarens

eller dennes närstående privata bruk i punkt 14 första stycket av

anvisningarna till 32 § KL upphävs liksom avdragsförbudet i 2 § 13

mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, SIL. Beskattning skall

ske enligt de allmänna reglerna om förmånsbeskattning.

Stoppreglerna avseende försäljning av egendom till överpris till ett

fåmansföretag respektive utköp till underpris från ett fåmansföretag (de

s.k. felprisreglerna) i punkt 14 andra respektive fjärde stycket av

anvisningarna till 32 § KL avskaffas. Det innebär att avdragsförbudet

respektive uttagsbeskattningen i 2 § 13 mom. SIL, upphävs. Beskattning

skall ske enligt de allmänna reglerna. Förmånen av överpriset beskattas

som inkomst av tjänst eller inkomst av kapital. Förvärv till underpris

beskattas som inkomst av tjänst eller utdelning.

Även stoppregeln avseende handelsbolagsdelägares utköp av

fastigheter i punkt 14 fjärde stycket av anvisningarna till 32 § KL

upphävs liksom avdragsförbudet i 2 § 13 mom. SIL. Om handelsbolag

överlåter privatbostad till underpris till en delägare skall beskattning ske

som om överlåtelsen skett till marknadsvärde. Förslaget tas in som ett

nytt 10 a mom. i 25 § SIL (privatbostadsfastighet) respektive ett nytt 9 a

mom. i 26 § SIL (bostadsrätt).

Stoppregeln avseende införsäljning av onyttig egendom till ett

fåmansföretag i punkt 14 tredje stycket av anvisningarna till 32 § KL

upphävs liksom avdragsförbudet i 2 § 13 mom. SIL. En sådan

införsäljning kommer att behandlas enligt de allmänna bestämmelserna

om reavinstberäkning. Om överlåtelsen skett till överpris utlöses löne-

eller utdelningsbeskattning. Om den onyttiga egendomen fortfarande

nyttjas privat av säljaren gäller de allmänna reglerna om

förmånsbeskattning.

Stoppregeln avseende företagsledares uthyrning av privatbostad till

företaget i punkt 14 femte stycket av anvisningarna till 32 § KL

avskaffas. Det korresponderande avdragsförbudet i 2 § 13 mom. SIL

slopas också. Beskattning skall ske enligt de allmänna reglerna om

upplåtelse av privatbostad i 3 § 3 mom. tredje och fjärde styckena SIL.

Avdragsbegränsningen i fjärde stycket som gäller vid upplåtelse till den

skattskyldiges eller honom närstående arbetsgivare (skäligt avdrag)

utvidgas till att gälla vid upplåtelse till ett företag som ingår i samma

intressegemenskap som sådan arbetsgivare. Detsamma skall gälla vid

upplåtelse till handelsbolag av delägare i bolaget. Vid uthyrning till

överpris utgör skillnaden mellan erlagt belopp och marknadsmässig

ersättning lön eller kontantuttag.

En ny bestämmelse om att lån som lämnats i strid med 12 kap. 7 §

aktiebolagslagen (1975:1385) eller 11 § lagen (1967:531) om tryggande

av pensionsutfästelse m.m. till en annan juridisk person än dödsbo skall

tas upp som intäkt av näringsverksamhet förs in som ett nytt moment i

2 § SIL. Beträffande lån som lämnats till handelsbolag tar delägare som

är juridisk person upp lånet som intäkt av näringsverksamhet och

delägare som är fysisk person som intäkt av tjänst.

Den särskilda regeln i punkt 14 sjätte stycket av anvisningarna till 32 §

KL om beskattning av räntefria eller ränteförmånliga lån som lämnats till

företagsledare eller företagsledare närstående person avskaffas liksom

den korresponderande uttagsbeskattningsregeln i 2 § 13 mom. SIL.

Förekommande ränteförmåner beskattas enligt de allmänna reglerna i

punkt 10 av anvisningarna till 32 § KL.

Den särskilda regeln i punkt 14 sjunde stycket av anvisningarna till

32 § KL om beskattning av nedskrivning av lån som lämnats till

företagsledare eller företagsledare närstående person avskaffas liksom

avdragsförbudet i 2 § 13 mom. SIL. Liksom hittills föranleder

nedskrivning av ett lån, som delägaren beskattats för vid lånets

beviljande, inte någon ytterligare beskattning. Nedskrivning av ett sådant

lån från ett fåmansföretag till en delägare som inte föranlett beskattning

skall behandlas enligt allmänna regler.

Den särskilda regeln i 2 § 13 mom. tredje stycket SIL om tidpunkten

för fåmansföretags avdrag för tantiem avskaffas. Allmänna regler skall

gälla, vilket innebär att avdrag medges det år då utgiften enligt god

redovisningssed tas upp i räkenskaperna.

Den särskilda regeln i punkt 2 av anvisningarna till 21 § KL om

beskattning i inkomstslaget näringsverksamhet när en delägare i ett

fåmansföretag avyttrar hyresrätt, patenträtt eller liknande rättighet

avskaffas. De allmänna reglerna skall tillämpas. I de fall då avyttringen

inte enligt de allmänna reglerna skall beskattas i inkomstslaget

näringsverksamhet innebär det att eventuell vinst beskattas som inkomst

av tjänst (hobbyverksamhet) eller inkomst av kapital (reavinst).

Den särskilda begränsningen för fåmansföretags respektive fåmansägt

handelsbolag rätt till avdrag för medel som avsatts till personalstiftelse i

punkt 20 a andra stycket av anvisningarna till 23 § KL slopas. Det

kommer således inte längre att krävas att sådana företag sysselsätter

minst 30 årsarbetskrafter för att rätt till avdrag skall föreligga.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagtext 7

2.1 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 7

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt 18

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1951:763) om statlig

inkomstskatt på ackumulerad inkomst 23

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:1601) om

uppskov med beskattningen vid andelsbyten 25

2.5 Lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:000) 27

3 Ärendet och dess beredning 29

4 Behovet av en reform 30

5 Begreppsdefinitioner 36

5.1 Begreppet fåmansföretag 36

5.2 Begreppet företagsledare 43

5.3 Begreppet närstående 45

5.4 Begreppet ägare/delägare 49

5.5 Begreppen marknadsvärde, marknadspris,

 marknadsmässig 51

6 Bestämmelser för fåmansföretag 52

6.1 Företaget anskaffar egendom för företagsledarens privata

bruk 52

6.2 Införsäljning till överpris 60

6.3 Införsäljning av onyttig egendom 65

6.4 Utköp till underpris 70

6.5 Uthyrning av lokal 74

6.6 Inkomstfördelning i familjen 78

6.7 Förbjudna lån 80

6.8 Räntefria lån m.m. 90

6.9 Nedskrivning av lån 95

6.10 Tantiem 98

6.11 Immateriella rättigheter 101

6.12 Avsättningar till personalstiftelse 106

6.13 Personalavveckling 111

6.14 Uppgiftsskyldighet 117

7 Fåmansägda handelsbolag 127

7.1 Inledning 127

7.2 Begreppet fåmansägda handelsbolag 130

7.3 Utköp till underpris 132

7.4 Uthyrning av lokal 135

7.5 Lån 137

7.6 Övrigt 139

7.6.1 Immateriella rättigheter 139

7.6.2 Avsättningar till personalstiftelse 140

7.6.3 Personalavveckling 141

7.7 Uppgiftsskyldighet 141

8 Ikraftträdande m.m. 145

8.1 Ikraftträdande 145

8.2 Offentligfinansiella effekter 146

9 Författningskommentar 147

9.1 Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370) 147

9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt 152

9.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1951:763) om

 statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst 155

9.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:1601) om

uppskov med beskattningen vid andelsbyten 155

9.5 Förslaget till lag om ändring i inkomstskattelagen

(1999:000) 155

Bilaga 1 Sammanfattning av Stoppregelutredningens betänkande

 Stoppreglerna (SOU 1998:116) 157

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig

 över betänkandet Stoppreglerna (SOU 1998:116) 161

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 162

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 182

Utdrag ur protokoll vid

regeringssammanträde den 30 september 1999 185

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370),

2. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt,

3. lag om ändring i lagen (1951:763) om statlig inkomstskatt på

ackumulerad inkomst,

4. lag om ändring i lagen (1998:1601) om uppskov med beskattningen

vid andelsbyten,

5. lag om ändring inkomstskattelagen (1999:000)

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

Härigenom föreskrivs i fråga om kommunalskattelagen (1928:370)

dels att punkt 2 av anvisningarna till 21 § skall upphöra att gälla,

dels att 32 § 1 mom. samt punkterna 11 och 20 a av anvisningarna till

23 §, punkterna 10, 14 och 15 av anvisningarna till 32 §, punkterna 3 b

och 4 av anvisningarna till 33 § och punkt 10 av anvisningarna till 53 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

32 §

1 mom. Till intäkt av tjänst hänförs

a) avlöning, arvode och kostnadsersättning samt annan förmån

i pengar, bostad eller annat som utgått för tjänsten,

b) pension,

c) sådan livränta som utgått på grund av sjuk-, olycksfalls- eller

skadeförsäkring eller annorledes än på grund av försäkring med undantag

av livränta som utgör vederlag vid avyttring av egendom, i den mån det

inte är fråga om livränta som avses i d) och inte heller annat följer av 2

mom.,

d) i fråga om sådan i c) angiven livränta, som utgår till följd av

personskada och på vilken 2 mom. inte är tillämpligt, den del av livräntan

som avser ersättning för förlorad inkomst av skattepliktig natur eller för

förlorat underhåll,

e) ersättning som utgått i annan form än livränta på grund av sjuk- eller

olycksfallsförsäkring, tagen i samband med tjänst, dock inte ersättning,

som avser sjukvårds- eller läkarkostnader för vård som inte är offentligt

finansierad eller för vård utomlands,

f) undantagsförmåner, periodiskt understöd eller därmed jämförlig

periodisk intäkt som avses i 31 §,

g) engångsbelopp som utgår till följd av personskada och utgör

skattepliktig intäkt enligt punkt 1 av anvisningarna till 19 §,

h) sådan utdelning på och vinst vid avyttring av aktier i fåmansföretag

som enligt 3 § 12 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt skall

tas upp som intäkt av tjänst samt sådan vinst vid avyttring av andel i

handelsbolag som enligt 24 § 7 mom. nämnda lag skall tas upp som

intäkt av tjänst,

i) sådana förmåner och

ersättningar m.m. som anges i

punkterna 14 och 15 av

anvisningarna,

i) sådan intäkt som avses i punkt

15 av anvisningarna,

j) behållning på pensionssparkonto till den del pensionssparavtalet

upphör att gälla enligt 4 kap. 6 och 14 §§ och 6 kap. 5 § lagen (1993:931)

om individuellt pensionssparande, samt till den del behållningen tas i

anspråk på grund av utmätning, konkurs eller ackord.

Vid avskattning enligt första stycket j avses med pensionssparkontots

behållning marknadsvärdet på kontots tillgångar efter avräkning för den

skatt enligt lagen (1990:661) om avkastningsskatt på pensionsmedel som

är hänförlig till kontot.

Som intäkt av tjänst räknas jämväl annat belopp än ovan sagts såsom

vinstandel, återbäring eller vid återköp av försäkring uppburet belopp

vilket utgått på grund av pensionsförsäkring eller sådan sjuk- eller

olycksfallsförsäkring, som tagits i samband med tjänst.

Har tjänsteinnehavare som löneförmån innehaft fastighet på sådant

sätt, att han enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) skall

anses som ägare, skall dock intäkt, vilken tjänsteinnehavaren åtnjutit från

fastigheten, räknas som intäkt av näringsverksamhet eller behandlas

enligt reglerna för privatbostad.

Pension från sådan försäkring som anses som pensionsförsäkring

enligt punkt 1 sjuttonde stycket av anvisningarna till 31 § skall inte tas

upp som intäkt av tjänst till den del den skattskyldige visar att han inte

har haft rätt till avdrag för försäkringspremier som han betalat eller att

han förmånsbeskattats för försäkringen utan att få ett motsvarande

avdrag. Detta gäller dock inte i den utsträckning avdrag inte kan medges

på grund av bestämmelserna i punkt 6 andra sjätte styckena av

anvisningarna till 46 §. Vid tillämpningen av denna paragraf beaktas

avdrag och beskattning i såväl Sverige som utlandet. Med avdrag likställs

skattereduktion eller liknande skattelättnad i utlandet.

Anvisningar

till 23 §

11. Avdrag för substansminskning på grund av utvinning av

naturtillgångar samt avdrag för avsättning som avser framtida

substansminskning på grund av sådan utvinning medges enligt

bestämmelserna i denna anvisningspunkt.

För inträdd substansminskning medges avdrag vid taxeringen för ett

visst beskattningsår med högst ett belopp som, tillsammans med de

avdrag som har medgetts för tidigare beskattningsår, motsvarar den del

av anskaffningsvärdet för hela tillgången som belöper på utvinningen

före beskattningsårets utgång.

Har den skattskyldige genom skriftligt avtal upplåtit rätt till utvinning

och har han uppburit förskottsbetalning för utvinningen, får han göra

avdrag för belopp som i räkenskaperna har avsatts för framtida

substansminskning. Vid taxeringen för ett visst beskattningsår medges

avdrag med högst ett belopp motsvarande den del av anskaffningsvärdet

för hela naturtillgången som kan anses belöpa på den framtida utvinning

för vilken förskottsbetalning har erhållits. Avdraget skall återföras till

beskattning nästföljande beskattningsår.

Avdrag enligt föregående stycke

medges dock inte om

upplåtelseavtalet har ingåtts

mellan varandra närstående

personer eller mellan

näringsidkare som har

intressegemenskap (moder- och

dotterföretag eller företag under i

huvudsak gemensam ledning).

Som närstående till fysisk person

räknas dels personer som anges i

punkt 14 sista stycket av

anvisningarna till 32 §, dels sådana

fåmansföretag och fåmansägda

handelsbolag som avses i åttonde

och tionde styckena av nämnda

anvisningspunkt och i vilka den

fysiska personen eller någon

honom närstående person är

företagsledare eller direkt eller

genom förmedling av juridisk

person äger aktier eller andelar.

Avdrag enligt föregående stycke

medges dock inte om

upplåtelseavtalet har ingåtts

mellan varandra närstående

personer eller mellan

näringsidkare som har

intressegemenskap (moder- och

dotterföretag eller företag under i

huvudsak gemensam ledning).

Som närstående till fysisk person

räknas dels personer som anges i

punkt 14 sjunde stycket av

anvisningarna till 32 §, dels sådana

fåmansföretag och fåmansägda

handelsbolag som avses i första

och tredje styckena av nämnda

anvisningspunkt och i vilka den

fysiska personen eller någon

honom närstående person är

företagsledare eller direkt eller

genom förmedling av juridisk

person äger aktier eller andelar.

Anskaffningsvärdet för en naturtillgång beräknas med utgångspunkt i

den skattskyldiges faktiska utgift för förvärvet eller, om fastigheten har

förvärvats på annat sätt än genom köp, byte eller något därmed jämförligt

fång, den faktiska utgiften vid det närmast föregående köpet, bytet eller

därmed jämförliga fånget. Begär den skattskyldige det, skall dock till

utgångspunkt tas det belopp varmed den skattskyldige skulle få avdrag

enligt 25 § 3 6 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt om han

vid tidpunkten för utvinningens början hade avyttrat täktmarken för ett

vederlag som motsvarar dess allmänna saluvärde vid nämnda tidpunkt.

Beräkning enligt nämnda moment får dock inte leda till att den till

förvärvet hänförliga delen av anskaffningsvärdet tas upp till högre belopp

än vad som motsvarar 75 procent av täktmarkens allmänna saluvärde vid

tidpunkten i fråga. Har tillstånd enligt lag givits för utvinning

av tillgången, beräknas anskaffningsvärdet endast för det område som

omfattas av tillståndet och vid tillämpning av andra och

tredje meningarna på grundval av förhållandena vid tidpunkten för

utvinningens början på detta område.

I anskaffningsvärdet inräknas, förutom belopp som har beräknats

enligt föregående stycke, även utgifter för tillgångens exploatering i den

mån utgifterna inte har fått dras av som kostnad i den löpande driften och

inte heller har beaktats vid beräkning enligt 25 § 3 6 mom. lagen om

statlig inkomstskatt.

Om en fastighet, på vilken en naturtillgång har börjat uttas, har

övergått till en ny ägare på annat sätt än genom köp, byte eller något

därmed jämförligt fång, får den nye ägaren tillgodoräkna sig endast de

avdrag för substansminskning på fastigheten som skulle ha tillkommit

den förre ägaren, om denne fortfarande hade ägt fastigheten.

Vid tillämpningen av bestämmelserna i denna anvisningspunkt skall en

fastighetsägare, som har upplåtit nyttjanderätt till täktmark mot

engångsersättning, utan hinder av vad som föreskrivs i 4 § jämförd med 1

kap. 5 § första stycket f fastighetstaxeringslagen (1979:1152), betraktas

som ägare till marken även efter det att upplåtelsen har skett.

20 a. Arbetsgivare får avdrag

för medel, som avsatts till

personalstiftelse enligt lagen

(1967:531) om tryggande av

pensionsutfästelse m. m.

Har ett fåmansföretag eller ett

fåmansägt handelsbolag avsatt

medel till personalstiftelse, medges

avdrag endast om företaget

stadigvarande sysselsätter minst

30 årsarbetskrafter.

Skattemyndigheten får, om

särskilda skäl föreligger, efter

ansökan medge undantag från

detta stycke. Skattemyndighetens

beslut i sådant ärende får

överklagas hos riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

20 a. Arbetsgivare får avdrag för

belopp som överförs till

personalstiftelse enligt lagen

(1967:531) om tryggande av

pensionsutfästelse m. m.

till 32 §

10. Har arbetsgivare eller uppdragsgivare lämnat arbetstagare eller

uppdragstagare förmån av räntefritt lån eller lån där räntan understiger

marknadsräntan skall arbetstagaren eller uppdragstagaren beskattas för

värdet av förmånen som intäkt av tjänst. Belopp motsvarande värdet av

förmånen skall anses som en betald ränteutgift.

Med lån från arbetsgivare eller uppdragsgivare likställs annat lån om

det finns anledning anta att arbetsgivaren eller uppdragsgivaren

förmedlat det.

Förmånens värde skall för sådant lån i svensk valuta beträffande vilket

räntan bestämts att utgå efter en fast räntesats eller i fast förhållande till

marknadsräntan för lån av ifrågavarande slag, beräknas på grundval av

skillnaden mellan å ena sidan statslåneräntan vid lånetillfället med tillägg

av en procentenhet och å andra sidan den avtalade räntesatsen. I fråga om

lån av nu angivet slag som upptagits före den 5 december 1986 skall, i

stället för statslåneräntan vid lånetillfället, tillämpas närmast

motsvarande ränta.

För annat lån i svensk valuta än lån som avses i tredje stycket skall

förmånens värde beräknas på grundval av skillnaden mellan å ena sidan

statslåneräntan vid utgången av november året före beskattningsåret med

tillägg av en procentenhet och å andra sidan den avtalade räntan för

beskattningsåret. Har vid utgången av maj under beskattningsåret

statslåneräntan ändrats med minst två procentenheter i förhållande till

dess storlek vid utgången av november året före beskattningsåret, skall

förmånens värde för tiden juli december beskattningsåret bestämmas till

skillnaden mellan å ena sidan statslåneräntan vid utgången av maj

beskattningsåret med tillägg av en procentenhet och å andra sidan den

avtalade räntan.

Såvitt avser lån som upptagits i utländsk valuta tillämpas vad som

sagts i tredje och fjärde styckena med den ändringen att vad som där

sagts om statslåneräntan i stället skall avse närmast motsvarande ränta

för lån i den aktuella valutan.

Det som sagts i denna punkt

första och andra styckena gäller ej

i fall som avses i punkt 14 sjätte

stycket av anvisningarna.

14. Anskaffar ett fåmansföretag

från annan än delägare eller

delägare närstående person

egendom, som uteslutande eller så

gott som uteslutande är avsedd för

privat bruk för företagsledare i

företaget eller företagsledare

närstående person, skall ett belopp

motsvarande

anskaffningskostnaden för

egendomen tas upp som intäkt av

tjänst hos företagsledaren. Vad nu

sagts gäller inte anskaffning av bil

som föranleder beskattning av

bilförmån.

Avyttrar delägare i

fåmansföretag eller delägare

närstående person egendom till

företaget skall, om priset är högre

än egendomens marknadsvärde,

det överskjutande beloppet

beskattas hos överlåtaren som

intäkt av tjänst. Av 24 § 6 mom.

lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt framgår att

återstående del av vederlaget skall

beaktas vid beräkning av

realisationsvinst.

Avser avyttringen sådan

egendom som anges i 31 § nämnda

lag skall, oavsett hur priset

förhåller sig till marknadsvärdet,

hela vederlaget, utan avdrag för

något omkostnadsbelopp,

beskattas hos överlåtaren som

intäkt av tjänst, såvida inte

egendomen är eller kan väntas bli

till nytta för företaget.

Förvärvar delägare i

fåmansföretag eller delägare

närstående person egendom från

företaget till lägre pris än

egendomens marknadsvärde, skall

ett belopp motsvarande skillnaden

beskattas hos förvärvaren som

intäkt av tjänst. Vad nu sagts

gäller också när delägare i

fåmansägt handelsbolag eller

delägare närstående person

förvärvar egendom från han-

delsbolaget, om egendomen

omfattar sådant hus eller avser

sådan lägenhet som i och med

förvärvet blir eller kan antas

komma att bli privatbostad enligt

5 § andra eller fjärde stycket eller

tomtmark som avses bli bebyggd

med sådan bostad. Första

meningen tillämpas inte när det är

företagsledaren som förvärvar

egendomen och denne har

beskattats enligt första stycket vid

företagets förvärv av egendomen.

Första meningen tillämpas inte

heller om uttagsbeskattning inte

skall ske hos företaget på grund av

bestämmelserna i lagen

(1998:1600) om beskattningen vid

överlåtelser till underpris.

Har företagsledare i ett

fåmansföretag eller ett fåmansägt

handelsbolag eller företagsledare

närstående person uppburit hyra

eller annan ersättning från

företaget för lokal, som ägs eller

disponeras av företagsledaren

eller den honom närstående, skall

ersättningen, såvida den inte skall

beskattas såsom intäkt av

näringsverksamhet, hos

mottagaren beskattas som intäkt

av tjänst. Mottagaren får dock

åtnjuta skäligt avdrag för den

kostnad som han fått vidkännas på

grund av att företaget utnyttjat

lokalen i fråga.

Har fåmansföretag lämnat

företagsledare eller företagsledare

närstående person förmån av

räntefritt lån eller lån där räntan

understiger marknadsräntan, skall

låntagaren beskattas för värdet av

förmånen som intäkt av tjänst.

Förmånens värde skall beräknas

på sätt som anges i punkt 10

tredje femte styckena.

Har fåmansföretag lämnat lån

till företagsledare eller

företagsledare närstående person

och har lånet skrivits ned i

företagets räkenskaper, skall det

nedskrivna beloppet beskattas hos

låntagaren som intäkt av tjänst.

Vad nu sagts gäller dock inte lån

som avses i punkt 15.

Som fåmansföretag räknas

a) aktiebolag och ekonomisk

förening, vari en fysisk person

eller ett fåtal fysiska personer äger

så många aktier eller andelar att

dessa personer har mer än hälften

av rösterna för aktierna eller

andelarna i företaget; samt

b) aktiebolag och ekonomisk

förening vars verksamhet är

uppdelad på verksamhetsgrenar,

som är oberoende av varandra,

såvida en person genom aktie-

eller andelsinnehav, avtal eller på

därmed jämförligt sätt har den

reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren och

självständigt kan förfoga över dess

resultat.

Som fåmansföretag räknas dock

inte aktiebolag vars aktier är

noterade vid en svensk eller

utländsk börs. Som fåmansföretag

räknas inte heller

bostadsföreningar och

bostadsaktiebolag som avses i 2 §

7 mom. första stycket lagen om

statlig inkomstskatt.

Som fåmansägt handelsbolag

räknas

a) handelsbolag, vari en fysisk

person eller ett fåtal fysiska

personer genom sitt andelsinnehav

eller på annat sätt har ett

bestämmande inflytande; samt

b) handelsbolag, vars

verksamhet är uppdelad på

verksamhetsgrenar som är

oberoende av varandra, såvida en

person genom andelsinnehav, avtal

eller på därmed jämförligt sätt har

den reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren.

Med ägare enligt åttonde och

tionde styckena avses den som

direkt eller genom förmedling av

juridisk person äger eller på

därmed jämförligt sätt innehar

aktie eller andel i företaget.

Som företagsledare i

fåmansföretag eller fåmansägt

handelsbolag skall anses den eller

de personer som till följd av eget

eller närstående persons aktie-

eller andelsinnehav i företaget

eller annan liknande grund har ett

väsentligt inflytande i företaget

eller där fråga är om företag

som avses i åttonde stycket b eller

tionde stycket b den som har den

reella bestämmanderätten över

viss verksamhetsgren och

självständigt kan förfoga över dess

resultat.

Vid tillämpning av denna

anvisningspunkt skall såsom

närstående person räknas föräld-

rar, far- och morföräldrar, make,

avkomling eller avkomlings make,

syskon eller syskons make eller

avkomling samt dödsbo vari den

skattskyldige eller någon av

nämnda personer är delägare. Med

avkomling avses jämväl styvbarn

och fosterbarn.

14. Som fåmansföretag räknas

svenskt aktiebolag eller svensk

ekonomisk förening eller därmed

jämförlig utländsk juridisk person

vari

a) fyra eller färre fysiska

personer äger aktier eller andelar

som motsvarar mer än hälften av

rösterna för samtliga aktier eller

andelar i företaget, eller

b) verksamheten är uppdelad på

verksamhetsgrenar, som är

oberoende av varandra, såvida en

person genom aktie- eller

andelsinnehav, avtal eller på

därmed jämförligt sätt har den

reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren och

självständigt kan förfoga över dess

resultat.

Som fåmansföretag räknas inte

a) aktiebolag vars aktier är

noterade vid en svensk eller

utländsk börs, eller

b) bostadsförening eller

bostadsaktiebolag som avses i 2 §

7 mom. första stycket lagen om

statlig inkomstskatt.

Som fåmansägt handelsbolag

räknas svenskt handelsbolag eller

därmed jämförlig utländsk juridisk

person vari

a) fyra eller färre fysiska

personer genom sitt andelsinnehav

eller på annat sätt har ett

bestämmande inflytande, eller

b) verksamheten är uppdelad på

verksamhetsgrenar som är

oberoende av varandra, såvida en

person genom andelsinnehav, avtal

eller på därmed jämförligt sätt har

den reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren.

Vid tillämpning av första stycket

a och tredje stycket a skall en

person och hans närstående

(närståendekrets) anses som en

fysisk person. Prövningen skall

göras med utgångspunkt från den

äldste personen och därefter i

fallande åldersordning. En person

som inräknats i en närståendekrets

skall inte medräknas i någon

ytterligare krets.

Med delägare i fåmansföretag

eller fåmansägt handelsbolag

avses den som direkt eller

genom förmedling av juridisk

person äger eller på därmed

jämförligt sätt innehar aktie eller

andel i företaget.

Som företagsledare i

fåmansföretag eller fåmansägt

handelsbolag skall anses den eller

de fysiska personer som genom

eget eller närstående persons aktie-

eller andelsinnehav och sin

ställning i företaget har ett

väsentligt inflytande i detta eller

i fråga om företag som avses i

första stycket b eller tredje stycket

b den som har den reella

bestämmanderätten över viss

verksamhetsgren och självständigt

kan förfoga över dess resultat.

Med närstående person avses i

denna lag föräldrar, far- och

morföräldrar, make, avkomling

eller avkomlings make, syskon

eller syskons make eller

avkomling samt dödsbo vari den

skattskyldige eller någon av

nämnda personer är delägare. Med

avkomling avses även styvbarn

och fosterbarn.

15. Har penninglån lämnats i

strid mot bestämmelserna i 12 kap.

7 § aktiebolagslagen (1975:1385)

eller 11 § lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse

m.m., skall lånebeloppet beskattas

hos låntagaren som intäkt av

tjänst, såvida inte synnerliga skäl

föreligger mot detta.

15. Penninglån som lämnats i

strid med bestämmelserna i 12

kap. 7 § aktiebolagslagen

(1975:1385) eller 11 § lagen

(1967:531) om tryggande av

pensionsutfästelse m.m. skall tas

upp som intäkt av tjänst hos

låntagare som är fysisk person

eller dödsbo.

Sådant penninglån som lämnats

till handelsbolag tas upp som

intäkt av tjänst hos delägare som

är fysisk person eller dödsbo.

Första eller andra stycket

tillämpas inte om det finns

synnerliga skäl mot detta.

till 33 §

3 b. Den som på grund av sitt arbete vistas på annan ort än sin eller sin

familjs hemort, äger rätt till skäligt avdrag för kostnad för en hemresa

varje vecka om avståndet mellan hemorten och arbetsorten är längre än

50 kilometer. Avdraget gäller endast kostnad för resa inom eller mellan

Europeiska unionens medlemsländer eller EES-länderna.

Avdraget skall i regel beräknas

efter kostnad för billigaste färdsätt.

Avdrag medges dock för kostnad

som inte är oskälig för tåg- eller

flygresa. Om godtagbara allmänna

kommunikationer saknas får

avdrag medges för kostnader för

resa med egen bil eller med den

skattskyldiges förmånsbil med de

belopp som anges i punkt 4.

Detsamma gäller den som, utan att

vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resa med förmånsbil för

vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

trettonde stycket av anvisningarna

till 32 § är skattskyldig.

Avdraget skall i regel beräknas

efter kostnad för billigaste färdsätt.

Avdrag medges dock för kostnad

som inte är oskälig för tåg- eller

flygresa. Om godtagbara allmänna

kommunikationer saknas får

avdrag medges för kostnader för

resa med egen bil eller med den

skattskyldiges förmånsbil med de

belopp som anges i punkt 4.

Detsamma gäller den som, utan att

vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resa med förmånsbil för

vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

sjunde stycket av anvisningarna

till 32 § är skattskyldig.

4. Även för det fall, att skattskyldig enligt punkt 3 här ovan icke är

berättigad till avdrag för ökade levnadskostnader, äger han dock rätt

avdraga skälig kostnad för resor till och från arbetsplatsen, där denna

varit belägen på sådant avstånd från hans bostad, att han behövt anlita

och även anlitat särskilt fortskaffningsmedel.

Om avståndet mellan den skattskyldiges bostad och arbetsplats uppgår

till minst fem kilometer och det klart framgår att användandet av egen bil

för resa till och från arbetsplatsen regelmässigt medför en tidsvinst på

minst två timmar i jämförelse med allmänt kommunikationsmedel

medges avdrag för kostnader för resa med egen bil. Sådant avdrag

medges också om den skattskyldige använder bilen i tjänsten under minst

60 dagar för år räknat de dagar som bilen används i tjänsten. Om bilen

används i tjänsten under minst 160 dagar för år räknat medges avdrag

under alla de dagar som bilen används för resor mellan bostad och

arbetsplats. Användningen i tjänsten beaktas dock endast om den uppgår

till minst 300 mil för år räknat. Avdrag för andra kostnader än sådana

som avses i femte stycket medges med 1 krona och 50 öre per körd

kilometer.

För skattskyldig som på grund av ålder, sjukdom eller handikapp är

nödsakad att använda bil tillämpas inte bestämmelserna i andra stycket.

Detsamma gäller skattskyldig som är tvungen att använda större bil på

grund av skrymmande last.

Skattskyldig som haft kostnader för resa inom eller mellan Europeiska

unionens medlemsländer eller EES-länderna i samband med tillträdande

eller frånträdande av anställning eller uppdrag har rätt till skäligt avdrag

för kostnaderna. Härvid gäller vad som sägs i punkt 3 b andra stycket.

Har den skattskyldige vid resorna haft kostnader för väg-, bro- eller

färjeavgift medges avdrag för den faktiska kostnaden.

Om den som är skattskyldig för bilförmån har företagit resor som

avses i första eller fjärde stycket med förmånsbilen medges avdrag under

de förutsättningar som anges i denna punkt. Avdrag medges för

kostnaden för dieselolja med 50 öre per körd kilometer och för kostnaden

för annat drivmedel med 80 öre per körd kilometer.

Detsamma gäller den som, utan

att vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resorna med förmånsbil

för vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

trettonde stycket av anvisningarna

till 32 § är skattskyldig.

Detsamma gäller den som, utan

att vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resorna med förmånsbil

för vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

sjunde stycket av anvisningarna

till 32 § är skattskyldig.

till 53 §

10. Delägare i vanligt handelsbolag, kommanditbolag, enkelt bolag

eller rederi beskattas för den del av bolagets eller rederiets vinst, som å

honom belöper, huru denna än må hava av bolaget eller rederiet använts,

och oberoende av vad han må hava lyftat av bolagets eller rederiets under

beskattningsåret eller tidigare förvärvade vinst.

Vad som föreskrivs i första stycket gäller också beträffande här i riket

bosatt eller hemmahörande delägare i fråga om den på delägaren

belöpande delen av vinsten i annan utländsk juridisk person än sådan

som enligt 16 § 2 mom. andra eller tredje stycket lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt skall betraktas som utländskt bolag

a) om delägaren beskattas i den stat där den utländska juridiska

personen är hemmahörande för den del av den utländska juridiska

personens vinst som belöper på delägaren, eller

b) om vid utgången av året

närmast före taxeringsåret dels

minst tio procent av den utländska

juridiska personens kapital eller

röstetal för dess samtliga andelar

innehas antingen av delägaren

själv eller av en krets av personer i

vilken delägaren ingår och vilken

består av en fysisk eller juridisk

person (moderföretaget), av om

moderföretaget är en fysisk person

 sådana närstående som avses i

punkt 14 trettonde stycket av

anvisningarna till 32 § samt av

juridiska personer som direkt eller

genom förmedling av annan

juridisk person innehas av denna

person och de närstående, dels

minst hälften av den utländska

juridiska personens kapital eller

röstetal för dess samtliga andelar

innehas eller kontrolleras, direkt

eller genom förmedling av juridisk

person, av här i riket bosatta eller

hemmahörande personer.

b) om vid utgången av året

närmast före taxeringsåret dels

minst tio procent av den utländska

juridiska personens kapital eller

röstetal för dess samtliga andelar

innehas antingen av delägaren

själv eller av en krets av personer i

vilken delägaren ingår och vilken

består av en fysisk eller juridisk

person (moderföretaget), av om

moderföretaget är en fysisk person

 sådana närstående som avses i

punkt 14 sjunde stycket av

anvisningarna till 32 § samt av

juridiska personer som direkt eller

genom förmedling av annan

juridisk person innehas av denna

person och de närstående, dels

minst hälften av den utländska

juridiska personens kapital eller

röstetal för dess samtliga andelar

innehas eller kontrolleras, direkt

eller genom förmedling av juridisk

person, av här i riket bosatta eller

hemmahörande personer.

_________________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999 och tillämpas första

gången vid 2001 års taxering. I fråga om skattskyldig vars räkenskapsår

påbörjats före den 1 januari 2000 skall de äldre bestämmelserna tillämpas

på förhållanden som hänför sig till tid före den 1 januari 2000

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt

dels att 2 § 13 mom. skall upphöra att gälla,

dels att 3 § 3 mom., 3 § 12 a mom. samt 24 § 6 mom. skall ha följande

lydelse,

dels att det i 2 § skall införas ett nytt moment, 17 mom., att det i 25 §

skall införas ett nytt moment, 10 a mom. och att det i 26 § skall införas

ett nytt moment, 9 a mom., av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

17 mom. Penninglån som

lämnats i strid med

bestämmelserna i 12 kap. 7 §

aktiebolagslagen (1975:1385)

eller 11 § lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse

m.m. skall tas upp som intäkt hos

låntagare som är annan juridisk

person än dödsbo eller

handelsbolag.

Sådant penninglån som lämnats

till handelsbolag tas upp som

intäkt av näringsverksamhet hos

delägare som inte är fysisk person

eller dödsbo.

Första eller andra stycket

tillämpas inte om det finns

synnerliga skäl mot detta.

3 §

3 mom. För privatbostadsfastighet och privatbostad, som avses i 5 §

kommunalskattelagen (1928:370), beräknas inte något förmånsvärde för

eget brukande.

Intäkt av upplåtelse av privatbostadsfastighet och av privatbostad samt

avyttring av alster eller naturtillgångar från sådan fastighet skall tas upp

som intäkt av kapital. Detsamma gäller intäkt av uthyrning av

bostadslägenhet som innehas med hyresrätt.

Från intäkt som avses i andra stycket medges avdrag med 4 000 kronor

för varje privatbostadsfastighet, privatbostad eller hyreslägenhet. Vid

upplåtelse medges härutöver avdrag med belopp, som i fråga om småhus

som innehas med äganderätt uppgår till 20 procent av hyresintäkten och i

övriga fall motsvarar den del av upplåtarens hyra eller avgift som belöper

på det som uthyrts. Vid beräkning av avdragsgill avgift bortses från

sådana inbetalningar till föreningen eller bolaget som är att anse som

kapitaltillskott och beaktas övriga inbetalningar endast till den del de

överstiger utdelning som skett på annat sätt än i förhållande till

innehavda andelar i föreningen eller aktier i bolaget. Avdrag medges inte

med högre belopp än som följer av detta stycke även om de faktiska

kostnaderna varit högre. Avdraget får inte överstiga intäkten i fråga.

Vad som sägs i detta moment

gäller inte när intäkten enligt

punkt 14 femte stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen skall

beskattas som intäkt av tjänst.

Bestämmelserna i tredje stycket

tillämpas inte heller i andra fall,

när upplåtelse skett till den

skattskyldiges eller honom

närstående arbetsgivare. I dessa

fall medges skäligt avdrag för

kostnad som den skattskyldige fått

vidkännas på grund av upplåtelsen.

Bestämmelserna i tredje stycket

tillämpas inte när upplåtelse skett

till

a) handelsbolag av delägare i

handelsbolaget eller av någon

närstående till delägaren,

b) den skattskyldiges

arbetsgivare eller någon

närståendes arbetsgivare, eller

c) någon som kan anses ingå i

samma intressegemenskap som

arbetsgivare som avses i b.

Med närstående enligt fjärde

stycket avses detsamma som i

punkt 14 sjunde stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen.

I fall som avses i fjärde stycket

medges skäligt avdrag för kostnad

som den skattskyldige fått

vidkännas på grund av upplåtelsen.

Med kapitaltillskott menas dels medlems inbetalning på insats i

föreningen och delägares inbetalning på aktie dels ock sådan ytterligare

inbetalning av medlem eller delägare, som är avsedd att inom föreningen

eller bolaget användas för fondering såsom genom kapitalavbetalning på

skuld eller genom ny-, till- eller ombyggnad eller därmed jämförlig

förbättring av fastigheten eller genom annan stadigvarande

kapitalplacering. Där lägenhet är upplåten med hyresrätt och således icke

med bostadsrätt eller liknande besittningsrätt, skall dock icke någon del

av hyresavgiften anses såsom kapitaltillskott. Verkställes fondering inom

förening eller bolag, utan att det framgår vilka medel därför användas,

skall i första hand anses för fondering använda andra medel än

medlemmarnas eller delägarnas inbetalningar under beskattningsåret eller

de under året influtna hyrorna för lägenheter, som varit uthyrda till andra

än medlemmar eller delägare i denna deras egenskap. Vad därefter

återstår av det till fondering använda beloppet skall fördelas på nämnda

inbetalningar och hyror efter deras inbördes storlek, och skall vad därvid

belöper på de inbetalningar, som verkställts för de med bostadsrätt eller

liknande besittningsrätt upplåtna lägenheterna, anses såsom

kapitaltillskott.

Ingick egendom som utgör privatbostadsfastighet eller privatbostad

före ingången av beskattningsåret i näringsverksamhet medges avdrag för

skuldränta som erlagts före ingången av det aktuella beskattningsåret till

den del räntan belöper på beskattningsåret eller senare. Avdrag medges

inte för sådan del av en räntebetalning under beskattningsåret som

belöper på tid dessförinnan. Motsvarande fördelning skall ske i fråga om

inkomsträntor och hyresinkomster.

Har privatbostadsfastighet del i samfällighet, som avses i 41 a §

kommunalskattelagen, tas som intäkt av kapital upp dels sådan intäkt

som avses i punkt 2 av anvisningarna till paragrafen i den mån den utgör

avkastning av kapital och överstiger 300 kronor, dels sådan utdelning

som avses i punkt 4 av anvisningarna till samma paragraf.

12 a mom. En aktie i ett fåmansföretag anses kvalificerad, om

1. aktieägaren eller någon denne närstående varit verksam i företaget i

betydande omfattning under beskattningsåret eller något av de fem

beskattningsår som närmast föregått beskattningsåret, eller under någon

del av denna tidsperiod varit verksam i betydande omfattning i ett annat

fåmansföretag som bedriver samma eller likartad verksamhet, eller

2. företaget direkt eller genom förmedling av juridisk person under

beskattningsåret eller något av de fem beskattningsår som närmast

föregått beskattningsåret har ägt aktier i ett annat fåmansföretag i vilket

aktieägaren eller någon denne närstående varit verksam i betydande

omfattning under beskattningsåret eller något av de fem beskattningsår

som närmast föregått beskattningsåret.

Har en aktie i ett fåmansföretag, som inte skall anses kvalificerad på

grund av bestämmelserna i första stycket, under beskattningsåret eller

något av de fem beskattningsår som närmast föregått beskattningsåret

erhållits genom sådan utdelning på kvalificerad aktie i ett annat

fåmansföretag som på grund av bestämmelserna i 7 a mom. inte har

beskattats, skall villkoren i första stycket tillämpas som om det företag

som den utdelade aktien avser är det företag som delat ut aktien.

Upphör ett företag som avses i första stycket att vara fåmansföretag,

anses en aktie ändå kvalificerad under förutsättning att aktieägaren eller

någon denne närstående ägde aktien när företaget upphörde att vara

fåmansföretag eller förvärvat den med stöd av sådan aktie. Aktien anses

dock kvalificerad längst under fem beskattningsår efter det år då

företaget upphörde att vara fåmansföretag.

Vad som förstås med

fåmansföretag, ägare och

närstående framgår av punkt 14 av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370).

Vid bedömningen av om ett

fåmansföretag föreligger jämställs

utländska juridiska personer med

svenska aktiebolag och svenska

ekonomiska föreningar. Vidare

skall vid bedömningen av om ett

fåtal personer äger aktierna i ett

företag sådana ägare anses som en

person, som själva eller genom

någon närstående är eller under

något av de fem beskattningsår

som närmast föregått

beskattningsåret har varit

verksamma i företaget i betydande

omfattning.

Vad som förstås med

fåmansföretag, ägare och

närstående framgår av punkt 14 av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370).

Vid bedömningen av om fyra eller

färre personer äger aktierna i ett

företag skall sådana ägare anses

som en person, som själva eller

genom någon närstående är eller

under något av de fem

beskattningsår som närmast

föregått beskattningsåret har varit

verksamma i företaget i betydande

omfattning.

Avlider ägaren till en kvalificerad aktie, anses aktien kvalificerad även

hos den avlidnes dödsbo. Delägare i dödsboet jämställs då med

närstående.

24 §

6 mom. Avyttrar delägare i

fåmansföretag eller delägare

närstående person egendom till

företaget, skall vid

vinstberäkningen vederlaget tas

upp som intäkt endast till den del

det inte överstiger egendomens

marknadsvärde. Av punkt 14 andra

stycket av anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370)

framgår att överskjutande del av

vederlaget skall beskattas som

intäkt av tjänst.

Vad som sägs i första stycket

gäller inte när hela vederlaget

enligt punkt 14 tredje stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen skall

beskattas som intäkt av tjänst. I

sådana fall skall avyttringen inte

till någon del beaktas vid

beräkning av överlåtarens inkomst

av kapital.

6 mom. När egendom avyttrats

till ett pris som överstiger

egendomens marknadsvärde, skall,

i de fall då överskjutande del av

vederlaget tas upp som intäkt av

tjänst, vid vinstberäkningen

vederlaget tas upp som intäkt

endast till den del det inte

överstiger egendomens

marknadsvärde.

25 §

10 a mom. Om ett handelsbolag

överlåter en fastighet till delägare

i handelsbolaget eller någon

närstående till delägaren till ett

pris som understiger

marknadsvärdet vid överlåtelsen,

och om fastigheten i och med

överlåtelsen blir eller kan antas

komma att bli privatbostad enligt

5 § andra stycket

kommunalskattelagen (1928:370),

skall vid beräkning av

realisationsvinst eller

realisationsförlust överlåtelsen

anses ha skett till ett pris

motsvarande marknadsvärdet.

Detsamma gäller vid överlåtelse

av tomtmark som avses bli

bebyggd med en sådan

privatbostad.

Med närstående enligt första

stycket avses detsamma som i

punkt 14 sjunde stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen.

26 §

9 a mom. Om ett handelsbolag

överlåter en bostadsrätt till

delägare i handelsbolaget eller

någon närstående till delägaren

till ett pris som understiger

marknadsvärdet vid överlåtelsen,

och om bostadsrätten i och med

överlåtelsen blir eller kan antas

komma att bli privatbostad enligt

5 § fjärde stycket

kommunalskattelagen (1928:370),

skall vid beräkning av

realisationsvinst eller

realisationsförlust överlåtelsen

anses ha skett till ett pris

motsvarande marknadsvärdet.

Med närstående enligt första

stycket avses detsamma som i

punkt 14 sjunde stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen.

_______________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999 och tillämpas första

gången vid 2001 års taxering. I fråga om skattskyldig vars räkenskapsår

påbörjats före den 1 januari 2000 skall de äldre bestämmelserna tillämpas

på förhållanden som hänför sig till tid före den 1 januari 2000.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1951:763) om

statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst

Härigenom föreskrivs att punkt 1 av anvisningarna till 1 § lagen

(1951:763) om statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Anvisningar

till 1 §

1. Inkomst skall enligt denna lag anses hänförlig till visst

beskattningsår, om intäkten exempelvis intjänats eller eljest

motprestation för densamma i någon form lämnats under ifrågavarande

år.

För att en inom visst beskattningsår åtnjuten inkomst skall anses utgöra

ackumulerad inkomst enligt denna lag fordras, att inkomsten hänför sig

till minst två beskattningsår.

Engångsbelopp, som erhållits

såsom ersättning för årlig pension,

skall i allmänhet anses hänföra sig

till tio år. Engångsbelopp, som

beskattas med tillämpning av

bestämmelserna i punkt 1 fjärde

stycket av anvisningarna till 19 §

kommunalskattelagen (1928:370)

eller intäkt som beskattas med

tillämpning av punkt 14 av

anvisningarna till 32 § nämnda

lag, skall inte anses såsom

ackumulerad inkomst.

Engångsbelopp, som erhållits

såsom ersättning för årlig pension,

skall i allmänhet anses hänföra sig

till tio år. Engångsbelopp, som

beskattas med tillämpning av

bestämmelserna i punkt 1 fjärde

stycket av anvisningarna till 19 §

kommunalskattelagen (1928:370)

skall inte anses såsom

ackumulerad inkomst.

Intäkt av skogsbruk skall anses hänförlig till det antal år som

motsvarar förhållandet mellan intäkten, minskad med vederbörliga

avdrag, och värdet av ett års skogstillväxt å fastigheten.

Har näringsverksamhet eller andel i handels- eller kommanditbolag i

samband med makes död övertagits av den andra maken som ensam

dödsbodelägare skall efterlevande make, om denne så yrkar, anses ha

bedrivit näringsverksamheten eller innehaft andelen även under den

förstnämnda makens innehav av förvärvskällan, under förutsättning att

makarna då taxerades med tillämpning av 11 § 1 mom. lagen (1947:576)

om statlig inkomstskatt eller, om andra maken haft inkomst, skulle ha

taxerats med tillämpning av nämnda bestämmelse.

Vad i föregående stycke sägs om makar skall i tillämpliga delar gälla

även andra skattskyldiga, vilka taxeras med tillämpning av där angivna

bestämmelse.

Vid skatteberäkning enligt 1 § skall den avlidne och dödsboet anses

som en och samma skattskyldig.

_______________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999 och tillämpas första

gången vid 2001 års taxering. I fråga om skattskyldig vars räkenskapsår

påbörjats före den 1 januari 2000 skall de äldre bestämmelserna tillämpas

på förhållanden som hänför sig till tid före den 1 januari 2000

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:1601) om

uppskov med beskattningen vid andelsbyten

Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1998:1601) om uppskov med

beskattningen vid andelsbyten skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Som villkor för uppskov gäller följande:

1. Är säljaren en fysisk person, skall han ha sitt egentliga bo och

hemvist i Sverige eller stadigvarande vistas här.

2. Det köpande företaget skall vara en juridisk person av något av

följande slag:

a. ett svenskt aktiebolag,

b. ett sådant utländskt bolag som anges i 16 § 2 mom. lagen (1947:576)

om statlig inkomstskatt eller

c. ett utländskt företag som är hemmahörande i en stat som är medlem

i Europeiska gemenskapen och som uppfyller villkoren i artikel 3 leden a

och c i det av Europeiska gemenskapernas råd den 23 juli 1990 antagna

direktivet om en gemensam ordning för beskattning avseende fusioner,

fissioner, överföringar av tillgångar och andelsbyten, som berör bolag

från olika medlemsstater, i direktivets lydelse den 1 januari 1995

(90/434/EEG).

3. Avser avyttringen en sådan

kvalificerad andel som anges i 3 §

12 a mom. lagen om statlig

inkomstskatt och äger säljaren

omedelbart efter avyttringen

ensam eller tillsammans med

sådana närstående som anges i

punkt 14 trettonde stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370)

 direkt eller indirekt andelar i det

köpande företaget med minst en

fjärdedel av röstetalet för samtliga

andelar i företaget, gäller följande.

Det köpande företagets

verksamhet skall till huvudsaklig

del bestå av rörelse eller direkt

eller indirekt innehav av andelar i

dotterföretag som till huvudsaklig

del bedriver rörelse. Med rörelse

avses annan verksamhet än

innehav av kontanta medel eller

värdepapper. Med dotterföretag

avses ett företag i vilket det

köpande företaget direkt eller

indirekt äger andelar med mer än

hälften av röstetalet för samtliga

andelar i företaget. En andel skall

inte anses som kvalificerad om

bestämmelserna i 3 § 12 b mom.

lagen om statlig inkomstskatt inte

skall tillämpas på grund av

bestämmelserna i 3 § 12 e mom.

den lagen.

3. Avser avyttringen en sådan

kvalificerad andel som anges i 3 §

12 a mom. lagen om statlig

inkomstskatt och äger säljaren

omedelbart efter avyttringen

ensam eller tillsammans med

sådana närstående som anges i

punkt 14 sjunde stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370)

 direkt eller indirekt andelar i det

köpande företaget med minst en

fjärdedel av röstetalet för samtliga

andelar i företaget, gäller följande.

Det köpande företagets

verksamhet skall till huvudsaklig

del bestå av rörelse eller direkt

eller indirekt innehav av andelar i

dotterföretag som till huvudsaklig

del bedriver rörelse. Med rörelse

avses annan verksamhet än

innehav av kontanta medel eller

värdepapper. Med dotterföretag

avses ett företag i vilket det

köpande företaget direkt eller

indirekt äger andelar med mer än

hälften av röstetalet för samtliga

andelar i företaget. En andel skall

inte anses som kvalificerad om

bestämmelserna i 3 § 12 b mom.

lagen om statlig inkomstskatt inte

skall tillämpas på grund av

bestämmelserna i 3 § 12 e mom.

den lagen.

4. Det överlåtna företaget skall vara en sådan juridisk person som

anges i 2 eller en svensk ekonomisk förening.

5. Vid utgången av det kalenderår då avyttringen sker skall det

köpande företaget inneha andelar i det överlåtna företaget med ett

sammanlagt röstetal som överstiger hälften av röstetalet för samtliga

andelar i det överlåtna företaget. Har särskilda skäl medfört att det

köpande företaget avyttrat andelar i det överlåtna företaget efter

andelsbytet, är det dock tillräckligt att ett sådant innehav har förelegat vid

någon tidpunkt efter andelsbytet under det nämnda kalenderåret.

Villkoret i denna punkt tillämpas inte vid fusion eller fission.

6. En skattepliktig realisationsvinst skall ha uppkommit. Har den

avyttrade andelen utgjort lagertillgång hos säljaren, krävs i stället att

ersättningen överstiger det värde på andelen som gäller vid

beskattningen.

7. Om ersättning i pengar har utgått, skall den skattepliktiga

realisationsvinsten överstiga denna del av ersättningen. Har den avyttrade

andelen utgjort lagertillgång hos säljaren, krävs i stället att skillnaden

mellan hela ersättningen och det skattemässiga värdet av andelen

överstiger ersättningen i pengar.

_______________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999.

2.5 Lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:000)

Härigenom föreskrivs att 56 kap. 5 och 6 §§ inkomstskattelagen

(1999:000) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

56 kap.

5 §

Vid bedömningen av om ett

företag är ett fåmansföretag skall

sådana delägare som är fysiska

personer och ingår i samma krets

av närstående räknas som en

person. Detsamma gäller vid

bedömningen av om ett

handelsbolag är ett

fåmanshandelsbolag i fråga om

fysiska personer som genom

innehav av andelar eller på

liknande sätt har ett bestämmande

inflytande i handelsbolaget.

Vid bedömningen av om ett

företag är ett fåmansföretag enligt

2 § 1 eller ett fåmanshandelsbolag

enligt 4 § 1 skall en person och

hans närstående (närståendekrets)

anses som en fysisk person.

Prövningen skall göras med

utgångspunkt från den äldste

personen och därefter i fallande

åldersordning. En person som

inräknats i en närståendekrets

skall inte medräknas i någon

ytterligare krets.

6 §

Med delägare i fåmansföretag

eller fåmanshandelsbolag avses

den som, direkt eller indirekt, äger

eller på liknande sätt innehar

andelar i företaget.

Med företagsledare i ett

fåmansföretag eller ett

fåmanshandelsbolag avses den

eller de fysiska personer som

genom eget eller närståendes

innehav av andelar och sin

ställning i företaget har ett

väsentligt inflytande i företaget.

När det gäller företag som avses i

2 § första stycket 2 och 4 § första

stycket 2 anses som företagsledare

den som har den faktiska

bestämmanderätten över en viss

verksamhet och självständigt kan

förfoga över dess resultat.

Med delägare i fåmansföretag

eller fåmanshandelsbolag avses

den som, direkt eller indirekt, äger

eller på liknande sätt innehar

andelar i företaget.

Med företagsledare i ett

fåmansföretag eller ett

fåmanshandelsbolag avses den

eller de fysiska personer som

genom eget eller närståendes

innehav av andelar och sin

ställning i företaget har ett

väsentligt inflytande i företaget.

När det gäller företag som avses i

2 § 2 och 4 § 2 anses som

företagsledare den som har den

faktiska bestämmanderätten över

en viss verksamhet och

självständigt kan förfoga över dess

resultat.

_________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen beslutade den 24 april 1997 att tillkalla en särskild utredare

för att se över stoppreglerna, dvs. det särskilda regelsystem som gäller

för beskattning av fåmansföretag och delägare i sådana företag (dir.

1997:70). Bestämmelserna i 3 § 12 mom. 3 § 12 e mom. lagen

(1947:576) om statlig inkomstskatt, som har till syfte att förhindra att

förvärvsinkomst tas ut som kapitalinkomst, omfattades inte av

utredningsuppdraget. Utredningen antog namnet Stoppregelutredningen.

Utredningen lämnade i oktober 1998 sitt betänkande Stoppreglerna (SOU

1998:116). En sammanfattning av betänkandets förslag finns i bilaga 1.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr Fi98/2938).

Regeringen har i 1999 års vårproposition (prop. 1998/99:100, avsnitt

8.3.3) aviserat att den efter ytterligare beredning avser att i anslutning till

budgetpropositionen återkomma till riksdagen med ett förslag. Frågan

har vidare behandlats i 1999 års budgetproposition (prop 1999/2000:1,

avsnitt 8.3.4).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 september 1999 att inhämta lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns

i bilaga 4. Lagrådet konstaterar att de lagändringar som föreslås i

remissen innebär vissa förenklingar i ett komplicerat regelverk och från

denna synpunkt är välkomna. Samtidigt konstaterar lagrådet att det hade

funnits utrymme för att förenkla de kvarvarande reglerna ytterligare. Med

hänsyn till sambandet mellan den nu föreslagna regleringen och förslaget

om en ny inkomstskattelag (prop. 1999/2000:2) och till att regleringen

endast kommer att tillämpas under en begränsad tid finner dock Lagrådet

att förslagen kan godtas. Lagrådet har vidare pekat på några enskildheter

i förslagen vad gäller bedömningen av antalet ägare i fåmansföretag

respektive fåmansägt handelsbolag och ikraftträdande- och

övergångsbestämmelserna.

Regeringen har beaktat Lagrådets synpunkter på ikraftträdande- och

övergångsbestämmelserna. Regeringen har också omarbetat förslaget i

remissen såvitt avser bedömningen av antalet ägare i fåmansföretag

respektive fåmansägt handelsbolag. Lagrådets synpunkter behandlas i

den allmänna motiveringen och i författningskommentaren till berört

lagrum.

4 Behovet av en reform

Regeringens bedömning: De allra flesta stoppreglerna bör kunna

slopas. En ny regel om att förbjudna lån i vissa fall tas upp som intäkt

av näringsverksamhet bör införas. Definitionerna av fåmansföretag,

fåmansägt handelsbolag och företagsledare bör förtydligas.

Utredningens bedömning: De allra flesta stoppreglerna bör kunna

upphävas. Kopplingen mellan det civilrättsliga låneförbudet och

skattereglerna bör slopas. Den skattemässiga regleringen bör begränsas

till lån från fåmansägda aktiebolag och till dem anknutna pensions- och

personalstiftelser. Låntagaren skall ta upp ett belopp motsvarande en och

en halv gånger lånesumman som inkomst av kapital (fysisk person) eller

inkomst av näringsverksamhet (juridisk person). Låntagaren får ett lika

stort avdrag om lånet återbetalas. Definitionerna av fåmansföretag,

fåmansägt handelsbolag och företagsledare bör förtydligas.

Närståendebegreppet bör inskränkas. En ny definition av marknadsvärde

bör införas i 42 § kommunalskattelagen (1928:370).

Remissinstanserna: Remissinstanserna är till övervägande del

positiva till Stoppregelutredningens förslag men utfallet är likväl blandat.

Näringslivsföreträdarna är i huvudsak positiva till förslagen men vill ha

ytterligare förändringar, framför allt vad gäller reglerna om lån från

företag, lön till barn under 16 år och att reglerna om skattefrihet för

utbildning vid personalavveckling skall gälla även delägare i

fåmansföretag. Dessutom motsätter man sig att uppgiftsskyldighet på

företagsnivå införs.

RSV, LO, Handelshögskolan i Göteborg och Civilekonomerna ställer

sig avvisande till utredningens förslag och vill inte gå lika långt.

Skogsstyrelsen hyser vissa farhågor men tillstyrker ändå förslagen.

LO är mest negativ och anser att utredningen inte beaktat

stoppreglernas preventiva karaktär. Vissa regler bör enligt LO kunna

övervägas om de ger orimliga effekter. Mot bakgrund av utredningens

analys anser organisationen dock att utredningen går för långt.

RSV tillstyrker eller motsätter sig inte större delen av förslagen men är

kritiskt och har åtskilliga synpunkter även på de förslag som verket inte

avstyrker. Verket påpekar att Stoppregelutredningen inte har haft tillgång

till något erfarenhetsmaterial. Det omfattande missbruk som framgår av

SOU 1975:54 har minskat sedan stoppreglerna infördes. Att sådana

transaktioner som man ville hindra med stoppreglerna avtog efter

införandet av reglerna beror enligt RSV enbart på att kännedom om

reglerna och deras konsekvenser fick en allmän spridning bland ägare till

fåmansföretag. Det är också inom skatteförvaltningen väl känt att

revisorer många gånger direkt avråder fåmansföretagsägare och

företagsledare från att vidta transaktioner som kan träffas av

stoppreglerna.

De transaktioner som reglerna avser att hindra synes ändå ha resulterat

i ett betydande skattebortfall, vilket enligt RSV kan tillskrivas det

förhållandet att det saknas ett reellt tvåpartsförhållande mellan bolaget

och ägarna. Vid 1995 års s.k. ÅSA-granskning (ÅSA = Årlig

Statistisk Acceptans-mätning) av fåmansföretag och delägare

konstaterades att transaktioner dem emellan medfört att inkomster blivit

för lågt redovisade med 24 miljoner kr. Om denna siffra räknas om för

hela landet skulle beloppet ha blivit 5,2 miljarder kr och en skattehöjning

om 2,3 miljarder kr. De transaktioner som stod för merparten av

höjningarna var förbjudna lån, anskaffning av egendom för privat bruk

samt införsäljning av onyttig egendom. Detta visar att sådana

transaktioner som reglerna avser att stoppa alltjämt förekommer, men att

de sannolikt kommer att öka i omfattning om reglerna tas bort. Utöver

skattebortfall skulle det orsaka merarbete för skattemyndigheterna.

Enligt RSV:s mening har stoppreglerna trots allt inneburit att delägare

i fåmansföretag varit relativt avhållsamma med att företa transaktioner

som faller in under regelsystemet. Reglerna kan därför antas uppfylla sitt

syfte. RSV delar inte utredningens uppfattning att stoppreglerna är svåra

att förstå, svåra att tillämpa, leder till gränsdragningsproblem och t.o.m.

minskar respekten och förståelsen för skattesystemet. Verket är i stället

av motsatt uppfattning. Reglerna är nu efter flera ändringar

koncentrerade, tar sikte på ett antal klart angivna transaktioner eller

situationer och anger tydligt den skatteeffekt som blir följden. Reglerna

är jämförelsevis enkla att tillämpa och har genom sin konstruktion i

allmänhet bidragit till förutsebarhet för den skattskyldige inför valet av

transaktion. De allmänna reglerna är däremot fortfarande

svåröverskådliga och otydliga (jfr betänkandet s. 80). En tillämpning av

allmänna regler kan förväntas leda till minskad förutsebarhet på grund av

bl.a. den osäkerhet som finns vad gäller innehållet i dessa samt på den

grund att värderingsproblem oundvikligen kommer att uppstå.

RSV ifrågasätter om utredningens beskrivning av de allmänna reglerna

i alla avseenden är korrekt. I vissa fall innebär stoppreglerna lägre

beskattning än allmänna regler. Så är t.ex. fallet om ett förbjudet lån

lämnas och bolaget senare skriver ned lånet. Jämfört med lönealternativet

är ett förbjudet lån med efterföljande nedskrivning ur skattemässig

synvinkel fördelaktigare för bolaget. Att skattekonsekvenserna i det

enskilda fallet i allmänhet inte blir mer betungande med klara och enkla

stoppregler än med mer allmänna och svårtillämpade regler framgår även

av utredningens egen beräkning (s. 274 ff.). Det synes enligt RSV inte

finnas något stöd för att de nuvarande stoppreglerna i annat än möjligen

rena undantagsfall medför merbeskattning jämfört med beskattning enligt

allmänna regler, under förutsättning att det rent praktiskt går att tillämpa

allmänna regler och åsätta riktiga förmånsvärden. De motiv som

ursprungligen låg till grund för införandet av stoppreglerna får

fortfarande anses bärkraftiga.

Civilekonomerna delar utredningens uppfattning att det är bra om

allmänna regler kan omfatta samtliga skattskyldiga och att detta skulle

innebära en förenkling. Stoppregler bör i möjligaste mån undvikas, i

synnerhet då de vid bokstavstolkning kan motverka sitt syfte (se t.ex. RÅ

1993 not. 372). Att stoppregler ändå måste tillgripas när avtal sluts

mellan rättssubjekt där partsförhållandet endast är av formell men inte

reell karaktär är en beklaglig men sannolikt ofrånkomlig nödvändighet.

Vid bedömningen av utredningens förslag anser förbundet att en vidare

analys måste göras än den som presenteras i betäkandet. Denna bör inte

endast omfatta skattelagstiftningen inom inkomstskatteområdet utan i

större utsträckning än vad som skett även avgifts- och

sanktionssystemen, den civilrättsliga lagstiftningen för aktie- och

handelsbolag, revisionsbestämmelser, lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter, taxeringslagen (1990:324) och

mervärdesskatteområdet.

Kammarrätten i Göteborg ställer sig bakom den allmänna inriktningen

i utredningens förslag. Kammarrätten anser att förekomsten av två

parallella system ökar lagtextens omfång och komplexitet samt att det

många gånger kan vara svårt att göra gränsen så skarp mellan de

kategorier skattskyldiga som skall beskattas enligt det ena eller andra

systemet att tvister om kategoritillhörighet inte uppkommer. Om de

materiella skillnaderna mellan de två systemen är stora uppstår dessutom

tröskeleffekter som i enskilda fall kan framstå som stötande. Sådana

faktorer talar enligt kammarrätten för att stoppreglerna skall slopas. Ett

slopande av stoppreglerna innebär givetvis att man måste göra

bedömningar av risken för obefogade skatteförmåner. Effekterna är svåra

att bedöma både från kontrollsynpunkt och från ekonomiska

utgångspunkter. Ställningstaganden underlättas emellertid, såvitt

kammarrätten kunnat finna, av att skattebelastningen i olika situationer

har utjämnats under senare år. Skatten skall naturligtvis inte vara högre

för fåmansföretagare än för andra. Utredningens förslag i kapitlet om

marknadsvärde m.m. (3 kap.) kommer att underlätta den framtida

beräkningen av förmånsvärden. För att motverka de nämnda riskerna bör

emellertid också den formella sidan av saken uppmärksammas. Det gäller

främst kontrollen av att beskattningen sker på ett korrekt sätt.

Utredningen har behandlat dessa frågor i särskilda avsnitt med förslag till

regeländringar rörande uppgiftsskyldigheten, förslag som kammarrätten

inte har något att invända mot.

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet framhåller att, såsom

framgår av utredningen, faran med de åtgärder stoppreglerna skulle

stävja har överdrivits. Utredningen kommer till slutsatsen att de flesta av

stoppreglerna kan upphöra trots att den faktiska situationen i dag i stort

sett är densamma som den var när reglerna infördes 1976. I några fall har

ändrade skatteregler på andra områden under mellantiden gjort behovet

mindre, men denna orsak är sällan skälet till utredningens ståndpunkt.

Jordbruksverket bedömer de i betänkandet föreslagna förändringarna

som positiva eftersom de borde innebära förbättrade förutsättningar för

att etablera och driva ett ekonomiskt livskraftigt företagande på

landsbygden.

NUTEK anser att man måste sträva efter att förenkla för småföretagen

att bedriva näringsverksamhet och välkomnar intentionerna

i utredningen. Lagstiftarna måste undvika att ett lapptäcke av regler

uppstår som fallet är med dagens stoppregler. Vidare anser NUTEK att

det är viktigt att staten strävar efter att vara neutral i sin skattepolitik.

Stoppreglerna innebär ett misstänkliggörande av en särskild

företagskategori och leder dessutom i vissa fall till högre skatte- och

avgiftsuttag än de allmänna reglerna. En förutsättning för slopande av

stoppreglerna är att fåmansföretagen inte uppnår icke avsedda

skatteförmåner. Neutralitet inom och mellan företagsformerna bör

eftersträvas. NUTEK anser att ett småföretagarperspektiv måste finnas i

lagstiftningen genom att man beaktar småföretagare utifrån deras

specifika karaktär.

Lantbrukarnas Riksförbund och Skogsägarnas Riksförbund tillstyrker

att stoppreglerna tas bort men påpekar att den beskattningsordning som

följer av allmänna regler är av det slaget att tveksamheter inte kan bli

föremål för prövning genom förhandsbesked. Om ett slopande av

stoppreglerna medför att en tveksamhet uppstår, kommer därför rättsläget

normalt att kunna klarläggas endast den ordinarie processvägen, för

närvarande med sju tio års fördröjning. Det är därför enligt förbunden

mycket viktigt att den lagstiftning som kan följa av utredningens förslag

undanröjer tveksamheter genom att klart och entydigt ange vad som skall

gälla.

Näringslivets skattedelegation tillstyrker i huvudsak utredningens

förslag. Delegationen anser att utredningen på ett övertygande sätt visat

att de motiv som en gång åberopades för införandet av stoppreglerna i

vart fall numera inte är hållbara. Stoppreglerna är ett komplicerat

regelverk som upplevs som starkt diskriminerande för fåmansägda

företag och deras ägare. Utgångspunkten för lagstiftningen har nämligen

genomgående varit att ägarna och företagen förmodas utnyttja systemet

så snart de ges en möjlighet. Inte minst ur psykologisk synvinkel är ett

slopande av särreglerna därför viktiga. För att förbättra företagsklimatet

för de små och medelstora företagen är det en nödvändig förutsättning att

denna diskriminering upphör. Utredningens förslag att slopa ett flertal av

stoppreglerna är således mycket angeläget och bör genomföras med

största skyndsamhet.

Sveriges Advokatsamfund anser att stoppreglerna ofta leder till

skatteeffekter som avviker från de gängse på ett så dramatiskt sätt att de

uppfattas som stötande och omotiverade. De innebär en avvikelse från

flera av de grundläggande principerna för ett modernt skattesystem.

Utredningen har anfört en rad välgrundade skäl för att stoppreglerna i

största möjliga utsträckning skall begränsas. Den principiella

utgångspunkten har därvid varit att enbart det förhållandet att ett företag

är fåmansägt inte skall leda till att företaget och dess delägare beskattas

hårdare än vad som gällt om företaget haft många ägare. Samfundet delar

denna uppfattning. Som utredningen konstaterat finns i gällande rätt

regler om straffbeskattning som innebär att transaktioner mellan

fåmansföretag och dess ägare beskattas på samma sätt som om

transaktionen företagits utanför fåmansföretagskretsen. Lika med

utredningen finner samfundet att behovet av enhetlighet i skattesystemet

därmed är uppfyllt och att det saknas övertygande skäl för att behålla

stoppregler som innebär en form av straffbeskattning.

Företagarnas Riksorganisation välkomnar förslaget att ta bort

stoppreglerna och anser att en ändring av 3:12-reglerna bör vara ett

logiskt nästa steg i en sammantagen översyn av de omotiverade och

otidsenliga specialregler som styr förhållandet mellan ett fåmansföretag

och dess aktiva ägare. Även Svensk Handel anser att nästa steg för att öka

nyföretagandet och investeringsviljan måste bli en revidering av 3:12-

reglerna.

Bakgrunden till regeringens bedömning: År 1976 infördes särskilda

regler för beskattning av fåmansföretag samt företagsledare och delägare

i sådana företag (prop. 1975/76:79, bet. 1975/76:SkU28, SFS 1976:85

87). Reglerna gäller även för närstående till företagsledare och delägare.

Dessa regler stoppreglerna syftar till att hindra att bolagsformen

används för att undgå eller lindra beskattningen. Reglerna riktar sig mot

olika transaktioner mellan fåmansföretaget och dess företagsledare eller

delägare. Stoppreglerna behandlar sådant som att företaget anskaffar

egendom för företagsledarens privata bruk, köper egendom av eller säljer

egendom till delägare, hyr lokal av delägare, skriver ned delägarens lån

eller ger delägaren lån med låg ränta. Bestämmelserna utformades så att

delägaren beskattas för förmånen som intäkt av tillfällig

förvärvsverksamhet (numera tjänst) samtidigt som företaget helt eller

delvis vägras avdrag för kostnaden. Samma år infördes även regler om

den skattemässiga behandlingen av dels lån som är förbjudna enligt

aktiebolagslagen (1975:1385), ABL, dels tantiem. Vidare infördes

begränsningar i möjligheten att genom löneuttag fördela företagets

inkomster mellan företagsledaren och dennes make och barn. Reglerna

kompletterades med en utvidgad uppgiftsskyldighet för fåmansföretag

och delägare att lämna information till skattemyndigheterna om sina

ekonomiska mellanhavanden.

Lagstiftningen grundas på Företagsskatteberedningens betänkande

Fåmansbolag (SOU 1975:54). Utredningen hade vid undersökningar

konstaterat ett utbrett missbruk av beskattningsreglerna bland

fåmansföretagen med avsevärda skatte- och avgiftsbortfall för det

allmänna som följd. Utredningen ansåg sig kunna konstatera att ett stort

antal bolag bildats uteslutande för att uppnå skattelättnader i fråga om

inkomster som i realiteten inte var annat än arbetsinkomst för ägarna.

Missbruket ansågs ha sin grund i att något egentligt tvåpartsförhållande

inte fanns vid dessa slags transaktioner. Utredningen såg det inte som

möjligt att bekämpa detta missbruk enbart genom förbättrad kontroll. I

stället ansåg utredningen att det krävdes materiella bestämmelser i

skärpande riktning och en utvidgad uppgiftsskyldighet.

Vid 1990 års skattereform ansågs att reglerna alltjämt behövdes (prop.

1989/90:110 s. 596). Den nya indelningen av inkomstslag och

särbeskattningen av kapitalinkomster medförde att ersättningarna från

företaget numera beskattas i inkomstslaget tjänst. Bestämmelserna finns

huvudsakligen i punkt 14 av anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370), KL. Vissa ändringar genomfördes

också på grundval av Företagsskattekommitténs betänkande Beskattning

av fåmansföretag (SOU 1989:2). Bl.a. begränsades reglernas räckvidd

såvitt gäller fåmansägda handelsbolag. Särbeskattningen av

kapitalinkomster nödvändiggjorde också nya regler enligt vilka

utdelningar och realisationsvinster i viss utsträckning beskattas som

inkomst av tjänst i stället för som kapitalinkomst. Dessa regler finns i 3 §

12 mom. 3 § 12 e mom lagen (1947:576), SIL, nedan kallade 3:12-

reglerna. Vidare finns bestämmelser om utökad uppgiftsskyldighet för

företagsledare och deras närstående samt delägare i fåmansföretag i lagen

(1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, LSK.

Skälen för regeringens bedömning: Det huvudsakliga syftet med

regeringens förslag i propositionen är att förbättra företagsklimatet utan

att eftersätta kravet på neutralitet mellan olika företagsformer.

Ett grundläggande drag i regeringens ekonomiska politik är att

förbättra förutsättningarna för de små och medelstora företagen. En rad

åtgärder har redan vidtagits och flera förändringar är att vänta. En del av

detta är vissa ändringar av i huvudsak förenklande natur av skattereglerna

för små och medelstora företag som drivs i bolagsform och deras ägare.

En lättnad i dubbelbeskattningen av inkomster i små och medelstora

företag har införts fr.o.m. 1998 års taxering (3 § 1 a 1 g mom. SIL).

Lättnaden medges på ägarnivå och innebär en begränsad skattefrihet för

utdelning och reavinst på aktier och andelar. De företag som omfattas av

lättnaden är sådana vars aktier är onoterade. Syftet med en begränsad

skattefrihet är att främja investeringar i mindre företag genom att

kompensera dem för den högre kapitalkostnad de kan antas ha i

förhållande till större företag.

I lagen (1981:691) om socialavgifter finns fr.o.m. 1997 års taxering

regler om nedsättning av arbetsgivaravgifter och egenavgifter (2 kap.

5 a § och 3 kap. 5 a §). Fr.o.m. 1998 års taxering får arbetsgivaren vid

beräkning av arbetsgivaravgifter varje månad göra avdrag med 5 procent

av avgiftsunderlaget, dock högst 3 550 kr. Vid beräkning av egenavgifter

får enligt 3 kap. 5 a § avdrag göras med 5 procent av avgiftsunderlaget,

dock högst med 9 000 kr per år. Om den försäkrade under året gjort

avdrag från arbetsgivaravgifterna, får dock avdrag från egenavgifterna

medges högst med ett så stort belopp att det sammanlagda avdraget från

egenavgifterna och arbetsgivaravgifterna inte överstiger 42 600 kr per år

(t.o.m. 1998 års taxering 30 000 kr). Avsikten med att sänka

socialavgifterna är att reducera de indirekta lönekostnaderna för att

stimulera nyanställningar och uppmuntra egenföretagande. Lättnaden

riktar sig främst till små och medelstora företag.

Nya regler för företagens avdragsrätt för pensionskostnader (prop.

1997/98:146, bet. 1997/98:SkU27, SFS 1998:328) gäller fr.o.m. 2001 års

taxering. De får dock tillämpas redan fr.o.m. 1998 års taxering om den

skattskyldige begär det. Ändringarna innebär bl.a. att de skattemässiga

särreglerna för personer med bestämmande inflytande har tagits bort.

En grundläggande utgångspunkt är att skattesystemet skall vara

neutralt och att skattereglerna så långt som möjligt skall vara generella.

Särlagstiftning för en viss kategori näringsidkare eller ägargrupp bör

alltså om möjligt undvikas. Dessutom bör regler vara så enkla som

möjligt.

Mot denna bakgrund anser regeringen att det är en viktig åtgärd både

ur praktisk och principiell synpunkt att så långt som möjligt avskaffa

de särregler som finns för fåmansföretagen och de fåmansägda

handelsbolagen. En förutsättning för slopande av de olika reglerna är

dock att en korrekt beskattning kan ske inom det vanliga systemets ram

och att inte obehöriga skatteförmåner kan befaras uppkomma i alltför stor

utsträckning.

Regeringens bedömning är att de allra flesta stoppreglerna kan slopas.

Efter en genomgång av reglerna, deras syften och möjligheterna till

beskattning enligt allmänna regler har regeringen funnit att nära nog

samtliga regler kan slopas. I likhet med utredningen anser regeringen

dock att regeln om skattefrihet för utbildning vid personalavveckling

m.m. inte heller fortsättningsvis bör gälla för företagsledare och delägare

i fåmansföretag eller fåmansägda handelsbolag och deras närstående.

Vidare anser regeringen att kopplingen mellan de civilrättsliga och

skatterättsliga reglerna om förbjudna lån bör behållas. Det bör dock

klargöras att även lån som lämnats till juridiska personer skall tas upp

som intäkt.

För att förbättra rättssäkerheten och förutsebarheten vid taxeringarna

bör definitionerna av fåmansföretag, fåmansägt handelsbolag och

företagsledare förtydligas. Även definitionen av ägare bör justeras.

De redovisade förändringarna kommer att förbättra förutsättningarna

för verksamheten och tillväxten i små och medelstora företag.

5 Begreppsdefinitioner

5.1 Begreppet fåmansföretag

Regeringens förslag: Ett fåmansföretag föreligger om röstetalet för

aktierna i ett svenskt aktiebolag och andelarna i en svensk ekonomisk

förening till mer än hälften innehas av fyra eller färre fysiska

personer. Aktier eller andelar som ägs av en person och hans

närstående anses ägda av en fysisk person. Även utländska juridiska

personer som är jämförliga med svenska aktiebolag och ekonomiska

föreningar kan utgöra fåmansföretag.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bortsett från

att endast aktier som ägs av makar och deras barn under 18 år anses ägda

av en fysisk person och att utländska juridiska personer inte kan utgöra

fåmansföretag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget.

RSV motsätter sig inte att antalet delägare preciseras men anser att fyra är

ett väl lågt antal. Verket anser att det saknas en närmare analys av eller

förklaring till varför detta antal valts och varför endast kärnfamiljens

aktieinnehav skall ses som ett. En precisering av antalet delägare till ett

så lågt antal som fyra kan öka risken för att ägandet med skattetaktiskt

syfte sprids på det antal personer som krävs för att hamna strax utanför

det definierade området. Det borde vara relativt lätt att åstadkomma en

ägarbild där företaget behärskas av en liten och besläktad eller närstående

grupp personer. Om begreppet fåmansföretag ändras bör hela

närståendekretsen och inte bara kärnfamiljen betraktas som en person.

Det är olämpligt att röra sig med olika kretsar av närstående, eftersom det

leder till en överhängande risk för missförstånd och sammanblandning.

Kammarrätten i Göteborg anser att utredningens förslag kommer att

medföra ökad klarhet och säkerhet i tillämpningen. Att antalet bestäms

till fyra anknyter också till vanligt språkbruk. Några större negativa

konsekvenser av förslaget borde enligt kammarrätten knappast uppstå.

Förbundet Civilekonomerna avstyrker förslaget. Förbundet anser att det

nuvarande begreppet ett fåtal i definitionen av fåmansföretag skapar en

möjlighet att se till det verkliga inflytandet i det enskilda fallet.

Utredningens uppfattning att risken för skattebortfall vid angivande av en

antalsgräns i lagtexten är ytterst liten delas inte av förbundet som särskilt

vill poängtera vidden av en ändring enligt utredningens förslag. Genom

att formellt lägga sig utanför den föreslagna snäva gränsen för

definitionen av ett fåmansföretag undgår man hela stopplagstiftningen.

Förbundet delar i och för sig utredningens uppfattning att begreppet

 fåmansföretag behöver tydligare preciseras i lagtexten eller i

förarbeten. Därvid bör Riksskattenämndens anvisningar kunna ligga till

grund.

Byggentreprenörerna anser att ett uttalande bör göras i lagstiftnings-

ärendet av innebörden att den nya definitionen även skall gälla de regler

som finns för beskattning av byggnadsrörelse när det gäller att beskriva

den personkrets vars fastighetsförvärv kan bli betraktade som

omsättningstillgångar. Sveriges advokatsamfund anser att det skulle

underlätta avsevärt om man hade en enhetlig definition av fåmansbolag

inom skattelagstiftningen.

Skälen för regeringens förslag: Huvuddefinitionen av begreppet

fåmansföretag finns i punkt 14 åttonde stycket a) av anvisningarna till

32 § KL. Enligt denna definition räknas som fåmansföretag aktiebolag

och ekonomisk förening, vari en fysisk person eller ett fåtal fysiska

personer äger så många aktier eller andelar att dessa personer har mer än

hälften av rösterna för aktierna eller andelarna i företaget. I samma

stycke under b) finns den subsidiära definitionen, (filialregeln). Enligt

denna räknas som fåmansföretag även aktiebolag och ekonomisk

förening vars verksamhet är uppdelad på verksamhetsgrenar, som är

oberoende av varandra, såvida en person genom aktie- eller

andelsinnehav, avtal eller på därmed jämförligt sätt har den reella

bestämmanderätten över sådan verksamhetsgren och självständigt kan

förfoga över dess resultat. De båda definitionerna kompletteras med en

bestämmelse om vem som är att anse som ägare. Enligt elfte stycket

avses med ägare enligt åttonde och tionde styckena den som direkt eller

genom förmedling av juridisk person äger eller på därmed jämförligt

sätt innehar aktie eller andel i företaget.

Den ursprungliga definitionen av begreppet fåmansföretag tillkom

genom 1976 års lagstiftning (prop. 1975/76:79, bet. 1975/76:SkU28, SFS

1976:85). Den omfattade då även handelsbolag, vilka emellertid

undantogs genom 1990 års skattereform (prop. 1989/90:110, bet.

1989/90:SkU30, SFS 1990:650). I stället infördes begreppet fåmansägt

handelsbolag, som nu definieras i punkt 14 tionde stycket av

anvisningarna till 32 § KL (se avsnitt 7.2).

Någon allvarligare kritik synes inte kunna riktas mot det nuvarande

fåmansföretagsbegreppet. Även i fortsättningen bör således reglerna ta

sikte på företag som domineras av en eller ett fåtal fysiska personer.

Dagens fåmansföretagsbegrepp har gett upphov till tillämpningsproblem

huvudsakligen i två hänseenden, dels behandlingen av utländska företag,

dels tolkningen av uttrycket en fysisk person eller ett fåtal fysiska

personer . Regeringen kommer endast att behandla dessa aspekter. För

en mer fullständig genomgång av begreppet, dess bakgrund och övriga

tillämpningsfrågor hänvisas till genomgången i Stoppregelutredningens

betänkande (SOU 1998:116 s. 45 ff.).

Begreppet fåmansbolag infördes i KL långt före 1976 års lagstiftning

om fåmansföretag. Med fåmansbolag avsågs enligt 54 § femte stycket

KL ett bolag i vilket aktierna till huvudsaklig del ägs eller på därmed

jämförligt sätt innehas - direkt eller genom förmedling av juridisk person

- av en fysisk person eller ett fåtal fysiska personer.

Företagsskatteberedningen uttalade (SOU 1975:54 s. 173 f.) att

begreppet fåmansbolag, som förekom bl.a. i då gällande 35 § 3 mom.

KL, varken i motivuttalanden eller i praxis syntes ha fått någon mer

klarläggande precisering. Beredningen övervägde att utforma en

begreppsbestämning som på ett mer klarläggande och entydigt sätt skulle

fastlägga vad som menades med ett fåmansbolag. Övervägande skäl

talade dock enligt beredningens mening för att ansluta till gällande

fåmansbolagsbegrepp. Avgörande vid bedömningen borde vara att en

viss grupp personer hade den reella beslutanderätten i bolaget. Om denna

personkrets hade antingen mer än 50 procent av aktierna i bolaget eller,

vid olika röstetal på aktierna, mer än hälften av rösterna, borde enligt

beredningens mening ett fåmansbolag anses vara för handen. Det

noterades att det i tidigare lagstiftningssammanhang inte angivits det

högsta antal personer som kunde ingå i ägargruppen för att fråga skulle

vara om ett fåtal. Beredningen antog dock att 10 20 personer kunde

utgöra ett fåtal, sannolikt även flera om de var besläktade med varandra.

Enligt beredningens uppfattning borde gränsen ligga väsentligt högre,

närstående personer borde räknas som en enhet och avgörande borde vara

den reella beslutanderätten i bolaget. Andra preciseringar än

motivuttalanden ansågs skapa problem, både när det gällde att förhindra

missbruk och vid gränsdragningar.

Departementschefen godtog beredningens förslag och tillade att

begreppet fåmansbolag (sedermera valdes, bl.a. med hänsyn till att de

ekonomiska föreningarna inkluderades, termen fåmansföretag) borde

utformas med tanke på de situationer där ägaren eller ägarna kunde så

fullständigt behärska bolaget att man i realiteten inte kunde tala om ett

tvåpartsförhållande vid transaktioner mellan ägaren och bolaget (prop.

1975/76:79 s. 70). Departementschefen framhöll vidare att uttrycket "ett

fåtal" måste ses som ett relativt uttryck. Avgörande var inte det totala

antalet aktieägare utan antalet ägare med ett dominerande eller väsentligt

inflytande i företaget. Härvid skulle familje- eller släktinnehav normalt

räknas samman som individuellt ägande.

Vid riksdagsbehandlingen (bet. 1975/76:SkU28) gjordes inte något

uttalande i fråga om begreppet "ett fåtal". Däremot hade regeringen

föreslagit att som fåmansföretag skulle räknas a) aktiebolag, ekonomisk

förening och handelsbolag, vari aktierna eller andelarna till huvudsaklig

del ägas eller på därmed jämförligt sätt innehavas... Ordet huvudsaklig

hade i förarbeten och rättspraxis ansetts innebära 70 80 procent. För att

få ett adekvat uttryck för den åsyftade uppfattningen att ett fåmansföretag

skulle anses föreligga om en begränsad personkrets innehade antingen

mer än femtio procent av aktierna eller, vid olika röstetal på aktierna, mer

än femtio procent av rösterna, föreslog skatteutskottet därför att ordet

"huvudsaklig" skulle bytas ut till "övervägande del" (bet. 1975/76:SkU28

s. 38). Detta blev också riksdagens beslut.

I RSV:s rekommendationer m.m. om beskattning av fåmansföretag, av

delägare m.fl. i sådana företag och av delägare m.fl. i fåmansägda

handelsbolag samt skatteavdrag på ersättningar från sådana företag (RSV

S 1999:21, s. 4) har vad avser huvuddefinitionen - lämnats följande

rekommendation. Som ett fåtal personer bör anses högst 10 personer.

Härvid räknas hela närståendekretsens innehav som ett enda individuellt

ägande. Detta innebär att antalet delägare i ett fåmansföretag kan vara

väsentligt större än 10. Det saknar betydelse om delägarna är bosatta här

i riket eller inte, liksom om delägarna är svenska eller utländska

medborgare.

Vilket högsta antal personer som kan omfattas av uttrycket "ett fåtal

fysiska personer" kan vara svårt att avgöra. Helt klart är dock att RSV:s

rekommendation, tio personer, måste betecknas som en absolut högsta

gräns.

Någon praxis från Regeringsrätten som tyder på att ett fåtal kan avse så

många som tio personer finns inte. Över huvud taget är rättspraxis där

frågan ställts på sin spets mager. Detta sammanhänger antagligen med att

de flesta fåmansföretag domineras av en eller två personer (familjer). Vid

bedömningen av antalet ägare skall varje krets av närstående ses som en

enhet. Synsättet har bekräftats i praxis genom RÅ 1979 Aa 7. RÅ 1986

ref. 47 ger visst stöd för RSV:s uppfattning så till vida att sju personer

synes ha ansetts utgöra ett fåtal (sju personer innehade tillsammans 52,7

procent av aktiernas röstvärde; målet återförvisades emellertid för

prövning av betydelsen att aktierna var noterade på OTC-listan).

I ett senare rättsfall, RÅ 1988 ref. 94, uppkom frågan om andelarna i

en bostadsrättsförening till huvudsaklig del ägdes av ett fåtal fysiska

personer (målet gällde tillämpning av reglerna om interna

aktieöverlåtelser, i vilka det fanns en definition av fåmansbolag, en

definition som skilde sig från den av fåmansföretag).

Bostadsrättsföreningen hade nio medlemmar vilket innebar att varje

medlem ägde omkring 11 procent av samtliga andelar. För att uppnå

kravet på huvudsaklighet, 70 80 procent, krävdes därmed att åtminstone

sju av medlemmarnas aktieinnehav räknades med (7 11=77 procent).

Under konstaterande att inga av medlemmarna var närstående till

varandra fann Regeringsrätten att aktierna inte till huvudsaklig del ägdes

eller på därmed jämförligt sätt innehades av ett fåtal personer. Den

slutsats som måste dras av rättsfallet är att ett fåtal kan vara färre än sju.

Se även RÅ 1984 Aa 95 där aktierna innehades till lika delar av fjorton

personer. Bolaget ansågs inte utgöra ett fåmansbolag (aktierna ansågs

således inte till huvudsaklig del innehas av ett fåtal personer).

Genomgången visar att den skattemässiga innebörden av uttrycket "en

fysisk person eller ett fåtal fysiska personer" är osäker. Det mesta talar

dock för att den övre gränsen går någonstans mellan fem och tio

personer. Osäkerhet föreligger också i vilken utsträckning närstående

personer skall räknas som en enda person. Från tillämpningssynpunkt

skulle givetvis mycket vara vunnet om dessa oklarheter undanröjdes

direkt i lagtexten. Samtidigt förhåller det sig otvivelaktigt så att en

precisering gör det möjligt för de skattskyldiga att lägga sig strax utanför

det definierade området.

Stoppregelutredningens bedömning är att risken för skattebortfall på

grund av sådana åtgärder är ytterst liten. Utredningen anser att de civil-

och associationsrättsliga regelsystemen, bortsett från de fall då makten är

koncentrerad till en ytterst begränsad grupp, praktiskt taget alltid torde ha

långt större betydelse för fördelningen av ägande och inflytande i

ett aktiebolag än de konsekvenser som kan följa av att stoppregler blir

tillämpliga. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att uttrycket en

eller ett fåtal personer ersätts med en direkt antalsangivelse. Enligt

utredningens uppfattning kan antalet utan effektivitetsförluster

bestämmas till en lägre nivå än vad som följer av dagens praxis.

Utredningen anser det lämpligt att begränsa begreppet till sådana

företag i vilka fyra eller färre fysiska personer äger så många aktier att de

har mer än hälften av rösterna i bolaget. Detta tar sikte på det fallet att

ak-tierna ägs av varandra oberoende fysiska personer. Regeln ter sig

enligt utredningen däremot mindre tillfredsställande om aktieägarna

tillhör samma intressesfär. Att vissa närstående skall räknas som en enda

person torde vara ofrånkomligt från rättvisesynpunkt. Olika meningar

kan hävdas vad gäller hur snävt kretsen skall bestämmas. Den enligt

utredningens mening rimligaste lösningen är att betrakta kärnfamiljen,

dvs. i princip föräldrar och deras barn, som en enda person. En person

bör i detta sammanhang räknas som barn till myndighetsåldern. Med

denna uppfattning skulle myndiga barn behandlas som självständiga

ägare. Anledning att ändra den nuvarande bestämmelsen om indirekt

ägande föreligger enligt utredningen inte. Härav följer bl.a. att omyndiga

barns eventuella indirekta innehav av aktier kommer att räknas samman

med föräldrarnas innehav.

Regeringen delar utredningens uppfattning att det ur

tillämpningssynpunkt skulle vara en fördel om begreppet fåmansföretag

fick en klarare och tydligare definition. För de skattskyldiga skulle det

innebära en större förutsebarhet vid inkomsttaxeringen. Regeringen anser

i likhet med utredningen att antalsgränsen lämpligen kan sättas vid fyra

personer.

Regeringen delar dock de farhågor som framförts av ett par

remissinstanser om att en direkt angiven antalsgräns i lagtexten kan leda

till att skattskyldiga genom mer eller mindre konstruerade

ägarsammansättningar lägger sig strax utanför det definierade området.

För att försvåra detta föreslår regeringen att en något större krets än

enbart kärnfamiljen skall anses utgöra en person vid bedömningen av hur

många personer som anses äga aktier eller andelar i företaget. Därvid kan

konstateras att närstående personers aktieinnehav enligt förarbetena

(prop. 1975/76:79 s 70 f.) bör räknas samman som individuellt ägande.

Dett har också visst stöd i praxis (RÅ 1979 Aa 7). Vid den föreslagna

inskränkningen av fåmansföretagsbegreppet blir detta ännu viktigare än

tidigare. Regeringen anser att det inte är tillräckligt att endast betrakta

kärnfamiljen som en person. För att täcka in samtliga de företag som bör

omfattas av begreppet och för att inte skapa begreppsförvirring bör

därför hela närståendekretsen betraktas som en person. I lagrådsremissen

fanns inte någon reglering om hur kretsarna skulle bestämmas. Lagrådet

har riktat kritik mot oklarheter i denna bedömning, bl.a. kunde en person

tillhöra flera kretsar. För att komma ifrån dessa problem föreslår

regeringen en särskild reglering av vilken person man skall utgå från när

man bedömer antalet kretsar. Vid en utvärdering av flera tänkbara

alternativ av utgångspunkten för denna bedömning har regeringen funnit

det lämpligast att utgå från delägarnas ålder med början i den äldste och

därefter i fallande åldersordning. En person som inräknats i en

närståendekrets skall inte medräknas i någon ytterligare krets. Vad detta

rent konkret innebär utvecklas närmare i författningskommentaren.

Av punkt 14 nionde stycket av anvisningarna till 32 § KL framgår att,

som fåmansföretag räknas inte aktiebolag vars aktier är noterade vid en

svensk eller utländsk börs. Som fåmansföretag räknas inte heller

bostadsföreningar och bostadsaktiebolag som avses i 2 § 7 mom. första

stycket SIL. Det var genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli

1997 och som skall tillämpas första gången vid 1998 års taxering (prop.

1996/97:150, bet. 1996/97:FiU20, SFS 1997:447) som aktiebolag vars

aktier är noterade vid utländsk börs undantogs från begreppet. I

propositionen kommenteras inte ändringen. Regeringen konstaterar

endast att aktiebolag, vars aktier är noterade vid en svensk börs, enligt nu

gällande lag inte räknas som fåmansföretag och att motsvarande bör gälla

även om företaget är noterat på en utländsk börs.

Det har varit oklart om begreppet fåmansföretag även omfattar

utländska företag. I förarbetena (prop. 1995/96:109, s. 69) till en

lagändring i 3:12-reglerna (SFS 1995:1626), uttalas bl.a. följande.

 Regeringsrätten har konstaterat att 3 § 12 mom. SIL inte kan tillämpas

på utländska bolag (RÅ 1994 ref. 3). Av Regeringsrättens dom torde

också den slutsatsen kunna dras att detsamma gäller vid bedömningen av

vad som utgör fåmansföretag enligt definitionen i KL. Ett utländskt

företag omfattas alltså inte av definitionen av ett fåmansföretag i KL

annat än i det avseendet att även indirekta innehav via ett utländskt

företag kan beaktas.

RSV konstaterar i sina rekommendationer m.m. om beskattning av

fåmansföretag, delägare m.fl. (RSV S 1999:21, s. 3) i denna fråga

följande. Vid bedömningen av om ett företag skall anses utgöra ett

fåmansföretag beaktar man enligt punkt 14 elfte stycket av anvisningarna

till 32 § KL även aktier eller andelar som innehas genom förmedling av

en juridisk person. Med juridisk person kan avses såväl svenska som

utländska före-tag. Äger en fysisk person exempelvis ett danskt

aktiebolag som i sin tur har ett svenskt dotterbolag får det svenska

dotterbolaget anses utgöra ett fåmansföretag.

Den nyligen utvidgade undantaget för bolag vars aktier är noterade vid

utländsk börs leder onekligen tanken till att ett utländskt bolag kan vara

ett fåmansföretag. I förarbetena finns emellertid inget som tyder på att

uppfattningen varit att utländska bolag kunnat vara eller bort kunna vara

fåmansföretag (jfr prop. 1996/97:150 s. 191, se även definitionen av

fåmansföretag i 3 § 12 a mom. fjärde stycket SIL). Den genomförda

ändringen av nionde stycket bör bl.a. mot denna bakgrund kunna tolkas

strikt enligt sin ordalydelse innebärande att undantaget för utländsk

börsnotering enbart tar sikte på svenska aktiebolag. Lagändringen får

med denna tolkning betydelse bara i det ytterst sällsynta fall att svenska

fåmansägda bolags aktier inte är noterade på svensk men väl på utländsk

börs.

Med utgångspunkt i stoppreglernas syften, bl.a. att förhindra att sådana

transaktioner mellan företaget och dess ägare genomförs för att uppnå

inte motiverade skattefördelar, framstår det som naturligt att inte

begränsa reglerna till svenska företag. Om en här i riket bosatt

företagsledare eller delägare, som i princip är oinskränkt skattskyldig för

alla sina inkomster, uppnår förmåner genom transaktioner med ett eget

företag i utlandet, talar åtskilligt för att detta bör leda till samma

konsekvenser som om transaktioner genomförts med ett svenskt företag.

Mot detta talar att de materiella stoppreglerna på företagsnivå inte kan

tillämpas på ett utländskt företag, förutom när företaget bedriver

verksamhet i Sverige från fast driftställe e.d. Det kan vidare vara svårt att

få någon effekt på andra företag än filialer när det gäller den del av

fåmansföretagslagstiftningen som tar sikte på företagens uppgiftsplikt.

Skäl kan alltså anföras både för och emot att låta

fåmansföretagsbegreppet omfatta utländska företag och därmed

företagens eventuella svenska ägarkrets. Med beaktande bl.a. av det

nuvarande rättsläget anser Stoppregelutredningen att ett utländskt företag

inte bör anses som ett fåmansföretag och att lagtexten bör förtydligas i

detta hänseende.

Regeringen delar utredningens uppfattning om gällande rättsläge.

Enligt regeringens uppfattning talar neutralitetsskäl för att även utländska

juridiska personer bör omfattas av stoppreglerna när verksamhet bedrivs i

en svensk filial. Det kan särskilt noteras att utländska juridiska personer

omfattas av 3:12-reglerna. Det finns enligt regeringen inte några bärande

skäl för att undanta dem från tillämpningen av övriga särregler för

fåmansföretag. Utländska juridiska personer som är jämförliga med

svenska aktiebolag och ekonomiska föreningar bör därför kunna utgöra

fåmansföretag. Två krav bör uppställas för att en utländsk juridisk person

skall omfattas av definitionen. Den utländska juridiska personen

bör civilrättsligt likna aktiebolag eller ekonomisk föreningar och

dessutom i sitt hemland vara föremål för beskattning som är likartad den

som dessa associationsformer är underkastade. I definitionen av

fåmansföretag bör särskilt anges att som fåmansföretag räknas svenska

aktiebolag och svenska ekonomiska föreningar och därmed jämförliga

utländska juridiska personer som uppfyller övriga förutsättningar i

definitionen.

Utredningen föreslår inte någon ändring av filialregeln. Regeringen har

inte funnit att det föreligger något skäl att ändra denna förutom att även

denna regel givetvis skall gälla utländska juridiska personer som är

jämförliga med svenska aktiebolag och ekonomiska föreningar.

De föreslagna ändringarna av fåmansföretagsbegreppet kommer att få

genomslag i all lagstiftning där begreppet används, bl.a. i 3:12-reglerna

och de särskilda reglerna för byggnadsrörelse och handel med fastigheter

(punkt 4 av anvisningarna till 21 § KL).

5.2 Begreppet företagsledare

Regeringens förslag: För att en person skall anses som företagsledare

räcker det inte med att denne har ett väsentligt inflytande i företaget

på grund av sitt aktieinnehav. Det väsentliga inflytandet skall även

grunda sig på dennes ställning i företaget.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har

inte något att invända mot förslaget. Kammarrätten i Göteborg noterar

att utredningen uttalat (s. 289) att ändringen även påverkar annan

lagstiftning där hänvisning görs till begreppet företagsledare och anser att

det hade varit av värde med en belysning av vilka lagrum som påverkas

av ändringen. Eftersom några problem inte torde kunna uppkomma

godtar kammarrätten dock förslaget. Byggentreprenörerna anser, liksom

vad avser definitionen av fåmansföretag, att ett uttalande bör göras i

lagstiftningsärendet av innebörden att den nya definitionen av

företagsledare även skall gälla vid tillämpningen av de befintliga reglerna

för byggnadsrörelse.

Bakgrunden till regeringens förslag: Enligt punkt 14 tolfte stycket av

anvisningarna till 32 § KL skall som företagsledare i fåmansföretag eller

fåmansägt handelsbolag anses den eller de personer som till följd av eget

eller närstående persons aktie- eller andelsinnehav i företaget eller annan

liknande grund har ett väsentligt inflytande i företaget eller där fråga är

om företag som avses i åttonde stycket b eller tionde stycket b den som

har den reella bestämmanderätten över viss verksamhetsgren och

självständigt kan förfoga över dess resultat.

Definitionen har i sak behållits oförändrad sedan den infördes år 1976.

I prop. 1975/76:79 s. 73 anförde departementschefen att de föreslagna

stoppreglerna i första hand var avsedda att träffa den som på grund av

eget eller närstående personers aktie- eller andelsinnehav hade ett

väsentligt inflytande i företaget. Inflytandet skulle således grundas på

ägar-intresset i företaget. Det räckte emellertid enligt departementschefen

inte med att ha ett väsentligt inflytande i företaget utan det borde därtill

regelmässigt krävas att denne var anställd eller styrelseledamot i

företaget.

RSV har i rekommendation (RSV S 1999:21, s. 6) behandlat i vilka

fall den som tillhör en familj, som genom aktie- eller andelsinnehav har

ett väsentligt inflytande i företaget, kan anses som företagsledare. RSV

anför följande. Normalt bör endast sådan familjemedlem, som genom

sina arbetsuppgifter, sin utbildning eller liknande förhållanden har en

inflytelserik ställning anses som företagsledare. Enbart det förhållandet

att en familjemedlem är anställd eller innehar styrelseuppdrag i

fåmansföretaget utgör därför inte tillräcklig grund för att vederbörande

också skall anses som företagsledare.

Väsentligt inflytande bör, enligt RSV:s rekommendation (s. 5 f.),

i regel inte anses föreligga om det direkta och indirekta innehavet

av aktier/andelar är mindre än 20 procent av samtliga aktier/andelar eller

av samma andel av rösterna i bolaget. Omständigheterna i det enskilda

fallet kan emellertid leda till annan bedömning. Som exempel på sådana

omständigheter nämns i rekommendationen vederbörandes ställning,

arbetsuppgifter eller andra befogenheter i företaget som han fått genom

avtal eller på annan liknande grund. Även den omständigheten att särskilt

fördelaktiga avtal ingåtts med företaget kan vara av viss betydelse för

bedömningen av om en person är företagsledare eller inte.

Begreppet företagsledare har prövats ett antal gånger i praxis. I RÅ

1980 1:80 var det fråga om inkomstfördelning mellan makar i ett

livsmedelsaktiebolag som till lika delar ägdes av dem båda. Någon VD

fanns inte och styrelsen utgjordes av mannen med hustrun som suppleant.

Regeringsrätten konstaterade att mannen, som i egenskap av styrelse

svarade för bolagets organisation och förvaltning, var att anse som

företagsledare. Det förhållandet att hustrun hade startat företaget och var

utbildad i branschen ansågs inte leda till att även hon var företagsledare.

RÅ 1986 ref. 111 gällde fördelning av vinst mellan företagsledaren och

hans barn. Ett kommanditbolag bedrev grossiströrelse inom

damkonfektions-branschen. I bolaget fanns 330 andelar. Av dessa ägde

fadern 11 andelar och hans tre barn 33 andelar var. Flertalet resterande

andelar ägdes av närstående till fadern. Regeringsrätten konstaterade att

fadern på heltid arbetat som VD i bolaget. Med hänsyn till eget och

närståendes andelsinnehav i bolaget ansågs fadern som företagsledare.

RÅ 1987 ref. 113 gäller frågan vem av två makar eller om båda skulle

anses som företagsledare i bolaget I, som var ett helägt dotterbolag till

aktiebolaget F. Makarna Sten och Märta ägde 20 procent var av aktierna i

moderbolaget F. Resten ägdes av makarnas sex barn. Sten arbetade heltid

i I utan lön. Märta var VD i F och arbetade även 1000 tim för I.

Kammarrätten anförde att mannen svarade för produktion och utveckling

av nya verksamheter medan hustrun var ansvarig för ekonomi,

administration och personalfrågor. Kammarrätten fann inte utrett att

Märta haft sådana uppgifter i dotterbolaget I att hon skulle anses som

företagsledare. Regeringsrätten ändrade inte kammarrättens dom.

Skälen för regeringens förslag: Begreppet företagsledare har en

central betydelse vid tillämpningen av stoppreglerna. Någon allvarligare

kritik kan inte riktas mot den nuvarande innebörden av detta begrepp.

Begreppet är medvetet vagt utformat av lagstiftaren för att kunna träffa

den avsedda kretsen. RSV har preciserat begreppet genom anvisningar

och rekommendationer och praxis har klarlagt begreppet ytterligare.

Det kunde möjligen från tillämpningssynpunkt att föredra att en klar

gräns angavs angående det aktieinnehav som krävs för att en person skall

anses ha en företagsledande ställning. Det kan dock tänkas fall då en

person med endast ett mindre aktieinnehav kan ha företagsledande

ställning och fall då en person med ett större aktieinnehav kan sakna

sådan. Förutsättningen för att en person skall anses ha en företagsledande

ställning måste enligt regeringens mening - förutom aktieinnehavet -

vara att denne har en sådan ställning i företaget att han eller hon har ett

väsentligt inflytande över företagets löpande förvaltning.

Av betydelse i sammanhanget är att ett fåmansföretag enligt rege-

ringens förslag endast kan anses föreligga när högst fyra personer (med

närstående) har aktiemajoriteten (röstmajoriteten) i företaget. Om

exempelvis fyra personer äger drygt hälften av aktierna i ett företag utgör

varje innehav - om aktieposterna är lika stora - inte mer än drygt 12,5

13 procent av det totala aktiekapitalet. Vem eller vilka som i detta fall

skall anses ha ett väsentligt inflytande eller om ingen skall anses ha

detta torde liksom tidigare (jfr departementschefens uttalande i prop.

1975/76:79 s. 73) få avgöras på grundval av deras inflytande och

ställning i företaget. Regeringen bortser här från

minoritetsskyddsreglerna i aktiebolagslagen som syftar till att ge

minoritetsaktieägare inflytande över företaget (jfr exempelvis 9 kap. 9 §

andra stycket, 11 kap. 21 § och 12 kap. 3 § ABL).

Regeringen föreslår att det klart kommer till uttryck i lagtexten att det

väsentliga inflytandet skall grunda sig på såväl aktieinnehavet

som vederbörandes ställning i företaget. Förslaget medför en ändring i

punkt 14 av anvisningarna till 32 § KL.

De föreslagna ändringarna av begreppet företagsledare kommer,

liksom fåmansföretagsbegreppet, att få genomslag i all lagstiftning där

begreppet används, bl.a. i 3:12-reglerna och de särskilda reglerna för

byggnadsrörelse och handel med fastigheter (punkt 4 av anvisningarna

till 21 § KL).

5.3 Begreppet närstående

Regeringens bedömning: Närståendebegreppet bör inte ändras.

Utredningens förslag: Närståendebegreppet inskränks till att avse

endast personer med släktskap i rakt upp- och nedstigande led samt make

respektive maka. Syskon skall inte räknas som närstående i andra fall än

när syskonet är under 18 år. Syskons make eller avkomling räknas inte

som närstående.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte yttrat sig

över förslaget. RSV anser att myndiga syskon bör inräknas i

närståendebegreppet. Den föreslagna åldersgränsen ger en icke

tillfredsställande effekt. Om två syskon, 17 respektive 19 år, är delägare i

ett fåmansföretag innebär föreslaget att det yngre syskonet är närstående

till det äldre syskonet medan det äldre inte är närstående till det yngre.

Gruppen av personer som betraktas som närstående bör enligt verkets

mening vara så homogen som möjligt, så att dessa är ömsesidigt

närstående.

RSV delar inte utredningens uppfattning att en nära gemenskap inte

kan presumeras föreligga mellan vuxna syskon. Syskon torde ofta ha fler

intressen och möjligheter än andra att samverka i en gemensam

ekonomisk verksamhet. Ett syskonförhållande kan inte utan vidare anses

innebära ett sådana tvåpartsförhållande som typiskt sett medför

transaktioner på marknadsmässiga villkor. Enligt verkets mening bör det

övervägas om inte sammanboende som inte jämställs med äkta makar

och de som har registrerat partnerskap bör infogas i begreppet

närstående. Vidare påpekar verket att ett ändrat närståendebegrepp skulle

innebära drastiska ändringar av privatbostadsbegreppet. Av 5 § andra

stycket KL framgår att ett småhus som hyrs ut till en närstående person

som avses i punkt 14 av anvisningarna till 32 § KL är privatbostad. Den

föreslagna ändringen kan också innebära konsekvenser för andra

regelsystem, t.ex. 3:12-reglerna.

NUTEK anser att det skulle vara önskvärt med ett enhetligt

närståendebegrepp inom skattelagstiftningen och saknar i utredningen en

diskussion och ett ställningstagande till hur ett samboförhållande utan

barn skall behandlas. Civilekonomerna anser att förslaget får betydande,

icke beaktade och delvis negativa konsekvenser, varför förbundet

avstyrker förslaget. Det skulle t.ex. innebära en drastisk ändring av

privatbostadsbegreppet i 5 § KL. En ändring enligt förslaget bör också

medföra att begränsningar enligt 7 § lagen (1993:1539) om avdrag för

underskott i näringsverksamhet anpassas till den nya definitionen.

Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR anser, utöver vad utredarna

föreslagit, att syskon under 18 år kan uteslutas ur den nya definitionen av

närståendekrets.

Bakgrunden till regeringens bedömning: Begreppet närstående

förekommer dels i de särskilda stoppreglerna i punkt 14 av anvisningarna

till 32 § KL, dels i definitionen av företagsledarbegreppet.

I punkt 14 trettonde stycket av anvisningarna till 32 § KL definieras

närstående på följande sätt. Vid tillämpning av denna anvisningspunkt

skall såsom närstående person räknas föräldrar, far- och morföräldrar,

make, avkomling eller avkomlings make, syskon eller syskons make eller

avkomling samt dödsbo vari den skattskyldige eller någon av nämnda

personer är delägare. Med avkomling avses jämväl styvbarn och

fosterbarn.

Definitionen har inte förändrats sedan den infördes år 1976. Vid 1990

års skattereformen överfördes närståendekretsen till punkt 14 av

anvisningarna till 32 § KL från då gällande definition i 35 § 3 mom.

nionde stycket KL. Någon närmare motivering till släktkretsens

omfattning har inte lämnats i förarbetena.

Begreppet närstående finns på flera håll i skattelagstiftningen.

Hänvisningar till definitionen i punkt 14 trettonde stycket av

anvisningarna till 32 § KL finns i ett flertal bestämmelser, bl.a. i 46 § 1

mom. andra stycket KL, 2 § 9 mom. sjunde stycket SIL, 14 a § och 17 §

lagen (1993:1536) om räntefördelning vid beskattning och 8 § andra

stycket lagen (1993:1537) om expansionsmedel.

Närståendebegreppet finns även i andra regler, bl.a. i 3 § 12 a mom.

SIL där ett något utvidgat begrepp gäller. Vid bedömningen av om ett

fåtal personer äger aktierna i ett företag skall enligt fjärde stycket tredje

meningen sådana ägare anses som en person, som själva eller genom

någon närstående är eller under något av de fem beskattningsår som

närmast föregått beskattningsåret har varit verksamma i företaget i

betydande omfattning. Vidare finns närståendebegreppet i punkt 11

tredje och fjärde styckena av anvisningarna till 23 § KL angående avdrag

för substansminskning av naturtillgångar. Här kan fåmansföretag och

fåmansägda handelsbolag vara närstående till en fysisk person om den

fysiska personen är företagsledare i ett sådant företag eller bolag eller

äger aktier eller andelar i detta. Närståendebegreppet definieras också i

3 § tredje stycket lagen (1993:1539) om avdrag för underskott

av näringsverksamhet och vid klassificeringen av fastigheter i 5 § andra

stycket KL. I samband med reglerna kring tomtrörelse (punkt 3 av

anvisningarna till 21 § KL) används ett något snävare närståendebegrepp.

Här ingår inte syskon och syskons make. Syftet med bestämmelserna är i

samtliga fall att förhindra att vissa nära anhöriga till den skattskyldige

utnyttjas för ett kringgående av lagstiftningen.

En ny bestämmelse om tillskott av kapitalbeskattad reavinstegendom

som görs av fysiska personer, 3 § 1 h mom. SIL, har trätt i kraft den 1

januari 1999 (prop. 1998/99:15, bet. 1998/99:SkU5, rskr. 1998/99:67,

SFS 1998:1606). Bestämmelsen gäller under förutsättning att överlåtaren

eller närstående direkt eller indirekt äger aktier i det bolag till vilket

tillskottet lämnas. I nionde stycket av bestämmelsen finns en definition

av närstående, i vilken inte syskon, syskons make eller syskons

avkomling är inkluderade. Någon motivering till varför ett snävare

närståendebegrepp än det som gäller enligt punkt 14 trettonde stycket av

anvisningarna till 32 § KL valts finns inte i förarbetena.

Närståendekretsen i punkt 14 trettonde stycket av anvisningarna till

32 § KL sammanfaller inte heller med den som finns intagen i

aktiebolagslagens låneförbudsregler (12 kap. 7 § ABL). Förbudet mot

penninglån omfattar en vidare personkrets än den i KL. I kretsen för

låneförbudet ingår nämligen även exempelvis svärföräldrar och makes

syskon. Även vad avser återvinning i konkurs finns i 4 kap. 3 §

konkurslagen (1987:672) ett utvidgat och mer allmänt hållet

närståendebegrepp. Syftet är emellertid även här huvudsakligen att

förhindra kringgående av lagstiftningen.

Genom den allmänna regeln i 65 § KL utvidgas begreppet närstående.

Av detta lagrum följer nämligen att bestämmelser som avser gift

skattskyldig även gäller dem som, utan att vara gifta, lever tillsammans,

dock endast om de tidigare varit gifta eller har eller har haft

gemensamma barn. Enligt 3 kap. 1 § andra stycket lagen (1994:1117) om

registrerat partnerskap skall bestämmelser i lag eller annan författning

med anknytning till äktenskap och makar tillämpas på motsvarande sätt

på registrerat partnerskap och registrerad partner om inte annat följer av

vissa undantagsregler i samma kapitel. Eftersom dessa undantag inte

berör KL skall även personer som låtit registrera sitt partnerskap anses

som makar skattemässigt.

Med den valda lagstiftningstekniken har begreppet närstående naturligt

nog inte vållat några större problem. Av RÅ 1987 ref. 125 framgår att

delägare i dödsbo inte räknas som närstående om det är dödsboet som är

skattesubjekt. Detta har ansetts otillfredsställande vad avser överlåtelse

av andelar i handelsbolag, där en specialreglering införts i lagen

(1992:1643) om särskilda regler för beskattning av inkomst från

handelsbolag i vissa fall. Ett utvidgat närståendebegrepp gäller enligt

dessa regler (4 §). Det innebär att när ett dödsbo säljer en andel i ett

handelsbolag skall delägare i dödsboet anses som närstående. I RÅ 1990

ref. 22 uppkom frågan om ett aktiebolag, som ägdes av den

skattskyldiges omyn-diga barn och som förvärvat ett fritidshus till

underpris från den skattskyldige, kunde anses som närstående till den

skattskyldige. Frågan besvarades nekande (jfr även RÅ 1988 ref. 85) men

lagen (1980:865) mot skatteflykt ansågs tillämplig.

Ett förslag till ändring av närståendekretsen har lagts fram av

företagsskatteutredningen i delbetänkandet SOU 1993:29 vad avser

tillämpning av 3:12-reglerna. Enligt utredningens uppfattning (s. 106)

har syskon typiskt sett inte sammanfallande ekonomiska intressen.

Syskon och andra personer i olika syskonkretsar borde enligt utredningen

kunna samverka i en ekonomisk verksamhet, t.ex. genom att ett syskon

satsar kapital i en verksamhet där ett annat syskon är aktivt, och

behandlas oberoende av varandra i skattehänseende. Utredningen

föreslog därför att personer i olika syskonkretsar inte skulle behandlas

som närstående till varandra. Förslaget har inte lett till lagstiftning.

Skälen för regeringens bedömning: Stoppregelutredningen har inte

funnit det vara sin uppgift att göra en samlad översyn av de områden

inom skattelagstiftningen där begreppet närstående förekommer.

Utredningen anser att närståendebegreppet bör inskränkas såvitt gäller

fåmansföretagen. För att en familj skall kunna agera som en gemensam

enhet torde enligt utredningen krävas en nära släktgemenskap. Den

närmare släktgemenskapen bör därvid inskränka sig till släktskap i rakt

upp- och nedstigande led samt make/maka. Utredningen föreslår att

kretsen skall omfatta föräldrar, mor- och farföräldrar, barn, barnbarn etc.

samt make/maka. Syskon till den skattskyldige bör enligt utredningens

mening inte räknas som närstående i andra fall än när syskonet är under

18 år. En nära släktgemenskap kan inte på samma sätt presumeras

föreligga med vuxna syskon. Syskonets make eller avkomling bör aldrig

räknas som närstående.

Regeringen delar utredningens uppfattning att en samordning av de

olika närståendebegrepp som förekommer inom skattelagstiftningen bör

övervägas i ett annat sammanhang. Regeringen anser dock att det

närståendebegrepp som gäller för fåmansföretagen inte bör inskränkas på

sätt som utredningen föreslagit. Att utesluta myndiga syskon ur

närstående-kretsen kan leda till märkliga konsekvenser, t.ex. är ett

omyndigt syskon närstående till ett myndigt syskon men inte tvärtom.

Såsom RSV och Civilekonomerna har påpekat skulle en inskränkning av

begreppet innebära en ändring av privatbostadsbegreppet i 5 § KL. En

fastighet som hyrs ut till ett myndigt syskon skulle då kunna utgöra en

näringsfastighet i stället för en privatbostadsfastighet. Detta skulle kunna

innebära möjligheter att göra avdrag för kostnaden för uthyrningen i

inkomstslaget näringsverksamhet. Enligt regeringens mening bör

närståendebegreppet inte ändras förrän en översyn av samtliga av de

regler som påverkas av begreppet gjorts och en analys av konsekvenserna

av en sådan ändring genomförts. Dessutom medför det av regeringen i

avsnitt 5.1 föreslagna fåmansföretagsbegreppet att det blir ännu viktigare

än tidigare att samtliga personer som är närstående till delägare i

företaget täcks in av begreppet för att förhindra ett kringgående av

stopplagstiftningen. Regeringen är därför inte nu beredd att lägga fram

något förslag om ändring av närståendebegreppet.

När det sedan gäller frågan om samboende utan barn skall omfattas av

närståendebegreppet anser regeringen att det i och för sig vore naturligt

om sambor likaväl som makar utgjorde närstående. En reglering med

denna innebörd skulle emellertid oundvikligen leda till kontrollproblem

och svåra gränsdragningar vad avser enskilda människors integritet. Av

praktiska skäl läggs därför inte fram något förslag om en sådan ändring.

5.4 Begreppet ägare/delägare

Regeringens förslag: Definitionen av ägare ändras till att avse

delägare. Dessutom justeras definitionen så att den gäller generellt i

stället för att endast gälla vissa stycken i punkt 14 av anvisningarna

till 32 § KL.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i frågan.

Bakgrunden till regeringens förslag: Enligt punkt 14 elfte stycket av

anvisningarna till 32 § KL avses med ägare enligt åttonde och tionde

styckena den som direkt eller genom förmedling av juridisk person

äger eller på därmed jämförligt sätt innehar aktie eller andel i företaget.

Regeln är avsedd att användas när det gäller att konstatera om ett

fåmansföretag eller ett fåmansägt handelsbolag föreligger eller inte.

Såvitt gäller fåmansägda handelsbolag kan definitionen emellertid sägas

vara mindre lämpligt utformad eftersom begreppet ägare inte finns i

definitionen av sådana bolag (se avsnitt 7.2). Om ett företag ägs av ett

fåtal fysiska personer och därför utgör ett fåmansföretag kommer alltså

även ett helägt dotterföretag att utgöra ett fåmansföretag eftersom

aktierna i dotterföretaget indirekt ägs av ett fåtal fysiska personer.

Att märka är att det endast är fysiska personer som räknas när man

skall fastställa om ett fåmansföretag föreligger eller inte. Juridiska

personers ägande räknas således inte med här. En annan sak är om ett

bulvanförhållande skapats.

Vad gäller indirekt ägande genom juridisk person synes rättsläget

något oklart. Någon inskränkning till enbart vissa juridiska personer,

exempelvis fåmansföretag, görs inte i lagtexten. Den ger således i och för

sig stöd för att ägande kan ske via alla slags juridiska personer, såväl

sven-ska som utländska, t.ex. dödsbon, handelsbolag, börsnoterade bolag

m.fl. Vissa inskränkningar torde dock föreligga i praktiken exempelvis

vad gäller ideella föreningar och stiftelser. En ideell förening är att anse

som juridisk person när den antagit stadgar och utsett styrelse. Man kan

dock knappast tala om att en ideell förenings förmögenhet, exempelvis

aktieinnehav, indirekt ägs av dess medlemmar. En stiftelse betraktas

likaså som en juridisk person om den uppfyller stiftelselagens

(1994:1220) föreskrifter. En stiftelse saknar ägare (självägande institut).

Det ligger således i en stiftelses natur att ett indirekt ägande inte kan

komma i fråga (jfr RÅ 1976 ref. 75). En annan sak är att en ideell

förening eller stiftelse kan fungera som bulvan för den verkliga ägaren.

Är så fallet torde, vid prövningen av om ett företag ägs av ett fåtal

personer, de av bulvanen ägda aktierna anses innehavda av huvudmannen

(jfr prop. 1989/90:110 s. 678).

RSV utesluter i sin rekommendation (RSV S 1999:21) inte någon

grupp av juridiska personer i fråga om indirekt ägande. I Handledning för

beskattning av inkomst och förmögenhet m.m. vid 1999 års taxering, del

2, s. 1163, konstaterar RSV emellertid under det avsnitt som gäller

begreppet delägare, att något ägande via stiftelse inte kan förekomma.

Uttrycket "äger eller på därmed jämförligt sätt innehar" syftar bl.a. på

de fall som avses i 3 kap. 15 § aktiebolagslagen. I sådana fall kan rösträtt

föreligga för den som genom testamente erhållit nyttjanderätten till eller

rätten till avkomst av aktier om han eller hon genom bestämmelse i te-

stamentet erhållit rätt att företräda aktierna och, beträffande

avkomsträttshavaren, att aktierna till tryggande av hans avkomsträtt skall

sättas under särskild vård (jfr prop. 1989/90:110 s. 678).

RSV rekommenderar (RSV S 1999:21 s. 4) att innehav av

interimsbevis bör jämställas med ägande om interimsbeviset är bärare av

samma rättigheter som en aktie samt att man - beroende på

omständigheterna i det enskilda fallet - med ägande bör jämställa rätt till

förvärv av aktier i bolaget, t.ex. genom optionsrätt eller konvertibla

skuldebrev. Inte någon av frågorna synes ha prövats i praxis.

Stoppreglerna innehåller begreppet delägare på flera ställen i punkt 14

av anvisningarna till 32 § KL. Lagstiftningen innehåller emellertid inte

någon uttrycklig definition av begreppet delägare.

Begreppet delägare synes inte ha samma innebörd vid tillämpning av

fåmansföretagslagstiftningen som vid definitionen av begreppet

fåmansföretag. Åtskillnad måste således göras mellan det fallet att fråga

är om ett fåmansföretag föreligger eller inte och det fallet att saken gäller

om en ägare/delägare skall träffas av en viss stoppregel.

RSV är inne på denna fråga i sin rekommendation (RSV S 1999:21)

under avsnittet 2.4. och anför bl.a. följande.

 Juridisk person, vars vinst i princip dubbelbeskattas, bör vid

tillämpningen av fåmansföretagslagstiftningen inte anses som delägare

i fåmansföretag eller fåmansägt handelsbolag. Vid bedömningen av om

fysisk person eller dödsbo skall anses som delägare i ett sådant företag

jämställs indirekt ägande genom förmedling av juridisk person med

direkt ägande. Härvid bör endast ägande genom förmedling av annat

fåmansföretag eller fåmansägt handelsbolag beaktas och inte

exempelvis ägande genom börsnoterat bolag eller annat bolag som inte

är att anse som fåmansföretag eller fåmansägt handelsbolag. När det

gäller indirekt ägande genom förmedling av utländsk juridisk person

bör detta jämställas med direkt ägande om den utländska juridiska

personen skulle varit att anse som ett fåmansföretag om den varit en

svensk juridisk person.

Indirekt ägande, dvs. ägande genom förmedling av en juridisk person,

har således betydelse främst vid prövningen av om ett företag utgör ett

fåmansföretag eller inte. Den omständigheten att ett moderbolag är

delägare i ett dotterbolag - och därmed formellt omfattas av flera

stoppregler - torde däremot inte kunna åberopas för en tillämpning av

stoppreglerna på transaktioner inom koncernen. Något hinder mot att

tillämpa stoppreglerna på transaktioner mellan exempelvis den fysiske

ägaren av ett moderbolag och ett dotterbolag till moderbolaget torde

enligt regeringens uppfattning inte föreligga (för en annan uppfattning se

Mats Tjernberg: Fåmansaktiebolag , 1999, s. 144 med hänvisningar i

not 131).

Skälen för regeringens förslag: Definitionen av ägare i punkt 14 elfte

stycket av anvisningarna till 32 § KL är som framgår av ordalydelsen

avsedd att användas för att konstatera om ett fåmansföretag eller ett

fåmansägt handelsbolag föreligger eller inte. När begreppet delägare

används i de nuvarande stoppreglerna har det i praktiken inte samma

innebörd som begreppet ägare i definitionen. Lagrådet har berört frågan i

sitt yttrande över regeringens lagrådsremiss om förslag till

inkomstskattelag (prop. 1999/2000:2, del 3, s. 487) och särskilt pekat på

att när begreppet delägare används i reglerna om transaktioner mellan

delägare och fåmansföretag avses inte samtliga rättssubjekt som äger del

i ett fåmansföretag.

Den åtskillnad som föreligger mellan begreppen ägare och delägare

överensstämmer inte med vad som gäller enligt allmänt språkbruk.

Definitionen av begreppet bör således enligt regeringens mening i princip

omfatta såväl delägare som ägare. En annan sak är att reglerna

om fåmansföretag inte bör träffa samtliga ägare/delägare. En juridisk

person som äger del i ett fåmansföretag bör i princip inte träffas av några

särregler. Detta hindrar givetvis inte att indirekt ägande skall beaktas vid

prövningen av om ett företag utgör ett fåmansföretag eller inte. Om ett

aktiebolag vars aktier ägs av en enda fysisk person i sin tur har ett

dotterbolag blir alltså såväl moderbolaget som dotterbolaget att anse som

fåmansföretag. Detsamma gäller innehav genom exempelvis

handelsbolag, ekonomiska föreningar och dödsbon.

Eftersom begreppet delägare används på fler ställen i

skattelagstiftningen än begreppet ägare såvitt gäller särskilda regler för

fåmansägda företag ändras definitionen till att avse det förstnämnda

begreppet. Dessutom bör det markeras att definitionen gäller generellt

och inte enbart i definitionerna av fåmansföretag och fåmansägda

handelsbolag.

Vad regeringen anfört föranleder en mindre justering i punkt 14 av

anvisningarna till 32 § KL.

5.5 Begreppen marknadsvärde, marknadspris,

marknadsmässig

Regeringens bedömning: Reglerna om värdering av förmåner i annat

än pengar bör inte ändras i detta sammanhang.

Utredningens förslag: Huvudregeln kvarstår att förmåner i pengar

skall värderas till marknadsvärdet, definierat som det pris den

skattskyldige fått betala om han eller hon själv skaffat sig just den

speciella förmånen. Inköpsperspektivet markeras i lagtexten. Finns

särskilda skäl får värdering ske till lägre belopp i sådana fall då den

skattskyldige inte kunnat påverka förmånens utformning. Lägsta

förmånsvärde är dock vad den skattskyldige skulle ha fått om han eller

hon sålt förmånen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget.

Kammarrätten i Göteborg anser att förutsättningarna för att åstadkomma

likformiga och rättvisa taxeringar ökar med de föreslagna ändringarna.

Sveriges advokatsamfund anser att utredningens förslag är bra eftersom

det i flera hänseenden innebär en precisering. Det bör dock enligt

samfundet ytterligare utredas om inte bestämmelsen kan kompletteras

med regler angående den bevisning som erfordras. Begreppet

marknadsvärde är ett av de mest svårtolkade i den nuvarande

skattelagstiftningen. Begreppet är abstrakt, vartill skall läggas

svårigheterna att utreda marknadsvärdet vid en transaktion som ligger

långt tillbaka i tiden i förhållande till tidpunkten för beskattningsbeslutet.

Bevisfrågorna har en framträdande position. Det är därför motiverat med

en lagtext som på ett tydligt sätt utöver definitionen av begreppet anger

kraven på den utredning som erfordras för att fastställa marknadsvärdet.

Med hänsyn till behovet av förutsebarhet bör utgångspunkten vara att det

inte ställs alltför stora krav på utredningen. Beträffande transaktioner där

värdet inte omedelbart kan fastställas genom enkelt iakttagbara

omständigheter (såsom priset på en ny bil eller aktier som är noterade)

bör det vara tillräckligt att det görs sannolikt att det bestämda priset eller

värdet motsvaras av marknadsvärdet för den skattskyldige. Samfundet

medger att en sådan lagregel, som skall kunna tillämpas på ett stort antal

olika transaktioner, inte är helt enkel att formulera och föreslår därför att

frågan görs till föremål för ytterligare utredningsarbete. RSV tillstyrker

att uttrycket marknadsvärde preciseras på sätt utredningen föreslagit,

men avstyrker införandet av särskild reglering som medför att den strikta

marknadsvärderingen i vissa fall inte skall tillämpas.

Skälen för regeringens bedömning: Stoppregelutredningen har

föreslagit att marknadsvärde i 42 § KL skall definieras som det pris den

skattskyldige hade fått betala om han eller hon själv skaffat sig just den

speciella förmånen. Vidare har utredningen föreslagit en ny regel av

innebörden att finns det särskilda skäl får värdering ske till lägre belopp i

sådana fall då den skattskyldige inte kunnat påverka förmånens

utformning. Lägsta förmånsvärde är dock vad den skattskyldige skulle ha

fått om han eller hon sålt förmånen.

Enligt regeringens mening är det inte lämpligt att i det här

lagstiftningsärendet ändra bestämmelser som har räckvidd för i princip

hela området för förmånsbeskattning. Regeringen anser därför att

reglerna om värdering av förmåner inte bör ändras i detta sammanhang.

6 Bestämmelser för fåmansföretag

6.1 Företaget anskaffar egendom för företagsledarens

privata bruk

Regeringens förslag: Stoppregeln som hindrar fåmansföretag att

skaffa egendom för företagsledarens eller denne närstående persons

privata bruk avskaffas liksom det korresponderande avdragsförbudet

för fåmansföretaget. Beskattning skall i stället ske enligt de allmänna

reglerna om förmånsbeskattning.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förutom att

de föreslagna reglerna om marknadsvärde (se avsnitt 5.5) skall tillämpas

vid förmånsvärderingen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig i frågan

tillstyrker utredningens förslag. Några har dock synpunkter på och frågor

kring hur de allmänna reglerna skall tillämpas. RRV tillstyrker förslaget

med viss tvekan. Ett slopande av regeln förutsätter att skattemyndigheten

med framgång kan hävda de allmänna reglerna. Verket anser att en

översyn av dessa kan vara påkallad, särskilt om risken för undervärdering

av förmåner är betydande också i företag med andra strukturer.

Skogsstyrelsen är i grunden tveksam till att regeln upphävs men

tillstyrker ändå förslaget, eftersom regeln inte gäller för enskild

näringsverksamhet. NUTEK menar att ett slopande av stoppregeln måste

leda till en förändring av de allmänna reglerna för att motverka missbruk.

RSV avstyrker förslaget och ifrågasätter om inte regeln i stället borde

skärpas och även omfatta egendom som annan delägare eller denne

närstående erhåller för privat nyttjande och täcka också tillhandahållande

av olika slag av tjänster eller leasad egendom. Om stoppregeln upphävs

och ersätts med beskattning enligt allmänna regler kan fåmansföretag

befaras i ökad omfattning anskaffa egendom avsedd enbart för

företagsledarens och dennes närståendes privata bruk. En sådan risk för

sammanblandning av företagets verksamhet och ägarens privata

levnadskostnader föreligger inte i andra företag där företag, ägare och

anställda agerar utifrån sina egna, ofta motstående intressen.

RSV framhåller att det finns ett uppenbart samband mellan stoppregeln

och reglerna om förbjudna lån. Den analys som lett utredningen fram till

att låneförbudet skall kvarstå borde rimligen ha medfört att även

stoppregeln finns kvar. Om regeln slopas kan i vissa situationer

beskattningskonsekvenserna bli förmånligare för fåmansföretag än för

enskilda näringsidkare, bl.a. mot bakgrund av reglerna om negativ

räntefördelning. Ett borttagande av stoppregeln kan antas leda till både

kostsamma och tidskrävande utredningar om fastställande av

förmånsvärden och kan antas leda till olika bedömningar av olika

skattemyndigheter av förmånsvärdet av likartad egendom. Företag saknar

avdragsrätt för ingående mervärdesskatt för förvärv som görs för privat

nyttjande. Om stoppreglerna behålls kommer kostnaden att behandlas

lika i såväl inkomst- som mervärdesskattehänseende.

Handelshögskolan vid Göteborgs universitet anser att stoppregeln bör

behållas eftersom den utgör ett komplement till bestämmelserna om

beskattning av förbjudna lån och även kan antas motverka

tillämpningsproblem vid förmånsvärdering. Även Civilekonomerna pekar

på att regeln behövs som ett komplement till låneförbudet. LO anser att

utredningen bortser från att syftet med stopplagstiftningen inte är att

åstadkomma en skatterättsligt korrekt beskattning utan att göra

konsekvenserna av vissa förmåner så oförmånliga att de berörda parterna

helt avstår från att göra dem.

Bakgrunden till regeringens förslag: I punkt 14 första stycket av

anvisningarna till 32 § KL finns en regel som tar sikte på det fallet att ett

fåmansföretag anskaffar egendom för företagsledarens privata bruk.

Regeln har följande lydelse. Anskaffar ett fåmansföretag från annan än

delägare eller delägare närstående person egendom, som uteslutande eller

så gott som uteslutande är avsedd för privat bruk för företagsledare i

företaget eller företagsledare närstående person, skall ett belopp

motsvarande anskaffningskostnaden för egendomen tas upp som intäkt

av tjänst hos företagsledaren. Vad nu sagts gäller inte anskaffning av bil

som föranleder beskattning av bilförmån.

Enligt 32 § 1 mom. första stycket i KL beskattas sådana förmåner och

ersättningar m.m. som anges i punkterna 14 och 15 av anvisningarna till

32 § KL som inkomst av tjänst i en särskild intäktspost. Denna

intäktspost är inte pensionsgrundande. I gengäld utgår inte några

socialavgifter eller i förekommande fall särskild löneskatt för företaget.

För företagsledaren ger inkomsten inte rätt till grundavdrag (48 § 2 mom.

fjärde stycket KL). Regeln i punkt 14 första stycket av anvisningarna till

32 § KL kompletteras genom ett avdragsförbud för företaget (2 § 13

mom. första stycket SIL).

Regeln om fåmansföretags förvärv av egendom avsedd för

företagsledarens privata bruk tillkom genom 1976 års lagstiftning men

omfattade då endast lös egendom, vilket inkluderade olika immateriella

rättigheter som t.ex. bostadsrätter. Fr.o.m. 1992 års taxering ändrades

regeln till att omfatta även fast egendom (prop. 1990/91:54, bet.

1990:91:SkU10, SFS 1990:1421). I propositionen (s. 282) konstaterades

att det nya skattesy-stemet byggde på en likabehandling av bostadsrätter

och villor. Det dittills gällande undantaget för fastigheter ansågs därför

mindre tillfredsställande.

Företagsskatteberedningen hade i sitt betänkande (SOU 1975:54)

föreslagit att om bolaget anskaffade lös egendom som uteslutande var

avsedd för delägares privata bruk så skulle delägaren beskattas för ett

belopp motsvarande anskaffningskostnaden i inkomstslaget tjänst eller

kapital. För bolagets del hade beredningen föreslagit att

anskaffningskostnaden inte skulle föranleda någon avdragsrätt, såvida det

inte var fråga om en personbil.

Departementschefen (prop. 1975/76:79 s. 86 f.) ansåg det nödvändigt

att särskilt reglera att ett fåmansföretag inte skulle ha rätt till avdrag för

kostnader för inventarier, som anskaffats uteslutande eller så gott som

uteslutande för företagsledarens eller honom närstående persons privata

bruk. Att företaget inte hade avdragsrätt för kostnaden för egendom som

anskaffats för i företaget ej verksamma delägares privata bruk följde

enligt departementschefen av de allmänna bestämmelserna i 20 § KL och

krävde därför ingen särskild lagregel. Enligt departementschefen var

emellertid inte företagets uteblivna avdragsrätt tillräcklig för att förhindra

att företaget anskaffade inventarier för företagsledaren eller honom

närstående personers privata bruk. Med beaktande bl.a. av att

anskaffningar av detta slag står i direkt strid mot aktiebolagslagsrättens

grundläggande principer ansåg departementschefen att det var rimligt att

generellt beskatta företagsledaren för ett belopp motsvarande

anskaffningskostnaden för egendomen. Beskattning skulle ske i

inkomstslaget tillfällig förvärvsverksamhet. Departementschefen ansåg

med hänsyn till angelägenheten att förhindra transaktioner av aktuellt

slag inte att någon invändning skulle kunna riktas mot den

dubbelbeskattningseffekt som skulle bli följden av den nya

lagstiftningen.

Varje slag av tillhandahållande av tjänster faller utanför stoppregelns

tillämpning. Den är inte heller tillämplig om egendomen anskaffats för

någon som inte är företagsledare eller närstående. Beskattningen sker då

enligt allmänna regler. Är personen i fråga verksam i företaget beskattas

förmånen normalt som intäkt av tjänst och i andra fall som utdelning. För

företaget föreligger i det förra fallet avdragsrätt vid inkomsttaxeringen

samt skyldighet att erlägga arbetsgivaravgifter. Av ordalydelsen följer

vidare att egendomen skall ha anskaffats från personer utanför

delägarkretsen. Om egendomen anskaffats från en delägare är således

inte denna stoppregel tillämplig.

Företagsledaren skall beskattas om egendomen anskaffats för hans eget

eller hans närståendes privata bruk. Eftersom närståendebegreppet har en

relativt vid utformning kan företagsledaren beskattas även om

egendomen är avsedd för så relativt avlägsna släktingar som vuxna

syskonbarn.

Av RÅ 1990 ref. 104 framgår att uttrycket lös egendom för privat

bruk inte enbart gäller egendom som kan användas på ett mera fysiskt

sätt, utan över huvud taget innefattar lös egendom som är anskaffad i

företagsledarens intresse eller för att tillgodose hans behov (i rättsfallet

en bostadsrätt). Trots att stoppregeln numera även omfattar fast egendom

torde rättsfallet ändå ha ett principiellt intresse såvitt avser tolkningen av

begreppet för privat bruk .

Stoppregeln har inte ansetts tillämplig när ett fåmansägt handelsbolag,

som till 100 procent ägdes av två aktiebolag, anskaffade egendom för

företagsledarens privata bruk (RÅ 1993 not. 372). Regeringsrätten

hänvisade till att bestämmelsen inte uttryckligen omfattade fåmansägda

handelsbolag och att reglerna för fåmansägda handelsbolag blivit

uttömmande behandlade under lagstiftningsarbetet. Slutsatsen att

stoppreglerna inte kan tillämpas utöver ordalydelsen står också i

överensstämmelse med RÅ 1987 ref. 51 och RÅ 1988 ref. 85.

I förarbetena (prop.1989/90:110 s. 598) sägs att stoppregeln inte bör

tillämpas på tillgångar som utgör omsättningstillgångar i företaget. I

detta fall anses vanliga uttagsbeskattningsregler böra gälla. Vilken

räckvidd detta uttalande har är inte klart. Uttalandet täcks i och för sig

inte av lagtexten, men det kan sägas ligga i sakens natur att tillgångar

som anskaffats för privat bruk inte kan vara lager i företaget.

Bilar undantogs genom 1990 års skattereform från egendom som

träffas av stoppregeln i punkt 14 första stycket. I konsekvens med detta

har företaget avdragsrätt för bilkostnaderna.

Eftersom egendomen skall vara anskaffad anses egendom som leasas

allmänt sett inte omfattad av stoppregeln. Företagsledaren skall i de fall

egendom leasas för hans privata bruk förmånsbeskattas i inkomstslaget

tjänst för värdet av förmånen att få utnyttja egendomen. Resonemanget

förutsätter att det verkligen är fråga om en leasingtransaktion och inte om

ett förtäckt köp.

För beskattning krävs enligt regeln att egendomen skall vara anskaffad

uteslutande eller så gott som uteslutande för privat bruk. Innebörden av

detta har inte närmare definierats i lagtexten. I prop. 1975/76:79 s. 87

anförs följande. "Det är givet att det inte går att dra någon skarp gräns

mellan egendom, som är eller kan antas bli till nytta för ett företags

verksamhet, och annan egendom. I fråga om egendom som inte har direkt

samband med förvärvsverksamheten bör - i synnerhet om egendomen

normalt sett räknas till personligt lösöre - taxeringsmyndigheterna inta

en restriktiv hållning. En personbil bör t.ex. inte anses vara till nytta för

företagets verksamhet endast av den anledningen att viss användning

förekommer i verksamheten."

Vid bedömningen får således hänsyn tas till om egendomen har

samband med verksamheten eller om den är utpräglat personlig. I

rättspraxis har uttrycket prövats i en hel del fall (bl.a. RÅ 1989 ref. 10

och RÅ 1990 ref. 104). Det är i princip omöjligt att ur rättsfallen utläsa

hur stor privat användning som krävs för att egendomen skall anses

anskaffad uteslutande eller så gott som uteslutande för privat bruk.

Domskälen är alltför präglade av de enskilda fallens särart för att detta

skall vara möjligt. I litteraturen har ansetts att det privata användandet

förmodligen bör ligga på minst ca 90 procent (Mats[REDACTED_EFTERNAMN],

Beskattning av fåmansföretag, fjärde upplagan, 1998, s. 107, se även

SOU 1989:2 s. 134).

RSV har i en rekommendation, RSV S 1999:21 s. 18, angivit att det

värde företagsledaren beskattas för i förekommande fall skall inkludera

mervärdesskatt. Vidare har angivits att även om företagsledaren

beskattats för egendomens anskaffningskostnad skall han därutöver

beskattas för förmånen av eget eller närståendes nyttjande av egendomen.

Beträffande värdet av privat nyttjande av egendomen skall detta enligt

rekommendationen principiellt bestämmas till marknadsvärdet. Ett lägre

värde motsvarande företagets direkta kostnader exklusive

anskaffningskostnaden bör emellertid godtas om den skattskyldige visar

dessa.

I rättsfallet RÅ 1985 1:81 fann Regeringsrätten att någon beskattning

av företagsledaren inte skulle ske när ett fåmansföretag anskaffat en ny

bil för företagsledarens privata bruk. Företaget hade inte erlagt någon

annan likvid för den nya bilen än en utbytesbil som redan beskattats hos

företagsledaren när denna införskaffades. Regeringsrätten anförde att

företaget inte haft någon kostnad för anskaffningen av den nya bilen

utöver vad företagsledaren redan blivit beskattad för.

Det kan förekomma att en företagsledare, som beskattats med stöd av

stoppregeln, förvärvar egendomen i fråga från fåmansföretaget

till underpris eller utan vederlag. I en sådan situation skall någon

ytterligare beskattning inte äga rum (se punkt 14 fjärde stycket sista

meningen av anvisningarna till 32 § KL, jfr avsnitt 6.3).

Enligt den allmänna regeln i 20 § KL föreligger rätt till avdrag i varje

särskild förvärvskälla för alla kostnader för intäkternas förvärvande eller

bibehållande. I 23 § KL med tillhörande anvisningar regleras under vilka

förutsättningar avdrag får göras i inkomstslaget näringsverksamhet. Den i

20 § KL fastlagda huvudprincipen är att avdrag i en förvärvskälla endast

medges för sådant som är en nödvändig omkostnad för intäkternas

förvärvande eller bibehållande. Utgifter avseende förvärv av egendom

eller tjänster som saknar anknytning till den näringsverksamhet som ett

företag bedriver är alltså normalt inte avdragsgilla. Med detta synsätt kan

hävdas att ett fåmansföretag inte borde få avdrag för utgifter avseende

egendom som i första hand är avsedd för företagsledarens eller dennes

närståendes privata bruk. Är företagsledaren eller den närstående anställd

i företaget skulle emellertid - om stoppregeln inte fanns - företagets

förvärv av egendomen kunna betraktas som en löneförmån. Gränsen

mellan avdragsgilla löneförmåner och dispositioner av annat slag,

exempelvis utdelning, är dock ofta i praktiken svårbestämd.

Enligt 32 § 1 mom. första stycket a) KL skall en förmån som utgått till

en anställd för tjänsten i form av pengar, bostad eller annat, tas upp av

denne som intäkt av tjänst. Arbetsgivaren får avdrag för beloppet och

skall också betala socialavgifter. Enligt de allmänna reglerna beskattas

den anställde som inkomst av tjänst även när förmånen utgår till en

närstående till den anställde (RÅ 1962 ref. 46, RÅ 1989 ref. 57 och RÅ

1996 ref. 16). Förmånen har då ansetts först tillfalla den anställde och

därefter bli vidarebefordrad till den närstående. Det är således ett slags

genomsynsresonemang som ligger till grund för beskattningen i dessa

fall. Ett liknande resonemang fördes i RÅ 1991 ref. 27 där en person A

och hans hustru gemensamt ägde en fastighet, vilken A:s arbetsgivare

förvärvade till överpris. Den del av köpeskillingen som översteg

marknadsvärdet ansågs utgöra skattepliktig förmån för A. Detta gällde

även den del av beloppet som tillkom hustrun i hennes egenskap av

hälftenägare i fastigheten.

Värdet av skattepliktiga förmåner beräknas i huvudsak enligt

bestämmelserna i 42 § KL med därtill hörande anvisningar. Värdet av

förmån av räntefritt lån eller lån där räntan understiger marknadsräntan

beräknas enligt punkt 10 tredje femte styckena av anvisningarna till 32 §

KL.

Av 42 § KL framgår att skattepliktiga förmåner i huvudsak skall

värderas till marknadsvärdet, vilket enligt punkt 1 andra stycket av anvis-

ningarna anges vara det pris som man normalt får betala på orten för

varan eller tjänsten. Vad gäller annan bostadsförmån än semesterbostad

beräknas värdet i första hand med ledning av gällande hyrespris i orten

eller, om tillfälle till sådan jämförelse saknas, efter annan lämplig grund.

För förmån av fri kost eller bil och vissa reseförmåner finns relativt

utförliga bestämmelser i anvisningarna till 42 § KL.

Genom en lagändring, som trätt i kraft den 1 januari 1998 (prop.

1996/97:173, bet. 1997/98:SkU 4, SFS 1997:770) har reglerna om

värdering av bostadsförmån förtydligats. Av lagtexten framgår att förmån

av fritt eller delvis fritt garage inte ingår i begreppet bostadsförmån

(punkt 3 första stycket av anvisningarna till 32 § KL). I propositionen (s.

41) har uttalats att värderingsmetoderna lämpligen bör anges av RSV i

rekommendationer och att det därför bör ankomma på RSV att utfärda

sådana över vilka faktorer som bör beaktas och hur dessa skall påverka

värdet av bostadsförmån. Härvid har RSV framhållit att det är viktigt att

inte bostadsförmåner regelmässigt undervärderas eftersom detta i fråga

om fåmansföretag skulle kunna medföra att bostäder säljs till det egna

företaget. Några särskilda regler för fåmansföretag i fråga om värdering

av bostadsförmån har inte föreslagits. I den delen har hänvisats till att

detta får bedömas inom ramen för Stoppregelutredningen. I samma

lagstiftningsärende föreskrevs även att förmån att för privat bruk få

använda datorutrustning som arbetsgivaren tillhandahåller skall undantas

från beskattning om förmånen väsentligen riktar sig till hela den

stadigvarande personalen (32 § 3 c mom. andra stycket KL). Även i den

delen har frågan om några särskilda regler behövs i fåmansföretag

skjutits till utredningen.

Om mottagaren av förmånen har betalat för denna, skall förmånsvärdet

sättas ned med ersättningens belopp. Detta framgår av punkt 4 första

stycket av anvisningarna till 42 § KL samt, såvitt avser beräkningen av

skatteavdrag, av 8 kap. 14 § skattebetalningslagen (1997:483), SBL. För

att en anställd skall anses ha betalat för en skattepliktig förmån krävs att

betalningen skett av nettolönen. En sänkning av bruttolönen innebär inte

att någon betalning anses ha skett.

Underlaget för beräkning av socialavgifter skall bestämmas enligt 2

kap. 3 § lagen (1981:691) om socialavgifter, SAL. Skattepliktiga

förmåner skall enligt 9 kap. 2 § SBL tas upp till ett värde som bestäms i

enlighet med 8 kap. 14, 15, och 17 §§ SBL.

I ABL finns ett flertal regler som har till syfte att förhindra att

otillbörliga avtal upprättas mellan bolaget och dess aktieägare. Styrelsen

eller annan ställföreträdare för bolaget får enligt 8 kap. 34 § ABL inte

företa rättshandling eller annan åtgärd som är ägnad att bereda otillbörlig

fördel åt aktieägare eller annan och till nackdel för bolaget eller annan

aktieägare. Har t.ex. avtal träffats varigenom bolaget till överpris köper

egendom av aktieägaren kan skadeståndsansvar ifrågakomma för denne,

styrelseledamot eller verkställande direktör (15 kap. 1 och 3 §§ ABL).

Det ankommer på bolagets revisor att granska styrelsens och

verkställande direktörens förvaltning och vid behov i revisionsberättelsen

anmärka på rättshandlingar som kan föranleda ersättningsskyldighet (10

kap. 28 32 §§). Även revisorn kan bli skadeståndskyldig enligt 15 kap.

1 § ABL.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med stoppregeln i punkt 14

första stycket av anvisningarna till 32 § KL torde i första hand vara att

genom inkomstbeskattning få fåmansföretag att avstå från förvärv av

egendom som inte behövs i företagets verksamhet. Att skatteuttaget vid

tillämpning av stoppregeln kan bli större än vid tillämpning av de

allmänna reglerna framgår tydligast om anskaffningen avser dyrbara

tillgångar med lång livslängd, exempelvis fastigheter, fartyg eller konst.

Tillämpas stoppregeln beskattas företagsledaren för ett belopp

motsvarande hela anskaffningspriset medan en tillämpning av de

allmänna reglerna leder till beskattning bara av ett till dispositionsrätten

kopplat förmånsvärde. Merbeskattningen blir särskilt påtaglig om

fåmansföretaget efter kort tid överlåter egendomen till annan än

företagsledaren (jfr punkt 14 fjärde stycket sista meningen av

anvisningarna till 32 § KL).

Ett annat syfte med stoppregeln är att den skall komplettera

låneförbudet i ABL som i viss mån har ett skatterättsligt syfte (se avsnitt

6.7). Detta förbud kan kringgås om en företagsledare, som avsett att ta ett

förbjudet lån för att anskaffa viss egendom, i stället låter företaget

förvärva egendomen. Härvid må dock anmärkas att en tanke bakom

låneförbudet är att skydda företagets borgenärer mot risken för förluster

på grund av lättsinnig kreditgivning. Motsvarande förlustrisk föreligger

normalt inte i de fall som omfattas av stoppregeln eftersom företaget äger

den anskaffade egendomen.

Avser företagets anskaffning tillgångar av mindre värde och med

relativt kort livslängd exempelvis en TV-apparat eller ett handverktyg

blir skillnaden mellan en tillämpning av stoppregeln och de allmänna

reglerna mindre. Oavsett vilket regelsystem som tillämpas torde ett

belopp motsvarande tillgångens inköpspris tas till beskattning hos den

som fått disponera tillgången. Är stoppregeln tillämplig vägras

fåmansföretaget avdrag på grund av anskaffningen men slipper till

skillnad från vad som allmänt gäller betala socialavgifter för förmånens

värde. Undantagsvis kan de allmänna reglerna därför leda till högre skatt.

Vad som nu anförts leder sammanfattningsvis till slutsatsen att

de motiv som ursprungligen låg till grund för införandet av stoppregeln

fortfarande till stor del är bärkraftiga. Det kan med andra ord åberopas

skäl för att det ska finnas skatteregler som avhåller enskilda personer från

att belasta ett företag med utgifter av privat karaktär. Sådan

sammanblandning mellan den privata sfären och företagets verksamhet

kan anses strida mot en grundläggande princip för näringsverksamhets

bedrivande. En sådan sammanblandning leder vidare erfarenhetsmässigt

till risk för skatteundandragande och praktiska problem av olika slag.

Stoppregeln kan också ses som ett komplement till det skatterättsliga

låneförbudet.

För ett avskaffande av stoppregeln talar till en början att en tillämpning

av regeln kan medföra klart otillfredsställande materiella effekter. En

beskattning med belopp motsvarande exempelvis inköpspriset för en

fastighet som används privat av företagsledaren ter sig ofta orimlig. Till

saken hör också att skatteeffekten kvarstår även om fåmansföretaget kort

efter förvärvet säljer "den privata" egendomen till företagsledaren eller

annan. Om egendomen överlåts till underpris blir visserligen inte

stoppregeln i fjärde stycket av anvisningarna till 32 § KL tillämplig. En

sådan överlåtelse kan dock komma i konflikt med aktiebolagsrättsliga

regler.

Vad nu sagts ger enligt regeringen vid handen att den materiella

utformningen av stoppregeln under alla förhållanden bör ändras. När

Stoppregelutredningen försökte utforma en modifierad stoppregel visade

det sig vara ytterst svårt att finna en naturlig gräns mellan de förvärv som

borde behandlas enligt de allmänna reglerna om förmånsbeskattning och

de förvärv som borde omfattas av stoppregeln. Arbetet mynnade ut i

slutsatsen att skillnaden i materiellt hänseende mellan en modifierad

stoppregel och de allmänna reglerna skulle vara förhållandevis liten.

Mot denna bakgrund och med tanke på det inledningsvis framhållna

intresset av att så långt som möjligt behandla olika grupper av

skattskyldiga på ett enhetligt sätt delar regeringen utredningens

uppfattning att den i punkt 14 första stycket av anvisningarna till 32 § KL

angivna stoppregeln kan undvaras. Regeringen föreslår således att de i

denna regel beskrivna förvärven skall behandlas enligt KL:s allmänna

regler för beskattning av förmåner som tillfaller ägare eller anställda i ett

företag. En följdändring blir att det särskilda avdragsförbudet för

företaget i 2 § 13 mom. SIL tas bort. Vidare kommer arbetsgivaravgifter

att tas ut av företaget på förmånens värde.

Regeringen är medveten om att ett slopande av stoppregeln kan fresta

företagsledare att utnyttja fåmansföretaget för anskaffning av privat

egendom. De invändningar mot ett slopande av regeln som framförts av

bl.a. RSV och Civilekonomerna måste tas på stort allvar. Regeringen är

dock av den uppfattningen att en korrekt beskattning kan ske vid en

tillämpning av allmänna regler för förmånsbeskattning. Vid värderingen

av förmånerna är utgångspunkten givetvis att marknadsvärdet skall styra.

När det gäller anskaffningar av dyrare egendom, t.ex. båtar och

fjällstugor bör det understrykas att det är dispositionsrätten som ligger till

grund för förmånsvärdet och inte det faktiska utnyttjandet, eftersom

fjällstugan/båten stått till den skattskyldiges förfogande under hela året

och således kunnat användas av honom när han ville. Regeringen utgår

ifrån att den förmånsvärdering som kommer att göras hos

skattemyndigheterna och domstolarna kommer att ta hänsyn till den

typen av förmåner och även i övrigt ha en realistisk anknytning.

Stoppregelutredningen föreslog också att marknadsvärdet skulle styra

förmånsvärderingen med den skillnaden att begreppet marknadsvärde i

utredningens förslag fått en delvis ny innebörd (se avsnitt 5.5). Rege-

ringen bedömer att det inte krävs några nya regler utan att de allmänna

grundsatserna dvs. att marknadsvärdet i princip avser det pris som

betalas på orten vid inköp av varorna i fråga är tillräckliga.

Regeringen ämnar att noga följa rättsutvecklingen på området. Skulle

det visa sig att de allmänna reglerna inte är tillräckliga för att motverka

missbruk och om alltför många domstolsprocesser skulle bli följden av

att regeln slopas avser regeringen att återkomma i frågan.

Stoppregelutredningen har inte funnit det nödvändigt med särregler för

fåmansföretag i fråga om värdering av bostadsförmån och förmån att för

privat bruk få använda av arbetsgivaren tillhandahållen datorutrustning.

Regeringen delar denna bedömning.

För att skatteundandragande genom att egendom av privat natur

förvärvas av ett företag skall kunna förhindras krävs givetvis att

förvärvet kommer till skattemyndighetens kännedom. Regeringen

återkommer till denna problematik i det följande (se avsnitt 6.14).

Regeringens förslag medför att stoppregeln i punkt 14 första stycket av

anvisningarna till 32 § KL samt det till denna regel kopplade

avdragsförbudet i 2 § 13 mom. SIL kan upphävas.

6.2 Införsäljning till överpris

Regeringens förslag: Stoppregeln avseende försäljning av egendom

till överpris till fåmansföretag avskaffas. Det korresponderande

avdragsförbudet i 2 § 13 mom. SIL upphör att gälla och 24 § 6 mom.

SIL justeras i enlighet med förslaget. Överprisförsäljningar beskattas

som inkomst av tjänst eller inkomst av kapital (utdelning eller

reavinst).

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens med

tillägget att en särskild värderingsregel för beräkning av överpriset

föreslås.

Remissinstanserna: Civilekonomerna anser att konsekvenserna av

förslaget är otillfredsställande belysta. Bl.a. framgår det inte av vem eller

hur beskattning skall ske vid transaktioner mellan bolaget och mer eller

mindre närstående. Det kommer att bli ett starkt ökat antal transaktioner

och åtskilliga värderingsproblem och tvister. Dessutom kommer det även

framdeles att vara dubbla regelsystem. Av dessa skäl avstyrker förbundet

förslaget. Även LO avstyrker förslaget. Övriga remissinstanser som yttrat

sig i frågan tillstyrker förslaget.

RSV tillstyrker förslaget under förutsättning att uppgiftsskyldigheten

regleras på ett godtagbart sätt. Vidare har verket vissa synpunkter på den

föreslagna regeln om värdering av överpriset, som innebär att det

avtalade priset skall jämföras med det pris som överlåtaren skulle ha fått

för egendomen om han sålt denna under marknadsmässiga villkor. En

försäljning på den allmänna andrahandsmarknaden anses normalt ske på

marknadsmässiga villkor men inte ens med dessa utgångspunkter är

marknadsmässigt pris något entydigt eller otvistigt. Det pris som kan

erhållas på den allmänna andrahandsmarknaden är inte med självklarhet

samma pris som den person eller det företag som på orten yrkesmässigt

handlar med begagnad egendom av det aktuella slaget kan vilja köpa in

egendomen för. Det kan enligt verket inte uteslutas att det pris som bör

godtas som marknadsmässigt kan ligga något högre. När en delägare i ett

fåmansföretag säljer in egendom till sitt företag bör det vid bedömningen

av marknadsmässigt värde beaktas att han och hans företag bör få ha

samma möjlighet som en enskild säljare och en enskild köpare i en

ordinär marknadssituation, dvs. att dela på i vart fall en del av den

marginal som annars den yrkesmässige handlaren skulle ha tillgodogjort

sig. Om i den kommande lagstiftningen med marknadsmässiga villkor

och inköpsperspektiv skall avses den prisnivå som råder inom den

etablerade yrkesmässiga handeln måste detta komma till klart uttryck i

lagstiftningsarbetet. Det faktum att överpriset skall beskattas som lön

eller reavinst beroende på omständigheterna innebär

tillämpningssvårigheter och är ägnat att föranleda diskussioner mellan

skattemyndigheterna och de skattskyldiga. I detta avseende är nuvarande

regler både mer lättillämpbara och mer förutsebara eftersom beskattning

sker i samma inkomstslag oavsett situationen.

Lantbrukarnas Riksförbund och Skogsägarnas Riksförbund anser att

det i lagstiftningsarbetet bör klargöras i vilka fall en närståendes

införsäljning till överpris inte leder till tjänstebeskattning, i vilken

utsträckning och på vad sätt en utdelningsbeskattning kan uppnås och i

vilka fall överpriset kan beskattas hos annan än den som säljer in

egendomen. Förbunden anser att den föreslagna särregeln om

fastställande av normalpriset i vissa fall kan leda till ett materiellt

felaktigt resultat, eftersom utredningen inte gjort något avsteg från

regeln. Detta betyder enligt förbunden att en skattskyldig som av misstag

förvärvat egendom privat kan drabbas av skatt om misstaget rättas till

genom att företaget övertar köpet.

Bakgrunden till regeringens förslag: I punkt 14 andra stycket av

anvisningarna till 32 § KL regleras hur beskattning skall ske vid

delägares och närståendes försäljning av egendom till företaget, s.k.

införsäljning. Även tredje stycket av anvisningspunkten behandlar

införsäljning av egendom, i denna punkt dock endast lös egendom som

kan antas vara onyttig för företaget. Regeln i andra stycket liksom

utköpsregeln i fjärde stycket samma anvisningspunkt (avsnitt 6.4)

betecknas också som "felprisreglerna" för att markera att det avtalade

priset antingen är högre eller lägre än egendomens marknadsvärde.

Felprisreglerna infördes genom 1976 års lagstiftning (SFS 1976:85)

och behandlades då gemensamt i ett stycke (35 § 1 a mom. tredje stycket

KL). Genom skattereformen kom felprisreglerna att delas upp i två olika

stycken, det ena gällande införsäljning till företaget och det andra

gällande utköp från företaget. Införsäljningsregeln delades därefter upp i

två stycken genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1994 i

samband med ändrade uppskovsregler vid försäljning av villor och

bostadsrätter (prop. 1993/94:45, bet. 1993/94:SkU11, SFS 1993:1470).

Av punkt 14 andra stycket av anvisningarna till 32 § KL (i dess

nuvarande lydelse) framgår att om delägare i fåmansföretag eller

delägare närstående person avyttrar egendom till företaget skall, om

priset är högre än egendomens marknadsvärde, det överskjutande

beloppet beskattas hos överlåtaren som intäkt av tjänst. Enligt 24 § 6

mom. första stycket SIL skall vid reavinstberäkningen vederlaget tas upp

som intäkt endast till den del det inte överstiger egendomens

marknadsvärde.

Det överskjutande beloppet hänförs - liksom tjänsteinkomst enligt

anvisningspunktens första stycke (se föregående avsnitt) - till sådan

inkomst av tjänst som anges i 32 § 1 mom. första stycket i KL. Som

redan nämnts gäller härvid bl.a. att några socialavgifter inte tas ut och att

inkomsten inte berättigar till grundavdrag.

Felprisregeln kompletteras med ett avdragsförbud för företaget enligt

2 § 13 mom. SIL för den del av anskaffningskostnaden för egendomen

som överstiger marknadspriset. Företaget får således inte tillgodogöra sig

avdrag direkt eller i form av värdeminskning för det belopp som

beskattas hos delägaren eller denne närstående som inkomst av tjänst.

Som ovan nämnts omfattar felprisregeln all slags egendom. Det

innebär exempelvis att en delägare (företagsledare), som säljer en bil för

överpris till företaget och därefter fortsätter att använda den privat på

samma sätt som tidigare, blir beskattad som inkomst av tjänst för

överpriset och samtidigt även för bilförmån.

Överlåtelsen skall göras av delägaren eller dennes närstående.

Huruvida delägaren måste vara en fysisk person anges inte uttryckligen i

lagtexten; att den närstående måste vara en fysisk person är däremot

klart. Som framhållits i avsnitt 5.4 talar det mesta dock för att

delägarbegreppet vid tillämpning av de materiella stoppreglerna är

begränsat till fysiska personer. Stoppreglerna utlöses med andra ord inte

av felprisöverlåtelser inom äkta eller oäkta koncerner (jfr RÅ 1992 ref.

56).

Till skillnad från det i anvisningspunktens första stycke behandlade

fallet sker beskattningen enligt andra stycket alltid hos den som överlåter

egendomen, således antingen hos delägaren eller den till delägaren

närstående personen. Förmånen av felprissättningen beskattas såsom

intäkt av tjänst. Detta ter sig naturligt om överlåtaren är verksam i

företaget men knappast om så inte är fallet.

Om överlåtaren i efterhand korrigerar ett förmånligt avtal mellan

honom och företaget genom att exempelvis till företaget betala skillnaden

mellan marknadspriset och det överenskomna priset, uppkommer frågan

om korrigeringen medför att stoppregeln inte blir tillämplig.

Departementschefen uttalade i prop. 1989/90:110 s. 599 att en

transaktion inte borde utlösa tillämpning av en stoppregel om felet

rättades inom sådan tid att rättelsen ansetts frivillig vid bedömningen av

om skattetillägg bort påföras. Däremot borde enligt departementschefen

ett villkor mellan parterna att avtalet var beroende av

taxeringsmyndigheternas godkännande inte beaktas. Transaktionen skulle

då bedömas som om den fullföljts.

Regeringsrätten har i två fall, RÅ 1989 ref. 10 I och II, prövat effekten

av olika avtalsvillkor. I det ena fallet (I) hade i köpeavtalet intagits en

bestämmelse om att avtalet var giltigt endast under förutsättning av att

transaktionen inte skulle föranleda tillämpning av den aktuella

stoppregeln. Regeringsrätten ansåg inte att denna klausul medförde att

stoppregeln inte var tillämplig. I det andra fallet (II) innehöll ett

köpeavtal en klausul som innebar att det av den beskattande myndigheten

åsatta värdet skulle gälla som köpeskilling om den avtalade

köpeskillingen underkändes. Överenskommelsen hade senare godkänts

av köparen genom en särskild förbindelse att erlägga

tilläggsköpeskilling. Regeringsrätten bortsåg från klausulen om

tilläggsköpeskilling och ansåg den aktuella stoppregeln tillämplig.

Om egendom överlåts till överpris från en fysisk person till ett företag

under sådana förhållanden att stoppregeln inte är tillämplig blir

beskattningskonsekvenserna beroende på omständigheterna i det enskilda

fallet. Är överlåtaren anställd i företaget blir han eller hon beskattad för

skillnaden mellan det avtalade priset och marknadspriset som för en

löneförmån. Den anställde torde också beskattas om egendomen överlåts

av någon som är närstående till honom (jfr RÅ 1989 ref. 57, RÅ 1991

ref. 27 och RÅ 1996 ref. 16). Är överlåtaren inte anställd eller närstående

till anställd men aktieägare i företaget beskattas skillnadsbeloppet som

utdelning enligt reglerna i 3 § 1 mom. SIL. Skall skillnadsbeloppet

beskattas som löneförmån är detta avdragsgillt samtidigt som företaget

får betala socialavgifter. I utdelningsfallet föreligger ingen avdragsrätt

och heller ingen skyldighet att erlägga socialavgifter. Före införandet av

1976 års regler torde praxis beträffande transaktioner mellan

fåmansföretag och dess delägare i form av köp och försäljning av

egendomen ha varit klar såtillvida att i den mån priset avvek från det

allmänna saluvärdet skulle skillnadsbeloppet beskattas hos delägaren

som utdelning alternativt lön (jfr SOU 1975:54 s. 114).

Vid reavinstberäkningen gäller enligt de allmänna reglerna i 24 § SIL

att som intäkt skall tas upp överenskommen köpeskilling och att avdrag

medges med omkostnadsbeloppet. Skall, till följd av konstaterat överpris,

viss del av köpeskillingen beskattas som inkomst av tjänst eller

utdelning, torde motsvarande belopp inte medräknas vid beräkningen av

reavinst och inte heller inräknas i eventuellt avskrivningsunderlag e.d.

hos köparen (jfr RÅ 1980 1:28 och RÅ 1991 ref. 27).

Skälen för regeringens förslag: Huvudsyftet med stoppregeln är att

hindra den skattskyldige från att ta ut medel från företaget till lägre skatt

än vid utbetalning av lön eller utdelning. Avsikten torde också ha varit att

motverka förekomsten av svårbedömbara transaktioner mellan ett

fåmansföretag och dess ägarkrets.

En tillämpning av stoppregeln leder inte till någon påtaglig skärpning

av skatteuttaget jämfört med om de allmänna reglerna tillämpats. Är

delägaren eller den närstående till delägaren anställd i fåmansföretaget

skall förmånen av överpriset enligt såväl stoppregeln som de allmänna

reglerna beskattas som inkomst av tjänst. Företagets slopade rätt till

avdrag för den utgivna förmånen kompenseras av att förmånen vid

tillämpning av stoppregeln inte föranleder uttag av socialavgifter. Om

den som överlåtit egendomen till överpris inte är anställd (eller anhörig

till anställd) hos fåmansföretaget kan det - även i avsaknad av ett

formellt utdelningsbeslut - vid tillämpning av de allmänna reglerna ofta

te sig naturligt att beskatta värdet av förmånen som utdelning. Skillnaden

i förhållande till stoppregeln består här främst i att skattesatsen för

utdelning normalt är lägre än skattesatsen för tjänsteinkomster.

Beskattning enligt 3:12-reglerna kan dock bli aktuell.

Slutsatsen av det anförda är att stoppregeln i anvisningspunktens andra

stycke saknar nämnvärd betydelse för skatteuttagets storlek och att

grunden för stoppregeln därmed har minskat avsevärt sedan införandet år

1976. Enligt regeringens mening torde överlåtelser till överpris inom

fåmansföretagssfären kunna hanteras med tillämpning av de allmänna

reglerna. Därmed undviks gränsdragningen mellan två parallella system

och även de något egendomliga effekter bl.a. den undantagslösa

tjänstebeskattningen av närstående som kan uppkomma vid tillämpning

av stoppregeln. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att regeln

upphävs. En förutsättning för regeringens ställningstagande är att

förmånen av ett överpris kan beräknas på ett ändamålsenligt sätt och att

reglerna om uppgiftsskyldighet till skattemyndigheterna har en lämplig

utformning.

Regeringen återkommer senare till hur olika transaktioner inom

fåmansföretagsområdet skall komma till skattemyndigheternas

kännedom (avsnitt 6.14). Vad gäller värdering av förmånen av att få

överlåta egendom till överpris kan först konstateras att den förmån som

en sådan överlåtelse representerar inte utgör en naturaförmån i egentlig

mening. Så länge vederlaget för den överlåtna egendomen bestäms i

pengar - från andra fall, dvs. bytesaffärer, kan i detta sammanhang

bortses - är det ju fråga om en kontantförmån. För att storleken av denna

förmån skall kunna fastställas krävs dock att det verkliga värdet på den

överlåtna egendomen är känt. Beskattningen skall träffa endast

skillnaden mellan avtalat pris och egendomens verkliga värde.

Vid reavinstberäkningen skall endast den del som inte överstiger

egendomens marknadsvärde tas upp som intäkt. Det bör komma till

uttryck i 24 § 6 mom. SIL att denna regel gäller allmänt.

Stoppregelutredningen har föreslagit att en särskild regel införs för

värdering av egendom som överlåtits till överpris. Utredningen anser att

utgångspunkten för denna värdering bör vara det pris som den

skattskyldige skulle ha erhållit för egendomen om han eller hon sålt

denna under marknadsmässiga villkor. Det avtalade priset bör därvid

jämföras med vad den skattskyldige skulle ha uppburit vid försäljning av

egendomen efter avdrag för försäljningskostnader om försäljningen skett

på den allmänna andrahandsmarknaden.

De allmänna principerna för förmånsvärdering innebär redan i dag att

den skattskyldige skall beskattas för mellanskillnaden mellan

egendomens marknadsvärde och det pris som faktiskt erhållits.

Regeringen har av ovan angivna skäl (se avsnitt 5.5) inte lagt fram något

förslag om definition av marknadsvärde. Med marknadsvärdet avses i

princip det pris som betalas på orten vid inköp av varorna i fråga (punkt 1

av anvis-ningarna till 42 § KL). Enligt praxis beräknas priset på samma

sätt oavsett om förmånen tillfaller en delägare i ett fåmansföretag eller en

person som saknar ägaranknytning till det företag som tillhandahållit

förmånen. Mot denna bakgrund finner regeringen inte att det föreligger

skäl att införa en särskild värderingsregel av förmåner som uppstår vid

införsäljning till överpris. De allmänna reglerna får anses tillräckliga.

Regeringens förslag medför upphävande av punkt 14 andra stycket av

anvisningarna till 32 § KL samt ändringar i 2 § 13 mom. och 24 § 6

mom. SIL.

6.3 Införsäljning av onyttig egendom

Regeringens förslag: Stoppregeln avseende överlåtelse av onyttig

egendom till ett fåmansföretag avskaffas liksom det korresponderande

avdragsförbudet.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens med

tillägget att den särskilda värderingsregeln vid inköp av egendom (se

avsnitt 6.2) skall tillämpas vid bedömningen av om överlåtelsen skett till

överpris.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens

förslag. Några har synpunkter på och frågor kring hur de allmänna

reglerna skall tillämpas om stoppregeln tas bort. RRV tillstyrker förslaget

med viss tvekan. RSV avstyrker förslaget. Enligt verkets mening beror

den kraftiga minskningen av dessa transaktioner i huvudsak på regelns

existens. Ett slopande av stoppregeln skulle dessutom sätta reglerna i

såväl KL som ABL om förbjudna lån helt ur spel.

Tillämpningssvårigheterna med regeln bör inte överdrivas. I allmänhet är

det inte svårt att avgöra om egendom är nyttig för företaget eller ej.

Svårigheterna måste dessutom vägas mot fördelarna med att hindra dessa

transaktioner. Ett slopande av regeln kommer sannolikt att leda till en

ökad införsäljning av onyttig egendom. Genom en införsäljning kan i

allmänhet medel skattefritt tas ut ur bolaget samtidigt som ägaren i

praktiken alltjämt kan eller har möjlighet att i framtiden nyttja

egendomen. Med anledning av de värderings- och bevissvårigheter som

kommer att uppkomma vad gäller såväl om privat nyttjande har skett

som värdet av sådant nyttjande kan man befara att den skattskyldige i

stor utsträckning själv kan komma att styra över vilket belopp han

eventuellt önskar att låta sig beskattas med. Beskattningen kommer att bli

olikformig jämfört med enskilda näringsidkare med hänsyn till reglerna

om räntefördelning. Vissa problem kan enligt RSV uppstå ur

aktiebolagsrättslig synvinkel. Förutom att det i ett rent

företagsekonomiskt perspektiv måste ifrågasättas om en stor del av

företagets egna kapital skall kunna bestå av verksamhetsfrämmande

tillgångar, kan konstateras att ABL innehåller klara spärrar för att nytt

aktie-kapital vid apportemission betalas genom för företaget onyttig

egendom. Genom ett tillägg i 2 kap. 9 a § ABL gäller denna spärr även

överlåtelse av egendom från delägaren i två år efter att emission har

skett. Det kan enligt verket antas att ett slopande av stoppregeln kan få

negativ inverkan på följsamheten av nämnda bestämmelser i ABL.

Möjligheten att stärka ett bolags egna kapital genom ovillkorade

aktieägartillskott är inte civilrättsligt reglerad. Vid tillskott genom

värdeöverföring av privat egendom kan spärreglerna i ABL komma att

kringgås. Det framstår enligt verket som tveksamt om förändringar i

skattelagstiftningen skall kunna få utgöra incitament till sådana

transaktioner. Avdragsmöjligheterna vid reavinstberäkningen kommer att

initiera en mängd överlåtelser av onyttig egendom. RSV anser det

angeläget att man ur skattemässig synpunkt förhindrar att

rörelsefrämmande egendom över huvud taget förs in i företaget. Den

omständigheten att egendomen i många fall kommer att disponeras av

delägaren i förening med att antalet införsäljningar kommer att öka

innebär så stora kontroll- och värderingsproblem att det för

skatteförvaltningen inte är försvarbart att avskaffa regeln.

Handelshögskolan vid Göteborgs universitet avstyrker förslaget eftersom

stoppregeln motverkar skattefri disposition av fåmansföretagets medel

genom införsäljning av främst lösöre som inte behövs för företaget och

även problem med värdering av förmåner. Även LO avstyrker förslaget.

Bakgrunden till regeringens förslag: En speciell form av s.k.

införsäljning från en delägare till företaget behandlas i punkt 14 tredje

stycket av anvisningarna till 32 § KL. Bestämmelsen tar sikte på lös

egendom som är onyttig för företaget och har följande lydelse. Avser

avyttringen sådan egendom som anges i 31 § nämnda lag (dvs. SIL) skall,

oavsett hur priset förhåller sig till marknadsvärdet, hela vederlaget, utan

avdrag för något omkostnadsbelopp, beskattas hos överlåtaren som intäkt

av tjänst, såvida inte egendomen är eller kan väntas bli till nytta för

företaget.

Regeln tillkom genom 1976 års lagstiftning och fanns då som en

specialregel i 35 § 4 mom. fjärde stycket KL för beräkning av

realisationsvinst i de fall då en delägare i ett fåmansföretag avyttrade

annan lös egendom än aktier m.m. till företaget. Genom 1990 års

skattereform fördes bestämmelsen ihop med övriga stoppregler och

placerades i det stycke som behandlade införsäljning till överpris.

Bestämmelserna delades av redaktionella skäl upp i två stycken genom

lagändring den 1 januari 1994 (SFS 1993:1470).

Vid tillämpning av stoppregeln i tredje stycket skall - i motsats till vad

som gäller vid överlåtelse av fast egendom och nyttig lös egendom till

överpris - inte någon del av vederlaget beskattas som inkomst av kapital

hos överlåtaren, vilket framgår av 24 § 6 mom. andra stycket SIL.

Fåmansföretaget har enligt 2 § 13 mom. första stycket SIL givetvis inte

rätt till avdrag för den anskaffade egendomen. I motsats till

överprisregeln omfattar avdragsförbudet i detta fall hela anskaffningen.

Förbudet tar i första hand sikte på beräkningen av inkomst av

näringsverksamhet. I vad mån avdrag för anskaffningen kan vägras även

vid beräkning av reavinst och reaförlust är enligt utredningen tveksamt.

Före 1990 års skattereform beskattades företag för reavinst och

reaförlust i inkomstslaget tillfällig förvärvsverksamhet. I punkt 3 av

anvisningarna till 29 § KL som avsåg inkomstslaget rörelse fanns en

bestämmelse som innebar att företaget inte fick göra avdrag för

anskaffning av inventarier som uteslutande eller så gott som uteslutande

var avsedda för företagsledares eller honom närstående persons privata

bruk. Det fanns däremot inte något som hindrade företaget att göra

avdrag för kostnaden i inkomstslaget tillfällig förvärvsverksamhet. Om

ett företag förvärvade egendom som inte är eller kan antas vara till nytta

för företaget ansågs det enligt den allmänna regeln i 20 § KL inte

föreligga någon rätt för företaget att göra avdrag för

anskaffningskostnaden. I inkomstslaget rörelse fanns dock inte någon

särskild avdragsbegränsande regel beträffande denna typ av

transaktioner. Delägaren reavinstbeskattades för hela köpeskillingen.

I samband med skattereformen fördes bestämmelsen om delägares

införsäljning av onyttig egendom ihop med de övriga stoppreglerna. En

särskild bestämmelse togs in i 2 § 13 mom. SIL som innebar att

fåmansföretaget inte hade rätt till avdrag för kostnad för anskaffande av

egendom, hyra eller annan ersättning för lokal eller nedskrivning av

lånefordran i de fall delägare beskattats enligt stoppreglerna. Till skillnad

från vad som gällde före skattereformen gällde avdragsförbudet således

inte bara anskaffningar av inventarier för företagsledarens och denne

närstående persons privata bruk. Efter skattereformen hänförs all inkomst

för juridiska personer till samma förvärvskälla och beskattas i

inkomstslaget näringsverksamhet. Vissa oklarheter angående räckvidden

av det avdragsförbud som finns i 2 § 13 mom. SIL diskuterades i

förarbetena. Det finns dock inte något som tyder på att avsikten var att

utsträcka detta till att omfatta sådana transaktioner som före

skattereformen hänfördes till inkomstslaget tillfällig förvärvsverksamhet.

Mycket talar därför för att ett fåmansföretag har rätt att göra avdrag för

anskaffning av sådan egendom som avses i punkt 14 tredje stycket av

anvisningarna till 32 § KL vid en reavinstberäkning.

Egendom som avses i 31 § SIL är enligt ordalydelsen "annan egendom

än sådan som avses i 25 30 §§" SIL. Nämnda paragrafer behandlar

fastigheter o.d. (25 §), bostadsrätter o.d. (26 §), aktier o.d. (27 §), andelar

i handelsbolag (28 §), fordringar o.d. (29 §) samt utländsk valuta och

fordran i utländsk valuta o.d. (30 §). Av detta följer att stoppregeln i

första hand omfattar personligt lösöre.

I likhet med vad som gäller enligt andra stycket är det vid tillämpning

av stoppregeln i tredje stycket överlåtaren, dvs. delägaren eller den

delägaren närstående, som skall beskattas.

Stoppreglerna i andra och tredje styckena kan inte tillämpas samtidigt.

Föredragande statsrådet anförde följande (prop. 1989/90:110 s. 598 f.):

 Den nuvarande regeln om beskattning vid felaktig prissättning vid

överlåtelse av egendom mellan fåmansföretag och delägare kolliderar

med bestämmelserna om både företagets förvärv av egendom för

företagsledarens privata bruk och delägares införsäljning av onyttig lös

egendom. I praxis (RÅ 1985 1:52) har bestämmelsen om felaktig

prissättning inte ansetts tillämplig när företagsledare vederlagsfritt

tagit ut egendom från företaget om företagets förvärv av samma

egendom medfört att företagsledaren beskattats för

anskaffningskostnaden. Jag delar FSK:s (1980 års

Företagsskattekommitté) uppfattning att denna praxis bör komma till

uttryck i lagtexten. Inte heller bör en delägares införsäljning av onyttig

lös egendom till överpris föranleda beskattning enligt bestämmelsen

om felaktig prissättning. Regeln att hela köpeskillingen skall tas upp

som skattepliktig intäkt får anses tillräcklig.

Tillämpas stoppregeln i tredje stycket skall vederlaget för egendomen

tas upp som inkomst av tjänst även om delägaren eller den närstående

inte är anställd i fåmansföretaget. En närstående till en minoritetsdelägare

som säljer en bil eller ett konstverk till företaget kan således - även om

försäljningen sker på marknadsmässiga villkor - tjänstebeskattas för

belopp motsvarande hela köpeskillingen såvida den överlåtna egendomen

bedöms vara onyttig för företaget. Bedöms egendomen kunna vara till

nytta kan endast reavinstbeskattning komma i fråga. Vilka faktorer som

är avgörande vid prövningen av om den förvärvade egendomen är eller

kan väntas bli till nytta för fåmansföretaget synes inte ha prövats i praxis.

Däremot framgår av rättsfallet RÅ 1993 not. 34 att en förutsättning för

stoppregelns tillämplighet är att avyttringen inte ingår som ett led i

överlåtarens näringsverksamhet.

Vid avyttring av lös egendom av typen personligt lösöre gäller enligt

24 § SIL att säljaren får avdrag för sin anskaffningkostnad. Enligt 31 §

andra stycket SIL får anskaffningsvärdet bestämmas till 25 procent av

ersättningen för egendomen efter avdrag för kostnaden för avyttringen.

Dessutom får avdrag göras med 50 000 kr från summan av vinster på

grund av avyttringar av denna typ av egendom under beskattningsåret.

Enligt femte stycket samma lagrum medges inte avdrag för förlust

avseende egendom som innehafts för privat bruk.

Om egendomen efter överlåtelsen skall nyttjas av säljaren skall

förmånen, om den kan hänföras till tjänst, av detta nyttjande beskattas

enligt 32 § 1 mom. KL. Detta gäller även när stoppregeln är tillämplig.

Om förmånen i stället är hänförlig till utdelning, vilket blir fallet om

varken delägaren eller närstående till denne är verksam i företaget, sker

beskattning i inkomstslaget kapital. Företaget kommer då fortlöpande att

uttagsbeskattas för att delägaren får disponera tillgången i fråga (punkt

1 a sjunde stycket av anvisningarna till 22 § KL).

Utgifter för egendom som varken är eller kan väntas bli till nytta för

företaget är enligt 20 § KL inte avdragsgilla. Avdragsförbudet omfattar

såväl utgiften för själva anskaffningen - omedelbart avdrag medges inte

och inte heller årliga värdeminskningsavdrag - som löpande utgifter för

drift och underhåll. Vad som händer om företaget avyttrar den onyttiga

egendomen är inte helt klart. Det mesta talar dock för att sådana

avyttringar behandlas enligt de allmänna bestämmelserna i 24 § SIL om

beräkning av reavinst eller reaförlust. De särskilda bestämmelserna i 31 §

SIL beträffande egendom som innehas för personligt bruk torde dock inte

vara tillämpliga på företag. Inom ramen för reavinstbeskattningen torde

således avdrag kunna medges för anskaffningskostnaden och eventuella

förbättringskostnader.

Skälen för regeringens förslag: Stoppregeln i punkt 14 tredje stycket

av anvisningarna till 32 § KL har flera syften. Ett önskemål är att

motverka att företag förvärvar egendom som de inte har någon egentlig

användning för. Regeln syftar vidare till att förhindra att delägare eller

närstående skattefritt disponerar företagets medel genom överlåtelse av

egendom som de fortfarande, låt vara indirekt, har kontroll över. I dessa

fall kan stoppregeln ses som ett komplement till det skatterättsliga

låneförbudet.

Det råder enligt regeringens mening inget tvivel om att nu angivna

motiv för stoppregeln alltjämt är värda att beaktas. Skäl kan emellertid

också anföras mot ett bibehållande av regeln. Vad som därvid först faller

i ögonen är regelns starka tröskeleffekt. Bedöms den överlåtna

egendomen vara onyttig för företaget skall delägaren eller den

närstående, oavsett om den överenskomna köpeskillingen varit

marknadsmässig eller inte, beskattas såsom inkomst av tjänst för ett

belopp motsvarande köpeskillingen. Anses egendomen däremot kunna

vara till nytta för företaget föranleder överlåtelsen inga andra

skattekonsekvenser än eventuell reavinstbeskattning.

Som framgått av bakgrunden till regeringens förslag uppträder i

princip samma tröskeleffekt vid tillämpning av allmänna regler. De

allmänna reglerna innebär således att skattemyndigheterna kan ingripa

mot införsäljning av onyttig egendom. Det torde nämligen enligt livets

regel kunna presumeras att egendomen även efter överlåtelsen står till

överlåtarens disposition. I sammanhanget kan anmärkas att stoppregeln i

vissa fall kan kringgås genom att förvärvet eventuellt efter ändring av

bolagsordningen (se 9 kap. 30 33 §§ ABL) görs förenligt med bolagets

verksamhetsföremål.

Vad nu sagts utgör skäl för att avskaffa eller i vart fall modifiera

stoppregeln i tredje stycket. Det förhållandet att stoppregeln i praktiken

torde ha åberopats i ytterst få fall kan också utgöra ett argument för

samma slutsats (i och för sig kan detta bero på regelns förekomst).

Anföras bör vidare att en överlåtelse av egendom från den privata sfären

till ett fåmansföretag typiskt sett medför att en framtida värdestegring på

egendomen träffas av högre skatt (dubbelbeskattning) än om någon

överlåtelse aldrig ägt rum.

Regeringen anser mot denna bakgrund att den diskuterade stoppregeln

kan avvaras. De regler som allmänt gäller när ett företag förvärvar

egendom från personer tillhörande dess ägarkrets får anses tillräckliga.

Beskattning sker i inkomstslaget tjänst när det kan anses vara fråga om

en löneförmån och annars i inkomstslaget kapital.

Vid transaktioner mellan parter som ingår i samma intressegemenskap

finns det alltid en risk för att avtalsvillkoren avviker från vad som skulle

ha gällt om parterna varit oberoende av varandra. Det är därför angeläget

att felaktig prissättning inte utnyttjas som ett sätt att för ägarna utan

beskattning ta ut medel från företaget. Av intresse i nu förevarande

sammanhang är att motverka att företaget betalar ett för högt pris för den

egendom som förvärvas från ägarna.

Regeringen har i anslutning till behandlingen av stoppregeln i andra

stycket, dvs. den regel som generellt tar sikte på överlåtelser till överpris,

funnit att det inte behövs en särskild bestämmelse för beräkningen av

överprisets storlek. Redan enligt de allmänna reglerna gäller nämligen att

den skattskyldige skall beskattas för mellanskillnaden mellan

egendomens marknadsvärde och det pris som faktiskt erhållits (se avsnitt

6.2). Marknadsvärdet är såsom angivits i regel det pris som betalas på

orten vid inköp av varorna i fråga. Denna princip bör gälla och kan få

särskild betydelse när företagets förvärv avser onyttig egendom.

I fråga om onyttig egendom som ett företag förvärvat från någon

tillhörande ägarkretsen torde risken för att egendomen trots förvärvet

fullt ut disponeras av den tidigare ägaren vara påtaglig. Det är därför

viktigt att förmånsvärderingen sker på ett realistiskt sätt (se ovan avsnitt

6.1) och att förmånerna inte i alltför stor utsträckning undervärderas.

Regeringen vill därvid understryka att värderingen enligt allmänna regler

bygger på dispositionsrätten till och inte det faktiska nyttjandet av

förmånen i fråga. Det är också viktigt att skattemyndigheterna kan följa

upp förvärv av detta slag och bevaka att reglerna om förmåns- eller

uttagsbeskattning tillämpas korrekt. Regeringen återkommer senare till

denna problematik (avsnitt 6.14).

Regeringen kommer liksom vad gäller slopandet av stoppregeln i

punkt 14 första stycket av anvisningarna till 32 § KL att noga följa

utvecklingen. Skulle det uppkomma ett alltför omfattande missbruk

ämnar regeringen återkomma i frågan.

Regeringens förslag medför att stoppregeln i punkt 14 tredje stycket av

anvisningarna till 32 § KL skall upphävas samt 24 § 6 mom. SIL justeras.

6.4 Utköp till underpris

Regeringens förslag: Stoppregeln avseende delägares förvärv till

underpris avskaffas. Den korresponderande uttagsbeskattningen i 2 §

13 mom. SIL slopas också. Förvärv till underpris beskattas enligt de

allmänna reglerna, dvs. förmånen av underpriset beskattas som

inkomst av tjänst eller utdelning.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget.

RSV påpekar att det i underprissituationen, liksom i överprissituationen,

kan föreligga svårigheter att fastställa förmånens storlek. Det faktum att

beskattning skall ske som för lön eller utdelning beroende på

omständigheterna innebär också tillämpningsproblem.

Bakgrunden till regeringens förslag: I punkt 14 fjärde stycket av

anvisningarna till 32 § KL behandlas den sista av de stoppregler som

gäller egendomsöverföring mellan företaget och dess ägare. Regeln

gäller s.k. utköp från företaget och stycket innehåller också en

specialregel för fåmansägda handelsbolag. I fråga om fåmansföretag har

stycket följande lydelse. Förvärvar delägare i fåmansföretag eller

delägare närstående person egendom från företaget till lägre pris än

egendomens marknadsvärde, skall ett belopp motsvarande skillnaden

beskattas hos förvärvaren som intäkt av tjänst --- (andra meningen

behandlar fåmansägda handelsbolag) --- Första meningen tillämpas inte

när det är företagsledaren som förvärvar egendomen och denne har

beskattats enligt första stycket vid företagets förvärv av egendomen.

Första meningen tillämpas inte heller om uttagsbeskattning inte skall ske

hos företaget på grund av bestämmelserna i lagen (1998:1600) om

beskattningen vid överlåtelse till underpris.

Enligt 2 § 13 mom. andra stycket SIL skall uttagsbeskattning ske hos

fåmansföretaget i fall som avses i punkt 14 fjärde stycket första

meningen av anvisningarna till 32 § KL om inte tredje eller fjärde

meningen i stycket är tillämplig.

I tidigare praxis (se t.ex. RÅ 1983 1:13) har fåmansföretag inte

beskattats för förtäckt reavinst vid felaktig prissättning på

reavinstbeskattad egendom, t.ex. fastighet. Genom 1990 års skattereform,

dvs. fr.o.m. 1992 års taxering, skall även vinst vid fastighetsförsäljningar

redovisas som inkomst av näringsverksamhet. Bestämmelserna om

uttagsbeskattning i bl.a. punkt 1 a av anvisningarna till 22 § KL omfattar

därmed all egendom som innehas av ett fåmansföretag. Om delägaren

eller den närstående är anställd i företaget aktualiseras inte någon

uttagsbeskattning, eftersom utbetalningen i sådana fall kan anses utgöra

lön. Företaget har rätt till avdrag för utgivna löneförmåner. Samtidigt får

företaget betala socialavgifter på beloppet. Uttagsbeskattning av företaget

inskränker sig därför till underprisöverlåtelser till inte verksamma

delägare och närstående till sådana delägare.

Stoppregeln i fjärde stycket utesluter inte något slag av egendom.

Enligt lagtexten omfattas alltså både anläggnings- och

omsättningstillgångar. RSV har emellertid i rekommendationen RSV S

1999:21 (s. 20) anfört att regeln normalt inte är tillämplig på

omsättningstillgångar som förvärvas för privat konsumtion eller

användning. Uppfattningen får visst stöd av RÅ 1988 ref. 97. I det målet

beskattades företagsledaren i ett fåmansföretag som bedrev

livsmedelshandel för att han utan vederlag tagit ut varor från företaget.

Beskattningen skedde utan tillämpning av stoppregeln (något yrkande att

stoppregeln skulle tillämpas hade emellertid inte framställts i målet).

Vad gäller stoppreglernas tillämpning på omsättningstillgångar, se

även det i avsnitt 6.1. kommenterade uttalandet i prop. 1989/90:110 s.

598. I detta sammanhang bör även bestämmelserna i 32 § 3 f mom. KL

uppmärksammas. Enligt dessa regler föreligger under vissa

förutsättningar skattefrihet för förmån av personalrabatter. Huruvida

stoppregeln i fjärde stycket tar över de allmänna reglerna i 32 § 3 f mom.

KL synes inte ha lösts i praxis. Dock talar det mesta för att denna

bestämmelse om personalrabatter även gäller vid beskattning av delägare

i fåmansföretag. Detta tycks även vara RSV:s åsikt (jfr RSV S 1999:21

s. 16).

Om den skattskyldige beskattas till följd av att egendom förvärvats till

lägre pris än marknadspriset bör det beskattade beloppet enligt RSV:s

rekommendation (s. 20) få räknas som en del av dennes

anskaffningskostnad för egendomen. Regeringsrätten har i RÅ 1980 1:28

uttalat att ingångsvärdet för X vid försäljning av en fastighet skall vara

det bestämda marknadsvärdet när X vid tidigare köp av fastigheten

inkomstbe-skattats som löneförmån för utköp av fastigheten till

underpris. Riksskatteverkets nämnd för rättsärenden har likaså i ett

förhandsbesked svarat ja på frågan om det beskattade skillnadsbeloppet

mellan marknadspriset och köpeskillingen fick beaktas vid beräkning av

ingångsvärdet vid en vidareförsäljning av egendomen (RÅ 1983 1:18).

Stoppregeln är inte tillämplig om egendomen förvärvats av en

företagsledare som tidigare blivit beskattad enligt anvisningspunktens

första stycke när företaget anskaffade egendomen. Undantaget omfattar

emellertid endast företagsledarens egna utköp av egendomen. Detta torde

få till konsekvens att en närstående till företagsledaren som köper ut

egendom till lågt pris blir beskattad enligt felprisregeln även om

företagsledaren tidigare beskattats enligt anvisningspunktens första

stycke.

I RÅ 1993 not. 683 var frågan om undantagsregeln i stoppregelns sista

mening kunde tillämpas i följande situation. Företagsledaren hade blivit

beskattad enligt anvisningspunktens första stycke när företaget

anskaffade tavlor för ca 120 000 kr. Tavlorna såldes några år senare för

84 000 kr. X undrade nu - ca 10 år senare - om han skattefritt kunde ta

ut 84 000 kr från bolaget. Skatterättsnämnden fann att det saknades grund

för att utvidga den skattefrihet som följer av undantagsregeln till ett

sådant fall. Regeringsrätten delade denna uppfattning.

En enskild persons utköp till underpris behandlas enligt de allmänna

reglerna i stort sett efter samma principer som vid införsäljning till

överpris. Den som förvärvar till underpris skall således beskattas för

skillnaden mellan marknadspriset och inköpspriset som löneförmån om

han eller hon är verksam i företaget. Är förvärvaren inte anställd men

delägare beskattas förmånen som utdelning. Den anställde eller delägaren

torde beskattas även om förmånen av underpriset tillfaller en denne

närstående (jfr bl.a. RÅ 1989 ref. 57 och RÅ 1996 ref. 16).

Personalrabatter kan dock enligt 32 § 3 f mom. KL vara skattefria om

vissa förutsättningar är uppfyllda. Bestämmelser har införts genom SFS

1995:651 samt 1996:651, se även prop. 1994/95:182 s. 33 f.

Personalrabatt är skattefri om den avser inköp av en vara eller en tjänst

från arbetsgivaren eller något annat företag i samma koncern om varan

eller tjänsten ingår i säljarens ordinarie utbud. Detta gäller emellertid inte

om rabatten är en direkt ersättning för utfört arbete, om den överstiger

den största rabatt som en konsument kan erhålla på affärsmässiga

grunder eller om den uppenbart överstiger personalrabatt som är

sedvanlig i branschen.

Om en tillgång tas ut ur en förvärvskälla skall uttagsbeskattning ske

enligt punkt 1 a av anvisningarna till 22 § KL. Företaget skall beskattas

som om tillgången i stället hade avyttrats mot en ersättning som

motsvaras av marknadsvärdet, dvs. det pris som överlåtaren kan antas

erhålla om tillgången bjuds ut på marknaden under villkor som med

hänsyn till överlåtarens affärsmässiga situation framstår som naturliga

(fjärde stycket).

Företaget får avdrag för värdet av förmånen av underpriset i de fall

detta värde beskattas som en löneförmån. Det utgår därvid socialavgifter

och beloppet utgör pensionsgrundande inkomst för den anställde. Om

förmånen är att anse som utdelning har företaget ingen avdragsrätt.

Om företagets överlåtelse till delägaren eller den närstående avser

sådan egendom och sker på sådant sätt att vinstberäkningen skall ske i

reavinstsystemet bör innehållet i 24 § 3 mom. första stycket SIL beaktas.

Enligt detta stycke medges inte avdrag för reaförlust om egendom

avyttrats till ett pris under marknadsvärdet såvida det inte framgår av

omständigheterna att överlåtaren saknat avsikt att bereda förmån för

mottagaren.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med stoppregeln i punkt 14

fjärde stycket av anvisningarna till 32 § KL är - liksom vad gäller den i

andra stycket samma anvisningspunkt behandlade överprisregeln - att

förhindra att delägare m.fl. skaffar sig obehöriga skatteförmåner och

kringgår låneförbudet.

Vad regeringen anfört beträffande regeln om införsäljning till överpris

(avsnitt 6.2) är giltigt även i fråga om delägares och närståendes förvärv

från fåmansföretaget till underpris. De förhållandevis små skillnader som

föreligger mellan stoppregeln i fjärde stycket och de allmänna reglerna

när egendom förvärvas till underpris kan inte anses motivera ett

bibehållande av två i stort sett parallella system. Regeringen föreslår

därför att stoppregeln upphävs.

Vid tillämpning av de allmänna reglerna kommer förmånen av att få

förvärva egendom till underpris att beskattas som inkomst av tjänst eller

som inkomst av kapital (utdelning). Förmånens storlek utgörs av

skillnaden mellan egendomens marknadsvärde och det mellan parterna

avtalade priset för egendomen. Stoppregelutredningen har föreslagit att

värderingen skall ske utifrån ett köparperspektiv och att det avgörande

bör vara vad delägaren eller den närstående skulle ha fått betala om de

själva på marknadsmässiga villkor anskaffat motsvarande egendom.

Utredningen har därvid hänvisat till sitt förslag till definitionen av

marknadsvärde i 42 § KL.

Regeringen lägger inte fram något förslag om värdering av förmån när

delägare i ett fåmansföretag säljer in egendom till företaget till överpris

eftersom regeringen bedömer att de allmänna reglerna om

förmånsvärdering är tillräckliga (avsnitt 6.2). När det gäller förmån i

form av utköp av egendom till underpris är utgångspunkten vid

värderingen det pris som den skattskyldige fått betala om han eller hon

på den öppna marknaden förvärvat egendomen eller tjänsten. Någon

särskild regel för värdering av förmån av utköp till underpris behövs

därför inte heller.

Regeringens förslag medför att stoppregeln såvitt avser

fåmansföretagen i punkt 14 fjärde stycket av anvisningarna till 32 § KL

samt däremot svarande uttagsbeskattningsregel i 2 § 13 mom. SIL kan

upphävas.

6.5 Uthyrning av lokal

Regeringens förslag: Stoppregeln avseende företagsledares uthyrning

av privatbostad till företaget avskaffas. Det korresponderande

avdragsförbudet i 2 § 13 mom. SIL upphävs. Beskattning sker enligt

reglerna i 3 § 3 mom. tredje och fjärde styckena SIL, som utvidgas till

att omfatta upplåtelse till ett företag som ingår i samma

intressegemenskap som den skattskyldiges arbetsgivare.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

med tillägget att en särskild regel för värdering av förmån av uthyrning

till överpris föreslås.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i

frågan är positiva till förslaget. Sveriges Bokförings- samt b) handelsbolag, vars verksamhet är

uppdelad på verksamhetsgrenar som är oberoende av varandra, såvida en

person genom andelsinnehav, avtal eller på därmed jämförligt sätt har

den reella bestämmanderätten över sådan verksamhetsgren.

Definitionen ansluter således till definitionen av fåmansföretag (se

avsnitt 5.1). För de fall en bestämmelse skall tillämpas även på

handelsbolag skall detta uttryckligen anges i lagtexten.

Den ursprungliga definitionen av fåmansföretag omfattade som redan

tidigare nämnts även handelsbolag. Detta kritiserades dock alltsedan

lagstiftningens tillkomst. Kritikerna menade att handelsbolagen, vars

vinster enkelbeskattas, inte hade sin plats i ett system som byggde på

dubbelbeskattning.

Först genom 1990 års skattereform utmönstrades handelsbolag från

fåmansföretagsdefinitionen och i stället infördes begreppet fåmansägt

handelsbolag (prop. 1989/90:110 s. 602). Begreppet skiljer sig från

fåmansföretagen på så sätt att här krävs att en fysisk person eller ett fåtal

fysiska personer har ett bestämmande inflytande i bolaget genom sitt

andelsinnehav eller på annat sätt. "På annat sätt" syftar närmast på

bolagsavtalet. Genom bolagsavtalet kan huvudprincipen att varje

bolagsman har lika rätt att vidta åtgärder i förvaltningen av

handelsbolagets angelägenheter frångås. Begreppet fåtal har här samma

innebörd som i definitionen av fåmansföretag.

Företagsskattekommittén, som föreslog att begreppet fåmansföretag

inte skulle omfatta handelsbolag, tog upp frågan om

fåmansföretagsreglerna skulle kunna kringgås genom en konstruktion där

en fysisk person driver verksamhet i ett aktiebolag och ett av honom själv

och aktiebolaget bildat handelsbolag (SOU 1989:2 s. 190 ff.). Eftersom

handelsbolaget inte kunde vara ett fåmansföretag, skulle den fysiske

personen kunna genomföra transaktioner med handelsbolaget som inte

var möjliga med aktiebolaget. I prop. 1989/90:110 kommenterades inte

denna problematik. Regeringsrätten har behandlat frågan i ett notisfall,

RÅ 1993 not. 372. Målet avsåg förhandsbesked i fråga om en viss

stoppregel kunde tillämpas vid ett handelsbolags förvärv av en

villafastighet som skulle användas som bostad för en person vilken ägde

samtliga aktier i två aktiebolag. Aktiebolagen ägde i sin tur alla andelar i

handelsbolaget. Regeringsrätten klargjorde att bara de regler som

uttryckligen omfattar fåmansägda handelsbolag kunde tillämpas på dessa

bolag och fann således att stoppregeln inte var tillämplig.

Definitionen av fåmansägt handelsbolag kompletteras med en

bestämmelse i punkt 14 elfte stycket av anvisningarna till 32 § KL om

vad som skall avses med ägare i fåmansföretag och fåmansägda

handelsbolag. Kompletteringen kan synas mindre lämplig såvitt avser

handelsbolagen, eftersom begreppet ägare inte finns i definitionen av

sådana bolag. Avsikten torde emellertid vara att markera att även

indirekta innehav (ägande) av andelar i ett handelsbolag skall beaktas vid

bedömningen av storleken av en fysisk persons andelsinnehav.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen har i fråga om

fåmansföretagen föreslagit att ett fåtal skall bestämmas till fyra eller färre

personer (se avsnitt 5.1). Dessa skall enligt regeringens föreslagna

definition äga aktier eller andelar som motsvarar mer än hälften av

rösterna för samtliga aktier eller andelar i företaget. En person och hans

närstående räknas därvid som en fysisk person.

I fråga om de fåmansägda handelsbolagen skall enligt den nu gällande

definitionen högst ett fåtal personer ha ett bestämmande inflytande

genom sitt andelsinnehav eller på annat sätt. Ett fåtal har samma

innebörd som i definitionen av fåmansföretag. Av samma skäl som

beträffande fåmansföretagen finner regeringen att uttrycket ett fåtal bör

ersättas med fyra eller färre. Det finns enligt regeringens mening däremot

ingen anledning att ändra på kravet att dessa personer skall ha ett

bestämmande inflytande i bolaget på grund av sitt andelsinnehav eller på

annat sätt (genom bolagsavtalet) för att ett fåmansägt handelsbolag skall

föreligga. En person och dennes närstående (den s.k. närståendekretsen)

bör på samma sätt som i fråga om fåmansföretag anses som en person

vid bedömningen av hur många personer som äger andelar eller på annat

sätt har ett bestämmande inflytande i företaget. Precis som i fallet med

fåmansföretag utgår man vid denna bedömning från personernas ålder

med början i den äldste. Den närmare innebörden av detta framgår av

avsnitt 5.1. och av författningskommentaren.

Regeringen har föreslagit att även utländska juridiska personer som

motsvarar svenska aktiebolag och ekonomiska föreningar skall kunna

utgöra fåmansföretag. Det bör noteras att 3:12-reglerna endast är

tillämpliga på utländska juridiska personer som motsvarar svenska

aktiebolag och svenska ekonomiska föreningar. Några bärande skäl till

att undanta utländska juridiska personer som motsvarar svenska

handelsbolag från de regler som tillämpas på fåmansägda handelsbolag

finns emellertid enligt regeringen inte. I definitionen av fåmansägt

handelsbolag skall därför anges att motsvarande juridiska personer

omfattas av både huvudregeln och filialregeln. Detta innebär att 3:12-

reglerna i motsats till vad som gäller i dag även kommer att vara

tillämpliga på utländska juridiska personer som motsvarar svenska

handelsbolag.

Av samma skäl som beträffande fåmansföretagen finns inte anledning

att ändra på handelsbolagens filialregel på annat sätt än att även denna

regel skall gälla utländska juridiska personer som motsvarar svenska

handelsbolag.

7.3 Utköp till underpris

Regeringens förslag: Om handelsbolag överlåter privatbostad till

underpris till en delägare skall beskattning ske som om överlåtelsen

skett till marknadsvärde. Förslaget tas in som ett nytt 10 a mom. i 25 §

SIL (privatbostadsfastighet) och ett nytt 9 a mom. i 26 § SIL

(bostadsrätt).

Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte yttrat sig i

frågan. RSV tillstyrker förslaget men framhåller svårigheterna med att

bedöma en egendoms marknadsvärde i samband med bl.a. utköp. Vad

avser fastigheter belyser rättsfallet RÅ 1989 ref.10 II de svårigheter som

är förenade med fastställande av ett riktigt marknadsvärde. I rättsfallet

förelåg fyra värderingar. Det lägsta värdet var 1 700 000 kr och det

högsta 2 800 000 kr. Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet vill

framhålla att en delägare i ett handelsbolag fritt kan ta ut kapital ur

bolaget och även utan civilrättsliga restriktioner låna av bolaget.

Utredningen verkar enligt fakulteten inte uppmärksamma den skillnad

som finns mellan uttag och lån. Enligt utredningen skulle utköp av

egendom från bolaget av en delägare till pris under marknadsvärdet få till

följd att skillnaden mellan överenskommet pris och marknadsvärdet

skulle behandlas som ett kapitaluttag. Detta kan enligt fakultetens

mening endast vara fallet så länge som kapitaluttaget inte överstiger det

inskjutna kapitalet i bolaget. Därefter måste det vara fråga om ett lån (jfr

Nils Mattson: Om kapitaluttag och penninglån från handelsbolag i

Rättsvetenskapliga studier tillägnade Carl Hemström, Uppsala, 1996).

Bakgrunden till regeringens förslag: I punkt 14 fjärde stycket av

anvisningarna till 32 § KL behandlas delägares utköp av egendom från

fåmansföretag till underpris (se avsnitt 6.4). Regeln gäller fåmansägda

handelsbolag endast såvitt avser utköp av privatbostad. Lagtexten har

följande lydelse.

 Förvärvar delägare i fåmansföretag eller delägare närstående person

egendom från företaget till lägre pris än egendomens marknadsvärde,

skall ett belopp motsvarande skillnaden beskattas hos förvärvaren som

intäkt av tjänst. Vad nu sagts gäller också när delägare i fåmansägt

handelsbolag eller delägare närstående person förvärvar egendom från

handelsbolaget, om egendomen omfattar sådant hus eller avser sådan

lägenhet som i och med förvärvet blir eller kan antas komma att bli

privatbostad enligt 5 § andra eller fjärde stycket eller tomtmark som

avses bli bebyggd med sådan bostad. Första meningen tillämpas inte när

det är företagsledaren som förvärvar egendomen och denne har beskattats

enligt första stycket vid företagets förvärv av egendomen.

Felprisregeln för de fåmansägda handelsbolagen gäller bara delägares

eller denne närståendes utköp av fastigheter och bostadsrätter ur bolaget

till ett pris under marknadsvärdet. En tillämpning av regeln på en

delägare i ett handelsbolag innebär att delägaren skall ta upp förmånen

som inkomst av tjänst. Tjänsteinkomster av detta slag är inte

pensionsgrundande och föranleder inte heller socialförsäkringsavgifter

(jfr avsnitt 6.1).

Beskattningskonsekvensen inträder endast om den förvärvade

egendomen omfattar hus eller lägenhet som i och med förvärvet blir eller

kan antas komma att bli privatbostad. Detta gäller även tomtmark som

avses bli bebyggd med sådan bostad. Regeln tillkom i samband med

1990 års skattereform, då även de nya skatterättsliga begreppen

privatbostadsfastighet och näringsfastighet infördes i 5 § KL. Enligt

andra och fjärde styckena i detta lagrum räknas en bostad som

privatbostad inte bara när den används för permanent- eller fritidsboende

för ägaren eller någon honom närstående utan även när den är avsedd att

användas som sådan bostad. Att bostaden före en försäljning varit uthyrd

under en längre tid hindrar således inte att den vid beskattningen skall

anses som en privatbostad, under förutsättning att ägarens ursprungliga

avsikt varit att längre fram använda den som permanentbostad eller

fritidsbostad för egen räkning eller för närstående.

Eftersom beskattningen av handelsbolagets vinster inte är uppdelad i

två led utan all beskattning sker direkt hos delägaren, beskattas

överlåtelse till underpris av egendom från bolaget normalt med stöd av

reglerna om uttagsbeskattning i punkt 1 a av anvisningarna till 22 § KL.

Uttagsbeskattningen förutsätter dock att eventuell vinst skulle ha

beskattats som inkomst av näringsverksamhet. Så är i princip inte fallet i

fråga om fastigheter och bostadsrätter.

Felprisregeln i punkt 14 fjärde stycket av anvisningarna till 32 § KL

tar, som nämnts, sikte endast på privata bostäder. Motivet för regeln var

(prop. 1989/90:110, s. 599) att en fastighet eller en bostadsrätt efter en

delägares utköp kunde komma att vinstbeskattas enligt de förmånliga

reglerna för privatbostäder trots att utköpet gällde fastigheter eller

bostadsrätter, som ingått i näringsverksamhet. Genom överföring till en

privat ägare förvandlades näringsfastigheten i allmänhet till privatbostad.

De regler som då kunde tillämpas vid en försäljning var mycket

fördelaktiga (skatten uppgick vid denna tid till endast 9 procent av

försäljningssumman). Föredraganden ansåg att en överlåtelse inte fick

ske utan skattekonsekvenser och att felprisregeln borde tillämpas på

sådana överlåtelser från fåmansägda handelsbolag.

Några särskilda regler finns inte för det fallet att ett handelsbolag

överlåter fastigheter eller bostadsrätter som inte blir privata genom

överlåtelsen till en delägare. Det avtalade priset torde, åtminstone så

länge överlåtelsen inte leder till förlust (jfr 24 § 3 mom. första stycket

SIL), godtas i skattehänseende även om priset understiger

marknadsvärdet.

Förutom att en delägares utköp av fastighet eller bostadsrätt skall

beskattas enligt felprisregeln gäller enligt allmänna regler (punkterna 5

och 6 av anvisningarna till 22 § KL) att tidigare erhållna

värdeminskningsavdrag och avdrag för värdehöjande reparationer m.m.

skall återföras till beskattning i inkomstslaget näringsverksamhet om

fastigheten inte utgör omsättningstillgång (återläggning).

RSV:s rekommendationer (RSV S 1999:21 under avsnitt 7.2.2)

angående utköp till underpris gäller i vissa delar även fåmansägda

handelsbolag. Om den skattskyldige beskattas för förvärv av egendom till

lägre pris än marknadspriset bör det beskattade beloppet enligt

rekommendationerna (s. 20) få räknas som en del av dennes

anskaffningskostnad för egendomen (jfr RÅ 1983 1:18).

De allmänna reglerna om beskattning av reavinster i 3, 24 26 §§ SIL

skall tillämpas vid avyttring av fastigheter och bostadsrätter. Härvid kan

den nyss berörda regeln i 24 § 3 mom. första stycket SIL

uppmärksammas. Enligt detta stycke vägras avdrag för reaförlust om

egendomen avyttrats till ett pris under marknadsvärdet såvida det inte

framgår av omständigheterna att överlåtaren saknat avsikt att bereda

förmån för mottagaren (jfr prop. 1989/90:110 s. 711). Beräkning av

reavinst eller reaförlust sker i handelsbolaget men det är delägaren som

beskattas för vinsten eller förlusten.

Om en delägare i ett handelsbolag eller någon denne närstående

köpt egendom till underpris från bolaget kan någon beskattning av

skillnaden mellan marknadsvärdet och underpriset som för lön inte

komma i fråga (jfr beträffande fåmansföretag avsnitt 6.4). Skatterättsligt

kan delägaren inte behandlas som anställd och skillnadsbeloppet kommer

förmodligen att ses som ett kapitaluttag ur handelsbolaget (till den del det

överstiger inskjutet kapital kan det eventuellt vara fråga om ett lån, jfr

yttrande från Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet).

Som ovan nämnts sker inte någon uttagsbeskattning enligt punkt 1 a av

anvisningarna till 22 § KL när en delägare köper en fastighet, som inte

utgör omsättningstillgång, till ett pris under marknadsvärdet. Reavinsten

eller reaförlusten beskattas under inkomst av kapital. Vissa tidigare

medgivna avdrag skall emellertid återläggas i inkomstslaget

näringsverksamhet enligt punkt 5 och 6 av anvisningarna till 22 § KL. De

avdrag som här avses är bl.a. värdeminskningsavdrag och avdragsgilla

utgifter för värdehöjande reparationer och underhåll m.m.

Beskattningen vid handelsbolagets försäljning av näringsfastighet som

inte är omsättningstillgång sker som ovan framgått under inkomst av

kapital. Den skattepliktiga vinsten utgör 90 procent av reavinsten (25 §

11 mom. SIL).

Om delägaren säljer fastigheten vidare är enligt huvudregeln i 25 §

11 mom. SIL (bostadsrätter 26 § 10 mom. SIL) endast hälften av den

framräknade vinsten skattepliktig (gäller avyttringar efter den 8

september 1993). Skatten är 30 procent på den skattepliktiga delen av

vinsten. Enligt 25 § 5 mom. andra stycket SIL skall vid

reavinstberäkningen endast sådana värdeminskningsavdrag m.m. beaktas

som inte tagits upp som intäkt av näringsverksamhet enligt punkt 5 första

stycket av anvisningarna till 22 § KL.

Skälen för regeringens förslag: Om stoppregeln avseende delägares

utköp av fastigheter i punkt 14 fjärde stycket av anvisningarna till 32 §

KL avskaffas kan de allmänna reglerna göra det förmånligt för fysiska

personer som är delägare i handelsbolag att inneha den egna bostaden

genom bolaget. Löpande driftkostnader blir avdragsgilla i inkomstslaget

näringsverksamhet. Om en försäljning av fastigheten till en utomstående

person skulle bli aktuell kan den fysiska personen som är delägare i

handelsbolaget köpa fastigheten av handelsbolaget och sedan i sin tur

sälja den vidare. Om handelsbolaget säljer till underpris kan

reavinstbeskattning undvikas och någon uttagsbeskattning sker inte

förutom i det fall det finns någon delägare i bolaget som är juridisk

person. Den fysiska personen som är delägare i handelsbolaget torde

dock inte medges avdrag för reaförlust. När denne i sin tur säljer

fastigheten är skatten lägre än om bolaget sålt fastigheten.

Utredningen föreslår därför att felprisregeln ersätts av en särskild

beskattningsregel för de fall då ett handelsbolag överlåter privatbostad

till ett pris under marknadsvärdet. Förslaget som går tillbaka på ett

förslag från Industriförbundet år 1997 innebär att beskattning skall ske

som om avyttringen skett till ett pris motsvarande marknadsvärdet.

Regeln föreslås generellt gälla för handelsbolag.

Enligt regeringens mening är den förordade lösningen lämplig. Den

innebär att en form av uttagsbeskattning införs i inkomstslaget kapital. 90

procent av den marknadsmässiga vinsten blir beskattad hos fysisk

delägare, dock i inkomstslaget kapital i stället för tjänst. Regeringen

föreslår därför att en särskild regel avseende handelsbolags

underprisöverlåtelser till delägare av egendom som blir eller kan antas bli

privatbostad för delägaren införs dels i ett nytt 25 § 10 a mom. SIL

avseende privatbostadsfastigheter, dels i ett nytt 26 § 9 a mom. SIL

avseende bostadsrätter.

7.4 Uthyrning av lokal

Regeringens förslag: Om delägare eller delägare närstående i

handelsbolag upplåter lokal till handelsbolaget skall beskattning ske

som om upplåtelsen skett till arbetsgivare enligt 3 § 3 mom. fjärde

stycket SIL.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Se under avsnitt 6.5.

Bakgrunden till regeringens förslag: I fråga om beskattning av

företagsledare och företagsledare närstående person som hyr ut lokal i sin

privatbostadsfastighet till företaget gäller samma regler för fåmansägda

handelsbolag som för fåmansföretag. Beträffande lagtexten (punkt 14

femte stycket av anvisningarna till 32 § KL) och bakgrunden till

bestämmelsen hänvisar regeringen till avsnitt 6.5.

Som framgår av lagtexten gäller stoppregeln endast uthyrning av

privatbostad. Vad som är privatbostadsfastighet framgår av 5 § KL.

Stoppregeln infördes genom 1976 års lagstiftning. Det främsta skälet var

att man med tillämpning av då gällande schablonbeskattning av en- eller

tvåfamiljsfastigheter kunde betinga sig en skattefri inkomst från företaget

genom uthyrning av delar av privatbostaden. Trots att

schablonbeskattningen slopades genom 1990 års skattereform ansågs

regeln böra behållas eftersom företagsledaren annars skulle få möjlighet

att ta ut ersättning för arbete som lägre beskattad kapitalinkomst.

Beträffande frågan om bestämmelsen även efter den föreslagna

skattereformen borde gälla fåmansägda handelsbolag sedan dessa

enligt förslaget brutits ut genom ändring av begreppsbestämningen

anförde föredragande statsrådet (prop. 1989/90:110 s. 600) att motivet till

bestämmelsen inte i första hand hängde samman med upprätthållandet av

dubbelbeskattningen. Det borde därför enligt hans mening inte

göras någon skillnad mellan en upplåtelse till aktiebolag och en

upplåtelse till handelsbolag.

I vissa hänseenden skiljer sig emellertid reglerna om beskattning vid

uthyrning till fåmansägda handelsbolag från reglerna vid uthyrning till

fåmansföretag.

Vad först avser företagets avdragsrätt i fråga om lokalhyra gäller

följande. Både fåmansföretaget och det fåmansägda handelsbolaget har

rätt till avdrag för lokalhyra under förutsättning att den erlagda hyran inte

överstiger vad som är marknadsmässigt. Om det är fråga om överhyra till

en företagsledare eller dennes närstående har fåmansföretaget emellertid

inte rätt till avdrag för överhyran enligt 2 § 13 mom. första stycket SIL.

Bestämmelsen är inte tillämplig på fåmansägda handelsbolag. I

propositionen har detta inte särskilt kommenterats.

Även om avdragsrätt för överhyran således inte hindras av 2 § 13

mom. SIL torde avdrag för belopp som överstiger marknadsmässig hyra

kunna vägras enligt allmänna principer. Om överhyran anses vara något

annat än hyra alternativet torde normalt vara kontantuttag kan avdrag

vägras av denna anledning.

Den särskilda regeln om lokalhyra gäller enligt ordalydelsen både

företagsledare och närstående till denne och beskattningen hos uthyraren

sker lika i de båda företagsformerna, nämligen som inkomst av tjänst.

Uthyraren får endast skäligt avdrag för de kostnader som han eller hon

haft på grund av upplåtelsen (punkt 14 femte stycket av anvisningarna till

32 § KL, jfr 3 § 3 mom. fjärde stycket SIL).

Om den särskilda regeln inte är tillämplig, exempelvis när uthyraren är

annan delägare än företagsledaren eller dennes närstående, sker

beskattningen i fåmansägda handelsbolag inte på samma sätt som

beskattningen i fåmansföretag.

Överhyra till en delägare som är verksam i ett fåmansföretag och som

inte är företagsledare eller dennes närstående betraktas normalt som lön

från företaget varvid avdragsrätt föreligger för lönekostnad. Överhyra till

en delägare i ett fåmansägt handelsbolag torde som tidigare framgått

betraktas som kontantuttag ur handelsbolaget. Uttaget utgör inte en

driftkostnad och handelsbolaget medges inte avdrag. Handelsbolagets

inkomst minskas alltså inte av överhyra och därmed inte heller

delägarnas inkomst av näringsverksamhet.

Överhyra till en anställd närstående till delägare torde dock i båda före-

tagsformerna normalt behandlas som lön och vara avdragsgill.

Marknadsmässig hyra från ett handelsbolag till delägare beskattas hos

denne i de fall då den särskilda regeln inte skall tillämpas som

inkomst av kapital. Eftersom delägaren inte anses vara anställd i

handelsbolaget får denne avdrag enligt huvudregeln i 3 § 3 mom. andra

stycket SIL med 4 000 kr och 20 procent av hyresintäkten. Frågan om

vem som är arbetstagare respektive arbetsgivare i ett handelsbolag eller

kommanditbolag är emellertid inte helt klarlagd. En kommanditdelägare

med en mycket begränsad andel i bolaget skulle möjligen kunna

betraktas som anställd om denne utfört arbete som annars hade utförts av

anställd (jfr[REDACTED_EFTERNAMN], Beskattning av handelsbolag, nionde upplagan, s.

87).

Skälen för regeringens förslag: Om den särskilda regeln avskaffas

kommer företagsledaren att beskattas enligt de regler som gäller för

andra delägare i ett handelsbolag som hyr ut lokal till bolaget. En

överhyra till dem kommer att ses som ett uttag. I motsats till den

marknadsmässiga hyran medges inte avdrag för överhyran/uttaget. Det

innebär att handelsbolagets inkomst och därmed delägarnas inkomst av

näringsverksamhet inte minskas av överhyran. Den marknadsmässiga

hyran skall delägaren ta upp som inkomst av kapital. Delägaren får

avdrag enligt 3 § 3 mom. andra stycket SIL med 4 000 kr och 20 procent

av hyresintäkten eftersom de strängare reglerna för arbetstagare inte är

tillämpliga. Beskattningen enligt de allmänna reglerna blir således

förmånligare för delägare i fåmansägda handelsbolag än för delägare i

fåmansföretag.

Beträffande fåmansföretagen har regeringen föreslagit att

särregleringen avskaffas vilket innebär att marknadsmässiga

hyresupplåtelser beskattas enligt de allmänna bestämmelserna i 3 § 3

mom. SIL som intäkt av kapital. Om upplåtelse skett till den

skattskyldiges arbetsgivare gäller enligt 3 § 3 mom. fjärde stycket SIL att

den skattskyldige endast medges skäligt avdrag. Regeringen har

föreslagit att den begränsade avdragsrätten även ska gälla när lokalerna

upplåts till ett företag som ingår i samma intressegemenskap som den

skattskyldiges arbetsgivare, t.ex. ett dotterbolag till fåmansföretaget.

Den begränsade avdragsrätten bör enligt regeringens mening gälla

även för delägares och delägare närståendes upplåtelse av lokal till

handelsbolag även om handelsbolaget skatterättsligt inte betraktas som

arbetsgivare. Delägare och närstående till delägare bör alltså i detta

sammanhang behandlas på samma sätt som anställda i handelsbolaget.

Regeringens förslag innebär att punkt 14 femte stycket av anvisningarna

till 32 § KL avskaffas även för handelsbolagens del och att regeln i 3 § 3

mom. fjärde stycket SIL utvidgas till att även omfatta alla delägare och

närstående till delägare i handelsbolag.

7.5 Lån

Regeringens förslag: Om ett aktiebolag lämnar ett förbjudet lån till

ett handelsbolag beskattas delägare som är juridisk person för lånet

som intäkt av näringsverksamhet och delägare som är fysisk person

som intäkt av tjänst.

Utredningens förslag: Om lån lämnas från ett fåmansägt aktiebolag

till en juridisk person över vars verksamhet företagsledare i aktiebolaget

har ett bestämmande inflytande skall 1,5 gånger lånebeloppet beskattas

som intäkt hos den juridiska personen. Är den juridiska personen ett

handelsbolag skall beloppet tas upp av delägare i handelsbolaget som

inkomst av kapital om delägaren är en fysisk person, annars som inkomst

av näringsverksamhet. Lån till aktiebolag omfattas inte av förslaget.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. RSV tillstyrker förslaget och hänvisar till vad som anförts under

avsnitt 6.7.

Bakgrunden till regeringens förslag: Inget hindrar en bolagsman i ett

handelsbolag från att låna pengar av bolaget. Något civilrättsligt

låneförbud som det som föreligger för lån från aktiebolag enligt 12 kap.

7 § ABL finns inte. Detta sammanhänger med att en bolagsman är

primärt och solidariskt betalningsansvarig för ett handelsbolags

förpliktelser. Det skattemässiga låneförbudet i punkt 15 av anvisningarna

till 32 § KL gäller inte heller lån från ett handelsbolag till dess ägarkrets.

En bolagsman kan ta ut medel ur bolaget såsom lån eller som minskning

av tillskjutet kapital och för egen del använda dem utan direkta

skattekonsekvenser.

Detta förhållande skulle möjliggöra försök till kringgående av det

skattemässiga låneförbudet för aktiebolag. Om en fysisk person, A, äger

såväl ett aktiebolag som ett handelsbolag kan aktiebolaget föra över

medel till handelsbolaget som sedan lånar ut dessa till A. Om

överföringen från aktiebolaget till handelsbolaget är att anse som ett lån

och inte kommersiellt motiverat torde det dock falla under låneförbudet i

ABL (12 kap. 7 §). Har överföringen från aktiebolaget karaktär av

kapitaltillskott kan utdelningsbeskattning komma i fråga eftersom medel

lämnar den dubbelbeskattade sektorn.

En viktig fråga i detta sammanhang är vilka skattemässiga

konsekvenser som följer av ett otillåtet lån från ett aktiebolag till ett

handelsbolag. Frågan är närmare bestämt om det otillåtna lånet kan

beskattas enligt punkt 15 av anvisningarna till 32 § KL. Enligt detta

lagrum skall lånebeloppet beskattas hos låntagaren som inkomst av

tjänst. Handelsbolaget är inget skattesubjekt och en delägare beskattas i

denna sin egenskap inte i inkomstslaget tjänst. Det torde därför vara

oklart om sådant lån kan utlösa inkomstbeskattning. Frågan om

beskattning av otillåtna lån inom bolagssektorn har debatterats i

Skattenytt 1993 (Grosskopf, s. 116, Hulgaard s. 486 samt Grosskopf s.

566) men synes ännu inte ha fått någon lösning i praxis (jfr även SOU

1997:2 del II, s. 118). Ett alternativ till en beskattning enligt

låneförbudsreglerna kan undantagsvis vara beskattning enligt

utdelningsreglerna.

Bestämmelsen om ränteförmånliga lån i punkt 14 sjätte stycket av

anvisningarna till 32 § KL gäller inte handelsbolag. Om ett handelsbolag

lånar ut pengar till en delägare till lägre ränta än marknadsränta torde

enligt regeringen skillnadsbeloppet utgöra inkomst av näringsverksamhet

enligt uttagsbeskattningsregeln i punkt 1 a sjunde stycket av

anvisningarna till 22 § KL. Motsvarande belopp synes delägaren kunna

dra av i inkomstslaget kapital. I doktrinen synes dock råda oenighet om

skillnadsbeloppet utgör inkomst av näringsverksamhet eller inte (jfr
[REDACTED_EFTERNAMN], Beskattning av handelsbolag, nionde upplagan, s. 75 och
[REDACTED_EFTERNAMN] -[REDACTED_EFTERNAMN], SN 1994 s. 193).

Bestämmelsen om nedskrivning av lån i punkt 14 sjunde stycket av

anvisningarna till 32 § KL gäller heller inte delägare i handelsbolag.

Utdelningsbeskattning av bolagsdelägarna kan dock komma ifråga om ett

aktiebolag med samma ägare som ett handelsbolag skriver ner sin

lånefordran gentemot handelsbolaget (RÅ 1988 ref. 85). Vidare torde

avdrag för förlust nekas ett handelsbolag enligt allmänna regler om ett

handelsbolag skriver ned ett lån på en bolagsman. Någon driftförlust kan

det inte vara fråga om och knappast heller sådan förlust för vilken avdrag

är medgivet enligt det nyligen införda fjärde stycket i punkt 1 av

anvisningarna till 23 § KL. Dit hör förluster i näringsverksamheten om

annat inte följer av punkt 33 eller särskilda skäl mot avdragsrätt inte

föreligger. Stycket infördes i samband med att kapitalförlustbegreppet

avskaffades. Reglerna trädde i kraft den 1 december 1997 och skall

tillämpas första gången vid 1999 års taxering (prop. 1996/97:154, bet.

1997/98:SkU2, SFS 1997:851).

I 17 § lagen (1993:1536) om räntefördelning vid beskattningen finns

en särskild regel om att underlaget för räntefördelning skall minskas om

ett handelsbolag lämnar ett lån med låg ränta till en delägare.

Skälen för regeringens förslag: I fråga om lån har

Stoppregelutredningen på aktiebolagssidan föreslagit att anknytningen

mellan det civilrättsliga låneförbudet och skattereglerna skall slopas och

att en särskild skattemässig lånebestämmelse skall införas i SIL.

Regeringen har emellertid kommit fram till att kopplingen mellan det

civilrättsliga och det skatterättsliga låneförbudet bör behållas (se avsnitt

6.7). Vidare har regeringen föreslagit att en uttrycklig bestämmelse skall

föras in som ett nytt moment i 2 § SIL om beskattning av förbjudna lån

som lämnats till juridiska personer. Beträffande delägare i handelsbolag

har regeringen föreslagit att beskattning skall ske i inkomstslaget tjänst

när det gäller fysiska personer och i inkomstslaget näringsverksamhet för

juridiska personer. Något skäl till att införa någon ytterligare regel i detta

avseende kan inte anses föreligga.

I fråga om ränteförmånliga lån samt nedskrivning av lån anser

regeringen att de allmänna bestämmelserna är tillräckliga.

7.6 Övrigt

7.6.1 Immateriella rättigheter

Regeringens förslag: Den särskilda regeln i punkt 2 av anvisningarna

till 21 § KL om beskattning i inkomstslaget näringsverksamhet när en

delägare avyttrar hyresrätt m.fl. rättigheter avskaffas för de

fåmansägda handelsbolagens del liksom för fåmansföretagen.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Se under avsnitt 6.11.

Skälen för regeringens förslag: Den särskilda regeln om hur

beskattning skall ske när immateriella rättigheter avyttras av delägare i

fåmansföretag gäller även delägare i fåmansägda handelsbolag.

Bestämmelsen finns i punkt 2 av anvisningarna till 21 § KL och lagtexten

har återgivits i avsnitt 6.11.

Denna regel har inget samband med frågan om dubbelbeskattningens

upprätthållande utan är avsedd att förhindra omvandling av

rörelseinkomst till reavinst. Anvisningspunkten har därför ansetts böra

gälla även när en bolagsman i ett handelsbolag eller närstående till denne

avyttrar immateriell rättighet (jfr SOU 1989:2 s. 187). Som framgått av

avsnitt 6.11 är presumtionen även enligt de allmänna reglerna att

rättighet av detta slag utgör en tillgång i en näringsverksamhet som den

enskilde bedriver om rättigheten har någon anknytning till

handelsbolagets verksamhet. I den mån rättigheten ändå anses höra till

den privata sfären beskattas en avyttring under inkomst av tjänst eller

träffas av den eviga reavinstbeskattningen. Några speciella förhållanden

för fåmansägda handelsbolag synes inte föreligga och förslaget att

avskaffa särregeln bör omfatta även fåmansägda handelsbolag.

7.6.2 Avsättningar till personalstiftelse

Regeringens förslag: Den särskilda regeln i punkt 20 a av

anvisningarna till 23 § KL om förbud mot avdrag för avsättningar till

personalstiftelse om bolaget inte sysselsätter minst 30 årsarbetskrafter

avskaffas även för de fåmansägda handelsbolagens del.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Se under avsnitt 6.12.

Skälen för regeringens förslag: Varken fåmansföretag eller

fåmansägda handelsbolag får avdrag för medel som avsatts till

personalstiftelse om bolaget inte sysselsätter minst 30 årsarbetskrafter.

Bestämmelsen finns i punkt 20 a av anvisningarna till 23 § KL och

lagtexten är återgiven i avsnitt 6.12.

Regeln motiverades då den infördes med att risk förelåg för att

stiftelsens medel i mindre företag inte användes för avsett ändamål.

Bolags-ägaren kunde själv råda över stiftelsen och för egen del disponera

över stiftelsens resurser. Eftersom det i detta hänseende inte ansågs

föreligga någon skillnad mellan aktiebolag och handelsbolag skulle

regeln även gälla handelsbolagen (jfr SOU 1989:2 s. 188).

Regeringens förslag i avsnitt 6.12. beträffande fåmansföretagen är att

regeln skall avskaffas. Regeringen har inte funnit någon anledning att

utestänga företag med få anställda från bl.a. fördelen att få omedelbart

avdrag för medel som överförs till en personalstiftelse. Detta gäller även

för fåmansägda handelsbolag. Risken för att en personalstiftelse skall

användas för att ge ägarkretsen obehöriga skatteförmåner synes vara

förhållandevis liten. Tillsynsmyndighetens (länsstyrelsens) möjligheter

att ingripa i sådana fall är relativt omfattande. Den enligt regeringen

viktigaste faktorn är att förekommande förmåner från en sådan stiftelse

till arbetstagare observeras och värderas på ett rimligt sätt (jfr avsnitt

6.1).

Den förmån som en delägare i ett handelsbolag åtnjuter från en

personalstiftelse skall tas upp under inkomst av näringsverksamhet i

stället för tjänst. Denna skillnad föranleder emellertid inget annat

ställningstagande än det regeringen gjort i avsnitt 6.12, nämligen att

särregeln kan avskaffas.

7.6.3 Personalavveckling

Regeringens bedömning: De nuvarande bestämmelserna bör inte

ändras.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Se under avsnitt 6.13.

Skälen för regeringens bedömning: De förmåner av fri utbildning

m.m. vid personalavvecklingssituationer som enligt 32 § 3 h mom. första

stycket KL under vissa villkor är skattefria gäller enligt momentets andra

stycket varken fåmansföretag eller fåmansägda handelsbolag. Lagtexten

återges i avsnitt 6.13. Regeringens förslag i nämnda avsnitt är att behålla

nu gällande regel. Det finns inte några speciella förhållanden för de

fåmansägda handelsbolagen som leder till något annat ställningstagande

för dessas del.

7.7 Uppgiftsskyldighet

Regeringens bedömning: Företagsledares, delägares och deras

närståendes uppgiftsskyldighet enligt 2 kap. 24 § LSK om

transaktioner mellan bolaget och delägare bör behållas.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att företagsledares m.fl.

uppgiftsskyldighet enligt 2 kap. 24 § LSK om transaktioner mellan

bolaget och delägare slopas. Uppgifter om rättshandlingar mellan bolaget

och delägarkretsen skall i stället lämnas av bolaget. Detta skulle

föranleda en komplettering av 2 kap. 25 § LSK och ändring i 2 kap. 13 §

3 LSK.

Remissinstanserna: Se under avsnitt 6.14.

Bakgrunden till regeringens bedömning: I avsnittet om

uppgiftsskyldighet (6.14) har regeringen närmare redogjort för de regler i

LSK som är speciella för fåmansföretag och dess delägare. Vissa av

dessa regler gäller även fåmansägda handelsbolag. Regeringen hänvisar i

dessa delar till nämnda kapitel. Vad gäller de förslag som

Skattekontrollutredningen lagt fram beträffande de fåmansägda

handelsbolagen hänvisas till utredningens slutbetänkande (SOU

1998:12).

Enligt 2 kap. 13 § LSK skall särskild självdeklaration lämnas av

företagsledare eller delägare i såväl fåmansföretag som fåmansägda

handelsbolag. Enligt 2 kap. 13 § 2 LSK skall särskild självdeklaration

också lämnas av skattskyldig som i självdeklaration är skyldig att lämna

uppgift om inkomst av näringsverksamhet.

Enligt 2 kap. 16 § LSK skall fåmansföretag m.fl. lämna

identifikationsuppgifter rörande delägaren eller honom närstående person

samt i förekommande fall om dennes aktie- eller andelsinnehav. Denna

bestämmelse gäller inte de fåmansägda handelsbolagen. Av andra stycket

samma lagrum framgår däremot att en delägare i ett handelsbolag ska

lämna de uppgifter som behövs för att beräkna det justerade

ingångsvärdet för andelen i bolaget såsom andelens ursprungliga

ingångsvärde, tillskott och uttag. Bestämmelsen infördes i samband med

LSK:s tillkomst och kommenterades inte särskilt i propositionen (prop.

1989/90:74).

Bestämmelsen i 2 kap. 21 § LSK angående ett företags

uppgiftsskyldighet såvitt gäller vissa ersättningar till mottagare i utlandet

gäller även för delägare i ett fåmansägt handelsbolag. Om delägaren har

gjort avdrag för exempelvis ränta eller royalty till någon i utlandet har

delägaren skyldighet att lämna uppgifter om ersättningarnas

sammanlagda belopp i deklarationen.

Den särskilda uppgiftsskyldighet som åläggs företagsledare m.fl. i

fåmansföretag enligt 2 kap. 24 § LSK gäller också företagsledare m.fl. i

de fåmansägda handelsbolagen.

Enligt 2 kap. 25 § första stycket LSK skall handelsbolag och rederi för

registreringspliktigt fartyg varje år till ledning för delägares taxering

lämna uppgifter som avses i 19 § första och andra styckena samt för varje

delägare uppgifter om hans andel av bolagets eller rederiets inkomst av

varje förvärvskälla och värdet av hans andel eller lott i bolaget eller

rederiet. Uppgift skall också lämnas om delägares andel av avdrag från

arbetsgivaravgift enligt 2 kap. 5 a § lagen (1981:691) om socialavgifter.

Enligt andra stycket skall handelsbolag som under beskattningsåret

avyttrat fastighet till ledning för delägares taxering lämna de uppgifter

som behövs för att beräkna skattepliktig realisationsvinst. Detsamma

gäller om handelsbolaget under beskattningsåret överfört eller upplåtit

fastighet under sådana förhållanden att överlåtelsen eller upplåtelsen

enligt 25 § 2 mom. SIL skall jämställas med avyttring av fastighet. Kan

intäktens totala belopp inte fastställas på grund av att den är beroende av

viss framtida händelse, skall uppgift lämnas om detta.

Trots att handelsbolaget inte är skattesubjekt vid inkomsttaxeringen är

det skyldigt att lämna upplysningar för taxeringen av bolagets vinst.

Delägarnas skattskyldighet bygger som tidigare framgått på

handelsbolagets resultat. Bolaget har därför enligt 2 kap. 25 § LSK ålagts

upplysningsskyldighet som om handelsbolaget var skattskyldigt.

Uppgifterna lämnas till ledning för delägarnas taxering och avser

uppgifter som den som har inkomst av näringsverksamhet enligt 2 kap.

19 § första och andra styckena LSK skall lämna i sin självdeklaration för

varje förvärvskälla från bokföringen. Det gäller bl.a. uppgifter om

intäkter, kostnader, tillgångar och skulder m.m. (första stycket punkt 1

och 2) och vad den skattskyldige satt in i form av pengar i

näringsverksamheten eller tagit ut ur näringsverksamheten i varor,

pengar eller annat eller på annat sätt använt för att betala

levnadskostnader och andra utgifter, som inte är hänförliga till

omkostnader i verksamheten, samt om andra förmåner som den

skattskyldige fått av verksamheten (andra stycket punkt 5). Skyldigheten

omfattar även uppgifter om varje delägares andel av bolagets inkomst

samt värdet av hans andel i bolaget. Uppgifterna skall enligt 2 kap. 25 §

tredje stycket lämnas enligt bestämmelserna för särskild självdeklaration

och på det sätt som anges i 28 och 29 §§ samma lag. Uppgifterna skall

alltså lämnas till skattemyndigheten senast den 2 maj under taxeringsåret.

I 2 kap. 17 § LSK regleras den skattskyldiges uppgiftsskyldighet för

beräkning av reavinst som är hänförlig till fastighetsförsäljning under

beskattningsåret för det fall att en handelsbolaget tillhörig fastighet som

var anläggningstillgång avyttrats under beskattningsåret. Det hade enligt

föredraganden i samband med förslaget att göra handelsbolagen till

skattesubjekt för statlig fastighetsskatt, prop. 1996/97:12 s. 43

uppmärksammats att tveksamhet förelåg om en delägare i handelsbolag

var skyldig att lämna uppgifter enligt 2 kap. 17 § LSK när en

handelsbolaget tillhörig fastighet hade avyttrats. Även om detta enligt

föredraganden givetvis varit avsikten ansåg han att det var bättre att

uppgiftsskyldigheten i stället ålades handelsbolagen. Genom ett nytt

andra stycke i 2 kap. 25 § LSK (SFS 1996:1405) ålades bolaget därför att

till ledning för delägarnas taxering lämna de uppgifter som behövdes för

att beräkna skattepliktig reavinst vid fastighetsavyttringar. Någon ändring

gjordes emellertid inte i 2 kap. 17 § LSK, varför det är oklart om man

avsett att ersätta uppgiftsskyldigheten enligt 2 kap. 17 § med den nya

bestämmelsen.

Ett fåmansföretags uppgiftsskyldighet enligt 3 kap. 53 § LSK gentemot

delägare m.fl. gäller sedan skattereformen även de fåmansägda

handelsbolagen. Enligt 3 kap. 57 § fjärde stycket LSK skall även det

fåmansägda handelsbolaget ange om den person som bolaget lämnar

kontrolluppgift för är företagsledare eller honom närstående person eller

delägare i företaget. Den utvidgade skyldigheten enligt 4 kap. 1 § andra

stycket LSK för fåmansföretag att bevara underlag för kontroll av vad

företagsledaren eller honom närstående person eller delägare tillskjutit

till och tagit ut ur företaget av pengar, varor eller annat gäller även de

fåmansägda handelsbolagen. RSV kan medge undantag från

uppgiftsskyldigheten även för de fåmansägda handelsbolagen enligt 4

kap. 4 § LSK. Beträffande de allmänna reglerna vilka i tillämpliga delar

gäller även fåmansägda handelsbolag hänvisar regeringen till

framställningen i betänkandet (s. 221 ff.).

Skälen för regeringens bedömning: Delägare i fåmansägda

handelsbolag är enligt både 2 kap. 13 § punkt 2 och punkt 3 LSK

skyldiga att lämna särskild självdeklaration. Om företagsledaren inte är

delägare följer dock endast av punkt 3 att särskild självdeklaration skall

lämnas. Stoppregelutredningen anser att det knappast finns någon

anledning att ålägga företagsledaren att i denna egenskap lämna särskild

självdeklaration. Vad gäller delägare kan enligt utredningen kravet enligt

punkt 3 på särskild självdeklaration slopas. Eftersom delägaren skall

lämna uppgift om inkomst av näringsverksamhet är denne enligt punkt 2

ändå skyldig att avge särskild självdeklaration. Regeringen anser för sin

del att det inte är osannolikt att regeln i 2 kap. 13 § punkt 3 LSK i vissa

fall behövs för att säkerställa att samtliga delägare och företagsledare i

fåmansägda handelsbolag verkligen lämnar särskild självdeklaration.

Regeringen är därför inte beredd att lägga fram något förslag om ändring

av regeln.

Enligt 2 kap. 16 § andra stycket skall delägare lämna uppgifter om det

justerade ingångsvärdet, dvs. uppgifter om hans kapitaltillskott, uttag och

insättningar m.m. Stoppregelutredningens principiella utgångspunkt i

fråga om uppgiftsskyldigheten såvitt gäller transaktioner mellan

fåmansföretagen och dess delägare är att skyldigheten huvudsakligen

skall ligga på företaget i stället för delägaren. Denna princip synes dock

enligt utredningen mindre lämplig när det gäller beräkning av

ingångsvärdet i ett fåmansägt handelsbolag. Handelsbolagen är inte

skattesubjekt och har inte alltid full inblick i delägarens skattesituation.

Det ligger därför närmast till hands att delägaren själv lämnar uppgifter

om det justerade ingångsvärdet. Stoppregelutredningen föreslår därför

ingen ändring i nämnda lagrum. Eftersom regeringen till skillnad från

utredningen anser att uppgiftsskyldigheten även i fortsättningen skall

ligga på delägarnivå finns inget skäl att ändra regeln i 2 kap. 16 § andra

stycket LSK.

Stoppregelutredningen har föreslagit att uppgiftsskyldigheten om

transaktioner mellan fåmansföretag och företagets delägare samt

närstående skall läggas på företaget (se avsnitt 6.14). Beträffande de

fåmansägda handelsbolagen anser utredningen att uppgiftsskyldigheten

bl.a. bör omfatta uppgift om det skett en försäljning av en fastighet till

underpris i de fall som avses i de nu föreslagna reglerna i 25 § 10 a mom.

och 26 § 9 a mom. SIL (se avsnitt 7.3). Dessutom föreslås att

handelsbolaget skall lämna uppgift om andra rättshandlingar mellan

bolaget och delägarkretsen. I likhet med vad som föreslagits beträffande

fåmansföretagen bör uppgiftsskyldigheten inte omfatta rättshandlingar

som framgår av kontrolluppgift och inte heller rättshandlingar vars

ekonomiska värde är obetydligt. Regeringen anser för sin del att

uppgiftsskyldigheten bör behållas på delägarnivå även i fråga om de

fåmansägda handelsbolagen. Eftersom handelsbolagen inte är

skattesubjekt finns än större skäl än beträffande fåmansföretagen att

behålla uppgiftsskyldigheten hos de personer som beskattas för

inkomsterna från handelsbolagen.

Uppgiftsskyldigheten i 2 kap. 21 § LSK om transaktioner läggs för

fåmansföretagets del på företaget men för det fåmansägda

handelsbolagets del på delägaren. Beträffande fåmansföretagets

uppgiftsskyldighet har utredningen inte föreslagit någon ändring.

Utredningen finner inte heller skäl att flytta uppgiftsskyldigheten

avseende handelsbolagen. Denna uppfattning delas av regeringen.

I 2 kap. 24 § LSK åläggs företagsledare m.fl. i såväl fåmansföretag

som fåmansägda handelsbolag att lämna särskilda uppgifter. De uppgifter

som avses är de som behövs för att tillämpa gällande bestämmelser

rörande beräkningen av den uppgiftsskyldiges inkomst från företaget.

Enligt lagrummet skall uppgifter lämnas om den uppgiftsskyldiges

arbetsuppgifter i företaget, vad han tillskjutit till eller uppburit från

företaget i form av pengar, varor eller annat, om utgifter för hans privata

kostnader som företaget betalat samt om avtal eller andra förhållanden

mellan honom och företaget.

För de fåmansägda handelsbolagen föreligger skyldighet för delägare

att lämna uppgifter om tillskott och uttag o.d. redan enligt 2 kap. 16 §

andra stycket LSK. Handelsbolaget har vidare skyldighet att lämna

uppgifter från bokföringen till skattemyndigheten enligt 2 kap. 19 § LSK.

Stoppregelutredningen anser att den nuvarande uppgiftsskyldigheten

enligt 2 kap. 24 § LSK kan upphävas med hänsyn till det tillägg rörande

handelsbolagets uppgiftsskyldighet som föreslagits. Regeringen, som har

den principiella inställningen att uppgiftsskyldigheten skall ligga hos

delägarna, anser att uppgiftsskyldigheten i 2 kap. 24 § LSK är

välmotiverad och bör behållas. Bestämmelsen synes redan omfatta

sådana fastighetsförsäljningar som skall beskattas enligt de nya

bestämmelserna i 25 § 10 a mom. och 26 § 9 a mom. SIL. Regeringen

föreslår därför ingen ändring av uppgiftsskyldigheten beträffande de

fåmansägda handelsbolagen. Det får liksom hittills ankomma på RSV att

utforma den blankett som skall användas vid uppgiftslämnandet.

8 Ikraftträdande m.m.

8.1 Ikraftträdande

Regeringens förslag: De nya reglerna träder i kraft den 31 december

1999 och tillämpas första gången vid taxeringen år 2001.

Utredningens förslag: De nya reglerna träder i kraft den 1 januari

2000 och tillämpas första gången vid taxeringen år 2001.

Remissinstanserna: Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR anser

att reglerna bör införas redan från den 1 januari 1999. Övriga

remissinstanser har inte invänt mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Slopandet av en mängd särregler för

fåmansägda företag och deras ägarkrets innebär att såväl de materiella

som de formella skattereglerna blir enklare att förstå och tillämpa. Det

kommer även i viss mån att innebära en minskad skattebelastning för

små och medelstora företag. Enligt regeringens mening bör det nya

regelsystemet träda i kraft så snart som möjligt.

Regeringen har i propositionen med förslag till inkomstskattelag (prop.

1999/2000:2) som skall ersätta bl.a. KL och SIL föreslagit att den nya

lagen skall träda i kraft den 1 januari 2000 och tillämpas första gången

vid 2002 års taxering. Genom inkomstskattelagen skall också KL och

SIL upphävas. De upphävda lagarna skall dock alltjämt tillämpas såvitt

avser 2001 och tidigare års taxeringar samt vid senare taxeringar i fråga

om skattskyldiga som taxeras för beskattningsår som påbörjats före

ikraftträdandet till den del detta leder till lägre skatt. Av lagtekniska skäl

bör därför de nu föreslagna bestämmelserna träda i kraft före

inkomstskattelagen. Regeringen föreslår att de skall träda i kraft den 31

december 1999 och tillämpas första gången vid taxeringen år 2001.

Regeringens förslag har på någon enstaka punkt inslag av skärpande

natur. Skäl att särbehandla dessa regler vad gäller ikraftträdande kan inte

anses föreligga utan samtliga föreslagna regler bör behandlas på ett

enhetligt sätt. Även dessa regler bör alltså i princip börja tillämpas

fr.o.m. 2001 års taxering.

En komplikation i sammanhanget är att vissa juridiska personer har

brutet räkenskapsår. Ett företag vars räkenskapsår omfattar exempelvis

tiden den 1 maj den 30 april taxeras år 2001 för räkenskapsåret den 1

maj 1999 den 30 april 2000. Det kan enligt regeringens mening inte

komma i fråga att låta de nya reglerna vara fullt ut tillämpliga på ett

sådant räkenskapsår. En sådan tillämpning skulle åtminstone teoretiskt

sätt kunna komma i konflikt med förbudet i 2 kap. 10 §

regeringsformen mot retroaktiv lagstiftning.

I lagrådsremissen föreslogs att skattskyldiga med brutet räkenskapsår

inte skulle få tillämpa de nya bestämmelserna före ikraftträdandet. Syftet

var att äldre bestämmelser alltjämt skulle tillämpas på transaktioner som

företagits före den 31 december 1999 och att de nya bestämmelserna

skulle bli tillämpliga först för tiden därefter. Såsom Lagrådet påpekat

skulle detta innebära att för transaktioner som företas just den 31

december 1999 kommer olika skatteregler att gälla för skattskyldiga

beroende på om företaget har brutet räkenskapsår eller räkenskapsår som

utgör kalenderår. Regeringen anser att det inte är lämpligt att låta

skattskyldiga med brutet räkenskapsår börja tillämpa de nya reglerna före

ingången av år 2000. Endast transaktioner som utförts efter utgången av

år 1999 bör bedömas enligt de nya reglerna. Regeringen föreslår att

ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna utformas i enlighet med

det anförda.

8.2 Offentligfinansiella effekter

Syftet med dagens regler är att de skall avhålla berörda skattskyldiga från

vissa transaktioner. Det finns därför ingen information om vare sig hur

vanliga dessa transaktioner är eller deras volym. Det är på grund av detta

svårt att bedöma de offentligfinansiella finanserna av förslaget.

Utredningen har uppskattat den varaktiga kostnaden till 0,04 miljarder

kronor. Det finns inga skäl för regeringen att ifrågasätta den

bedömningen.

För Riksskatteverkets del innebär de föreslagna ändringarna i

fåmansföretagslagstiftningen att deklarationsblanketter,

rekommendationer m.m. måste omarbetas. Förslagen torde inte föranleda

någon permanent kostnadsökningför den offentliga förvaltningen.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

32 § 1 mom.

Ändringen i första stycket i är en följdändring. Eftersom samtliga

beskattningsbestämmelser i punkt 14 av anvisningarna till 32 § slopas

behövs inte längre någon regel om att sådana förmåner och ersättningar

m.m. som anges i denna anvisningspunkt hänförs till intäkt av tjänst.

Vidare justeras punkten i språkligt med anledning av att det endast är

förbjudna lån och således inga förmåner och ersättningar som tas upp

som intäkt enligt punkt 15 av anvisningarna till 32 §.

Anvisningar

till 21 §

punkt 2

Anvisningspunkten upphävs vilket innebär att de allmänna reglerna vid

avyttring av immateriella rättigheter skall tillämpas. Innebörden av detta

behandlas i avsnitt 6.11.

till 23 §

punkt 11

I fjärde stycket görs vissa följdändringar. I stycket hänvisas till

definitionerna av närstående, fåmansföretag och fåmansägda

handelsbolag i punkt 14 av anvisningarna till 32 §. Eftersom

definitionerna nu finns i andra stycken i sistnämnda anvisningspunkt

måste hänvisningarna ändras.

punkt 20 a

I första stycket har ordet medel ändrats till belopp samt avsatts ändrats

till överförs. Ändringen till belopp är en markeringen om att

förmögenhetsöverföringen inte behöver ske i form av likvida medel.

Ändringen till överförs innebär att avdragsrätten knyts till

förmögenhetsöverföringen. Frågan om till vilket beskattningsår

avdragsrätten skall hänföras får bedömas med ledning av de allmänna

reglerna i 24 § KL. Ett belopp som satts av i bokföringen på grund av ett

i förhållande till stiftelsen bindande beslut om överföring av medel torde

vara avdragsgillt även om överföringen inte fullgjorts. Den

omständigheten att utbetalningen sker först senare saknar med andra ord i

denna situation betydelse.

Andra stycket (nuvarande lydelse) upphävs. Fåmansföretags rätt till

avdrag för belopp som överförts till personalstiftelse begränsas således

inte längre av att företaget måste sysselsätta minst 30 årsarbetskrafter.

Om stiftelsen främjar arbetstagare med ett bestämmande inflytande i

företaget, skall länsstyrelsen (tillsynsmyndigheten) utse ordförande i

stiftelsens styrelse (16 § tryggandelagen). Tillsynsmyndigheten har

därmed god insyn och kan ingripa mot stiftelsens förvaltning om så anses

påkallat. Myndigheten skall t.ex. ingripa om det kan antas att en per-

sonalstiftelse inte förvaltas i enlighet med de för stiftelsen gällande före-

skrifterna eller enligt tryggandelagen. Ändringen motiveras i avsnitt 6.12.

till 32 §

punkt 10

Nuvarande sista stycket i punkten tas bort som en konsekvens av att

punkt 14 sjätte stycket av anvisningarna till 32 § KL upphävs. Motiven

till detta finns i avsnitt 6.8.

punkt 14

Nuvarande första stycket upphävs. Allmänna beskattningsregler skall i

stället gälla om ett fåmansföretag anskaffar egendom som skall användas

privat av en företagsledare eller någon denne närstående. Förslaget

behandlas i avsnitt 6.1.

Nuvarande andra stycket upphävs. Ändringen innebär att allmänna

beskattningsregler skall gälla när en delägare i fåmansföretag eller någon

denne närstående överlåter egendom till företaget för överpris. Om

överlåtaren är anställd beskattas förmånen (skillnaden mellan avtalat pris

och marknadspris) normalt som lön. Om denne inte är anställd men

delägare kan utdelningsbeskattning komma i fråga. Om överlåtaren är

både anställd och delägare finns en presumtion för att förmånen skall

betraktas som lön. Reavinstberäkning sker enligt reglerna i 24 § SIL

vilket innebär att ett på marknadsmässiga villkor baserat försäljningspris

 och inte det avtalade priset skall ligga till grund för reavinstberäkning

medan överskjutande belopp beskattas som inkomst av tjänst eller

utdelning. Ändringen motiveras i avsnitt 6.2.

Nuvarande tredje stycket upphävs. Om delägare i fåmansföretag eller

någon denne närstående avyttrar onyttig lös egendom till företaget skall

vanliga reavinstregler tillämpas. Detta innebär bl.a. att eventuell förlust

inte är avdragsgill om egendomen innehafts för privat bruk. Även

företagets avdragsrätt för den anskaffade egendomen prövas enligt

allmänna regler. Förslaget tas upp i avsnitt 6.3.

Nuvarande fjärde stycket upphävs. Allmänna

förmånsbeskattningsregler skall gälla om en delägare i fåmansföretag

eller någon denne närstående förvärvar egendom från företaget till

underpris. Detta innebär att delägaren, om denne är anställd, skall

beskattas för löneförmån medan utdelningsbeskattning skall ske i andra

fall. Förslaget har behandlats i avsnitt 6.4. Nuvarande andra meningen

ersätts av de nya bestämmelserna i 25 § 10 a mom. och 26 § 9 a mom.

SIL, se kommentarerna till de lagrummen. Nuvarande tredje meningen är

inte behövlig eftersom första meningen i fjärde stycket och hela första

stycket slopas. Nuvarande fjärde meningen behövs inte eftersom

uttagsbeskattningsregeln i 2 § 13 mom. andra stycket SIL upphävs.

Motiven till ändringarna finns i avsnitt 6.4 och 7.3.

Nuvarande femte stycket upphävs. Detta innebär att företagsledares

inkomst vid uthyrning av lokal till sitt fåmansföretag eller fåmansägda

handelsbolag beskattas enligt reglerna i 3 § 3 mom. tredje och fjärde

styckena SIL (se kommentaren till dessa). Vid uthyrning av lokal till

belopp överstigande marknadsmässig ersättning kommer överskjutande

belopp från ett fåmansföretag att beskattas som löneförmån eller

utdelning till uthyraren. Förslaget behandlas i avsnitt 6.5. För

fåmansägda handelsbolag innebär ändringen att överskjutande belopp

betraktas som uttag, se avsnitt 7.4.

Nuvarande sjätte stycket upphävs. Ändringen innebär att

ränteförmånliga lån till företagsledare m.fl. skall beskattas enligt reglerna

i punkt 10 av anvisningarna till 32 § KL om låntagaren är anställd eller

uppdragstagare. Om låntagaren är delägare kan ränteförmånen beskattas

som utdelning. Företaget torde bli uttagsbeskattat enligt punkt 1 a sjunde

stycket av anvisningarna till 22 § KL. Förslaget behandlas i avsnitt 6.8.

Nuvarande sjunde stycket upphävs. Ändringen innebär att den förmån

som följer av att ett lån skrivits ned skall beskattas enligt allmänna regler.

Om ett efterskänkande av lånet utgör en förmån skall nedskrivningen tas

upp som intäkt av tjänst hos låntagaren om denne är anställd eller

närstående till anställd. Om låntagaren är delägare kan nedskrivningen

utgöra utdelning. Om lånet tagits upp som intäkt med stöd av punkt 15 av

anvisningarna till 32 § KL eller 2 § 17 mom. SIL skall ytterligare

beskattning vid en nedskrivning inte ske. Även detta följer av allmänna

grunder för beskattning. Motiven till förslaget finns i avsnitt 6.9.

Det nuvarande åttonde stycket bildar, efter vissa ändringar, ett nytt

första stycke. Stycket innehåller en definition av fåmansföretag. Det

klargörs att även utländska juridiska personer som är jämförliga med

svenska aktiebolag och svenska ekonomiska föreningar kan utgöra

fåmansföretag. För att utländska juridiska personer skall vara jämförliga

med aktiebolag och ekonomiska föreningar krävs för det första att det är

fråga om en liknande associationsform. Stiftelser, ideella föreningar

o.dyl. kan således inte omfattas. Dessutom krävs att de utländska

juridiska personerna i sitt hemland är föremål för en liknande typ av

beskattning, dvs. beskattningen skall ske direkt hos den juridiska

personen och inte hos delägarna.

Huvudregeln enligt nuvarande åttonde stycket a) preciseras på så sätt

att uttrycket "en fysisk person eller ett fåtal fysiska personer" ersätts med

uttrycket "fyra eller färre fysiska personer". Av det nya fjärde stycket (se

nedan) framgår att närstående personer skall anses som en och samme

ägare vid beräkningen av antalet fysiska personer. Det framstår som

sannolikt att antalet fåmansföretag minskar med den nya definitionen.

Hur stor minskningen blir är dock bl.a. beroende på att det nuvarande

rättsläget är oklart svårt att ha någon bestämd uppfattning om.

Filialregeln i nuvarande åttonde stycket b) är oförändrad förutom att

även den gäller för utländska juridiska personer.

Dessutom görs vissa språkliga justeringar i stycket.

Preciseringen av begreppet fåmansföretag får genomslag på

lagstiftning som hänvisar till definitionen i punkt 14 av anvisningarna till

32 § KL. Sådana hänvisningar finns exempelvis i 2 § 9 mom och 3 § 12 a

mom. SIL. Förslagen motiveras i avsnitt 5.1.

Det nya andra stycket motsvarar, efter några redaktionella justeringar,

det nuvarande nionde stycket.

I det nya tredje stycket ändras den nuvarande (tionde stycket)

definitionen av fåmansägda handelsbolag. För överensstämmelse med

första stycket läggs ordet svenskt till framför handelsbolag. Vidare

klargörs att utländsk juridisk person som är jämförlig med ett svenskt

handelsbolag kan utgöra ett fåmansägt handelsbolag. För att den

utländska juridiska personen skall vara jämförlig med ett handelsbolag

krävs att det är fråga om en liknande associationsform och att den

juridiska personen är föremål för en likartad beskattning, dvs.

beskattning på delägarnivå. Uttrycket "en fysisk person eller ett fåtal

fysiska personer" ändras liksom beträffande fåmansföretag till "fyra eller

färre fysiska personer". Ändringarna behandlas i avsnitt 7.2.

Fjärde stycket är nytt och motsvarar bestämmelserna i remissens andra

och femte stycke. För att tillgodose lagrådet (se bilaga 4, s. 183) har

bestämmelserna om fåmansföretag och fåmansägt handelsbolag förts

samman till ett stycke. För att förenkla vid den praktiska tillämpningen

har i bestämmelsen införts regler om hur närståendekretsarna skall

bestämmas när man bedömer hur många delägare ett fåmansägt företaget

har.

I stycket klargörs att vid tillämpning av det nya första stycket a och det

nya tredje stycket a skall sådana personer som ingår i samma krets av

närstående anses som en fysisk person. Med närståendekrets avses en

person och dennes närstående enligt det nya sjunde stycket. Först utgår

man från den äldste personen och ser vilka närstående han har. Sedan går

man vidare till den äldste som inte inräknats i den kretsen och ser vilka

närstående denne har osv. En person som inräknats i en närståendekrets

är så att säga ute ur leken och skall inte medräknas i någon mer krets.

Ett exempel kan illustrera. Ett företag har tio delägare. A är den äldste

delägaren. A och hans närstående utgör en närståendekrets (en person).

Av de delägare som inte ingår i A:s krets är B äldst. Han och hans

närstående utgör ytterligare en krets (en person). C som är son till A och

som är gift med B:s dotter skulle i och för sig tillhöra B:s krets men har

redan inräknats i A:s krets och man bortser därför från C när man

bestämmer B:s krets. Detsamma gäller C:s maka. Eftersom hon redan

medräknats i A:s närståendekrets skall hon inte räknas med i B:s. Utöver

A:s och B:s krets finns det ytterligare en delägare i företaget. Företaget

ägs av tre personer (två närståendekretsar och en enstaka fysisk person).

Företaget är således ett fåmansföretag.

Om en delägare avlider under beskattningsåret gäller samma regler för

dödsboet som för den avlidne (53 § 3 mom. första stycket KL).

Motiven till att införa den nya bestämmelsen framgår av avsnitt 5.1.

I femte stycket (nuvarande elfte stycket) anges vem som avses med

delägare. Enligt styckets nuvarande lydelse avser bestämmelsen ägare

och har betydelse bara vid bedömningen av om ett företag är

fåmansföretag eller ett fåmansägt handelsbolag. Enligt den nya lydelsen

gäller definitionen däremot generellt. Detta torde enligt regeringens

mening inte innebära någon ändring i sak. Indirekt ägande genom

juridisk person får samma konsekvenser som för närvarande. Av detta

följer bl.a. att indirekt ägande via dödsbo skall hanteras likadant som

indirekt ägande via aktiebolag. Vid bedömningen av om fyra eller färre

personer har mer än hälften av rösterna får man alltså även i dödsbofallet

se på antalet delägare och deras släktskap.

Lagtexten innehåller inte någon inskränkning till vissa juridiska

personer. Bortsett från bulvanfall ligger det emellertid i sakens natur att

indirekt ägande inte kan komma i fråga genom exempelvis ideella

föreningar och stiftelser.

Juridiska personer kan såväl enligt den nuvarande som den föreslagna

definitionen vara delägare i ett fåmansföretag eller fåmansägt

handelsbolag. Ett aktiebolag som ägs av en fysisk person räknas alltså

som delägare i fåmansföretag om bolaget i sin tur äger aktier i ett

dotterbolag. En annan sak är att juridiska personer endast undantagsvis

omfattas av de materiella särregler som kan träffa fysiska personer som

är delägare i fåmansföretag. Särregeln om förvärv av bostadsrätt till

underpris från handelsbolag är exempelvis inte tillämplig om låntagaren

respektive förvärvaren är ett aktiebolag.

Motiveringen till ändringen av begreppet delägare finns i avsnitt 5.4.

I sjätte stycket (nuvarande tolfte stycket) finns en definition av vad

som avses med företagsledare i ett fåmansföretag och ett fåmansägt

handelsbolag. Begreppet har genom förslaget att avskaffa vissa av de

materiella stoppreglerna delvis förlorat sin betydelse. Det finns dock

fortfarande kvar i exempelvis reglerna om inkomstfördelning i familjen

(punkt 13 av anvisningarna till 32 § KL), vinstandelslån (2 § 9 mom.

SIL) och om uppgiftsskyldighet (bl.a. 2 kap. 13 § 3 LSK). Liksom

tidigare skall den som har ett väsentligt inflytande i företaget anses som

företagsledare. Genom den ändrade lydelsen har emellertid betydelsen av

positionen i företaget lyfts fram. Enligt den nya lydelsen räcker inte

enbart en persons aktie- eller andelsinnehav utan det krävs också att det

väsentliga inflytandet hänger samman med personens ställning i

företaget. I övrigt är ändringarna av redaktionell art. Ändringen påverkar

även annan lagstiftning där hänvisning görs till definitionen av begreppet

företagsledare i punkt 14 av anvisningarna till 32 § KL. Förslaget

behandlas i avsnitt 5.2.

I sjunde stycket (nuvarande trettonde stycket) finns en definition av

begreppet närstående. I stycket har vissa språkliga ändringar gjorts.

Punkt 15

Anvisningspunkten ändras så att det klargörs vilka skattskyldiga som

skall ta upp förbjudna lån som intäkt av tjänst. Första stycket behandlar

lån som lämnats till fysisk person eller dödsbo.

I det nya andra stycket finns en bestämmelse om att lån som lämnats

till handelsbolag skall tas upp som intäkt av tjänst hos delägare som är

fysisk person eller dödsbo. Detta skall även gälla vid indirekt ägande,

dvs. om en fysisk person är delägare i ett handelsbolag som i sin tur är

delägare i ett handelsbolag som fått ett förbjudet lån.

När det gäller lån som lämnats till annan juridisk person än dödsbo

eller handelsbolag samt intäktsredovisning av lån hos andra delägare i

handelsbolag än fysiska personer och dödsbon hänvisas till kommentaren

under det nya momentet, 17 mom., i 2 § SIL.

I övrigt har vissa språkliga justeringar gjorts i bestämmelsen.

Ändringarna motiveras i avsnitt 6.7 respektive 7.5.

till 33 §

Punkt 3 b

I andra stycket hänvisas till definitionen av närstående i punkt 14

trettonde stycket av anvisningarna till 32 §. Eftersom definitionerna nu

finns i sjunde stycket i sistnämnda anvisningspunkt ändras hänvisningen.

Punkt 4

I sjunde stycket ändras hänvisningen till trettonde stycket av

anvisningarna till 32 § punkt 14 med anledning av att definitionen av

närstående efter ändringarna i sistnämnda anvisningspunkt nu finns i ett

annat stycke.

till 53 §

Punkt 10

I andra stycket b) ändras hänvisningen till definitionen av närstående i

punkt 14 av anvisningarna till 32 § så att den inte avser trettonde utan

sjunde stycket där definitionen nu finns.

Ikraftträdandet

Såsom framgår av allmänmotiveringen skall bestämmelserna av

lagtekniska skäl träda i kraft den 31 december 1999. Syftet är dock att de

endast skall få tillämpas på transaktioner som sker efter utgången av

1999. Detta skall även gälla för skattskyldiga med brutet räkenskapsår.

För att undvika missförstånd och bättre tillgodose det angivna syftet bör

ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna med justering

beträffande tillämpningen för skattskyldiga med brutet räkenskapsår i

enlighet med Lagrådets förslag ges följande lydelse: I fråga om

skattskyldig vars räkenskapsår påbörjats före den 1 januari 2000 skall de

äldre bestämmelserna tillämpas på förhållanden som hänför sig till tid

före den 31 december 1999. För ett aktiebolag med brutet räkenskapsår

innebär detta bl.a. att bedömningen av om bolaget är ett fåmansföretag

och skall träffas av någon särregel skall avgöras med ledning av äldre

regler såvitt gäller transaktioner m.m. som företagits före denna tidpunkt.

En transaktion som utförts under år 2000 eller senare skall däremot

prövas enligt de nya reglerna.

9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt

2 § 13 mom.

Momentet upphävs. Första stycket tas bort som en konsekvens av att

bestämmelserna i punkt 14 första, andra, tredje, femte och sjunde

styckena av anvisningarna till 32 § KL slopas. Även upphävandet av

andra stycket är en följdändring. I stycket hänvisas till de upphävda

fjärde och sjätte styckena i punkt 14 av anvisningarna till 32 § KL.

Upphävandet av tredje stycket innebär att avdrag för tantiem till

företagsledare eller dennes närstående i fåmansföretag medges enligt

allmänna regler. En i bokslutet gjord avsättning för tantiem kommer

således att vara avdragsgill för ett fåmansföretag såvida avsättningen är

förenlig med god redovisningssed. Förslaget behandlas i avsnitt 6.10.

2 § 17 mom.

Momentet är nytt. Regeln behandlar beskattning av förbjudna lån. I

första stycket finns en bestämmelse om att sådana lån skall tas upp som

intäkt hos låntagare som är annan juridisk person än dödsbo eller

handelsbolag.

I andra stycket finns en bestämmelse om att penninglån som lämnats

till handelsbolag skall tas upp som intäkt av näringsverksamhet hos

delägare som inte är fysisk person eller dödsbo. Detsamma gäller även

vid indirekt ägande, dvs. för delägare i ett handelsbolag som är delägare i

det handelsbolag som tagit lånet. Beträffande delägare som är fysisk

person eller dödsbo hänvisas till kommentaren under punkt 15 av

anvisningarna till 32 § KL.

Av tredje stycket framgår att beskattning av lånet inte skall ske om det

finns synnerliga skäl mot detta.

Innebörden av den nya bestämmelsen behandlas i avsnitten 6.7 och

7.5.

3 § 3 mom.

Det nuvarande fjärde stycket har delats upp i två stycken, fjärde och

sjätte styckena.

I fjärde stycket klargörs att de allmänna reglerna om avdrag vid

uthyrning av privatbostad i tredje stycket inte gäller när (a) delägare i

handelsbolag eller någon närstående till delägaren hyr ut privatbostad till

handelsbolaget. Detta är en skärpning i förhållande till vad som gällt

tidigare. Det skulle inte vara rimligt om en delägare i handelsbolag

behandlades förmånligare än en anställd.

Reglerna i tredje stycket gäller inte heller om upplåtelsen skett till den

skattskyldiges eller någon närståendes arbetsgivare (b). I praktiken torde

detta undantag från de allmänna avdragsreglerna omfatta samtliga fall då

en företagsledare eller en närstående till denne upplåtit privatbostad till

fåmansföretaget. Bestämmelsen gäller däremot inte när en delägare

(närstående) som inte är anställd hyr ut sådan bostad till fåmansföretaget.

Även den som ingår i samma intressegemenskap som sådan

arbetsgivare som avses i b) är undantagen (c). Detta är en utvidgning i

förhållande till nuvarande regler. Intressegemenskap kan exempelvis

föreligga om upplåtelse skett till ett dotterföretag till arbetsgivaren. Med

begreppet intressegemenskap avses i första hand arbetsgivare som tillhör

samma koncern eller som på annat sätt står under i huvudsak gemensam

ledning (jfr exempelvis 2 § 4 mom. nionde stycket SIL).

I det nya femte stycket klargörs att begreppet närstående som används i

fjärde stycket har samma innebörd som definitionen av närstående person

i punkt 14 sjunde stycket av anvisningarna till 32 § KL.

Regeln i sjätte stycket motsvarar sista meningen i nuvarande fjärde

stycket.

Motiven för regeringens förslag finns i avsnitt 6.5 och 7.4.

3 § 12 a mom.

Andra meningen i fjärde stycket om att utländska juridiska personer

jämställs med svenska aktiebolag och svenska ekonomiska föreningar vid

bedömningen av om ett fåmansföretag föreligger tas bort. Bestämmelsen

behövs inte längre eftersom definitionen av fåmansföretag i punkt 14 av

anvisningarna till 32 § KL utvidgas till att avse utländska juridiska

personer. Tredje meningen justeras med anledning av den nya

definitionen av fåmansföretag.

24 § 6 mom.

Ändringen i första stycket innebär att momentet gäller allmänt och inte

endast delägare i fåmansföretag eller delägare närstående person. När

någon överlåter egendom till ett pris som överstiger marknadsvärdet och

skall ta upp överpriset som intäkt av tjänst skall vid reavinstberäkningen

naturligt nog endast den del av vederlaget tas upp som intäkt som

motsvarar egendomens marknadsvärde.

Det kan förekomma att den del av priset som överstiger

marknadsvärdet bör bedömas som utdelning och inte som inkomst av

tjänst. I dessa fall spelar det ofta mindre roll om överlåtelsen i sin helhet

behandlas i reavinstsystemet eller om det avtalade priset skall delas upp i

en reavinstdel och en utdelningsdel. En sådan uppdelning kan dock

påverka skatteutfallet om inte ens det avtalade överpriset medför reavinst

eller om lättnadsreglerna i 3 § 1a 1g mom. SIL är tillämpliga på

utdelning. Det får liksom hittills ankomma på praxis att ta ställning

till hur beskattningen skall ske i nu angivna och liknande fall.

Att det andra stycket upphävs är en följd av att bestämmelsen i punkt

14 tredje stycket av anvisningarna till 32 § KL upphävs.

25 § 10 a mom.

Momentet är nytt.

I första stycket finns en regel som gäller alla handelsbolag. Den hänger

samman med att punkt 14 fjärde stycket andra meningen av

anvisningarna till 32 § KL upphävs. Bestämmelsen tar sikte uteslutande

på fastigheter som genom överlåtelsen blir privatbostäder och gäller

därmed endast överlåtelser till fysiska personer.

I andra stycket klargörs att begreppet närstående som används i första

stycket har samma innebörd som definitionen av närstående person i

punkt 14 sjunde stycket av anvisningarna till 32 § KL.

Förslaget behandlas i avsnitt 7.3.

26 § 9 a mom.

Momentet är nytt.

Regeln i första stycket gäller när handelsbolag avyttrar bostadsrätter

och motsvarar första stycket i det nya 10 a mom. i 25 § avseende

fastigheter.

I andra stycket klargörs att begreppet närstående har samma innebörd

som i punkt 14 sjunde stycket av anvisningarna till 32 § KL.

Förslaget behandlas i avsnitt 7.3.

Ikraftträdandet

Se kommentaren till ikraftträdandet till KL samt allmänmotiveringen.

9.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1951:763) om

statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst

Anvisningar

till 1 §

Punkt 1

Av tredje stycket av anvisningspunkten har tidigare framgått att bl.a.

intäkt som beskattas med tillämpning av punkt 14 av anvisningarna till

32 § KL inte skall anses som ackumulerad inkomst. Eftersom de

materiella bestämmelserna i punkt 14 av anvisningarna till 32 § slopas

behövs inte hänvisningen längre.

Ikraftträdandet

Se kommentaren till ikraftträdandet till KL samt allmänmotiveringen.

9.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:1601) om

uppskov med beskattningen vid andelsbyten

5 §

I punkt 3 finns en hänvisning till definitionen av närstående i punkt 14

trettonde stycket av anvisningarna till 32 § KL. Eftersom definitionen nu

finns i ett annat stycke i anvisningspunkten ändras hänvisningen.

Ikraftträdandet

Den nya lydelsen av 5 § träder i kraft den 31 december 1999.

9.5 Förslaget till lag om ändring i inkomstskattelagen

(1999:000)

56 kap.

5 §

Bestämmelsen har tidigare motsvarat punkt 14 andra och femte styckena

av anvisningarna till 32 § KL i deras lydelse enligt lagrådsremissen. Den

har formulerats om för att bättre överensstämma med fjärde stycket i

nämnda anvisningspunkt som ersatt andra och femte styckena i remissen.

För bestämmelsens närmare innebörd hänvisas till kommentaren till

punkt 14 fjärde stycket av anvisningarna till 32 § KL.

6 §

De tidigare hänvisningarna till första stycket i 2 § respektive 4 § behövs

inte eftersom respektive paragraf endast innehåller ett stycke vardera.

Ikraftträdande

Inkomstskattelagen träder i kraft den 1 januari 2000. Ändringarna bör

också träda i kraft denna dag.

Sammanfattning av Stoppregelutredningens

betänkande Stoppreglerna (SOU 1998:116)

Inledning

Skattelagstiftningen innehåller i dag ett stort antal regler som tar sikte på

transaktioner mellan fåmansägda företag och deras ägare. Utmärkande

för dessa regler är att företaget och ägarna får högre skatt än om de

allmänna skattereglerna skulle ha tillämpats. Som en gemensam

beteckning för denna särlagstiftning används ofta termen stoppreglerna.

Syftet med stoppreglerna är i första hand att förhindra att den

intressegemenskap som råder mellan företaget och ägarkretsen ofta

finns bara en ägare utnyttjas i skattesammanhang. Stoppreglerna avser

exempelvis felprissättning vid överlåtelser mellan företaget och ägarna

samt företagets förvärv av egendom som är avsedd för ägarens privata

bruk. Andra stoppregler gäller lån från företaget till ägarna och ägarens

uthyrning av lokaler till företaget.

Vårt uppdrag har varit att ta ställning till om stoppreglerna helt eller

delvis kan upphävas. Vid detta ställningstagande har vi haft som

utgångspunkt att enbart det förhållandet att ett företag är fåmansägt inte

skall leda till att företaget eller dess ägare beskattas hårdare än vad som

gällt om företaget haft många ägare. En viss ägarstruktur utgör alltså inte

i sig någon grund för skattemässig diskriminering. Särregler har ansetts

motiverade bara i sådana fall då intressegemenskapen mellan företag och

ägare kan befaras ge ett betydande utrymme för obehöriga

skattelättnader.

Stoppreglerna riktar sig mot dels fåmansföretag (fåmansägda

aktiebolag och ekonomiska föreningar), dels fåmansägda handelsbolag. I

nästa avsnitt redovisas våra förslag rörande fåmansföretagen.

Handelsbolagen behandlas i därpå följande avsnitt.

Förslag beträffande fåmansföretag

Slopade stoppregler

Vår genomgång har gett vid handen att de motiv som ursprungligen

åberopats för införande av stoppreglerna bara till en del är alltjämt

bärande. Vi föreslår därför att flertalet stoppregler upphävs, nämligen

1. följande regler i punkt 14 av anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370, KL)

 regeln om fåmansföretags förvärv av egendom för företagsledarens

privata bruk (första stycket i anvisningspunkten)

 regeln om delägares avyttring av egendom till fåmansföretaget för

överpris (andra stycket i anvisningspunkten)

 regeln om delägares avyttring av sådan egendom till ett

fåmansföretag som inte är eller kan väntas bli till nytta för företaget

(tredje stycket i anvisningspunkten)

 regeln om delägares förvärv av egendom från fåmansföretaget för

underpris (fjärde stycket i anvisningspunkten)

 regeln om företagsledarens uthyrning av lokaler till fåmansföretaget

(femte stycket i anvisningspunkten)

 regeln om företagsledarens förmån av räntefritt lån från

fåmansföretaget (sjätte stycket i anvisningspunkten)

 regeln om fåmansföretags nedskrivning i räkenskaperna av lån till

företagsledaren (sjunde stycket i anvisningspunkten);

2. regeln om delägares avyttring av immateriella rättigheter (punkt 2 av

anvisningarna till 21 § KL);

3. reglerna om fördelning av inkomst mellan makar beträffande lön

från fåmansföretag (punkt 13 av anvisningarna till 32 § KL);

4. regeln om begränsning av fåmansföretags avdrag för medel som

avsatts till personalstiftelse (punkt 20 a av anvisningarna till 23 § KL);

5. regeln om senareläggning av fåmansföretags avdrag för tantiem till

företagsledaren (2 § 13 mom. lagen [1947:576] om statlig inkomstskatt,

SIL).

Till undvikande av missförstånd bör påpekas att det förhållandet att en

stoppregel upphävs inte leder till att eventuella förmåner blir fria från

skatt. Upphävandet innebär inte annat än att förekommande förmåner

skall beskattas enligt skattelagstiftningens allmänna regler, dvs. normalt

som lön eller utdelning.

Beskattning av lån

Den som fått ett otillåtet lån (12 kap. 7 § aktiebolagslagen [1975:1385])

beskattas enligt nuvarande regler för lånebeloppet som inkomst av tjänst.

Vi har funnit att vissa lån även framdeles bör utlösa skattemässiga

konsekvenser. Vårt förslag skiljer sig emellertid i väsentliga hänseenden

från dagens regler. Förslaget innebär i huvudsak

att den skattemässiga regleringen begränsas till lån från fåmansägda

aktiebolag och till dem anknutna pensions- och personalstiftelser men att

tillämpningsområdet i övrigt blir ungefär detsamma som i dag

att låntagaren (i princip en fysisk person som är aktieägare i bolaget)

skall ta upp ett belopp motsvarande en och en halv gånger lånesumman

som inkomst av kapital

att låntagaren får ett lika stort avdrag om lånet återbetalas.

Det föreslagna systemet kan något förenklat beskrivas så att låntagaren

under kredittiden måste lämna en räntelös deposition hos statsverket

motsvarande (1,5 x 30 %=) 45 % av lånesumman.

Övriga materiella regler

Sådana särregler rörande fåmansföretagen och deras ägare som vi inte

nämnt i det föregående anser vi i princip bör finnas kvar. Vi föreslår

därför inte någon ändring vad gäller den skattemässiga behandlingen av

lön från ett fåmansföretag till företagsledarens barn (punkt 13 av anvis-

ningarna till 32 § KL) eller av förmån av fri utbildning som ett

fåmansföretag tillhandahåller företagsledaren i företaget (32 § 3 h mom.

KL). Några ändringar föreslås inte heller av de begränsningar som i vissa

situationer kan gälla för fåmansföretag i fråga om rätt till avdrag för ränta

på vinstandelslån (2 § 9 mom. SIL) och för substansminskning vid

utvinning av naturtillgångar (punkt 11 av anvisningarna till 23 § KL).

Nuvarande regler om fusion (2 § 4 mom. SIL) och s.k. byggmästarsmitta

från ett fåmansföretag som bedriver byggnadsrörelse eller handel med

fastigheter (punkt 4 av anvisningarna till 21 § KL) lämnas också i princip

oförändrade.

Uppgiftsskyldighet

De föreslagna lättnaderna beträffande omfattningen av särskilda

skatteregler för fåmansföretag kan enligt vår uppfattning genomföras

utan en totalt sett ökad uppgiftsskyldighet från de skattskyldigas sida.

Våra förslag på detta område torde innebära en marginellt ökad

uppgiftsplikt på företagsnivå men en påtaglig lindring på ägarnivå.

Förslag beträffande handelsbolag

Ett handelsbolag utgör inget skattesubjekt utan bolagets inkomst

beskattas hos delägarna. Denna skillnad i förhållande till

fåmansföretagen har fått till följd att flera stoppregler inte är tillämpliga

inom handelsbolags-sfären. I den mån stoppreglerna ändå träffar

handelsbolagen gäller dock våra i det föregående redovisade principiella

ställningstaganden. Detta innebär bl.a. att stoppregeln avseende lön till

delägares make i fåmansägt handelsbolag (punkt 13 av anvisningarna till

32 § KL), regel avseende delägares avyttring av immateriella rättigheter

(punkt 2 av anvisningarna till 21 § KL) och begränsningen av rätten till

avdrag för medel som avsätts till personalstiftelse (punkt 20 a av

anvisningarna till 23 § KL) slopas. Vad beträffar ersättning som en

delägare i ett handelsbolag uppbär från bolaget för upplåtelse av lokal

föreslår vi att de allmänna regler som f.n. gäller för en anställd som

upplåter lokal till sin arbetsgivare skall gälla.

En särskild bestämmelse har ansetts nödvändig om ett fåmansägt

handelsbolag för underpris överlåter sådan egendom till delägaren som

efter förvärvet blir eller kan antas bli privatbostad. Vi förslår att en regel

införs enligt vilken beskattning skall ske som om egendomen överlåtits

till marknadsvärdet (25 § 5 a mom. SIL).

Preciseringar av vissa begrepp

Fåmansföretag och fåmansägt handelsbolag, m.m.

De nuvarande stoppreglerna bygger bl.a. på begreppen fåmansföretag,

fåmansägt handelsbolag, företagsledare, delägare och närstående till

företagsledare och delägare. Vi har behållit dessa begrepp men preciserat

dem i olika hänseenden.

Enligt punkt 14 av anvisningarna till 32 § KL räknas i dag som

fåmansföretag, aktiebolag eller ekonomisk förening vari "en fysisk

person eller ett fåtal fysiska personer" äger så många aktier eller andelar

att dessa personer har mer än hälften av rösterna eller andelarna i

företaget. Som fåmansägt handelsbolag räknas handelsbolag vari "en

fysisk person eller ett fåtal fysiska personer" genom andelsinnehav eller

på annat sätt har ett bestämmande inflytande. Vi föreslår att det citerade

uttrycket ändras till "fyra eller färre fysiska personer".

Som närstående person räknas enligt samma anvisningspunkt bl.a. sy-

skon och syskons make eller avkomling. Vi föreslår att syskons make

och avkomling aldrig skall räknas som närstående och att syskon skall

ingå i närståendekretsen endast om det inte fyllt 18 år.

Marknadsvärde

Intäkter i form av annan förmån än pengar, dvs. naturaförmåner, skall i

princip värderas till marknadsvärdet. Vi föreslår att en uttrycklig regel

införs (42 § KL) om att marknadsvärdet skall bestämmas från ett

köparperspektiv, närmare bestämt till det pris som den skattskyldige

skulle ha fått betala om han eller hon på marknadsmässiga villkor skaffat

sig motsvarande förmån (egendom eller tjänst). Förmånen skall dock

kunna värderas till lägre belopp än marknadsvärdet om den skattskyldige

saknat inflytande över förmånens utformning. Förmånen skall emellertid

aldrig värderas till lägre belopp än vad den skattskyldige skulle ha fått

om förmånen utbjudits till försäljning på den öppna marknaden.

Ikraftträdande

De nya reglerna förslås träda i kraft den 1 januari 2000 och tillämpas

första gången vid 2001 års taxering. För företag vars räkenskapsår

omfattar tid såväl före som efter utgången av år 2000 skall de nya

bestämmelserna dock tillämpas endast på förhållanden som hänför sig till

tid efter ikraftträdandet.

Budgeteffekter

Vi har funnit det omöjligt att siffermässigt ange hur ett genomförande av

våra förslag kommer att påverka den offentliga sektorns skatte- och

avgiftsinkomster. Det förefaller dock sannolikt att förslagen leder till ett

visst inkomstbortfall för det allmänna.

Om en finansiering av våra förslag bedöms erforderlig bör denna ske

inom ramen för det avdrag från arbetsgivaravgifter som en arbetsgivare

får göra med stöd av 2 kap. 5 a § lagen (1981:691) om socialavgifter.

Detta avdrag uppgår f.n. till 5 % av avgiftsunderlaget, dock högst 3 550

kr per månad. En minskning av detta takbelopp med 100 kr (från 3 550

kr till 3 450 kr) innebär ett intäktstillskott för det allmänna med omkring

40 milj. kr. Enligt vår bedömning täcker detta belopp väl det skatte- och

avgiftsbortfall som våra förslag kan ge upphov till.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

betänkandet Stoppreglerna (SOU 1998:116)

Riksskatteverket (RSV), Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i

Göteborg, Riksrevisionsverket (RRV), Skogsstyrelsen, Jordbruksverket,

Närings- och teknikutvecklingsverket (NUTEK), Juridiska fakulteten vid

Uppsala universitet, Handelshögskolan vid Göteborgs universitet, Bygg-

entreprenörerna, SACO, Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR,

Företagarnas Riksorganisation, LO, Lantbrukarnas Riksförbund, Skogs-

ägarnas Riksförbund, Svensk Handel, Svenska Arbetsgivareföreningen

(SAF), Svenska Bankföreningen, Svenska Revisorsamfundet SRS,

Sveriges advokatsamfund, Sveriges Bokförings- och Revisionsbyråers

Förbund SBRF, Sveriges Fastighetsägareförbund, Sveriges

Industriförbund och Sveriges Redovisningskonsulters Förbund SRF.

Yttranden har också kommit in från Svensk Industriförening,

Stockholms Handelskammare och Näringslivets Nämnd för

Regelgranskning.

Riksskatteverket har till sitt yttrande fogat yttranden som inhämtats

från skattemyndigheterna i Stockholms, Jönköpings, Skåne, Hallands,

Västra Götalands, Södermanlands, Värmlands, Dalarnas och Norrbottens

län.

SAF, Svenska Bankföreningen, Sveriges Industriförbund, Svensk

Industriförening och Stockholms Handelskammare har åberopat ett

yttrande från Näringslivets Skattedelegation. SACO har avstått från ett

eget yttrande och har i stället hänvisat till ett yttrande från

medlemsförbundet Civilekonomerna.

Lantbrukarnas Riksförbund och Skogsägarnas Riksförbund har

kommit in med ett gemensamt yttrande.

Bokföringsnämnden har inga synpunkter på förslagen.

Handelshögskolan i Stockholm, Företagens Uppgiftslämnardelegation,

Redovisningsrådet, Svenska handelskammarförbundet, Tjänsteförbundet

och TCO har avstått från att yttra sig.

1. Lagrådsremissens lagförslag

1.1 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen

(1928:370)

Härigenom föreskrivs i fråga om kommunalskattelagen (1928:370)

dels att punkt 2 av anvisningarna till 21 § skall upphöra att gälla,

dels att 32 § 1 mom. samt punkterna 11 och 20 a av anvisningarna till

23 §, punkterna 10, 14 och 15 av anvisningarna till 32 §, punkterna 3 b

och 4 av anvisningarna till 33 § och punkt 10 av anvisningarna till 53 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

32 §

1 mom Till intäkt av tjänst hänförs

a) avlöning, arvode och kostnadsersättning samt annan förmån

i pengar, bostad eller annat som utgått för tjänsten,

b) pension,

c) sådan livränta som utgått på grund av sjuk-, olycksfalls- eller

skadeförsäkring eller annorledes än på grund av försäkring med undantag

av livränta som utgör vederlag vid avyttring av egendom, i den mån det

inte är fråga om livränta som avses i d) och inte heller annat följer av 2

mom.,

d) i fråga om sådan i c) angiven livränta, som utgår till följd av

personskada och på vilken 2 mom. inte är tillämpligt, den del av livräntan

som avser ersättning för förlorad inkomst av skattepliktig natur eller för

förlorat underhåll,

e) ersättning som utgått i annan form än livränta på grund av sjuk- eller

olycksfallsförsäkring, tagen i samband med tjänst, dock inte ersättning,

som avser sjukvårds- eller läkarkostnader för vård som inte är offentligt

finansierad eller för vård utomlands,

f) undantagsförmåner, periodiskt understöd eller därmed jämförlig

periodisk intäkt som avses i 31 §,

g) engångsbelopp som utgår till följd av personskada och utgör

skattepliktig intäkt enligt punkt 1 av anvisningarna till 19 §,

h) sådan utdelning på och vinst vid avyttring av aktier i fåmansföretag

som enligt 3 § 12 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt skall

tas upp som intäkt av tjänst samt sådan vinst vid avyttring av andel i

handelsbolag som enligt 24 § 7 mom. nämnda lag skall tas upp som

intäkt av tjänst,

i) sådana förmåner och

ersättningar m.m. som anges i

punkterna 14 och 15 av

anvisningarna,

i) sådan intäkt som beskattas

enligt punkt 15 av anvisningarna,

j) behållning på pensionssparkonto till den del pensionssparavtalet

upphör att gälla enligt 4 kap. 6 och 14 §§ och 6 kap. 5 § lagen (1993:931)

om individuellt pensionssparande, samt till den del behållningen tas i

anspråk på grund av utmätning, konkurs eller ackord.

Vid avskattning enligt första stycket j avses med pensionssparkontots

behållning marknadsvärdet på kontots tillgångar efter avräkning för den

skatt enligt lagen (1990:661) om avkastningsskatt på pensionsmedel som

är hänförlig till kontot.

Som intäkt av tjänst räknas jämväl annat belopp än ovan sagts såsom

vinstandel, återbäring eller vid återköp av försäkring uppburet belopp

vilket utgått på grund av pensionsförsäkring eller sådan sjuk- eller

olycksfallsförsäkring, som tagits i samband med tjänst.

Har tjänsteinnehavare som löneförmån innehaft fastighet på sådant

sätt, att han enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) skall

anses som ägare, skall dock intäkt, vilken tjänsteinnehavaren åtnjutit från

fastigheten, räknas som intäkt av näringsverksamhet eller behandlas

enligt reglerna för privatbostad.

Pension från sådan försäkring som anses som pensionsförsäkring

enligt punkt 1 sjuttonde stycket av anvisningarna till 31 § skall inte tas

upp som intäkt av tjänst till den del den skattskyldige visar att han inte

har haft rätt till avdrag för försäkringspremier som han betalat eller att

han förmånsbeskattats för försäkringen utan att få ett motsvarande

avdrag. Detta gäller dock inte i den utsträckning avdrag inte kan medges

på grund av bestämmelserna i punkt 6 andra sjätte styckena av

anvisningarna till 46 §. Vid tillämpningen av denna paragraf beaktas

avdrag och beskattning i såväl Sverige som utlandet. Med avdrag likställs

skattereduktion eller liknande skattelättnad i utlandet.

Anvisningar

till 23 §

11. Avdrag för substansminskning på grund av utvinning av

naturtillgångar samt avdrag för avsättning som avser framtida

substansminskning på grund av sådan utvinning medges enligt

bestämmelserna i denna anvisningspunkt.

För inträdd substansminskning medges avdrag vid taxeringen för ett

visst beskattningsår med högst ett belopp som, tillsammans med de

avdrag som har medgetts för tidigare beskattningsår, motsvarar den del

av anskaffningsvärdet för hela tillgången som belöper på utvinningen

före beskattningsårets utgång.

Har den skattskyldige genom skriftligt avtal upplåtit rätt till utvinning

och har han uppburit förskottsbetalning för utvinningen, får han göra

avdrag för belopp som i räkenskaperna har avsatts för framtida

substansminskning. Vid taxeringen för ett visst beskattningsår medges

avdrag med högst ett belopp motsvarande den del av anskaffningsvärdet

för hela naturtillgången som kan anses belöpa på den framtida utvinning

för vilken förskottsbetalning har erhållits. Avdraget skall återföras till

beskattning nästföljande beskattningsår.

Avdrag enligt föregående stycke

medges dock inte om

upplåtelseavtalet har ingåtts

mellan varandra närstående

personer eller mellan

näringsidkare som har

intressegemenskap (moder- och

dotterföretag eller företag under i

huvudsak gemensam ledning).

Som närstående till fysisk person

räknas dels personer som anges i

punkt 14 sista stycket av

anvisningarna till 32 §, dels sådana

fåmansföretag och fåmansägda

handelsbolag som avses i åttonde

och tionde styckena av nämnda

anvisningspunkt och i vilka den

fysiska personen eller någon

honom närstående person är

företagsledare eller direkt eller

genom förmedling av juridisk

person äger aktier eller andelar.

Avdrag enligt föregående stycke

medges dock inte om

upplåtelseavtalet har ingåtts

mellan varandra närstående

personer eller mellan

näringsidkare som har

intressegemenskap (moder- och

dotterföretag eller företag under i

huvudsak gemensam ledning).

Som närstående till fysisk person

räknas dels personer som anges i

punkt 14 av anvisningarna till

32 §, dels sådana fåmansföretag

och fåmansägda handelsbolag som

avses i nämnda anvisningspunkt

och i vilka den fysiska personen

eller någon honom närstående

person är företagsledare eller

direkt eller genom förmedling av

juridisk person äger aktier eller

andelar.

Anskaffningsvärdet för en naturtillgång beräknas med utgångspunkt i

den skattskyldiges faktiska utgift för förvärvet eller, om fastigheten har

förvärvats på annat sätt än genom köp, byte eller något därmed jämförligt

fång, den faktiska utgiften vid det närmast föregående köpet, bytet eller

därmed jämförliga fånget. Begär den skattskyldige det, skall dock till

utgångspunkt tas det belopp varmed den skattskyldige skulle få avdrag

enligt 25 § 3 6 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt om han

vid tidpunkten för utvinningens början hade avyttrat täktmarken för ett

vederlag som motsvarar dess allmänna saluvärde vid nämnda tidpunkt.

Beräkning enligt nämnda moment får dock inte leda till att den till

förvärvet hänförliga delen av anskaffningsvärdet tas upp till högre belopp

än vad som motsvarar 75 procent av täktmarkens allmänna saluvärde vid

tidpunkten i fråga. Har tillstånd enligt lag givits för utvinning av till-

gången, beräknas anskaffningsvärdet endast för det område som omfattas

av tillståndet och vid tillämpning av andra och tredje meningarna på

grundval av förhållandena vid tidpunkten för utvinningens början på

detta område.

I anskaffningsvärdet inräknas, förutom belopp som har beräknats

enligt föregående stycke, även utgifter för tillgångens exploatering i den

mån utgifterna inte har fått dras av som kostnad i den löpande driften och

inte heller har beaktats vid beräkning enligt 25 § 3 6 mom. lagen om

statlig inkomstskatt.

Om en fastighet, på vilken en naturtillgång har börjat uttas, har

övergått till en ny ägare på annat sätt än genom köp, byte eller något

därmed jämförligt fång, får den nye ägaren tillgodoräkna sig endast de

avdrag för substansminskning på fastigheten som skulle ha tillkommit

den förre ägaren, om denne fortfarande hade ägt fastigheten.

Vid tillämpningen av bestämmelserna i denna anvisningspunkt skall en

fastighetsägare, som har upplåtit nyttjanderätt till täktmark mot

engångsersättning, utan hinder av vad som föreskrivs i 4 § jämförd med 1

kap. 5 § första stycket f fastighetstaxeringslagen (1979:1152), betraktas

som ägare till marken även efter det att upplåtelsen har skett.

20 a. Arbetsgivare får avdrag

för medel, som avsatts till

personalstiftelse enligt lagen

(1967:531) om tryggande av

pensionsutfästelse m. m.

Har ett fåmansföretag eller ett

fåmansägt handelsbolag avsatt

medel till personalstiftelse, medges

avdrag endast om företaget

stadigvarande sysselsätter minst

30 årsarbetskrafter.

Skattemyndigheten får, om

särskilda skäl föreligger, efter

ansökan medge undantag från

detta stycke. Skattemyndighetens

beslut i sådant ärende får

överklagas hos riksskatteverket.

Riksskatteverkets beslut får inte

överklagas.

20 a. Arbetsgivare får avdrag för

belopp, som överförs till

personalstiftelse enligt lagen

(1967:531) om tryggande av

pensionsutfästelse m. m.

till 32 §

10. Har arbetsgivare eller uppdragsgivare lämnat arbetstagare eller

uppdragstagare förmån av räntefritt lån eller lån där räntan understiger

marknadsräntan skall arbetstagaren eller uppdragstagaren beskattas för

värdet av förmånen som intäkt av tjänst. Belopp motsvarande värdet av

förmånen skall anses som en betald ränteutgift.

Med lån från arbetsgivare eller uppdragsgivare likställs annat lån om

det finns anledning anta att arbetsgivaren eller uppdragsgivaren

förmedlat det.

Förmånens värde skall för sådant lån i svensk valuta beträffande vilket

räntan bestämts att utgå efter en fast räntesats eller i fast förhållande till

marknadsräntan för lån av ifrågavarande slag, beräknas på grundval av

skillnaden mellan å ena sidan statslåneräntan vid lånetillfället med tillägg

av en procentenhet och å andra sidan den avtalade räntesatsen. I fråga om

lån av nu angivet slag som upptagits före den 5 december 1986 skall, i

stället för statslåneräntan vid lånetillfället, tillämpas närmast

motsvarande ränta.

För annat lån i svensk valuta än lån som avses i tredje stycket skall

förmånens värde beräknas på grundval av skillnaden mellan å ena sidan

statslåneräntan vid utgången av november året före beskattningsåret med

tillägg av en procentenhet och å andra sidan den avtalade räntan för

beskattningsåret. Har vid utgången av maj under beskattningsåret

statslåneräntan ändrats med minst två procentenheter i förhållande till

dess storlek vid utgången av november året före beskattningsåret, skall

förmånens värde för tiden juli december beskattningsåret bestämmas till

skillnaden mellan å ena sidan statslåneräntan vid utgången av maj

beskattningsåret med tillägg av en procentenhet och å andra sidan den

avtalade räntan.

Såvitt avser lån som upptagits i utländsk valuta tillämpas vad som

sagts i tredje och fjärde styckena med den ändringen att vad som där

sagts om statslåneräntan i stället skall avse närmast motsvarande ränta

för lån i den aktuella valutan.

Det som sagts i denna punkt

första och andra styckena gäller ej

i fall som avses i punkt 14 sjätte

stycket av anvisningarna.

14. Anskaffar ett fåmansföretag

från annan än delägare eller

delägare närstående person

egendom, som uteslutande eller så

gott som uteslutande är avsedd för

privat bruk för företagsledare i

företaget eller företagsledare

närstående person, skall ett belopp

motsvarande

anskaffningskostnaden för

egendomen tas upp som intäkt av

tjänst hos företagsledaren. Vad nu

sagts gäller inte anskaffning av bil

som föranleder beskattning av

bilförmån.

Avyttrar delägare i

fåmansföretag eller delägare

närstående person egendom till

företaget skall, om priset är högre

än egendomens marknadsvärde,

det överskjutande beloppet

beskattas hos överlåtaren som

intäkt av tjänst. Av 24 § 6 mom.

lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt framgår att

återstående del av vederlaget skall

beaktas vid beräkning av

realisationsvinst.

Avser avyttringen sådan

egendom som anges i 31 § nämnda

lag skall, oavsett hur priset

förhåller sig till marknadsvärdet,

hela vederlaget, utan avdrag för

något omkostnadsbelopp,

beskattas hos överlåtaren som

intäkt av tjänst, såvida inte

egendomen är eller kan väntas bli

till nytta för företaget.

Förvärvar delägare i

fåmansföretag eller delägare

närstående person egendom från

företaget till lägre pris än

egendomens marknadsvärde, skall

ett belopp motsvarande skillnaden

beskattas hos förvärvaren som

intäkt av tjänst. Vad nu sagts

gäller också när delägare i

fåmansägt handelsbolag eller

delägare närstående person

förvärvar egendom från han-

delsbolaget, om egendomen

omfattar sådant hus eller avser

sådan lägenhet som i och med

förvärvet blir eller kan antas

komma att bli privatbostad enligt

5 § andra eller fjärde stycket eller

tomtmark som avses bli bebyggd

med sådan bostad. Första

meningen tillämpas inte när det är

företagsledaren som förvärvar

egendomen och denne har

beskattats enligt första stycket vid

företagets förvärv av egendomen.

Första meningen tillämpas inte

heller om uttagsbeskattning inte

skall ske hos företaget på grund av

bestämmelserna i lagen

(1998:1600) om beskattningen vid

överlåtelser till underpris.

Har företagsledare i ett

fåmansföretag eller ett fåmansägt

handelsbolag eller företagsledare

närstående person uppburit hyra

eller annan ersättning från

företaget för lokal, som ägs eller

disponeras av företagsledaren

eller den honom närstående, skall

ersättningen, såvida den inte skall

beskattas såsom intäkt av

näringsverksamhet, hos

mottagaren beskattas som intäkt

av tjänst. Mottagaren får dock

åtnjuta skäligt avdrag för den

kostnad som han fått vidkännas på

grund av att företaget utnyttjat

lokalen i fråga.

Har fåmansföretag lämnat

företagsledare eller företagsledare

närstående person förmån av

räntefritt lån eller lån där räntan

understiger marknadsräntan, skall

låntagaren beskattas för värdet av

förmånen som intäkt av tjänst.

Förmånens värde skall beräknas

på sätt som anges i punkt 10

tredje femte styckena.

Har fåmansföretag lämnat lån

till företagsledare eller

företagsledare närstående person

och har lånet skrivits ned i

företagets räkenskaper, skall det

nedskrivna beloppet beskattas hos

låntagaren som intäkt av tjänst.

Vad nu sagts gäller dock inte lån

som avses i punkt 15.

Som fåmansföretag räknas

a) aktiebolag och ekonomisk

förening, vari en fysisk person

eller ett fåtal fysiska personer äger

så många aktier eller andelar att

dessa personer har mer än hälften

av rösterna för aktierna eller

andelarna i företaget; samt

b) aktiebolag och ekonomisk

förening vars verksamhet är

uppdelad på verksamhetsgrenar,

som är oberoende av varandra,

såvida en person genom aktie-

eller andelsinnehav, avtal eller på

därmed jämförligt sätt har den

reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren och

självständigt kan förfoga över dess

resultat.

Som fåmansföretag räknas dock

inte aktiebolag vars aktier är

noterade vid en svensk eller

utländsk börs. Som fåmansföretag

räknas inte heller

bostadsföreningar och

bostadsaktiebolag som avses i 2 §

7 mom. första stycket lagen om

statlig inkomstskatt.

Som fåmansägt handelsbolag

räknas

a) handelsbolag, vari en fysisk

person eller ett fåtal fysiska

personer genom sitt andelsinnehav

eller på annat sätt har ett

bestämmande inflytande; samt

b) handelsbolag, vars

verksamhet är uppdelad på

verksamhetsgrenar som är

oberoende av varandra, såvida en

person genom andelsinnehav, avtal

eller på därmed jämförligt sätt har

den reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren.

Med ägare enligt åttonde

och tionde styckena avses den som

 direkt eller genom förmedling av

juridisk person äger eller på

därmed jämförligt sätt innehar

aktie eller andel i företaget.

Som företagsledare i

fåmansföretag eller fåmansägt

handelsbolag skall anses den eller

de personer som till följd av eget

eller närstående persons aktie-

eller andelsinnehav i företaget

eller annan liknande grund har ett

väsentligt inflytande i företaget

eller där fråga är om företag

som avses i åttonde stycket b eller

tionde stycket b den som har den

reella bestämmanderätten över

viss verksamhetsgren och

självständigt kan förfoga över dess

resultat.

Vid tillämpning av denna

anvisningspunkt skall såsom

närstående person räknas

föräldrar, far- och morföräldrar,

make, avkomling eller avkomlings

make, syskon eller syskons make

eller avkomling samt dödsbo vari

den skattskyldige eller någon av

nämnda personer är delägare. Med

avkomling avses jämväl styvbarn

och fosterbarn.

14. Som fåmansföretag räknas

svenskt aktiebolag och svensk

ekonomisk förening och

motsvarande utländsk juridisk

person där

a) fyra eller färre fysiska

personer äger aktier eller andelar

som motsvarar mer än hälften av

rösterna för samtliga aktier eller

andelar i företaget, eller

b) verksamheten är uppdelad på

verksamhetsgrenar, som är

oberoende av varandra, såvida en

person genom aktie- eller

andelsinnehav, avtal eller på

därmed jämförligt sätt har den

reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren och

självständigt kan förfoga över dess

resultat.

Vid bedömningen av hur många

fysiska personer som äger aktier

eller andelar i företaget enligt

första stycket a skall sådana ägare

som ingår i samma krets av

närstående anses som en person.

Som fåmansföretag räknas inte

a) aktiebolag vars aktier är

noterade vid en svensk eller

utländsk börs, eller

b) bostadsförening och

bostadsaktiebolag som avses i 2 §

7 mom. första stycket lagen om

statlig inkomstskatt.

Som fåmansägt handelsbolag

räknas svenskt handelsbolag och

motsvarande utländsk juridisk

person där

a) fyra eller färre fysiska

personer genom sitt andelsinnehav

eller på annat sätt har ett

bestämmande inflytande, eller

b) verksamheten är uppdelad på

verksamhetsgrenar som är

oberoende av varandra, såvida en

person genom andelsinnehav, avtal

eller på därmed jämförligt sätt har

den reella bestämmanderätten över

sådan verksamhetsgren.

Vid bedömningen av hur många

fysiska personer som äger andelar

eller på annat sätt har ett

bestämmande inflytande i

företaget enligt fjärde stycket a

skall personer som ingår i samma

krets av närstående anses som en

person.

Med ägare i fåmansföretag eller

fåmansägt handelsbolag avses den

som direkt eller genom

förmedling av juridisk person

äger eller på därmed jämförligt

sätt innehar aktie eller annan andel

i företaget.

Som företagsledare i

fåmansföretag eller fåmansägt

handelsbolag skall anses den eller

de fysiska personer som genom

eget eller närstående persons aktie-

eller andelsinnehav och sin

ställning i företaget har ett

väsentligt inflytande i detta eller

i fråga om företag som avses i

första stycket b eller fjärde stycket

b den som har den reella

bestämmanderätten över viss

verksamhetsgren och självständigt

kan förfoga över dess resultat.

Med närstående person avses

föräldrar, far- och morföräldrar,

make, avkomling eller avkomlings

make, syskon eller syskons make

eller avkomling samt dödsbo vari

den skattskyldige eller någon av

nämnda personer är delägare. Med

avkomling avses även styvbarn

och fosterbarn.

15. Har penninglån lämnats i

strid mot bestämmelserna i 12 kap.

7 § aktiebolagslagen (1975:1385)

eller 11 § lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse

m.m., skall lånebeloppet beskattas

hos låntagaren som intäkt av

tjänst, såvida inte synnerliga skäl

föreligger mot detta.

15. Penninglån som lämnats i

strid mot bestämmelserna i 12 kap.

7 § aktiebolagslagen (1975:1385)

eller 11 § lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse

m.m. skall beskattas som intäkt av

tjänst hos låntagare som är fysisk

person eller dödsbo.

Sådant penninglån som lämnats

till handelsbolag beskattas som

intäkt av tjänst hos delägare som

är fysisk person eller dödsbo.

Beskattning enligt första eller

andra stycket skall inte ske om det

finns synnerliga skäl mot detta.

till 33 §

3 b. Den som på grund av sitt arbete vistas på annan ort än sin eller sin

familjs hemort, äger rätt till skäligt avdrag för kostnad för en hemresa

varje vecka om avståndet mellan hemorten och arbetsorten är längre än

50 kilometer. Avdraget gäller endast kostnad för resa inom eller mellan

Europeiska unionens medlemsländer eller EES-länderna.

Avdraget skall i regel beräknas

efter kostnad för billigaste färdsätt.

Avdrag medges dock för kostnad

som inte är oskälig för tåg- eller

flygresa. Om godtagbara allmänna

kommunikationer saknas får

avdrag medges för kostnader för

resa med egen bil eller med den

skattskyldiges förmånsbil med de

belopp som anges i punkt 4.

Detsamma gäller den som, utan att

vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resa med förmånsbil för

vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

trettonde stycket av anvisningarna

till 32 § är skattskyldig.

Avdraget skall i regel beräknas

efter kostnad för billigaste färdsätt.

Avdrag medges dock för kostnad

som inte är oskälig för tåg- eller

flygresa. Om godtagbara allmänna

kommunikationer saknas får

avdrag medges för kostnader för

resa med egen bil eller med den

skattskyldiges förmånsbil med de

belopp som anges i punkt 4.

Detsamma gäller den som, utan att

vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resa med förmånsbil för

vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

av anvisningarna till 32 § är

skattskyldig.

4. Även för det fall, att skattskyldig enligt punkt 3 här ovan icke är

berättigad till avdrag för ökade levnadskostnader, äger han dock rätt

avdraga skälig kostnad för resor till och från arbetsplatsen, där denna

varit belägen på sådant avstånd från hans bostad, att han behövt anlita

och även anlitat särskilt fortskaffningsmedel.

Om avståndet mellan den skattskyldiges bostad och arbetsplats uppgår

till minst fem kilometer och det klart framgår att användandet av egen bil

för resa till och från arbetsplatsen regelmässigt medför en tidsvinst på

minst två timmar i jämförelse med allmänt kommunikationsmedel

medges avdrag för kostnader för resa med egen bil. Sådant avdrag

medges också om den skattskyldige använder bilen i tjänsten under minst

60 dagar för år räknat de dagar som bilen används i tjänsten. Om bilen

används i tjänsten under minst 160 dagar för år räknat medges avdrag

under alla de dagar som bilen används för resor mellan bostad och

arbetsplats. Användningen i tjänsten beaktas dock endast om den uppgår

till minst 300 mil för år räknat. Avdrag för andra kostnader än sådana

som avses i femte stycket medges med 1 krona och 50 öre per körd

kilometer.

För skattskyldig som på grund av ålder, sjukdom eller handikapp är

nödsakad att använda bil tillämpas inte bestämmelserna i andra stycket.

Detsamma gäller skattskyldig som är tvungen att använda större bil på

grund av skrymmande last.

Skattskyldig som haft kostnader för resa inom eller mellan Europeiska

unionens medlemsländer eller EES-länderna i samband med tillträdande

eller frånträdande av anställning eller uppdrag har rätt till skäligt avdrag

för kostnaderna. Härvid gäller vad som sägs i punkt 3 b andra stycket.

Har den skattskyldige vid resorna haft kostnader för väg-, bro- eller

färjeavgift medges avdrag för den faktiska kostnaden.

Om den som är skattskyldig för bilförmån har företagit resor som

avses i första eller fjärde stycket med förmånsbilen medges avdrag under

de förutsättningar som anges i denna punkt. Avdrag medges för

kostnaden för dieselolja med 50 öre per körd kilometer och för kostnaden

för annat drivmedel med 80 öre per körd kilometer.

Detsamma gäller den som, utan

att vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resorna med förmånsbil

för vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

trettonde stycket av anvisningarna

till 32 § är skattskyldig.

Detsamma gäller den som, utan

att vara skattskyldig för bilförmån,

företagit resorna med förmånsbil

för vilken sambo eller sådan

närstående som avses i punkt 14

av anvisningarna till 32 § är

skattskyldig.

till 53 §

10. Delägare i vanligt handelsbolag, kommanditbolag, enkelt bolag

eller rederi beskattas för den del av bolagets eller rederiets vinst, som å

honom belöper, huru denna än må hava av bolaget eller rederiet använts,

och oberoende av vad han må hava lyftat av bolagets eller rederiets under

beskattningsåret eller tidigare förvärvade vinst.

Vad som föreskrivs i första stycket gäller också beträffande här i riket

bosatt eller hemmahörande delägare i fråga om den på delägaren

belöpande delen av vinsten i annan utländsk juridisk person än sådan

som enligt 16 § 2 mom. andra eller tredje stycket lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt skall betraktas som utländskt bolag

a) om delägaren beskattas i den stat där den utländska juridiska

personen är hemmahörande för den del av den utländska juridiska

personens vinst som belöper på delägaren, eller

b) om vid utgången av året

närmast före taxeringsåret dels

minst tio procent av den utländska

juridiska personens kapital eller

röstetal för dess samtliga andelar

innehas antingen av delägaren

själv eller av en krets av personer i

vilken delägaren ingår och vilken

består av en fysisk eller juridisk

person (moderföretaget), av om

moderföretaget är en fysisk person

 sådana närstående som avses i

punkt 14 trettonde stycket av

anvisningarna till 32 § samt av

juridiska personer som direkt eller

genom förmedling av annan

juridisk person innehas av denna

person och de närstående, dels

minst hälften av den utländska

juridiska personens kapital eller

röstetal för dess samtliga andelar

innehas eller kontrolleras, direkt

eller genom förmedling av juridisk

person, av här i riket bosatta eller

hemmahörande personer.

b) om vid utgången av året

närmast före taxeringsåret dels

minst tio procent av den utländska

juridiska personens kapital eller

röstetal för dess samtliga andelar

innehas antingen av delägaren

själv eller av en krets av personer i

vilken delägaren ingår och vilken

består av en fysisk eller juridisk

person (moderföretaget), av om

moderföretaget är en fysisk person

 sådana närstående som avses i

punkt 14 av anvisningarna till 32 §

samt av juridiska personer som

direkt eller genom förmedling av

annan juridisk person innehas av

denna person och de närstående,

dels minst hälften av den

utländska juridiska personens

kapital eller röstetal för dess

samtliga andelar innehas eller

kontrolleras, direkt eller genom

förmedling av juridisk person, av

här i riket bosatta eller

hemmahörande personer.

_________________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999 och tillämpas första

gången vid 2001 års taxering. I fråga om skattskyldig vars räkenskapsår

påbörjats före den 1 januari 2000 skall de nya bestämmelserna tillämpas

endast på förhållanden som hänför sig till tid efter ikraftträdandet.

1.2. Förslag till lag om ändring i lagen (1947:576) om

statlig inkomstskatt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1947:576) om statlig

inkomstskatt

dels att 2 § 13 mom. skall upphöra att gälla,

dels att 3 § 3 mom., 3 § 12 a mom. samt 24 § 6 mom. skall ha följande

lydelse,

dels att det i 2 § skall införas ett nytt moment, 17 mom., att det i 25 §

skall införas ett nytt moment, 10 a mom. och att det i 26 § skall införas

ett nytt moment, 9 a mom., av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

17 mom. Penninglån som

lämnats i strid mot

bestämmelserna i 12 kap. 7 §

aktiebolagslagen (1975:1385)

eller 11 § lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse

m.m., skall beskattas hos

låntagare som är annan juridisk

person än dödsbo eller

handelsbolag.

Sådant penninglån som lämnats

till handelsbolag beskattas som

intäkt av näringsverksamhet hos

delägare som inte är fysisk person

eller dödsbo.

Beskattning enligt första eller

andra stycket skall inte ske om det

finns synnerliga skäl mot detta.

3 §

3 mom. För privatbostadsfastighet och privatbostad, som avses i 5 §

kommunalskattelagen (1928:370), beräknas inte något förmånsvärde för

eget brukande.

Intäkt av upplåtelse av privatbostadsfastighet och av privatbostad samt

avyttring av alster eller naturtillgångar från sådan fastighet skall tas upp

som intäkt av kapital. Detsamma gäller intäkt av uthyrning av

bostadslägenhet som innehas med hyresrätt.

Från intäkt som avses i andra stycket medges avdrag med 4 000 kronor

för varje privatbostadsfastighet, privatbostad eller hyreslägenhet. Vid

upplåtelse medges härutöver avdrag med belopp, som i fråga om småhus

som innehas med äganderätt uppgår till 20 procent av hyresintäkten och i

övriga fall motsvarar den del av upplåtarens hyra eller avgift som belöper

på det som uthyrts. Vid beräkning av avdragsgill avgift bortses från

sådana inbetalningar till föreningen eller bolaget som är att anse som

kapitaltillskott och beaktas övriga inbetalningar endast till den del de

överstiger utdelning som skett på annat sätt än i förhållande till

innehavda andelar i föreningen eller aktier i bolaget. Avdrag medges inte

med högre belopp än som följer av detta stycke även om de faktiska

kostnaderna varit högre. Avdraget får inte överstiga intäkten i fråga.

Vad som sägs i detta moment

gäller inte när intäkten enligt

punkt 14 femte stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen skall

beskattas som intäkt av tjänst.

Bestämmelserna i tredje stycket

tillämpas inte heller i andra fall,

när upplåtelse skett till den

skattskyldiges eller honom

närstående arbetsgivare. I dessa

fall medges skäligt avdrag för

kostnad som den skattskyldige fått

vidkännas på grund av upplåtelsen.

Bestämmelserna i tredje stycket

tillämpas inte när upplåtelse skett

till

a) handelsbolag av delägare i

handelsbolaget eller av någon till

delägaren närstående,

b) den skattskyldiges

arbetsgivare eller någon

närståendes arbetsgivare eller

c) någon som kan anses ingå i

samma intressegemenskap som

arbetsgivare som avses i b.

I fall som avses i fjärde stycket

medges skäligt avdrag för kostnad

som den skattskyldige fått

vidkännas på grund av upplåtelsen.

Med kapitaltillskott menas dels medlems inbetalning på insats i

föreningen och delägares inbetalning på aktie dels ock sådan ytterligare

inbetalning av medlem eller delägare, som är avsedd att inom föreningen

eller bolaget användas för fondering såsom genom kapitalavbetalning på

skuld eller genom ny-, till- eller ombyggnad eller därmed jämförlig

förbättring av fastigheten eller genom annan stadigvarande

kapitalplacering. Där lägenhet är upplåten med hyresrätt och således icke

med bostadsrätt eller liknande besittningsrätt, skall dock icke någon del

av hyresavgiften anses såsom kapitaltillskott. Verkställes fondering inom

förening eller bolag, utan att det framgår vilka medel därför användas,

skall i första hand anses för fondering använda andra medel än

medlemmarnas eller delägarnas inbetalningar under beskattningsåret eller

de under året influtna hyrorna för lägenheter, som varit uthyrda till andra

än medlemmar eller delägare i denna deras egenskap. Vad därefter

återstår av det till fondering använda beloppet skall fördelas på nämnda

inbetalningar och hyror efter deras inbördes storlek, och skall vad därvid

belöper på de inbetalningar, som verkställts för de med bostadsrätt eller

liknande besittningsrätt upplåtna lägenheterna, anses såsom

kapitaltillskott.

Ingick egendom som utgör privatbostadsfastighet eller privatbostad

före ingången av beskattningsåret i näringsverksamhet medges avdrag för

skuldränta som erlagts före ingången av det aktuella beskattningsåret till

den del räntan belöper på beskattningsåret eller senare. Avdrag medges

inte för sådan del av en räntebetalning under beskattningsåret som

belöper på tid dessförinnan. Motsvarande fördelning skall ske i fråga om

inkomsträntor och hyresinkomster.

Har privatbostadsfastighet del i samfällighet, som avses i 41 a §

kommunalskattelagen, tas som intäkt av kapital upp dels sådan intäkt

som avses i punkt 2 av anvisningarna till paragrafen i den mån den utgör

avkastning av kapital och överstiger 300 kronor, dels sådan utdelning

som avses i punkt 4 av anvisningarna till samma paragraf.

12 a mom. En aktie i ett fåmansföretag anses kvalificerad, om

1. aktieägaren eller någon denne närstående varit verksam i företaget i

betydande omfattning under beskattningsåret eller något av de fem

beskattningsår som närmast föregått beskattningsåret, eller under någon

del av denna tidsperiod varit verksam i betydande omfattning i ett annat

fåmansföretag som bedriver samma eller likartad verksamhet, eller

2. företaget direkt eller genom förmedling av juridisk person under

beskattningsåret eller något av de fem beskattningsår som närmast

föregått beskattningsåret har ägt aktier i ett annat fåmansföretag i vilket

aktieägaren eller någon denne närstående varit verksam i betydande

omfattning under beskattningsåret eller något av de fem beskattningsår

som närmast föregått beskattningsåret.

Har en aktie i ett fåmansföretag, som inte skall anses kvalificerad på

grund av bestämmelserna i första stycket, under beskattningsåret eller

något av de fem beskattningsår som närmast föregått beskattningsåret

erhållits genom sådan utdelning på kvalificerad aktie i ett annat

fåmansföretag som på grund av bestämmelserna i 7 a mom. inte har

beskattats, skall villkoren i första stycket tillämpas som om det företag

som den utdelade aktien avser är det företag som delat ut aktien.

Upphör ett företag som avses i första stycket att vara fåmansföretag,

anses en aktie ändå kvalificerad under förutsättning att aktieägaren eller

någon denne närstående ägde aktien när företaget upphörde att vara

fåmansföretag eller förvärvat den med stöd av sådan aktie. Aktien anses

dock kvalificerad längst under fem beskattningsår efter det år då

företaget upphörde att vara fåmansföretag.

Vad som förstås med

fåmansföretag, ägare och

närstående framgår av punkt 14 av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370).

Vid bedömningen av om ett

fåmansföretag föreligger jämställs

utländska juridiska personer med

svenska aktiebolag och svenska

ekonomiska föreningar. Vidare

skall vid bedömningen av om ett

fåtal personer äger aktierna i ett

företag sådana ägare anses som en

person, som själva eller genom

någon närstående är eller under

något av de fem beskattningsår

som närmast föregått

beskattningsåret har varit

verksamma i företaget i betydande

omfattning.

Vad som förstås med

fåmansföretag, ägare och

närstående framgår av punkt 14 av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370).

Vid bedömningen av om fyra eller

färre personer äger aktierna i ett

företag skall sådana ägare anses

som en person, som själva eller

genom någon närstående är eller

under något av de fem

beskattningsår som närmast

föregått beskattningsåret har varit

verksamma i företaget i betydande

omfattning.

Avlider ägaren till en kvalificerad aktie, anses aktien kvalificerad även

hos den avlidnes dödsbo. Delägare i dödsboet jämställs då med

närstående

24 §

6 mom3. Avyttrar delägare i

fåmansföretag eller delägare

närstående person egendom till

företaget, skall vid

vinstberäkningen vederlaget tas

upp som intäkt endast till den del

det inte överstiger egendomens

marknadsvärde. Av punkt 14 andra

stycket av anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370)

framgår att överskjutande del av

vederlaget skall beskattas som

intäkt av tjänst.

Vad som sägs i första stycket

gäller inte när hela vederlaget

enligt punkt 14 tredje stycket av

anvisningarna till 32 § kommu-

nalskattelagen skall beskattas som

intäkt av tjänst. I sådana fall skall

avyttringen inte till någon del

beaktas vid beräkning av

överlåtarens inkomst av kapital.

6 mom. När egendom avyttrats

till ett pris som överstiger

egendomens marknadsvärde, skall,

i de fall då överskjutande del av

vederlaget beskattas som intäkt av

tjänst, vid vinstberäkningen

vederlaget tas upp som intäkt

endast till den del det inte

överstiger egendomens

marknadsvärde.

25 §

10 a mom. Om ett handelsbolag

överlåter en fastighet till delägare

i handelsbolaget eller någon till

delägaren närstående till ett pris

som understiger marknadsvärdet

vid överlåtelsen, och blir

fastigheten i och med överlåtelsen

eller kan den antas komma att bli

privatbostad enligt 5 § andra

stycket kommunallagen

(1928:370), skall vid beräkning av

realisationsvinst eller

realisationsförlust överlåtelsen

anses ha skett till ett pris

motsvarande marknadsvärdet.

Detsamma gäller vid överlåtelse

av tomtmark som avses bli

bebyggd med en sådan

privatbostad.

26 §

9 a mom. Om ett handelsbolag

överlåter en bostadsrätt till

delägare i handelsbolaget eller

någon till delägaren närstående

till ett pris som understiger

marknadsvärdet vid överlåtelsen,

och blir bostadsrätten i och med

överlåtelsen eller kan den antas

komma att bli privatbostad enligt

5 § fjärde stycket

kommunalskattelagen (1928:370),

skall vid beräkning av

realisationsvinst eller

realisationsförlust överlåtelsen

anses ha skett till ett pris

motsvarande marknadsvärdet.

_______________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999 och tillämpas första

gången vid 2001 års taxering. I fråga om skattskyldig vars räkenskapsår

påbörjats före den 1 januari 2000 skall de nya bestämmelserna tillämpas

endast på förhållanden som hänför sig till tid efter ikraftträdandet.

1.3. Förslag till lag om ändring i lagen (1951:763) om

statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst

Härigenom föreskrivs att punkt 1 av anvisningarna till 1 § lagen

(1951:763) om statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Anvisningar

till 1 §

1. Inkomst skall enligt denna lag anses hänförlig till visst

beskattningsår, om intäkten exempelvis intjänats eller eljest

motprestation för densamma i någon form lämnats under ifrågavarande

år.

För att en inom visst beskattningsår åtnjuten inkomst skall anses utgöra

ackumulerad inkomst enligt denna lag fordras, att inkomsten hänför sig

till minst två beskattningsår.

Engångsbelopp, som erhållits

såsom ersättning för årlig pension,

skall i allmänhet anses hänföra sig

till tio år. Engångsbelopp, som

beskattas med tillämpning av

bestämmelserna i punkt 1 fjärde

stycket av anvisningarna till 19 §

kommunalskattelagen (1928:370)

eller intäkt som beskattas med

tillämpning av punkt 14 av

anvisningarna till 32 § nämnda

lag, skall inte anses såsom

ackumulerad inkomst.

Engångsbelopp, som erhållits

såsom ersättning för årlig pension,

skall i allmänhet anses hänföra sig

till tio år. Engångsbelopp, som

beskattas med tillämpning av

bestämmelserna i punkt 1 fjärde

stycket av anvisningarna till 19 §

kommunalskattelagen (1928:370)

skall inte anses såsom

ackumulerad inkomst.

Intäkt av skogsbruk skall anses hänförlig till det antal år som

motsvarar förhållandet mellan intäkten, minskad med vederbörliga

avdrag, och värdet av ett års skogstillväxt å fastigheten.

Har näringsverksamhet eller andel i handels- eller kommanditbolag i

samband med makes död övertagits av den andra maken som ensam

dödsbodelägare skall efterlevande make, om denne så yrkar, anses ha

bedrivit näringsverksamheten eller innehaft andelen även under den

förstnämnda makens innehav av förvärvskällan, under förutsättning att

makarna då taxerades med tillämpning av 11 § 1 mom. lagen (1947:576)

om statlig inkomstskatt eller, om andra maken haft inkomst, skulle ha

taxerats med tillämpning av nämnda bestämmelse.

Vad i föregående stycke sägs om makar skall i tillämpliga delar gälla

även andra skattskyldiga, vilka taxeras med tillämpning av där angivna

bestämmelse.

Vid skatteberäkning enligt 1 § skall den avlidne och dödsboet anses

som en och samma skattskyldig.

_______________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999 och tillämpas första

gången vid 2001 års taxering. I fråga om skattskyldig vars räkenskapsår

påbörjats före den 1 januari 2000 skall de nya bestämmelserna tillämpas

endast på förhållanden som hänför sig till tid efter ikraftträdandet.

1.4. Förslag till lag om ändring i lagen (1998:1601) om

uppskov med beskattningen vid andelsbyten

Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1998:1601) om uppskov med

beskattningen vid andelsbyten skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Som villkor för uppskov gäller följande:

1. Är säljaren en fysisk person, skall han ha sitt egentliga bo och

hemvist i Sverige eller stadigvarande vistas här.

2. Det köpande företaget skall vara en juridisk person av något av

följande slag:

a. ett svenskt aktiebolag,

b. ett sådant utländskt bolag som anges i 16 § 2 mom. lagen (1947:576)

om statlig inkomstskatt eller

c. ett utländskt företag som är hemmahörande i en stat som är medlem

i Europeiska gemenskapen och som uppfyller villkoren i artikel 3 leden a

och c i det av Europeiska gemenskapernas råd den 23 juli 1990 antagna

direktivet om en gemensam ordning för beskattning avseende fusioner,

fissioner, överföringar av tillgångar och andelsbyten, som berör bolag

från olika medlemsstater, i direktivets lydelse den 1 januari 1995

(90/434/EEG).

3. Avser avyttringen en sådan

kvalificerad andel som anges i 3 §

12 a mom. lagen om statlig

inkomstskatt och äger säljaren

omedelbart efter avyttringen

ensam eller tillsammans med

sådana närstående som anges i

punkt 14 trettonde stycket av

anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370)

 direkt eller indirekt andelar i det

köpande företaget med minst en

fjärdedel av röstetalet för samtliga

andelar i företaget, gäller följande.

Det köpande företagets

verksamhet skall till huvudsaklig

del bestå av rörelse eller direkt

eller indirekt innehav av andelar i

dotterföretag som till huvudsaklig

del bedriver rörelse. Med rörelse

avses annan verksamhet än

innehav av kontanta medel eller

värdepapper. Med dotterföretag

avses ett företag i vilket det

köpande företaget direkt eller

indirekt äger andelar med mer än

hälften av röstetalet för samtliga

andelar i företaget. En andel skall

inte anses som kvalificerad om

bestämmelserna i 3 § 12 b mom.

lagen om statlig inkomstskatt inte

skall tillämpas på grund av

bestämmelserna i 3 § 12 e mom.

den lagen.

3. Avser avyttringen en sådan

kvalificerad andel som anges i 3 §

12 a mom. lagen om statlig

inkomstskatt och äger säljaren

omedelbart efter avyttringen

ensam eller tillsammans med

sådana närstående som anges i

punkt 14 av anvisningarna till 32 §

kommunalskattelagen (1928:370)

 direkt eller indirekt andelar i det

köpande företaget med minst en

fjärdedel av röstetalet för samtliga

andelar i företaget, gäller följande.

Det köpande företagets

verksamhet skall till huvudsaklig

del bestå av rörelse eller direkt

eller indirekt innehav av andelar i

dotterföretag som till huvudsaklig

del bedriver rörelse. Med rörelse

avses annan verksamhet än

innehav av kontanta medel eller

värdepapper. Med dotterföretag

avses ett företag i vilket det

köpande företaget direkt eller

indirekt äger andelar med mer än

hälften av röstetalet för samtliga

andelar i företaget. En andel skall

inte anses som kvalificerad om

bestämmelserna i 3 § 12 b mom.

lagen om statlig inkomstskatt inte

skall tillämpas på grund av

bestämmelserna i 3 § 12 e mom.

den lagen.

4. Det överlåtna företaget skall vara en sådan juridisk person som

anges i 2 eller en svensk ekonomisk förening.

5. Vid utgången av det kalenderår då avyttringen sker skall det

köpande företaget inneha andelar i det överlåtna företaget med ett

sammanlagt röstetal som överstiger hälften av röstetalet för samtliga

andelar i det överlåtna företaget. Har särskilda skäl medfört att det

köpande företaget avyttrat andelar i det överlåtna företaget efter

andelsbytet, är det dock tillräckligt att ett sådant innehav har förelegat vid

någon tidpunkt efter andelsbytet under det nämnda kalenderåret.

Villkoret i denna punkt tillämpas inte vid fusion eller fission.

6. En skattepliktig realisationsvinst skall ha uppkommit. Har den

avyttrade andelen utgjort lagertillgång hos säljaren, krävs i stället att

ersättningen överstiger det värde på andelen som gäller vid

beskattningen.

7. Om ersättning i pengar har utgått, skall den skattepliktiga

realisationsvinsten överstiga denna del av ersättningen. Har den avyttrade

andelen utgjort lagertillgång hos säljaren, krävs i stället att skillnaden

mellan hela ersättningen och det skattemässiga värdet av andelen

överstiger ersättningen i pengar.

_______________

Denna lag träder i kraft den 31 december 1999.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-09-27

Närvarande: f.d. justitierådet Lars C.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 16 september 1999 (Finansdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370),

2. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt,

3. lag om ändring i lagen (1951:763) om statlig inkomstskatt

 på ackumulerad inkomst,

4. lag om ändring i lagen (1998:1601) om uppskov med beskattningen

 vid andelsbyten

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn

Christina[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I remissen föreslås ändringar i bl.a. kommunalskattelagen och lagen

om statlig inkomstskatt vilka huvudsakligen syftar till att avskaffa olika

specialregler rörande transaktioner mellan fåmansägda företag och deras

ägare (de s.k. stoppreglerna). Beskattning avses i fortsättningen ske

enligt allmänna regler. Vidare föreslås ändringar och förtydliganden av

vissa definitioner, bl.a. begreppen fåmansföretag och fåmansägda

handelsbolag.

I samband med föredragningen i Lagrådet har upplysts att det

samtidigt pågående arbetet med förslaget till ny inkomstskattelag är långt

framskridet och att en proposition i ämnet inom kort kommer att

föreläggas riksdagen. I propositionen avser regeringen att föreslå att den

nya lagstiftningen träder i kraft den 1 januari 2000 med tillämpning från

och med 2002 års taxering. Förslagen i den nu föreliggande remissen har

utformats parallellt med den omfattande lagreform som kommer att

föreslås.

Lagrådet konstaterar att de lagändringar som föreslås i remissen

innebär vissa förenklingar i ett komplicerat regelverk och från denna

synpunkt är välkomna. Samtidigt måste konstateras att det hade funnits

utrymme för att förenkla de kvarvarande reglerna ytterligare, t.ex. genom

att sammanföra de närliggande reglerna om bedömning av antalet ägare i

fåmansföretag respektive fåmansägda handelsbolag i punkt 14 av

anvisningarna till 32 § kommunalskattelagen. Ett annat exempel gäller

det återkommande behovet av hänvisning till definitionen av närstående i

samma anvisningspunkt. Med hänsyn till sambandet mellan den nu

föreslagna regleringen och förslaget om en ny inkomstskattelag och till

att regleringen såvitt kan bedömas endast kommer att tillämpas under en

begränsad tid finner dock Lagrådet att lagförslagen bör kunna godtas;

lagrådet vill samtidigt peka på några enskildheter i förslagen.

Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen

Punkt 14 av anvisningarna till 32 §

I det remitterade förslaget upptas som ett andra respektive femte stycke

regler om beräkning av hur många fysiska personer som äger eller utövar

ett bestämmande inflytande över fåmansföretag respektive fåmansägt

handelsbolag. Enligt de föreslagna bestämmelserna skall personer som

ingår i samma krets av närstående anses som en person. Vad som avses

med närstående definieras i sista stycket av samma anvisningspunkt.

Enligt Lagrådets mening torde det utifrån den angivna regeln inte alltid

kunna avgöras med säkerhet hur många delägarkretsar som finns i ett

företag. Detta sammanhänger dels med att samma personer kan ingå i

flera kretsar, dels med att det inte är klart vilka personer som skall tas till

utgångspunkt vid bedömningen. I författningskommentaren anges att

utgångspunkten bör vara den person som befinner sig "högst upp" i

kretsen. Vid föredragningen har upplysts att härmed i princip avses den

som är äldst. Detta synes dock inte lösa problemet med att olika personer

kommer att höra till kretsen beroende på vem som bildar utgångspunkt.

Ett sätt att minska detta problem är självfallet att inskränka kretsen av

personer som räknas som närstående så att dessa klart kan identifieras.

Det ankommer dock inte på Lagrådet att ta ställning till den sakliga

avgränsningen av närståendekretsen. Lagrådet vill därför endast

framhålla angelägenheten av att den angivna oklarheten görs till föremål

för ytterligare överväganden i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Därvid

bör också avfattningen av andra och femte styckena ses över. Med

hänsyn till att definitionen av närstående i åttonde stycket utgår från

släktskap till en tänkt viss person, kan bestämmelserna i andra stycket

förslagsvis lyda: "Vid bedömning enligt första stycket a av antalet ägare

skall en person och hans närstående räknas som en enda person." Femte

stycket kan då avfattas: " Vid bedömning enligt fjärde stycket a av antalet

personer med ett bestämmande inflytande skall en person och hans

närstående räknas som en enda person."

Ikraftträdande m.m.

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 31 december 1999 och

tillämpas första gången vid taxeringen år 2001. Till lagförslagen om

ändringar i kommunalskattelagen, lagen om statlig inkomstskatt och

lagen om statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst har fogats

likalydande övergångsbestämmelser av innebörd att de nya

bestämmelserna skall, i fråga om skattskyldig vars räkenskapsår påbörjas

före den 1 januari 2000, tillämpas endast på förhållanden som hänför sig

till tid efter ikraftträdandet.

Av motivuttalandena framgår att syftet med övergångsbestämmelsen

varit att i fråga om juridisk person, som har brutet räkenskapsår,

åstadkomma att äldre bestämmelser alltjämt tillämpas på transaktioner

som företagits före den 31 december 1999 och att de nya bestämmelserna

blir tillämpliga först för tiden därefter. För att undvika missförstånd och

bättre tillgodose det angivna syftet bör övergångsbestämmelsen ges

följande lydelse: "I fråga om skattskyldig vars räkenskapsår påbörjats

före den 1 januari 2000 skall de äldre bestämmelserna tillämpas på

förhållanden som hänför sig till tid före ikraftträdandet."

Lagrådet vill avslutningsvis anmärka att för transaktioner som företas

just den 31 december 1999 olika skatteregler kommer att gälla för

skattskyldiga beroende på om företaget har brutet räkenskapsår eller

räkenskapsår som utgör kalenderår.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 30 september 1999

Närvarande: vice statsministern Hjelm-Wallén, ordförande, och

statsråden Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:15 Slopade stoppregler.

 Senaste lydelse 1996:1240.

 Senaste lydelse 1990:650.

 Senaste lydelse 1991:180.

 Senaste lydelse 1992:1596.

 Senaste lydelse 1998:1604.

 Senaste lydelse 1990:650.

 Senaste lydelse 1996:1208.

 Senaste lydelse 1997:950.

 Senaste lydelse 1993:1541.

 Senaste lydelse 1990:651.

 Senaste lydelse 1998:1606.

 Senaste lydelse 1993:1471.

 Senaste lydelse 1990:1431.

 Lydelse enligt regeringens proposition 1999/2000:2.

 Senaste lydelse 1996:1240.

 Senaste lydelse 1990:650.

 Senaste lydelse 1991:180.

 Senaste lydelse 1992:1596.

 Senaste lydelse 1998:1604.

 Senaste lydelse 1990:650.

 Senaste lydelse 1996:1208

 Senaste lydelse 1997:950

 Senaste lydelse 1993:1541.

 Senaste lydelse 1990:651.

 Senaste lydelse 1998:1606.

3 Senaste lydelse 1993:1471.

 Senaste lydelse 1990:1431.

Prop. 1999/2000:15

5

1

Prop. 1999/2000:15

Bilaga 1

181

1

Prop. 1999/2000:15

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:15

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:15

Bilaga 4

184

1

Prop. 1999/2000:15

185

1